Fiča Dženeta

Baltie oleandri

Dženeta Fiča

Baltie oleandri

Romāns

1

No tuksneša brāzmoja karsts santaanas' vējš, sačokurojot pēdējo pavasara zāli palsu salmu grīstēs. Kuploja tikai oleandri, to maigie, indīgie ziedi, to zaļās, dunčiem līdzīgās lapas. Karstajās, sausajās naktīs mēs nevarējām gulēt -mana māte un es. Pamodos pusnaktī un ieraudzīju viņas gultu tukšu. Izkāpu uz jumta un uzreiz pamanīju viņas gaišos matus kā baltu liesmu augošā mēness gaismā.

“Oleandru laiks,” viņa teica. “Mīlētāji, kas nogalinās viens otru tagad, visu vainu uzvels vējam.” Viņa pacēla savu lielo delnu un izpleta pirkstus, ļaujot vējam vīties tiem cauri. Santaanas laikā mana māte pārvērtās. Man bija divpadsmit gadu, un es baidījos par viņu. Es vēlējos, kaut jel viss būtu kā senāk, lai te būtu Bārijs, lai vējš mitētos.

“Tev vajadzētu pagulēt,” es ieminējos.

“Es nekad neguļu,” viņa atteica.

Apsēdos viņai blakus, un mēs raudzījāmies tālumā, uz pilsētu, kas dūca un mirgoja kā procesors kādas neizzināmas mašīnas dzīlēs, glabādama savu noslēpumu gluži kā pokera kārtis rokās. Mātes baltā kimono mala vējā pavērās,

1 Santaana - dabas parādība Kalifornijas dienvidos, kad no iekšzemes tuksnešu apvidiem uz Klusā okeāna piekrasti Losandželosas apkaime plūst brāzmains, karsts vējš. (Tulk. piez.) un es ieraudzīju viņas krūti, zemu un kuplu. Viņas skaistums bija kā ļoti asa naža asmens.

Es noliku galvu viņai uz stilba. Viņa smaržoja pēc vijolītēm. “Mēs esam zižļi,” viņa sacīja. “Mēs tiecamies pēc dailes un līdzsvara, vairāk pēc jutekliskā nekā pēc sentimentālā.”

“Zižļi,” es atkārtoju. Gribēju, lai viņa zina, ka es klausos. Mūsu taro kārtis, zižļi. Viņa mēdza izlikt man kārtis un izskaidrot to mastus - zižļus un monētas, kausus un zobenus -, taču viņa ar tām vairs nezīlēja. Viņa vairs negribēja zināt nākotni.

“Acu un matu krāsu mēs esam mantojušas no vikingiem,” viņa teica. “No spalvainiem mežoņiem, kas saskaldīja gabalos savus dievus un to miesas pakāra kokos. Mēs esam tie, kuri sagrāva Romu. Baidies vienīgi no vecuma vārguma un no nāves savā gultā. Neaizmirsti, kas tu esi.”

“Apsolu,” es sacīju.

Lejā mums pie kājām, Holivudas ielās, gaudoja sirēnas, zāģēdamas man nervus. Santaanas laikā eikalipti uzliesmoja kā gigantiskas sveces, un eļļas piesūkušās, ar krūmājiem biezi apaugušās pakalnu nogāzes spēji aizdegās, triecot izbadējušos koijotus un briežus lejup līdz pat Frenklina bulvārim.

Viņa pacēla seju pret apsvilušo mēnesi, mazgādamās tā kvēlajos staros. “Mēness kā kraukļa acs.”

“Mēness kā “Ričas” cepums,” es nomurmināju, galvu nolikusi viņai uz ceļgala.

Viņa liegi noglāstīja man matus. “Tas ir nodevēju mēness.”

Pavasarī vēl nevarēja iztēloties šo brūci, šo ārprātu, tomēr tas bija mūs gaidījis, nemanāms kā mīna. Tolaik mēs pat nebijām dzirdējušas vārdu “Bārijs Kolkers”.

Bārijs. Kad viņš parādījās, viņš bija tik mazs. Mazāks par komatu, nenozīmīgs kā krekšķis. Kāds, ko viņa satikusi dzejas vakarā. Tas bija kādā Venisbīčas vīnadārzā. Kā allaž, lasīdama dzeju, mana māte bija ģērbusies baltās drānās, mati svaiga sniega krāsā pret viegli iedegušo ādu, milzīga vīģeskoka ēnā, tā lapas gluži kā plaukstas. Es sēdēju pie galda aiz kaudzēs sakrautām grāmatām, kuras man vajadzēja tirgot pēc dzejas lasījuma, plānas grāmatiņas, ko izdevis apgāds “Zilā kurpīte” Ostinā, Teksasā. Es zīmēju vīģeskoka plaukstas un to, kā bites spieto virs nokritušajām vīģēm, ēd saules saraudzētos augļus un apskurbst, mēģina lidot un nokrīt atpakaļ. Mātes balss mani skurbināja, dziļa un sasilusi saulē, tikko manāms ārzemnieces akcents, zviedru vienmuļā melodija no vienu paaudzi tālas pagātnes. Ja jūs kādreiz būtu viņu dzirdējuši, tad pazītu šīs hipnotizējošās balss spēku.

Pēc lasījuma ļaudis drūzmējās apkārt, deva man naudu, ko ielikt cigāru kastē, mana māte ierakstīja autogrāfu dažās grāmatās. “Ak, rakstnieka dzīve,” viņa ironiski noteica, kamēr viņi sniedza man saņurcītos piecīšus un vieniniekus. Tomēr viņai bezgala patika šie dzejas lasījumi, tāpat kā viņai bezgala patika gari vakari ar draugiem rakstniekiem, zākājoties par slavenākiem dzejniekiem, sēžot pie glāzītes un uzpīpējot zāli, un viņa reizē ienīda lasījumus, tāpat kā ienīda savu draņķīgo darbu žurnālā “Kino Skatuve”, kur viņa maketēja to, ko sacerējuši citi rakstītāji, kuriem maksāja piecdesmit centu par vārdu, lai tikai izspiestu no viņiem šīs nekaunīgās klišejas, šos nodrāztos lietvārdus un ļenganos darbības vārdus, turpretī mana māte varēja stundām ilgi mocīties, prātodama, vai rakstīt “kāds” vai “šis”.

Rakstot autogrāfus, viņai lūpās vīdēja parastais pus-smaids, drīzāk iekšējs nekā ārējs, itin kā viņa izspēlētu sev vien saprotamu joku, pateikdamās visiem par ierašanos. Es zināju, ka māte gaida kādu vīrieti, es jau biju viņu redzējusi - biklu gaišmati bezpiedurkņu kreklā, ar aukliņā savērtām krellītēm ap kaklu; viņš stāvēja pašā telpas galā, vērodams viņu, bezpalīdzīgs, apreibināts. Divpadsmit gadu būdama Ingridas meita, es viņus spēju pamanīt pat miegā.

Drukns vīrietis, kam tumšie mati pakausī bija saņemti cirtainā astītē, izspraucās caur burzmu, sniedza savu grāmatu autogrāfam. “Bārijs Kolkcrs. Dievinu jūsu darbus,” viņš teica. Māte ierakstīja autogrāfu, atdeva grāmatu viņam atpakaļ, pat neskatīdamās viņam sejā. “Ko jūs darāt pēc dzejas vakara?”

“Man ir tikšanās,” viņa atteica, sniegdamās pēc nākamās grāmatas, lai ierakstītu autogrāfu.

“Pēc tam,” viņš sacīja, un man patika tāda pašapziņa, tomēr šis vīrietis nebija viņas tips. Apaļš, tumsnējs un ģērbies tādā uzvalkā, kurš šķita pirkts Pestīšanas armijas bodē.

Viņai bija vajadzīgs biklais gaišmatis, daudz jaunāks par pašu, kurš arī gribēja būt dzejnieks. Nu protams. Tieši viņš bija tas, kurš atnāca mums līdzi uz mājām.

Es gulēju uz sava matrača verandā aiz aizslietņiem un gaidīju, kad viņš aizies, vērodama, kā vakara zilgme kļūst samtaina, indigo kavējas kā neizteikta cerība, kamēr aizslietņu otrā pusē klusu sarunājās mana māte un gaišmatainais vīrietis. Gaisā tvanēja aromātiskās nūjiņas, īpašas, tās viņa pirka “Mazajā Tokijā”, tās bija dārgas, bez kāda sal-denuma, tās smaržoja pēc meža un zaļās tējas. Debesīs parādījās saujiņa zvaigžņu, bet Losandžclosā neviens zvaigznājs nav pareizs, tāpēc es sakārtoju zvaigznes jaunos salikumos: Zirneklis, Vilnis, Ģitāra.

Kad viņš aizgāja, es devos iekšā lielajā istabā. Māte sakrustotām kājām sēdēja savā gultā, ģērbusies baltajā kimono, un rakstīja piezīmju grāmatiņā ar tintes spalvaskātu, kuru mērcēja pudelītē. “Nekad neļauj vīrietim palikt pa nak ti,” viņa man teica. “Ausma prot ietīt līķautā jebkuru nakts maģiju.”

Nakts maģija, tas skanēja skaisti. Pēc diviem mēnešiem man būs trīspadsmit gadu, un drīz es pieņemšu mīļākos, bet pēc tam uzrakstīšu dzejoli. Paskatījos uz baltajiem oleandriem, kurus viņa šorīt bija sakārtojusi vāzē uz kafijas galdiņa, trīs ziedi simbolizēja debesis, cilvēku un zemi, un es domāju par viņu balsu mūziku tumsā, par viņu klusajiem smiekliem, par smaržnūjiņu dvesmu. Es pieskāros ziediem. Debesis, cilvēks. Jutu, ka atrodos pavisam tuvu kaut kam tādam, kas ietver mani kā marle, kaut kam, ko es patlaban sāku tīt vaļā.

Visu to vasaru es gāju mātei līdzi uz žurnāla redakciju. Viņa nekad neaizdomājās pietiekami tālu uz priekšu, lai pieteiktu mani kādā jaunatnes programmā, un es nekad nepieminēju vasaras skolas iespēju. Skola man patika, toties īstas mocības bija iejusties kā meitenei starp citām meitenēm. Manu gadu meitenes bija pilnīgi cita suga, viņu rūpes man bija tikpat svešas kā kāda Mali iedzimto cilts. Septītā klase bija sagādājusi sevišķi daudz sāpju, un es gaidīju mirkli, kad atkal varēšu būt kopā ar māti. “Kino Skatuves” mākslinieku istaba ar tintes spalvaskātiem un krāsainu zīmuļu karuseli, ar papīra lapām, tik lielām kā viss galds, ar teksta filmām un maketiem, ar līmlenti, ar nederīgiem virsrakstiem un fotogrāfijām, ko es drīkstēju izkrāsot un salīmēt kolāžās, - tā bija mana paradīze. Man patika tas, kā ap mani pļāpā pieaugušie, viņi aizmirsa, ka es tur*esmu, un sarunāja pārsteidzošas lietas. Tai vasarā literāti un māksii-nieciskā redaktore Marlēne tenkoja par žurnāla izdevēja un galvenās redaktores romānu.

“Ekscentrisks santaanas trakuma paveids,’’ sēdēdama pie maketēšanas galda, piezīmēja mana māte. “Tā knābainā anorek-tiķe un tas čihuahua ar šinjonu uz galvas. Tas vairs nav pat groteski. Viņu bērni nezinātu, knābt vai riet.”

Viņi smējās. Mana māte mēdza skaļi pateikt to, ko pārējie tikai domāja.

Es sēdēju pie tukšā skiču galda blakus mātes galdam, zīmēdama, kā žalūzijas griež gaismu šķēlēs gluži kā sieru. Gaidīju, ko māte sacīs tālāk, taču viņa atkal uzlika austiņas, gluži kā pielikdama punktu teikuma beigās. Tā viņa parasti maketēja, austiņās klausīdamās eksotisku mūziku un iztēlodamās, ka atrodas tālu prom, kādā smaržīgā uguns un ēnu ķēniņvalstī, nevis sēž pie skiču galda ar filmu žurnāla lapām, par astoņiem dolāriem stundā maketēdama aktieru intervijas. Viņa koncentrējās uz sava papīrgriežamā naža kustībām, kamēr tas graizīja salikuma slejas. Viņa izšņāpa garas sloksnes, kuras lipa pie tērauda naža. “Es velku viņiem nost ādu,” viņa teica. “Šo pliekano skribelētāju ādu, ko transplantēju lappusē, radīdama bezjēdzības monstrus.”

Literāti piespiesti iesmējās.

Neviens nelikās zinis, kad ienāca Bobs, žurnāla izdevējs. Es zemu noliecu galvu un paņēmu lineālu, it kā darītu kaut ko oficiālu. Pagaidām viņš neko nebija teicis par to, ka es nāku mātei līdzi uz darbu, bet Marlēne, mākslinieciskā redaktore, bija piekodinājusi man “lidot zemu un izvairīties no radara”. Mani Bobs nekad neievēroja. Viņš ievēroja vienīgi manu māti. Piegāja, nostājās blakus viņas ķeblim un sāka lasīt viņai pār plecu. Bobs tikai vēlējās stāvēt viņai tuvu, pieskarties viņas matiem, kas bija balti kā ledāju piens, un ieskatīties viņas blūzes izgriezumā. Es manīju riebumu mātes sejā, kad Bobs noliecās pār viņu un, it kā lai noturētu līdzsvaru, uzlika plaukstu viņai uz stilba.

Māte izlikās, ka satrūkstas, un ar vienu vienīgu skopu kustību iešņāpa viņam kailajā apakšdelmā ar papīra griežu mo, asu kā bārdasnazis.

Bobs pārsteigts blenza uz savu roku, kur gausi iekrāsojās asins pavediens.

“Ai, Bob!” māte teica. “Lūdzams, piedod, es tevi neredzēju. Vai tev sāp?” Taču rudzupuķu zilo acu skatiens pauda Bobam, ka tikpat viegli viņa būtu varējusi pārgriezt viņam rīkli.

“Nekas briesmīgs, tikai mazs negadījums.” Uz delma zem polo krekla piedurknes malas vīdēja divas collas gara brūce. “Tikai negadījums,” viņš noteica mazliet skaļāk, kā gribēdams visus pārliecināt, un aizmuka atpakaļ uz savu kabinetu.

Pusdienlaikā mēs izbraucām pakalnos un apturējām mašīnu lāsumainā ēnā, ko meta liela platāna, tās putekļaini baltā miza bija kā sievietes augums pret pārdabiski zilajām debesīm. Mēs ēdām no kārbiņām jogurtu un klausījāmies, kā Anna Sckstonc magnetofona ierakstā lasa savus dzejoļus, drausmīgi, ironiski, amerikāniski stiepdama vārdus. Viņa lasīja par trakomāju, par zvanu šķindināšanu. Māte apturēja kaseti. “Noskaiti man nākamo rindiņu.”

Man patika, kad māte centās man kaut ko iemācīt, kad pievērsa man uzmanību. Visbiežāk, kad biju kopā ar viņu, viņa bija neaizsniedzama. Ikreiz, kad viņa veltīja savu asi fokusēto vērību man, es jutu tādu siltumu, kādu jūt puķes, izziedot cauri sniegam, jutu pirmos koncentrētos saules starus.

Atbilde man nebija jāmeklē. Tā bija kā dziesma, un gaisma lāsoja caur platānas zariem, kad trakā Anna šķindināja savu zvanu - si bemolā -, un mana māte pamāja.

“Vienmēr mācies dzejoļus no galvas,” viņa teica. “Tiem jāiesūcas tavās kaulu smadzenēs. Gluži kā fluorīds ūdenī, tie norūdīs tavu dvēseli pret pasaules gļēvo trūdēšanu.”

Es iztēlojos, kā mana dvēsele uzsūc šos vārdus kā silikātiem piesātinātu ūdeni Fosiliju biezoknī, pārvēršot manu koksni rakstainā ahātā. Man patika, ka māte piešķīra man tādus veidolus. Man šķita - māls noteikti jūtas laimīgs laba podnieka rokās.

Pēcpusdienā mākslinieku istabā negaidot ieradās galvenā redaktore, gluži kā šalli vilkdama sev līdzi austrumniecisku parfīmu, kas kavējās gaisa vel ilgi pēc tam, kad viņa bija prom. Kita, kalsna sieviete ar pārmērīgi spožām acīm un nervozām izbiedēta putna kustībām, pārlieku plati smaidīja ar spilgti sarkani krāsotajam lūpām, šaudījās šurpu turpu, apskatīja maketu, pārbaudīja lappuses, pieliecās palasīt salikumu par manas mātes plecu un norādīja, kur vajadzīgi labojumi. Mana māte atmeta atpakaļ matus - kaķis, kas notrīc, pirms iecērt tevī nagus.

“Tic garie mati,” Kita sacīja. “Vai tādā darbā kā jūsējais tas nav bīstami? Ar līmi, un ta tālāk.” Viņas frizūra bija ģeometriska. mati nokrāsoti piķa melnuma, uz skausta izskūti.

Matē viņu ignorēja, taču Jāva papīra griežamajam nokrist ta, ka tas ieduras galda virsma ka šķēps.

Kad Kita aizgāja, māte teica mākslinieciskajai redaktorei: “Viņai noteikti patiktu labāk, ja muti man būtu apgriezti ezītī. Un nokrāsoti tādā paša asfalta krāsā kā viņai.” “Gatavais vampīrs,“ Marlene piezīmēja, lis nepacēlu acis Zināju, ka vienīgais iemesls, kāpēc mēs esam šeit, esmu es. Ja nebijis manis, mātei nevajadzētu strādāt tādus darbus. Viņa bulu pusplančtu tālāk, peldētos tirkīz/ila jūra, dejotu mēnesnīcā, flamenko ģitārai skanot. Biju pārāk nokaunējusies, lai runātu.

Tai vakarā viņa devās prom viena pati. Es stundu zīmēju, apēdu sviestmaizi ar zemesriekstu sviestu un majonēzi, tad aizgāju uz kaimiņmāju pie Maikla un pieklauvēju pie dobajām dubultdurvīm. Atsprāga trīs aizbīdņi. “Skatos “Karalieni Kristīņu”.” Viņš pasmaidīja, mīlīgs, labsirdīgs vīrietis apmēram manas mātes gados, bet uzblīdis un bāls no dzeršanas un no nemitīgas kvemēšanas telpās. Viņš novāca no dīvāna kaudzi netīru drēbju un blāķi Variety, lai es varētu apsēsties.

Dzīvoklis ļoti atšķīrās no mūsējā, pārblīvēts ar mēbelēm, piemiņas lietiņām, kinoplakātiem, Variety un avīzēm, un tukšām vīna pudelēm, uz palodzēm stīdzēja daži tomātu stādi, izmisīgi meklēdami mazliet gaismas. Tur bija tumšs pat dienā, jo logi izgāja uz ziemeļiem, toties pa tiem pavērās krāšņs skats uz uzrakstu “Holivuda”, un šo dzīvokli Maikls galvenokārt bija izraudzījies tieši tādēļ.

“Atkal snieg, ” viņš teica reizē ar Garbo, pavērsdams seju augšup tāpat kā viņa. “Mūžīgais sniegs. ” Viņš iedeva man bļodiņu ar saulespuķu sēklām. “Es esmu Garbo.”

Ar zobiem kozdama sēkliņas pušu, es nometu gumijas sandales, ko biju valkājusi kopš aprīļa. Nevarēju sacīt mātei, ka kurpes man atkal kļuvušas par mazām. Negribēju lieku reizi atgādināt, ka esmu iemesls tam, kāpēc viņai nemitīgi jāraizējas par elektrības rēķiniem un bērna kurpēm, kas kļuvušas par mazām, iemesls tam, ka viņa izmisīgi tiecas pie logiem gluži kā Maikla mirstošie tomāti. Viņa bija daiļa sieviete, kas velk sev līdzi kroplu kāju, un šī kāja biju es. Es biju ķieģeļi, kas iešūti viņas drānu vīlē, es biju tērauda tērps.

“Ko tu pēdējā laikā lasi?” es jautāju Maiklam. Viņš bija

aktieris, taču īpaši daudz nestrādāja, turklāt nepiekrita piedalīties televīzijas filmās, tāpēc naudu lielākoties pelnīja, ielasīdams tekstus “Grāmatu kasetēs”. Tas viņam bija jādara ar pseidonīmu “Volframs Malcvičs”, jo notika bez aktieru arodbiedrības ziņas. Katru rītu ļoti agri mēs dzirdējām viņu caur sienu. No armijas laikiem viņš prata vācu un krievu valodu, bija dienējis armijas izlūkošanā, tāpēc viņam piedāvāja lasīt vācu un krievu autorus.

“Čehova stāstus.” Viņš paliecās uz priekšu un iedeva man grāmatu no kafijas galdiņa. Tā bija pilna ar piezīmēm, dzeltenām līmlapiņām un pasvītrojumiem.

Es izšķirstīju grāmatu. “Mana māte ciest nevar Čeho-vu. Viņa saka - ikviens, kurš jebkad to lasījis, saprotot, kāpēc vajadzējis notikt revolūcijai.”

“Tava māte.” Maikls pasmaidīja. “Bet patiesībā viņš tev varētu patikt. Čehovam piemīt jauka melanholija.” Mēs abi pagriezāmies pret televizoru, lai noķertu pašu labāko teikumu “Karalienē Kristīnā”, un reizē ar Garbo teicām: “Sniegs ir kā balta jūra, tajā varētu aiziet un pazust... un aizmirst pasauli. ”

Es iztēlojos savu māti kā karalieni Kristīņu, vēsu un skumju, acis pievērstas kādam tālam apvārsnim. Tieši tas viņai piestāvētu - kažokādas un pilis ar retiem dārgumiem, kamīni, tik lieli, ka tajos var izcept briedi, kuģi, darināti no zviedru kļavas. Pašos sirds dziļumos es baidījos, ka vienā jaukā dienā viņa atradīs ceļu atpakaļ uz turieni un vairs nekad neatgriezīsies. Tāpēc, kad viņa aizgāja tādos vakaros kā šis, es vienmēr gaidīju nomodā, lai arī cik vēlu viņa pārnāktu mājās, man vajadzēja dzirdēt viņas atslēgu slēdzenē, atkal sajust viņas vijolīšu smaržas.

Un es centos visu nesabojāt un neuzdevu jautājumus, lai neuzveltu viņai plecos savu domu smagumu. Biju redzējusi, kā meitenes skaļi pieprasa jaunas drēbes un sūdzas par maltīti, ko viņu mātes pagatavojušas vakariņās. Man vienmēr bija kauns. Vai tad viņas nesaprata, ka piekaļ savu māti pie zemes? Vai tad važas nekaunas no saviem cietumniekiem?

Bet kā es apskaudu viņas par to, ka mātes sēž uz viņu gultas malas un apjautājas, ko viņas domā! Mana māte neizrādīja par mani ne mazāko ziņkārību. Nereti es prātoju, kas, pēc viņas domām, esmu, - suns, kuru viņa var piesiet pie veikala ieejas, papagailis viņai uz pleca?

Es nekad neteicu viņai, ka vēlētos, kaut man būtu tēvs, ka vasarā gribētu braukt uz nometni, ka dažreiz man no viņas bail. Baidījos, ka viņa aizlidos un es beigās palikšu viena, dzīvošu kaut kādā vietā, kur būs pārāk daudz bērnu, pārāk daudz smaku, kur skaistums un klusums, un skurbums no viņas vārdiem, kuri paceļas gaisā, būs tik tālu prom kā Satums.

Holivudas uzraksta mirdzumu aiz loga mazliet aizmigloja jūnija dūmaka, liega pakalnu valgme, kas liek uzvirmot salviju smaržai, miklums, kurš slauka rūti ar sapņiem.

Mājās viņa atgriezās divos, kad vēra ciet bārus, viena, nemiers uz brīdi rimis. Es sēdēju viņas gultā, vēroju viņu pārģērbjamies, apbrīnoju katru žestu. Kādu dienu es darīšu tāpat, sakrustošu rokas kā viņa un pārvilkšu pār galvu viņas kleitu, nometīšu viņas augstpapēžu kurpes. Es tās uzāvu un apbrīnoju sev kājās. Pēc izmēra tās gandrīz derēja. Vēl pēc kāda gada būs pašā laikā. Māte apsēdās man blakus, iedeva man suku, un es gludi izsukāju viņas palsos matus, pie-gleznodama gaisu ar viņas vijolītēm. “Es atkal redzēju to āzīgo vīrieti,” viņa teica.

“Kādu āzīgo vīrieti?”

“No vīnadārza, atceries? Smaidošo Panu, kam no bikšu starām rēgojas šķelti nagi.”

Es redzēju mūs abas apaļajā spogulī pie sienas, mūsu garos, izlaistos matus, mūsu zilās acis. Vikingu sievietes. Redzēdama mūs šādas, es gandrīz vai spēju atcerēties zveju saltās, dziļās jūrās, mencu smārdu, mūsu ugunskuru ogles, mūsu zvērādas zābakus un mūsu dīvaino alfabētu, rūnas kā kociņi, valoda kā zemes aršana.

“Viņš visu laiku blenza uz mani,” māte sacīja. “Bārijs Kolkers. Marlēne saka, viņš rakstot personiskas esejas.” Viņas smalkās lūpas pārvērtās garos nosodījuma komatos. “Viņš bija kopā ar to aktrisi no “Kaktusu dārza”, Džilu Lūisu.”

Viņas baltie mati plūda caur saru suku gluži kā nebalināts zīds.

“Ar to resno, āzim līdzīgo vīrieti? Vai tu vari iztēloties?” Es zināju, ka viņa pati to nevar. Skaistums bija manas mātes likums, viņas reliģija. Tu vari darīt visu, ko gribi, ja vien esi skaists, ja vien visu dari skaisti. Ja tu tāds neesi, tad gluži vienkārši neeksistē. To viņa bija iekalusi man galvā kopš mazotnes. Lai gan tagad es jau biju ievērojusi, ka realitāte ne vienmēr atbilst manas mātes priekšstatiem.

“Varbūt tai aktrisei viņš patīk,” es ieminējos.

“Viņa laikam ir jukusi,” mana māte noteica, paņēma no manis suku un tagad sāka sukāt matus man, cieši piespiezdama sarus pie galvas ādas. “Viņa varētu dabūt jebkuru vīrieti, kuru tikai gribētu. Ko gan viņa domā?”

Viņa ieraudzīja šo vīrieti atkal, pilsētas centrā, savā iemīļotajā mākslinieku bara bez izkārtnes. Viņa ieraudzīja viņu kādā ballē Silverlcikā. Viņa sūdzējās - lai kurp viņa ietu, tur esot arī viņš, āzigais vīrietis.

Es nospriedu, ka tā ir tikai sagadīšanās, taču vienvakar kādā Santamonikas izrāžu zālē, kur bijām aizgājušas noskatīties, kā viens no mātes draugiem šķindina pa Sparkletts pudelēm un skandē dzeju par sausumu, viņu ieraudzīju arī es, četras rindas aiz mums. Visu priekšnesuma laiku viņš pavadīja, pūlēdamies notvert viņas skatienu. Viņš man pamāja, un es pamāju pretī, zemu, lai neredzētu māte.

Kad uzstāšanās bija galā, es gribēju ar šo vīru aprunāties, bet māte steigšus vilka mani prom. “Neiedves viņam drosmi,” viņa nošņāca.

Kad viņš parādījās “Kino Skatuves” ikgadējā redakcijas ballē, man bija vien jāpiekrīt, ka viņš māti izseko. Tas notika ārā, vecas viesnīcas pagalmā pie Stripa. Dienas svelme sāka gaist. Sievietes bija vieglās kleitās, mana māte gluži kā naktstauriņš baltā zīdā. Es aizlīkumoju caur burzmu līdz uzkodu galdam, aši piepildīju savu somiņu ar ēdam-lietām, kas, manuprāt, varētu izturēt pāris stundu bez ledusskapja, - ar krabju spīlēm un sparģeļu smailēm, ar šķiņķa šķēlēs ietītu aknu pastēti -, un tur bija Bārijs, kurš krāva sev šķīvī garneles. Viņš ieraudzīja mani, un viņa skatiens acumirklī pārslīdēja pār pūli, meklējot manu māti. Viņa stāvēja man aiz muguras, dzēra baltvīnu un pļāpāja ar fotore-daktoru Mailsu, izdēdējušu angli ar spurainu zodu un nikotīna nodzeltinātiem pirkstiem. Māte vēl nebija pamanījusi Bāriju. Viņš sāka spraukties caur pūli uz viņas pusi. Es sekoju viņam cieši pa pēdām.

“Ingrida,” Bārijs sacīja, ielauzies viņas divatnības lokā. “Es jūs meklēju.” Viņš pasmaidīja. Manas mātes acis uzmeta cietsirdīgu zibsni viņa sinepju krāsas kaklasaitei, kas bija sašķiebusies uz vienu pusi, brūnajam kreklam, kam uz vēdera izspīlējušās pogas, nelīdzenajiem zobiem, garneļu šķīvim viņa apaļīgajā rokā. Es saklausīju Zviedrijas ledainos vējus, bet viņš šķita nejūtam aukstumu.

“Es pārjums domāju,” viņš teica un piegāja vēl tuvāk.

“Lūdzu, nevajag,” viņa sacīja.

“Gan jūs mainīsiet savu viedokli par mani,” viņš noteica. Sāniski pielika pirkstu pie deguna, piemiedza man ar aci un aizgāja pie citas viesu grupiņas, aplika roku ap pleciem glītai meičai, noskūpstīja viņu uz kakla. Māte novērsās. Tas bija pretrunā ar visu, kam viņa ticēja. Viņas universā tā nemēdza notikt.

“Vai tu pazīsti Bāriju?” Mailss jautāja.

“Ko?” māte pārvaicāja.

Tonakt viņa nespēja iemigt. Mēs nokāpām uz baseinu pie sava dzīvokļa un peldējām gausus, klusus lokus zem vietējām zvaigznēm - zem Krabja Spīles, zem Milzu Garneles.

Māte noliecās pār skiču galdu, bez lineāla ar gariem, elegantiem vilcieniem griezdama slejas. “Tas ir dzens,” viņa sacīja. “Neviena trūkuma, ne mirkļa vilcināšanās. Logs uz daili.” Viņa izskatījās patiesi laimīga. Tas dažkārt notika, kad makets padevās pareizi, viņa aizmirsa, kur atrodas, kāpēc tur atrodas, kur ir bijusi un kur labprātāk gribētu būt, aizmirsa visu, tikai ne talantu griezt nevainojami taisnu līniju ar brīvu roku, tik tīru prieku, it kā nupat būtu uzrakstījusi skaistu teikumu.

Taču tad es ieraudzīju to, ko neredzēja viņa. Redakcijas telpā ienāca āzīgais vīrietis. Es negribēju būt tā, kura izpostīs viņai dailes mirkli, tāpēc turpināju darināt ķīniešu kociņu no krāsainiem uzlīmju punktiņiem un nepareizu izmēru fotokadriem no filmas Salaam Bombay. Kad pacēlu acis, viņš notvēra manu skatienu un pielika pie lūpām pirkstu, no aizmugures pielavījās mātei klāt un pieskārās viņai pie pleca. Viņas nazis iegriezās dziļi papīrā. Māte apcirtās ap-

kārt, un es nodomāju, ka viņa izšņāps viņam lauka aknas, taču Bārijs pacēla gaisā kaut ko tādu, kas māti apturēja, -mazu aploksnīti, ko nolika uz viņas galda.

“Jums un jūsu meitai,” viņš sacīja.

Viņa to atvēra, izņēma divas biļetes, zili baltas. Viņas klusēšana, tās pētot, pārsteidza mani. Viņa skatījās uz tām, tad uz Bāriju, bikstīdama naža aso galu galda stigrajā virsmā kā bultu, kas tur mirkli palika, pirms viņa izvilka to ārā.

“Tikai uz koncertu,” viņa noteica. “Ne uz vakariņām, ne dejām.”

“Ar mieru,” Bārijs sacīja, taču es redzēju, ka viņš nav īsti noticējis. Viņš māti vēl nepazina.

Tas bija gamelāna koncerts Mākslas muzejā. Tagad es sapratu, kāpēc viņa piekritusi. Brīnījos tikai, kā viņš tik labi zinājis īsto, ko piedāvāt, vienīgo, no kā viņa nekad neatteiktos. Vai viņš bija slēpies oleandros pie mūsu dzīvokļa? Iztaujājis viņas draugus? Kādu piekukuļojis?

Vakars sprakšķēt sprakšķēja, kad mēs ar māti gaidījām viņu muzeja priekšējā pagalmā. Tveicē viss bija pārvērties statiskajā elektrībā. Es ķemmēju matus, lai redzētu, kā tiem no galiem šķīst dzirksteles.

Spiesta gaidīt, māte izdarīja mazas, nervozas kustības ar delmiem, ar plaukstām. “Nokavējies. Cik nicināmi. Man būtu vajadzējis zināt. Viņš varbūt riesto kādā pļavā kopā ar citiem āžiem. Atgādini man, lai es nekad neko neplānoju ar četrkājaiņiem.”

Viņa joprojām bija darba drēbēs, lai gan būtu pieticis laika pārģērbties. Tā bija zīme, lai paustu viņam, ka tā nav īsta satikšanās, ka tā neko nenozīmē. Mums visapkārt māti kritiski nopētīja sievietes spilgtā vasaras zīdā, ietītas viļņojošā dārgu smaržu buķetē. Vīrieši viņu apbrīnoja, smaidīja,

skatījās. Viņa skatījās pretī, zilajām acīm liesmojot, līdz viņi sakautrējās un novērsās.

“Vīrieši,” viņa noteica. “Lai cik nepievilcīgs, katrs no • viņiem iedomājas, ka savā ziņā ir vērtīgs.”

Laukuma viņā pusē es ieraudzīju Bāriju, druknais rumpis skrienot kratījās uz īsajām kājām. Viņš pasmaidīja, no-zibinādams spraugu starp zobiem. “Piedodiet, bet satiksme bija slepkavīga.”

Māte novērsās no atvainošanās vārdiem. Aizbildinās tikai sulaiņi, viņa man mācīja. Nekad neatvainojies, nekad nepaskaidro.

Gamelāna orķestris sastāvēja no divdesmit maziem, slaikiem vīriešiem, kas tupēja ceļos pie smalki izgrebtiem zvaniņu, gongu un bungu komplektiem. Iesāka bungas, tām pievienojās viens no dobjākajiem zvaniņu komplektiem. Tad augošajā skaņas blīvā ievijās citi. Uznira un pletās ritmi, sarežģīti kā liānas. Mana māte teica, ka gamelāns radot klausītājā smadzeņu vilni ārpus visām altam un betām, un tētām, smadzeņu vilni, kurš paralizē parastos domu kanālus un panāk, ka ārpus tiem neskartajos prāta apvidos izaug jauni, it kā paralēli asinsvadi, kas veidojas, lai apgādātu ar asinīm slimu sirdi.

Es aizvēru acis, lai vērotu, kā mazi dejotāji, gluži kā dārgakmeņiem rotāti putni, šķērso manu plakstu tumšo ekrānu. Viņi veda mani prom, runāja ar mani valodās, kurās nebija vārdu, kas apzīmētu svešādas mātes ar leduszilām acīm un dzīvokļus ar neglītiem vizuļiem uz fasādes, ar kritušām lapam baseinā.

Pēc tam publika atstāja savus greznos samta sēdekļus un spraucās uz izejām, bet mana māte nekustējās. Viņa sēdēja krēslā, aizvērusi acis. Viņai patika iet prom pēdējai.

Viņa nicināja pūļus, kad tie izteica savu viedokli, ejot prom no kādas izrādes, vai, vēl ļaunāk, apsprieda rindu uz tualeti, vai to, kur nu kurš grib ēst vakariņas. Tas bojāja viņai noskaņojumu. Viņa joprojām atradās tai citā pasaulē, tur viņa palika, cik ilgi vien iespējams, paralēlie kanāli vijās un veidoja tuneļus caur viņas smadzeņu garozu kā koraļļi.

“Cauri ir,” teica Bārijs.

Viņa pacēla roku par zirni, lai viņš apklust. Viņš paskatījās uz mani, un es paraustīju plecus. Biju pie tā pieradusi. Mēs nogaidījām, līdz zālē bija izdzisusi pēdējā skaņa. Beidzot māte atvēra acis.

“Nu, vai gribat uzēst kādu kumosu?” Bārijs viņai jautāja.

“Es nekad neēdu,” viņa atteica.

Man gan gribējās ēst, taču, ja māte reiz bija ieņēmusi kādu nostāju, tad neatkāpās no tās ne par matu. Mēs devāmies mājās, kur es no konservu kārbas ēdu tunci, kamēr viņa, izmantodama gamelāna ritmus, rakstīja dzejoli par ēnu lellēm un nejaušības dieviem.

2

Tai vasarā, kad man bija divpadsmit gadu, man patika klaiņot pa ēku kompleksu, kurā atradās filmu žurnāla telpas. Šo vietu sauca par “Pasaules krustcelēm” - divdesmito gadu pagalmu ar modernisma plūdlīnijās veidotu art deco okeāna laineri centrālajā daļā. Un okeāna laineri atradās kāda aģentūra. Es sēdēju uz akmens sola un zīmēju Fredu Astēru, kas zilā vējjakā ar burātāja cepuri galvā atbalstījies pret lainera misiņa reliņiem.

Gar bruģētā pagalma ārējo loku bija sabūvēti fantastiski namiņi dažādā stilā, no brāļiem Grimmiem līdz donam Kihotam, un tos īrēja fotostudijas, kinoaģenti, mazas spiestuves. Es skicēju smejošu Karmenu, kas zvilnēja modeļu aģentūras seviļiskajā lieveni, kurā iekarināts grozs ar sarkanām ģerānijām, es skicēju kautru, bižainu Grietiņu, viņa ar zaru slotu slaucīja fotostudijas ģermāniskos pakāpienus.

Zīmēdama es vēroju slaidās, skaistās meitenes, kas staigāja iekšā ārā pa šīm durvīm, iedamas no aģentūras uz studiju un atpakaļ, lai savas karjeras veicināšanas nolūkos atdotu vēl kādu daļu no naudiņas, kas sūri grūti nopelnīta, strādājot par viesmīli vai kādas kantoristes aizstājēju. Tas viss ir blēdība, teica mana māte, un man gribējās pateikt to viņām, taču viņu skaistums šķita kā amulets. Kas gan slikts

varēja piemeklēt tādas meitenes kā šīs, garkājainas, ap gm niem cieši apspīlētās biksēs un caurspīdīgās vasaras klei tās, ar tik dzidrām acīm un skulptūru sejām? Karstums, kas valdīja vienpadsmitos no rīta, viņas nekad neskāra, viņas dzīvoja citā klimatā.

Flīzētajā gaitenī pie “Kino Skatuves” kāpnēm apmēram vienpadsmitos parācfijās mana māte, un es vēru ciet savu piezīmju bloku, nospriedusi, ka viņa dodas agrās pusdienās. Taču mēs negājām uz mašīnu. Es sekoju viņai nopakaļ ap stūri, kur pie veca, zaļa jaguāra sedana gaidīja Bārijs Kol-kers. Viņš bija ģērbies spilgti rūtotā jakā.

Māte aizvēra acis. “Tā jaka ir tik neglīta, ka es pat nespēju uz tevi skatīties. Vai tu to esi nozadzis kādam mironim?”

Bārijs smaidīja, atvērdams mašīnas durtiņas man un mātei. “Vai tad tu nekad neesi bijusi hipodromā? Uz turieni ir jāģērbj kaut kas spilgts. Tā ir tradīcija.”

“Tu izskaties kā dīvāns vecļaužu pansionātā,” viņa noteica, kad bijām iekāpušas mašīnā. “Paldies Dievam, neviens mans paziņa neredzēs mūs kopā.”

Es vēl nekad nebiju bijusi hipodromā. Mātei nenāktu ne prātā vest mani uz tādu vietu - brīva daba, zirgi, neviens nelasa grāmatu un nedomā par Daili un Likteni.

“Parasti es to nedarītu,” māte sacīja. “Taču doma par vienu zagtu stundu ir pārāk tīksma.”

“Tu būsi sajūsmā,” Bārijs teica. “Diena ir pārāk skaista, lai kvernētu tai sviedrētavā.”

“Vienmēr,” māte piebilda.

Pie Kahuengas mēs nogriezāmies uz šosejas, braucām uz ziemeļiem, ārā no Holivudas uz Ieleju, tad uz austru-miem, uz Pasadīnas pusi. Tveice gulēja pār pilsētu kā vāks. Sangabriela kalnu pakājē slējās Santaanita - krauja, zila

granīta siena, gluži kā paisuma vilnis. Smoga pierietējušā gaisā smagas smaržas izelpoja spilgtas puķudobes un nevainojami, zaļi mauriņi. Māte soļoja mazliet pa priekšu Barijam un izlikās, ka viņu nepazīst, līdz pēdīgi aptvēra, ka visi ir ģērbušies tāpat kā viņš - baltās kurpēs un zaļā poliesterī.

Zirgi bija jutīgas mašīnas uz tērauda atsperēm, spīdīgi kā metāls, un žokeju atlasa krekli lāsmoja saulē, kad viņi veda savus auļotājus pa skrejceļa apli, katrs zirgs pārī ar vecāku, rāmāku partneri. Zirgi trūkās no bērniem aiz nožogojuma, no karogiem, nokaitēti nervu kamoli.

“Izraugies zirgu,” Bārijs teica mātei.

Viņa izraudzījās septīto numuru, baltu zirgu, jo to sauca par Mēdejas Lepnumu.

Žokejiem bija grūti ievest zirgus starta vārtos, taču, kad vārti atvērās, zirgu pakavi vienoti aizdunēja pa brūno skrejceļu.

“Sarauj, septītais!” mēs saucām. “Laimīgais septītais!”

Septītais uzvarēja. Māte smējās un apkampa mani, apkampa Bāriju, es nekad nebiju redzējusi viņu tādu, satrauktu, smejošu, viņa likās tik jauna. Bārijs viņas vietā bija licis uz zirgu divdesmit dolāru un tagad sniedza viņai naudu -simt dolāru.

“Kā būtu ar vakariņām?” Bārijs viņai jautāja.

Jā, es klusībā lūdzos. Esi tik laba, saki jā. Galu galā -kā gan viņa tagad varētu Barijam atteikt?

Māte aizveda mūs vakariņās turpat netālu, uz Surf’N’Turf, kur mēs abi ar Bāriju pasūtinājām salātus, vidēji izceptu steiku un ceptus kartupeļus ar krējumu. Māte dzēra tikai glāzi baltvīna. Tā bija Ingrida Magnusena. Viņa sacerēja likumus, un tic pēkšņi bija iegravēti Rosetas akmenī, tie uznira no alas Nāves jūras dziļumos, tie bija ierakstīti Tanu dinastijas rakstu ruļļos.

Maltītes laikā Bārijs stāstīja mums par saviem ceļoju miem pa Austrumiem, kur mēs nekad nebijām bijušas. Par to reizi, kad viņš pasūtinājis maģiskās sēnes no ēdienkartes kādā Bāli pludmales ūķī un pēc tam klīdis pa tirkīzzilo krastu, halucinācijās redzēdams paradīzi. Par savu ceļojumu uz Angorvatas tempļiem Kambodžas džungļos kopā ar Taizemes opija kontrabandistiem. Par nedēļu, kuru pavadījis Bangkokas peldošajos bordeļos. Mani viņš bija pilnīgi aizmirsis, pārāk aizrāvies ar manas mātes hipnotizēšanu. Viņa balss bija kā krustnagliņas un lakstīgalas, tā aizveda mūs uz garšvielu tirgiem Celebesā, kopā ar viņu mēs slīdējām pa ūdeni laivas mājā zem Kašmiras mēness. Mēs bijām kā kobras, padevušās niedres stabulei.

Kāpjot mašīnā, lai brauktu mājās, māte ļāva, lai Bārijs pieskaras viņai pie vidukļa.

Bārijs ielūdza mūs uz vakariņām savā mājā, teikdams, ka viņam patīkot gatavot dažus ēdienus, kuru receptes viņš iemācījies Indonēzijā. Es nogaidīju līdz pēcpusdienai un tikai tad pateicu mātei, ka nejūtos labi un lai viņa brauc viena, bez manis. Es salku pēc Bārijā, es domāju, ka viņš varētu būt tas vienīgais, tas, kurš varētu mūs barot un apskaut, un padarīt reālas.

Veselu stundu viņa uzlaikoja drēbes, baltas indiešu pidžamas, zilo, plāno kleitu, ananasus un havajiešu meitenes. Nekad nebiju redzējusi viņu tā svārstāmies.

“Zilo,” es teicu. Tai bija dziļš kakla izgriezums, un tā bija tieši tik zila ka viņas acis. Zilajā kleita viņa izskatījās pilnīgi neatvairāma.

Viņa izvēlējās indiešu pidžamu, kas nosedza viņas zeltaino ādu līdz beidzamajai collai. “Es būšu mājās agri,” viņa sacīja.

Kad māte bija aizgājusi, es gulēju viņas gultā un iztē-

lojos viņus abus kopā, viņu samtainās balsis duetā, mijkrēslī pār rijsttafel'. Ar šiem ēdieniem es vairs nebiju mielojusies, kopš mēs atstājām Amsterdamu, kur dzīvojām, kad man bija septiņi gadi; to smarža tur parasti piestrāvoja visu apkaimi. Māte allaž teica, ka mēs braukšot uz Bāli. Es iztēlojos mūs mājā ar ekstravaganti smailu jumtu, no mājas pavērtos skats uz zaļām rīsa terasēm un brīnumaini dzidriem ezeriem, tur mēs pamostos no zvaniņu šķindas un kazu blēšanas.

Pēc brīža es sataisīju sviestmaizi ar sieru un konservētiem dārzeņiem un devos uz kaimiņiem pie Maikla. Viņš jau bija izdzēris puspudeli sarkanvīna, kuru bija atnesis no Trader Joe’s, - to viņš sauca par “nabagu šiku”, jo pudelei bija korķis, - un raudāja, skatīdamies kādu Lanas Tēmeres filmu. Lana Tērnere man nepatika, un es nespēju skatīties uz mirstošajiem tomātiem, tāpēc lasīju Čehovu, līdz Maikls iemiga, tad nokāpu lejā un izpeldējos baseinā, kas bija silts kā asaras. Es peldēju uz muguras, raudzījos zvaigznēs - uz Āzi, uz Gulbi - un cerēju, ka mana māte iemīlas.

Visu to nedēļas nogali viņa nebilda ne vārda par savu satikšanos ar Bāriju, toties rakstīja dzejoļus, ņurcīja tos un meta papīrgrozā.

Mākslinieku istabā Kita lasīja korektūru pār plecu manai mātei, kamēr es sēdēju stūrī pie sava galda un darināju kolāžu par Čehova tēmu - dāmu ar sunīti, griezdama figūriņas no izmestām fotogrāfijām. Iezvanījās telefons, Mar-lēne atbildēja, aizsedza klausuli ar plaukstu.

“Bārijs Kolkers.”

Izdzirdot šo vārdu, Kitas galva pacirtās augšup kā marionetei nemākulīga leļļu teātra aktiera rokās. “Es paņemšu klausuli savā kabinetā.”

1 Bufetes galds ar indonēziešu vai ķiniešu ēdieniem. (Tulk. no niderlandielu vai.)

“Viņš zvana Ingridai,” Marlēne teica.

Māte nepacēla acis no maketa lapas. “Pasaki viņam, ka es te vairs nestrādāju.”

Marlēne sameloja viņam bez stomīšanās.

“Kā jūs pazīstat Bāriju Kolkeru?” jautāja galvenā redaktore, melnās acis apaļas kā olīvas.

“Reiz nejauši sastapāmies,” māte atbildēja.

Tā vakara ilgajā vasaras puskrēslā ļaudis devās ārā no saviem dzīvokļiem, veda pastaigā suņus, dzēra kokteiļus lejā pie baseina, kājas iemērkuši ūdenī. Uzlēca mēness, ietu-pās spriegajā zilgmē. Māte stāvēja ceļos pie galda un rakstīja, viegla vēsma pieskārās vēja zvaniņiem, ko bijām iekārušas vecajā eikaliptā, un es gulēju viņas gultā. Vēlējos uz mūžiem apturēt šo mirkli: zvaniņus, ūdens klusos šļakstus, suņu pavadu tinkšķus, smieklus pie baseina, mātes spalvaskāta skrapstus, koka smaržu, mieru. Vēlējos, kaut varētu ieslēgt to medaljonā, ko valkāt ap kaklu. Vēlējos, kaut šajā pilnības sekundē mūs atrastu tūkstošgadu miegs, tāds pats kā tas, kurš reiz nogūla pār Ērkšķrozītes pili.

Pie durvīm atskanēja klauvējiens, sagraudams šo mieru. Neviens nekad nenāca pie mūsu durvīm. Viņa nolika spalvaskātu un piecēlās, paķēra saliecamo nazi, kas stāvēja krūzē kopā ar zīmuļiem, tumšais oglekļa tērauda asmens tik ass, ka ar to varētu noskūt kaķi. Pret stilbu atlocījusi nazi vaļā, viņa pielika pie lūpām pirkstu. Tad savilka ciešāk savu kimono, āda zem tā bija kaila.

Aiz durvīm sauca Bārijs. “Ingrida!”

“Kā viņš uzdrošinās,” māte noteica. “Viņš nevar neaicināts vienkārši nostāties uz mana sliekšņa.”

Viņa atvēra durvis. Bārijs, ģērbies saņurcītā havajiešu kreklā, turēja rokās vīna pudeli un maisiņu, kas smaržoja

pēc kaut kā brīnišķīga. “Sveika,” viņš sacīja. “Gāju garām un nolēmu iegriezties.”

Māte stāvēja durvīs - joprojām ar kailo asmeni pie stilba. “Ak tā.”

Tad viņa izdarīja kaut ko tādu, ko es nemūžam nebūtu spējusi iztēloties. Viņa aicināja Bāriju iekšā, pret kāju vērdama ciet nazi.

Bārijs pārlaida skatienu mūsu plašajai istabai, eleganti tukšai. “Tikko ievācāties?”

Māte klusēja. Mēs bijām tur nodzīvojušas ilgāk par gadu.

Kad pamodos, saule karsti svelmēja caur aizslietņiem, pienains, nekustīgs gaiss ietina pilsētu kā dvielis. Izdzirdu dziedam vīrieti, nodārdam dušas caurules, kad viņš aizgrieza krānu. Viņš bija palicis pa nakti. Māte lauza savus likumus. Acīmredzot tie tomēr nebija no akmens. Tie bija sīki un trausli kā papīra dzērves. Es izbrīnā skatījos mātē, kad viņa ģērbās, lai ietu uz darbu, gaidīju kādu paskaidrojumu, bet viņa tikai smaidīja.

Pēc tās nakts mana māte pārvērtās. Svētdienas rītā mēs kopā ar Bāriju devāmies uz Holivudas fermeru tirgu un pirkām spinātus un zaļās pupiņas, dzeltenos tomātus un sarkano vīnogu ķekarus ar tik sīkam odziņām kā kniepadatu galviņas, un ķiploku pini, miziņa ka papīrs, un es vilkos viņiem nopakaļ, bezgala pārsteigta. Mana māte bija sieviete, kurai maltīte nozīmē kārbiņu jogurta vai sardīņu un sodas cepumus. Viņa varēja nedēļām ilgi ēst zemesriekstu sviestmaizes, to nemaz nemanīdama. Un te nu viņa aplūkoja produktu letes tā, it ka apstuigfltu Luvru. Pie puķu pārdevējiem viņa pagaja garām saviem iemīļotajiem baltajiem ziediem -lilijām un krizantēmām un nopirka pušķi milzīgu, sarkanu magoņu ar melniem lasumiem viducī. Mājupceļā viņi tu-

rējās rokās un samtainās, dūdojošās balsīs dziedāja vecas sešdesmito gadu dziesmas, Wear Your Love Like Heaven un Waterloo Sunset.

Tik daudz kā tāda, ko es nemūžam nebūtu spējusi iztēloties. Viņa rakstīja mazus haiku, ko slepus ielika viņam kabatās. Tiklīdz radās izdevība, es zvejoju tos laukā, lai redzētu, ko viņa uzrakstījusi. Lasot es sarku: Nezinot robežu baudai, asiņo magoņu ziedlapas. Vienīgi tu un es, salds ir šis kaujaslauks.

Kādu rītu žurnāla redakcijā viņa parādīja man fotoattēlu iknedēļas bulvāravīzē “Kaligulas Māte”, uzņemtu ballē pēc kādas lugas pirmizrādes. Viņi abi izskatījās piedzērušies. Virsrakstā viņa bija titulēta par Bārijā jauno mīlu. Tas bija tieši tas, ko viņa necieta visvairāk, - sieviete kā vīrieša piederums. Taču šobrīd viņa izskatījās tā, it kā būtu kaut ko laimējusi.

Kaislība. Nekad nebiju iztēlojusies, ka tā varētu piemeklēt māti. Tās bija dienas, kad viņa nepazina pati sevi spogulī, viņas acis bija melnas aiz kaislības, mati mūžam sapinkojušies, pilni muskusa smārda, Bārijā āža smārda.

Viņi devās izklaidēties, un māte smiedamās stāstīja man par to. “Viņam tuvojas sievietes, savās pāvu balsīs saukdamas: “Barij! Kur tu biji palicis?” Bet tas nav svarīgi. Tagad viņš ir ar mani. Viņš grib mani vienīgo.”

Kaislība valdīja pār viņu pilnīgi. Bija pagaisušas piezīmes par Bārijā fizisko āziskumu, par to, ka viņam derētu aiziet pie zobārsta, par viņa ļenganajiem muskuļiem, par draņķīgo ģērbšanās gaumi, par viņa nožēlojamo angļu valodu, par nekaunīgajām, novazātajām frāzēm, par viņa darbu noziedzīgo banalitāti; šis vīrietis pat rakstīja “loga aizskāri”! Nekad nebiju domājusi, ka redzēšu savu māti gaitenī pie

mūsu dzīvokļa kļaujamies klāt druknam vīrietim ar astītē sasietiem matiem, ļaujam viņa rokai lēnītēm taustīties augšup zem viņas svārkiem galda aizsegā, kad mēs kādu vakaru ieturējām maltīti tumšā Hunanas restorānā vecajā ķīniešu kvartālā. Es vēroju, kā viņa aizver acis, jutu viņas kaislības viļņus kā parfīmu pār tējas tasītēm.

No rītiem Bārijs bieži gulēja viņai blakus uz platā, baltā matrača, kad šķērsoju istabu, iedama uz tualeti. Viņi pat uzrunāja mani,4nātes galva nolikta viņam uz delma, istaba pilna ar viņu mīlēšanās smaržu, it kā tas būtu pats dabiskākais pasaulē. No tā man gribējās skaļi smieties. “Pasaules krustceļu” pagalmā es sēdēju zem piparkoka un rakstīju savā skiču grāmatā: “Bārijs Kolkera kungs ar kundzi.” Vannasistabā es vingrinājos teikt: “Vai drīkstu saukt tevi par tēti?”

Es nekad neteicu mātei, ka gribu tēvu. Tikai vienu reizi biju jautājusi viņai par šo tematu. Tad laikam vēl gāju bērnudārzā, togad mēs bijām atgriezušās Štatos, dzīvojām Holivudā. Tveicīga diena smoga dūmakā, un māte bija sliktā omā, viņa vēlu paņēma mani no dārziņa, mums bija jāiegriežas tirgū. Mēs braucām vecā Datsun, kas viņai tolaik piederēja, es joprojām atcerējos karsto, rievoto sēdekli un to, kā pa caurumu grīdā varēju saredzēt ielu.

Tikko bija sākusies pirmsskola, un mūsu jaunā skolotāja misis Viljamsa bija izvaicājusi mūs par tēviem. Tēvi dzīvoja Sietlā vai Panoramasitijā, vai Sansalvadorā, divi bija pat miruši. Viņi strādāja, piemēram, par advokātiem vai bundziniekiem, vai stikloja automašīnām logus.

“Kur ir mans tēvs?” es jautāju mātei.

Viņa aizkaitināta pārslēdza mazāku ātrumu, likdama man ietriekties drošības jostā. ‘Tev nav tēva,” viņa noteica.

“Visiem ir tēvs,” es iebildu.

“Tēvi nav svarīgi. Tici man, tev ir laimējies. Man bija

tēvs, un es zinu. Nedomā vairs par to.” Viņa ieslēdza radio, skaļu rokenrolu.

Bija tā, it ka es butu akla unr viņa man teiktu: redze nav svarīga, tas nekas, ka tu neredzi. Es‘sāku vērot tēvus - veikalos, rotaļlaukumos, šūpojot šūpolēs savas meitas. Man patika tas, ka viņi allaž šķita zinām, kas jādara. Viņi šķita kā piestātne, kas stingri piestiprināta pasaulei, tad cilvēks var justies drošībā, nevis mūžam klejot kā mēs. Lai gan tolaik jau biju par lielu šūpolēm, es tomēr klusībā lūdzos, kaut šis vīrietis būtu Bārijs Kolkers.

Viņu mīlas čuksti bija manas šūpuļdziesmas, mana cerību lāde. Es krāvu tajā palagus, vasaras nometni, jaunas kurpes, Ziemassvētkus. Es krāju tajā vakariņas pie galda, pašai savu istabu, divriteni, vecāku sapulces skolā. Gads, tāds pats kā iepriekšējais, un nākamais tāds pats kā šis, cits pēc cita, tilts - un tūkstoš lietu, smalku un vārdā nenosaucamu, kādas nepazīst meitenes, kurām nav tēva.

Bārijs aizveda mūs uz Ceturtā jūlija sacīkstēm Dodže-ra stadionā un nopirka mums Dodžera cepurītes. Mēs ēdām karstus cīsiņus, un viņi dzēra alu no papīra kausiņiem, un Bārijs skaidroja mātei beisbola noteikumus tā, it kā tā būtu filosofija, amerikāņu rakstura atslēga. Bārijs pasvieda naudu zemesriekstu pārdevējam un noķēra turzu, ko vīrietis svieda pretī. Mēs piedrazojām zemi ar riekstu miziņām. Es tikko spēju mūs pazīt zilajās cepurītēs ar garo nagu. Mēs bijām kā ģimene. Iztēlojos, ka mēs esam vienkārši mamma, tētis un bērns. Mēs jutām līdzi “Vilnim”, un viņi skūpstījās visa septītā iemetiena laikā, kamēr es zīmēju zemesriekstiem sejas. Uguņošana iedarbināja signalizāciju visām

automašīnām stāvvietā.

*

Citā nedēļas nogalē viņš aizveda mūs uz Katalīnu. Uz prāmja man piemetās smaga jūrasslimība, un Bārijs turēja

aukstu mutautu man pie pieres un sameklēja man piparmētru ledenes, ko pasūkāt. Man bezgala patika viņa brūnās acis, tas, cik noraizējies viņš izskatījās, it kā savu mūžu nebūtu redzējis bērnu vemjam. Tiklīdz nonācām galā, es centos pārāk daudz nepīties viņiem pa kājām, cerēdama, ka Bārijs māti bildinās, kamēr abi klīst starp burulaivām, ēzdami garneles no papīra tūtas.

Taču tad kaut kas notika. Atceros vienīgi to, ka bija sākuši pūst vēji. Vēja ģindeniskā graboņa palmās. Tai vakarā Bārijs bija solījies ierasties deviņos, taču pienāca vienpadsmit, un viņa vēl nebija. Lai nomierinātu nervus, māte klausījās kaseti ar peruāņu flautas mūziku, ar īru arfas mūziku, ar bulgāru dziedoņiem, bet nekas nepalīdzēja. Mierinošās, harmoniskās skaņas slikti saderējās ar viņas garastāvokli. Viņas žesti bija trauksmaini un nepabeigti.

“Iesim izpeldēties,” es sacīju.

“Nevaru,” māte atteica. “Ja nu viņš piezvana.”

Pēdīgi viņa izņēma kaseti un ielika tās vietā vienu no Bārijā ierakstiem, Četa Bcikcra džezu, romantisku, tāda veida mūziku viņa agrāk nebija varējusi ciest.

“Kokteiļbāra mūzika. Lai ļaudis varētu birdināt asaras savā alū,” viņa sacīja. “Bet man alus nav.”

Viņš izbrauca no pilsētas, dodamies veikt darbu dažādiem žurnāliem. Viņš atcēla abu norunātās satikšanās. Māte nespēja gulēt, salēcās ikreiz, kad iezvanījās telefons. Man bija grūti izturēt viņas sejas izteiksmi, ja zvanītājs nebija Bārijs. Viņas balsī iezagās tonis, ko vēl nekad nebiju dzirdējusi, raupjš kā zāģa asmens.

Es nesapratu, kā tas varēja notikt, kā viņš varēja uzdā-

vinat mums uguņošanu un Katalīnu, kā varēja turēt to auksto drānu man pie pieres un stāstīt, ka vedīs mūs uz Bāli, un tad aizmirst mūsu adresi.

Kādu vakaru mēs nebrīdinājušas piebraucām pie viņa

mājas.

“Viņš pārskaitīsies,” es teicu.

“Mēs braucām garām. Un nolēmām iegriezties,” viņa sacīja.

Es nespēju viņu atturēt, tāpat kā nespētu liegt saulei pacelties caur smoga virumu augusta rītā, taču es negribēju to redzēt. Es gaidīju mašīnā. Viņa pieklauvēja pie durvīm, un Bārijs atvēra, ģērbies kokvilnas peldmētelī. Man nemaz nevajadzēja dzirdēt vārdus, lai zinātu, ko viņa saka. Viņa bija zilajā, plānajā kleitā, karstais vējš plandīja tās malu, viņai aiz muguras spīdēja saule, padarīdama kleitu caurspīdīgu. Bārijs stāvēja savās durvīs, aizšķērsodams tās, un māte pielieca galvu sāņus, piegāja tuvāk, pieskārās saviem matiem. Es jutu, kā man smadzenēs izstiepjas gumijas lente, saspringdama arvien vairāk. Beidzot abi nozuda mājā.

Es klausījos radio, klasisko mūziku. Nespēju klausīties neko, kur būtu vārdi. Iztēlojos, kā manas leduszilās acis skatās uz kādu vīrieti, ka es lieku viņam iet prom, saku, ka esmu aizņemta. “Tu neesi mans tips,” es vēsi teicu atpakaļ-skata spogulī.

Pēc pusstundas viņa parādījās, grīļīgi devās pie mašīnas, paklupa pār mauriņa laistāmo, it kā būtu akla. Viņa iekāpa, apsēdās pie stūres un šūpojās uz priekšu un atpakaļ, mute atvērta, četrkantaina, bet ārā nenāca ne skaņa. Mana māte raudāja. Tā bija galējā neiespējamība.

“Viņam ir satikšanās,” viņa pēdīgi sacīja, čukstus, balss kā divas plaukstas viņai ap rīkli. “Viņš pārgulēja ar mani

un pēc tam pateica, ka man jāiet prom. Jo viņam esot satikšanās.”

Es zināju, ka mums nevajadzēja šurp braukt. Tagad vēlējos, kaut jel viņa nekad nebūtu lauzusi nevienu no saviem likumiem. Es sapratu, kāpēc viņa pie tiem tik cieši turējusies. Tiklīdz tu lauz pirmo, salūst visi, cits pēc cita, kā petardes, kas uzsprāgst tev sejā autostāvvietā Ceturtajā jūlijā.

Baidījos ļaut viņai tādai braukt, ar mežonīgām, neko neredzošām acīm. Mēs netiktu ne trīs kvartālus tālāk, kad viņa būtu mūs nogalinājusi. Taču viņa neiedarbināja mašīnu. Tikai sēdēja, stingi skatīdamās caur vējstiklu, šūpodamās, ar rokām aptvērusi savu vidukli.

Pēc dažām minūtēm uz piebraucamā ceļa apstājās automobilis, jauns sporta mašīnas modelis, jumts nolaists, pie stūres blonda meitene. Viņa bija ļoti jauniņa, ģērbusies īsos svārkos. Viņa pieliecās, lai paņemtu no pakaļējā sēdekļa somu.

‘‘Viņa nav tik skaista kā tu,” es teicu.

‘‘Bet viņa ir vienkāršāka meitene,” mana māte rūgti nočukstēja.

Kita stāvēja, atbalstījusies pret galdu redakcijas istabā, spilgti sarkanās lūpas kā vilka asiņainais smaids.

““Jaunavās” redzēju Bāriju Kolkeru,” viņa teica. “Ar kādu balinātu, mazu padauzu. Ak, nu jūs jau zināt, kā mēdz sacīt. Kas viegli nāk, tas viegli aiziet.”

Pusdienlaikā māte lika, lai paņemu no mākslinieku istabas visu, kas man vajadzīgs. Mes vairs neatgriezīsimies.

3

“Man vajadzētu noskūt galvu,” viņa teica. “Nosmērēt seju ar pelniem.”

Viņas acis bija svešādas, ietvertas tumšos lokos gluži kā zilumos, mati sataukojušies un taisni. Viņa gulēja gultā vai stingi skatījās uz sevi spogulī. “Kā es varu liet asaras par vīrieti, kuram nekad nebūtu drīkstējusi ļaut sev pieskarties nekādā veidā?”

Uz darbu viņa negāja. Viņa neatstāja aptumšoto dzīvokli, ja nu vienīgi nokāpa lejā pie baseina, kur sēdēja stundām, vērodama atspulgus akvamarīna zilajā ūdenī, vai klusu peldēja zem ūdens kā zivs akvārijā. Man pienāca laiks atkal iet skolā. Bet es nevarēju atstāt viņu vienu, ja viņa bija tāda. Kad atgriezīšos, viņas varbūt vairs nebūs. Tāpēc mēs palikām dzīvoklī, apēdām visus konservu krājumus, pēc tam ķērāmies pie rīsiem un auzu pārslām.

“Ko man darīt?” es jautāju Maiklam, kad viņš pie sava nobružātā kafijas galdiņa cienāja mani ar sieru un sardīnēm. Televīzijas ziņās rādīja ugunsgrēkus, kas liesmoja Losan-dželosas Korē.

Maikls nogrozīja galvu - par mani, par ugunsdzēsēju virteni, kas rāpās augšup pakalna nogāzē. “Mīlulīt, tā notiek, ja iemīlies. Tu patlaban redzi dabas katastrofu.”

Es nozvērējos, ka nemūžam neiemīlēšos. Cerēju, ka par to, ko Bārijs nodara manai mātei, viņš mirs lēnā, mokošā nāvē.

Pār pilsētas centru pacēlās sarkans mēness, sarkans no ugunsgrēkiem, kas plosījās ziemeļu pusē un ap Malibu. Šis bija ugunsgrēku laiks, un mēs bijām iesprostotas degoša apvidus sirdī. Baseinā peldēja pelni. Mēs sēdējām uz jumta, apsvilušajā vējā.

“Šī noskrandusī sirds,” viņa ierunājās, virpinādama kimono stūrus. “Man vajadzētu izraut to ārā un aprakt komposta kaudzē.”

Es vēlējos, kaut varētu viņai pieskarties, bet viņa atradās pati savā izolētā kabīnē gluži kā pretendente uz titulu “Mis Amerika”. Caur stiklu viņa mani nedzirdēja.

Viņa salīka, piekļāvusi apakšdelmus pie krūtīm, spiezdama no sevis laukā gaisu. “Es spiežu to dziļi savā miesā,” viņa teica. “Tāpat kā zeme spiež aizvēsturisku mēslu pikuci savā karstumā, ar savu graujošo svaru, dziļi dzīlēs. Es viņu ienīstu. Ienīstu. Es viņu ienīstu.” Šo pēdējo viņa pateica čukstus, taču ar drausmīgu niknumu. “Manā miesā veidojas dārgakmens. Nē, tā nav mana sirds. Tas ir kas cietāks, auksts, nežēlīgs. Es aptinu savu miesu ap šo jauno dārgakmeni, es loloju to sevī.”

Nākamajā rītā viņa piecēlās, iegāja dušā, izmazgāja matus, aizbrauca uz tirgu, un es nodomāju, ka tagad viss ies uz labo pusi. Viņa piezvanīja Marlēnei un pajautāja, vai drīkstot atgriezties darbā. Tā bija žurnāla izdošanas nedēļa, un māte darbā bija izmisīgi vajadzīga. Pa ceļam viņa aizveda mani līdz skolai, lai es sāktu mācīties Lekonta vidusskolas astotajā klasē. It kā nekas nekad nebūtu noticis. Un es nospriedu, ka tas ir beidzies.

Tas nebija beidzies. Viņa sāka izsekot Bāriju, kā Bārijs reiz bija izsekojis viņu. Māte ieradās visur, kur varētu būt Bārijs, medīdama viņu, lai, viņu redzot, varētu asināt savu naidu.

“Mans naids dod man spēku,” viņa teica.

Viņa aizveda Marlēni pusdienās uz Bārijā iecienīto restorānu, kur abas ieraudzīja Bāriju ēdam pie bāra letes, un māte viņam uzsmaidīja. Bārijs izlikās, ka nav viņu pamanījis, taču nemitīgi pieskārās savai sejai pie žokļa. “Laikam meklēja pūtītes, kuru tur vairs nav,” māte man tovakar stāstīja. “Mana skatiena spēks draudēja iedvest tām jaunu dzīvību.”

Viņa šķita tik laimīga, un es nezināju, kas ir ļaunāk -šis stāvoklis vai agrākais, kad viņa gribēja noskūt sev galvu.

Mēs iepirkāmies tirgū pie Bārijā mājas, mērojām jūdzēm tālu apkārtceļu, lai tikai sastaptu viņu pie meloņu letes. Mēs klimtām pa viņa iecienīto mūzikas veikalu. Mēs gājām uz autogrāfu vakariem, ja grāmatu bija sarakstījis kāds viņa draugs.

Kādu nakti viņa pārnāca mājās pēc trijiem. Man nākamajā rītā bija jāiet uz skolu, tomēr biju palikusi nomodā un kabeļtelevīzijā skatījos kādu filmu par balto mednieku ar Stjuartu Greindžeru galvenajā lomā. Maikls bija aizmidzis uz dīvāna. Karstie vēji pārbaudīja logus kā kramplauži, kas meklē, kā tikt iekšā. Pēdīgi es devos mājās, aizmigu mātes gultā un sapņoju, ka eju pa džungļiem, nesdama uz galvas produktu krājumus, bet baltais mednieks nekur nav redzams.

Māte apsēdās uz gultas malas un noāva kurpes. “Es viņu atradu. Ballītē pie Grcisijas Keleheres. Mūsu ceļi krustojās pie baseina tramplīna dēļa.” Viņa apgūlās līdzās un čukstēja man ausī. “Viņam risinājās mazs tête-à-tête ar apa-

ļīgu rudmati caurspīdīgā blūzē. Viņš piecēlās un sagrāba mani aiz rokas.” Māte atrotīja piedurkni un parādīja man zīmes uz sava delma, dusmīgas, sarkanas.

“Vai tu mani izseko, viņš nošņāca. Es būtu varējusi turpat uz vietas pārgriezt viņam rīkli. Man nemaz nevajag tevi izsekot, es atbildēju. Es spēju lasīt tavas domas. Es zinu katru tavu kustību. Es zinu tavu nākotni, Barij, un tā neizskatās jauki. Es gribu, lai tu ej prom, viņš teica. Es pasmaidīju. To tu gribētu gan. Pat tumsā redzēju, kā viņš nosarkst. Tas neiedarbosies, viņš sacīja. Es tevi brīdinu, Ingrid, tas neiedarbosies.” Māte iesmējās, savijusi rokas zem pakauša. “Viņš nesaprot. Tas jau darbojas.”

Sestdienas pēcpusdiena, karsta un pilna uguns smaržas, piekveldētas debesis. Šai gada laikā pat nevarēja iet uz pludmali toksiskā, sarkanā paisuma dēļ, šai laikā, kad pilsēta nokrīt ceļos kā senā Sodoma, lūgdamās pestīšanu. Mēs sēdējām mašīnā kvartāla attālumā no Bārijā mājas, zem karobas koka. Es nevarēju paciest, kā māte vēro Bārijā māju, šo viņas mieru, kas pat nebija normāls, viņa bija kā pacietīgs vanags zibens sasperta koka galotnē. Tomēr nebija jēgas viņu pierunāt doties mājās. Viņa vairs nerunāja vienā valodā ar mani. Pārlauzusi karobas pāksti, es pieliku to pie deguna, ieelpoju muskusa smaržu un iztēlojos, ka gaidu savu tēvu, santehniķi, kurš pārbauda kaut kādas caurules šajā mazajā mūra namiņā ar pienenēm izraibināto mauriņu, ar svinstik-la vitrāžu logā, kur deg lampa.

Tad ārā iznāca Bārijs, ģērbies Bermudu šortos un T kreklā ar uzrakstu Local Motion, ērmotās, mazās Džona Lenona saulesbrillītēs, matus sasējis astītē. Viņš iekāpa vecajā, zaļajā jaguārā un aizbrauca. “Nāc,” māte noteica. Viņa uzvilka baltus kokvilnas cimdus, kādus izmantoja fotore-daktors, rīkodamies ar kinokadriem, un pasvieda vienu pāri

ml man. Es negribēju iet viņai līdzi, taču nevēlējos ari, lai mani pamet mašīnā, tāpēc klausīju.

Pa taku mēs aizgājām uz viņa māju, it kā tas būtu pilnīgi dabiski, māte iebāza roku Bāli garu mājiņā, kuru viņš turēja lievenī, un izvilka atslēgu. Mājā mani atkal sagrāba skumjas par to, kas noticis, par šo galīgumu. Reiz biju domājusi, ka pat dzīvošu šeit - pie lielajām Bāli lellēm, bati-kotajiem spilveniem un gaisa pūķiem, kas karājās pie griestiem. Viņa statujas, kas attēloja Šivu un Pārvatī mūžīgā apskāvienā, nebija mani satraukušas agrāk, kad domāju, ka tādi būs ari viņi abi ar māti, ka tas turpināsies bezgalīgi un radīs jaunu pasauli. Taču tagad es tās ienīdu.

Pie lielā, kokgriezumiem rotātā rakstāmgalda māte ieslēdza viņa mazītiņo datoru un nospieda dažus taustiņus. Dators iedūcās, un no ekrāna nozuda visas zīmes. Viņa atkārtoja to vēl un vēlreiz. Es sapratu, kāpēc viņa tā dara. Tai mirklī es aptvēru, kāpēc cilvēki uzķēpā grafīti uz glītu, mazu mājiņu sienām, ar atslēgām saskrāpē jaunām automašīnām krāsu un piekauj labi aprūpētus bērnus. Vēlēšanās iznīcināt kaut ko tādu, kas tev nekad nevar piederēt, ir tikai dabiska. Izņēmusi no somiņas pakavveida magnētu, māte pārvilka ar to pār datora disketēm.

“Man viņa gandrīz žēl,” māte noteica, izslēgdama datoru. “Bet tikai gandrīz.”

Paņēmusi savu papīra griežamo nazi, viņa skapī izraudzījās vienu kreklu, Bārijā iemīļoto brūno kreklu. “Cik pareizi, ka viņš valkā drēbes izkārnījumu krāsā.” Nolikusi kreklu uz gultas, viņa to sašķēlēja bārkstīs. Tad iebāza pogcaurumā baltu oleandra ziedu.

Kāds dauzīja pie mūsu durvīm. Māte pacēla acis no dzejoļa, ko patlaban rakstīja. Tagad viņa rakstīja visu laiku. “Kā tu domā, vai tajā cietajā diskā viņam ir pazudis kas

vērtīgs? Varbūt eseju krājums, kas šoruden jāiesniedz izdevējam.” Tas, cik Bārijs bija dusmīgs, mani biedēja. Atcerējos zilumus uz mātes delmiem. Viņš nebija brutāls cilvēks, taču katram ir robeža. Šķita, ka durvis palecas eņģēs. Ja Bārijs tiks iekšā, viņa būs pagalam.

Taču māte nemaz nelikās satraukta. Gluži otrādi, jo stiprāk viņš klaudzināja, jo laimīgāka viņa izskatījās, sārtiem vaigiem, spulgām acīm. Viņa bija piespiedusi Bāriju atgriezties. Izņēmusi no zīmuļu krūzes saliecamo nazi, viņa pret stilbu to atvēra. Mēs dzirdējām Bāriju kliedzam, kliedzam, balss samts jau bija izdilis līdz diegiem. “Es tevi nositīšu, Ingrid, Dievs mans liecinieks!”

Dauzīšanās mitējās. Māte klausījās, turēdama kailo naža asmeni pie sava rītatērpa baltā zīda. Piepeši viņš bija otrā pusē, dauzīja pie logiem, mēs viņu redzējām, seja saviebta niknumā, liela un briesmīga starp oleandru zariem. Es atkāpos pie sienas, bet māte palika stāvam istabas vidū, gailēdama kā degoša pļava.

“Es tevi nositīšu!” viņš iekliedzās.

“Tik bezpalīdzīgs savā niknumā,” māte man teica. “Varētu pat sacīt - impotents.”

Viņš izsita rūti. Redzēju, ka tas noticis netīšām, jo viņš sastomījās un tad pēkšņā drosmes uzplūdā iegrūda pa logu roku un taustījās pēc aizbīdņa. Māte šķērsoja istabu ātrāk, nekā man būtu šķitis iespējams, pacēla roku un iedūra viņam delnā. Nazis trāpīja, iedūries mirkli trīsēja. Viņai nācās to izraut, un roka zibenīgi nozuda atpakaļ rūts caurumā. “Tu, nolādētā maita!” viņš kliedza.

Man gribējās paslēpties, aizspiest ausis, bet es nespēju neskatīties. Tā, lūk, beidzas mīla un kaislība. Blakusmājā iedegās gaisma.

“Kaimiņi izsauks policiju,” māte sacīja pie izsistā loga. “Labāk ej prom.”

Bārijs grīļodamies devās projām, un pēc mirkļa mēs 1/ d/irdam, ka viņš spārda ārdurvis. “Tu, sasodītā mauka! Tā tu netiksi cauri! Tu nedrīksti tā ar mani izrīkoties!”

Tad māte atgrūda ārdurvis vaļā un nostājās uz sliekšņa sava baltajā kimono, ar viņa asinīm uz naža. “Tu vēl nemaz nezini, kā es varu izrīkoties,” viņa klusu noteica.

Pēc tā vakara viņa vairs nespēja Bāriju atrast - ne “Jaunavās”, ne Bārnija krogā, ne ballītēs, ne klubos. Viņš nomainīja savas mājas atslēgas. Mums bija jāizmanto metāla lineāls, lai atvērtu logu. Šoreiz māte ielika oleandra zariņu Barijam pienā, otru viņa austeru mērcē, viņa biezpienā. Vienu ielipināja Bārijā zobu pastā. Sakārtoja baltus oleandrus dārgā stikla vāzē uz viņa kafijas galdiņa un izkaisīja ziedus viņa gultā.

Es svārstījos kā uz naža asmens. Viņš bija pelnījis sodu, tomēr tagad māte bija pārgājusi robežu. Tā vairs nebija atriebība. Viņa jau bija atriebusies, viņa bija uzvarējusi, taču šķita, ka pati to nemaz neapzinās. Viņa lidoja ārpus jebkurām saprāta robežām, kur nākamā pietura bija gaismas gadu attālumā un līdz tai pletās viena vienīga tumsa. Ar kādu mīlestību viņa sakārtoja tumšās lapas, baltos ziedus!

Mūsu dzīvoklī ieradās policists. Šis inspektors Rami-ress informēja māti, ka Bārijs apsūdzot viņu par ielaušanos mājā un noindēšanas mēģinājumu. Māte bija pilnīgi mierīga. “Bārijs ir šausmīgi dusmīgs uz mani,” viņa teica, stalti stāvēdama durvīs, sakrustojusi rokas uz krūtīm. “Pirms vairākām nedēļām es pārtraucu mūsu attiecības, bet viņš vienkārši nespēj likties mierā. Viņš ir kā apsēsts. Pat mēģināja ielauzties šajā dzīvoklī. Šī ir mana meita Astrida, viņa var jums pastāstīt, kas notika.”

Es paraustīju plecus. Tas man nepatika. Tas nu bija krietni par daudz.

Māte turpināja, neizlaizdama nevienu komatu. “Tai vakarā kaimiņi pat izsauca policiju. Jums noteikti būs reģistrēts. Un tagad viņš apsūdz mani par ielaušanos viņa mājā? Nabaga cilvēks, nudien, viņš nav sevišķi pievilcīgs, un tāpēc viņam droši vien ir grūta dzīve.”

Viņas naids zvīļoja neatvairāmi. Es redzēju šo dārgakmeni, tas bija safīrs, tie bija saltie Norvēģijas ezeri. Ak, inspektor Ramircs, teica viņas acis, jūs esat izskatīgs vīrietis, kā gan jūs varētu saprast kādu, kurš ir tik izmisis kā Bārijs Kolkers?

Kā viņa smējās, kad policists aizgāja!

Nākamo reizi mēs ieraudzījām Bāriju Rozboulas krāmu tirdziņā, kur viņš labprāt pirka neglītas, ērmīgas dāvaniņas saviem draugiem. Mātei galvā bija platmale, kas meta viņai sejā gaismas lāsumus. Bārijs pamanīja viņu un steigšus aizgriezās, bailes bija saskatāmas tik skaidri kā uz afišu staba, taču tad viņš pārdomāja, pagriezās šurp, uzsmaidīja mums.

‘Taktikas maiņa,” māte pačukstēja. “Re, viņš nāk šurp.”

Viņš nāca taisnā ceļā pie mums ar papjēmašē Oskaru rokās. “Apsveicu par izrādi, ko tu nospēlēji Ramiresam,” viņš teica un sniedza Oskaru viņai. “Gada labākā aktrise.”

“Nesaprotu, par ko tu runā,” māte sacīja. Viņa turēja manu roku, spieda to pārāk cieši, taču viņas seja bija smaidīga, bez kāda saspringuma.

“Saproti jau gan,” Bārijs teica. Oskaru viņš pasita padusē. “Bet ne tāpēc es atnācu. Man iešāvās prātā, ka mēs varētu aprakt kara cirvi. Labi, es atzīstu, ka pāršāvu pār strīpu, izsaukdams policiju. Saprotu, ka uzvedos kā ēzelis, bet, /Im ko, tu mēģināji iznīcināt labāko daļu no vesela gada darba. Protams, pie mana aģenta bija pirmais uzmetums, paldies Dievam, un tomēr. Kāpēc mēs vienkārši nevarētu piegemt, ka spēle beigusies neizšķirti?”

Matē pasmaidīja, pārnesa svaru uz otru kāju. Viņa gaidīja, ka Bārijs kaut ko izdarīs, kaut ko pateiks.

“Nav jau tā, ka es necienītu tevi kā cilvēku,” viņš sacīja. ‘‘Un kā rakstnieci. Mēs visi zinām, ka tu esi diža dzejniece. Esmu pat ieteicis tevi dažiem žurnāliem. Vai tagad mes nevarētu pāriet uz nākamo fāzi un būt draugi?”

Māte iekoda lūpā, it kā nopietni apsvērtu viņa vārdus, taču visu laiku bikstīja manas delnas centru ar nagu, līdz es nodomāju, ka tas izurbsies man caur plaukstu. Pēdīgi viņa ierunājās savā klusajā, melodiskajā balsī: “Protams, mēs to varam. Nu kāpēc gan ne.”

Viņi sarokojās, to apstiprinādami. Iedams atpakaļ savās pirkumu medībās, Bārijs izskatījās mazliet aizdomu mākts, tomēr atvieglots. Un es nodomāju - viņš joprojām nepazīst māti itin nemaz.

Tai vakarā mēs ieradāmies pie viņa mājas. Tagad visos logos bija ieliktas restes. Māte ar pašiem pirkstu galiņiem noglāstīja viņa jaunās, drošās durvis, it kā tā būtu kažokāda. “Nogaršo viņa bailes. Tās garšo tieši kā šampanietis. Aukstas, dzeļošas un bez mazākā salduma.”

Viņa nospieda zvana pogu. Bārijs atvēra iekšējās durvis, paskatījās uz mums caur drošības režģi. Mulsi pasmaidīja. Vējš ņirbināja mātes kleitas zīdu, viņas matus, palsus kā mēness. Viņa pacēla baltā rislinga pudeli, ko bija atvedusi. “Ja jau mēs esam draugi, un tā tālāk.”

“Ingrid, es nevaru ielaist tevi iekšā,” viņš teica.

Viņa pasmaidīja, koķetējot novilka ar pirkstu lejup pa restu stieni. “Nu, vai tad tā kāds izturas pret draugu?”

Vēlu vakarā mēs peldējāmies baseina karstajā akvamarīnā, palmu šalkoņā un svaigi nomazgāto debesu mirgā. Māte peldēja uz muguras, pie sevis dungodama. “Ak Dievs, cik brīnišķīgi.“ Viņa viegli pašļakstināja ūdeni ar pirkstiem, likdama augumam slīdēt pa apli. “Vai tas nav jocīgi, naids mani priecē daudz vairāk, nekā jebkad priecējusi mīlestība. Mīlestība ir temperamentīga. Nogurdinoša. Tā izvirza prasības. Mīlestība tevi izmanto. Maina savus nodomus.” Acis viņai bija aizvērtas. Seju rotaja ūdens pērlītes, mati karājās lejup zem galvas kā medūzas taustekļi. “Toties naids. Tas ir kaut kas tāds, ko vari izmantot tu. Veidot. Valdīt. Tas ir ciets vai mīksts, kāds nu tev vajadzīgs. Mīlestība tevi pazemo, bet naids tevi aijā. Tas ir tik mierinošs. Tagad es jūtos neizmērojami labāk.”

“Priecājos,” es sacīju. Es tiešām priecājos, ka viņa jūtas laimīgāka, taču man nepatika šis laimes veids, es tam neticēju, es ticēju, ka agri vai veļu tas sasprāgs gabalos un no tā izlidos kaut kas drausmīgs.

Mēs aizbraucām uz Tihuanu. Mēs neapstājāmies, lai nopirktu pinatas' vai kreppapīra puķes, vai auskarus, vai somiņas. Māte nemitīgi skaujas uz papīra lapiņu sev rokā, kamēr mēs klīdām pa sanieliņam garām burros^1 [2], nokrāsotiem kā zebras, un sīciņam indiānietēm, kas ubagoja kopā ar saviem bērniem. Es devu viņam sīknaudu, līdz man vairs nepalika nekas, un gremoju sakaltušo košļājamo gumiju, kuru viņas man deva. Matē tam visam nepievērsa uzmanību. Tad viņa atrada to, ko meklējusi, - aptieku, tādu pašu kā aptiekas Losandželosā, spoži apgaismotu, aptiekārs baltā virssvārcī.

"Porfavor, tiene usted DMSO?"[3] viņa jautāja.

“Vai jums ir artrīts?” viņš vaicāja raitā angļu valoda.

“Jā,” viņa atbildēja. “Tik tiešām. Kāda draudzene man teica, ka to varot nopirkt piejums.”

“Cik daudz jūs vēlētos?” Viņš paņēma trīs pudeles, viena bija vaniļas esences pudelītes lielumā, otra kā nagu lakas noņēmēja flakons, un lielākā - apmēram kā etiķa pudele. Māte izraudzījās lielo.

“Cik maksā?”

“Astoņdesmit dolāru, mis.”

“Astoņdesmit.” Māte vilcinājās. Astoņdesmit dolāri bija pārtikas nauda divām nedēļām, astoņdesmit dolāri bija benzīns mašīnai veseliem diviem mēnešiem. Ko gan tādu, kas bija astoņdesmit dolāru vērts, mēs bijām braukušas pirkt līdz pašai Tihuanai?

“Ejam,” es teicu. “Kāpsim mašīnā un brauksim. Brauksim uz Lapasu.”

Māte paskatījās uz mani. Biju pārsteigusi viņu nesagatavotu, tāpēc turpināju runāt, cerēdama, ka varbūt spēšu pierunāt viņu atgriezties tāda valstī, kuru es pazīstu. “Mēs varētu braukt rīt no rīta, ar pirmo prāmi. Vai ne? Mēs varētu doties uz Džalisko. Uz Sanmigelu de Aljende. Mēs nekad neatgrieztos. Mēs varētu slēgt savus kontus, likt, lai naudu pārsūta uz American Express, un vienkārši pazust.”

Cik tas būtu viegli! Viņa zināja, kur atrodas visas benzīna uzpildes stacijas no šejienes līdz pat Panamai, zināja, kur galveno laukumu malās ir lētie grandhoteļi ar augstiem griestiem un kokgriezumiem rotātiem gultu galvgaļiem. Trijās dienās starp mums un šo posta pudeli būtu tūkstoš jūdžu atstatums. “Tur tev vienmēr ir paticis. Tu nekad negribēji atgriezties Štatos.”

Mirkli biju viņu piesaistījusi. Zināju, ka viņa atceras gadus, ko esam tur pavadījušas, savus mī{ākos, okeāna krāsu. Tomēr burvība nebija gana spēcīga, es jau nebiju tāda vārdu vērpēja kā viņa, nebiju pietiekami prasmīga, un tēls izbalēja, tā vietā iegaismojās viņas apsēstības ainas: Bārijs un blondīne, Bārijs un rudmate, Bārijs plānā kokvilnas peldmētelī.

“Par vēlu,” viņa noteica. Izvilka naudasmaku, noskaitīja uz letes četrus divdesmitniekus.

Vakarā viņa virtuvē sāka kaut ko vārīt, kaut ko pārāk dīvainu, lai to varētu nosaukt vārdā. Viņa mērcēja verdošā ūdenī oleandrus un saknes no kāda auga ar baltiem, trompetēm līdzīgiem ziediem, kas spīdēja kā sejas. Viņa mērcēja augu ar maziem sirdsveida ziediņiem, noplūktu mēnesnīcā pie kaimiņu dzīvžoga. Tad viņa ļāva ūdenim izvārīties tvaikos, visa virtuve oda pēc zaļiem un trūdošiem augiem. Vairākas mārciņas smago, slapjo, spinātzaļo masu viņa iemeta kādā svešā atkritumu kastē. Ar mani viņa vairs nesa-runājās. Viņa sēdēja uz jumta un sarunājās ar mēnesi.

“Kas ir DMSOT’ kādu vakaru, kad viņas nebija mājās, es jautāju Maiklam. Viņš dzēra viskiju, īstu Johnny Walker, svinēdams to, ka dabūjis lomu “Makbeta” izrādē Mūzikas centra, lai gan viņš nemaz negribēja saukt lugu vārdā, tas varēja nest nelaimi. Visas tās raganas un tamlīdzīgi. Tāpēc to vajadzēja saukt par “skotu lugu”, Maikls netaisījās riskēt, jau veselu gadu viņš nebija darījis neko citu kā vien ielasījis tekstus “Grāmatu kasetēs”.

“To lieto pret artrītu,” viņš atbildēja.

Es šķirstīju Variety un centos runāt pēc iespējas bezrūpīgi: “Vai tas ir bīstams?”

“Pilnīgi nekaitīgs,” viņš teica. Pacēla glāzi, nopētīja

dzintaraino šķidrumu, tad gausi iedzēra, gandarījuma aiz

vēris acis.

Es nebiju gaidījusi tik labu vēsti. “Tad kam tas domāts?”

“Tas palīdz medikamentiem iesūkties caur ādu. Tā darbojas nikotīna plāksteris, arī jūrasslimības plāksteri. Tu tos uzlipini, un DMSO caur ādu ievada zāles asinīs. Brīnišķīgs līdzeklis. Atceros, kā visi raizējās, ka hipiji sajaukšot to ar LSI) un noziedīšot ar šo maisījumu rokturus pie sabiedrisko ēku durvīm.” Viņš iesmējās viskijā. “Itin kā kāds būtu ar mieru tērēt savu skābi, lai iepriecinātu bariņu pareizo pilsoņu!”

Es meklēju DMSO pudeli. Nekur nevarēju to atrast. Paskatījos zem izlietnes un vannasistabā, atvilktnēs - mūsu dzīvoklī jau nebija daudz vietu, kur kaut ko paslēpt, turklāt slēpšana nebija manas mātes stilā. Es gaidīju viņu pārnākam. Viņa atgriezās vēlu, kopā ar izskatīgu jaunu vīrieti, kuram tumšās cirtas sniedzās līdz pusmugurai. Māte turēja viņa roku.

“Tas ir Hesuss,” viņa teica. “Viņš ir dzejnieks. Mana meita Astrida.”

“Sveiki,” es sacīju. “Mamm, vai varu mirklīti ar tevi parunāt?”

“Tev jau jābūt gultā,” māte attrauca. “Es tūdaj atgriezīšos.” Tad uzsmaidīja Hesusam, atlaida viņa roku un izveda mani verandā aiz aizslietņiem. Viņa atkal izskatījās skaista, zem acīm nevīdēja loki, mati lija lejup kā ūdens.

Es apgūlos savā guļvietā, un viņa apsedza mani ar palagu, noglāstīja man vaigu. “Mamm, kas notika ar to Meksikas pudeli?”

Viņa turpināja smaidīt, bet viņas acis izpauda man visu.

“Nedari to,” es sacīju.

Māte noskūpstīja mani un noglaudīja man matus ar savu vēso roku, vienmēr vēsu par spīti tveicei, par spīti vējam un ugunsgrēkiem, un tad viņa bija prom.

Nākamajā dienā es piezvanīju uz Bārijā numuru.

“Mīlas tunelis,” atsaucās meitene, apreibusi, spurgdama. Fonā es saklausīju Bārijā samtaino balsi. Tad ierunājās viņš: “Hallo?”

Es grasījos viņu brīdināt, bet pēkšņi spēju atcerēties vairs vienīgi savas mātes seju tai brīdī, kad viņa todien iznāca no Bārijā mājas. To, kā viņa grīļojās, viņas mutes četrstūri. Un ko gan es būtu varējusi viņam pateikt - nepieskaries nekam, neēd neko, piesargies? Viņš jau tāpat turēja māti aizdomās. Ja es viņam pateiktu, māti arestētu, es viņu zaudētu, un es nemūžam nedarīšu pāri savai mātei, pat Bārijā Kolkera un viņa piedauzīgo Šivu dēļ ne. Viņš bija to pelnījis. Viņš pats bija uzprasījies.

“Hallo,” viņš atkārtoja, meitene kaut ko teica un stulbi smējās. “Nu, ej dirst arī tu,” viņš noteica un nolika klausuli.

Es vairs nezvanīju.

Mēs sēdējām uz jumta un lūkojāmies mēnesī, sarkans un liels pelniem piesātinātajā gaisā tas lidinājās virs pilsētas, izplestas kā garu saucamais dēlītis, un to ielenca grieķu koris - sirēnas, manas mātes ārprātīgā, klusā balss, kas murmināja: “Viņi nevar mums pieskarties. Mēs esam vikingi. Mēs ejam kaujā bez bruņām, un lai uzbango un plūst asinis.” Viņa pieliecās un noskūpstīja man galvu, smaržodama pēc metāla un dūmiem. Karstais vējš pūta un pūta, un nerimās.

4

Tad pienāca laiks, kuru es tikpat kā nespēju aprakstīt, gads pazemē. Putns, kas iestrēdzis notekcaurulē, putns pazemē, spārni sitas pret griestiem tumšā, drēgnā vietā, tunelī, kamēr virs galvas dārd pilsēta. Viņas vārds bija Pazudusī. Viņas vārds bija Meita Nevienam.

Manos sapņos māte staigāja pa ķieģeļu un drupu pilsētu, pa pilsētu pēc kara, un viņa bija akla, acis tukšas un baltas kā akmeņi. Visapkārt viņai bija dzīvokļi ar augstiem griestiem, ar trīsstūriem virs logiem, tie bija aizmūrēti ar ķieģeļiem un dega. Akli logi, viņas aklās acis, un tomēr viņa man tuvojās, neizbēgama un neprātīga, seja izkususi un drausmīgi plastiska. Iedobumi viņas vaigu galos zem acīm, it kā kāds būtu iespiedis īkšķus mīkstā mālā.

Tās smagās dienas, cik smagas zemās, pelēkās debesis, mani spārni bija tik smagi, tik smaga mana paniskā bēgšana zem zemes. Tik daudz seju, tik daudz lūpu, kas prasa, lai runāju, tas mani gurdināja, es iemigu, kamēr viņi runāja. Tikai pasaki mums, kas notika. Ko es varēju pateikt? Kad atvēru muti, no tās izkrita akmens. Viņas nabaga baltie acu āboli. Kur gan es varēju atrast žēlastību? Es sapņoju par baltu pienu ielās, baltu pienu un stiklu. Piens renstelē, piens kā asaras. Spiedu sev pie sejas viņas kimono, viņas

vijolīšu un pelnu smaržu. Es visu dienu berzēju pirkstos šo zīdu.

Tai vietā zem zemes dzīvoja daudz bērnu, zīdaiņu, pusaudžu, un telpas atbalsoja skaņu kā metro tunelis. Mūzika gluži kā vilcienu katastrofa, strīdīga, kliedzoša, nerimtīgā televīzija. Smags smārds no ēdienu katliem, no plāna, slimīga urīna, no mazgāšanas šķīduma ar priežu aromātu. Sieviete, kas to visu vadīja, lika man noteiktā laikā kāpt ārā no gultas, kopā ar pārējiem sēsties pie galda, pie paplātēm ar pupām un zaļumiem, un gaļu. Es paklausīgi nācu ārā, sēdos, ēdu, tad atgriezos gultas kūniņā un iemigu, zem manis čaukstēja plastmasas palags. Vairumā nakšu es pamodos, izmirkusi līdz padusēm.

Meitenei otrā gultā uznāca lēkmes. Uzraudze man teica: “Par tādiem invalīdiem kā jūs var dabūt vairāk naudas.”

Rozes slīdēja lejup pa istabas sienām brūnganās, slīpās švīkās. Es skaitīju rozes. Diagonālajās rindās četrdesmit, deviņdesmit divas šķērsām. Virs kumodes Jēzus, Dž. F. Ke-nedijs un Mārtiņš Luters Kings, visi profilā, ar skatu pa kreisi, kā sacīkšu zirgi starta vārtos, Jēzus ārpusē. Sieviete, kas vadīja namu, misis Kempbela, tieva, līdzīga rozīnei, slaucīja no tiem putekļus ar dzeltenu T kreklu. Zirgi vienā rindā, saspringuši pie barjeras. Mātes zirgs bija numur septiņi, Mēdejas Lepnums. Tā bija diena ar slazdiem, un mēs tajos iekritām. Es vilku viņas kimono jostu sev pār muti, vēl un vēlreiz, visu dienu, tā garšoja tas, kas zaudēts.

Viņas aresta diena atausa manos sapņos, tie bija tuneļi, kas bez mitas atgriezās viena un tai pašā vietā. Klauvējiens pie durvīm. Bija ļoti agrs, vēl tumšs. Atkal klauvējiens, tad balsis, dārdināšana. Es ieskrēju viņas istabā, kad pa durvīm iebruka policisti, policisti formas tērpos, policisti civilā.

Durvīs stāvēja nama pārvaldnieks ar dušas cepuri galva. Vi ņi izrāva manu māti no gultas, balsis kā suņu kampieni. Vi ņa uzkliedza tiem vāciski, sauca viņus par nacistiem, saucu viņus par melnkrekliem. “Schutzstaffel! Durch Ihre Verordnung, mein Führer."[4] Viņas kailais augums, maigās krūtis šūpojas, uz vēdera sārtas rievas no palagiem. Tas bija neiespējami, viltota fotogrāfija. Kāds bija izgriezis šos policistus un ielīmējis tos mūsu dzīvoklī. Viņi nemitējās blenzt uz māti, piedauzīgs žurnāls. Viņas baltā miesa kā mēnesnīca.

“Astrid, viņi nevar paturēt mani ilgi,” viņa teica. “Neraizējies, pēc stundas es būšu atpakaļ.”

Viņa teica. Viņa teica.

f *

Es sēdēju uz Maikla dīvāna, gulēju un gaidīju, kā gaida suņi, visu dienu un tad nākamo. Pagāja nedēļa, bet viņa nenāca. Viņa teica, ka nākšot, bet neatnāca.

Ieradušies man pakaļ, viņi deva man piecpadsmit minūtes, lai es izlemtu, ko gribu ņemt līdzi no mūsu dzīvokļa. Mums nekad nebija piederējis daudz mantu. Paņēmu četras mātes grāmatas, kārbu ar papīriem, balto kimono, viņas taro kārtis un viņas saliecamo nazi.

“Piedod,” sacīja Maikls. “Es ņemtu tevi pie sevis, ja varētu. Bet tu jau zini, kā ir.”

Kā bija. Kā tas bija, kā zeme varēja atvērties zem tevis un aprīt tevi visu, un aizvērties virs tevis, it kā tevis nekad nebūtu bijis. Tāpat kā ar Persefoni, kuru nolaupa dievs. Zeme atvērās, un viņš izkāpa laukā un ierāva viņu melnajos kaujasratos. Tad viņi iegrima pazemē, tumsā, un zeme aizvērās viņai virs galvas, un viņa pazuda, it kā viņas nekad nebūtu bijis.

Tā es sāku dzīvot pazemē, miega namā, kurš pilns ar plastmasas palagiem un raudošiem zīdaiņiem, un brūnām rozēm slīpās švīkās, četrdesmit lejup, deviņdesmit divas šķērsām. Trīs tūkstoši septiņi simti astoņdesmit brūnu rožu.

Reiz mani aizveda paskatīties uz viņu caur stiklu. Viņa bija oranžā kombinezonā kā automehāniķis, un ar viņu kaut kas nebija kārtībā. Acis bija galīgi aizmiglojušās. Es teicu, ka mīlu viņu, bet viņa mani nepazina. Redzēju viņu sapņos - atkal un atkal, viņas aklās acis.

Tas bija gads, pilns ar mutēm, kas vārstās vaļā un ciet, uzdod vienus un tos pašus jautājumus, saka vienu un to pašu. Tikai pasaki mums, kas notika. Pasaki mums to, ko mēs gribam zināt. Es vēlējos viņai palīdzēt, bet nezināju, kā. Nespēju atrast vārdus, man nebija vārdu. Tiesas zālē viņa bija ģērbusies baltā blūzē. To blūzi es redzēju nomodā, un to blūzi es redzēju miegā. Tai blūzē redzēju viņu uz apsūdzēto sola, acis tukšas kā lellei. Es redzēju, kā attālinās viņas mugura tai baltajā blūzē. No trīsdesmit pieciem līdz mūža ieslodzījumam, kāds teica. Es pārnācu mājās un skaitīju rozes, un gulēju.

Nomodā būdama, centos atcerēties, ko māte man mācījusi. Mēs bijām zižļi. Savus dievus mēs pakārām kokos. Nekad neļauj vīrietim palikt pa nakti. Neaizmirsti, kas tu esi. Bet es nespēju atcerēties. Biju invalīde, akmeņi man mutē, pazudusi kaujaslauka, plastmasas palagi gultā. Es biju atbildīgā par veļas mazgāšanu, palīdzēju uzraudzei nest veļu uz mazgātavu. Vēroju, kā veļa tur iekšā griežas. Man patika šī smarža, tā ļāva man justies drošībā. Es gulēju, līdz miegs šķita ka nomods un nomods ka miegs. Lāgiem gulēju savā gulta istaba ar rozēm un vēroju, ka meitene blakus-gultā zīme uz savas pelnaini tumšās ādas rētu tetovējumus ar drošības adatu, ar autiņu saspraužamo adatu, kam gala dzeltena pilīte. Viņa uzplēsa savu ādu līnijās un cilpās. Ta sadzija sārtos sarētojumu spilventiņos. Viņa atkal uzplēsa tos. Man vajadzēja kādu laiciņu, tomēr beigās es sapratu. Viņa gribēja, lai tas ir redzams.

Es sapņoju, ka mana māte medī mani izdegušajā pilsētā, akla, neatlaidīga. Visu patiesību un vienīgi patiesību. Es gribēju melot, bet vārdi mani pameta. Mūsu vietā vienmēr runāja viņa. Viņa bija dieviete, kas meta zelta ābolus. Viņi pielieksies tos pacelt, un mēs aizbēgsim. Bet, kad iebāzu roku kabatā, tur bija tikai putekļi un sažuvušas lapas. Man nebija nekā, ar ko viņu aizstāvēt, ar ko apsegt viņas kailo augumu. Biju nodevusi viņu ar savu klusēšanu, biju nodevusi mūs abas.

Kādu dienu pamodusies ieraudzīju, ka meitene no bla-kusgultas vandās pa manu atvilktni kumodē. Aplūko grāmatu, izšķirsta lapas. Manas mātes grāmatu. Mana slaidā, kailā māte, viena starp melnkrekliem. Meitene apgramstīja manas mātes vārdus. “Ej nost no manām mantām,” es teicu.

Meitene iztrūkusies paskatījās uz mani. Viņa nezināja, ka es māku runāt. Mēs šai istabā bijām jau mēnešiem ilgi, un es ne reizi nebiju bildusi ne vārda.

“Liec nost,” es teicu.

Viņas mute izpletās smaidā. Viņa sagrāba lapu, saņurcīja to un izplēsa no grāmatas, vērodama mani. Ko es darīšu. Manas mātes vārdi viņas zvīņaini kaulainajā rokā. Ko es darīšu, ko es darīšu. Viņa satvēra otru lapu, izplēsa to un iebāza sev mutē, skrandas karājās no viņas čūlainajām lūpām, viņa smaidīja.

Es metos viņai virsū, notriecu viņu zemē. Uzsēdos viņai virsū, mani ceļi spiedās viņai mugurā, manas mātes naža tumšais asmens durstīja viņai mugurkaulu. Dziesma manās asinīs. Neaizmirsti, kas tu esi.

Man gribējās viņu sagraizīt. Es jutu viņā naža smaili, tā ieslīdēja viņai kaklā, iedobums viņas galvaskausa pamatnē bija kā aka. Viņa gulēja pilnīgi nekustīgi, gaidīdama, kas sekos. Paskatījos uz savu roku, uz roku, kura zināja, kā jātur nazis, kā tas jāiegrūž mugurkaulā jukušai meitenei. Tā nebija manējā. Tā nebiju es. Nebiju es.

“Spļauj laukā,” iečukstēju viņai ausī.

Viņa izspļāva gabalus, lupas spurkšķēja kā zirgam.

“Nepieskaries manām mantām,” es teicu.

Viņa pamāja.

Es palaidu viņu vaļā.

Viņa ielīda savā gultā un sāka bakstīt sevi ar drošības adatu. Es ieliku nazi kabatā un pacēlu saņurcīto lapu, noplēstos gabalus.

Virtuvē uzraudze ar savu pielūdzēju sēdēja pie galda, dzēra Colt 45, klausījās radio. Strīdējās. “To naudu tu vairs neredzēsi kā savas ausis, muļķi,” viņa sacīja. Mani viņi neredzēja. Viņi neredzēja nevienu no mums. Es paņēmu līmlenti un atgriezos savā istaba.

Es salīmēju saplēsto lapu, ielīmēju abas atpakaļ grāmatā. Tā bija viņas pirmā gramata, indigo vāks ar sudraba mē-nesspuķi, ar jūgendstila puķi, es vilku ar pirkstu pa sudraba līniju kā pa dūmu vijumu, ka pa pātagas mestu cilpu. Tas bija viņas korektūras eksemplārs, uz malām piezīmes, viegli uzrakstītas ar zīmuli. ATSTARPE. Ievilkt uz augšu. Es pieskāros lappusēm, kurām pieskārušās viņas rokas, spiedu tās pie lūpām, mīksto, biezo, veco papīru, tagad dzeltenu, trauslu kā āda. Es piedūru degunu pie iesējuma un saodu visas tās reizes, kad viņa to lasījusi, smaržu no bezfiltra cigaretēm un kafijas automāta, liedagiem un smaržnūjiņām, un vārdiem, kas čukstēti naktī. Es dzirdēju, kā no lappusēm pa ceļas viņas balss. Vāks bija izliecies uz āru kā bura.

Attēls uz ceturtā vāka. Mana māte īsā kleitā ar garam, graciozām piedurknēm, mati uz pieres gari, no to apakšas lūkojas acis. Kā kaķis, kas raugās no pagultes. Šī skaistā meitene, viņa bija Visums, viņa radīja šos vārdus, kuri dimd kā gongi, kuri vītero kā stabules, taisītas no cilvēku kauliem. Attēlā nekas tamlīdzīgs nekad nebija noticis. Tolaik es biju drošībā, sīciņa oliņa kniepadatas galviņas lielumā, iegrimusi viņas labās puses olnīcā, un mēs nešķīrāmies nekad.

Kad es sāku runāt, viņi aizsūtīja mani uz skolu. Mans vārds bija Baltā Meitene. Es biju albīne, es biju ērms. Man nemaz nebija ādas. Es biju caurspīdīga, pat asinsriti varēja redzēt. Katrā stundā es zīmēju. Zīmēju uz perfokartēm, savienodama punktus jaunos zvaigznājos.

5

Sociālie darbinieki mainījās, tomēr allaž bija vienādi. Viņi aizveda mani uz makdonaldu, atvēra savus aktu vākus, uzdeva savus jautājumus. Makdonaldi mani biedēja. Tur bija pārāk daudz bērnu, kas spiedza un klaigāja, un gāzās bedrēs, piebērtās ar krāsainām bumbām. Man nebija ko teikt. Šis bija vīrietis, baltais, ar apcirptu bārdu, kā pīķa kalps. Rokas viņam bija stūrainas ka lāpstas, uz mazā pirkstiņa viņš valkāja zīmoggredzenu.

Viņš sameklēja man pastāvīgu dzīvesvietu. Kad atstāju bērnunamu Krenšo bulvāri, neviens neatvadījās. Meitene ar rētu tetovējumiem slavēja lievenī un noskatījās, kā es aizbraucu. No koku rindām iznira mēļi žakarandu puduri, kad mēs virzījāmies uz priekšu pa pclčkbaltajām ielām.

Vajadzēja četras šosejas, lai tiktu līdz manām jaunajām mājām. Mēs nogriezāmies uz ceļa, kas veda augšup slīpi kā traps. Tadžanga, bija rakstīts uz ceļrāžiem. Es vēroju, kā zemās rančo mājas kļūst lielākas, tad mazākas, pagalmos jūklis. Ietves nozuda. Mebeles augu verandas ka suņusēnes. Ve-ļasmašīna, šāļu malka, balta vista, āzis. Beidzot mēs vairs nebijām pilsēta. Pārbraukuši pāri pakalna korei, pusjūdzi tālāk ieraudzījām palieni, bērni ar platriepu mopēdiem iegrieza līdzenumā sliedes, gaisa uzvirmoja palsi putekļu mākonīši. Turpretī gaiss šķita gurduma pilns, sakauts.

Mēs apstājāmies pagalmā pie kādas mājas, kas du|6ji bija treilers, bet tam bija pievienots tik daudz papildināju mu, ka to vajadzēja dēvēt par māju. Nekustīgs plastmasas vējritenis ģerāniju dobē. Treilera plašajā lievenī no podiem karājās augu staipekņi. Trīs mazi puikas sēdēja un skatījās. Vienam rokā burka ar kaut kādu dzīvnieciņu. Lielākais pastūma brilles augstāk uz deguna, uzsauca pār plecu caur tīkla durvīm. Sievietei, kas pa tām iznāca, bija kuplas krūtis un garas kājas, plats smaids, zobi balti un sekli, visi priekšā. Deguna virsa plakana kā bokserim.

Viņu sauca par Starru, un viņas treilerā bija tumšs. Viņa iedeva mums pa cukurotai kokakolai, ko mēs dzērām no kārbas, kamēr sociālais darbinieks runāja. Starra tērgādama kustējās ar visu augumu, atmeta galvu un smējās. Mazs zelta krustiņš vizuļoja viņai starp krūtīm, un sociālais darbinieks nevarēja novērst acis no šīs dziļās, slepenās vietas. Viņi abi ar sociālo darbinieku nemaz nepamanīja, ka es izeju laukā.

Šeit nebija bārkslainu žakarandu, bija tikai oleandri un palmas, bumbierkaktusi un liels, nokarens piparkoks. Putekļi, kas klāja visu, bija sārtenā bēškrāsā kā smilšakmens, bet debesis plašas kā skumju nenomākta piere, kā tīrā, svi-notā vitrāžas zilgme. Tā bija pirmā reize, kad mana galva nejuta griestu spiedienu.

Lielākais puika, tas ar brillēm, piecēlās. “Mēs ķeram ķirzakas, gribi?”

Palienē viņi ķēra ķirzakas kurpju kastu slazdos. Tik mazu puišeļu pacietība bija apbrīnas vērta, viņi gaidīja klusēdami, nekustīgi, kad slazdā ielīdīs sīka, zaļa ķirzaciņa. Viņi parāva auklu, un kurpju kaste nokrita. Lielākais puika pabāza zem kastes kartona gabalu un apgrieza kasti otrādi, bet vidējais sakampa niecīgo, dzīvo radībiņu un ielika to stikla burkā.

“Ko jūs ar tām darāt?” es jautāju.

Briļļainais zēns pārsteigts paskatījās manī. “Mēs tās pētām, ko tad citu.”

Ķirzaka burkā vairākkārt pietupās, tad sastinga gluži nekustīga. Tagad, kad tā bija izolēta, varēja redzēt, cik tā nevainojami veidota, katra mazā zvīņa, virkne iegravētu nadziņu. Kļuvusi tik īpaša, pateicoties savam ieslodzījumam. Virs mums slējās kalns, svinīga klātbūtne. Es atklāju - ja skatos uz to noteiktā veidā, jūtu, ka tā plecīgā masa virzās uz manu pusi, pie sāniem tam pielipuši zaļi salviju punktiņi. īsi uzpūta viegls vējiņš. Iesaucās kāds putns. No krūmu saaudzes dvesmoja tveicīga, svaiga smarža.

Es gāju pa palieni, klīdu starp saulē sasilušiem laukakmeņiem. Piekļāvu vienam vaigu, iztēlojos, ka kļūstu tikpat nekustīga, tikpat rāma, vienaldzīga pret to, kur upe mani izmetusi pēc pēdējās vētras. Pēkšņi man blakus nostājās lielākais puika. “Sargies no klaburčūskām. Tām šitie akmeņi patīk.”

Es atvirzījos nost no akmens.

“Rietumu dimantmugure ir lielākā Amerikas odze,” viņš teica. “Bet tās reti dzeļ virs potītes. Skaties tik, kur ej, un nekāp uz akmeņiem vai, ja kāp, domā, kur liec rokas. Dari šitā.” Viņš paņēma oli un paklaudzināja pa tuvāko laukakmeni, kā klauvēdams pie durvīm. “Tās izvairīsies no tevis, ja vien varēs. Un sargies ari no skorpioniem. Izpurini kurpes, pirms auj kājās, sevišķi ārā.”

Es vērīgi aplūkoju viņu, šo kalsno, mūsaino zēnu, gadu vienpadsmit vecu, kurš mēģināja izlemt, vai grib mani nobiedēt. Taču šķita, ka vēl vairāk viņš ir ieinteresēts atstāt uz mani iespaidu ar savu gudrību. Es soļoju tālāk, skatīdamās uz laukakmeņu veidoliem, uz to zilajām ēnām, likās, tie, tāpat kā kalns, ir apdzīvoti, itin kā tajos slēptos cilvēki. Zēns man sekoja.

“Trusis,” viņš sacīja, rādīdams lejup, smiltis.

Es tik tikko spēju saskatīt izplūdušos nospiedumus, di vus lielākus, kam sekoja viens mazāks un tad vēl viens. Viņš pasmaidīja, zobi viegli atvirzīti atpakaļ, pats drusku līdzīgs trusim. Tādam puikam drīzāk vajadzētu sēdēt pie televizora vai bibliotēkā, bet viņš prata lasīt palsajās smiltīs tā, kā cits bērns lasītu komiksu grāmatu, tā, kā mana māte lasīja kārtis. Es vēlējos, kaut viņš šajos putekļos spētu izlasīt manu nākotni.

“Tu daudz redzi,” es teicu.

Viņš smaidīja. Tas bija zēns, kurš vēlējās tikt ieraudzīts. Viņš man pateica, ka viņu saucot par Deiviju, viņš esot Star-ras īstais dēls. Esot arī meita - Kerolī. Divi pārējie, Ouens un Pīters, esot audžubērni tāpat kā es. Taču pat Starras miesīgie bērni bijuši audžuvecāku aprūpē, kad viņa atradusies rehabilitācijā.

Cik bērniem tas bija jāpiedzīvo? Cik bērnu bija tādi paši kā es, peldēja kā planktons okeāna plašumos? Es domāju par to, cik trauslas ir saiknes starp māti un bērniem, starp draugiem, radiem, lietām, kuras šķiet mūžīgas. Zaudēt varēja visu, turklāt vieglāk, nekā jebkurš spēj iedomāties.

Mēs gājām tālāk. Deivijs paraustīja krūma zaru ar spilgti dzelteniem ziediem. “Briežumētra. Zirņu dzimta.” No kanjona atskrēja vējš, saņirbinādams kokus zaļi pelēkus. “Tā ar zaļo mizu ir palovera, akācijas paveids. Tie otrie ir dzelzskoki.”

Klusums, kalna varenība, baltie tauriņi. Sumaha krūmu zaļā smarža; Deivijs mani informēja, ka vietējie indiāņi izmantojuši sumahu, lai saldinātu gaisu savos vigvamos. Gigantiskas rudzzāles skupsnas, joprojām zaļas, bet jau ar uguns skaņu. Bezgalīgajās, zilajās debesīs kliegdami riņķoja divi vanagi.

Tai naktī es gulēju guļammaisā, kura audumu rotāja kovboji mustangu mugurā, laso un pieši. Biju atvērusi rāvējslēdzēju vēsumam, vērodama, kā Kerolī, saīgusi meitene ar uzmestu lūpu, sešpadsmit gadu veca un tikpat slaida kā viņas māte, velk ciet sava džemperīša slēdzi. “Domā, ka visu man aizliegs,’’ Kerolī teica savam spoguļattēlam. “Tā viņa domā gan.’’

Aiz mūsu plānās sienas patlaban mīlējās Kerolī māte un viņas draudziņš hipijs, gultasgals sitās pret starpsienu. Tā nebija nakts maģija, mana māte un viņas jaunekļi, kas sačukstējās smaržīgajā puskrēslā, skanot karaliskajam koto^5.

“Žēlīg ais Dievs!” Starra iebļāvās.

Kerolī mute izliecās ne gluži smaidā, zābaciņš uzlikts uz gultas, viņa šobrīd sēja ciet auklas. “Kristieši jau nesaka: “Izdrāz mani, dārgumiņ.” Patiesībā viņi vispār nedrīkstētu to darīt, bet viņai asinīs ir grēka vīruss.” Kerolī stalti nostājās pie spoguļa, pavilka džemperīša rāvējslēdzēju par collu zemāk, atsegdama iedobiti starp krūtīm. Atņirdza zobus un paberzēja tos ar pirkstu.

Iegaudojās mopēds, un viņa atvēra tīkloto logu, uzkāpa uz kumodes, par mata tiesu netrāpīdama savā kosmētikas groziņā. “Redzēsimies rītā. Netaisi ciet logu.”

Es piecēlos un noskatījos, ka viņa uz mopēda nozūd ceļa līkumā. Ceļš mēnesnīcā bija plats un balts, kalnu tumsa tumšāka par debesīm, vieta, kur bez pēdām pagaist ceļš un telegrāfa stabi. Iztēlojos, ka bulu iespējams sekot šim ceļam vēl aiz pazušanas punkta, iziet ārā kaut kur pavisam citur.

“Bez Jēzus es šodien jau bulu mirusi,” Starra sacīja, iz-stūrēdama tieši priekšā lielam furgonam, kurš par sodu ap-

dullināja mūs ar savu signāltauri. “Tā ir tīra Dievu palieni ba. Man bija atņemti bērni, un es biju gatava slepkavot.”

Es sēdēju Starras fordā torino, priekšējā sēdekli, bet Kc roll sakumpusi kvemēja aizmugurē, mirdzinādama kajas ķe dīti, sava drauga Derika dāvanu. Starra brauca pārāk ātri, joņoja pa ceļu un bez mitas smēķēja Benson and Hedges 100s no zeltainas paciņas, klausīdamās Kristīgo radio. Viņa stāstīja, kā reiz bijusi alkoholiķe un kokaīniste, un viesmīle, kam jāstaigā plikām krūtīm, kādā klubā ar nosaukumu Trop.

Viņa nebija skaista kā mana māte, tomēr gribot negribot piesaistīja skatienu. Nekad nebiju redzējusi nevienu, kurai būtu tāda figūra. Ja nu vienīgi LA. Weekly pēdējās lappusēs, kur tādas meičas košļā telefona vadu. Taču viņas enerģija bija neiedomājama. Viņa bez apstājas runāja, smējās, izteica pamācības, smēķēja. Es prātoju, kāda gan viņa ir, kad sa-šņaucas kokaīnu.

“Nevaru vien sagaidīt, kad tu iepazīsies ar cienīgtēvu Tomasu. Vai esi pieņēmusi Kristu kā savu personisko pestītāju?”

Apsvēru, vai sacīt viņai, ka savus dievus mēs kārām kokos, tomēr nolēmu ciest klusu.

“Nu, gan pieņemsi. Ak Kungs, tiklīdz tu dzirdēsi runājam to vīrieti, tu uz vietas tiksi atpestīta!”

Kerolī aizsmēķēja Marlboro, nolaida aizmugures logu. “Tas stulbais krāpnieks. Kā tu vari ņemt par pilnu tādus mēslus!”

“Tas, kurš ticējis iekš manis, lai gan miris, tak dzīvos, un tu šito neaizmirsti, jaunkundzīt,” Starra noteica. Viņa nekad nesauca mūs vārdos, pat ne pašas bērnus, dēvēja mūs tikai par “kundziņu” vai “jaunkundzīti”.

Viņa aizveda mūs uz veikalu Clothestime tuvākajā pilsētiņā, Sanlendā, gribēdama nopirkt man dažus apģērba gabalus jaunajai dzīvei. Nekad nebiju bijusi tādā veikalā. Mēs ar māti pirkām sev drēbes Venisbīčā uz ielas. Veikalā Clot-hestime mums no visām pusēm uzbruka krāsas. “Sarkans!” tās kliedza zem plaiksnīgām dienasgaismas lampām. Tirkīz-zils! Neonzaļš! Starra piekrāva man pilnas rokas ar uzlaikojamām drēbēm un ieveda mani sev līdzi ģērbtuvē, lai mēs varētu turpināt sarunu.

Uzlaikošanas kabīnē viņa iespraucās mazītiņā, svītrainā minikleitā un nogludināja to sev pār sāniem, grozīdamās, lai redzētu, kā tā izskatās profilā. Svītras izpletās un stiepās viņai pār krūtīm un pēcpusi kā opārta glezna. Es centos neblenzt, bet kā tur varēja nebrīnīties. Es prātoju, ko gan domās cienīgtēvs Tomass, redzēdams viņu tādā kleitā.

Viņa sarauca pieri, pār galvu novilka kleitu un pakāra to atpakaļ. Tā joprojām bija izstiepusies viņas figūras veidolā. Viņas augums mazajā ģcrbtuvītē - tas gandrīz bija pāri maniem spēkiem, es jaudāju tikai skatīties uz viņu spogulī, pār stīpotā krūštura malām gāzās krūtis, krustiņš slēpās starp tām kā čūska klintī.

“Grēks ir vīruss, tā saka cienīgtēvs Tomass. Tas aplipina visu valsti, taisni kā triperis,” viņa man teica. ‘Tagad ir tāds triperis, no kura vairs nevar tikt vaļā. Grēks ir uz mata tāds pats. Mums jau ir visvisādi aizbildinājumi. Piemēram, kāda starpība, vai es rauju iekšā kokaīnu vai nerauju? Kas tur slikts, ja gribas visu laiku justies labi? Kam tas nodara pāri?”

Starra plati iepleta acis, es saredzēju līmi uz viņas liekajām skropstām. “Bet tas nodara pāri, un tas nodara pāri Jēzum. Jo tas nav pareizi.” To viņa pateica klusu un mīlīgi kā pirmsskolas skolotāja. Pūlējos iztēloties, kā tas ir -strādāt kungu kluba. Staigāt kailai pa istabu, kas pilna ar vīriešiem.

Viņa uzlaikoja sārtu, elastīgu kleitu, ritinādama to lejup pār gurniem. “Tas ir vīruss, kas grauj tevi no iekšienes, tu aplipini visu, kas tev apkārt. Ak, pagaidi tikai, kad tu dzirdēsi cienīgtēvu Tomasu!’’

Viņa sarauktu pieri lūkojās uz kleitu spogulī, kā tā izskatās aizmugurē; tā bija tik apspīlēta, ka starp stilbiem bija sarāvusies augšup. “Tā labāk piestāvētu tev.”

Novilkusi kleitu, viņa sniedza to man. Tā smaržoja pēc viņas smagā parfima. Obsession. Kad novilku drēbes, viņa cieši nopētīja manu augumu, it kā pūlētos izlemt, vai grib to pirkt. Es kaunējos, mana apakšveļa bija saplēsta. “Labāk sāc nēsāt krūšturi, jaunkundzīt. Trīspadsmit gadu, nu, vai zini! Man pirmais krūšturis bija ceturtajā klasē. Tu tak negribi, lai šitie tev nokarājas līdz ceļiem, kad tev būs trīsdesmit gadu, vai ne?”

Trīspadsmit? Jutos tik satriekta, ka norāvu no vadža veselu kaudzi drēbju. Atskatījos uz visu pagājušo gadu. Manas mātes tiesas prāva, visas tās tikšanās un jautājumi, ārstēšana un sociālie darbinieki. Kaut kur tajā visā man bija apritējis trīspadsmit gadu. Es miegā biju šķērsojusi robežu, un neviens nebija mani pamodinājis, lai iespiestu zīmogu man pasē. Trīspadsmit. Šis priekšstats mani tā apdullināja, ka pat nestrīdējos pretim, kad Starra par visu vari gribēja pirkt man sārto kleitu, ko vilkt uz baznīcu, un divus krūšturus, lai šitie nenokarātos līdz ceļiem, kad man būs trīsdesmit gadu, un paciņu biksīšu, un vēl dažas citas lielas.

Mēs devāmies turpat blakus uz veikalu Payless pirkt kurpes. Starra paņēma no plaukta sarkanu augstpapēžu laiviņu un uzāva to tāpat bez zeķes, nostājās, nobraucīja pār gurniem šortus, pielieca galvu sāņus, saviebās un nolika kurpi atpakaļ plauktā. “Redz, agrāk es tiešām domāju tā. Kam tur kāda daļa, ja es bāžu savus pupus kādam svešiniekam ģīmī? Tā ir tikai un vienīgi mana darīšana.”

Kerolī čukstēja: “Māt, lūdzama, turi muti! Ļaudis jau skatās.”

Starra sniedza man pāri sārtu augstpapēžu laiviņu, kas piestāvētu man pie kleitas. Es tās uzlaikoju. Kājas man izskatījās kā Deizijai Dakai, bet Starra bija sajūsmā un piespieda mani ņemt kurpes.

“Viņai drīzāk derētu kādas sasodītas krosenes vai kas,” Kerolī noteica. “Viņai jau ir tikai tās gumijas sandales.”

Es izraudzījos pāri biezzoļu zābaku, cerēdama, ka tie nebūs pārlieku dārgi. Starra izskatījās sāpināta, kad parādīju tos viņai. “Tie nav sevišķi... glīti.”

Bet čūskas reti dzēla augstāk par potīti.

Svētdienas rītā Kerolī piecēlās agri. Es jutos pārsteigta, sestdien viņa bija nogulējusi līdz pusdienai. Bet te nu viņa stāvēja, pictrūkusies jau astoņos, saģērbusies, ar mazo mugursomiņu plecā.

“Uz kurieni tu iesi?”

Viņa sukāja savus dzeltenrudos matus. “Tu joko, vai? Netaisos pavadīt visu dienu, klausīdamās, kā cienīgtēvs Pre-teklis klāsta par Jēra asinīm.” Viņa nolika suku un izmetās no istabas. ,>Sayonara!,,, Dzirdēju aizcērtamics tīklotās durvis.

Sapratusi Kerolī mājienu, izlikos, ka esmu slima. Starra cieši paskatījās manī un noteica: “Nākamnedēļ, jaunkundzīt.” Viņa bija uzcirtusies īsos, baltos svārciņos, firziķkrā-sas blūzē un kurpēs ar četras collas augstiem papēžiem. Es sajutu varenu Obsession vilni. “Nebūs nekādas izrunāša-nās!”

l'ikai tad, kad izdzirdu Starras torino izrāpjamies uz ceļa, uzdrīkstējos apģērbties un iet ārā no istabas, lai pagata- [6]

votu sev brokastis. Bija jauki būt vienai, puikas slapstijfls kaut kur palienē, tālumā gaudoja mopēdi. Es patlaban ēdu, kad no guļamistabas iznāca Starras draudziņš hipijs, basam kājām, džinsos, vilkdams pār galvu T kreklu. Krūtis viņam bija kalsnas un spalvainas, gaiši rudas sajaukumā ar sirmumu, pinkainie mati nebija sasieti parastajā astītē. Viņš aizgrīļojās pa gaiteni, es dzirdēju, ka viņš Čurā, nošalca ūdens. Šļaksti, ūdens šņākšana. Viņš iznāca lielajā istabā, sameklēja cigareti paciņā uz galda, aizsmēķēja. Rokai, kura turēja cigareti, trūka viena pirksta, otram nebija galiņa.

Pamanījis manu skatienu, viņš pasmaidīja. “Kādreiz esi redzējusi, kā galdnieks restorānā pasūtina galdiņu? Galdu trijiem, lūdzu!” Viņš pacēla sakropļoto roku.

Viņš vismaz neuztvēra to jūtelīgi. Man viņš savā ziņā patika, lai gan mani mulsināja tas, ka tieši viņš izraisa tos “žēlīgos dievus” aiz sienas. Viņš bija vienkāršs vīrietis ar izdēdējušu seju, skumjām acīm, gariem, sirmojošiem matiem. Mums viņš bija jāsauc par tēvoci Reju. Viņš atvēra ledusskapi, izņēma alus kārbu. Šššššt, tā nopūtās, kad viņš atrāva vaļā cilpiņu.

“Tu palaid garām Jēzus izrādi.” Alu viņš nevis dzēra, bet drīzāk salēja rīklē.

“Tu jau ari,” es atteicu.

“Tad labāk lai mani nošauj,” viņš sacīja. “Re, kāda ir mana teorija. Ja Dievs ir, tad sagājis tādā sviestā, ka nav pelnījis, lai viņu lūdzas.” Viņš skaļi atraugājās un pavīpsnāja.

Es nekad nebiju sevišķi daudz domājusi par Dievu. Mēs bijām mācījušies par “Dievu mijkrēsli”, par Pasaules koku. Mēs bijām mācījušies par Olimpu un tā skandāliem, par Ari-adni un Bakhu, par Danajas izvarošanu. Es zināju par Šivu un Pārvatī, Kālī un vulkānu dievieti Pēlī, bet mana māte bija aizliegusi vispār pieminēt Kristu. Viņa pat nebrauca uz Ziemassvētku izrādi skolā. Un lika man diedelēt, lai mani turp aizved kāda cita bērna vecāki.

Ja nu es vispār sajutu kādu Dieva klātbūtni, tad vienīgi brīžos, kad raudzījos tīrajās, zilajās, skaidrajās debesīs un apkārt valdīja zināms klusums, - bet kā tam var skaitīt lūgšanas?

Tēvocis Rejs atspiedās pret durvju stenderi, smēķēja, skatījās laukā uz lielo piparkoku un uz savu pikapu pagalmā. Viņš sūca alu no kārbas, ko turēja tai pašā rokā, kur cigareti, - itin veikli tādam, kuram trūkst divu pirkstu. Viņš miedza acis dūmos, pūzdams tos ārā pa tīklotajām durvīm. “Tas Tomass tikai grib ievilkt viņu gultā. Drīz vēl iestāstīs, lai viņa tiek no manis vaļā, un tad man būs jāņem savs trīsdesmit astotā kalibra revolveris un jādod viņam mācība, velns lai parauj! Tad tu redzēsi bišķiņ Jēra asiņu!”

No savām brokastu pārslām es lasīju laukā sacukurotus augļu gabaliņus un liku tos rindiņā uz šķīvja malas, violetus mēnestiņus, zaļas āboliņa lapas. “Tas nav grēks, ja vien esi precējies,” es teicu. Nebiju domājusi, ka viņš mani sadzirdēs, bet viņš sadzirdēja.

“Es jau esmu precējies,” viņš teica, caur durvju tīklu skatīdamies uz piparkoku, zari tam šūpojās vējā kā gari sievietes mati. Viņš atskatījās pār plecu un pavīpsnāja. “Tas vīruss mani piemeklējis pa krietnam.”

Es liku pamīšus mēnestiņus un āboliņa lapas un apēdu tās, kas iekrita šķīvī. “Kur ir tava sieva?”

“Nezinu. Neesmu viņu redzējis divus trīs gadus.”

Šķita, Reju itin nemaz neuztrauc tas, ka apkārt staigā kāda ar viņa uzvārdu un viņa pagātni un viņš pat nezina, kur viņa ir. Man no tā sareiba galva, gribējās pieķerties pie kaut kā smaga un turēties. Tāda ir dzīve, kas man būs jādzīvo, visi šķirti no visiem, pakavējas tikai brītiņu un atkal liek aiz skaloti prom. Ari es varu izaugt un aizslīdēt prom. Mana matē varbūt nekad neuzzinās, kur es esmu, un pēc pāris gadiem, ja kāds par mani apjautāsies, viņa tāpat paraustīs plecus un teiks: “Neesmu viņu redzējusi divus trīs gadus.”

Tas man trāpīja kā belziens pa vēderu. Es varēju dzīvot gadiem ilgi un vairs nekad neredzēt māti. Un viss. Cilvēki pazaudē viens otru, pūlī viņu rokas atraisās. Varbūt es viņu neredzēšu vairs nekad. Šīs nespodrās acis aiz izžuvušā akvārija, viņas muguras izliekums. Ak Dievs, kā gan es visus šos mēnešus esmu izvairījusies to apzināties? Es gribēju tikt pie savas mātes, man vajadzēja kaut ko, kas pie manis turētos, nevis ļautu man aizslīdēt prom.

“Ei, kas tad nu?” Tēvocis Rejs pienāca un apsēdās man blakus pie galda. Iemetis cigareti alus kārbā, viņš saņēma manas plaukstas savējās. “Neraudi, mazā. Kas noticis? Tēvocim Rejam jau var pateikt.”

Es spēju vienīgi papurināt galvu, elsas asas kā bārdas-naži.

“Ilgojies pēc mammas?”

Es pamāju. Sajūta bija tāda, it kā manu kaklu būtu sagrābušas divas rokas un žņaugtu, un spiestu asaras man no acīm. Deguns tecēja. Rejs pavilka tuvāk krēslu, lai varētu aplikt roku man ap pleciem, un, paņēmis no galda salveti, iedeva to man. Es piespiedu seju viņam pie krūtīm un ļāvu savām asarām un puņķiem samērcēt viņa T krekla priekšu. Tik labi būt apskautai. Es ieelpoju viņa smaržu - cigaretes, nemazgāta miesa, alus un svaigi griezta koksne, kaut kas zaļš.

Viņš mani turēja, viņš bija stabils, viņš neļaus man aizslīdēt prom. Runāja ar mani, teica, ka neviens nedarīšot man pāri, ka es esot lielisks meitēns, nekas slikts nenotikšot. Pēc brīža viņš ar delnas virspusi noslaucīja man vaigus, pacēla manu zodu, lai varētu ieskatīties acīs, atglauda matus man no pieres. “Tev viņas tiešām pietrūkst, vai ne? Saki, vai viņa ir tikpat skaista kā tu?”

Es mazliet pasmaidīju, viņa acis bija tik skumjas un laipnas. “Man ir bilde.” Aizskrēju uz savu istabu, atnesu mātes pēdējo grāmatu - “Putekļi”. Maigi novilku ar plaukstu pār viņas fotogrāfiju uz ceturtā vāka - pludmalē pie Big-sūras. Lieli klintsakmeņi ūdenī, krastā izskaloti koki. Viņa bija ģērbusies biezā svīterī, matus plandīja vējš. Viņa izskatījās kā Loreleja, kas cietusi kuģa katastrofa. Odisejam nāktos piesiet sevi pie masta.

“Tu būsi skaistāka,” viņš noteica.

Es noslaucīju degunu sava T krekla īsajā piedurknē, pasmaidīju. Mana māte bija tāda sieviete, ka ļaudis lielveika-lā apstājās, lai viņu apbrīnotu. Nevis kā Starru, bet kā tīru skaistumu. Viņi šķita pārsteigti, ka mātei ir jāiepērkas un jāēd kā visiem citiem. Nevarēju iztēloties, ka es reiz varētu būt apveltīta ar tādu skaistumu kā māte. Es neuzdrīkstētos. Tas būtu pārāk biedējoši. “Nu nē.”

“Kā ne! Tu tikai esi cits tips. Tu esi saldais tips. Tava māte izskatās tā, it kā varētu iecirst zobus kādam... nē, man jau nav iebildumu, es tieku galā arī ar skarbākām būšanām, bet tu jau saproti, kā es to domāju. Toties tevis dēļ viņi vienkārši kritīs gar zemi kā mušas.” Ar savām laipnajām acīm viņš ieskatījās manā noliektajā sejā, runādams tik maigi. “Tu mani dzirdi? Tev bus jāpastumj malā viņu līķi, ja gribēsi paiet pa ielu.”

Vēl nekad neviens nebija man teicis kaut ko tādu. Pat ja viņš tikai meloja, lai uzlabotu man omu, - kurš tad tagad pacentās darīt vismaz to?

Viņš pašķirstīja dažas lapas, palasīja. “Skat, šis ir par tevi!”

Es izrāvu grāmatu viņam no rokam, seja man kvēloja, To dzejoli es zināju.

Csst

Astrida guļ

Viņas bezvārdu mutes sārtā aka Gara kāja pār gultas malu Kā nepabeigts teikums Smalkos vasaras raibumos paslēpies jaunu iespēju zvaigznājs Viņas kauri gliemežnīca Kurā čukst sieviete neatvērtā...

To viņa mēdza lasīt dzejas vakaros. Es sēdēju pie sava galda un zīmēju, it kā nedzirdētu viņu, it kā viņa nemaz nerunātu par mani, par manu augumu, par maniem bērnišķīgajiem meitenes loceklīšiem. Es ienīdu šo dzejoli. Ko gan viņa iedomājās - ka es nezinu, par ko viņa runā? Ka man ir vienalga, kam viņa to lasa? Nē, viņa domāja - ja jau es esmu viņas meita, tad piederu viņai un viņa var darīt ar mani visu, ko grib. Pārvērst mani dzejā, izstādīt apskatei manus cāļa kauliņus un manu kauri gliemežnīcu, manu neatvērto sievieti.

“Kas ar viņu notika?” Rejs jautāja.

“Viņa nogalināja savu draugu,” es atteicu, skatīdamās uz mātes fotogrāfiju, viņas profils kā šķēps man zem ribām, tas ietriecās man aknās, labajā plaušā. Man no skropstas noritēja asara un uzkrita tieši uz viņas attēla. Es to noslaucīju. “Viņa ir cietumā.”

Rejs paraustīja plecus. It kā tas būtu gluži parasti. Ne labi, bet arī ne ļoti slikti.

Astoto klasi es pabeidzu Mauntglisonas vidusskolā, savā trešajā skolā šogad. Es nevienu nepazinu tuvāk, negribēju pazīt. Pusdienoju kopā ar Deiviju. Mēs pārbaudījām viens otra zināšanas, izmantodami jautājumu kartītes, kuras viņš bija uzrakstījis sev. Kā sauc baltā seska mazu|us? Par kaķēniem. Cik metienu gadā? Divi. Cik kaķēnu metienā? Seši līdz deviņi. Andromedas galaktika: galvenā sastāvdaļa? Lielais Andromedas miglājs. Iecienītais novērošanas objekts? Dubultzvaigzne Andromedas beta. Attālums no Zemes? Divi miljoni gaismas gadu. Anomālija? Atšķirībā no pārējiem spirālveida miglājiem, kas lielā ātrumā attālinās no mums, Andromeda mums tuvojas ar ātrumu trīssimt kilometru sekundē.

Mūsu treileru bieži apciemoja mans sociālais darbinieks, sēdēja ar Starru, pūlēdamies izskatīties glīts uz lieveņa zem staipekņiem. Viņš pateica, ka mana māte tagad atrodoties sieviešu cietumā Čaino un ka, sākot ar ceturtdienu, viņu drīkstēšot apciemot. Esot kāda grupa, kas vedot bērnus ciemos pie vecākiem uz cietumu, un man bija paredzams šāds apciemojums.

Kopš pēdējā apmeklējuma man bija bail. Es nezināju, vai spēju pārdzīvot to vēlreiz. Ja nu viņa joprojām ir tāda pati, gluži kā spoks? To es nespētu izturēt. Un man bija bail no cietuma, no restēm un no rokam, kas starp tām locījās. Šķindināja krūzes. Kā tur spēja dzīvot mana māte, kas sakārtoja baltus ziedus trauslā stikla vāzē un stundām ilgi varēja strīdēties par to, vai Froste ir svarīgs dzejnieks vai nav?

Bet es zināju, kā. Sazāļota viņa tup kaktā, juceklīgi murmina savus dzejoļus, plūkā no segas savēlušās pūciņas, tā, lūk. Vai varbūt guļ bez samaņas, cietumsargu vai citu ieslodzīto piekauta. Viņa nezināja, kad jāpieliccas zemu, jāvairās no radara.

Un ja nu viņa negrib mani redzēt? Ja nu viņa vaino ma ni, ka neesmu spējusi viņai palīdzēt? Bija aizritējuši astoņi mēneši kopš tās dienas tiesas zālē, kad viņa mani pat nepazina. Vienbrīd šai naktī es pat apsvēru, vai vispār braukt. Tomēr pēc pieciem es piecēlos, iegāju dušā, apģērbos.

“Atceries, tikai ne džinsus, neko zilu,” Starra iepriekšējā vakarā bija man atgādinājusi. “Tu tak gribi no turienes atgriezties, vai ne?” Man nebija vajadzīgs atgādinājums. Uzvilku jauno, sārto kleitu, krūšturi un Deizijas Dakas kurpes. Es gribēju parādīt mātei, ka augu, ka spēju par sevi rūpēties pati.

Autobusiņš atbrauca septiņos. Starra izgāja laukā un parakstīja papīrus, kamēr šoferis pētīja viņas figūru zem peld-mēteļa. Autobusiņā bija vēl viens bērns. Es apsēdos viņam priekšā, pie loga tāpat kā viņš. Pa ceļam pie mums iekāpa vēl trīs.

Diena bija apmākusies, jūnija drūmība, gaisa mitrums pērļoja uz vējstikla. Šoseju nevarēja pārredzēt ne līdz tuvākajai nobrauktuvei. Tā iznira no miglas un tad nozuda atkal, pasaule sevi radīja un dzēsa. No tā man kļuva nelabi. Es pavēru logu. Mēs braucām garu ceļu, caur nebeidzamām priekšpilsētām. Kaut jel es zinātu, kāda viņa būs, kad nonākšu tur! Nespēju iztēloties savu māti cietumā. Viņa nesmēķēja un nekošļāja zobu bakstāmos. Viņa neteica “kuce” un “ej dirst”. Viņa runāja četrās valodās, citēja T. S. Eljotu un Dilanu Tomasu, dzēra lapsang souchong tēju no porcelāna tasītes. Viņa nekad nebija spērusi kāju makdonaldā. Viņa bija dzīvojusi Parīzē un Amsterdamā. Freiburgā un Mar-tinikā. Kā lai viņa varētu būt cietumā?

Sasnieguši Čaino, mēs nogriezāmies no šosejas un devāmies uz dienvidiem. Es centos ielāgot ceļu, lai varētu atrast to sapņos. Mēs braucām caur glītām priekšpilsētām, pēc tam caur mazāk glītām, tad caur gluži jauniem ciematiem, kas mijās ar kokmateriālu noliktavām un lauksaimniecības mašīnu nomātavām. Beidzot mēs nonācām īstos laukos un braucām pa gariem ceļiem bez kādiem ceļrāžiem, gar pienotavām un tīrumiem mēslu smārdā.

Pa labi parādījās liels ēku komplekss. “Vai tur?” es jautāju meitenei, kas sēdēja man blakus.

“KJC,” viņa atteica.

Es papurināju galvu.

“Jauniešu cietums.”

Viņi visi nikni glūnēja, kamēr tikām garām. Arī mēs varētu būt tur, aiz šīm dzeloņstieplēm. Mēs bijām klusi kā nāve, braucot garām Kalifornijas vīriešu cietumam, kas atradās tālu nost no šosejas lauka vidū. Pēdīgi mēs nogriezāmies uz svaigi asfaltēta ceļa garām mazam veikaliņam, kaste “Budveisera” - 5,99 $. Es gribēju paturēt atmiņā to visu. Bērni paņēma savus maisiņus un mugursomas. Nu es ieraudzīju cietumu - tvaika skurstenis, ūdenstornis, sargtornis. Sienas cietumam bija no alumīnija kā Starras treileram. Tas nemaz nebija tāds, kā tiku iedomājusies. Es biju iztēlojusies “Alkatrasas gūstekni” vai “Es gribu dzīvot!” ar manu māti Sūzanas Heivordas vietā. Fronteras zemās ķieģeļu ēkas bija izvietotas krietnā attālumā cita no citas, ap tām auga koki un rozes, pletās zaļi mauri. Tas vairāk atgādināja priekšpilsētas vidusskolu, nevis cietumu. Ja nebijis sargtorņu, ja nebijis dzeloņstiepļu.

Kokos aizsmakušas ķērca vārnās. Izklausījās, it kā tās kaut ko plosītu, kaut ko tādu, kas tām pat nav vajadzīgs, tām vienkārši prieks to iznīcināt. Mēs iegājām sargtornī, piereģistrējamies. Mums pārmeklēja mugursomas un pašiem lika iziet caur metāla detektora vārtiem. Vienai meitenei atņēma sainīti. Nekādu dāvanu. Tās jāsūta pa pastu, četras reizes gada drīkst saņemt paciņu no tuviniekiem. Ai/ muguras noblīkšķēja vārti, liekot mums salēkties. Mēs bijām ieslēgti.

Man lika gaidīt koka paēnā pie zila piknikgalda. Es bi-|U nervoza, no brauciena man bija nelabi. Nezināju pat, vai viņu pazīšu. Es drebinājos un nožēloju, ka neesmu paņēmusi līdzi svīteri. Un ko viņa par mani domās, ieraudzījusi krūšturī un augstpapēžu kurpēs?

Aiz apmeklētāju pagalma segtās teritorijas drūzmējās sievietes. Cietumnieces, sejas kā maskas. Viņas ņirgājās par mums. Viena man uzsvilpa un nolaizīja sev pirkstu starpu, un pārējās iesmējās. Viņas smējās un smējās, un nerimās. Viņu balsis atgādināja vārnu ķērkšanu.

No cietuma pa citiem vārtiem šurp sāka nākt mātes. Viņas bija ģērbušās džinsos un T kreklos, pelēkos svīteros, treniņtērpos. Es ieraudzīju, ka mana māte gaida, līdz uzraudze ielaidīs viņu pa vārtiem. Māte bija vienkāršā džinsu auduma kleitā ar podziņām priekšā, bet viņai šīs zilās drānas bija krāsainas kā dziesma. Viņas baltos matus pie paša skausta bija nošņāpis kāds, kurš nejēdza savu darbu, bet viņas zilās acis bija tik dzidras kā augsta vijoles nots. Viņa nekad nebija izskatījusies skaistāka. Es piecēlos un tad vairs nespēju pakustēties, es drebēdama gaidīju, līdz viņa pienāca un pieglauda mani sev klāt.

Just viņas pieskārienu, apskaut viņu, pēc visiem šiem mēnešiem! Es piekļāvu galvu viņai pie krūtīm, un viņa mani noskūpstīja, paostīja manus matus, viņa vairs nesmaržoja pēc vijolītēm, no džinsu auduma uzvēdīja tikai mazgāšanas līdzeklis. Viņa pacēla manu seju plaukstās un apbēra to ar skūpstiem, noslaucīja man asaras ar saviem spēcīgajiem īkšķiem. Tad apsēdināja mani sev blakus.

Es biju izslāpusi pēc viņas klātbūtnes, pēc viņas izskata, pēc viņas balss skaņas, es alku redzēt viņas priekšzobus, kas bija taisni, bet blakuszobi mazliet ieslīpi, bedrīti vienā vaigā, kreisajā, viņas pussmaidu, viņas brīnišķīgi zilās acis, izraibinātas ar baltiem lāsumiņiem kā jaunām galaktikām, viņas sejas tvirtos, neskartos pantus. Viņa pat neizskatījās tā, it kā būtu cietumā, viņa izskatījās kā nule nokāpusi no Venisbīčas ietves, ar grāmatu rokā, gatava apsēsties liedaga kafejnīcā.

Viņa apsēdināja mani sev līdzās pie piknikgalda un pačukstēja: “Neraudi. Mēs tā nedarām. Mēs esam vikingi, atceries?”

Es pamāju, bet asaras bira uz zilā vinila galda. Lūisa, tajā kāds bija ieskrāpējis. 18. iela. Mauka.

Betona pagalmā aiz segtas viesu teritorijas kāda sieviete iesvilpās un kaut ko uzsauca, kaut ko par manu māti vai mani. Māte pacēla acis, un viņas skatiens ķēra sievieti tieši sejā kā sitiens. Tas viņu sastindzināja. Viņa steigšus novērsās, it kā klaigājusi būtu cita.

“Tu esi tik skaista,” cs teicu, pieskardamās mātes matiem, apkaklītei, vaigam. Tas bija un palika tvirts.

“Cietums man ir pa prātam,” viņa sacīja. “Te nav liekulības. Nogalini vai tiec nogalināts, un visi to zina.”

“Man tevis tik ļoti trūka,” es čukstēju.

Viņa aplika man ap pleciem roku, pielieca savu galvu blakus manējai. Piespieda plaukstu man pie pieres, lūpas pie deniņiem. “Es jau nebūšu šeit mūžīgi. Vajag daudz lielāku spēku, lai noturētu mani aiz restēm. Es tev apsolu. Es tikšu ārā - vienalga kādā veidā. Kādu dienu tu paskatīsies pa logu, un tur būšu es.”

Es ielūkojos viņas apņēmīgajā sejā, vaigukauli kā asmeņi, viņas acis lika man noticēt. “Es baidījos, ka tu uz mani dusmosies.”

Viņa atvirzīja mani izstieptas rokas attālumā, lai nope tītu, ar plaukstam satvērusi mani aiz pleciem. “Kāpēc tu ta domāji?“

Tāpēc, ka nepratu gana labi melot, taču to es nespēju pateikt, man bija kauns.

Viņa atkal apskāva mani. Šīs rokas ap mani iedvesa man vēlēšanos palikt šeit uz visiem laikiem. Es aplaupīšu banku, lai mani notiesā un lai mēs vienmēr varam būt kopa. Man gribējās saritināties viņai klēpī, man gribējās nozust viņas miesā, man gribējās būt vienai no viņas skropstām vai asinsvadiņam viņas stilbā, dzimumzīmītei uz viņas kakla.

“Vai te ir šausmīgi? Vai viņas dara tev pāri?”

“Ne tik daudz kā es viņām,” māte atteica, un es zināju, ka viņa smaida, lai gan redzēju vienīgi piedurknes audumu un viņas delmu, joprojām viegli iedegušu. Man bija drusku jāatvirzās, lai viņu redzētu. Jā, viņa smaidīja savu pussmai-du, pie mutes kaktiņa mazs pusloks gluži kā komats. Es pieskāros viņas mutei. Viņa noskūpstīja man pirkstus.

“Viņi norīkoja mani kantora darbā. Es pateicu, ka labāk tīrīšu tualetes nekā pārdrukāšu viņu birokrātiskos vēmekļus. Ak nē, viņi diez ko nebēdā par mani! Esmu teritorijas brigādē. Slauku, ravēju nezāles, lai gan, protams, tikai žoga iekšpusē. Tiek uzskatīts, ka es sevišķi neapdraudu drošību. Iztēlojies. Es nemācīšu viņu analfabētus, nepasniegšu rakstīšanas stundas un nekādā citā veidā nebarošu šo mašīnu. Es nekalpošu.” Viņa iebāza degunu man matos, ostīja mani. “Tavi mati smaržo pēc maizes. Pēc āboliņa un muskatriekstiem. Es gribu paturēt tevi atmiņā tieši tādu, šajā skumji cerīgajā sārtajā kleitā un šajās līgavas māsas kurpēs, izlaiduma vakara kurpēs. Tava audžumāte, šaubu nav. Sārta krāsa kā galējā banalitāte.”

Es pastāstīju viņai par Starru un tēvoci Reju, par pārējiem bērniem, par mopēdiem un paloveru, un dzelzskoku, par laukakmeņu krāsām palienē, par kalnu un vanagiem. Es pastāstīju viņai par grēka vīrusu. Man bezgala patika viņas smieklu skaņa.

“Noteikti atsūti man zīmējumus,” māte teica. “Zīmēšana tev vienmēr ir padevusies labāk nekā rakstīšana. Nevaru iedomāties nevienu citu iemeslu, kāpēc tu nerakstīji.”

Es varēju rakstīt? ‘Tu pati man neatrakstīji.”

“Tu neesi saņēmusi manas vēstules?” viņa jautāja. Un viņas smaids bija nozudis, seja saplakusi, līdzīga maskai, kā tām sievietēm aiz žoga. “Iedod man savu adresi. Es rakstīšu tev tieši. Un tu raksti man, nesūti vēstules caur savu sociālo darbinieku. Mana kļūda. Nu, gan mēs iemanīsimies.” Un viņas acis atgriezās spars. “Mēs esam gudrākas par viņiem, ma petite^1.”

Es nezināju savu adresi, bet māte man pateica savējo, lika to atkārtot vairākas reizes, lai es iegaumētu. Mans prāts dumpojās pret mātes adresi. Ingrida Magnusena, ieslodzītā W99235. Kalifornijas sieviešu cietums. Korona-Frontera.

“Lai kurp tu dotos, raksti man. Raksti vismaz reizi nedēļā. Vai sūti zīmējumus, janudien vizuālā stimulācija šai vietā vis nav tāda, kā varētu vēlēties. Es īpaši gribu redzēt to izbijušo kaildejotāju un tēvoci Erniju, neveiklo galdnieku.” Tas mani aizvainoja. Tēvocis Rejs bija sniedzis palīdzīgu roku, kad tā man bija nepieciešama. Māte viņu pat nepazina. “Viņu sauc par Reju, un viņš ir jauks.”

“Ak tā,” viņa noteica. “Turies pa gabalu no tēvoča Rēja, sevišķi, ja viņš ir, ak vai, cik jauks.”

Taču viņa bija te iekšā, un es biju tur ārā. Man bija draugs. Māte nevarēja man viņu atņemt.

1 Mana maziņā. (Tulk. no frunču vai.)

“Es domāju par tevi visu laiku,” viņa sacīja. “īpaši nak ■ līs Iztēlojos, kur tu esi. Kad cietumā ir klusu un visi iemiguši. iztēlojos, ka redzu tevi. Es cenšos ar tevi sazināties. Vai kādreiz esi dzirdējusi, ka es saucu, jutusi manu klātbūtni sava istabā?” Viņa vilka starp pirkstiem manu matu šķipsnu, izstiepa to pret manu delmu, lai redzētu, cik tā gara. Tā sniedzās man līdz elkonim.

Es biju viņu jutusi, tiešām. Biju dzirdējusi viņu saucam. Astrid? Vai tu esi nomodā? “Vēlu naktī. Tu nekad nevarēji iemigt.”

Viņa noskūpstīja mani galvvidū, tieši uz matu šķirtnes. “Un tu arī ne. Bet tagad pastāsti man par sevi. Es gribu visu par tevi zināt.”

Tā bija savāda doma. Nekad agrāk viņa nebija gribējusi par mani zināt. Taču ilgās vienatnības dienas bija atvedušas viņu atpakaļ pie manis, pie atmiņām par to, ka viņai ir meita, kaut kur iemitināta. Starp mākoņiem parādījās saule, un zemes migla iekvēlojās kā japāņu papīra lukturītis.

6

Nākamajā svētdienā es aizgulējos. Kaut jel es nebūtu sapņojusi par māti! Tas bija salds sapnis. Mēs bijām Arlē, gājām pa tumšu ciprešu aleju, garām kapakmeņiem un lauku puķēm. Viņa bija izbēgusi no cietuma - pļāvusi mauriņu ēkas priekšā un vienkārši aizgājusi prom. Arle bija dziļa ēna un saules gaisma kā medus, romiešu drupas un mūsu mazā pension^1. Ja es nebūtu tik izsalkusi pēc šā sapņa, pēc Aries saulespuķēm, tad būtu pamodusies, kad mazie puikas skrēja prom uz palieni.

Bet nu es sēdēju torino priekšējā sēdekli. Kerolī vaidēja aizmugurē, viņai bija paģiras, augu nakti lietojusi narkotikas kopā ar draugiem. Ari viņu Starra bija pieķērusi vēl guļam. Pa radio spēlēja Eimiju Grāntu, un Starra dziedāja līdzi, mati uzsprausti nevīžīgā franču mezglā kā Brižitai Bardo, ausīs šūpojās gari auskari. Izskatījās, ka viņa dodas uz kokteiļbāru, nevis uz Kristus Patiesības draudzi.

“Baigi traki,” mana audžumāsa teica man pie auss, kad nopakaļ viņas mātei gājām iekšā baznīcā. “Atdotu puspasaules par pāris pulverīšiem.”

Draudze pulcējās betona paneļu ēkā ar linoleja grīdu un augstu logu ar matētu rūti vitrāžas vietā. Priekšā slējās moderns bumbierkoka krusts, un sieviete ar kuplu frizūru

1 Pansija. (Tulk. no franču vai.)

spēlēju ērģeles. Mēs apsēdāmies baltos saliekamajos krēslos, Kerolī pa kreisi no manis, seja satumsusi no īgnuma un galvassāpēm, Starra ejas pusē, aiz sajūsmas kvēlojoša. Svārki viņai bija tik īsi, ka es varēju redzēt, kur sākas zeķbikšu tumšā daļa.

Ērģeļu mūzika pieņēmās skaļumā, un pie katedras piegāja vīrietis, ģērbies tumšā uzvalkā, ar kaklasaiti, spīdīgās, melnās kurpēs, gluži kā biznesmenis. Biju domājusi, ka viņš būs tādā kā koledžas absolventa talārā. īsie, brūnie, sānā ar celiņu izšķirtie mati krāsaino lampu gaismā mirdzēja kā celofāns. Nu Starra izslējās ļoti stalti, cerēdama, ka cienīgtēvs viņu ievēros.

Kad viņš pateica pirmos teikumus, es pamanīju, ka viņam ir runas defekts. Viņš norija skaņu “1”, teikdams “svē-tuaime”, nevis “svētlaime”. “Kaut gan mēs bijām miruši savos maldos, Viņš deva mums visiem jaunu dzīvību Kristū. Tur, pie Krusta, mēs tikām atpestīti. Viņš paceļ mūs... mūžīgā dzīvošanā.” Mācītājs izslēja rokas, paceldams mūs. Viņam izdevās labi. Viņš zināja, kad runāt skaļāk un kad klusāk, un, ja viņš apklusa, tad patiesībā gatavojās izšķirošajam triecienam - ar savām lielajām, spīdīgajām acīm un strupo degunu, un bezlūpu muti, tik platu, ka viņš izskatījās pēc Mapet-šova marionetes, it kā runājot vārstītu visu galvu. “Jā, mēs varam dzīvot atkal, pat tad, ja mirstam no... grēka vīrusa.”

Kerolī sagrozījās, tīši čīkstinādama krēslu. Starra novicināja plaukstu, iebakstīja man sānos un norādīja uz cienīgtēvu, it kā te būtu vēl kas cits, uz ko skatīties.

Cienīgtēvs Tomass stāstīja par kādu jaunekli sešdesmitajos gados, par krietnu puisi, kas tomēr nolēmis, ka var iet pats savu ceļu, ja vien nedara nevienam pāri. Viņš sastapis guru, un tas mācījis viņam “meklēt patiesību sevī pašā”. Cienīgtēvs pasmaidīja tā, it kā patiesība, kas meklējama cilvēkā pašā, būtu absurda, smieklīga, sarkanā gaisma, kura brīdina par ļaunu likteni. “Savos egocentriskajos centienos šis jauneklis tolaik nekādā ziņā nebija vientuļš.” Viņš pasmaidīja vēlreiz. Runādams par kaut ko nosodāmu, viņš ikreiz ieturēja pauzi un pasmaidīja. Viņš izskatījās pēc tāda, kurš var iebāzt durvju spraugā tavus pirkstus un sašķaidīt tos, reizē smaidīdams un runādams ar tevi.

“Jā, šis jauneklis bija aplipis ar nāvējošo vīrusu. Tas iekļuva viņam sirdī un atšķaidīja viņa sirdsapziņu, sagraudams tikumības šūnu sieniņas, kuras turēja to stingru,” cienīgtēvs Tomass teica, viņa acis spīdēja kā pogas. “Pēc kāda laiciņa šķita, ka starp pareizo un nepareizo nav nekādas atšķirības. Kā pauda tālaika sauklis - labs ir viss, ko tu gribi. Dari, ko pats vēlies, cilvēk. Nav Dieva, nav miršanas. Vienīgā realitāte ir tava paša bauda.” Viņš pasmaidīja par vārdu “bauda”, it kā bauda bulu kas drausmīgs, riebīgs, it kā viņš justu līdzcietību pret katru, kurš ir tik vājš, ka saskata tajā vērtību. “Un, ja kāds runāja par atbildību vai sekām, viņu izsmēja. Neesi vecmodīgs, cilvēk.”

Tad kas gan tam puisim atlika, ja ne pievienoties Men-sona bandai?

Tagad es biju iešļukusi krēslā tikpat dziļi kā Kerolī, Starras parfīms un cienīgtēva šņācošie vārdi šķebināja man dūšu.

Par laimi, cietuma puisis apjēdza, ka ir kritis par upuri briesmīgai grēka vīrusa sērgai, un ar cita ieslodzītā palīdzību atklāja To Kungu un Viņa asiņu serumu, kas glābj dzīvības. Un nu viņš sprediķoja citiem ieslodzītajiem un darīja labus darbus. Viņš bija izcietis divdesmit piecus gadus no mūža ieslodzījuma, taču tie nebija izšķiesti velti. Viņam bija iemesls dzīvot, nest labo vēsti ļaudīm, kas nekad nav paskatījušies ne collu tālāk par savām acumirklīgajām iegribam. Viņš bija atpestīts, gluži cits cilvēks, atdzimis Tai Kungā.

Es iztēlojos šo cietumnieku Bobiju Bosoleiju, viņa cietsirdību, viņa izmežģīto domāšanu, viņš bija slepkava. Bet tad kaut kas notika, un viņš ieraudzīja sava nozieguma realitāti. Es iztēlojos viņa ciešanas, kad viņš saprata, ka izpostījis savu dzīvi veltīgi, un aptvēra, par kādu briesmoni kļuvis. Un tad vienīgais cerību stars - ka varētu būt kāds cits dzīvesveids, kāda nozīme. Un viņš lūdza Dievu. Viņa sirdī ienāca Gars. Es spēju to iztēloties. Un visus šos gadus tur, Sankventinā, viņš vairs nedzīvoja dzīva miroņa dzīvi, pilnu neizmērojama naida, nē, viņš kļuva par cilvēku, kam ir mērķis, par cilvēku ar gaismu sirdī.

“Taču ir atbilde uz šo nāvējošo epidēmiju, kas izposta mūsu dvēseles,” cienīgtēvs Tomass sacīja, paceldams rokas kā apskāvienam. “Ir spēcīga vakcīna pret šo graujošo infekciju cilvēka sirdī. Bet mums jāapzinās briesmas, kas mums draud. Mums jāpieņem smagā diagnoze: rīkodamies saskaņā ar savām vēlmēm, nevis sekodami Dieva nodomiem, mēs esam inficējušies ar šo drausmīgo mēri. Mums ir jāapzinās sava atbildība debesu varas priekšā un savs trauslums. Mums ir nepieciešami Kristus antiķermenīši, lai pārvarētu šo infekciju savā dvēselē. Un tie, kuri nolemj kalpot sev, nevis debesu Tēvam, pieredzēs nāvējošās sekas.”

Pēkšņi tas vairs nebija ireāli. Tas, ko teica cienīgtēvs Tomass, bija patiesība. Mana māte bija tieši tāda pati kā Bo-bijs Bosoleijs. Viņa neticēja nekam citam kā vienīgi sev, ne augstākiem likumiem, ne morālei. Viņa domāja, ka var attaisnot visu, pat slepkavību, tikai tāpēc vien, ka viņa to gribējusi. Viņa pat neaizbildinājās ar to, kas ir šis cilvēks, kuram viņa nodarījusi ļaunu. Viņai nebija sirdsapziņas. Es nekalpošu. Tā teica Stīvcns Dedals “Mākslinieka portretā”, bet tas nozīmēja Sātanu. Tāda bija krišana. Sātans liedzās kalpot.

No kora iznāca kāda veca dāma un sāka dziedāt: “Tās asinis, ko Jēzus par mani lējis Golgātā...’’ - un viņa tiešām prata dziedāt. Un es raudāju, asaras lija pār vaigiem. Kaut jel manai mātei būtu bijis kas cits, kas ilgstošāks, kaut kas, Dievs vai Jēzus, kaut kas ārpus viņas pašas, tad nekas tamlīdzīgs nebūtu noticis.

Jūlijā mani nokristīja un uzņēma Kristus Patiesības draudzē. Nebija pat svarīgi, ka to dara cienīgtēvs Tomass, cik viņš ir neīsts, kā blenž Starras kleitas izgriezumā, kā ar skatienu izģērbj Starru, kad viņa pa priekšu kāpj pa kāpnēm. Es aizvēru acis, kad viņš guldīja mani stūrainajā baseinā aiz draudzes nama, degunā ieplūda hlors. Es gribēju, lai manī ienāk Gars, lai nomazgā mani tīru. Es gribēju sekot tiem nodomiem, kādi attiecībā uz mani ir Dievam. Es zināju, kur nonāktu, sekodama saviem pašas nodomiem.

Pēc tam mēs devāmies svinēt uz baznīcai piederošo ēstuvi. Vēl nekad neviens nebija rīkojis svinības par godu man. Starra uzdāvināja man baltā dermatīnā iesietu Bībeli, daži teicieni bija iezīmēti ar sarkanu kosmētisko zīmuli. No Kerolī un puikām es saņēmu kārbu vēstuļpapīra ar dūju stūrī, knābī tā turēja lenti ar uzrakstu “Slavē To Kungu!’’ - taču es zināju, ka to noteikti izraudzījusies Starra. Tēvocis Rejs uzdāvināja man ķēdīti ar mazītiņu zelta krustiņu. Kaut arī uzskatīja - es esot traka, ļaudamās kristīties.

“Tu tak īstenībā netici visām tam blēņām,” viņš iečukstēja man ausī, palīdzēdams aplikt ķēdīti ap kaklu.

Es pacēlu matus, lai viņš varētu aizvērt slēdzi. “Man kaut kam ir jātic,” es nomākta teicu.

Viņa plauksta kavējās man uz skausta, silta, smaga. Viņa laba, vienkāršā seja, skumjās, gaišbrūnās acis. Un es at skartu, ka viņš grib mani noskūpstīt. Es to jutu dziļi sevi.

I Jn sapratis, ka es to jūtu, viņš nosarka un novērsās.

Mīļā Astrida!

VAI TU ESI ZAUDĒJUSI PRĀTU?? Tu nedrīksti 1) tikt kristīta, 2) dēvēt sevi par kristieti un 3) rakstīt man uz šā smieklīgā vēstuļpapīra. Tu neparakstīsi savas vēstules kā “atdzimusi Kristu ”! Dievs ir miris, vai tad Tu neesi dzirdējusi, viņš nomira pirms simt gadiem, meta mieru aiz tīrā intereses trūkuma, nolēma labāk spēlēt golfu. Es audzināju Tevi tā, lai Tev būtu kaut cik pašcieņas, un tagad Tu man stāsti, ka to visu esi atdevusi trīsdimensiju pastkartes Jēzum? Es smietos, ja tas nebūtu tik briesmīgi skumji.

Neuzdrošinies lūgt, lai es pieņemu Jēzu kā savu Pestītāju un mazgāju savu dvēseli Jēra asinīs! Pat nedomā mēģināt mani pestīt. Es nenožēloju NEKO. Jebkura sieviete, kurai ir kaut drusciņa pašcieņas, būtu rīkojusies tāpat.

Jautājums par labo un par ļaunuma dabu vienmēr būs viena no fdosofijas intriģējošākām problēmām, tās galvgalī līdz ar pašas eksistences problēmu. Es neapstrīdu Tavu temata izvēli, apstrīdu tikai Tavu intelektuāli reducēto pieeju tam. Ja ļaunums nozīmē rīkoties pēc saviem motīviem, atrasties sava universa centrā, dzīvot pēc saviem noteikumiem, tad katrs mākslinieks, katrs domātājs, katrs oriģināls prāts ir ļauns. Jo mēs uzdrošināmies skatīties paši ar savām acīm, nevis murmināt nodrāztas frāzes, ko mums saka priekšā tā dēvētie “tēvi”. Uzdrīkstēties redzēt nozīmē zagt uguni no dieviem. Tas ir cilvēces liktenis, motors, kurš darbina mūs, cilvēku dzimumu.

Trīsreiz urrā Ievai!

Māte

Es lūdzos, lai viņa tiek atpestīta. Viņa atņēma dzīvību, jo kāds viņu pazemoja, aizskāra viņas paštēlu - valkīru, neaptraipīto karotāju. Atmaskoja viņas vājumu, kas bija tikai mīlestība. Tāpēc viņa atrieba sevi. To ir tik viegli attaisnot, es viņai rakstīju. Tu to izdarīji tāpēc, ka juties kā upuris. Ja tu patiesi būtu stipra, tad būtu spējusi paciest pazemojumu. Vienīgi Jēzus var padarīt mūs gana stiprus, lai mēs spētu uzvarēt grēka kārdinājumus.

Viņa atbildēja ar citātu no Miltona, ar Sātana vārdiem “Zaudētajā paradīzē”:

Un ja nu kaujā gaida zaudējums?

Viss nebūs zaudēts; griba nelokāma Un atriebības doma, nemirstīgais naids,

Un drosme neatkāpties ne par soli.

Tēvocis Rejs mācīja man spēlēt šahu pēc grāmatas “Bo-bijs Fišers māca spēlēt šahu”. Viņš to bija apguvis pašmācības ceļā Vjetnamā. “Man tur bija jānosit daudz laika,” viņš teica, vilkdams ar pirkstiem pār baltā bandinieka smailo cepurīti. Šīs figūras viņš bija izgrebis pats: laidņu vietā vjetnamiešu karaļi un Būdas, zirdziņi ar smalki izgravētiem vaigiem un saķemmētam krēpēm. Es nespēju iztēloties tos mēnešus, kuri viņam pagājuši tādā darbā, pacietīgi grebjot ar Šveices armijas nazi, kamēr visapkārt sprāgst bumbas.

Man patika šaha kartība, vēsais saprāts, pacietīgo gājienu prieks. Mēs spēlējam lielāko daļu vakaru, kad Starra bija savas sanāksmēs vai Bībeles pulciņos, bet mazie puikas skatījās televīziju. Sev līdzas uz krēsla paroča tēvocis Rejs turēja mazu zāles pipiti, lai varētu uzsmēķēt, gaidot, kad es izdomāšu nākamo gājienu.

Tovakar puikas skatījās kādu dabas pārraidi. Mu/uIn Oucns sukāja īkšķi, apskāvis spēļu žirafi, bet Pīters nemitēdamies tina sev ap pirkstu matu šķipsnu. Deivijs viņiem komentēja pārraidi, rādīdams uz ekrānu. “Tas ir Smokijs, alta tēviņš.” Gaisma no ekrāna atspīdēja viņa brillēs.

Tēvocis Rejs gaidīja manu gājienu, pievērsis man tādu skatienu, no kura mana sirds atvērās kā mēnesspuķe, - viņa acis kavējās pie manas sejas, mana kakla, maniem matiem, kas bija izlaisti pār pleciem un televizora gaisinās mainīja krāsu. Ekrānā es redzēju sniega baltumu, vilkus, kas pa pāriem iet medībās, viņu savādās, dzeltenās acis. Jutos kā neattīstīta fotogrāfija, kuru viņš kopē, mans tēls zem viņa skatiena pacēlās virspusē.

“Ai, nē!” Ouens iesaucās un ciešāk satvēra žirafi ar salauzto kaklu, kad vilki metās virsū briedim, sagrāba to aiz rīkles un nogāza zemē.

“Tas ir dabas likums,” Deivijs sacīja.

“Ei, paskaties uz šo!” Rejs rādīja ar melno laidni, ar kuru patlaban grasījās iet. “Tas ir tā - ja Dievs izglābtu to briedi, tad nomērdētu badā vilku. Kāpēc lai Viņš vienam izrādītu lielāku laipnību nekā otram?” Rejs joprojām nebija gluži samierinājies ar to, ka esmu kļuvusi par kristieti. “Labajiem nemaz nav spožākas iespējas kā visiem pārējiem. Tu varētu būt kāds sūda svētais un tomēr dabūt mēri vai uzkāpt uz mīnas.”

“Viņiem vismaz ir kaut kas lielāks, uz ko balstīties,” es piezīmēju, pieskardamās krustiņam sev ap kaklu, slidinādama to šurpu turpu pa ķēdīti. “Viņiem ir kompass un karte.”

“Un ja nu Dieva nav?”

“Tu izturies tā, it kā būtu, un tas ir tas pats.”

Rejs sūca pīpi, piepildīdams istabu ar tās skunksa smaku, kamēr es pētīju šaha dēlīti. “Kas par to sakāms tavai mātei?” viņš vaicāja.

“Viņa saka - labāk valdīt ellē nekā kalpot debesīs.”

“Mans sievietes tips.”

Es nepateicu, ka māte sauc viņu par tēvoci Ērniju. Aiz tīklotajām ārdurvīm sisināja vasaras sienāži. Es atmetu matus aiz pleciem un ar savu laidni pagāju uz F 3, apdraudēdama viņa zirdziņu. Jutu, kā viņš skatās uz manu kailo dēliņu, plecu, uz manām lūpām. Apziņa, ka viņa acīs esmu skaista, padarīja mani skaistu. Nekad agrāk es nebiju bijusi skaista. Man šķita, ka tas nerunā pretī Kristum. Visiem taču vajadzēja just mīlu.

Mēs dzirdējām, kā pa granti nošņirkst Starras torino riepas, iebraucot pagalmā, agrāk, nekā viņa mēdza atgriezties parasti. Es jutos vīlusies. Kad viņa bija prom, Rejs pievērsa man uzmanību, bet, kad viņa atgriezās mājās, es atkal kļuvu tikai par vienu no bērniem. Un vispār - ko viņa tik agri meklēja mājās? Parasti viņa palika prom līdz vienpadsmitiem, dzerdama kafiju ar narkomāniem vai apspriezdama ar vecajām baznīcas dāmām Mateja divdesmitās nodaļas trīspadsmito pantu.

“Velns!” Tēvocis Rejs naski iegrūda kabatā zālīti un pīpi, tai pašā mirklī tīklotas durvis atsprāga vaļā, un reizē kukaiņu lamatās iekrita pamatīga vabole.

Starra mirkli sastinga durvis, ieraudzīja mūs un puikas, kas sēdēja uz dīvāna, televīzijas noburti. Tad viņa šķita apjūkam, ka tik agri atbraukusi mājās. Viņa nometa atslēgas, pacēla tās, tēvocis Rejs viņu vēroja, krūtis viņai gandrīz vēlās laukā no dziļā kleitas izgriezuma.

Tad viņas sejā atplauka smaids, viņa nometa kurpes, apsēdās uz Rēja krēsla paroča, noskūpstīja viņu. Es redzēju, ka viņa iebāž Rejam mutē mēli.

“Vai tad sanāksme atcelta?” viņš jautāja.

Bija mans gājiens, bet viņš vairs nepievērsa man uzma nibu.

Starra uzkārās viņam plecā, piespieda krūtis viņam pie kakla. “Lāgiem man tā apnīk klausīties viņu žēlabās. Taisīt citiem cilvēkiem šitādu sasodītu inventarizāciju.” Viņa paņēma manu atlikušo balto zirdziņu. “Kā man patīk!” viņa noteica. “Kāpēc tu nekad nepārnāci mani, Rej, mazulīt?”

“Vienreiz mācīju,” viņš maigi nomurmināja, pagrieza galvu un noskūpstīja viņai krūti, turpat manu acu priekšā. “Vai tad tu neatceries? Tu tā apskaities, ka nometi zemē dēlīti.” Izņēmis Starrai no rokas zirdziņu, viņš nolika to atpakaļ uz dēlīša. D 5.

“Tas bija, kad es vēl dzēru,” Starra sacīja.

“Vai baltie var pieteikt matu vienā gājienā?” viņš citēja Bobija Fišera grāmatu.

“Vienā vienīgā gājienā?” viņa teica, ar savu matu šķipsnu kutinādama viņam auss iekšpusi. “Neizklausās pārāk aizraujoši.”

Balto zirdziņš uz B 6. Es aizbīdīju smalki izgrebto zirdziņu vietā. “Mats.”

Bet viņi skūpstījās, un tad Starra pateica, lai puikas ejot gultā, kad būšot noskatījušies pārraidi, un aizveda tēvoci Reju uz savu guļamistabu.

Visu nakti, gulēdama savā guļammaisā ar pakaļkājās saslējušos mustangu un laso attēliem, dzirdēju viņu gultas galvgaļa būkšķus pret sienu, viņu smieklus. Un es prātoju, vai miesīgas meitas ir greizsirdīgas uz savām mātēm un tēviem, vai viņām kļūst nelabi, skatoties, kā tēvi skūpsta mātes, spaida viņām krūtis. Es saspiedu pati savu mazo krūti, sakarsušu guļammaisā, un iztēlojos, kā būtu just tur citu roku, iztēlojos, ka man ir tāds augums kā Starrai. Viņa bija gandrīz vai citas sugas pārstāve - ar šmaugu vidukli, krūtis apaļas kā greipfrūti, arī pēcpuse tikpat apaļa. Es iztēlojos, ka novelku drēbes, lai tāds vīrietis kā tēvocis Rejs skatītos uz mani tā, kā viņš skatās uz Starru.

Ak Dievs, bija tik karsti. Es atvilku guļammaisa rāvējslēdzēju, apgūlos virsū karstajam flanelim.

Un viņa to pat neslēpa, tik liela kristiete viņa nebija. Mūždien visīsākie šorti, vispiegulošākie krekliņi. Varēja saredzēt, kur džinsi iespiežas viņai starp kaunuma lūpām. Es gribēju kādu, kurš alktu pēc manis šādi, pieskartos man tā, kā tēvocis Rejs pieskaras viņai, kā Bārijs un mana māte.

Vēlējos, kaut šeit būtu Kerolī. Viņa izteiktu asprātīgas piezīmes par gultasgalu vai jokotu, ka tēvoci Reju ķers sirdstrieka - viņam jau gandrīz piecdesmit gadu, ak debes-tiņ, lai labāk pielūko, ka viena jaukā dienā nepakrīt beigts. Ar Starru viņš iepazinies kluba, kad viņa vēl strādājusi par viesmīli, un kas tie vispār par nešķīstiem večiem, kuri iet uz tādām vietām! Bet naktis Kerolī vairs nekad nebija mājās. Tiklīdz Starra bija pateikusi labunakti, Kerolī izkāpa pa logu un devās uz palieni satikties ar saviem draugiem. Mani viņa nekad neaicināja līdzi. Tas mani aizvainoja, tomēr viņas draugi man diez ka nepatika - meitenes ar ļauniem smiekliem un zēni ar noskūtam galvām, lempīgi un plātīgi.

Es glāstā ieslidināju plaukstas zem naktskrekla un ar pirkstu galiņiem sajutu ādas atšķirības - matiņus uz kājām, gludu-mu starp stilbiem un savu dzimumorgānu valgo, smaržīgo ādu. Es pieskāros krokām, smailei un domāju par raupjām rokām, kurām trūkst dažu pirkstu un kuras iztausta visas slepenās vietiņas. Otrpus saplākšņa sienai dārdēja gultasgals.

Tovasar mana matē atsūtīja man izlasāmās literatūras sarakstu ar četriem simtiem grāmatu - Kolete un Kinua Akebc, un Mišima, Dostojevskis un Anaīsa Ņina, D. H. Lo-rcnss un Henrijs Millers. Iztēlojos, ka viņa guļ gultā un skaita šos vārdus kā rožukroni, ar mēli vilkdama pār tiem, apaļiem kā krellītēm. Dažreiz Starra aizveda mūs uz bibliotēku, pati gaidīja mašīnā, devusi mums desmit minūtes, lai izvēlamies grāmatas, citādi viņa braukšot projām bez mums. “Man jau ir tā vienīgā grāmata, kas man nepieciešama, jaunkundzīt,” viņa teica.

Mēs ar Deiviju kampām grāmatas ka iepirkšanās spēlē, kamēr Pīters un Ouens sapņaini grozījās ap bibliotēkas vectētiņu, kurš mēdza lasīt bērniem pasakas. Labāk bija tolaik, kad Rejs vēl dzīvoja pa māju, - viņš izlaida mūs pie bibliotēkas, pats aizgāja iedzert pāris aliņu un savāca mūs tikai pēc stundas vai divām. Tādās reizēs mazie puikas klausījās vectētiņa pasakās tik ilgi, cik vien viņš spēja izturēt.

Bet tagad Rejam bija jauns darbs, viņš strādāja par namdari jaunceļamā ciematā. Es biju pieradusi, ka viņš ir mājās, un man viņa trūka. Pastāvīga darba viņam nebija bijis kopš tā laika, kad viņš pameta amatmācibas skolotāja vietu Sanlendas vidusskolā. Viņš bija sastrīdējies ar direktoru, jo skolas sanāksmē uzticības zvēresta laikā bija atteicies piecelties. “Es karoju tai sūda Vjetnamā, dabūju to sūda Purpura Sirdi,” viņš teica. “Un ko darīja tas kretīns? Mācījās nolādētajā Velisteitas koledžā. Nolādētais bleķa varonis!”

Jaunceltnes īpašnieks dzīvoja Mērilendā un par uzticības zvērestu nebēdāja. Rejs pazina kādu, kurš pazina darbu vadītāju. Tā nu pašā vasaras vidū es kvernēju treilerā un noskatījos, kā Starra ada gigantisku segu, kura izskatījās tā, it kā to būtu apvēmusi varavīksne. Es lasīju, zīmēju. Rejs pārnesa man no veikaliņa bērnu ūdenskrāsas, un es sāku gleznot. Vairs necentos pārliecināt savu māti, lai viņa pieņem Jēzu. Tas bija bezcerīgi, viņai pie tā bija jānonāk pašai. Tā bija Dieva griba tāpat kā ar Dmitriju “Brāļos Ka-ramazovos” - grāmatā no viņas lasāmsaraksta.

Tā nu es sūtīju viņai nevis vēstules, bet gan zīmējumus un akvareļus. Starra šortos un augstpapēžu kurpēs laista ar šļūteni ģerānijas. Rejs verandā dzer alu, lūkodamies, kā riet saule. Puikas siltajos, maigajos vakaros klimst pa palieni ar kabatas lukturīšiem un iztrūcina ausaino pūci. Rēja šaha figūriņas. Viņš pēta šaha galdiņu, zodu atbalstījis dūrē. Pa-loveras agra rīta dzestrumā, klaburčūska, visā garumā izstiepusies uz akmens.

Tai vasarā es gleznoju akvareļus visiem: Pīteram ķirzakas, Ouenam bērnus, kas jāj ar baltām žirafēm un vienradžiem, Deivijam plēsīgus putnus, gan sēžam uz zariem, gan lidojumā, aizņemdamās tos no žurnālu attēliem, - zelta ērgļus, sarkanplecu vanagus, pārceļotājus piekūnus, elfu pūces. Es uzzīmēju Kerolī portretu - galvu un plecus -, ko viņai uzdāvināt savam pielūdzējam, un dažas bildes Star-rai, lielākoties eņģeļus, Jēzu, kas staigā pa ūdens virsu. Un arī Starru pašu dažādās pozās, peldkostīmā, Otrā pasaules kara plakātmeiteņu stilā.

Tēvocis Rejs gribēja tikai, lai uzzīmēju viņa pikapu. Tas bija vecs fords, augsts un juraszaļš, pie atpakaļskata spogulīša karājās no spalvām darināta zivs, uz triecienstieņa uzlīme ar uzrakstu: “Šo īpašumu apsargā Smits un Vesons.” Es uzzīmēju to uz kalnu fona dzidrā rīta, jūraszāļu, laša sārtu un gaiši zilu.

Vasaras pilnbriedā uznāca tāda santaana, kādu es vēl nekad nebiju piedzīvojusi. Uguns izpletās pār korēm un izdedzināja kalna nogāzi jūdzes attālumā no mums. Tā vairs nebija tikai dūmaka pie apvāršņa, no kuras tevi šķir betona jūdzes. Mēs redzējām, ka Lielajā Tadžangā nosvilst tūkstoš

akru. Mēs sasaiņojam savas mantas un turējām tas Rēja pikapa un torino bagāžniekā. Vēji brāzās ka viesuļvētras, par izdegušajām platībām ziņoja kvadrātjūdzēs, un pilsētā izceļas sabiedriskās kārtības traucējumi. Tēvocis Rejs pasāka pēc darba pagalmā tīrīt savus šaujamos, kamēr ugunsgrēku pelni sijāja visam pāri smalku pūderi. Viņš sniedza man mazo Bciretta pistoli. Manā rokā tā bija kā rotaļlieta. “Gribi pašaudīt?”

“Protams,” es atbildēju. Mazajiem puikām viņš nekad neļāva pieskarties saviem ieročiem. Starrai riebās uz tiem pat skatīties, tomēr tagad, kad pilsētā bija nemierīgi, viņa vairs nepieprasīja, lai Rejs tiek no ieročiem vaļā. Paņēmis kārbu zaļas Rustoleum krāsas aerosola, viņš uzpūta uz dēļa cilvēka figūru un joka pēc iezīmēja tai rokās televizoru. Dēli viņš pieslēja pagalma tālajā galā pie oleandra. “Šis stiepj prom tavu teļļuku, Astrid. Noknieb viņu.”

Mazā Baretta 22 tiešām bija lieliska. Es trāpīju četrās reizēs no deviņām. Rejs aizlīmēja ložu caurumus ar līmlenti, lai es zinātu, kuri ir veci un kuri jauni. Beigu beigās es izmēģināju visus šaujamos - bisi, policijas 38. kalibra revolveri Smith and Wesson ar strupo stobru un pat divpadsmitā kalibra automātisko kaujas pistoli. Vislabāk man patika Baretta,, bet Rejs apgalvoja, ka šaušanai vislabākais esot Smith and Wesson, tam esot “ellīgs spēks”. Viņš ielika to man rokās, parādīja, kā jātēmē, kā domās jānospiež gailis. Ar šo trīsdesmit astoto bija visgrūtāk šaut tā, lai trāpītu, vajadzēja satvert to abās rokās un delmus turēt ļoti taisnus, citādi revolveris triecās atpakaļ, taisni sejā.

Katram ierocim bija savs nolūks tāpat kā āmuram vai skrūvgriezim. Bise bija medībām, Baretta iespējamām kutelīgām situācijām - izmantojama bārā, sastopoties ar izbijušu mīļāko, kādas tikšanās laikā, Rejs to visu sauca par tuv-

cīņu. Mašīnpistole bija paredzēta mājas aizsargāšanai. “Stājieties man aiz muguras, bērni!” viņš mēdza noskaitīt vecmāmiņas balsī, mēs visi saskrējām viņam aiz muguras, un viņš veica paraugdemonstrējumus, ar rupju skroti izšķaidīdams oleandru lapas.

Un trīsdesmit astotais? “Trīsdesmit astotajam ir tikai viens nolūks. Proti, nogalināt to, kurš jānogalina.”

Ģērbusies šortos, stāvēdama karstajā vējā, es jutos kā jauna izraēļu kareive, tēmēdama pār ieroča stobru, turēdama trīsdesmit astoto abās rokās. Tā bija dīvaina sajūta, Rejs skatījās uz mani. Kamēr es tēmēju uz skārda kārbu, viņš skatījās uz mani. Aptvēru, ka nespēju veltīt visu uzmanību mērķim. Viņa acis sašķēla manu uzmanību starp burtu C uzrakstā Coke un starp apziņu, ka viņš mani vēro.

Un es nodomāju: lūk, kā tas ir - būt skaistai. Tā jutās mana māte. Acu vilkme, kas novirza tevi no lidojuma uz mērķi. Es biju divās vietās vienlaikus, ne tikai savā domā, savā mērķī, bet arī savās basajās pēdās smilšainajā pagalmā, savās kājās, kuras kļuva spēcīgākas, savās krūtīs jaunajā krūšturī, savās slaidajos, iedegušajās rokās, savos matos, kas balti plandīja karstajā vējā. Viņš ņēma manu klusēšanu, bet kaut ko deva ari pretī - gandarījumu būt atzītai. Es jutos skaista, bet reize ari pārtraukta lidojumā. Nebiju pieradusi justies tik sarežģīta.

7

Novembrī, kad pēcpusdienās gaisā kavējās zilgme un saules gaisma mazgāja laukakmeņus zeltā, man apritēja četrpadsmit gadu. Starra sarīkoja man svinības, pirmās manā mūžā, ar svētku cepurēm un transparentiem un ielūdza Kerolī draugu un pat manu sociālo darbinieku, pīķa kalpu. No Ralph's Marķēt bija atvesta torte, uz kuras ar krēmu uzzīmēta havajiešu meitene zāles svārciņos un ziliem burtiem uzrakstīts mans vārds, un visi nodziedāja “Daudz laimes dzimšanas dienā!’’. Tortē bija iesprausta joku svecīte, kas neparko nedzisa nost, tāpēc es nevarēju izteikt savu vēlēšanos. Un tā bija tāda: lai vienmēr ir tā kā šobrīd, lai mana dzīve ir svinības tikai man vienai.

Kerolī uzdāvināja man rokassomiņas spogulīti, puikas pasniedza ķirzaku burkā ar pušķi, bet Deivijs - lielu kartona loksni, uz kuras bija uzlīmējis dzīvnieku ekskrementu gabaliņus un pie tiem attiecīgo pēdu attēlu, nokopētu ar kseroksu, kā arī rūpīgi uzdrukātas etiķetes. Starras dāvana bija zaļš, elastīgs svīteris, bet sociālais darbinieks atveda man komplektu matsprādžu ar spīdīgiem akmentiņiem.

Pēdējā dāvana bija no Rēja. Es uzmanīgi attinu papīru un ieraudzīju koka vāku, kurā iegrebta un inkrustēta jūgendstila mēnesspuķe, manas mātes pirmās grāmatas vāka motīvs. Aizturējusi elpu, izcēlu no papīra dārglietu šķirstiņu. Tas smaržoja pēc svaiga koka. Es pārvilku ar pirkstiem pār mēnesspuķi, iedomājos, kā Rejs griezis šos gabaliņus ar līkumotajām maliņām, pieskaņodams citu citam tik precīzi, ka kokā nevarēja manīt nekādu pāreju. To viņš acīmredzot darījis vēlu naktī, kad es jau gulēju. Man bija bail izrādīt, cik bezgalīgi man patīk šķirstiņš. Tāpēc es tikai noteicu: “Paldies.” Tomēr cerēju, ka viņš redz.

Kad sākās lieti, pagalms pārvērtās dziļos dubļos, un upe kāpa, piepildīdama savu milzīgo gultni. Tas, kas līdz šim bija plaša, sausa paliene, izraibināta ar laukakmeņiem un krūmu saaudzēm, tagad pārtapa platā, netīrā straumē kafijas kokteiļa krāsā. Dažas apdegušā kalna daļas nopūtās un padevās. Nekad nebiju domājusi, ka var tik daudz līt. Mēs nemitīgi likām podus un kastes, un krūzes zem caurumiem Starras mājas jumtā un nesām izliet tās pagalmā.

Tas bija pārtraukums septiņus gadus ilgušā sausumā, un lietus, kas bija taupīts tik ilgi, tagad tika piegādāts viss uzreiz. Tas bez rimas turpinājās ari Ziemassvētkos, un mēs bijām spiesti drūzmēties treilerā, puikas spēlēja šosejas sacīkstes un Nintendo un bez sava gala skatījās National Geographic dubultkaseti ar videofilmu par viesuļvētrām.

Dienas es pavadīju lieveņa šūpolēs, raudzījos lietū, klausījos tā balsīs uz metāla jumta un straumē, kas dārdēdama brāzās lejup no Tadžangas, veldama klinšu bluķus, ar visām saknēm izskalodama kokus, kuri triecās cits pret citu ka ķegļu vālītes. Visas krasas pārvērtās vienā - palsi brūnganpelēkā.

Kad krāsu vairs nebija un es jutos vientuļa, domāju par Jēzu. Jēzus zinaja manas domas, zināja visu, un, kaut arī es nevarēju Viņu redzēt vai īsti sajust. Viņš pasargās mani no krišanas, raudzīsies, lai mani neaizskalo straume. Dažkārt es zilēju ar taro kārtīm, bet tās nekad nemainījās - Zobeni, Mēness, Pakārtais, degošais Tornis ar nošķiebušos smaili un krītošiem cilvēkiem. Lāgiem, kad mājās bija Rejs, viņš iznāca ārā ar savu šaha galdiņu, mēs spēlējām un viņš pīpēja zāli, citreiz aizgājām uz šķūni, kur viņš bija iekārtojis savu ēvelsolu, un viņš man rādīja, kā meistarot mazas lietiņas - putnu būri, gleznas ietvaru. Reizēm mēs vienkārši runājāmies lievenī, klausīdamies ielas kautiņa troksnim līdzīgajos skaņu efektos, ko radīja puiku videospēles Doub-le Dragons un Zaxxon un ko apslāpēja lietus. Rejs kavējās, atbalstījies pret kādu no balsta stabiem, bet es zvilnēju verandas šūpolēs, kustinādama tās ar vienu kāju.

Kādu dienu viņš stāvēja, atspiedies pret lieveņa vīto balsta stabu, neskatīdamies uz mani, saīdzis, bažīgu seju. “Tu kādreiz domā par savu tēvu?” viņš iejautājās. “Nekad neesmu viņu redzējusi,” es atteicu, viegli kustinādama savu lejup nokārto pēdu, lai šūpoles neapstātos. “Man bija divi gadi, kad viņš aizgāja vai māte pameta viņu, vai kā nu tur bija.”

“Māte ir tev par viņu stāstījusi?”

Mans tēvs, šis siluets, forma, kas veidota no visa tā, ko es nezinu, veidols, pildīts ar lietus šalkām. “Vienmēr, kad jautāju, viņa teica: “Tev nav bijis tēva. Tavs tēvs esmu es. Tu, jau pilnīgi attīstījusies, izšķīlies man no pieres kā Atēna.””

Rejs iesmējās, taču skumīgi. “Tā tik ir sieviete.”

“Reiz es uzgāju savu dzimšanas apliecību. “Tēvs: An-derss, Klauss, bez otra vārda. Dzimšanas vieta: Kopenhāgena, Dānija. Dzīvesvieta: Venisbīča, Kalifornija.” Tagad viņam būtu piecdesmit viens gads.” Rejs bija jaunāks. Nodārdēja pērkons, bet mākoņi bija pārāk biezi, lai

varētu saskatīt zibeni. Šūpoles čīkstēja, kad es šūpojos, domādama par savu tēvu Klausu Andersu, bez otra vārda. Mātes grāmatā “Ceļš pret vēju” biju atradusi ieliktu polaroīda fotogrāfiju, kurā redzams viņš. Abi tur sēdēja liedaga kafejnīcā kopā ar bariņu citu cilvēku, kas izskatījās tā, it kā nule būtu atnākuši no pludmales, - iedeguši, garmataini cilvēki ar krellīšu rotām ap kaklu, galds pilns ar alus pudelēm. Klauss bija aplicis roku ap mātes krēsla atzveltni, nevērīgi, ar īpašnieka žestu. Izskatījās, ka abi sēž kādā īpašā saules gaismas lokā, ap viņiem pletās skaistuma oreols. Tie varētu būt brālis un māsa. Lauvam līdzīgs gaišmatis ar juteklīgām lūpām, viņš plati smaidīja, acu kaktiņi ieslīpi uz augšu. Tā nesmaidīja nedz mana māte, nedz es.

Šī fotogrāfija un dzimšanas apliecība bija vienīgais, kas man no viņa piederēja, un vēl jautājuma zīme manā ģenētiskajā kodā, viss, ko es par sevi nezināju.

“Lielākoties es domāju par to, ko viņš domātu par mani.”

Mēs lūkojāmies uz sēpijas krāsas piparkoku, dubļi pagalmā stigri kā atmiņa. Rejs pagriezās tā, lai varētu atspiesties pret stabu ar muguru, pacēla rokas virs galvas. Krekls parāvās augšup, es redzēju viņa spalvaino vēderu. “Viņš droši vien domā, ka tev joprojām ir divi gadi. Tā es domāju par Setu. Kad puikas ir lejā pie upes, es iztēlojos, ka Sets ir tur, kopā ar viņiem. Man jāatgādina pašam sev, ka viņš tagad ir pārāk liels, lai ķerstītu vardes.”

Klauss domā par mani kā par divgadīgu. Mani mati kā baltas pūciņas, autiņi pilni ar smiltīm. Viņš nekad neiztēlo-jas, ka esmu izaugusi. Es varētu paiet viņam garām, viņš pat varbūt paskatītos uz mani tā, kā skatās Rejs, un nemaz nezinātu, ka esmu viņa miesīga meita. Es nodrebinājos, pārvilku pār plaukstām svītera piedurknes.

“Vai kādreiz esi domājis viņam zvanīt, viņu atrast?” es jautāju.

Rejs papurināja galvu. “Viņš mani noteikti ienīst. Zinu. ka māte viņam sastāstījusi par mani visādas cūcības.”

“Varu derēt, ka viņam tevis tomēr trūkst,” es teicu. "Man trūkst Klausa, un es pat neesmu viņu satikusi. Ari viņš bija mākslinieks. Gleznotājs. Man šķiet, viņš ar mani lepotos.”

“Skaidrs, ka lepotos,” Rejs sacīja. “Varbūt reiz tu viņu satiksi.”

“Par to es dažreiz domāju. Ka tad, kad būšu māksliniece, viņš izlasīs par mani avīzē un sapratīs, par ko esmu kļuvusi. Lāgiem, kad ieraugu blondu pusmūža vīrieti, man gribas iesaukties - Kļaus! Un redzēt, vai viņš pagriezīs galvu.” Es čīkstināju šūpoles, gausi šūpodamās.

Māte reiz bija man teikusi, ka izvēlējusies Klausu abu līdzīgās ārienes dēļ, tāpēc viņa itin kā radījusi bērnu no sevis pašas. Tomēr bija ari citāds stāsts - sarkanajā tibetiešu piezīmju grāmatiņā ar oranžo iesējumu un datējumu “Ve-nisbīča, 1972”.

12. jūlijs. Pēcpusdienā “Mazajā pasaulē” uzdūros K. Ieraudzīju viņu, pirtus viņš ieraudzīja mani. Satraucoši redzēt viņu, viegli sakumpušos, platos plecus, krāsas šļakatas matos. Šis izdilušais krekls, tik mūtvecs, ka vairāk ir tikai priekšstats, nevis krekls. Gribēju, lai viņš pamana mani tādā pašā veidā, tāpēc aizgriezos un sāku šķirstīt “lllumi-nati”. Zināju, kā izskatos pret loga gaismu, mati liesmo, kleitas tikpat kā nav vispār. Gaidīju, kad likšu apstāties viņa sirdij.

Paraudzījos uz Reju, kas lūkojās lietū, - un sapratu, kā viņa jutusies. Es mīlēju viņa dūmus, viņa smaržu, viņa skumjās, gaišbrūnās acis. Viņš nevarēja kļūt man par tēvu, bet mēs vismaz varējām šādi tērzēt lievenī. Viņš no jauna aizsmēķēja pīpi, ievilka zālītes dūmu, ieklepojās.

“Varbūt tu vilsies,” Rejs ierunājās. “Varbūt viņš ir stulbenis. Vairums veču ir stulbeni.”

\

Es šūpojos, zinādama, ka tas nav tiesa. "Tu neesi.”

“Pavaicā manai bijušajai.”

“Ko jūs tur ārā darāt?” Starra atvēra tīklotās durvis, aizcirta tās sev aiz muguras. Viņa bija ģērbusies pašas adītā svīterī, pūkainā un dzeltenā kā cālis. “Vai uz šito ballīti drīkst nākt visi?”

“Es sadauzīšu to nolādēto televizoru,” Rejs mierīgi noteica.

Starra pievilka tuvāk staipekņu brūnās bārkstis, kas karājās viņai virs galvas, noplūca sausās lapas un izsvieda tās no lieveņa, pa svītera V veida izgriezumu laukā spraucās viņas krūtis. “Nē, nu saki viens cilvēks, tu pīpē, bērniem redzot! Tu vienmēr esi viņus slikti ietekmējis.” Taču, to teikdama, viņa smaidīja maigi un valšķīgi. “Vai izdarīsi man pakalpojumu, Roj, mazulīt? Man izbeigušies smēķi, vai tu varētu aizskriet līdz veikalam un nopirkt man vienu bloku?” Viņa nozibināja savu plato smaidu.

“Man tikpat jāaiziet pēc alus,” viņš sacīja. “Gribi nākt līdzi, Astrid?”

Starras smaids, kā nejaudādams izstiepties vēl platāks, atlēca atpakaļ sejas centrā, tad viņa izstiepa to atkal. “Vai tad nu nevarēsi aiziet viens pats, lielo zēn? Astridai te šis tas jāpalīdz man.” Knikš, knikš, kopā ar nokaltušajām lapām lūza staipekņa jaunie dzinumi.

Rejs sameklēja jaku un, uzrāvis to pār galvu, devās laukā, pielīkdams zem ūdenskrituma, kas gāzās no lieveņa rievotā skārda jumta.

“Mums abām jāaprunājas, jaunkundzīt,” Starra man tei-

ca, kad Rejs bija aizcirtis pikapa durtiņas un iedarbinājis motoru.

Es negribīgi iegāju viņai nopakaļ mājā, viņas guļamistabā. Starra nemēdza runāt ar bērniem. Viņas istabā bija tumšs un oda pēc pieaugušajiem, kuri nav mazgājušies, tumši un mālaini, sieviete un vīrietis. Gulta nebija saklāta. Bērnu istabās tā neoda nekad, lai cik daudzi tur gulētu. Man gribējās atvērt logu.

Viņa apsēdās uz nesaklātās gultas, pasniedzās pēc Ben-son and Hedges 100s paciņas, atvēra to, aizsvieda prom. “Tev te iet labi, vai ne,” viņa sacīja, skatīdamās naktsgaldiņa atvilktnē, vandīdamās pa to. “Jūties kā mājās? Iekārtojies ērti?”

Es vilku ar pirkstu pa ziedu rakstu uz viņas palagiem, tās bija magones. Mani pirksti slīdēja pa ziedlapu vainaga aprisēm un tad pieskārās taustekļiem viducī. Magone, manas mātes posta veidols.

“Velns parāvis, mazliet par daudz ērti, es teiktu.” Viņa aizvēra atvilktni, noklinkstēja mazais riņķītis. Tad uzrāva pār gultu segu, lai es vairs nevarētu vilkt ar pirkstu ap puķi. “Varbūt es neesmu diez kāds ģēnijs, bet tavai spēlītei es redzu cauri. Tici man, tāds tādu pazīst.”

“Kādu?” Mani gribot negribot mocīja ziņkārība - kas manī ir tāds, ko Starra saskata sevī pašā.

“Tu taisies klāt manam vīrietim.” No pelnutrauka uz naktsgaldiņa paņēmusi cigaretes nosmēķi, viņa to iztaisnoja un aizdedzināja.

Man bija jāiesmejas. “Es nemaz netaisījos viņam klāt.” Vai to viņa redzēja? Blaukš, blaukš, blaukš, žēlīgais Dievs? “Es to nedarīju.”

“Mūžīgi grozies riņķī, grābsties ap viņa “instrumentiem”. “Kam tas domāts, tēvoci Rej?” Spēlējies ar viņa ieročiem. Es jūs abus redzēju. Visi aizmiguši, tikai jūs divi ne, čubināties kā divi balodīši.” Viņa izpūta sasmirdušos no-smēķa dūmus spiedīgajā, mitrajā gaisā.

“Viņš ir vecs,” es sacīju. “Mēs neko tādu nedarām.” “Viņš nav tik vecs,” Starra teica. “Viņš ir vīrietis, jaunkundzīt. Viņš redz to, ko redz, un dara to, ko var. Man jārunā ātri, pirms viņš ir atpakaļ, bet man tev jāpasaka - esmu nolēmusi zvanīt Bērnu dienestam. Tā ka - lai ko tu tur būtu domājusi, tagad viss ir cauri, zilacīt. Tu esi pagātnē.” Stingi skatījos uz viņu, uz viņas pūkainajām skropstām. Viņa taču nevarēja būt tik zemiska! Es neko nebiju noziegusies. Protams, es mīlēju Reju, bet tur neko nevarēja darīt. Es mīlēju arī Starru un Deiviju, viņus visus. Tas nebija godīgi. Viņa nebūs runājusi nopietni.

Es grasījos iebilst, bet Starra pacēla plaukstu, starp pirkstiem gruzdēja nosmēķis. “Nemēģini mani pārliecināt. Pašlaik man ir uzsmaidījusi laime. Rejs ir labākais vīrietis, kāds man jebkad bijis, jauki izturas pret mani. Varbūt tu tiešām nekādi neesi centusies, bet es saožu seksu, jaunkundzīt, un netaisos riskēt. Esmu nodzīvojusi par ilgu un klīdusi par tālu, lai tagad salaistu visu dēlī.”

Tai bezgaisa istabā es jutos kā zivs, kas plakšķinās pa krastu, kamēr lietus dārdināja pa metāla jumtu un sienām. Viņa meta mani ārā bez kāda iemesla. Jutu, kā okeāns rauj mani nost no manas mazmazītiņās vietiņas uz klints. Es dzirdēju upi, kas nesa tonnām lūžņas. Pūlējos izdomāt kādu paskaidrojumu, kādu pamatojumu, kas Starru apmierinātu.

“Man nekad nav bijis tēva,” es teicu.

“Izbeidz.” Viņa nospieda divreiz izpīpēto nosmēķi pel-nutraukā un sāka pētīt savus pirkstus. “Man jāgādā pašai par sevi un par saviem bērniem. Mēs ar tevi esam knapi pazīstamas. lis tev neko neesmu parada.” Viņa skalijfls lejup uz pūkainā svītera priekšu un notrauca pelnus, kas bija uzkrituši uz viņas kuplajām krūtīm.

Es slīdēju, kritu. Es biju uzticējusies Starrai un nekad netiku devusi viņai iemeslu šaubīties par mani. Tas nebija godīgi. Viņa bija kristiete, taču nerīkojās ne kristīgi, ne labsirdīgi. “Un žēlastība?” es teicu kā krītošs cilvēks, kas sniedzas pēc zara. “Jēzus dotu man iespēju.”

Starra piecēlās. “Es neesmu Jēzus,” viņa sacīja. “Ne uz to pusi.”

Es sēdēju uz gultas, lūgdamās to balsi tur, lietū. Lūdzu, Jēzu, neļauj, lai viņa tā ar mani izrīkojas! Jēzu, ja tu to redzi, tad atver viņas sirdi! Lūdzu, Jēzu, neļauj tam notikt

šādi!

“Man žēl, tu biji labs bērns,” viņa sacīja. “Bet tāda ir dzīve.”

Vienīgā atbilde bija lietus. Jēzu, ko es varētu sacīt? Klusums, asaras. Nekā. Ko tu darītu manā vietā, māt? Tev tagad man jāpalīdz, šo vienu reizi. Pasaki man, ko darīt. Un, domādama par viņu, es tiešām sajutu kaut ko, kas ieplūda manā tukšumā, spēka izjūtu sevī kā elastīgu stieni, kurš slējās augšup manā mugurkaulā. Zināju, ka tas ir ļaunums, ko jutu, ka tā ir stūrgalvība, bet, ja arī tā, - kas par to? Es pēkšņi redzēju mūs uz gigantiska šaha dēļa, un es redzēju savu gājienu.

“Viņš var pārskaisties,” es teicu. “Vai esi par to padomājusi? Ja uzzinās, ka tu esi aizdzinusi mani greizsirdības dēļ.”

Starra jau bija pusceļā uz durvīm, bet tagad apstājās un pagriezās. Paskatījās manī tā, it kā vēl nekad nebūtu mani redzējusi. Jutos pārsteigta, cik strauji šai mirklī man pār lūpām sāka plūst vārdi. Man taču mūždien trūka vārdu.

“Vīriešiem nepatīk greizsirdīgas sievietes. Tu centies pataisīt viņu par cietumnieku. Viņš sāks tevi nīst. Viņš pat var tevi pamest.”

Un man patika tas, kā viņa sarāvās, patika apziņa, ka grumbas viņas pierē parādījušās manis dēļ, ka manī tagad ir spēks, kur agrāk tā nav bijis.

Starra savilka lejup svīteri, tā ka krūtis izcēlās vēl vairāk, un uzmeta sev acis spogulī. Tad iesmējās. “Ko tu zini par vīriešiem! Tev vēl slapjš aiz ausīm.”

Taču es jutu šaubas, kas bija likušas viņai pievērsties spogulim, un turpināju. “Es zinu, ka vīriešiem nepatīk sievietes, kuras cenšas padarīt viņus par savu īpašumu. Tādas viņi pamet.”

Starra grozījās pie tualetes galdiņa, vairs nezinādama, vai beigt manī klausīties un aši tikt no manis vaļā vai ļaut, lai turpinu graut viņas šaubu iespējas. Lai nestāvētu dīkā, viņa ņēmās meklēt pelnutraukā vēl kādu nosmēķi, atrada vienu ne sevišķi garu, iztaisnoja to starp pirkstiem un aizdedzināja ar savām gaišzilajām Bic šķiltavām.

“Sevišķi, ja vispār nav iemesla. Man patīc tu, man patīk viņš, man patīk bērni, es nemūžam nedarītu neko tādu, lai to visu sacūkotu. Vai tad tu to nezini?” Jo vairāk es tā runāju, jo mazāk patiesi tas bija. Eņģelis uz viņas kumodes skatījās lejup, nokaunējies, baidīdamies mani uzlūkot. Uz jumta bungoja lietus.

“Apzvēri, ka viņš tevi neinteresē!” Starra pēdīgi sacīja, miegdama acis sīvajos dūmos. No naktsgaldiņa viņa paķēra Bībeli, baltā ādā iesietu Bībeli ar sarkanu grāmatzīmi un apzeltītu stūri. “Zvēri pie Bībeles!”

Es uzliku uz tās roku. Tikpat labi tā būtu varējusi būt telefonu grāmata, tagad man bija vienalga. “Zvēru pie Dieva,” es teicu.

Viņa nepiezvanīja uz Bērnu dienestu, taču vēroja katru manu kustību, katru žestu. Es nebiju pieradusi, ka mani vēro, tas lika man justies svarīgai. Jutu, ka tai dienā viņas guļamistabā no manis ir nolobīts kāds slānis, un tas, kas atra-das zem tā, kvēloja.

Kādu vakaru viņa novēlojās ar vakariņām, un, kad beidzam ēst, tēvocis Rejs ieskatījās pulkstenī. “Tu nokavēsi, ja nebrauksi tūliņ.”

Starra atzvila krēslā, pasniedzās pēc kafijkannas sev aizmugurē uz virtuves letes, pielēja tasi. “Gan jau vienu vakaru iztiks bez manis, vai tev tā neliekas, mazulīt?”

Nākamajā nedēļā viņa izlaida vēl divas tikšanās un trešajā nedēļā pat neaizgāja uz baznīcu. Toties viņi visu ritu mīlējās, un, kad pēdīgi piecēlās, Starra aizveda mūs visus uz IHOP, kur mēs pie liela galda zāles stūrī ēdām šokolādes pankūkas un vafeles ar putukrējumu. Visi smējās un jutās lieliski, bet es neredzēju neko citu kā vien Rēja roku viņai ap pleciem uz dermatīna sēdekļa atzveltnes. Mani pārņēma dīvaina sajūta, un es stumdīju vafeli pa šķīvi. Man vairs negribējās ēst.

Lietavas beidzās, un tagad svaigi nomazgātās debesis naktīs rādīja visas savas zvaigznes. Mēs ar puikām stāvējām mālaini dubļainā pagalma tumšākajā vietā, klausīdamies, kā tumsā aiz kokiem no Tadžangas brāžas straumes. Man ap zābakiem sakalta smagas dubļu pankūkas, kamēr es, atgāzusi galvu saltajā gaisā, kurā tvaikoja elpa, centos saskatīt ratus un krustus. Deivija grāmatās nebija parādīts tik daudz zvaigžņu. Es tās nespēju atšķirt.

Man šķita, ka redzu gaismas strēli. Nebiju droša, ka vispār esmu to redzējusi. Skatījos augšup, pūlēdamās nemirkšķināt, un gaidīju.

“Re!” Deivijs rādīja.

Citā debesu kvadrantā atraisījās vēl viena zvaigzne. Tas bija tik pārdabiski, šis vienīgais, ko nav iespējams plānot, zvaigžņu kustība. Centos turēt acis vaļā un nemirkšķināt. Ja pamirkšķināja, varēja palaist to garām. Es turēju acis vaļā, lai gaisma uz tām attīstītos kā fotogrāfija.

Mazie puikas drebinājās par spīti jakām, ko bija uzrāvuši virs pidžamām, par spīti dubļainajiem zābakiem, viņi čivināja un ķiķināja aukstumā un sajūsmā par to, ka palikuši nomodā tik vēlu, un skatījās zvaigznēs, kuras sāka džinkstēt kā ķīniešu biljarda bumbiņas, mute vaļā, ja nu kāda zvaigzne tajā ieveļas. Bija pilnīgi tumšs, tikai gar treilera lieveņa malu mirgoja Ziemassvētku spuldzīšu virtene.

Tīklotās durvis atvērās un aizcirtās. Man nebija jāskatās, lai zinātu, ka tas ir viņš. Sērkociņa plaiksna, siltais, smirdīgais zāles smārds. “Vajadzētu noņemt tās Ziemassvētku spuldzītes,” Rejs teica. Viņš iznāca pagalmā pie mums, oglītes kvēle, tad viņa miesas asums, svaigas koksnes smarža.

“Tas ir kvadrantīdu lietus,” Deivijs sacīja. “Drīz mēs redzēsim veselas četrdesmit stundā. Tas ir pats īslaicīgākais meteorītu lietus, toties pats blīvākais, ja nerēķina perseīdas.” Es dzirdēju, kā dubļi iesūc Rēja zābakus, kad viņš pārnes svaru no vienas kājas uz otru. Priecājos, ka ir tumšs un viņš neredz tīksmes sārtumu manā sejā, kad viņš pavirzījās tuvāk, skatīdamies debesīs, it ka viņu interesētu kvadrantī-das, it kā tādēļ viņš būtu iznācis ārā.

“Re!” sauca Oucns. “Tu redzēji, tēvoci Rej? Redzēji?” “Jā, redzēju gan, čomiņ. Redzēju.”

Viņš stāvēja man cieši blakus. Ja es pavirzītos tikai collu pa kreisi, varētu pieskarties viņam ar piedurkni. Tumsā pār šauro spraugu starp mums jutu viņa izstaroto karstumu. Mēs nekad nebijām stāvējuši tik tuvu kopā.

“Jums ar Starru ir problēma?” viņš man klusu jautāja.

Es izelpoju tvaikus, iztēlojos, ka smēķēju kā Dītriha “Zilajā eņģeli”. “Ko viņa teica?”

“Neko. Bet pēdējā laikā izturas savādi.”

Meteori iebrāzās tukšajās vietās, sadega. Tikai prieka pēc. Tāpat vien. Es būtu varējusi norit šo nakti vienā paņēmienā.

Rejs ievilka pārāk dāsnu dūmu, ieklepojās, nospļāvās. “Viņai droši vien ir grūti, viņa noveco, mājā ir smukas meitenes.”

Es skatījos augšup, it kā nebūtu dzirdējusi, bet patiesībā domāju - pastāsti man vairāk par tām smukajām meitenēm. Es kaunējos, ka to gribu, tas bija vulgāri, kāda gan nozīme smukumam? Tā es tik daudz reižu biju domājusi kopā ar māti. Cilvēkam nav jābūt skaistam, viņam tikai jābūt mīlētam. Bet es nespēju pretoties šai vēlmei. Ja būt skaistai ir tas veids, kādā es varu kļūt mīlēta, es to pieņemšu.

“Viņa joprojām izskatās labi,” es sacīju, domādama, ka Starrai nebūtu tik smagi, ja Rejs nesekotu man arā, zvaigžņotajā naktī, ja viņš nevērotu mani tā, kā vēro, ar pirkstu galiem pieskardamies savai mutei.

Taču es negribēju, lai viņš izbeidz. Man bija Starras žēl, bet ne pietiekami žēl. Man bija grēka vīruss. Es biju pati sava universa centrs, patiesībā zvaigznes kustējās, pārkārtodamās ap mani, un man patika tas, kā viņš uz mani skatās. Kurš gan jebkad bija skatījies uz mani, kurš jebkad bija mani ievērojis? Ja tas ir ļaunums, tad lai Dievs maina manu prātu.

Mīļā Astrīda!

Nestāsti man, cik ļoti Tu apbrīno šo vīrieti, kā viņš par Tevi rūpējas! Nezinu, kas ir ļaunāk, Tava Jēzus fāze vai pusmūža pielūdzēja uzrašanās. Par savu mīļoto Tev jāatrod Zēns Tavos gados, maigs un skaists. Kāds, kurš trīcēs, gaidot Tavu pieskārienu, sniegs Tev margrietiņu, turēdams to aiz garā kāta, nolaidis acis, kāds, kura pirksti ir dzeja. Nekad negulies blakus tēvam. Es to aizliedzu, vai Tu saproti?

Māte

Tu to nespēji aizkavēt, māt. Man tevī vairs nebija jāklausās.

Bija pavasaris, un pakalnu nogāzes izkrāsoja Kalifor-nijas magoņu oranžie viļņi, benzīna uzpildes staciju un autostāvvietu betona plaisās raibi ņirbēja magones, zilā lupina un lapsastes. Pat izdegušajās platībās ceļus ielenca dzelteni sinepju ziediņi, kad mēs kratījāmies uz priekšu Rēja vecajā pikapā.

Es biju teikusi viņam, ka gribu redzēt jaunceltnes Lan-kasterā, mēbeles, kuras viņš tur iebūvējis. Varbūt viņš kādreiz varētu atbraukt man pakaļ uz skolu, kad beigušās stundas. “Tu tak zini, cik Starra pēdēja laikā jokaina,” es sacīju. Katru dienu izgāju no skolas, cerēdama, ka ieraudzīšu viņa mašīnu ar spalvaino zivi, kas karājas pie atpakaļskata spoguļa. Beidzot viņš bija atbraucis.

Pats būvlaukums bija kails kā rēta, ar izrakņātām un smilšainām ielām, gar kurām pacēlās lielas, jaunas mājas. Dažām jau bija jumts un sienas, citās tikai ierīkota siltumizolācija, dažas bija kā ģindeņi, atvērtas pret debesīm. Rejs vadāja mani pa māju, kurā strādāja, tā bija tīra, ārpuse pabeigta, visur smaržoja pēc svaigām zāģu skaidām. Viņš parādīja man smagas kļavas mēbeles lielā virtuvē, erkera logu, iebūvētos grāmatplauktus, lapeni sētā. Es jutu, kā man no matiem atspīd saule, un zināju, kā mana māte jutusies

(ai senajā dienā grāmatnīcā “Mazā pasaule”, kad bija ierau dzijuši manu tēvu un stāvējusi pret logu, gaisma skaista.

Ļāvu, lai viņš vadā mani apkārt kā nekustamā īpašuma aģenti, - divstāvu panorāmas logs dzīvojamā istabā, pludlīniju tualetes divarpus vannasistabās, virpotas margas, kokā grebts margu balsts. “Es dzīvoju tādā mājā, kad biju precējies,” viņš teica, vilkdams ar plaukstu gar masīvo margu malu, atspiezdamies pret balsta pamatīgumu. Es mēģināju iztēloties Reju dzīvē ar divarpus vannasistabām, ar vakariņām, kas galdā sešos, ar pastāvīgu darbu, ar sievu, ar bērnu. Taču nespēju. Turklāt, pat dzīvodams tā, viņš gāja uz Trop, nevis uz mājām, un iemīlējās pusplikās viesmīlēs.

Es sekoju viņam uz augšstāvu, kur viņš parādīja man apdares darbus, ar ciedru apšūtus sienas skapjus un logu nišas. Lielajā guļamistabā mēs dzirdējām āmuru klaudzienus no citām mājām un rūcošu buldozeru, kas raka būvbedri nākamajai. Caur notraipīto rūti Rejs raudzījās uz apkārtējo būvlaukumu. Iztēlojos, kā izskatīsies šī istaba, kad te būs ievākušies cilvēki. Ceriņkrāsas paklāji un zilas rozes uz gultas pārsega, balti zeltains divvietīgs tualetes galdiņš, gultas galvgalis. Man te labāk patika tā kā tagad: sārta koksne, saldā, svaigā smarža. Es vēroju viņa krekla brūnos un zaļos kvadrātus, šo Pendltonas rūtiņu rakstu, plaukstas atbalstītas katrā pusē loga rāmim, viņš lūkojās lejup, neapstādītajā pagalmā. “Par ko tu domā?” es viņam jautāju.

“Par to, ka viņi nebūs laimīgi,” viņš klusām sacīja.

“Kas?”

“Ļaudis, kuri pērk šīs mājas. Es ceļu mājas cilvēkiem, kuri tajās nebūs laimīgi.” Viņa labsirdīgā seja izskatījās tik skumja.

Es piegāju viņam tuvāk. “Kāpēc viņi nevar būt laimīgi?”

Rejs piespieda pieri pie loga, tik jauna, ka uz tā vēl arvien vīdēja uzlīme. “Tāpēc, ka viss vienmēr ir aplam. Viņi negrib nevienu sāpināt.”

Es saodu viņa sviedrus, asus un spēcīgus, vīrieša smārdu, un šai istabā ar jaunajiem logiem bija karsti, skurbināja svaigas koksnes smarža. Apliku rokas viņam ap vidukli, pie-kļāvu seju kņudinošajam vilnas audumam starp lāpstiņām, to es biju vēlējusies izdarīt jau kopš tās reizes, kad viņš mani apskāva tai pirmajā svētdienā, kurā es atmetu ar roku baznīcai un paliku treilerā. Es aizvēru acis un ieelpoju viņa smaržu - marihuānu un sviedrus, un svaigu koksni. Viņš nekustējās, tikai notrīsot nopūtās.

“Tu vēl esi bērns,” viņš teica.

“Es esmu zivs, kas peld garām, Rej,” es čukstēju viņam pie kakla. “Notver mani, ja gribi mani.”

Mirkli viņš stāvēja nekustīgi kā pieķerts, plaukstas izplestas uz loga rāmja. Tad viņš satvēra manas rokas, pagrieza tās ar delnām uz augšu un noskūpstīja, iespieda tajās seju. Un es biju tā, kas drebēja, tā biju es un mana margrietiņa.

Viņš pagriezās un vienkārši apskāva mani. Tieši tādu apskāvienu es biju gaidījusi visu mūžu - stipras rokas, platas krūtis vilnas kreklā, kas smaržo pēc tabakas un zālītes. Es atgāzu galvu, un tas bija mans pirmais skūpsts, es atvēru muti, lai viņš izgaršotu mani, manas lūpas, manu mēli. Es nespēju apvaldīt drebuļus, līdz viņš mani apskāva ļoti cieši.

Un tad viņš mani maigi atstūma nost. “Klausies, varbūt brauksim atpakaļ. Tas nav pareizi.”

Bet man tagad bija vienalga, kas ir pareizi. Man kabatā bija prezervatīvs no Kerolī atvilktnes, un man bija vīrietis, pēc kura vienmēr biju alkusi, beidzot tādā vietā, kur mēs varējām būt vieni.

Es novilku savu rūtaino kreklu, ļāvu tam nokrist uz gn das. Es novilku T kreklu. Es noņēmu krūšturi un ļāvu viņam ieraudzīt mani, mazu un ļoti bālu, nevis Starru, bet mani, visu, kas man pieder. Es atsaitēju biezzoļu zābakus, aizspēru tos prom. Es atpogāju džinsus un ļāvu tiem nokrist.

Tai brīdī Rejs izskatījās noskumis, it kā kāds mirtu, muguru viņš bija piespiedis pie notraipītā loga. “Es nekad neesmu gribējis, lai tas notiek,” viņš teica.

“Tu esi melis, Rej,” es sacīju.

Tad viņš stāvēja ceļos manā priekšā, viņa rokas ap maniem gurniem, viņš skūpstīja man vēderu, gūžas, viņa plaukstas uz mana kailā dibena, pirksti zīdainajā valgumā starp manām kājām, izgaršojot mani tur. Mana smarža viņam uz lūpām, kad es nometos ceļos pie viņa, pārlaidu plaukstas pār viņa augumu, atpogāju viņa drēbes, sataustīju viņu, cietu, lielāku, nekā biju gaidījusi. Un es nodomāju: Dieva nav, ir tikai tas, ko tu gribi.

8

Katru dienu skolā un pēcpusdienās palienē bez Rēja, vakariņās ar Starai un bērniem vai tad, kad mēs vakaros skatījāmies televīziju, Rejs bija mana vienīgā doma, mana vienīgā apsēstība. Cik maiga bija viņa āda, maigāka, nekā varētu iedomāties vīrieša ādu, un viņa spēcīgie delmi, dzīslas vijās gar viņa apakšdelmiem kā koku saknes, un tās skumjas, ar kādām viņš uz mani paskatījās, kad bija nomestas manas drēbes.

Es uzskicēju viņu, kāds viņš izskatījās kails, raudzīdamies pa logu pēc tam, kad bijām mīlējušies, vai zvilnot uz mēbeļu polsteru kaudzes, ko bija ievilcis jaunās guļamistabas stūrī. Savās pēcpusdienās mēs gulējām uz šiem polsteriem, kājas savijušās, gludas par spalvainām, viņa pirksti viegli sedz manu krūti un spēlējas ar krūtsgaliņu, liekot tam izslieties kā dzēšgumijai zīmuļa galā. Zīmējumus es paslēpu kārbā pie mātes dienasgrāmatām, vietā, kur Starra nemūžam neiedomātos ieskatīties. Zināju, ka vajadzētu tos izmest, taču man necēlās roka.

“Kāpēc tu esi kopā ar Starru?” kādu pēcpusdienu es viņam jautāju, pieskārusies baltajai rētai zem viņa ribām, kur zīmi bija atstājusi vjetkongu lode.

Rejs pārvilka ar pirkstgaliem man pār sāniem, tā ka uz-melis zosāda. “Viņa ir vienīgā sieviete, kura ļauj man bUt pašam,” viņš atbildēja.

“Es ļautu,” es sacīju, ar nagu virspusi pieskardamās viņa sēkliniekiem, tā ka viņš salēcās. “Vai viņa ir laba gultā, tur tas āķis?”

“Tas ir personiski,” viņš teica. Apklāja manu plaukstu ar savējo un iespieda to sev kājstarpē. Es jutu, ka viņš atkal uzbudinās. “Es nemēdzu stāstīt vienai sievietei par citu. Tās gluži vienkārši ir sliktas manieres.”

Viņš ieslidināja pirkstu man starp kājām, valgajā zīdai-numā, tad iebāza pirkstu sev mutē. Nekad nebiju iztēlojusies, ka būt iekārotai - tas ir šādi. Viss bija iespējams. Viņš uzvilka mani sev virsū, un es jāju uz viņa kā uz zirga bangās, mana piere viņam pie krūtīm, es jāju caur dzirksteļu šļakatām. Ja mana māte būtu brīva, vai šis būtu kāds viņas mīļākais, kas piepildītu mani ar savām zvaigznēm? Un vai māte vērotu mani tāpat kā Starra, aptvērusi, ka es vairs neesmu caurspīdīga kā kādas enciklopēdijas teksta filma?

Nē. Ja viņa būtu brīva, manis šeit nebūtu. Viņa nekad nebūtu ļāvusi man iegūt šo. Visu labo viņa paturēja sev.

“Es tevi mīlu, Rej,” es teicu.

“Kuššš,” viņš čukstēja, turēdams mani ap gurniem. Plaksti viņam notrīsēja. “Nesaki neko.”

Tāpēc es vienkārši jāju, mani kņudināja okeāna šļakatas, cēlās paisums, pilns ar jūraszvaigznēm un fosforescē-jošu spīdumu, tas cēlās pretim ausmai.

Starras aizkaitinājums gāja pāri malām, lielākoties gāzdamies pār bērniem. Viņa apsūdzēja savu meitu visos nodarījumos, kuros patiesībā gribēja apsūdzēt mani. Kerolī tikpat kā nerādījās mājās, pēcpusdienā viņa kopā ar zēniem braukāja ar mopēdu pa palieni, motoru vienmuļā dūkoņa bija urdoša kā šaubas. Ja nebiju kopā ar Reju, es paliku skolā vai gāju uz bibliotēku, vai kopā ar puikām medīju vardes, kad Lielās Tadžangas ziemas plūdi lēnām bija nopla-kuši par sīkām urgām un dubļainām lāmām. Vardes bija tieši dubļu krāsā, un vajadzēja palikt pilnīgi nekustīgam, lai tās ieraudzītu. Visbiežāk es vienkārši sēdēju saulītē uz akmens un zīmēju.

Taču kādu dienu, pārnākusi no palienes, es atradu Star-ru saritinājušos lieveņa šūpolēs, mati uztīti uz parafīna rullīšiem, mugurā zila blūze, cieši sasieta zem krūtīm, klēpī sabirušas sīkas nogrieztu matu šķipsnas. Viņa spēlējās ar kaķēniem, kuri kaķenei topavasar bija piedzimuši zem mājas, ķircināja tos ar lentēm, ko Dcivijs bija piesējis pie nūjiņas. Viņa smējās un runājās ar tiem, tas nemaz neizskatījās pēc viņas. Parasti Starra tos saukāja par spalvainajām žurkām.

“Re, māksliniece! Nāc nu, parunā ar mani, jaunkundzīt, man ir tik garlaicīgi, ka es pļāpāju ar kaķiem.”

Viņa taču nekad negribēja ar mani runāt, un ap viņas muti vīdēja kāds vaibsts, kurš šķita gausāks par izrunātajiem vārdiem. Iedevusi nūjiņu man, viņa izņēma cigareti no Benson and Hedges paciņas. Iebāza mutē aplamo galu, un es skatījos, vai viņa to arī aizdedzinās. Starra attapās pēdējā mirklī. “Nevar saprast, kurš gals īstais,” viņa pajokoja un iedzēra malku no savas kafijas krūzes. Es vilku lentīti pa paklāju, izvilinādama no šūpoļu apakšas mazu, pelēkbaltu pūku kamoliņu. Tas palēcās, uzbruka, aizbēga.

“Nu, runā ar mani,” Starra noteica, pārspīlēti ievilka no cigaretes dūmu un izpūta to garā grīstē. Viņa atlieca atpakaļ savu skaisto kaklu, galva ar rullīšiem bija liela kā pārziedējusi pienene. “Agrāk mēs tak tērgājām visu laiku. Visi ir tik ellīgi aizņemti, tāpēc dzīve iet šķērsām. Esi manījusi Kerolī?”

Mčs abas redzējām, kā tālāk uz ceļa pret blāvi zilajām debesīm kūp mopēdu saceltie putekļu mākuļi. Man gribējās būt putekļiem, dūmiem, vējam, saulei, kas vizuļo krūmājā, man gribējās būt jebkur, tikai ne sēdēt šeit ar sievieti, kuras vīrieti es zogu.

“Kerolī taisa ziepes,” Starra teica, izstiepusi kāju, lai aplūkotu sudrabaini lakotos nagus. “Turies no viņas pa gabalu. Man būs jāparunā ar to meiteni, jāaptur tā lejupejošā spirāle. Viņai vajadzīga krietna deva Vārda.” Viņa izritināja matu rullīti, pašķielēja augšup uz cirtu virs pieres, sāka ņemt laukā pārējos un mest tos klēpī. “Bet tu esi labā meitene. Es tev atlīdzināšu. At-līdzināšu. Kur ir Kerolī, vai esi viņu manījusi?” viņa noprasīja vēlreiz.

“Manuprāt, viņa ir kopā ar Dcriku,” es sacīju, vicinādama lentes galu pie šūpolēm, zem kurām slēpās kaķēns.

Starra pielieca galvu, lai aizsniegtu rullīšus pakausī. “No visiem tiem baltajiem salašņām tieši ar viņu. Viņa mammīte ir tik stulba, ka picu bāž cepeškrāsnī ar visu kārbu.” Viņa iesmējās, nometa rullīti, un kaķēns, kurš nupat bija iznācis ārā, iemetās atpakaļ zem šūpolēm.

Tad es apjēdzu, ka Starra ir piedzērusies. Viņa bija turējusies skaidrā pusotru gadu, nēsājusi pie sava atslēgu gredzena žetonus - sarkanu, dzeltenu, zilu, violetu. Viņai tas bija tik ārkārtīgi svarīgi. Es īsti nespēju to izprast. Rejs dzēra. Mana māte dzēra. Maikls dzēra kopš tā mirkļa, kad pusdienlaikā pabeidza ielasīt savas “Grāmatu kasetes”, līdz pusnaktī nolūza. Likās, tas nenodara viņam nekādu ļaunumu. Starp citu, Starra patlaban izskatījās laimīgāka nekā parasti. Es prātoju, kādēļ gan viņa tik ļoti centusies būt tāda svētā, ja tas patiesībā nav viņas dabā. Par ko tādi satraukumi?

“Zini, viņš ir pilnīgi traks pēc manis,” Starra teica. “Ši-tais Rejs. Vīrietis, kuram vajadzīga īsta sieviete.” Un sašūpoja gurnus apspīlētajos džinsos ar nogrieztajām starām, it kā patlaban sēdētu Rejam virsū. “Viņa sievai bija par viņu nospļauties.” Starra ievilka vēl vienu cigaretes dūmu, nolaida krāsotās skropstas, gremdējās atmiņās. “Tas vīrietis bija nocieties pēc kniebiena. Zini, es vienreiz redzēju viņu. To sievu.” Starra iedzēra no kafijas tases, un tagad es saodu. “Nu zelta gabaliņš. Kurpes tādas prātīgas, saproties. Nemūžam nebūtu ar mieru atsūkāt vai tādā garā. Viņš mēdza nākt uz Trop, sēdēja un lūrēja uz mums, meitenēm, ar tādām sērīgām acīm kā izbadējies ubags lielveikalā.” Viņa izslēja plecus, salieca tos uz priekšu, lai parādītu man, uz ko Rejs skatījies, krustiņš strēga starp krūtīm, Jēzus slīka miesā. Viņa iesmējās un nopurināja cigaretes pelnus taisni virsū balti lāsumotajam kaķēnam. “Man neatlika nekas cits kā iemīlēties viņā.”

Man kļuva šķebīgi, iztēlojoties Reju kādā striptīza klubā blenžam uz meičām un viņu milzīgajām krūtīm. Viņš vienkārši nezināja, kur citur lai iet. Es atkal paņēmu nūjiņu, pačubināju lentītes, mēģinādama piesaistīt kaķēna uzmanību, lai Starra neredzētu manu nosarkušo seju.

“Es laikam biju traka, iedomādamās, ka tu un viņš...” Starra sacīja savā kafijas tasīte, iztukšoja to un ar klaukšķi nolika uz galdiņa mozaīkas virsmas. “Nu, paskat, tu vēl esi gatavais bērns. Pat krūšturi nevalkāji, pirms nebija nopirkts šitais.”

Viņa sevi pārliecināja, ka starp Reju un mani nekā nav, ka nekā tur vispār nevar but, jo viņa ir sieviete, bet es neesmu nekas. Taču es joprojām spēju sajust, kā viņš nometas manā priekšā ceļos uz nepabeigtas grīdas, kā tur mani ap gurniem, skūpsta manu kailo vēderu. Es spēju saost svaigās koksnes smaržu, just viņa pirkstu tvērienu, un mēs uzliesmojām kā eļļas piesūkusies krūmu saaudze oleandru laikā.

Caur aizkariem plūda balta pilnmēness gaisma. Virtuve rūca ledusskapis, saldētavā krita ledus gabaliņi. “Nespēju ticēt, ka viņa atsāks pēc tik ilga laika,” Kerolī teica. “Nekad neuzticies alkoholiķim, Astrid. Noteikums numur viens, divi un trīs.”

Sēdēdama gultā, Kerolī novilka naktskreklu, uzģērba minisvārkus, neilona zeķes un spīdīgu blūzīti. Atvēra logu, izcēla tīkloto rāmi un uzrāpās uz kumodes, augstpapēžu kurpes turēdama rokā. Dzirdēju, kā viņa ārpusē nolec lievenī.

“Un uz kurieni tad tu, jaunkundzīt?” no āra tumsas atskanēja Starras balss.

“Kopš kura laika tas tevi interesē,” es saklausīju Kerolī atbildi.

Piegāju pie loga. Starru es neredzēju, redzēju tikai Kerolī gūžu, izvirzītu uz priekšu baltajos svārciņos, rokas sānos, elkoņi izaicinoši.

“Taisies iet un dot visiem pēc kārtas.” Starra laikam bija iemetusi vēl pāris glāzīšu - lievenī sauļošanās krēslā pie dzīvojamās istabas durvīm.

Kerolī apāva augstpapēžu kurpes, vispirms vienu, tad otru, un izgāja pagalmā, kas bija pilnmēness apspīdēts, gaišs kā skatuve. “Nu, un kas par to?” Es vēlējos, kaut spētu uzzīmēt, kā viņas platplecainais augums met ēnu smiltīs, kas balo mēnesnīcā. Un cik drosmīga viņa šai mirklī izskatās.

Starra nedomāja likties mierā. “Tu tak zini, ko ļaudis runā. “Piezvani Kerolī, viņa to dara bez maksas.” Maukām tak jāsaņem samaksa, vai tu nezināji?”

“Tev tas būtu jāzina labāk nekā man.” Kerolī pagriezās un sāka iet uz ceļa pusi.

Starra izgrīļojās manā redzeslaukā, īsajā naktskrekliņā notenterēja lejā pa kāpnēm un ietrieca Kerolī sejā pļauku. Sitiena skaņa atbalsojās klusajā naktī - neatsaucama.

Kerolī roka atvēzējās un sita. Starras galva pacirtās sāņus. Tas bija derdzīgi, tomēr fascinējoši, it kā tā būtu filma, it kā es viņas nemaz nepazītu. Starra sagrāba Kerolī aiz matiem un rāva, Kerolī kliedza un mēģināja viņai iebelzt, taču nespēja izslieties pietiekami taisni, lai viņu aizsniegtu. Tādēļ novilka kurpi un sita ar to, un Starra palaida viņu vaļā.

Es redzēju, ka lejup pa kāpnēm skrien Rejs, ģērbies tikai džinsos. Zināju, ka zem tiem nekā nav, vienīgi miesa, kuru es tik ļoti mīlu, bet tai mirklī Kerolī sagrāba Starru aiz naktskrekla priekšas un no visa spēka iegrūda dubļos. Pati palika stāvam cieši blakus, un Starrai bija jāskatās augšup, uz Kerolī kājām neilona zeķēs, uz viņas augstpapēžu kurpēm. Cik tālu tas varēja aiziet, vai meita varēja iespert mātei pa seju? Redzēju, ka viņai to gribas izdarīt.

Es uzelpoju, kad starp viņām nostājās Rejs un palīdzēja Starrai piecelties. “Ejam atpakaļ uz gultu, maziņā.’’

“Tu, pretīgā žūpa!’’ Kerolī kliedza viņiem nopakaļ. “Es tevi ienīstu!’’

“Tad pazūdi,” Starra atsvieda, grīļīgi streipuļodama uz priekšu, balstīdamās uz Rēja rokas. “Lasies! Kam tu esi vajadzīga!’’

“Tu tā nemaz nedomā,” Rejs sacīja. “Ejam vispirms un izguļamies, labi? Rīts gudrāks par vakaru.”

“Es braukšu prom,” Kerolī teica. “Kad es tev saku, es braukšu prom.”

“Ja tu aizbrauksi, tad te vairs nerādies, jaunkundzīt.”

“Kurš te gribēs rādīties, ha!” Kerolī atcirta.

Viņa atgriezās mūsu istabā, vēra vaļā atvilktnes, svieda mantas gultā, piebāza puķainu ceļasomu pilnu līdz malām. “Čau, Astrid. Tāda ir īstenība.”

Deivijs un mazie puikas gaidīja gaitenī, nobijušies, mirkšķinādami miegainās acis. “Neej prom,” Deivijs teica.

“Es nevaru palikt šitajā trakomājā.” Kerolī īsi apskāva viņu ar vienu roku un devās ārā, dauzīdama ceļasomu pret ceļgalu. Viņa pagāja garām Rejam un Starrai, nepagriezdama galvu, savās augstpapēžu kurpēs izsoļoja no pagalma un devās prom pa ceļu, arvien mazāka un mazāka.

Es ilgi raudzījos viņai nopakaļ, iekaldama atmiņā viņas plecus, viņas garkājaino gaitu. Lūk, tā aiziet meitenes. Sakravā ceļasomu un aiziet augstpapēžu kurpēs. Izliekas, ka neraud, ka tā nav ļaunākā diena viņu mūžā. Ka viņas nemaz negrib, lai māte skrien viņām pakaļ, lūdzas piedošanu, ka viņas nemaz nekristu ceļos un nepateiktos Dievam, ja vien varētu palikt.

Kad aizgāja Kerolī, Starra zaudēja kaut ko būtisku, tādu, kas viņai bija nepieciešams, līdzīgu žiroskopam, kurš neļauj lidmašīnai apmesties otrādi, vai dziļuma mērītājam, kas ziņo, vai tu laidies dziļāk vai celies augšup. Viņai varēja uznākt pēkšņa vēlme braukt kaut kur padejot vai palikt mājās, dzert un gausties, vai kļūt gauži mīlīgai un sentimentālai un tēlot ģimeni, un spēlēt spēles, un cept kūciņas, kuras piedega, un nekad nevarēja paredzēt, ko viņa gribēs šoreiz. Pīters kādu vakaru atteicās ēst viņas sautējumu, un Starra paņēma viņa šķīvi un izgāza to viņam uz galvas. Un es zināju, ka tas ir mans izaicinājums, mans grēks. Es to visu pacietu, nekad nebildu ne vārda.

Kaut jel es nebūtu ielaidušies ar Reju! Es biju panākusi, ka Starra izkrīt no savas atturībnieku programmas. Es biju čūska azotē.

Bet ar to vēl nepietika, lai mani apturētu. Man bija vīruss. Mēs ar Reju mīlējāmies jaunajās mājās, mēs mīlējāmies viņa galdnieka darbnīcā aiz garāžas, dažreiz pat palienē starp laukakmeņiem. Ja mājās bija Starra, mēs centāmies reizē neatrasties vienā un tai pašā istabā, jo tad starp mums uzliesmoja gaiss.

Tad kādu dienu Starra kliedza uz puikām par nekārtību dzīvojamā istabā, par plastmasas ķirzakām un Lego, un kādu eksponātu, ar kuru patlaban strādāja Deivijs. Tas bija ārkārtīgi rūpīgi un precīzi izstrādāts modelis - Vaskesas klinšu makets un fosilijas, kuras viņš tur bija atradis klases ekskursijā, turetellas gliemežvāki un trilobīti no kembrija perioda. Starra pasvieda malā rotaļlietas un saliekamās bildes un tad aizmaršēja pie Deivija, pacēla pēdu un, divreiz strauji uzminusi, sašķaidīja viņa projektu. “Es tev teicu, lai tu savāc tos mēslus!”

Pārējie puikas izskrēja pa durvīm, bet Deivijs nometās ceļos pie sava iznīcinātā eksponāta un pieskārās sašķaidītam gliemežvākam. Viņš pacēla skatienu, un man nemaz nevajadzēja redzēt viņa acis aiz briļļu stikliem, lai saprastu, ka viņš raud. “Es tevi ienīstu!” Deivijs iekliedzās. “Tu visu izposti! Tu pat nevari aptvert...”

Starra viņu sagrāba, sāka sist, turēdama aiz delma, lai viņš nevarētu izrauties, un brēca: “Par ko tu mani uzskati? Tu mani te nesaukāsi par muļķi! Esmu tava māte! Esmu cilvēks! Es visu nevaru apdarīt viena pati! Izrādi kaut cik cieņas!”

Tas sākās kā iepēršana, bet izvērtās par piekaušanu. Pārējie zēni aizbēga, bet es nespēju. Tas notika manis dēļ.

“Starra,” es sacīju, lūkodama atvilkt viņu nost no Deivija. “Nevajag.”

“Tu turi muti!” viņa ieķērcās un pagrūda mani malā. Mati krita viņai sejā, ap ieplesto acu zīlītēm vīdēja acu baltumi. “Tev te nebūs nekādas teikšanas, dzirdēji?”

Pēdīgi viņa aizstreipuļoja prom, seju paslēpusi plauk slās, raudādama. Deivijs tikai sēdēja pie sava projekta drupām, un es redzēju, kā viņam pār seju rit asaras. Es notu-pos viņam blakus, lai paskatītos, vai tur vēl ir kas saglābjams.

Starra atkorķēja Jim Recirn pudeli, kuru bija pasākusi turēt virtuves skapītī pie brokastu pārslām, ielēja sev glāzi viskija, iemeta tajā dažus ledus gabaliņus. Tagad viņa jau dzēra mūsu acu priekšā. “Tu tā nerunāsi ar cilvēkiem,” viņa teica, slaucīdama acis un muti. “Mazais sūds.”

Deivija roka nokarājās dīvainā leņķī. “Vai tā roka sāp?” es klusu pajautāju.

Viņš palocīja galvu, taču neskatījās uz mani. Vai viņš zināja, vai spēja uzminēt?

Starra sēdēja virtuves krēslā, sagumusi, pārgurusi no sišanas. Saīgusi dzēra savu sīvo. Paņēma cigareti no zeltainās paciņas un aizsmēķēja.

“Man liekas, tā ir izmežģīta,” Deivijs sacīja.

“Čīkstulis! Lasies kādā kaktā un čīksti tur!”

Es piepildīju maisiņu ar ledu, pieliku to Deivijam pie pleca. Izskatījās slikti. Lūpas viņam bija satūkušas. Viņš nekad nemēdza čīkstēt.

“Viņam jābrauc uz slimnīcu,” es teicu, nobijusies, cenzdamās nerunāt apsūdzošā tonī.

“Nu, es viņu nevaru vest. Aizved tu.” Sagramstījusi somiņā atslēgas, viņa pasvieda tās man. Viņa bija aizmirsusi, ka man ir tikai četrpadsmit gadu.

“Piezvani tēvocim Rejam.”

“Nē.”

"Mamm?" Deivijs tagad šņukstēja. “Palīdzi man!”

Starra paskatījās uz viņu un tagad pamanīja, kādā leņķī viņam karājas roka, kā viņš to tur sev priekšā, balstīdams zem elkoņa. “Ak Kungs!” Viņa metās pie Deivija, atsizdamās ar stilbu pret kafijas galdiņu, notupās pie sava dēla, kas sēdēja uz dīvāna, balstīdams elkoni plaukstā. “Ak, puisīt, piedod man! Piedod mammai, maziņais!” Un, jo vairāk viņa par to domāja, jo vairāk uztraucās, deguns sāka tecēt, viņa pūlējās atglaust Deivijam matus ar neveiklām rokām, saraustītām, bezjēdzīgām kustībām. Deivijs novērsās.

Starra sakrustoja rokas uz krūtīm, bet zemu, vairāk uz vēdera pusi, un sabruka pie dīvāna uz grīdas, šūpojās šurpu turpu, sita ar dūri sev pa pieri. “Ko man darīt, ak Kungs, ko man darīt?”

“Es piezvanīšu tēvocim Rejam,” es teicu.

Deivijs zināja numuru, noskaitīja to, un es piezvanīju Rejam uz jaunceltnēm. Pēc pusstundas viņš bija mājās, lūpas sakniebtas šaurā švīkā.

“Es negribēju,” Starra sacīja, rokas saņēmusi sev priekšā kā operdziedone. “Tas bija nelaimes gadījums. Tev man jātic.”

Neviens nebilda ne vārda. Mēs atstājām Starru raudam vienmuļās elsās un aizvedām Deiviju uz ātrās palīdzības slimnīcu, kur viņam ievilka un pārsēja plecu. Mēs sacerējām stāstu par to, kā esam spēlējušies pie upes. Viņš lēca no akmens un pakrita. Tas izklausījās stulbi pat man, bet Deivijs lika mums visiem apsolīties, ka nenodosim Starru. Deivijs joprojām mīlēja viņu, pat pēc visa tā.

Lieldienas. Dzidrs, kristālam līdzīgs rīts, kad kalnā var saskatīt katru krūmiņu un akmeni. Gaiss bija tik tīrs, ka sāpēja. Starra virtuvē gatavoja cepeti, sprauzdama mazas krustnagliņu galviņas kvadrātos, ko bija iegriezusi cepeša virspusē. Viņa nedzēra jau divas nedēļas un katru dienu brauca uz sanāksmēm. Centāmies mēs visi. Deivija roka, iekārta cilpā, nemitīgi atgādināja, kāda nelaime var notikt.

Starra ielika cepeti krāsni, un mēs visi braucam uz baz mcu, pat tēvocis Rejs; tiesa, viņš mirkli pakavējās mašīna, lai uzpīpētu zālīti, pirms devās iekšā, es to saodu, kad viņš gāja man garām, lai apsēstos starp Ouenu un Starru. Star-ras skatiens lūdzās no cienīgtēva Tomasa kādu Asiņu devu. Es mēģināju skaitīt lūgšanu, lai atkal sajustu, ka pastāv kaut kas lielāks par mani, kāds, kuram nav vienalga, ko es daru, taču tas bija zudis, es vairs nespēju uztvert Dieva klātbūtni ne šajā no izdedžu blokiem būvētajā baznīcā, ne savas dvēseles paliekās. Starra tiecās pretim sašļukušajam Jēzum pie bumbierkoka krusta, bet tēvocis Rejs ar savu Šveices armijas nazīti tīrīja nagus, un es gaidīju, kad sāksies dziedāšana.

Pēc tam mēs apstājāmies benzīna uzpildes stacijā, un tēvocis Rejs nopirka viņai Lieldienu liliju, jaunas dzīves solījumu.

Mājās, treilerā, smaržoja pēc cepeša. Starra lika galdā pusdienas - kukurūzu ar krējumu, konservētus ananasu gredzenus, pīrādziņus. Mēs ar Roju nedrīkstējām skatīties viens uz otru, citādi viss sāktos no gala. Mēs skatījāmies uz bērniem, bikstījām ēdienu šķīvī, slavējām Starru par viņas pa-vārmākslu, Rejs teica, ka cienīgtēvs Tomass nemaz neesot runājis tik slikti. Mēs bijām spiesti vērst acis uz jebko, tikai ne viens uz otra seju. Es pētīju trauciņu ar sārtu piparmētru saldējumu, apkaisītu ar marmelādes pupiņām, un Lieldienu liliju galda vidū ar foliju aptītā podā. Kopā mēs nebijām bijuši kopš tās reizes, kad vedām Deiviju uz slimnīcu. Mēs nebijām to apsprieduši, nebijām runājuši par to, kā viss varējis nonākt tik tālu.

Visu pēcpusdienu mēs skatījāmies televīzijā Lieldienu programmas. Sārtvaidži evaņģēlisti un kori saskanīgos satina tērpos. Draudzes, tik daudzgalvainas kā publika rokenrola koncertā. Rokas, kas viļņojas gaisā kā saulespuķes.

Viņš ir augšāmcēlies, Kristus, mūsu Kungs. Man gribējās atkal Viņam ticēt.

“Mums vajadzētu būt tur,” Starra sacīja. “Nākamgad gan aizbrauksim uz Kristāla katedrāli, Rej, labi?”

“Protams,” Rejs atteica. Viņš bija novilcis baznīcas drēbes, atkal pārģērbies parastajā T kreklā un džinsos. Mēs spēlējām ar puikām ķīniešu dambreti un vairījāmies viens no otra skatiena, taču tas bija smags uzdevums - atrasties vienā istabā un nepieskarties, jo sevišķi tāpēc, ka viņam blakus sēdēja Starra, vienu plaukstu nolikusi augstu uz viņa izbalējušiem džinsiem. Es to nejaudāju izturēt. Kad Deivijs uzvarēja, devos ārā un klīdu pa palieni. Spēju domāt vienīgi par viņas roku uz Rēja džinsiem.

Es biju slikta, biju darījusi sliktas lietas, sāpinājusi cilvēkus, un pats ļaunākais bija tas, ka negribēju mitēties.

Zilas ēnas slīdēja augšup pa dzcltenbrūnajām, apaļajām kalna nogāzēm kā plaukstas, kas atkārto mīļotā gūžu apveidus. Uz akmens tupēja ķirzaka, domādama, ka ir neredzama. Es metu tai ar oli, noskatījos, kā tā zibenīgi nozūd krūmājā. Norāvu sumaha lapu un turēju to pie deguna, cerēdama, ka tā atgūšu skaidru prātu.

Vispirms es viņu saodu, mijkrēšļa gaisā uzplūda zālītes smārds. Rejs stāvēja pagalma, saules gaisma krita viņam sejā un sildīja to kā akmeni. Ieraugot viņu, man aizžņaudzās kakls. Tagad es sapratu, ka esmu gaidījusi viņu. Uzgāju paugurā, lai Rejs mani pamanītu, austrumos, tai pusē, kurā treileram nebija logu, tad nokāpu smilšainā ieplakā starp laukakmeņiem.

Pēc minūtes es izdzirdu viņu nākam pa upes gultni, jau izžuvušu, lai gan bija tikai aprīlis. Zināju, ka rīt Deivijs to visu izlasīs mūsu pēdu nospiedumos. Taču, tikai pieskārusies Rejam, es sapratu, ka mēs nemūžam nevaram šķirties, lai ka mēs to gribētu, lai kuru mēs sāpinātu. Viņa lupas uz mana kakla, viņa rokas zem mana krekla, tās atvēra rāvējslēdzēju, novilka man bikses. Mani stilbi alka pēc viņa gurnu kailā pieskāriena, mēs saderējām kopā kā divi magnēti, kad ieslīgām smiltīs. Es nebēdāju ne par skorpioniem, ne par Rietumu dimantmugurēm. Es nebēdāju ne par akmeņiem, ne par to, kas var mūs ieraudzīt.

“Bērniņ, ko tu ar mani dari,” viņš čukstēja man matos.

To, kā skandalējas divi pieaugušie, pēdējo reizi biju dzirdējusi tai vakarā, kad mana māte iedūra Barijam rokā. Blīkšķi, būkšķi, es pabāzu galvu zem spilvena, tomēr caur plānajām sienām dzirdēju katru vārdu, piedzērušās Starras ķērcienus, Rēja klusi murminātos atspēkojumus.

“Tev stāvēja, ka prieks, pirms nebiji sācis drātēt to mazo kuci! Atzīsties, maita, tu esi ar viņu pārgulējis!”

Es ielīdu dziļāk guļammaisā, nosvīdusi, iztēlodamās, ka tā neesmu es, ka tā ir kāda cita meitene, es esmu tikai bērns, man ar to visu nav nekāda sakara.

“Lai velns parauj pabalstu! Ak Dievs, man vajadzēja tikt no viņas vaļā, kad bija tāda izdevība!”

Iedomājos, kā Rejs sēž uz gultas malas, mugura salīkusi, rokas nokarājas starp stilbiem, viņš nepārtrauc Star-ru, ļauj viņai izgāzt dusmas, atvaira viņas piedzērušos belzienus, vēlas, kaut viņa nolūztu. Es dzirdēju viņa balsi, joprojām rāmu, mierinošu, saprātīgu. “Starra, tu esi pamatīgi pilnā.”

“Tu, izvirtuli! Tev patīk drātēt bērnus? Kas būs nākamais - suņi? Tā kaulainā pakaļa tev tiešām patīk labāk par mani? Tā sīkā bez pupiem?”

Kāds kauns, klausās mazi puikas, tagad viņi zina visu.

“Vai viņai ir šaurāka šķirba par manējo? Vai viņa atsū-kā tev tāpat kā es? Vai pakaļā arī dod? Nē, es tiešām gribu zināt, kā to dara bērnu drātētāji.”

Ko tad es biju domājusi, cik ilgi man izdosies tikt cauri sveikā? Es nožēloju, ka esmu šeit nonākusi, nožēloju, ka vispār esmu piedzimusi. Tomēr man bija jāatzīst, ka kaut kur sirds dziļumos es jūtos lepna, pat sajūsmināta par to, ka Rejam vairs nestāv ar Starru. Viņš nespēja Starru drātēt, lai cik lieli viņai pupi, lai cik viņa dod pakaļā. Viņš gribēja mani.

“Lai velns parauj pabalstu, zvani tam maucīgajam pabalsta devējam! Es tūliņ iešu iekšā un likšu viņai samaksāt!”

Es atkal dzirdēju blīkšķus, bļāvienus, un tad pēkšņi atsprāga vaļā manas istabas durvis. Starra savā rožainajā Vic-toria ’s Secret peņuārā, kas bija galīgi sagriezies, abas lielās krūtis plikas; rokā viņa vicināja revolveri. Šis skats man vēl gadiem ilgi rādīsies sapņos. Viņa izšāva netēmējot, izstiepusi vienu roku. Es noripoju uz grīdas, istaba bija pilna ar šaujampulvera smaku un lidojošām skaidām. Es mēģināju iespraukties pagultē.

“Tu esi traka!” Rejs un Starra cīkstējās. Es pakāpos nostāk, kur varēju viņus redzēt, Rejs izgrieza viņai roku aiz muguras un atņēma revolveri. Viņš bija kails un, turēdams Starru aiz rokas, lieca viņu atpakaļ tā, ka viņa loceklis piespiedās Starrai pie dibena, viņas krūtis rēgojās pret griestiem, trīsēdamas kā mazi, pārbiedēti dzīvnieciņi, kamēr Rejs ar gurniem stūma viņu uz durvju pusi.

“Ej nogrūdies, tu, maita!”

“Katrā laikā,” Rejs noteica un izdabūja viņu laukā pa durvīm.

Varbūt viņi tagad tiešām ķersies pie tā un aizmirsīs mani. Skapja sienā vīdēja lodes caurums. Es sāku ģērbties. Vairs netaisījos te kavēties - pie šīs trakās žūpas, kad māja pilna ar ieročiem. Nolēmu šonakt piezvanīt savam sociālajam darbiniekam. Vēlāk paziņošu Rejam, kur atrodos, bet šeit vairs nevaru palikt.

Tad izdzirdu grūstīšanos viņu istabā, un Starra atgriezās un izšāva uz mani, kamēr es rāvu mugurā drēbes. Man plecā uzziedēja sāpes, iztrieca uguni man caur sānu. Es aizstreipuļoju pie kumodes, lai uzkāptu uz tās un tiktu laukā pa logu, bet tad viņa izšāva vēlreiz, un eksplodēja mana gūža. Es pakritu uz grīdas. Un redzēju viņas koraļļsarkanos kāju nagus. “Es tev teicu, lai tu liec viņu mierā!’’ Griesti, nav gaisa, metāliski ož pēc statiskās elektrības un šaujampulvera, un manām asinīm.

Gaisma man acīs. Kādas rokas mani kustina. Kaut kur kliedz. Ak Dievs - fonnas tērpi, jautājumi. Bārdains vīrietis, sieviete, blūze nepareizi sapogāta. Lukturīša gaisma man acīs. “Kur Rejs?” es jautāju, pavērsdama galvu nost no gaismas.

“Astrid?” Deivijs, gaisma viņa brillēs. “Viņa mostas.”

Vēl viena seja. Gaišiem matiem - kā lellei. Liekās skropstas. Melns krekls. Schulzstaffel. “Astrid, kas to izdarīja? Kas tevi sašāva?” Tikai pasaki mums, pasaki mums, kurš.

Deivijs pastūma brilles augstāk uz deguna. Cieši ieskatījās man acīs. Viņš papurināja galvu, nemanāmi, bet es redzēju. Deivijs joprojām mīlēja viņu. Pēc visa šā.

Durvīs abi mazie puikas, piespiedušies viens otram klāt. Jakas virs pidžamām. Ouens ar savu žirafi, kurai lauzts kakls un galva nokārusies viņam pār delmu. Pīters ar ķirzaku burku. Audžubērni. Viņi zināja, kas tagad sekos.

“Astrid, kas notika? Kas tev to nodarīja?” Es aizvēru acis. Kā gan es varētu iesākt atbildi uz šādu jautājumu?

Bārdainis notīrīja manu roku ar vates kumšķi, iedūra adatu, intravenozā sistēma.

“Viņa izveseļosies?” Deivijs jautāja.

“Tu esi ziķeris, dēls. Bez tevis viņa jau būtu noasiņojusi līdz nāvei.”

Rokas zem manis. Sāpju ugunsvētras, kad mani uzlika uz nestuvēm. Kliedzieni. Uguns. Uguns. Bārdainis pacēla gaisā šķīduma maisiņu.

“Nu, lūk,” viņš sacīja. “Tagad nomierinies.”

Es skatījos Deivijam acis, zinādama, ka vēl nav teikts, kurš no mums jūtas sliktāk. Viņš turēja manu roku, un es turēju viņējo, cik vien stipri spēdama, lai gan pretsāpju līdzekļi laupīja man samaņu. “Manas mantas.”

“Tās mēs paņemsim vēlāk.” Kaut kāda sociālā darbiniece. Pat blūzi nav varējusi sapogāt pareizi.

Deivijs sāka steigšus vākt kopā mantas, manas mātes grāmatas, manu skiču bloku, dažus zīmējumus, plakātu ar dzīvnieku ekskrementiem. Bet Rejs... “Deivij, mans šķirstiņš.”

Deivija seja satumsa. Viņš bija izlasījis to pēdu nospiedumos. Manas smadzenes izbalēja zilzaļos un dzeltenos plankumos, tajos pazibēja Tiffany stikla mirdzums. “Lūdzu,” es nočukstēju.

“Laid nu viņu vaļā, sirsniņ. Tev jābrauc mums līdzi.”

Deivijs paķēra šķirstiņu, seja saviebta tāpat kā toreiz, kad viņam bija izmežģīts plecs. Viņš palika man līdzās, kamēr manas nestuves ripoja uz atrās palīdzības mašīnu, un nokratīja no sava pleca mclnkreklainās leļļu sievietes roku, kad tā mēģināja aizvest viņu prom. Virs galvas gluži kā sudraba stīpa zaigoja jauns mēness. Bārdainis runāja, ielādēdams mani ātrās palīdzības mašīnā. “Nomierinies, tagad tev jānomierinās. Tavas mantas ir pie viņa.” Tad aizmugures durvis aizvērās, Deivijs aizgāja, nakts aprija viņu, aprija viņus visus.

9

Viņas pirksti kustējās starp jūras vēzīšiem un gliemežvākiem, zilganmelniem, asšķautņainiem. Neonsarkanas jū-raszvaigznes bija ļenganas Dali gleznas uz klintīm, tās ielenca dzeloņaino anemoņu pušķi un adataino jūras ežu violetie kūļi. Viņas pirksti pieskārās jūras ežu stīvajiem sariem, un es vēroju, kā inerti augu dzelkšņi sakustas, atdzīvojas un sniedzas pēc manas mātes, lai iztaustītu viņas apveidus un nodomus. Viņa gribēja, lai tiem pieskaros arī es, bet man bija bail. Jutos bezgala pārsteigta, redzot, kā baltā miesa un violetie dzelkšņi sazinās pār attālumu, kas ir tikpat milzīgs kā zemūdens valstība, brīnums sešās collās ūdens. Tā viņa pieskārās man, maniem vaigiem, maniem delmiem, un arī es sniedzos pretim viņai.

El cielo es azul.[7] Mēs bijām Sieviešu salā. Es biju maza meitenīte izbalējušā kleitiņā, iedegusi saulē, basām kājām, mati balti kā pieneņpūkas. Ielas bija nokaisītas ar samaltiem gliemežvākiem, tur mēs kopā ar meksikānietēm katru ritu stāvējām rindā pie tortillu^8 veikala. Qual es su nornbre?[9] Su hija es mas guapa, viņas teica, tava meita ir pārāk skaista, un pieskārās maniem matiem. Āda manai mātei lobījās nost kā krāsa. Acis viņai zilākas par debesīm, azul claro'.

Lielā viesnīcā, kas izkrāsota sārta un oranža, vīrietis ar tumšām ūsām oda pēc sašķaidītām puķēm. Tur bija taksometri un mūzika, un mana māte tērpās izšūtās kleitās, kas novilktas zemu uz pleciem. Taču tad viņš nozuda, un mēs pārcēlāmies uz Sieviešu salu.

Tur mana māte kaut ko gaidīja, es nezināju, ko.

Katru dienu mēs pirkām tortillas un ar savu pīto somu devāmies atpakaļ uz mazo, balsināto bungalo, iedamas garām niecīgām mājiņām ar aizrcžģotiem logiem, durvis atvērtas kā ietvari. Iekšā pie sienām bija gleznas, vecmāmiņas ar vēdekļiem, dažreiz tur bija grāmatas. Mēs ēdām garneles ar ķiplokiem liedaga restorānos zem klajas debess. Camarones con ajo. Kādi zvejnieki noķēra āmurzivi un izvilka to liedagā. Tā bija divreiz lielāka par mazajām zvejnieku laiviņām, un visi sanāca pludmalē, lai paskatītos uz to, lai pozētu blakus tās baismīgajai galvai, tikpat platai, cik es biju gara. Haizivs smīnā nebija humora, toties vīdēja zobu bataljoni. Kad māte atstāja mani pludmalē, man bija bail peldēt prom maigajā zilgmē. Kas notiks, ja atpeldēs haizivs un ūdens kļūs sarkans, un izlīdīs kauli?

Ikreiz, kad pamodos, atkal dcmerols. Ārsti maskās, māsas ar maigām rokām. Puķes. To smaidi kā nektārs. Tur bija intravenozās sistēmas un citi bērni, pārsēji un Toms un Džerijs televīzijā, baloni un svešinieki. Tikai pasaki mums, tikai pasaki. Schutzstaffel. Civildrēbēs. Kā gan es varētu sākt aprakstīt Starru, kurai naktskrekls aptinies riņķī un kura izlādē visu trīsdesmit astotā aptveri manā istabā? Tad jau labāk domāt par Meksiku. Meksikā sejas bija vēja ārdētas [10]

un maigas kā ziepes. Šo dūcošo skaņu manā istabā radīja tikai odi mūsu bungalo Sieviešu salā.

Kādā pilnmēness naktī kaut kas viņu iekustināja, un mēs devāmies prom, līdzi paņēmušas vienīgi pases un naudu, ieliktu jostā viņai zem kleitas. Uz prāmja es vēmu. Mēs pārnakšņojām citā pludmalē, tālu dienvidos. Nākamajā dienā viņa ar jaunu vīrieti, Eduardo, dejoja uz jumta, tā bija viņa viesnīca, visi logi bija vaļā, un es redzeju rifu, redzēju jūru gluži kā lēcu. Augšstāvs vēl nebija pabeigts, zem palmu jumta karājās šūpuļtīkli, un mēs varējām palikt, cik ilgi vien gribam. Tur, Playa Jel Carmen, mēs bijām laimīgas, kopā ar Eduardo braukājām pa pilsētu viņa melnajā Volare, jutāmies ļoti bagātas, !que rico!, lai gan pilsētiņā bija tikai divas bruģētas ielas un viens saldējuma stends. Mičo-akana. Izkrāsotas bildītes, kurās redzami sniegoti vulkāni. Divreiz nedēļā tur pieturēja tūristu kuģis, šūpodamies piecstāvu augstumā kā jūrā iepeldējusi kāzu torte. Mana māte zīlēja ar taro kārtīm kafejnīcā, kuru piesmaržināja grilētu pollo un carnitas treknie tauki. Es vēroju, kā virs ar mačeti uzskuj uz tortillām gaļas kaudzītes. Tur mēs ēdam labi.

Vakaros Eduardo spēlēja ģitāru un kopā ar savas viesnīcas viesiem dziedāja čigānu dziesmas, bet es šūpojos šūpuļtīklā kā sikspārnis, kas ietinies ādas spārnos. Vakaros gaiss bija pilns ar sikspārņiem. Augļi, teica mana māte, mango un banāni, un papaijas. Man pa visu miesu izsitās sārti plankumi. Ārsts betona bloku klīnikā iedeva man zāles. Vai mēs reiz nevaram braukt mājās, es jautāju mātei. Mums nav māju, viņa atteica. Tavas mājas esmu es.

Cik skaista viņa bija basām kājām, peldkostīmā, ap gurniem aptinusi galdautu! Mana māte mani mīlēja. Pat tagad es spēju sajust, kā šūpojos tai šūpuļtīklā, kamēr Eduardo un māte dejo. Manas mājas biji tu.

Taču laika apstākļi mainījās, Eduardo slēdza viesnīcu uz visu sezonu un atgriezās Mehiko, kur dzīvoja viņa vecāki. Viņš sacīja, mēs varot palikt, ja gribot. Bija skumji un baigi, mēs aizvērām slēģus, un sāka pūst vējš, liegā jūra satrakojās un rija liedagu, līdz atdūrās pret zilām hiacintēm. Tūristu vairs nebija. Mēs ēdām no konservu kārbām frijo-les refritos, kondensētu pienu. Ap viesnīcu salasījās kaķi, izdēdējuši, savvaļā auguši vai vienkārši pamesti uz sezonu. Māte visus ielaida iekšā, un debesis bija kā zils asinsizplūdums ar dzeltenu nokrāsu.

Pienāca lietavas, un lietus ieradās sāniski, sūkdamies iekšā caur slēģiem un padurvčm. Kaķi paslēpās ēnās. Reizēm mēs jutām to sānu vai astes pieskārienus, kad sēdējām pie galda, māte rakstīja petrolejas lampas gaismā. Kaķi bija izsalkuši, bet māte nelikās zinis par viņu ņaudēšanu, kad mēs ēdām.

Beigās māte aizslēdza viesnīcu, un kaut kādi studenti aizveda mūs uz Progreso pie līča. Kuģis no Teksasas smirdēja pēc zivīm. Kapteinis iedeva man tableti, un es pamodos uz sveša dīvāna Galvestonā.

“Mēs dabūjām viņu rokā,” teica civilā ģērbies vīrietis ar baltām zeķēm. “Noķērām, kad viņa mēģināja satikt bērnu. Stāsta, ka ciemojusies pie māsas. Tu sasodīti labi zini, ka tevi sašāva viņa. Kāpēc tad izdomāt pasakas par laupītājiem? Viņa pat nav tava matē.”

Ja es būtu Starras vietā, varbūt būtu šāvusi uz sevi tieši tāpat. Varbūt es būtu notriepusi durvju rokturus ar oleandriem kā mana māte, ja Rejs būtu pateicis, ka mani vairs nemīl. Man bija grūti saskatīt skaidrus tēlus. Starra naktskreklā, mana māte savā zilajā kleitā. Bārijs tur drānu man pie pieres. Rejs jaunceltnēs. Kāpēc tas viss šķita vienāds, kāpēc sakusa kopā kā vaska krītiņi, vasaras diena atstflli automašīnā? Vienīgais skaidri saredzamais bija Deivijs. No šā policista man sāpēja galva, un man atkal vajadzēja de-merolu.

No mātes pienāca vēstules. Meitene manos gados, slimnīcas brīvprātīgā ar pūkainiem, brūniem matiem un gaišza-ļām plakstu ēnām, mēģināja lasīt tās man priekšā, bet tas bija pārlieku ireāli, manas mātes vārdi viņas augstajā, nenieka nezinošajā balsī, es liku viņai apklust.

Mīļā Astrida!

Viņi stāsta, ka nezinot, vai Tu izturēsi līdz rītam. Es mēroju kameras trīs soļus, šurpu turpu visu nakti. Nupat bija iegriezies kapelāns, es pateicu, ka izraušu viņam aknas, ja viņš vēlreiz man uzplīsies. Es Tevi tik ļoti mīlu, Astrid. Es to nespēju izturēt. Pasaulē nav neviena cita, tikai Tu un es, vai tad Tu to nezini? Lūdzu, neatstāj mani šeit vienu. Visu gaismas un tumsas spēku vārdā, lūdzu, lūdzu, neaizej.

Es lasīju šo rindkopu vēl un vēlreiz, izgaršodama katru vārdu, tā, kā Starra lasītu savu Bībeli. Es laidos miegā, dzirdēdama to savā apziņā. Tu biji manas mājas, māt. Man nebija nekādu citu māju kā vienīgi tu.

Freude![11] Bēthovena Devītā, Oda priekam, Solti versija, Čikāgas simfoniskais orķestris. Ja iedomājas, ka es Tevi gandrīz zaudēju! Es dzīvoju Tev, doma par to, ka Tu esi dzīva, dod man spēku turpināt. Es vēlos, kaut šobrīd varētu Tevi apskaut, es gribu Tev pieskarties, apskaut Tevi, just Tavas sirds pukstus. Es rakstu Tev dzejoli, es to nosaukšu “Astridai, kas tomēr dzīvos”.

Cietumā ziņas izplatās ātri, un sievietes, ar kurām es nekad neesmu runājusi, apjautājas par Tavu veselību. Es jūtos tuva katrai no viņām. Es varētu nomesties ceļos un aiz pateicības noskūpstīt šo sakaltušo zemi. Mēģināšu panākt, lai man piešķir tiesības uz līdzjūtības apmeklējumu, tomēr man nav ilūziju par to, cik liela līdzjūtība te valda.

Ko es varu teikt par dzīvi? Vai es to slavēju par to, ka Tev ļauts dzīvot, vai nolādu par to, ka pieļauts viss pārējais? Vai esi dzirdējusi par Stokholmas sindromu? Gūstekņi sāk nostāties teroristu pusē - aiz pateicības, ka nav nogalināti uzreiz. Nepateiksimies nekādam hipotētiskam Dievam. Labāk atpūsties un krāt spēkus jaunajai kampaņai. Kaut arī es zinu, ka tur ir vieni vienīgi sanitāri un bargi dakteri, varbūt Tevi tomēr pieslēgs pie morfija sistēmas, ja būsi laba meitene.

Esi stipra.

Māte

Un viņa ne reizi neuzrakstīja: “Vai es neteicu?”

Mūs izklaidēt ieradās burvju mākslinieks, un mani apbūra viņa skaistās rokas, viņa plūstošie, noapaļotie žesti. Es nespēju atraut skatienu no viņa rokam. Tās bija labākas par visiem viņa trikiem. No gaisa izbūris papīra puķupušķi, viņš sniedza to man, cienīgi paklanīdamies, un es nodomāju, ka tāda ir mīlestība - grābta no gaisa, kaut kas spilgts un neticams. Kā Rejs, kas veido mani savos pirkstos kā mīkstu vasku.

Rejs. Centos nedomāt par viņu, par to, kas licis viņam bēgt, kad es gulēju asinīs uz savas istabas grīdas, viņa mīļākās sašauta. Es zināju, kāpēc viņš nebija klāt, kad atbrauca ātrie. Tāpat jutos es, domādama par Dciviju. Ka esmu izpostījusi viņa dzīvi. Rejs nespčja skatīties šai patiesībai acīs. Galvenais, viņš nemaz nebija gribējis, lai ar mums ta notiek, to visu biju radījusi es, tikai un vienīgi no savam alkām. Šķita, kopš pašas pirmās reizes, kad mēs pieskaramies viens otram, Rejs ir zinājis, ka notiks tā. Ikreiz, kad viņš raudzījās uz mani, viņa acis lūdzās, lai lieku viņu mierā. Es vēlējos, kaut varētu Reju satikt, tikai vienu vienīgu reizi, un pateikt, ka viņu nevainoju.

Dažreiz es pamodos pārliecībā, ka viņš atnāks, nomaskējies, ka mēs atkal būsim kopā. Pazibēs kāds svešs interns, kāds nepazīstams sanitārs, kāds viesis, kurš bērnu nodaļā meklē īsto gultu, un tas noteikti būs Rejs. Es nevainoju nevienu no viņiem. Man vajadzēja zināt, kas notiks. Kā gan es varēju to nezināt - pēc savas mātes un Bārijā.

Vienīgais nevainīgais bija Deivijs. Sākumā netiku gudra, kāpēc Starra viņu pametusi. Varbūt nospriedusi, ka bez viņa varēs vieglāk aizbēgt. Varbūt bija tik apdullusi, ka pilnīgi aizmirsa viņu. Taču tagad es sapratu, ka Deivijs palicis pats. Ka viņš atteicies braukt prom un atstāt mani uz guļamistabas grīdas noasiņot līdz nāvei. Viņš bija atteicies braukt prom. Viņš bija atsacījies no savas mātes, lai noturētu mani pie dzīvības, līdz ierodas ātrie. Pazīstot Deiviju, tas bija tieši tā. Un mani pārpludināja jauni kauna un nožēlas viļņi. Saticis mani tai pirmajā dienā, kad mazie puikas sēdēja lievenī, Deivijs nebija pat nojautis, ka es izpostīšu viņa dzīvi tikpat lielā mērā kā Starra, kura todien dzīvojamā istabā sabradāja viņa maketu. Es to sabradāju, skriedama satikties ar Reju.

Mana māte atsūtīja man savu dzejoli - “Astridai, kas tomēr dzīvos”. Dažas rindas es nekādi nespēju izmest no prāta:

Pēc visām bailēm, pēc brīdinājumiem Galu galā pēc visa

Sievietes kļūdas nav tādas kā meitenes kļūdas

Tās ar uguni rakstītas akmenī

Tās ir rakstura iezīme, nevis kļūda...

Tas bija vēl ļaunāk par “Vai es neteicu?’’. Es negribēju tam ticēt. Es vēl biju meitene, tikai četrpadsmit gadu veca. Mani taču vēl varēja glābt, vai tad ne? Atpestīt. Es varētu dzīvot citādu dzīvi, es ietu un negrēkotu vairs. Es drūmi blenzu pretī, kad ar mani flirtēja fizioterapeits, slaids, jauns vīrietis, laipns, izskatīgs. Vajadzēja pusi dienas, lai nostaigātu šurpu turpu pa gaiteni. Demerolu man nomainīja pret perkodāna tabletēm.

Ja man būtu bijis, kurp doties, es būtu izlaista laukā pēc divām nedēļām, bet tagad es atkopos uz apgabala rēķina, līdz varēju paiet ar spieķi un man tika noņemti apsēji. Tad man piešķīra jaunu mājvietu un aizsūtīja prom kopā ar perkodāna recepti trīsdesmit dienām, ar manas mātes vēstulēm un grāmatām, koka šķirstiņu un pazuduša zēna plakātu ar dzīvnieku mēsliem.

10

Gaiss Vannijsā bija vēl biezāks nekā Sanlendā pie Ta-džangas. Tā bija promenāžu karaļvalsts ar bulvāriem ceturt-daļjūdzes platumā, ar blīvi apbūvētiem, milzīgiem zemes gabaliem, kurus šķietami mazākus padarīja lieli piparkoki un piecdesmit pēdu augsti eikalipti. Tas viesa cerības, līdz tālāk ielā es ieraudzīju kādu māju un sāku lūgties, lūdzu, Jēzu, kaut nu tā nebūtu šī tirkīzzilā ar asfaltēto pagalmu aiz drāšu žoga!

Sociālā darbiniece apturēja mašīnu pie tās. Es blenzu ieplestām acīm. Māja tādā krāsā kā tropu lagūna trīsdesmit gadu vecā pastkartē, Gogēna sifilitiskais murgs. Lapukoku virknē, kas ieskāva visas citas mājas šai kvartālā, tā bija kā pārrāvums, izaicinoši neglīta savā kailumā.

Arī matstikla durvis bija tirkīzzilas, un audžumāte bija plata, blonda sieviete ar skarbu seju, padusē viņa bija pasitusi apstulbušu bērneli. Mazs zeņķis, paslēpies aiz mātes, rādīja man mēli. Viņa uzmeta skatienu manam metāla spieķim, kas bija iedots līdzi no slimnīcas, un piemiedza šaurās acis. “Jūs neteicāt, ka viņa ir kliba.”

Sociālā darbiniece paraustīja šauros plecus. Labi, ka biju apskurbusi no perkodāna, citādi būtu sākusi raudāt.

Mārvela Tērloka izveda mūs cauri savai dzīvojamai istabai, kur galveno vietu ieņēma televizors, tik milzīgs kā Arizona, programmas vadītāja ekrānā patlaban lasīja morāli kādam lielam, bārdainam, tetovētam vīrietim. Tālāk mēs gājām pa garu gaiteni, līdz nonācām manā jaunajā istabā, izbijušā veļas mazgāšanas verandā ar tumšzili un zaļi svītrotiem aizkariem un ar raupji rievotu velveta pārsegu uz šaurās gultas ar ritentiņiem. Mazais puišelis raustīja mātes plato kreklu un čīkstēja, taisīdams tādu kā zāģa mūziku.

Kad atgriezāmies televizora istabā, sociālā darbiniece izplāja uz kafijas galda savus papīrus, gatavodamās atklāt manas dzīves detaļas šai sievietei ar skarbo seju, bet viņa lika man izvest Džastinu paspēlēties pagalmā - tādā balsī, kurā bija pieradusi sacīt meitenēm, kas viņām darāms.

Asfaltētais pagalms bija nokaitis tveicē un piemētāts ar lādu lērumu rotaļlietu, ka pietiktu veselam bērnudārzam. Redzēju kaķi, kas kaut ko apraka smilšu kastē un aizmuka prom. Es nelikos zinis. Džastins dārdināja riņķī ar savu Big Wheel trīsriteni, ik pēc apļa vai diviem uztriekdamies virsū rotaļu namiņam. Cerēju, ka viņš nolems izcept dažas smilšu kūkas. Mmm.

Pēc brīža ārā iznāca mazākais bērns, sīka, blonda meitenīte ar lielām, caurspīdīgi zilam acīm. Viņa nezināja, cik ļoti man bail no tirkīzzilās krāsas un kā man nāk vēmiens, domājot par to, ka viņas mate lasa manu personisko lietu. Kaut jel es būtu varējusi palikt slimnīcā, pieslēgta pie de-merola sistēmas! Mazule devās uz smilšu kasti. Es gribēju nelikties zinis, tomēr neviļus piecēlos, ar spainīti izgrābu lauka kaķa mēslus un pārsviedu tos pār žogu.

Eds un Mārvela Tērloki bija mana pirmā īstā ģimene. Vistu mēs ēdām ar pirkstiem un laizījām no tiem kečupu tā, it kā dakšiņas vēl nebūtu izgudrotas. Eds bija gara auguma, sarkanu seju, kluss, ar dzeltcnrudicm matiem un |>a pliku galvvidu. Viņš strādāja veikalā Home Depot, krasu nodaļā. Nejutos pārsteigta, uzzinot, ka tirkīzzilo krāsu viņi dabū par pašizmaksu. Visu maltītes laiku mēs skatījāmies televīziju, visi runāja un neviens neklausījās, es domāju par Reju un Starru, un par pēdējo reizi, kad redzēju Deiviju. Laukakmeņi un zaļās paloveras, sarkanplecu vanagi. Akmeņu skaistums, upe plūdu laikā, klusums. Manas ilgas mijās ar karstu, dzalkstīgu kaunu. Četrpadsmit gadu, un es jau biju izpostījusi kaut ko tādu, ko nekad nevarēšu labot. Es biju pelnījusi to, kas notika patlaban.

Es sāku iet Madisonas vidusskolā, kliboju ar savu spieķi no klases uz klasi. Lauztā gūža dzija, taču tā dzija visgausāk. Plecs jau darbojās, kā nākas, un pat ievainojums krūtīs virs plīsušās ribas vairs nesmeldza ikreiz, kad izslē-jos vai pieliecos. Taču gūža vilcinājās. Es mūždien noseboju stundas. Manas dienas aizritēja perkodāna miglā. Zvani un soli, šļūkšana uz nākamo klasi. Skolotāju mutes atvērās, un laukā izlidoja tauriņi, pārāk steidzīgi, lai būtu sagūstāmi. Man patika pagalmā klīstošo grupiņu mainīgās krāsas, taču es nespēju atšķirt vienu skolēnu no cita. Viņi bija pārāk jauni un neievainoti, pārliecināti par sevi. Viņiem sāpes bija valsts, par kuru dzirdēts, varbūt tā manīta kādā televīzijas pārraidē, tomēr tās vīza vēl nebija iespiesta viņu pasē. Kā gan es varēju atrast vietu, kur mana pasaule savienotos ar viņējo?

Nepagāja necik ilgs laiks, kad man tika norādīta mana vieta tirkīzzilajā mājā: bērnaukle, kastroļu berzēja, veļas mazgātāja, kosmetoloģe. Šis pēdējais man riebās visvairāk. Mārvela mēdza apsēsties vannasistabā kā krupis zem akmens un saukt mani tāpat, kā viņu sauca Džastins, - neatlaidīgi. Es mēģināju glābties, domādama par gamelāna orķestriem, par radījumiem paisuma atstātajās lāmās, pat par aizkariem, tumšziliem un zaļiem, vērojot, kā svītras rada aizkaru, savienodamās vai pārtrūkdamas. Manuprāt, tajā bija kāda jēga, bet viņa nemitējās saukt.

“Astrid! Velns parāvis, kur tas skuķis?”

Nebija nozīmes izlikties, viņa sauca, līdz es nācu, pārspīlēti klibodama kā kalpone šausmu filmā.

Kad tiku tur, viņas seja bija sarkana, rokas iespraustas platajos gurnos. ‘‘Kur, ellē, tu biji?”

Es nekad neatbildēju, tikai atgriezu krānu, pārbaudīju ūdens temperatūru.

“Ne par karstu,” viņa man atgādināja. “Man ir jutīga galvas āda.”

Es noregulēju ūdeni tā, lai tas man liktos pavēss, jo per-kodāns, kuru lietoju augu diennakti, traucēja just temperatūru. Viņa notupās ceļos uz paklājiņa, pabāza galvu zem krāna, un es mazgāju viņai matus, stīvus no netīrības un matu lakas. Matu saknes vajadzēja piekrāšot. Viņa aizgāja pēc krāsas gaišā tonī, kas uz paciņas izskatījās kā mīksts, svies-tains zelts, bet viņas matos vairāk atgādināja dzeltenās celofānā skrandas, ar kurām izoderēti bērnu Lieldienu groziņi.

Es ieziedu viņai matos balzamu, kurš oda pēc sasmakušiem taukiem, izskaloju to un apsēdināju viņu uz ķebļa, ko viņa bija atvilkusi no virtuves. Pārklāju izlietni ar avīzi un sāku ķemmēt. Tas bija tāpat ka ķemmēt samudžinājušos makaronus. Viens krietns rāviens, un viss ērkulis būtu laukā. Es sāku no matu galiem un virzījos uz augšu, atcerēdamās, kā vakaros biju sukājusi mātes matus. Tie bija mirdzoši kā stikls.

Mārvela nemitīgi runāja - par savām draudzenēm, par savām Mary Kay kosmētikas klientēm, par kaut ko tādu, ko viena sieviete redzējusi Opras TV programmā, - Mārvela pati neskatījās Opru, viņa skatījās vienīgi Salliju Džesiju, jo Opra taču bija resna nēģeriene un nevarēja Mārvelai ne grīdu uzmazgāt, lai gan pelnīja desmit miljonus sezonā, un tā tālāk, un tā joprojām. Iztēlojos, ka viņa runā ungāriski un es nesaprotu ne vārda. Uzvilku cimdus un sajaucu abu pudelīšu saturu. Amonjaka smaka mazajā bezlogu vannas-istabā gāza vai no kājām nost, bet Mārvela neļāva man vērt vaļā durvis. Viņa negribēja, lai Eds uzzina, ka viņa krāso matus.

Es atdalīju malu šķipsnas, uzklāju uz saknēm balinātāju, uzstādīju taimeru. Ja es atstātu maisījumu matos pārāk ilgi, tas izēstu ādā lielus, asiņainus jēlumus un viņai izkristu visi mati. Manuprāt, tas varētu būt interesanti, tomēr es zināju, ka ir arī sliktākas vietas nekā Tērloku māja. Mārvela vismaz nedzēra, un Eds bija nepievilcīgs un tikpat kā nelikās mani redzam. Šeit es nevarēju nodarīt sevišķi lielu postu.

“Šī tev ir laba prakse,” Mārvela teica, kamēr gaidījām pēdējās piecas minūtes, pirms krāsa bija jāieziež līdz matu galiem. “Tu varētu mācīties par kosmētiķi. Sievietei tā ir laba iztikšana.”

Jā, Mārvelai Tērlokai attiecībā uz mani bija lieli plāni. Viņa gādāja par manu labklājību nākotnē. Tad es drīzāk iedzertu balinātāju. Es izmazgāju laukā krāsu, pārliekusies pār viņu kā pār klintsbluķi. Viņa parādīja man lappusi frizūru žurnālā, ieveidošanas paraugu, tik sarežģītu kā elektriskā shēma. Šis stils saucās “Kosmopolīte”. Sānos mati uzsukāti uz augšu, cirtas pakausī un uz pieres - kā Barbarai Slen-vikai filmā “Iepazīstieties, Nezināmais”. Es iedomājos Maiklu - kā viņš šerminātos. Viņš dievināja Stenviku. Interesanti, kā klājas skotu lugai. Interesanti, vai viņš kādreiz atceras mani. Tu pat iztēloties nevari, kā man gājis, Maikl.

Smirdoņu karstajā vannasistabā papildināja sārtā, lipīgā matu želeja, kad sāku uztīt viņas matu šķipsnas uz rullīšiem. Man zuda spēki. Uztinusi matus, es steigšus apsēju sārtos rullīšus ar lakatu, un man beidzot tika atļauts atvērt vannasistabas durvis. Jutos tā, it kā nebūtu elpojusi veselu stundu. Mārvela devās uz ģimenes istabu. “Ed?” es dzirdēju viņu saucam.

Televizors darbojās, bet Eds bija aizlavījies uz bāru “Labais bruņinieks”, kur dzēra alu un skatījās televizoru par naudu.

“Velns ar viņu,” Mārvela bez rūgtuma noteica. Ieslēdza kanālu, pa kuru rādīja programmu par pusmūža māsām, un ierīkojās dīvānā ar kārbu saldējuma.

Mīļā Astrīda!

Vari man nestāstīt, kā Tev riebjas jaunās audiumājas. Uzskati, ka Tev laimējies, ja Tevi tur vismaz nesit. Vientulība ir cilvēka pamatstāvoklis. Izkop to. Tā izplešas Tevī kā tunelis, dodot dvēselei vietu, kur augt. Nekad negaidi, ka vientulība ar gadiem zudis. Nekad neceri atrast cilvēkus, kas Tevi sapratīs, kādu, kurš aizpildīs šo telpu. Intelektuāls, jūtīgs cilvēks ir izņēmums, ļoti liels izņēmums. Ja cerēsi atrast cilvēkus, kuri Tevi saprot, tad aiz vilšanās būsi gatava slepkavot. Labākais, ko Tu vari izdarīt, ir izprast pašai sevi, zināt, ko Tu gribi, un neļaut, lai lopi stājas Tev ceļā.

Mū

Man neienāca prātā, ka ļaunākais vēl ir priekšā, pirms nebija izbeidzies manas receptes termiņš. Nezināju, ka viss rēgosies man pretim kā stikla lauskas un smilšpapīrs. Es da-buju vasaras iesnas no gaisa kondicionētāja, kas mana mu zajā verandas istabiņā darbojās pārāk labi. Spēju domāt vienīgi par to, cik vientuļa esmu. Mana vientulība garšoja pēc metāla kā monētas. Es domāju par miršanu. Kāds zēns slimnīcā bija man pateicis, ka labākais veids esot gaisa burbulis asinsritē. Viņam bija kaulu vēzis, un viņš bija nozadzis šļirci, ko glabāja “Arčija” komiksu grāmatā. Viņš teica, ja reiz kļūšot pārāk ļauni, viņš iešļircināšot drusku gaisa un viss vienā mirklī būšot galā. Ja nebūtu manas mātes vēstuļu, es būtu kaut ko izdomājusi. Pārlasīju tās tikmēr, līdz tās kļuva mīkstas un locījumu vietās sāka irt.

Atgriezās bezmiegs. Nespēdama iemigt, es izgāju pagalmā, kur sienāži dziedāja duetus un asfalts zem manām basajām pēdām bija silts kā dzīvnieks. Mēnesnīcā vizēja ar baltu granti apkaisītās puķudobes, to sterilajās strēlēs vīdēja baltas plastmasas dālijas, vienmērīgos atstatumos iespraustas grantī. Reiz es aizsūtīju mātei zīmējumu, kurā biju attēlojusi šo māju, ietvertu asfalta un baltu grants stūrīšu ezerā, un viņa atsūtīja man dzejoli par zīdaini Ahilleju, kuru māte iemērkusi melnā ūdeni, lai padarītu nemirstīgu. No tā es nebūt nejutos labāk.

Sēdēju uz sekvojas piknikgalda un klausījos mūziku, kas skanēja caur kaimiņmājas aizvērtajām žalūzijām. Tās vienmēr bija aizvērtas, tomēr džeza saksofons atrada ceļu starp koka līstītēm, mūzika bija tik intīma kā pieskāriens. Es pārvilku ar pirkstiem pār savas mātes vecā naža tumšo asmeni, iztēlodamās, ka pārgriežu sev vēnas. Stāsta, ja to izdarot vannā, neko pat nevarot just. Es nevilcinātos ne mirkli, ja nebūtu mātes. Taču svaru kausi patlaban turējās nedrošā līdzsvarā, viss vienā pusē, otrā - vienīgi manas mātes vēstules, vieglas kā labas nakts vēlējums, roka, kura pieskaras maniem matiem.

s

Es spēlējos ar nazi, izpletu plaukstu uz galda virsmas un triecu naža smaili sev starp pirkstiem, viensi divi trīsi -hop! Viensi divi - hop! Viensi viensi viensi. Un tas nekas, ja nazis lāgiem trāpīja man.

Mīļā Astrīda!

Es zinu, ko Tu mācies paciest. Tur neko nevar darīt. Tikai gādā, lai nekas nezūd velti. Raksti piezīmes. Atceries visu, katru apvainojumu, katru asaru, letetovē to sava prāta oderē. Zināšanas par indēm dzīvē ir ārkārtīgi svarīgas. Esmu Tev teikusi, ka neviens nekļūst par mākslinieku, ja vien tas nav viņam nepieciešams.

Māte

Bez perkodāna es sāku saprast, kāpēc mātes pamet bērnus, atstāj viņus lielveikalos un rotaļlaukumos. Nekad nebiju spējusi iedomāties šo ņerkstčšanu, šīs sīkās, nebeidzamās prasības, šo bezgalīgo uzraudzīšanu. Pateicu Mārvelai, ka man jāraksta domraksti un referāti, un pēc stundām ie-rakos bibliotēkas plauktos, grauzdamās cauri grāmatu sarakstiem, kurus māte sūtīja reizē ar vēstulēm, sēdēju pie viena galda ar veciem vīriem, kas lasīja koka tureklī iestiprinātas avīzes, un ar kātoju meitenēm, kuras savās vēstures grāmatās slēpa pusaudžu žurnālus.

Es izlasīju visu - Kolcti, Eransuāzu Sagānu, Anaīsas Ņinas “Spiegu mīlas namā”, “Mākslinieka portretu jaunībā”. Izlasīju “Mēnesi un peniju” par Gogēnu un Maikla ieteiktos Čehova stāstus. Bibliotēkā nebija Millera, toties bija Keruaks. Izlasīju “Lolitu”, bet tas vīrietis nemaz nebija līdzīgs Rejam. Es klīdu Starp bibliotēkas krājumiem, vilkdama ar plaukstu pār grāmatu muguriņām plauktos, tās man atgādināja izglītotus vai pašpārliecinātus viesus, kas sačukstas kādā brīnišķīgā ballē.

Kādu dienu piedzīvojumu literatūrus plauktā man ucIm iekrita kāds nosaukums. Es aiznesu grāmatu pie galda, ai šķīru maigās ziloņkaula krāsas lapas, nelikdamās zinis par tumšajiem skatieniem, ko man veltīja meitenes baltajās blūzītēs un rūtainajos džemperos, un iegrimu tajā kā ūdens izkaltušā zemē.

Grāmatas nosaukums bija “Izdzīvošanas māksla”.

Katrai reliģijai vajadzīga sava Bībele, un es biju atradusi savējo - tieši īstajā brīdī. Es to izlasīju astoņpadsmit stundās un tad sāku no sākuma. Es uzzināju, kā garas nedēļas palikt dzīvai atklātā jūrā, ja nogrimtu mans baltais okeāna laineris. Ja esi cietis kuģa katastrofa, tev ir jāķer zivis, jāizspiež no tām sula, ko dzert. No gumijotā klāja ar sūkli jāsavāc rīta rasa. Viļņu varā uz burulaivas vajag savākt lietus ūdeni uz buru audekla. Bet, grāmata norādīja, -ja buras ir netīras un klāji aplipuši ar sāli, tad ūdens, kuru izdotos savākt, tik un tā nebūtu lietojams. Klāji ir jātur tīri, buras izmazgātas, vienmēr jābūt gatavam.

Es palūkojos uz savu dzīvi un pilnīgi skaidri ieraudzīju, ka tirkīzzilajā mājā neizdzīvošu. Es ļāvu savām burām aplipt ar sāli. Man bija jāizbeidz spēlēt “viensi, divi” un jākoncentrējas uz gatavošanos lietum, gatavošanos glābiņam. Nolēmu katru dienu iet pastaigā, izbeigt klibuma pārspīlēšanu, likt malā spieķi. Es nolēmu saņemties.

Sēdēju autobusā, braukdama mājās no skolas, galva sāpēja no citu bērnu spalgajiem smiekliem, un domās es atkārtoju skarbos līdzekļus, kas ļauj izdzīvot pēc katastrofas jūrā. Jāuzmeistaro makšķerāķi no jebkāda saliekta metāla gabala, jāsavij aukla no savu drānu diegiem, uz āķa par ēsmu jāuzliek kāds kumoss no zivs vai bojāgājuša pasažiera, pat no savas miesas, ja citādi nevar. Es piespiedu sevi iztē-

loties, kā tas būtu - ar dzelzs rezervju skārdenes aso malu pāršķelt sev stilbu. Sāpēja tik stipri, ka es ar pūlēm paliku pie samaņas, tomēr zināju, ka tas jāizdara līdz galam, nebija jēgas ģībt, rēta vienkārši aizvilktos ciet un viss būtu jāsāk no sākuma. Tāpēc es turpināju, līdz man rokā bija dzeltenais tārps, asiņains un silts. Es uzdūru to uz nosmailinātās skārdenes strēmeles, piesēju pie paštaisītās auklas un iemetu jūrā.

Pats ļaunākais bija panika. Ja tu krīti panikā, tad vairs neredzi iespējas. Tad seko izmisums. Kāds japānis bija četras dienas pavadījis avarējušā laivā, pēc tam kritis panikā un pakāries. Viņu atrada divdesmit minūtes vēlāk. Kāds jūrnieks no Sučo simt sešpadsmit dienu peldējis uz glābšanas plosta, līdz atrasts. Nekad nevar zināt, kad nāks glābiņš.

Jā, mana dzīve bija nonākusi līdz šādai pakāpei, līdz kaunam un gariem braucieniem autobusā, man bija jāelpo dīzeļdegvielas piesmirdinats gaiss, jācenšas izvairīties no kāviena Madisonas vidusskola, jāskatās uz Džastina svīteri un Keitlinas sarkanajiem izsitumiem; bet citi bija izturējuši daudz briesmīgākus apstākļus un palikuši dzīvi. Nogalināja izmisums. Man bija jāgatavojas, jātur cerība starp plaukstām kā pēdējā sērkociņa liesma garā Arktikas naktī.

Kad nespēju iemigt, sēdēju uz piknikgalda pagalmā, klausījos džeza mūziku no kaimiņmājas un iztēlojos māti, kas savā kamerā ir nomoda tieši tāpat kā es. Vai es gribētu, lai viņa ir tuvumā, kad nogāztos ar savu lidmašīnu Papua-Jaungvinejā vai Parā, Brazīlijā? Mēs izmocītas vilktos pa simt jūdžu garu mangrovju meža labirintu, pārklātas ar dēlēm kā “Āfrikas karaliene”, varbūt pat caurdurtas ar garu iedzimto šķēpu. Māte nekristu panikā, nerautu šķēpu laukā un nenomirtu no asiņu zaudējuma. Es zināju, viņa prastu rīkoties pareizi - ļautu tārpiem ieēsties brūcē, izvāktu tos

no tīrā pušuma un tikai tad, pēc piecām dienam vai pēc nc dēļas, izrautu šķēpu. Pat vēl uzrakstītu par to dzejoli.

Taču es spēju iztēloties, ka viņa pieļauj drausmīgu kļū-du, izdara aplamu spriedumu. Es iedomājos mūs viļņu varā uz glābšanas plosta, desmit dienu attālumā no kuģu līnijām, spiežot zivju sulu, rītos savācot katru ūdens lāsīti no tīrā klāja, kad piepeši viņa nolemj, ka jūras ūdens beigu beigās tomēr ir dzerams. Es redzēju, kā viņa aiziet peldēties starp haizivīm.

“Astrid, nāc man palīgā!” Mārvela sauca. Viņa atnāca no virtuves, nostājās pie sētaspuses pakāpieniem, kur es sēdēju, pieskatīdama bērnus, un izstiepa kaklu, lai redzētu attēlu - četrus samelnējušus francūžus, kuri gaišā dienas laikā mēģina šķērsot Gazas sektoru Ēģiptē. “Vēl arvien lasi to grāmatu? Tev vajadzētu padomāt par armiju, tev šitādas būšanas patīk. Par karavīriem tur rūpējas, kā nākas. Tagad, kad pieņem arī sievietes, tev tur droši vien veiktos labi. Tu esi čakla, māki turēt mēli aiz zobiem. Nāc šurp, palīdzi man ar iepirkumiem.”

Es devos viņai līdzi kraut ārā zupas kārbas un zeltera pudeles, siera šķēles un cūkgaļas karbonādes pakas, vairāk pārtikas, nekā man savu mūžu bijis. Armija, es domāju. Cik slikti viņa mani pazīst! Es tiešām novērtēju Mārvelas interesi, man jau bija sācis likties, ka viņa patiesi grib iekārtot mani kādā ērtā vietiņā ar pieklājīgu algu. Taču es drīzāk dzīvotu viena pati tuksnesī kā vecs naftas meklētājs. Man vajadzētu tikai mazu ūdens avotiņu. Kāda jēga šādai vientulībai starp cilvēkiem? Ja tiešām esi viens, tev vismaz ir pamatots iemesls justies vientuļam.

Vai, vēl labāk, es domāju, kraudama virtuves skapjos kakao pulvera un tējas pakas, - būdiņa mežā, ziemā sniegs,

apkārt izrobotas kalnu galotnes, līdz turienei jāiet dienām ilgi. Es pati gādātu sev malku, man būtu daži suņi, varbūt ari zirgs, krietni pārtikas krājumi, un es tur paliktu gadiem. Turētu govi, iedēstītu dārzu, auglīgā sezona ir īsa, tomēr iztikai es izaudzētu pietiekami.

Mana māte necieta laukus, nevarēja vien sagaidīt, kad tiks no tiem prom. Kad biju ar viņu kopā, pilsētā bija jauki -brīvas ceturtdienu pēcpusdienas muzejā pilsētas centrā, koncerti svētdienās, dzejas lasījumi, viņas draugi spēlēja teātri vai gleznoja, vai atveidoja ģipsī savus dzimumorgānus. Bet tagad - kāda jēga? Muzejā es nebiju bijusi kopš viņas aresta. Nupat rītā es biju pamanījusi avīzē rakstu par Džordžijas O’Kīfas izstādi Losandželosas apgabala Mākslas muzejā un pajautājusi Mārvclai, vai viņa neaizvestu mani uz turieni.

“Nu, piedošanu, princese Diāna,” Mārvela noteica. “Kas tad būs tālāk, opera, vai? Apmaini Keitlinai autiņus, esi tik laipna, man jāaizskrien pačurāt.”

Piezvanīju uz autobusu kompāniju, viņi teica, ka jābrauc trīs stundas turp un trīs atpakaļ. Man atausa, cik tālu atrodos no turienes, kur esmu sākusies.

Ja cieš katastrofu tuksnesī, ir jārīkojas ātri. Ja tas notiek Mohaves tuksnesī, tur var būt simt četrdesmit grādu ēnā. Stundas laikā var izsvīst divarpus pintes. Cilvēki zaudē prātu aiz slāpēm. Dejo, dzied un beigās apkampj sagu-aro kaktusu, domādami, ka tas ir kaut kas pavisam cits. Mīļākais, māte, Kristus. Un tad asiņodami skrien prom, līdz nomirst. Lai izdzīvotu tuksnesī, vajadzēja dzert kvartu ūdens diena. Nebija jēgas to taupīt - visas filmas meloja. Dzert mazāk nozīmēja izdarīt lēnu pašnāvību.

Es domāju par to, par tā nozīmi, nesdama atpakaļ uz vannasistabu milzīgo autiņbiksīšu kārbu un tualetes papīra

rulli. Viena lieta bija cerēt, taču par sevi bija jarupcjas tu gadnē, vai ari izdzīvot neizdosies. Vajadzēja izlikt zeme automašīnas riteņu diskus, lai savāktu rīta rasu, dzert radiatora ūdeni un līdz kaklam ierakties smiltīs. Tad, satumstot naktij, iet atpakaļ pa savām pēdām. Debesis virs galvas būs pilnas ar zvaigznēm. Būs vajadzīgs kabatas lukturītis, kompass, būs jāielāgo iepriekš mērotais ceļš.

Deivijs to visu bija zinājis. Pēkšņi es sapratu, ka izdzīvos arī viņš.

Dienas tagad kļuva garākas, un ieilgušajā vakara krēslā sāku gatavot vakariņas, domādama par tuksnesi, iztēlodamās sevi ierakušos līdz kaklam, kad izdzirdu, ka, nogriezdamās blakusmājas piebraucamajā ceļā, metāliski iemur-rājas kaimiņienes korvete. Pacēlusi acis, es paguvu viņu ieraudzīt - satriecoši izskatīgu, melnādainu sievieti baltā linu kostīmā. Biju viņu redzējusi tikai pāris reižu, kad viņa paņēma žurnālus vai vakaros izgāja no mājas vienā zīdā un pērlēs. Viņa nekad nerunāja ne ar mums, ne ar kādu citu šai apkaimē.

Mašīnas dūkoņu sadzirdēja arī Mārvela, mitējās liet putru Keitlinas pudelītē un sāka nikni blenzt man pār plecu. “Tā nolādētā mauka! Iedomājas, ka ir Vindzoras hercogiene. Pilnīgi vēmiens nāk!” Mēs noskatījāmies, kā kaimiņiene izņem divus mazus veikala Whole Foods iepirkumu maisiņus no savas sporta mašīnas, kura vizēja šampanieša krāsā.

“Mamma, suluV’ iečinkstējās mazule, raustīdama Mār-velu aiz T krekla stērbeles.

Mārvela izrāva stērbeli mazajai no rokām. “Pielūko, lai es tevi neredzētu ar viņu sarunājamies,” viņa man teica. “Ak jēziņ, es atceros tos laikus, kad šis vēl bija pieklājīgs rajons. Tagad vieni vienīgi mellie un maukas, šķībacainie un dzeltenģīmji ar vistām pagalmā. Nē, nudien, kas būs tālāk?”

Man nepatika tas, ka Mārvela to visu klāsta, it kā es piekristu viņas uzskatiem, it kā mēs būtu kāda slepena āriešu biedrība te, Ielejā. “Es atšķaidīšu sulu,” es teicu. Man pat negribējās stāvēt viņai blakus.

Jaukdama sulu, es vēroju kaimiņieni. Viņa pieliecās, pacēla no lieveņa žurnālus un ielika tos iepirkumu maisiņā. Viņai kājās bija baltas sandales ar melniem purngaliem, kā lāsumi uz brieža kājām.

Tad viņa nozuda aizslēģotajā mājā. Man bija skumji redzēt viņu aizejam, taču es nopriecājos, ka viņu vairs nevar aizsniegt Mārvelas runas - gluži kā karsta darva, kas kūp un smird, veldamās viņai pār lūpām. Es prātoju, vai sieviete linu kostīmā domā, ka mēs visi esam tādi kā Mārvela, ka arī es esmu tāda. Neviļus sarāvos, atskārtusi, ka droši vien viņa domā tā.

Mārvela pakampa sulu, pielēja pudelīti un iedeva to Keitlinai, kas aiztipināja prom, rokās satvērusi savu īpašo samta spilvenu, uz kura bija rakstīts “Guama”. “Dauzās riņķī ar to mašīnu,” Mārvela kurnēja. “Plātās pieklājīgu cilvēku acu priekšā. Itin kā mēs nezinātu, kā viņa pie tās tikusi. Guļus uz muguras, tā, lūk.”

Automašīna vizēja kā vīrieša sāni - maigi, muskuļoti un lokani. Man gribējās apgulties uz motora pārsega, es nodomāju, ka droši vien varētu sasniegt orgasmu tikai no tā vien, ka gulētu tur. Gar mašīnas kreiso pusi pašķielēju uz durvīm, pa kurām viņa bija iegājusi, un vēlējos, kaut jel man nekas nebūtu darāms un es varētu visu vakaru vienkārši stāvēt šeit, lai redzētu, vai viņa iznāks atkal.

Kad trauki bija nomazgāti un bērni nolikti gulēt, es izslīdēju laukā pa sāndurvīm un nostājos pie kaimiņmājas ža-karandas, kas birdināja violetus ziedus pār žogu uz Mārvelas asfalta un piestrāvoja silto nakti ar savu smaržu. Mājā

klusu skanēja mūzika, dziedāja sieviete. Sākumā nosprir du, ka viņa ir iereibusi, bet tad sapratu, ka nepavisam nc tur tas āķis, viņa vienkārši izdziedāja vārdus pati savā manierē, viņas mute rotaļājās ar tiem kā ar ķiršiem šokolādē.

Nezinu, cik ilgi stāvēju tumsā, šūpodamās šīs mūzikas ritmā, klausīdamās šai sievietē, kurai balss kā mežrags. Šķita neiespējami, ka tik eleganta sieviete var dzīvot kaimiņos mums ar mūsu piecdesmit collu televizoru. Man gribējās aizzagties līdz viņas logiem, ieskatīties pa žalūziju plato līstīšu spraugu, lai redzētu, ko viņa tur iekšā dara. Taču man trūka drosmes. Es pacēlu no zemes sauju viņas žakarandas ziedu un piespiedu tos pie sejas.

Nākamajā dienā es izkāpu no autobusa pulksten četros un tveicē pēdējo jūdzi uz māju nosoļoju kājām. Man vairs nevajadzēja spieķi, tomēr, kājām mērojot garos kvartālus, gūža iesāpējās un es atsāku klibot. Jutos netīra un lempīga, slampādama pa mūsu kvartālu, miesu berza Ebreju Sieviešu padomes lietotu mantu veikalā pirktās drēbes, balta blūze, kura mazgājot nekļuva mīkstāka, un mājās neveiksmīgi pašūti svārki.

Ēnā pie blakusmājas mūsu elegantā kaimiņiene grieza lilijas, tādā pašā krāsā kā žakarandas ziedi. Viņa bija basām kājām, vienkāršā kleitā, pēdas un plaukstas pavīdēja bāli sārtas pret viņas ādu grauzdēta cukura krāsā. Tas izskatījās pēc īpaša rotājuma, it kā viņa būtu nākusi no valstības, kur sievietes mēdz ietonēt plaukstas un pēdas ar sārtu pūderi. Viņa nesmaidīja. Visu uzmanību viņa veltīja dzirklēm, nogrieza rozmarīna stiebru, piparmētras stiebru gaismas un ēnas lāsumos. Nokritis žakarandas zieds bija ieķēries viņai tumšajos matos, uzspraustos nevērīgā franču mezglā. Man bezgala patika šis nomaldījies zieds.

Es jutos neveikla, kaunējos par savu klibumu un neglītajām drēbēm. Cerēju, ka viņa mani nepamanīs, ka tikšu līdz mājai, pirms viņa pacels acis. Taču, kad biju nonākusi pie mūsu asfalta un drāšu žoga, bet sieviete vēl nebija paskatījusies uz manu pusi, jutos vīlusies. Vēlējos, kaut jel viņa mani ieraudzītu, lai es varētu viņai pateikt, ka neesmu tāda kā pārējie. Parunā ar mani. Pacel acis, es nodomāju.

Bet nekā, viņa tikai apstājās un paņēma alises zariņu, lai ieelpotu medus smaržu. Es nocirtu gabalu savas sirds un uz paštaisīta āķa šūpoju to viņai acu priekšā.

“Man patīk jūsu pagalms,” es uzsaucu.

Sieviete satrūkusies pacēla skatienu, it kā zinātu, ka es tur esmu, bet nebūtu gaidījusi, ka runāšu. Acis viņai bija lielas un mandeļveidīgas, kūsājoša iesala dzēriena krāsā. Uz kreisā vaiga vizēja smalcina rēta un ap šauro rokas locītavu - zelta pulkstentiņš. Atglaudusi no sejas cirtainu matu šķipsnu, viņa veltīja man ašu smaidu, kas tikpat aši nodzisa. Viņa atkal pievērsās savām lilijām. “Labāk būs, ja tevi neredzēs sarunājamies ar mani. Citādi viņa aizdedzinās krustu manā mauriņā.”

“Jums nemaz nav mauriņa,” es teicu.

Viņa pasmaidīja, taču vairs neskatījās uz mani.

“Mans vārds ir Astrida,” es sacīju.

“Tagad ej iekšā,” viņa teica, “Astrida.”

11

Viņas vārds bija Olīvija Džonstone. Tā bija rakstīts uz žurnāliem un katalogiem, kas tika atstāti uz paklājiņa viņas durvju priekšā. Viņa abonēja Cotide Nast Traveler un fran-ču Vogue, tik biezu kā telefonu grāmata. Bērnus es tagad pieskatīju ielaspuses pagalmā, lai nepalaistu garām ne mazāko mirkli, kad viņa atstāja māju savās Jackie O saulesbrillēs, kad atbrauca no iepirkšanās, kad grieza garšaugus. Es cerēju, ka mūsu acis atkal sastapsies. Viņai gandrīz katru dienu pienāca paciņas, glītais UPS kurjers kavējās uz viņas sliekšņa. Prātoju, vai tik viņš nav iemīlējies, kājas brūnajos UPS šortos viņam bija kā koka stumbri.

Vakaros pa virtuves logu sāku vērot viņas apmeklētājus. Vienmēr vīrieši. Melnādains vīrietis, kura baltās, divkāršās manšetes spilgti izcēlās pret tumšo ādu, vizuļoja zelta aproču pogas. Viņš brauca ar melnu BMW, ieradās ap pusastoņiem un ap pusnakti vienmēr bija prom. Jauns vīrietis ar rastas bizītēm Birkenstock ādas sandalēs ieradās ar por-šu. Dažreiz viņš vēl bija turpat, kad es piecēlos no rīta. Liela auguma baltais ar papliku pakausi, viņš nēsāja svītrainus kreklus un divrindu uzvalkus ar platiem atlokiem. Viņš brauca ar milzīgu mersedesu un veselu nedēļu ieradās katru dienu.

Sevišķi es ievēroju to, kā viņi steidzas turp no savām mirdzošajām automašīnām, ievēroju viņu līksmo satraukumu. Prātoju, ko gan viņa tādu dara, ja viņu soļi ir tik nepacietīgi. Prātoju, kurš viņai patīk vislabāk. Domāju par to, ka viņa droši vien zina par vīriešiem daudz, ka vīriešu acīs viņa droši vien lāsmo gluži kā bāka.

Ne mirkli nepieļāvu domu, ka Mārvelai varētu būt taisnība par jebko, nemaz nerunājot par Olīviju Džonstoni. Es dzīvoju, lai redzētu viņu - kā viņa iznes atkritumus vai izkāpj no savas mašīnas nespodrā rīta blāzmā, kad es sāku gatavot brokastis. Uz maniem klājiem sakrājās tieši tik daudz rasas, lai es izturētu vēl vienu dienu.

Es noplūcu viņas rozmarīna zariņus un nobēdzināju sev kabatās. Es izpētīju viņas atkritumu konteineru, kad zināju, ka viņas nav mājās, es alku uzzināt vairāk, pieskarties lietām, kurām pieskārusies viņa. Atradu platzobainu bruņrupuča kaula Kent of London ķemmi, tikpat kā jaunu, ja neņem vērā vienu nolauztu zariņu, kā arī Crabtree un Evelyn 's Elderflower ziepju kārbiņu. Viņa dzēra rumu Myer's, lietoja olīveļļu Extra Virgin slaikā pudelē. Viens no viņas pielūdzējiem smēķēja cigārus. Es atradu neiespējami maigu zeķi, tādu, ko piestiprina pie zeķtura, pelēkbrūnu kā mākoņi, ar uzrautu valdziņu, un tukšu parfīma Ma Griffe flakoniņu, kam etiķete rotāta ar melnu līniju švīkājumiem uz balta pamata. Tas smaržoja pēc šalcošām, melnām organdija kleitām, pēc lāsumaini zaļām orhidejām un Buloņas meža, kurā tikko nolijis lietus un kurā reiz stundām ilgi bijām pastaigājušās mēs ar māti. Es biju sajūsmā, ka Parīze man ir kopīga ar Olīviju Džonstoni. Pudelīti es noglabāju savā atvilktnē, lai iesmaržinātu drēbes.

Tad kādu dienu Olīvijas avīzes un žurnāli gulēja uz lieveņa nepacelti. Korvete saīgusi palika zem dzeltenbrūna brezenta pārsega, izraibināta ar nokritušiem žakarandas

ziediem kā zaudējuma suvenīriem. Jau ieraugot šo iesprostoto korveti vien, es nožēloju, ka man vairs nav atlicis ne grama perkodāna. Bija jāsamierinās ar kodeīna pretklepus sīrupa atliekām, kas atradās Mārvelas aptieciņā. Lipīgā, salkanā garša kavējās mutē, kad sēdēju uz velveta gultas pārsega un ķemmēju matus ar Olīvijas ķemmi. Jutu dziļu bijību pret viņas augstajām prasībām. Sieviete, kas izmet ārā bruņrupuča kaula ķemmi, roku darbu, tikai tāpēc, ka trūkst viena zariņa. Interesanti, ja viņa tiešām mīlējās ar vīriešiem tikai naudas dēļ, tad kā tas ir? Prostitūta. Mauka. Un vispār, ko tas īsti nozīmē? Tie ir tikai vārdi. Manai mātei tas riebtos, bet tas ir tiesa. Vārdi velk sev līdzi spriedumu karogus. Sieva ņem naudu no vīra, un neviens nebilst ne vārda. Un ja Olīvijas pielūdzēji dod viņai naudu? Nu un tad?

Es saķemmēju matus un uzspraudu tos franču mezglā, iztēlodamās, ka esmu Olīvija. Es cēli soļoju pa mazo istabeli tādā gaitā, kādā staigāja viņa, gūžas uz priekšu kā modelei uz skatuves. Kāda starpība, ja viņa ir “mauka”. Jau pasakot to skaļi, bija jājūtas smieklīgi, kā vēderrunātājam. Un es nevarēju ciest, ja ļaudīm tika piekārtas etiķetes. Cilvēki neiederējās plauktiņos - prostitūta, mājsaimniece, svētā -kā sašķirots pasts. Mēs bijām tik nepastāvīgi, mūsos mijās bailes un iekāre, ideāli un viedokļi, mēs bijām mainīgi kā ūdens. Es vilku viņas zeķi augšup pa savu kāju, paostīju Ma Griffe.

Iztēlojos, ka viņa ir aizbraukusi uz Parīzi, sēž kafejnīcā, dzer apmiglojušos pērno ar ūdeni, pie somiņas piesieta šalle kā sievietēm viņas franču Vogue. Iztēlojos, ka viņa ir kopā ar BMW vīrieti, to kluso ar zelta aproču pogām, ar to, kuram patīk džezs. Es bieži biju iztēlojusies abus dejojam vecmodīgā manierē viņas dzīvojamā istabā,

tikpat kā nekustinot kājas, viņa vaigs viegli skar viņas sīk-cirtainos matus galvvidū. Tādu es redzēju Olīviju Parīzē. Vēlā vakarā, džeza klubā, kuru zina tikai melnie parīzieši, Kreisā krasta pagrabiņā, dejojot. Es redzēju šampanieti un kā viņi aizver acis, un viņi nedomāja ne par ko citu kā vien atkal par to, par to.

Pārnākusi no skolas, es sēdēju neizturamajā saules žil-bā, kas cirtās pretim no asfalta, pildīju mājasdarbus un klausījos, kā Džastins un Keitlina šļakstinās pa piepūšamo baseinu, spiedz, ķīvējas par spēļlictām. Es gaidīju, domāju uz priekšu, izliku zemē savus riteņu diskus. Pulksten četros divdesmit piecās pie Olīvijas mājas apstājās UPS kurjers un sāka rakstīt piegādes kvīti.

Es piegāju pie drāšu žoga. “Atvainojiet,” es sacīju. “Olīvija teica, ka paciņu jūs varat atstāt pie manis.” Es pasmaidīju, cenzdamās parādīt, ka esmu uzticama kaimiņiene. Galu galā es biju meitene no blakusmājas. “Viņa man teica, ka gaidot to.”

Viņš atnesa rakstāmpaliktni, un es parakstījos. Sūtījums bija maza kastīte ar uzrakstu Willianis-Sonoma. Prātoju, kas tas varētu būt, taču mana ziņkāre par to, kas atrodas kastītē, nobālēja salīdzinājuma ar manu apņemšanos sadraudzēties ar Olīviju Džonstoni, kādu dienu ieiet šai aizslēģotajā mājā.

Tai dienā, kad viņa atgriezās, es sacerēju pasaciņu par kādu projektu, kas man japabeidz kopā ar klasesbiedreni, kura dzīvo šai pašā rajonā. Melošana man diez kā nepadevās. Mana māte mēdza sacīt, ka man trūkstot iztēles. Taču es neizplūdu paskaidrojumos, un Mārvela atvēlēja man vienu stundu. “Piecos tu man esi vajadzīga mājās, man būs vie-

sības.” Viņa tirgoja Mary Kay kosmētiku, un, lai gan nc pelnīja ar to daudz naudas, tas lika viņai justies svarīgai.

Es izņēmu kastīti no sava veļasmaisa, kur biju to paslēpusi, un uzkāpu pa kāpnītēm Olīvijas lievenī. Nospiedu zvana pogu.

Viņas stāvs gandrīz uzreiz parādījās aiz matstikla durvju rombiem, tieši tādiem pašiem kā mūsējie, tikai ar dzelteniem, nevis tirkīzziliem vidiņiem. Jutu, ka viņa raugās uz mani pa durvju actiņu. Pūlējos izskatīties mierīga. Vienkārši kaimiņiene, kas izdara pakalpojumu. Durvis atvērās. Olīvija Džonstone bija ģērbusies garā apdrukāta katūna kleitā ar lencītēm, mati saņemti zemu pakausī, kailie kanēļkrāsas pleci gludi kā apaļi pīlāri gultas galā.

Es sniedzu viņai kastīti. “To atstāja UPS kurjers.” Viens zariņš ķemmē, viens zariņš. Viņa bija pati pilnība.

Olīvija pasmaidīja un paņēma kastīti. Nagi viņai bija īsi, ar baltiem galiņiem. Viņa man pateicās, balsī skanēja uzjautrinājums. Nopratu, viņa zina, ka tā ir tikai viltība, ka es gribu ielavīties viņas dzīvē. Centos paskatīties viņai garām, bet redzēju vienīgi spoguli un mazu, sarkani lakotu galdiņu.

Tad viņa izrunāja vārdus, par kuriem es biju sapņojusi, uz kuriem biju cerējusi. “Vai nevēlies ienākt? Es nupat uzvārīju tēju.”

Vai bija vēl kaut kas tik elegants kā Olīvijas māja? Dzīvojamā istabā sienas klātas ar zeltainām tapetēm, tonētām korķkoka krāsā. Viņai bija pelēkbrūns samta dīvāns ar izliektu aizmugures daļu, ar spilvenu leoparda lāsumu rakstā, dzeltenbrūns ādas atzveltnis un kokgriezumiem rotāta kušete ar svītrainu kokvilnas pārklāju. Uz koka galda, zem kura pabīdīti mazāki galdiņi, atradās nespodri zaļa keramikas vāze ar baltas orhidejas zariņu, ziedi kā naktstauriņi. Tel-

pas ritmu paātrināja džeza mūzika, tāda, kāda patika BMW vīrietim, sarežģītas trompetes partijas, pilnas vīrišķīgu alku.

“Kas tā par mūziku?” es viņai jautāju.

“Mailss Deiviss,” viņa atbildēja. ““Septiņi soļi līdz debesīm.””

Septiņi soļi, es domāju, vai tiešām tik vien?

Tur, kur mūsu mājā atradās stikla slīddurvis, Olīvijai bija īstas durvis, atvērtas uz setaspuses pagalmu. Gaisa kondicionētāja vietā gausi rotēja griestu ventilatori. Paskatoties vērīgāk, pamanīju lielu, apzeltītu putnubūri, kurā tupēja izbāzts papagailis ar mazu sombrero galvā un cigāru knābī. “Tas ir Čārlijs,” Olīvija teica. “Uzmanies, viņš knābj.” Viņa pasmaidīja. Augšzobi bija mazliet izvirzīti pār apakšzo-biem. Es sapratu, kāpēc vīrietis var vēlēties viņu skūpstīt.

Mēs sēdējām uz samta dīvfina un dzērām ledus tēju, saldinātu ar medu un piparmētrām. Tagad, nonākusi šeit, vairs nezināju, kā iesākt. Man bija tik daudz jautājumu, bet šobrīd nespēju atcerēties nevienu. Mājas iekārtojums mani satrieca. Visur, kurp vien paskatījos, bija vēl kaut kas, ko gribēju redzēt. Gravīras ar augiem, granātābola šķērsgriezums, pasifloru stīgas un augļi. Kafijas galdiņu aizņēma kaudzēs saliktas biezas grāmatas par mākslu un dizainu un stikla pa-pīrspiedņu kolekcija. Te bija neiedomājami skaisti, tik smalka izjūta, ar kādu nekur nebiju sastapusies, mierpilna elegance. Es jutu, kā manas mates nicīgais skatiens pievēršas virsmām, pārblīvētām ar dažādiem priekšmetiem, taču man bija apnikušas trīs baltas puķes stikla vāzē. Dzīve piedāvāja vairāk par to.

“Tu šeit dzīvo jau labu laiciņu,” Olīvija sacīja, ar ma-nikirētu rādītājpirksta nagu noslaucīdama no savas glāzes ūdens migliņu. Profils viņai bija diezgan ass, piere augsta un apaļa.

“Tris mēnešus.” Es pamāju uz UPS paciņu, kas ncut vērta stāvēja uz kafijas galdiņa. “Kas jums atsūtīts?”

Olīvija piegāja pie mazā sekretāra, atvēra to un sameklēja papīrnazi. Atgriezusi vaļā kastīti, viņa izcēla no tās divas terakotas sirdis. “Tie ir maizes sildītāji. Tos sakarsē un ieliek grozā, lai maizītes paliktu siltas.”

Es jutos vīlusies. Biju domājusi, ka tas būs kaut kas slepens un seksuāls. Maizes sildītāji neiekļāvās manās fantāzijās par Olīviju Džonstoni.

Šoreiz viņa apsēdās man tuvāk, roku uzlikusi uz dīvāna atzveltnes. Tas man patika, lai gan reizē lika nervozēt. Šķita, viņa skaidri zina, kādu iespaidu uz mani atstāj. Es nespēju atraut skatienu no viņas ādas, kas vizēja kā nopulēta, tieši tapešu krāsā, un es sajutu Ma Griffe smaržu.

“Kurp jūs bijāt aizbraukusi?” es jautāju.

“Uz Austrumiem. Uz Ņujorku, Vašingtonu,” viņa atbildēja. “Kādam draugam tur bija darīšanas.”

“Tam ar BMVV?”

Viņa pasmaidīja, man zibsnīgi pamirkšķināja mazliet izvirzītie augšzobi. Tuvumā viņā jautās kaut kas draiskulīgs, ne tik perfekts, bet vēl labāks. “Nē, ne tas ar BMW. Tas ir ļoti precējies. Šo vīrieti tu šeit neredzi.”

Biju baidījusies, ka viņa runās par maizes sildītājiem, bet nē, viņa stāstīja man par vīriešiem tā, it kā runātu par to, kāds ārā laiks. Iedrošināta es turpināju izvaicāt. “Vai jūs neraizējaties, ka viņi var uzskriet cits citam virsū?”

Olīvija sarauca lūpas, pacēla uzacis. “No tā es tiešām cenšos izvairīties.”

Varbūt tas bija tiesa. Varbūt viņa tāda bija. Bet, ja arī tā, tad ne mazākajā mērā nelīdzinājās meitenēm īsos šorti-ņos un beisbola jakās Vannijsas bulvārī. Olīvija - tas bija linaudekls un šampanietis, un terakota, gravīras ar augiem un septiņi soļi līdz debesīm.

“Vai kāds no viņiem jums patīk vislabāk?” es jautāju. Olīvija ar garkātainu karotīti apmaisīja savu ledus tēju, ļaudama Mailsam Deivisam iesūkties mūsu porās. “Nē. īsti ne. Un tu, vai tev ir draugs, kāds īpašs cilvēks?”

Grasījos atbildēt, ka ir gan, vecāks vīrietis, un piešķirt šai atbildei valdzinošu spožumu, taču beigu beigās izstāstīju viņai savu bēdīgo dzīvesstāstu - par Starru un Reju, par savu māti, par Mārvelu Tērloku. Ar Olīviju bija viegli runāt, viņa spēja iejusties. Uzdeva jautājumus, klausījās un gādāja, lai netrūktu mūzikas, tējas un citronu cepumu. Jutu, ka esmu pamodusies uz sava glābšanas plosta un ieraudzījusi jahtu, no kuras tiek nolaistas virvju kāpnes. Nekad nevar zināt, kad nāks glābiņš.

“Vienmēr jau nebūs tik smagi, Astrid,” viņa man teica, atglauzdama man aiz auss matu šķipsnu. “Skaistām meitenēm ir zināmas priekšrocības.”

Man gribējās viņai ticēt. Man gribējās uzzināt to, ko zina viņa, lai es vairs nebaidītos, lai es zinātu, ka tam visam reiz pienāks gals. “Piemēram, kādas?”

Olīvija vērīgi paskatījās manī, pētīdama manus sejas pantus, matus, ko uz pieres tagad apgriezu pati. Manu spītīgo zodu, apaļās, sasprēgājušās lūpas. Es centos izskatīties gatava. Viņa paņēma manu roku un turēja to savējā. Plaukstas viņai bija smalkākas, nekā biju gaidījusi, ne lielākas par manējām, siltas un pārsteidzoši sausas, taču mazliet raupjas. Viņa ievija savus pirkstus starp manējiem, it kā mēs vienmēr būtu turējušās rokās.

“Šī ir vīriešu pasaule, Astrid,” viņa sacīja. “Esi to kādreiz dzirdējusi?”

Es pamāju. Vīriešu pasaule. Bet ko tas nozīmē? Ka vīrieši svilpj un blenž, un uzsauc tev visu, kas vien ienāk prātā, un tev tas ir jāpieņem, citādi tevi var izvarot vai piekaut.

Vīriešu pasaule - tas nozīmēja vietas, uz kuram vmclll drīkst iet, bet sievietes ne. Tas nozīmēja, ka viņiem ir vai rāk naudas, toties nav bērnu, ne tādā veidā kā sievietēm, ku rām tie jāpieskata katru sekundi. Un tas nozīmēja, ka sievietes mīl viņus vairāk, nekā viņi mīl sievietes, ka viņi drīkst kaut ko gribēt no visas sirds un pēc tam vienkārši atmest tam ar roku.

Taču neko daudz vairāk par vīriešu pasauli es nezināju. Tā bija pasaule, kur vīrieši ģērbjas uzvalkos, uzliek pulksteņus un aproču pogas un iet uz biroju ēkām, ēd restorānos, brauc pa ielu, runādami pa mobilo telefonu. Es biju viņus redzējusi, bet viņu dzīve bija tikpat neizprotama kā Tibetas šerpu vai Amazones virsaišu dzīve.

Olīvija saņēma manu roku un apgrieza to ar delnu augšup, ar sauso pirkstu galiņiem pārvilka pār manu miklo plaukstu, un augšup pa delmiem man aizzibēja elektriski viļņi. “Kam ir nauda?” viņa klusu jautāja. “Kam ir vara? Tev ir gaišs prāts, tev ir mākslinieces daba, tu esi ļoti jūtīga, redzi?” Viņa rādīja man līnijas manā delnā, viņas pirksti noglāstīja man plaukstu kā raupjš audums. “Necīnies pret pasauli. Tavs draugs galdnieks taču necīnījās pret pasauli, vai ne? Viņš ar to mīlējās, un tas, ko viņš darīja, bija skaisti.”

Es to apdomāju. Mana māte cīnījās pret pasauli, dauzīja to, cenzdamās ietriekt to vietā ar veseri. Nepretošanos viņa uzskatīja par gļēvuma augstāko izpausmi. “Ko vēl jūs redzat?” es jautāju.

Olīvija salieca manus pirkstus, ietīdama tajos manu likteni, sniegdama to atpakaļ man.

Es plūkāju apdeguma čulgu uz sava vidējā pirksta un domāju, kas ir pareizi - cīnīties pret pasaules gaitu vai ne. Tādas sievietes kā mana māte, vientuļas kā tīģerienes, cīnījās par katru soli. Sievietes ar vīriešiem, kā Mārvela un

Starra, centās izpatikt. Priekšroku nevarēja dot ne vienām, ne otrām. Bet Olīvija jau nerunāja par tādiem vīriešiem kā Eds Tērloks vai pat Rejs. Viņa runāja par vīriešiem ar naudu. To vīriešu pasaule. Viņu aproču pogas un biroji.

“Tu izpratīsi, ko vīrieši grib un kā viņiem to dot. Un kā nedot.” Viņa pasmaidīja savu nerātno, iešķībo smaidu. “Un kad kā rīkoties.”

Mazais misiņa pulkstenītis iedūcās un nosita piecas reizes, mūzikas kastītes melodija, sīki zvaniņi. Tik daudz jauku lietu, bet es jau kavēju, man negribējās iet prom, gribējās uzzināt vairāk, gribējās, lai Olīvija veido manu nākotni kā vasku, kausēdama to savu sauso roku karstumā, izveidojot kaut ko tādu, no kā man nebūtu jābaidās. “Jūs domājat seksu.”

“Ne obligāti.” Viņa uzmeta acis apaļajam spogulim virs kamīna līdzās sekretāram ar slepenām atvilktnītēm un nišām. “Tā ir maģija, Astrid. Tev jāprot pasniegties un izburt skaistumu no zila gaisa.” Viņa izlikās, ka pasniedzas gaisā un notver jāņtārpiņu, tad gausi atver plaukstas un noskatās, kā tas aizlido. “Cilvēki grib mazliet maģijas. Sekss ir tās teātris. Tur ir slīdošas durvis un slepenas lūkas.”

Nakts maģija. Nekad neļauj vīrietim palikt pa nakti. Taču manas mātes teātris kalpoja viņas pašas baudai. Šis bija kaut kas pavisam cits. Es biju sajūsmā, ka to saprotu.

“Noslēpums ir tāds, ka burvju mākslinieks maģijai netic. Apbrīno otra burvju mākslinieka prasmi, bet nekad nepadodas tās burvībai.” Viņa piecēlās un paņēma mūsu glāzes. Un es domāju par to, ka Bārijs savaldzināja manu māti, par spoguļiem dūmu plīvurā un par paslēptām, dresētām dūjām. Māte jau viņu neizraudzījās pati, īstenībā ne, tomēr atdeva viņam visu. Viņa vienmēr piederēs Barijam, kaut arī viņš ir miris. Viņš bija izveidojis viņas likteni.

“Un kā ir ar mīlestību?” es jautāju.

Olīvija bija sākusi iet uz virtuves pusi, taču apstājās, pagriezās atpakaļ ar glāzēm rokās. “Ar mīlestību?” Kad Olivija sarauca pieri, starp uzacīm iezīmējās divas vertikālas krunciņas un iegriezās viņas noapaļotajā pierē.

Es tumši nosarku, tomēr gribēju zināt. Kaut jel es spētu uzdot jautājumus, reizē neklupdama pati pār sevi kā klauns četrpadsmitā izmēra tupelēs! “Vai jūs tai neticat?” “Es neticu tai tādā veidā, kā ļaudis tic Dievam vai Ziemassvētku vecītim. Tas vairāk ir kā National Enquirer. Milzīgs virsraksts un ļoti garlaicīgs stāsts zem tā.”

Sekoju viņai uz virtuvi, tieši tādu pašu kā mūsējā, tomēr gaismas gadu attālumā no tās, paralēls universs. Viņas katli un pannas karājās virs galvas pie stieņa kā restorānos - vara katli, dzelzs. Mūsējie bija Corningware ar mazo, zilo puķīti. Es pārlaidu plaukstas pār Olīvijas terakotas galdiem ar krāsainas keramikas ielaidumiem, mūsējie turpretī bija ar zaļbaltiem raibumiem kā pamatīgas iesnas.

“Tad kam jūs ticat?” es jautāju.

Viņas tumšais skatiens tīksmi pārslīdēja pār siltajām ka-nēļkrāsas flīzēm, pār vilkmes jumtiņu no grubuļaina vara virs pavarda. “Es ticu tam, ka ir jādzīvo tā, kā vēlos. Es ieraugu Stiklija lampu, kašmira svīteri un zinu, ka varu to iegūt. Līdztekus šai man pieder vēl divas mājas. Kad pelnu-trauki manā mašīnā būs pilni, es to pārdošu.”

Es iesmējos, iztēlodamās, kā viņa aizbrauc mašīnu atpakaļ pie tirgotāja un paskaidro, kāpēc grib to pārdot. Droši vien viņa tā arī izdarīs. Es tikpat kā nespēju izprast, ka ir iespējams dzīvot tik ciešā saskaņā ar savām vēlmēm.

“Nupat pavadīju trīs nedēļas Toskānā. Sjēnā redzēju pa-lio,” viņa teica, trinkšķinādama vārdus kā ģitāras stīgas. “Tās ir no piecpadsmitā gadsimta pārmantotas zirgu skrie-

sanas sacīkstes pa bruģētajām ieliņām. Vai es to mainītu pret vīru, bērniem un “viņi dzīvoja laimīgi”? Nemaz nerunājot par ticamāko iznākumu, šķiršanos un konta parādu bankā, un trūcīgu bērna pabalstu. Es tev kaut ko parādīšu.”

Viņa paņēma no galda mazo, no ādas kvadrātiņiem sašūto rokassomiņu, sameklēja maku, atvēra to un parādīja man banknošu žūksni mana pirksta biezumā. Viņa izpleta naudaszīmes kā vēdekli, citu starpā bija vismaz ducis simtnieku. “Mīlestība ir ilūzija. Tas ir sapnis, no kura tu pamosties ar drausmīgām paģirām un kredīta parādu. Man labāk patīk skaidra nauda.” Olīvija nolika naudu atpakaļ, aizvilka somiņas rāvējslēdzēju.

Tad viņa aplika roku man ap pleciem un pieveda mani pie durvīm. Dzintarainā gaisma caur matēto stiklu krita mums uz vaigiem. Viņa viegli apskāva mani. Sajutu Ma Griffe, no viņas tas smaržoja siltāk. “Atnāc atkal, katrā laikā. Es pazīstu maz sieviešu. Man gribētos iepazīt tevi.”

Prom es gāju atmuguriski, lai redzētu viņu līdz pēdējam mirklim. Man riebās atgriezties pie Mārvelas, tāpēc apgāju ap kvartālu, juzdama sev uz pleciem Olīvijas rokas, manas nāsis bija pilnas ar parfīmu un viņas ādas smaržu, galva reiba no tā, ko biju redzējusi un dzirdējusi mājā, tik līdzīgā mūsējai, tomēr pavisam citādā. Un, iedama pa ielām, es atskārtu, kā katra mājā var pastāvēt pilnīgi atšķirīga realitāte. Vienā vienīgā kvartālā var būt piecdesmit atsevišķu pasauļu. Neviens nekad īsti nezina, kas notiek turpat kaimiņos.

12

Gulēju savā gultā un prātoju, kāda būšu, kļuvusi par sievieti. Agrāk es nebiju daudz domājusi par to, par savām nākotnes iespējām. Biju pārāk aizņemta, sūcot zivju sulu, ie-rokoties smiltīs, lai paglābtos no tuksneša saules nāvējošiem stariem. Taču tagad mani intriģēja šī nākotnes Astrida, kuru manī bija saskatījusi Olīvija. Es redzēju sevi apmēram tādu kā Katrīna Denēve, bālu un stoisku, tādu, kāda viņa bija filmā “Dienas skaistule”. Vai varbūt kā Dītrihu “Šan-hajas ekspresī”, viens vienīgs mirdzums un dūmi. Vai es būšu valdzinoša, sava maģiskā teātra zvaigzne? Ko es darīšu ar žūksni simtdolāru banknošu?

Iztēlojos šo naudu sev rokā. Prāts man apstulba. Pagaidām manas fantāzijas bija centrējušās vienīgi uz izdzīvošanu. Greznība palika ārpus iztēles robežām, kur nu vēl skaistums. Ļāvu acīm kavēties pie svītrainajiem aizkariem, līdz svītras pašas saplūda kādā skulptūrai līdzīgā veidolā. To manī bija saskatījis Rejs. Ar Olīvijas palīdzību es varēju to iegūt, radīt, izmantot. Es varēju strādāt ar skaistumu, kā mākslinieks strādā ar krāsām vai valodu.

Man būs trīs mīļākie, es nolēmu. Vecāks vīrietis, kāda slavenība, ar sudrabainiem matiem un pelēkā uzvalkā, viņš vedīs mani sev līdzi ceļojumos, kā sarunu biedreni garos

pirmās klases lidojumos uz Eiropu, garlaicīgos kokteiļva-karos, kas sarīkoti par godu ievērojamiem viesiem. Es nosaucu viņu par Zviedrijas vēstnieku. Jā, māt, es gulšos blakus tēvam, ar prieku.

Otrs bija Ksavjers, mans meksikāņu mīļākais, jaunradīts mātes Eduardo, bet maigāks un kaislīgāks, ne tik dumjš un izlutināts. Ksavjers pušķoja gultu ar kamēlijām, zvērēja, ka apprecētu mani, ja vien varētu, taču jau kopš dzimšanas esot saderināts ar meiteni, kurai ir zaķalūpa. Man nebija nekādu iebildumu, es negribēju dzīvot Mehiko kopā ar viņa valdonīgajiem vecākiem un dzemdēt viņam desmit katoliskus bērnus. Man bija pašai sava istaba viesnīcā un istabene, kas brokastīs pasniedza man gultā meksikāņu šokolādi.

Trešais vīrietis bija Rejs. Es satikos ar viņu slepeni lielās pilsētas viesnīcās, viņš sēdēja bārā ar savu skumjo seju, un es ienācu, ģērbusies baltā linu kostīmā un kurpēs ar melniem purngaliem, mati sasieti pakausī, pie somiņas piesieta šalle. “Šaubījos, vai tu ieradīsies,’’ es teicu zemā, viegli uzjautrinātā balsī gluži kā Ditriha. “Tomēr atnācu.’’

Dzirdēju, ka mani sauc Marvela, taču viņa atradās citā valstī, pārāk tālu prom. Viņa jau nesauca mani. Viņa sauca citu meiteni, kādu neinteresantu, bezcerīgu skuķi, kas lemta armijai vai kosmētiku skolai. Apvijusi stilbus ap Reju, es gulēju istabā ar augstiem logiem, uz tualetes galdiņa vāzē stāvēja pušķis izplaukušu, sarkanu rožu.

“Astrid!”

Viņas balss bija kā urbis, griezīga, neatlaidīga. Ja man būtu izvēle, es labprātāk vergotu vīrietim nekā sievietei. Izrāpos no gultas, iestreipuļoju dzīvojamā istabā, kur Mārve-la ar savām draudzenēm sēdēja uz puķainā dīvāna, galvas sabāzušas kopā virs glāzēm, pielietām ar limonādi kaut kā-

dā citplanētiešu nokrāsā, rokas iegrūdušas uzkodu maisīju mā, ko biju pagatavojusi pēc receptes, kura nodrukātā uz brokastu pārslu kārbas.

“Tepat viņa ir!” Debija pacēla savu zirdzisko ģīmi zem sprogaino ilgviļņu kodaļas, plakstu ēnas salipušas kārtām kā noslāņojumi klintsbluķī. “Paprasi viņai.”

“Kad es tev saku, tā mašīna,” Mārvela teica. “Tu pārnāc mājās - uz to pašu veco ūķi, braukā ar to pašu veco klaberkasti. Kāds no tā labums?”

Linda izpūta cigaretes dūmus un aizgaiņāja tos ar roku, kam nagi nolakoti perlamutra krāsā. Viņa bija blondīne ar zilām acīm, kas nemitīgi ieplestas izbrīnā, plaksti ieēnoti spīdīgi kā gliemežvāku iekšpuse. Viņas visas kopā bija mācījušās Birmingemas vidusskolā, bijušas līgavas māsas cita citas kāzās un tagad tirgoja Mary Kay.

Viņas patlaban strīdējās pārjauno Mary Kay brošūru, kurā bija attēlotas balvas, ko viņas var iegūt, ja pārdos pietiekami daudz skropstu tušas, lūpu kontūrzīmuļu un barojošo sejas masku. “Agrāk viņiem bija kadilaki,” Linda nicīgi nošņācās.

Mārvela izdzēra limonādi un ar blīkšķi nolika glāzi uz kafijas galdiņa. “Vienu vienīgu reizi mūžā es gribētu jaunu mašīnu, velns parāvis! Vai tas ir par daudz prasīts? Visiem ir jaunas mašīnas, pat vidusskolēniem. Tai kaimiņu padauzai ir nolādēta korvete!” Viņa sniedza man savu glāzi. “Astrid, atnes man vēl tiki punšu.”

Arī Debija sniedza man savējo. Es aiznesu tās uz virtuvi un ielēju tiki punšu no lielās Shasta pudeles, mirkli apmaldījusies tās izstarotajā Veneras sārtumā.

“Astrid!” sauca Linda, kājas pavilkusi zem sevis uz puķainā dīvāna. “Ja tu varētu izvēlēties - divas nedēļas Parīzē, Francijā, visi izdevumi apmaksāti, vai mašīnu...”

“Sūda buiku,” Debija iemeta starpā.

“Kas vainas buikam?” noprasīja Mārvela.

“...ko tu izvēlētos?” Ar garu mākslīgo nagu Linda izķeksēja sev kaut ko no acs kaktiņa.

Es atnesu viņu dzērienus, apspiezdama vēlēšanos teatrāli klibot, kroplā kalpone, un iespiedu visas glāzes rokās, neizlaistot ne lāsi. Viņas taču nerunāja nopietni. Parīzē? Manā Parīzē? Eleganti aug|u veikali un Gitanes bez filtra, tumši vilnas mēteļi, Buloņas mežs? “Ņemiet mašīnu,” es teicu. “Katrā ziņā.”

“Gudra meitene,” Mārvela noteica, tostā paceldama pret mani glāzi. “Tev vienmēr bijusi galva uz pleciem.”

“Ziniet ko, mums vajadzētu sapucēt Astridu,” Debija ierosināja.

Trīs acu pāri, visi šie apļi, skatījās uz mani. Tas laupīja drosmi. Tirkīzzilajā mājā mans parastais stāvoklis bija -palikt neredzamai.

Viņas apsēdināja mani virtuvē uz ķebļa. Piepeši es biju cienījama viešņa. Vai pieliektā lampa pārāk spilgti nespīd man sejā? Vai es negribu kaut ko iedzert? Linda grozīja mani šurpu turpu. Viņas pētīja manas poras, ar papīra salveti pieskārās ādai, lai redzētu, vai tā ir taukaina, normāla vai sausa. Man patika atrasties tik lielas uzmanības centrā. Tas lika man justies viņām tuvai. Tika izteiktas bažas par maniem vasaras raibumiem, par pieres formu, l ika apspriestas pūderkrēmu priekšrocības, man uz vaigiem tika ziesti paraugi.

“Pārāk sārts,” teica Linda.

Pārējās viedi klanīja galvas. Man vajadzēja korekciju. Korekcija bija svarīga. Kārbiņas un tūbiņas ar baltu un brūnu. Visu bija iespējams koriģēt. Manu dānisko degunu, manu stūraino žokli, manas biezās lūpas, tik tālas no pilnības.

Un es domāju par manekenu, ko reiz biju redzējusi veikala skatlogā, plikpaurainu un kailu, un divi vīrieši to ģērba, smiedamies un sarunādamies zem tā krūtīm bez krušgaliem. Atcerējos, ka vienam vīrietim pie noskūtās galvas bija pielīmēts kniepadatu spilventiņš.

“Tava seja ir ideāli piemērota grimam,” Debija teica, ar sūklīti uzklādama pūderkrēmu, grozīdama mani šurpu turpu kā tēlnieks, kas groza māla pikuci.

Skaidrs, ka ideāli piemērota, es biju balta lapa, mani aizpildīt varēja jebkurš. Gaidīju, kas es būšu, ko viņas radīs no mana brīnišķīgā tukšuma. Sieviete, kura ceļo pirmajā klasē, lasa Vogue un malko šampanieti? Katrīna Denēvc, kas ar suni pastaigājas Buloņas mežā, svešinieku apbrīnota?

Linda iezīmēja iekšējās kontūras man ap acīm, atvilkdama nost plakstus, un, kad acis no tā sāka asarot, viņa maigi susināja tās ar vates nūjiņas smaili. Viņa uzklāja man četras skropstu tušas kārtas, līdz es raudzījos caur zirnekļu mudžekli. Es būšu skaista, es jau to jutu. Mārvcla iezīmēja manas lielās lūpas mazākas, ar zīmulīti ietonēja kontūras iekšpusi un tad nokrāsoja tās ar Piquant Peach lūpu pomādi.

“Ak Dievs, nu taisni kā Mis Amerika!” Debija noteica.

Linda sacīja: “Bez jokiem. Ej paskaties spogulī.”

“Mati!” Debija iejaucās. “Paga, paņemšu savas lok-šķēres.”

“Nu, nevajag jau aizrauties,” teica Mārvcla. Viņa pēkšņi atcerējās, kas es esmu, nebūt ne Mis Amerika, tikai skuķis, kurš mazgā un ieveido viņai matus.

Bet Debija pieveica viņas iebildumus ar frāzi: “Kopējais iespaids.”

Karstums un smaka no svilstošiem matiem, kas iepinusies lokšķērēs, šķipsna pēc šķipsnas.

Tad es biju “sapucēta”. Turēdamas mani aiz abiem del-miem, likušas aizvērt acis, viņas ieveda mani Mārvelas guļamistabā. Aiz gaidām man kņudēja āda. Kas es būšu? “Un tagad pārstāve no krāšņā Kalifornijas štata - Astrida!”

Viņas aizvilka mani pie spoguļa.

Mati man cirtojās un sprogojās ap pleciem un pacēlās trīs collas virs galvas. Pār pieri un degunu stiepās baltas švīkas kā hinduistu kastas zīmes. Zem vaigukauliem parādījās brūni plankumi, plaisās balti, sadalīdami manu nedzīvo bēškrā-sas seju krāsojamās grāmatas laukumos, kas jāietonē saskaņā ar numuriem. Uz vaigiem kā ēde plosījās smiņķis, lūpas bija sarukušas par geišas mazo taurentiņu. Uzacis melnēja kā tumši spārni, sargājot spīdīgas plakstu ēnu strēles, violeti zilas un sārtas kā bērna zīmēta varavīksne. Es nemēdzu raudāt, bet tagad asaras nelūgtas sanesās man acīs, draudēdamas izlauzties no sava dīķa un izraisīt dubļu lavīnu.

“Viņa izskatās taisni kā Brigita - kā tur viņu sauca, tā modele.” Linda turēja mani aiz pleciem, spogulī viņas seja bija blakus manējai. Es pūlējos pasmaidīt, viņas bija izturējušās tik jauki.

Debijas brūnās acis atvilga lepnumā. “Vajadzētu nosūtīt viņas fotogrāfiju Mary Kay birojam. Varbūt mums piešķirs kādu balvu.”

Padzirdējusi par balvu, Marvela aši pavandījās pa skapi, sameklēja savu polaroīda kameru un nostādīja mani pie spoguļa. Tā bija vienīgā reize, kad viņa mani fotografēja. Varēja redzēt nesaklāto gultu, krāmus uz kumodes. Viņas uzslavēja cita citu un atgriezās pie limonādes un pārslu maisījuma, atstājušas mani spoguļa priekšā kā Bārbiju, kuru kāds sīkais sapluinījis un pametis smilšu kastē. Es samirkšķināju acis, lai atturētu asaras, un piespiedu sevi ieskatīties spogulī.

Man pretī raudzījās trīsdesmit gadu veca Denija kroga viesmīle. Ko vēl tev atnest, dārgumiņ? Es jutu, kā šī vīzija liesmaini iespiežas man dvēselē, izdedzinādama Denēvi un Dītrihu kā skābe, kas iešļākta man sejā. Šai sievietei spogulī nevajadzēs sabalsot orķestri no trim dažādiem mīļākajiem. Viņa nedejos uz Meksikas jumtiem, nelidos pirmajā klasē uz Londonu pār Ziemeļpolu. Viņu gaidīja varikozās vēnas un vienistabas dzīvoklis ar kaka smiltinām un Lanas Tērncres filmām. Viņa dzers viena pati, un uz palodzēm mirs tomātu dēsti. Katru nedēļas dienu viņa noticēs maģijai. Mīli mani, teica šī seja. Es esmu tik vientuļa, tik izmisusi. Es tev došu visu, ko vien tu gribi.

Skola togad beidzās zem jūraszila slāņa, smaga kā slapji dvieļi. Zīmuļpelēkās dienas iekrāsoja vienīgi zilie ziedi Olīvijas pagalmā. Es pieskatīju bērnus, veicu mājassoli, pārlasīju “Spiegu mīlas namā”. Ilgojos redzēt Olīviju, bet Mār-vela nemitīgi gādāja man darbus. Ja es kaut vai izgāju ārā, viņa tūdaļ deva man vēl četrus rīkojumus. Dažreiz es pamanīju Olīviju dārziņā plūcam garšaugus un mūsu acis sastapās, taču viņa ne ar vaibstu neizrādīja, ka mani pazīst. Viņa būtu laba slepenā aģente, es nodomāju un mēģināju darīt tāpat, taču pēc kāda laiciņa sāku prātot, vai viņa prasmīgi tēlo vai varbūt ir aizmirsusi mani pavisam.

Mīļā Astrīda!

Ir iznācis cietumu žurnāls “Liecinieks ”, tas Tev katrā ziņā jānopērk, tur ir nodrukāts viss mans dzejolis. Tas aizņem septiņas lappuses, ilustrēts ar Elenas Mērijas Makonelas fotogrāfijām. Atsaucība ir milzīga. Liku viņiem publicēt īsu piezīmi, kurā pazemīgi pieminēju, ka ar dziļu pateicību tiktu pieņemti pastmarku, grāmatu un naudas ziedojumi.

Jau esmu naski iemantojusi jaunus draugus. Piemēram, brīniSķo Danu Vailiju, Nr. Ml43522, varmācīgu laupītāju, kas atsēž divpadsmit gadus Sankventinā. Lielais Dans, kā viņš pats sevi dēvē, raksta gandrīz katru dienu -sadistisku fantāziju sērijas, kurās man piešķirta zvaigznes loma. Labākā pagaidām ir tā, kurā viņš netiklā veidā iegūst mani uz sava 1972. gada mustanga motora pārsega, reizē nolūkodamies, kā pār Malibu riet saule. Vai tas neskan romantiski? Vai tajā gadā mustangiem uz pārsega jau bija rotājuma figūriņa?

Kāda sieviete nupat atsūtīja Annas Sekstones Kopotus rakstus. Alleluja! Beidzot kaut kas lasāms, ja nerēķina cietuma bibliotēkas vienīgās grāmatas, kurām uz vāka necilājas ņieburi, proti, lieliem burtiem iespiests “Karš un miers” un nobružāts Džeks Londons. Vai manu, vai.

Protams, šai pielūdzējai katrā ziņā bija jāatsūta manam vērtējumam kaudze drausmīgas dzejas. Viņa dzīvo vienā Viskonsinas fermā, tādā kā savecējušu hipiju kopienā, vērpj pati savu aitu vilnu un tādā garā. Kā gan cilvēks, kuram patīk Sekstone, spēj radīt tik nesatricināmi sliktus darbus? Es esmu Sievaaa, vai dzirdi, kā Kliedzuuu. Nu tad, lūdzama, vienkārši kliedz, lai visiem, kas tajā iejaukti, būtu daudz mazāk jākaunas.

Toties viņa uzskata, ka es esmu patriarhāta cietumniece, tāda maza mocekle. Kamēr vien viņas solidaritātē ietilpst arī ziedojumi - tikmēr varu tautai! Brīvību Hjūijam! Brīvību Ingridai Magnusenai.

Neviena vārda par mani. Kā tev klājas, Astrid? Vai tu esi laimīga? Es pēc tevis ilgojos. Šķita, pagājuši gadi, kopš viņa saskārusies ar draudiem mani zaudēt. Es biju atgriezusies pie ēnām. Mans uzdevums atkal bija dalīties viņas

triumfos, kopā ar viņu irgāties par viņas nelaimīgajiem pie lūdzējiem, būt tādam kā kabatas spogulītim un publikai stu dijā. Es aptvēru, ka atrodos tieši tur, kur viņa vēlas, garantēti nelaimīga pie Mārvelas Tērlokas, tirkīzzilās krāsas cietumniece, kas pārtop māksliniecē, kāda, kuru viņa reiz varbūt vēlēsies iepazīt. Turpretī es nevēlējos neko citu kā vien to, lai viņa ierauga mani tagad, tāpat kā todien ieraudzīja cietumā. Lai viņa grib mani iepazīt, uzzināt, ko es domāju, ko jūtu.

Es aizrakstīju viņai par Olīviju, par vēl vienu veidu, kā dzīvot pasaulē. Pievienoju zīmējumus, kuros Olīvija zvilnēja uz dīvāna un izbūra no gaisa maģiju. Tu neesi vienīgā skaistule pasaulē, māt. Tajā pastāv gan pulēts tīkkoks un alabastrs, gan viļņains sarkankoks un zīds. Un vesela apmierinātības pasaule, bet tev ir tikai niknums un alkas. Pasaule pašķiras Olīvijas priekšā, tā nogulstas viņai pie kājām, bet tev ir jācērtas tai cauri kā ērkšķu biezoknim.

Ilgajās, garlaicīgajās vasaras pēcpusdienās Mārvela lika man pieskatīt bērnus parkā un dažreiz nesauca mūs mājās līdz pat vakariņu laikam. Man bija uzdots pirkt viņiem uzkodas un palīdzēt uzrausties uz slīddēļa, izšķirt viņu karus smilšu kastē, šūpot viņus šūpolēs. Lielākoties es sēdēju uz smilšu kastes malas kopā ar mātēm, kas mani ignorēja katra savā veidā, mazgadīgās latīņamerikāņu mātes svarīgi, lepnas par saviem ratiņiem un uzkrāsojušās tik rūpīgi kā kabuki aktieri, un gados vecākās anglosakšu mammas, prastas kā pankūkas, tās smēķēja cigaretes un runāja par automašīnu vainām, vīru vainām, dēlu vainām. Es uzskicēju šīs tērgājošās sievietes, galvas te kopā, te atstatu. Viņas izskatījās pēc apraudātājām, kas satupušas Krusta pakājē.

Kādā no šīm pēcpusdienām es saodu kūtrajā gaisā

marihuānu un pārlaidu skatienu rotaļlaukumam, lai redzētu šā smārda avotu. Otrā pusē pie autostāvvietas uz dzeltenas automašīnas sēdēja grupa zēnu, durvis va|ā, mūzika pilnā skaļumā. Es nez ko atdotu, lai tikai saķertu kaifu! Lai justos labsirdīga un līdzcietīga, nevis saspringta un ļauna, gatava iekraut Džastinam pa galvu ar viņa lāpstu, ja viņš vēlreiz man činkstēs, ka cits bērns iemetis viņam ar smiltīm vai nogrūdis no kāpelējamā režģa. Viņš bija tikpat neatlaidīgs kā viņa māte. Pūlējos sev atgādināt, ka Džastinam ir tikai četri gadi, bet pēc brītiņa tas vairs nešķita nekāds aizbildinājums.

Es izņēmu vēstuli, kas šorīt bija pienākusi no mātes, un atlocīju piezīmju papīra lapiņu. Tagad viņa vismaz pievērsa man uzmanību.

Mīļā Astrida!

Vai ar tēvoci Ērniju jau neizgāja pietiekami slikti? Nē, Tev bija jāatrod paša pretīgāka veida radījums, kam pieķerties. Neuzdrošinies ļaut, lai viņa Tevi paved! Ernijam nebija vajadzīgs nekas cits kā vien Tava miesa. Ja Tev ir kaut mazākā kripata veselā saprāta, tad BĒDZ no šīs sievietes kā no vīrusa, kas sagrauz miesu!

Jā, patriarhāts ir radījis šo peļamo pasauli, kurā ir cietumi un Volstrīts, un mātes, kas pārtiek no labdarības pabalstiem, bet ar šo pasauli nedrīkst slēgt slepenus līgumus! Ak Dievs, tā sieviete ir prostitūta, vai tad varētu gaidīt, ka viņa sacīs ko citu? “Pastāvi uz savām tiesībām”? Varētu domāt, tā kā viņa ir melnādainā, tad kaunēsies laizīt zābakus savam saimniekam, teikt, ka tā ir balto pasaule un ar to ir jāsadzīvo, cik labi vien var. Ja viņa būtu nacistu kola-boracioniste, viņai noskūtu galvu un dzītu viņu pa ielām. Tāda sieviete kā viņa ir parazīts, viņa barojas no netaisnības kā ērce no cūkas. Protams, ērcei tā ir cūkas pasaule.

Varētu domāt, ka mana meita būs apveltīta ar parok augstu intelektu, lai viņu apmuļķotu tik mūžveci cilvēces atkritumi. Dabū Žermēnas Grīras “Sievieti einuhu", palasi Aī. Pat Tavā traģiski ierobežotajā vietējā bibliotēkā vajadzētu būt kādam “Zāles stiebru " eksemplāram.

Māte

Māte parakstīja grāmatas kā medikamentus. Krietna deva Vitmena mani izārstētu gluži kā rīcineļļa. Taču viņa vismaz domāja par mani. Es atkal eksistēju.

Marihuānas smaka drūmajā gaisā padarīja mani vai traku. Es skaudīgi vēroju zēnus ap dzelteno mašīnu. Parasti es visiem spēkiem censtos izvairīties no tādiem puišiem -no bandām līdzīgām pumpainu ģīmju grupām, kam raksturīgas rupjas piezīmes un visatļautības stāja. Tai vajadzēja man atgādināt, ka šī pasaule pieder viņiem. Bet Olīvija no viņiem nebaidītos. Viņa parādītu burvju trikus. Olīvija zināja, ko viņi grib, un varēja viņiem to dot vai nedot. Vai man pietiks dūšas?

Es pievērsos Džastina rotaļbiedra mātei. “Vai jūs varētu mirklīti viņu pieskatīt? Es tūdaļ atgriezīšos.’’

“Tepat būšu.” Viņa nopūtās, nodzēsdama smiltīs cigareti.

Nesu Keitlinu pār zālienu uz turieni, kur ap mašīnu drūzmējās zēni. Vīriešu pasaule. Es redzēju sevi tā, kā mani redzēja viņi, kā mani redzēja Rejs, - slaida, bāla meitene ar gariem, plandošiem matiem, ar biklu smaidu biezajās lūpās, kailajās kājās nogriezti džinsi. Iedama tuvāk, pacēlu Keitlinu augstāk sev uz gūžas, viņi visi mani vēroja. Atskatījos, lai redzētu, vai Džastina uzraudze skatās šurp. Viņa bija aizņemta, saulītē iezieda savu bērnu ar pretapdeguma krēmu.

“Vai var dabūt kādu dūmu?” es jautāju. “Visu dienu pieskatu sīkos un esmu galīgi beigta.”

Zēns, kam āda izskatījās kā apcepta uz restēm, iedeva man smēķi. “Mēs redzējām, kā tu nāci,” viņš teica. “Es esmu Braiens, tie ir P. Dž. un Lielais Als. Un Misters Dabiskais.” Zēni palocīja galvu, pamāja. Viņi gaidīja, ka nosaukšu savu vārdu, bet es to nedarīju. Es to varēju dot vai nedot. Tas man patika.

Marihuāna nebija pirmās šķiras prece, ne tāda kā Rēja zālīte, kuru varēja saost pat caur plastmasas maisiņu. Šī oda pēc gruzdošiem salmiem, garša bija sausa un brūna, tomēr man šķita, ka tā ir salda kā pati saules gaisma. Es ievilku dūmus, novērsusies no Kcitlinas, lai nenoreibtu arī viņa. Keitlina manās rokās dīdījās, bet es nevarēju likt viņu zemē, viņa būtu apakšā pirmajai garāmbraucošajai mašīnai.

“Gribi pirkt?” Puisis, vārdā P. Dž., bija izbalinājis matus. Uz viņa T krekla ar oranžiem, psihodēliskiem burtiem bija rakstīts: “Akmens Tempļa Piloti.”

Man kabatā bija trīs dolāri, par ko pirkt saldējumu bērniem. “Cik?”

Pārējie skatījās uz drukno Misteru Dabisko, kas sēdēja mašīnā pasažieru sēdeklī. “Pieci par gramu,” viņš noteica.

Es pārliku Keitlinu uz otras, savainotās gūžas, paņēmu smēķi no Akmens Tempļa Pilota. Bija tik jauki skurbt. Jutu, ka zīmuļpelēko debesu vāks paceļas un es varu elpot, nu man vairs nebija bail no šis pēcpusdienas atlikuma. “Man ir trīs.”

“Kā es neesmu redzējis tevi agrāk? Tu mācies Birmin-gemas skolā?” jautāja druknais, kāpdams ārā no mašīnas. Viņam bija sārti vaigi un viļņaini, brūni mati, viņš izskatījās gadu divpadsmit vecs.

Es papurināju galvu, apzinādamās, kā viņš uz mani

blenž, un šoreiz es nesamulsu. Viņš bija ieinteresēts. Ta bi ja mana valūta, mana barterprece. Es izelpoju sāņus no Keit-linas, tā, lai būtu redzams mans kakls, novirzot viņa skatienu tur, kur es gribu.

“Čalis tev ir?” viņš jautāja.

“Sulu,” teica Keitlina, raustīdama man kreklu, nogrūzdama no pleca lencīti. “Assī, sulu!”

Es pārliku viņu uz otras gūžas, paucināju un apklusināju, juzdama, kā viņu acis apglāsta manu gludo plecu. “Nav,” es sacīju zēnam, vērodama, kā viņš ar pirkstiem pieskaras sev pie lūpām.

Viņš atbalstījās pret atvērtajām mašīnas durtiņām, kāju uzlicis uz sliekšņa, prātodams. “Atsūkā man, es iedošu tev ceturtdaļu unces.”

Apdullušais Pilots iesmējās. “Aizver žaunas, debilais,” druknais viņam uzšņāca un atkal pievērsās man. “Pusi,” viņš klusu teica. “Pusmaisiņš, tas ir daudz.”

Pārējie zēni noraudzījās, gaidīdami, kas notiks.

Es uzcēlu Keitlinu augstu uz gūžas, atskatījos uz rotaļ-laukumu, vērtēdama attālumu, šūpoles pretim vienas otrām kā kāda mašīna rūpnīcā, gatavais produkts tiek nosviests lejā pa slīddēli. Vai es gribēju? Resnais zēns kodīja apakšlūpu, sasprēgājušu, neskūpstītu. Viņš sarka zem vieglā iedeguma, tik neganti pūlēdamies tēlot spico. Atsūkāt viņam par pusmaisiņu? Ja kāds būtu to ierosinājis agrāk, es justu pretīgumu. Bet tagad manas lūpas atcerējās, kā skārušas Rēja dzīsloto, drebošo, pulsējošo locekli, maigo galviņas ādu, sāļo sēklu. Es lūkojos uz resno zēnu, prātodama, kāda būtu sajūta.

Keitlina spieda muti man pie kakla, mēģināja taisīt slapjus un dūcošus spurkšķus pret manu ādu, savā nodabā smējās. Es šos zēnus nepazinu, es viņus vairs nekad neredzēšu.

Zālīte padarīja mani drosmīgu, raisīja ziņkārību par to, cik daudz es atļaušos, it kā es būtu pavisam cita, tāda, ar kuru Olīvija lepotos. “Lai kāds patur Keitlinu. Zemē likt nedrīkst, viņa vienā mirklī būs prom.”

“Alām ir četri mazi brāļi.”

Atdevusi Keitlinu klusajam puisim ar īsi apcirptiem matiem un retu bārdeli, es sekoju resnajam zēnam uz krūmiem aiz atejām. Viņš atsprādzēja bikses, novilka tās pār gurniem. Es nometos ceļos uz priežu skujām kā lūdzēja, kā grēciniece. Nevis kā mīlētāja. Viņš atspiedās pret atejas rupjo ģipša sienu, kad es skaitīju lūgšanu ar viņa locekli mutē, ar viņa rokām matos. Nu taisni kā Mis Amerika.

Ar Reju tā nebija nekad. Tolaik bija bauda pēc baudas, mutes, rokas, delnas, samtaina ada, visi iespējamie pārsteigumi. Šis bija seksa pretstats. Es neko nejutu pret šo zēnu, pret viņa ķermeni, kas šeit kustējās. Sajūta bija kā darot darbu. Jēdzienam “mīlēšanās” tas izrāva sirdi, padarīja to apmēram tikpat trulu kā zobu tīrīšana. Kad zēns beidza, es izspļāvu rūgto sēklu, noslaucīju muti kreklā. Domāju, ka viņš ies prom, bet viņš sniedza man roku, piecēla mani kājās. “Mans vārds ir Konrāds,” viņš teica. Viņš bija sveša garša man mutē, smarža man matos. Viņš iedeva man norunāto pusmaisiņu zāles. “Ja kādreiz kaut ko vajag, es vienmēr esmu tepat tuvumā.”

“Paturēšu to prātā,” es teicu. Mēs atgriezāmies pie mašīnas, un es paņēmu Keitlinu. Mans pirmais triks, es domāju, izmēģinādama, kā tas skan.

Pa virtuves logu es vēroju, kā Olīvija iznāk no mājas, kanēlis un bēškrāsas zīds, mati atglausti atpakaļ. Es griezu šķēlītēs ābolu Džastinam un Keitlinai. Noskatījos, kā Olīvija iekāpj šampanieša krāsas korvetē, atpakaļgaitā izbrauc no pagalma, un sapratu.

Viņai tas bija darbs. Viņa pelnīja savu mašīnu, savus vara katliņus tāpat kā tas, kurš maketē žurnālus vai iznesa pastu. Šie vīrieši - rasta, HMW - nebija mīļākie. Tie bija klienti. Tur stāvēšana ceļos bija mazliet izsmalcinātāka, pakalpojums diskrētāks, ilūzija tveramāka, un samaksa vis nebija pusmaisiņš zāles.

Es paziņoju Mārvelai, ka esmu iestājusies treniņpro-grammā, lai gatavotos armijai. Kādā mākoņainā rītā aiz-saitēju sporta čības, sasēju matus astītē, palēkāju, pieskāros kāju pirkstgaliem, atspiedos pret žogu un staipīju paceles cīpslas, izrādījos pamatīgi, lai viņa skatās un novērtē. Armija būs īstā vieta, nodrošināts darbs, papildu labumi.

Tad es vienu reizi apskrēju ap kvartālu un pieklauvēju pie Olīvijas durvīm.

Viņa bija ģērbusies baltos džinsos, svīterī un mokasīn-kurpēs. Viņai mugurā tas viss izskatījās seksuāli pievilcīgi, es centos saprast, kāpēc. Kurpes nebija gluži skolas tipa kurpes, tās bija šaurākas, ar bārkšu pušķīti. Svīteris viegli ieskāva viņas augumu, kakla izgriezums atsedza vienu plecu. Es biju uzzīmējusi šo plecu, kurš vizēja kā nopulēts, slīdot laukā no mīkstā, rūsganā vilnas adījuma. Mati sasprausti ar garenu sudraba sprādzi, kas droši vien maksāja vairāk nekā tā marihuāna, kuru nesen biju nopelnījusi.

“Man ar jums jārunā,” es teicu.

Olīvija aicināja mani iekšā un, vērdama ciet durvis, paskatījās man pār plecu. No stereoiekārtas skaļruņiem plūda balss, kāds vīrietis dziedāja franciski, jutekliski, pa pusei runādams. “Man prieks, ka tu atnāci,” viņa sacīja. “Gribēju tevi satikt, bet biju tik aizņemta. Atvaino, es patlaban uzkopu dzīvokli.” Viņa salika glāzes un šķīvjus uz lakotas paplātes, izbēra no kristāla pelnutrauka cigāru galus. Es prā-

toju, kurš no vīriešiem smēķē cigārus. Te atkal bija ciemojies Mersedess. Ventilators gausi griezās, maisīdams gaisu, skābu no cigāra dūmiem. Viņa aiznesa paplāti uz virtuvi, ielēja kafiju. “Pienu?”

Kafija bija tik stipra, ka nemainīja krāsu, kad Olīvija pielēja tai pienu. “Tu izskaties citāda,” viņa teica. Mēs apsēdāmies pie ēdamistabas galda, zeltītos krēslos ar atzveltnēm arfas formā. Zem mūsu tasītēm viņa novietoja mazus paliktnīšus ar holandiešu tulpēm.

Es izņēmu no kabatas marihuānas maisiņu, noliku to uz galda. “Es parkā atsūkāju vienam resnam puikam. Viņš iedeva man šo.”

Olīvija saņēma maisiņu saujā, viegli saliekusi ap to pirkstus, un es nodomāju, ka tieši tāpat viņa turētu vīrieša peni. Viņa apgrieza roku otrādi, ar pirkstu kauliņiem pret galdu, un pašūpoja galvu. Pierē ievilkās abas vertikālās krunciņas. “Astrid. Ne jau to es biju domājusi.”

“Es gribēju uzzināt, kāda ir sajūta.”

“Un kāda bija sajūta?” viņa klusu jautāja.

“Ne sevišķi laba,” es teicu.

Viņa sniedza maisiņu man atpakaļ. “Uztin vienu, izsmēķēsim kopā.”

Es uztinu smēķi uz elegantā tases paliktnīša, uz papa-gailiski svītrota zieda. Man diez cik veikli nepadevās, bet viņa nepiedāvājās palīdzēt. Kamēr mēs smēķējām, es skatījos apkārt un prātoju, kādam daudzumam spermas tas viss ir līdzvērtīgs - ierāmētie grebumi un krēsli ar arfu atzveltnēm, un biezās koka žalūzijas. Droši vien veselam okeānam. Olīvijas vietā es naktis par to murgotu, par baltu spermas jūru un albīniskajiem briesmoņiem, kas mīt tās dzīlēs.

“Vai jums patīk nodarboties ar seksu?” es jautāju. “Tas ir - vai tas jums sagādā prieku?”

“Prieku sagādā viss, ko tu labi proti,” viņa teica. "Ka daiļslidotājai. Vai dzejniecei.” Viņa piecēlās, izstaipījās, nožāvājās. Kad viņa pacēla rokas, es pamanīju viņas slaido vēderu. “Man jāizdara viens darbiņš, vai gribi braukt līdzi?”

Es svārstījos. Varbūt manai mātei bija taisnība, varbūt man vajadzētu bēgt. Viņa varēja nolaupīt manu dvēseli. Viņa to jau darīja. Bet kas cits man bija, kāds cits skaistums? Mēs norunājām satikties kvartāla galā, lai Mārvela neieraudzītu mani viņas korvetē.

Olīvija bija nolaidusi mašīnas jumtu, ap matiem un ap kaklu apsējusi baltu, punktainu lakatiņu Greisas Kellijas stilā. Vai bija vēl kāda tik valdzinoša sieviete kā Olīvija Džon-stone? Es apsēdos pasažieru sēdeklī, tik zemā, ka bija gandrīz vai jāatguļas, piesprādzēju drošības jostu, noliekusi galvu, lai neviens mani nemanītu, un mašīna strauji brāzās prom.

Tajā mākoņainajā pēcpusdienā es iemīlējos. Ātrumā un ceļā, un ainavā, kas joņoja garām kā panorāma paātrinātā filmā. Mašīnā man parasti kļuva nelabi, bet zālīte palīdzēja to pārvarēt, ceļš un priedes aizgaiņāja nomāktību, kuru biju nēsājusi līdzi kopš parka, tās vietā nepalika nekas cits kā vien motora dziesma tenorā un vējš man sejā, Olīvijas asais profils, lielās saulesbrilles, Koltreina “Neima”, kas kompaktdisku atskaņotājā vērpās kā stāsts. Tai kaimiņu padauzai ir nolādēta korvete. Un es mīlēju Olīviju par to, ka viņa dalās ar mani šajā šampanieša krāsas pērlē, kuru izcēlusi no baltās jūras dzīlēm.

Mēs braucām pa Venturu, augšup pa Koldvoteras kanjonu, ceļa līkumi kā Koltreina alta saksofona kāpums un kritums. Mēs to izdejojām, iemiesojām, braukdamas augšup gar ziedos slīgstošām Ielejas rančo mājām, baltie izdedžu bloki rotāti ar bedrīšu rakstiem, melnas cipreses bez kādas

iztēles sadēstītas rindās un ģeometriski apcirptas, augšup, pār Kori, uz Beverlihilzu.

Nu parādījās milzu papardes un balzamīņu dobes, mājas ar parādes durvīm divu stāvu augstumā, zāle tik starojoši zaļa kā biljarda galds, dārznieki ar šļūtenēm bija vienīgie cilvēki, kas redzami tuvumā. Mēs bijām pilnīgi brīvas. Ne bērnu, ne darba, ne audžumātes, tikai ātrums un mūsu skaistums, un Koltreina saksofona dvēseliskā dvaša. Kurš gan drīkstētu mums pieskarties?

Olīvija apturēja mašīnu pie kādas viesnīcas Rodeodrai-vā, un mēs soļojām gar dārgajiem veikaliem, apstādamās, lai ielūkotos skatlogos. Mēs iegājām tik smalkā veikalā, ka tam bija pat šveicars. Olīvijai iepatikās melna krokodilādas soma, un viņa to nopirka, maksādama skaidrā naudā. Viņa gribēja kaut ko nopirkt man. Ievilka mani veikalā, kur nebija nekā cita kā vien svīteri, šalles un adītas cepures. Pieglauda vienu svīteri man pie vaiga. Tas bija pārsteidzoši pūkains. Es apjēdzu, ka neesmu pietiekami domājusi par fiziskās realitātes iespējām.

“Kašmirs.” Viņa pasmaidīja, pazibēja izvirzītie augš-zobi. “Patīk?”

Es nopūtos. Biju pamanījusi cenas zīmīti.

“Laba meitene. Bet ne firziķu krāsu.” Olīvija atdeva svīteri pārdevējai, astoņpadsmit gadu vecai meičai, kas rāmi smaidīja. Veikalā oda pēc naudas, maigas kā sapnis.

“Jūraszils ir skaists,” meitene sacīja, rokās turēdama pīnēm rotātu svīteri pavasara krāsā.

“Pārāk pamanāms,” es teicu.

Olīvija saprata, kā tas domāts. Viņa sameklēja svīteri Parīzes zilumā, bez pīnēm, iedeva to man uzlaikot. Manas acis tas darīja zilas kā mellenes, izcēla rožaino toni manos vaigos. Tomēr manā atvilktnē to varēja noturēt par mantu,

kas pirkta Ebreju Sieviešu lietoto preču bode. Tas maksāja piecsimt dolāru. Olīvija nepamirkšķināja ne aci, noskaiti dama piecdesmitniekus un simtniekus. “Tas, kas ir reāls, vienmēr ir naudas vērts,” viņa man paskaidroja. “Paskaties, kā tas darināts.” Viņa parādīja man plecus, to, kā tie vīles vietā saadīti kopā ar atsevišķu ielaidumu. “Tu to valkāsi visu mūžu.”

Tas, kas ir reāls. To es iemācījos, kamēr mēs staigājām no veikala uz veikalu. Georg Jensen sudraba aproce. Ro-belin keramikas vāze. Veikali kā baznīcas, kur tiek pielūgts reālais. Klusās balsis, sievietēm pārcilājot Steuben stiklu, Hermes šalles. Iegūt reālo nozīmēja būt reālai. Es pieglaudu vaigu savam svīterim, samtainam kā zils persiešu kaķis.

Viņa cienāja mani ar pusdienām restorānā zem dzeltcn-balti svītrotiem sauljumiem, pasūtināja mums vieglu maltīti: grilētus piparus un kazas sieru, lasi, carpaccio, palmu salātu serdes. Viņa paskaidroja, kas tie par ēdieniem, malkoja no glāzes aukstu baltvīnu, apēda kādu kumosu, tad nolika dakšiņu. Nekad savā mūžā nebiju redzējusi neko tik elegantu kā Olīvijas ēšanas maniere. Itin kā mums piederētu viss pasaules laiks.

“Dzīvei vienmēr būtu jābūt kā nesteidzīgai, labai maltītei,” viņa teica. “Diemžēl vairumam cilvēku šai ziņā nav talanta.” Viņa paskatījās uz viesmīli baltā žaketē un norādīja viņam uz manu tukšo ūdensglāzi. ‘Tiklīdz ļaudis ir kaut ko iesākuši, viņi jau grib, lai tas ir beidzies, jau metas uz nākamo. Lai gan ar nepacietību bija gaidījuši pirmo.”

Es centos viņu atdarināt, pretodamās tieksmei divos kumosos notiesāt visu lasi, kas bija šķīvī. Jo lēnāk es ēdu, jo labāk sapratu, ko viņa domājusi. Grilēto piparu saldme, kas atgādināja karameli, kazas siera vircotais pamatīgums, jēlās, sārtās zivs tekstūras, sāls un cukurs pie pašas ādiņas,

tekstūras, garšas un smaržas kā krāsas uz paletes vai toni mūzikā.

“Es reiz satikos ar vīrieti, kurš veda mani uz labākajiem restorāniem pilsētā,” Olivija teica. “Kad bijām paēduši, viņš parasti piecēlās un sacīja: “Un uz kurieni iesim tagad?” Mēs devāmies uz citu restorānu, un viņš ieturēja otru maltīti. Dažreiz veselas trīs pēc kārtas.” Viņa ielūkojās salmu dzeltenajā vīnā, it kā tur būtu rodams cilvēku rijības atminējums, un, to neieraudzījusi, pašūpoja galvu. “Turklāt viņš bija jauks cilvēks. Gudrs, bagāts kā Krēzs. Tas bija nožēlojami. Viņš dzīvoja kā lentenis. Man bija viņa žēl. Milzīgs vīrs, droši vien trīssimt mārciņu smags. Ļoti nelaimīgs cilvēks.”

Es negribēju iztēloties, kā viņa mīlējās ar šo trīssimt mārciņu smago vīrieti, gu| viņam apakšā, kamēr viņš steigšus triecas viņas miesā, lai atkal varētu iet prom. “Kā jūs ar viņu iepazināties?”

Olīvija aizgainīja biti, kas pētīja viņas vīnu. “Es strādāju aizdevumu kasē vienā no viņa bankām.”

Es skaļi iesmējos. Olīvija kā bankas ierēdne! No deviņiem līdz pieciem pie rakstāmgalda gabardīna kostīmā un zemās kurpēs. Un pusdieno lētā ēstuvē. “Jūs jokojat.”

“Nemaz, ko tad tu domāji, ka es biju viena no tām meitiņām, kas grozās pa Vannijsas bulvāri trušādas jaciņā? Man ir maģistres grāds biznesa administrācijā. Jā gan, par naudu es zināju visu, nezināju tikai, kā pie tās tikt. Un es pa daļām maksāju par savu hondu un īrēju mazu dzīvoklīti Čendlerstrītā tieši tāpat kā visi citi.”

“Un tas lielais vīrs paglāba jūs no sevis pašas.”

Olīvija nopūtās. “Nabaga misters Freds. Pagājušajā gadā viņu ķēra sirdstrieka. Visu mantoja brālis.” Viņa paraustīja plecus. “Bet ko citu var gaidīt no vīrieša, kurš apēd trīs vakariņas pēc kārtas?”

Es sēdēju Mārvelas mājā un noskatījos, kā viņi ēd. Viņi neatraudamies blenza televizorā, gluži kā uzvelkamas lelles celdami pie lūpām dakšiņu, nemanīdami, vai ēd tunča sautējumu vai kaķu barības ragū. Es biju sākusi gatavot ēdienus, pateikusi Mārvelai, ka varbūt mācīšos par pavāri, sievietei tā ir laba iztikšana. Es pieņēmos svarā. Ribas pamazām iegrima rumpja maigajā miesā. Apbrīnoju spogulī savas krūtis, vēlējos, kaut Rcjs tās redzētu, ieskautu tās savās sakropļotajās plaukstās. Man patika tas, kā kustas mans augums, kad eju pa ielu. Mārvcla sprieda, ka tas esot raksturīgi manam vecumam, es apveļoties, tā viņa to dēvēja. Bet tas nebija tiesa. Es biju steigusies pārāk ātri. Es biju pārāk stipri alkusi kļūt par sievieti.

13

Vasaras pilnbrieds zvēla kā ar veseri. Jau deviņos rītā varēja sākt bažīties par to, cik karsti šodien būs. Olīvija vizināja mani korvetē pa 101. šoseju un tad tālāk uz kādu kanjonu - Topangu, Kanandūmu, uz pludmali, pēc tam mēs braucām atpakaļ pa krasta šoseju, juzdamas vēju uz savas ādas, atsegtas saulei, ignorēdamas vīriešu saucienus no citām automašīnām. Nekad nebiju jutusies tik skaista un bezbailīga.

Dažreiz Olīvija paņēma līdzi krūku ar ruma punšu un stereo atskaņoja brazīliešu mūziku - Miltonu Nasimento, Gilberto Gilu, Hobīmu. Kada brazīliešu Astrida dziedāja interesanti vienmuļi, it kā šūpuļtīklā grimtu pussnaudā un dziedātu bērnam, nevis ierakstītu albumu. Mēs sēdējām dzīvojamā istabā uz kušetes, pārklātas ar svītraino kokvilnas audumu, virs galvas gausi griezās ventilatori, ēdām mango ar šķiņķi un aplūkojām Brazīlijas fotogrāfijas, Olīvija lasīja man priekšā pilsētu nosaukumus to šalcošajā portugāļu valodā: Riodežaneiro, Itaparika, Resifi, Ouropreto, Salva-dora. Attēli ar koloniālām pilsētām, izkrāsotām augļu saldējuma krāsās, melnas sievietes baltās kleitās palaiž jūras viļņos svecītes. Olīvija Karnevālā, ģērbusies sudraba vizuļu kleitā ar šķēlumiem līdz padusēm, mati kupli un nevaldāmi.

Viņa turējās pie rokas baltam vīrietim, viņš bija iededzis, ar blāvām, zilām acīm.

“Tev patiktu Karnevāls,” viņa teica. “Tu dejotu trīs dienas no vietas.”

“Es neciešu pūļus,” es sacīju, apreibusi no viņas gatavotā ruma punša, salda un smaga kā ķieģelis. “Man vienmēr bail, ka mani sabradās.”

“Gadās,” Olīvija piekrita, mādama ar galvu sambas ritmā. “Karnevālā jāsargās pakrist.”

Pēc brīža viņa piecēlās un sāka dejot. Es atgūlos un skatījos uz Olīviju lakatā un ap vidukli aptītos svārkos, kustoties sambas sarežģīto ritmu taktī. Iztēlojos viņu ģērbtu vienīgi vizuļos un sviedros, dejojot kopā ar pulsējošo pūli zem Dienvidu saules, gaisā virmo ruma, mango un Ma Grif-fe smarža. Mūzika viļņiem plūsmoja pār viņas augumu, pēdas kustējās mazos, vilcinošos soļos, delmi virs paceltajiem elkoņiem šūpojās kā palmas. Zem saules pulsēja simtiem tūkstoši cilvēku visās iespējamās nokrāsās.

“Padejo ar mani,” viņa teica.

“Nemāku,” es sacīju. “Esmu baltā meitene.”

“Nesaki vis, ka nemāki.” Olīvija pavīpsnāja, gurni līgojās vieglos lokos kā straume pār akmeņiem. Viņa satvēra mani aiz rokas un piecēla no kušetes.

Es neveikli stāvēju viņas priekšā, mēģināju kopēt viņas kustības, taču, pat būdama viegli apreibusi, apzinājos, cik smieklīga esmu, kā neturos mūzikas taktī, kā neturos solī. Viņas augums kustējās desmit virzienos uzreiz, plūstošā saskaņā, lokans kā lente. Viņa iesmējās, tad aizsedza smaidu ar plaukstu. “Izjūti mūziku, Astrid. Neskaties uz mani. Aizver acis un iegrimsti tajā.”

Es aizvēru acis un sajutu uz gurniem viņas rokas, kuras mani virzīja. Gurni grozījās neatkarīgi viens no otra. Viņa

palaida mani vaļa, un es centos saglabāt ritmu, ļaudama gūžām šūpoties lielos puslokos šai sarežģītajā taktī. Es pacēlu rokas un ļāvu kustības viļņiem pārskalot visu augumu. Aizvēru acis un iedomājos, ka mēs esam Brazīlijā, liedagā ar bāru zem palmām, ka bīstami dejojam ar vīriešiem, kurus vairs nekad neredzēsim.

“Ai, Astrid, tev jābrauc līdzi uz Karnevālu!” Olīvija sacīja. “Pateiksim tavai aizbildnei, ka tava klase brauc apskatīt Brīvības zvanu, un nolaupīsim tevi. Karnevālā sambu dejo trīs dienas pēc kārtas. Neguļ, neēd, tikai dejo. Tici man, pēc Karnevāla tavas kustības vairs nekad nebūs kā baltajai meitenei.”

Kad dziesmas apklusa, viņa aplika roku man ap vidukli, dejoja man pavisam tuvu. Viņas parfīms joprojām smaržoja svaigi, gluži kā priedes, par spīti tveicei un sviedriem. Tagad es biju tikpat gara ka Olīvija, un viņas apskāviens mani mulsināja, es minu viņai uz kājām.

“Es esmu vīrietis,” viņa teica. “Tev vienkārši jāseko.”

Es jutu, kā viņa mani vada, viņas plauksta man uz krustiem, vienmēr sausa, pat tveicē.

“Tu tik ātri audz,” viņa klusu sacīja man pie auss, kamēr mēs dejojām kā viļņi Kopakabanas liedagā. “Es tā priecājos, ka esmu tevi atradusi. Pēc gada vai diviem būtu citādi.”

Iztēlojos, ka viņa ir vīrietis, kurš dejo ar mani, čukst man ausī. “Kādā ziņā citādi?”

“Viss būtu izlemts,” Olīvija teica. “Tagad tu esi tik atvērta. Tu vari izvēlēties jebkuru ceļu no daudziem.” Viņa vadīja mani gausos apļos, mācīdama manām kājām kustēties, maniem gurniem zīmēt bezgalības simbolu.

Septembra vēji uzpūta uguns kūļus sausajos Altadenas, Malibu, Sanfernando pakalnos, un liesmas aprija krūmājus un piekalnes mājiņas. Dūmu smarža man vienmēr atgādi-

nāja māti, jumta terasi zem neuzticama mēness. Cik skais ta viņa toreiz bija, cik absolūti traka. Tā bija mana otra ugunsgrēku sezona bez viņas. Oleandru laiks. Es izlasīju, ka šai laikā ebreji svinot savu Jaungadu, un nolēmu, ka ari pati izmantošu šo sezonu par laika atskaites punktu.

Naktī lejup uz pilsētu aizklīda koijoti, slāpju dzīti. Redzēju tos ejam pa Vannijsas bulvāra vidējo joslu. Dūmi un pelni pildīja Baseinu kā pelēks vannas ūdens. Pelni iesijā-jās manos sapņos, es biju pelnu meitene, dzimusi šim san-taanas vējam, dzimusi pārogļoties un atzelt.

Ugunsgrēku kulminācijas laikā, kad karstums sasniedza simt piecus grādus ēnā, es atgriezos skolā. Pasaule dega, bet es sāku mācīties Birmingemas vidusskolas desmitajā klasē. Zēni gaiteņos meta man gaisa skūpstus, māja man ar naudaszīmēm. Viņi bija dzirdējuši, ka es esot ar mieru. Taču es viņus tikpat kā neredzēju, viņi bija tikai silueti dūmos. Konrāds, druknais zēns no parka, bija manā mašīnrakstīšanas grupā. Gaitenī viņš slepus deva man marihuānas smēķus. Tagad viņš vairs nelūdza, lai atsūkāju. Viņš saskatīja liesmas manos matos, zināja, ka manas lūpas viņu apsvilinātu. Šī sajūta man patika. Es jutos kā mana māte oleandru laikā. Mīlētāji, kas nogalinās viens otru tagad, visu vainu uzvels vējam.

Es sūtīju mātei zīmējumus, kuros bija attēlota Olīvija, vārot okras zupu, apmaisot lielo kastroli, dejojot sambu ar sārtajām plaukstām un pēdām, sēžot pie stūres ar Greisas Ķellijas lakatiņu ap galvu. Cik spilgta izskatījās viņas āda pret balto audumu!

Mīļā Astrīda!

Es raugos uz ugunsgrēkiem, kas liesmo pie apvāršņa, un lūdzos, kaut jel tie nāktu tuvāk, sadedzinātu mani kā upuri uz sārta. Tu esi tieši tik garīgi atpalikusi, par kādu Tevi reiz

dēvēja skolā. Tu taču esi gatava kārties kaklā ikvienam, kurš izrādīs Tev kaut niecīgāko uzmanību. Attiecībā uz Tevi es mazgāju rokas nevainībā. Izbeidz man atgādināt, ka pagājuši divi gadi kopš tiem laikiem, kad es dzīvoju pasaulē. Vai Tu domā, ka es spētu aizmirst, cik daudz laika pagājis? Cik dienu, stundu, minūšu esmu sēdējusi, skatīdamās uz šīs kameras sienām, klausīdamās sievietēs, kurām krājumā ir divdesmit pieci vārdi vai mazāk? Un Tu vēl sūti bildes par saviem izpriecas braucieniem, Tu, brīnišķīgā, labā draudzene! Aiztaupi man savu jūsmošanu. Vai Tu mēģini panākt, lai es zaudēju prātu?

M.

Oktobrī lapas sāka sarkt un krist - no melnajām plūmēm, no sķeltlapu kļavām, no eikaliptiem. Nācu mājās no skolas, apsvērdama, ko stāstīšu Olīvijai par skolotāju, kurš apjautājās, vai es nepaliktu pēc stundām, viņš gribot parunāt ar mani par manu “sadzīves situāciju mājās”, iztēlojos, kā viņa smiesies, kad atdarināšu skolotāja vainīgo skatienu. Es patlaban grasījos izspriest, kāda tipa vīrietis viņš ir, kad pēkšņi ieraudzīju kaut ko tādu, no kā manas buras saplaka, noļuka un palika tukšas karājamies okeāna vidu. Olīvijas mašīna bija paslēpta zem brezenta pārsega.

Es nupat biju ar viņu tikusies, un viņa nebija pieminējusi, ka brauks prom. Kā viņa varēja aizbraukt, nepateikusi man? Varbūt tas bijis steidzami, es domāju, bet viņa būtu varējusi kaut kur atstāt man zīmīti, es būtu to atradusi. Gai-(liju divas dienas, trīs, bet lapas joprojām krājās viņas pagalmā, lidoja tur iekšā un gūlās uz mašīnas pārsega kā japāņu papīra vēdekļi.

Es sēdēju savā istabā Mārvelas mājā saīgusi un sapīpējusies un skicēju aizkarus. Svītras tagad bija vienīgais, kas mani interesēja, kam bija jēga. Es nerakstīju mātei, es

nevarētu izturēt, ka viņa ļauni tīksminās par manu zaudējumu. Toties viņa man rakstīja, vēstulēs stāstīdama, ka sarakstoties ar kādu klasikas profesoru, kura uzvārdam priekšā bija trīs iniciāļi. Profesors sūtot viņai dažas no piedauzīgākajām vietām Ovidija un Aristofana darbos oriģināltulko-jumā, un viņai patīkot kontrasts ar Lielā Dana Vailija mīlas vēstulēm. Viņai ritēja arī rosīga sarakste ar maza apgāda redaktoru no Ziemeļkarolīnas un ar Hannu Grīnu, slavenu Ķelnes feministi, kas bija dzirdējusi par viņas bēdīgo stāvokli. Māte rakstīja man par savu jauno kameras biedreni, viņa beidzot bija tikusi vaļā no iepriekšējās, tā bija nosūtīta uz Speciālās aprūpes nodaļu, jo visu laiku vāvuļojusi par raganām un burvestībām. Protams, nekam no tā visa nebija nekāda sakara ar mani - ja nu vienīgi zobiem.

Mīļā Astrida!

Nelaimīgas sagadīšanās dēļ man ir izļodzījies viens zobs, bija negadījums B blokā. Es šeit nekādā ziņā nedrīkstu zaudēt zobu - doma par cietuma zobārstu ir pārlieku groteska. Es iztēlojos kalsnu vīrieti, agrīna Parkinsona no-lēmētu, alkoholisma sārtinātu, ar aplamas ārstēšanas gadījumiem bagātu praksi. Vai tuklu sievieti, gatavo cūku slakteri, kura visu dara bez anestēzijas, izbaudīdama upura kliedzienus.

Astrid, rūpējies par saviem zobiem. Tagad neviens Tevi neaizvedīs pie pieklājīga zobārsta. Ja tiem kaut kas kaitēs, viņi ļaus tiem satrūdēt Tev mutē, un 24 gadu vecumā Tu būsi spiesta likt, lai tos visus izrauj. Es katru dienu tīru zobus ar zīda diegu pat šeit, spodrinu tos ar sāli, masēju smaganas. Mēģini dabūt C vitamīnu, ja viņi nav ar mieru pirkt, tad ēd apelsīnus.

Bezzobainā mammīte

Viņa vismaz nevar izgaist, es domāju, bāzdama vēstuli atpakaļ aploksnē. Taču viņa nespēj mani ari ieraudzīt. Man vajadzēja, lai atgriežas Olīvija un paēdina mani.

Ap mēnesi bija ūdens gredzens, kraukļa acs miglā. Bija pirmais novembris. Es nevienam neteicu, ka ir mana dzimšanas diena. Svinēt dzimšanas dienu bez Olīvijas bija ļaunāk nekā aizmirst to vispār. Es jutos kā uzgleznots Ikars, kas krīt jūrā, redzamas tikai kājas, un zemnieks ar savu govi turpina art.

Es gulēju ārā, aukstumā, sētaspuses pagalmā uz pik-nikgalda, vaigu pieglaudusi pie sava zilā kašmira pleca. Svīterim priekšā jau bija izdilis caurumiņš. Aukstajā pagalmā es iemetu marihuānas nosmēķi alus kārbā, tad pārsviedu to pār žogu, tur ierējās suns. Vēlējos, kaut jel atbrauktu BMW vīrietis, vakaros šis bija viņa laiks, un Olīvija spēlētu Oliveru Nelsonu, “Zagtos mirkļus”. Kamīnā degtu uguns, viņi gausi dejotu, tāpat kā Olīvija bija dejojusi ar mani, viņš čukstētu viņai ausī, tāpat kā viņa bija čukstējusi manējā. Tagad es pratu dejot, bet viņa bija atstājusi mani bez mūzikas.

Ciešāk ietinusies svīterī, es skatījos uz aizplīvuroto mēnesi. No mājas dzirdēju smieklus, Mārvela un Eds savā guļamistabā skatījās “Lēno”. Nupat biju nokrāsojusi viņai uz rudeni sarkanus matus, “Rudens liesmu” tonī. Es nodrebēju zem miglas miklajiem palagiem uz piknikgalda sētaspuses pagalmā, rokas joprojām oda pēc matu krāsas, un es domāju par mazo Ahilleju. Taču šis pārbaudījums man nebija uzlikts tīši, un vienīgās zvaigznes debesīs bija uguntiņas no lidmašīnām, kas no rietumiem atgriezās Bēr-benkā.

Es domāju par to, ka Havaju salās šobrīd riet saule, bet Bombejā ir karsts dienasvidus, kas smaržo pēc karija. Tur

man vajadzētu atrasties. Es nokrāsotu matus melnus un ne sātu saulesbrilles, es aizmirstu Olīviju, Mārvelu, mali, visu. Kāpēc viņa nevarēja mani brīdināt, ka brauks prom? Vai viņa domāja, ka tas man nav svarīgi, vai viņa nezināja, ka esmu pilnīgi atkarīga no viņas? Jutu, ka cerība iztek man starp pirkstiem kā zivju sula.

Vai es biju nelaimes nesēja, kosmisko atkritumu gabals, kas izmests no kosmosa kuģa? Neviens mani neredz, neviens neievēro. Es vēlējos, kaut jel atkal būtu kopā ar Reju, viņš ar savu skatienu varētu mani apturēt, nocelt atpakaļ uz zemes. Man reiba galva, tā lidojot, bez svara virpuļojot mēness klinšu baltajā žilbā, ciprešu mēmajās bērēs. Žakarandas ziedu vairs nebija. Tādu ainavu būtu varējis uzgleznot van Gogs.

Man bija apnicis, ka mēness blenž manī tik vienaldzīgi, apnikusi mēness ainava ar baltajām klintīm. Man vajadzēja paslēpties labāk. Izspraucos caur žogu un piesardzīgi aizvēru vārtiņus, lai nesaceltu troksni. Nenoplūktie apelsīni izplatīja mitrajā gaisā savu sveķaino smaržu, atgādinādami man Olīviju. Un tad atcerējos māti un viņas zobus, viņas C vitamīnu. Mana smieklīgā dzīve. Es bridu pa lapām, sakritušām kaudzēs uz neslaucītajām ietvēm, dungodama saldsērīgu Hobīma melodiju.

Es varēju ieskatīties pa māju logiem, mirgojoša gaisma, ļaudis vēl augšā, skatās televīziju. Atspiedos pret pi-parkoka raupjo stumbru. Atkal jāsūc rasa no burām. Man būtu vajadzējis zināt, kā tas beigsies. Tagad man būtu jāzina pietiekami, lai no dzīves negaidītu neko, nevis jāļaujas Stokholmas sindromam.

No miglas iznira balts suns, un es to pasaucu, priecīga par kādu dzīvu radījumu. Vēl viens klaidonis. Bet tas sāka uz mani riet, turklāt tik nikni, ka priekškājas palēcās no ietves. “Nerej, viss ir kārtībā.” Es tuvojos sunim, lai to

noglāstītu, taču parādījās otrs, brūns, un tad trešais, zilacains eskimosu suns.

Brūnais atņirdza zobus. Lielais eskimoss ierējās. Nezināju, iet uz priekšu vai lēnām kāpties atpakaļ.

“Ejiet mājās,” es teicu. Suņi aizšķērsoja man ceļu. Es uzkliedzu, cerēdama tos aizbiedēt, cerēdama, ka kāds izdzirdēs, bet nami bija pievērsuši ielai savas tukšās garāžu sejas. “Mājās!” Sāku kāpties atpakaļ, bet nu mazais metās uz priekšu, lēca, lūkoja iekost man kājā.

“Ei, lūdzu, nāciet un aizvāciet savus suņus!” es diedelēju, bet mana balss atsitās pret mājām, cieši aizslēgtām aiz dzelzs restēm, betona bloku žogiem un drošības durvīm. Un, kad man rūkdams tuvojās brūnais suns, es atcerējos to, ko man bija izdevies aizmirst tikai uz pāris mēnešiem, - šādi būs vienmēr. Brūnais suns iecirta zobus - cauri maniem džinsiem.

Es saucu palīgā. Likās, suņus tas tracina vel vairāk, eskimoss norāva mani gar zemi, koda delmos, ar kuriem sargāju seju. Es kliedzu, zinādama, ka neviena nav. Šo sapni es biju redzējusi jau agrāk, bet tagad pamosties nebija iespējams, un es lūdzos Jēzu tik bezcerīgi, kā lūdzas cilvēki, kuri zina, ka Dieva nav.

Tad - saucieni spāniski. Uz ielas noklaudzēja kurpes. Metāls nodunēja pret kaulu. Zobi atlaidās, asas, sāpīgas rejas. Ņurdoņa, smilksti, pret asfaltu noskrapstēja nagi, džinkstoši sitieni ar lāpstu. Manī raudzījās vīrieša seja, bakurē-taina, tumša aiz uztraukuma. Es nesapratu, ko viņš saka, taču viņš aplika roku man ap vidukli un palīdzēja aiziet līdz savai mājai. Viņiem uz palodzes stāvēja porcelāna pīlīšu rinda. Viņi skatījās boksa maču spāņu valodā. Viņa sievas izmisušās rokas, tīrs dvielis, slapjš un sarkans. Viņas vīrs uzgrieza telefona numuru.

Eds veda mani uz ātrās palīdzības nodaļu, uz sejas man bija drāna un klēpī dvielis, lai uzsūktos asinis no delmiem. Viņš iedeva man iedzert malciņu Jim Beam, kas glabājās mašīnas cimdu nodalījumā. Zināju, ka ir slikti, ja jau Eds dalās savā sīvajā. Viņš gāja man līdzi tikai līdz ātrās palīdzības nodaļas reģistratūrai. Visam bija robežas. Es galu galā nebiju viņa bērns. Viņš apsēdās uz sola uzgaidāmajā telpā un skatījās augšup televizorā, pieskrūvētā pie sienas, tur Lēno sarokojās ar nākamo viesi. Beigu beigās Eds necik daudz nebija palaidis garām.

Es drebēju, kamēr sieviete aizpildīja anketu. Tad rud-matainā māsa veda mani atpakaļ. Es viņai pateicu, ka man šodien ir dzimšanas diena, ka man aprit piecpadsmit gadu, ka Eds nav mans tēvs. Viņa viegli saspieda man roku un lika apgulties spodrā, šaurā gultā, tad iešļircināja kaut ko labu - lai es nomierinātos vai varbūt tāpēc, ka man bija dzimšanas diena. Es viņai neteicu, cik jauka ir sajūta. Ja jau tev jātop sakropļotam, tad ir vismaz narkotikas. Viņa novilka man drēbes, un, redzot kašmira skrandas, es apraudājos. “Nemetiet tās laukā,” es lūdzos. “Atdodiet tās man.”

Spiedu savas greznās dzīves paliekas pie sejas veselās puses, kamēr viņa man tīrīja brūces un iešļircināja skaistu nejūtīgumu. Viņa teica - ja sāpot, lai pasakot. Rudmatai-nais eņģelis. Es dievināju māsas un slimnīcas. Kaut jel varētu vienkārši gulēt marles apsējos un ļauties šīs maigās sievietes gādībai! Uz nozīmītes viņai pie krūtīm bija rakstīts: “Ketrīna Drū.”

“Tev laimējies, ka mums šovakar dežurē doktors Singhs,” Ketrīna Drū teica. “Viņa tēvs bija drēbnieks. Viņš šuj pēc mēra. Labāk par visiem.” Mute viņai smaidīja, bet acis žēloja mani.

Ienāca ārsts, viņš runāja ar īpatnēju akcentu, izklausījās, ka viņš joko - gluži kā filmā, kuru reiz biju redzējusi, ar Pīteru Scllersu galvenajā lomā. Taču doktora Singha brūnajās acīs bija viss reiz redzēto nelaimju smagums, asinis, saplosīta miesa, drudzis un šāviena brūces, jābrīnās, ka viņš vispār spēja atvērt plakstus. Viņš sāka uzlikt šuves, vispirms sejai. Prātoju, vai viņš ir no Bombejas, vai zina, ka tur patlaban ir dienasvidus. Adata bija lika, pavediens melns. Māsa Drū turēja manu roku. Es gandrīz paģību, un viņa atnesa man ābolu sulu, saldu kā pretklepus sīrups. Viņa pateica -ja suņus neatradīšot, man būšot jāatgriežas šeit.

Tiklīdz man šķita, ka tūdaļ kaut ko jutīšu, es palūdzu vēl vienu iešļircinājumu. Nebija jēgas censties būt drosmīgai. Te vikingu nav. Pie ātrās palīdzības nodaļas griestiem bija plakāts ar zivīm. Man gribējās ienirt dziļi jūrā, peldēt koraļļos un brūnaļģēs, mati kā ūdenszāles, sēdēt karaliskās rajas mugurā, traucoties klusā lidojumā. Nāc man līdzi, māt. Viņai bezgala patika peldēt, viņas mati kā vēdeklis, muzikālais pavadījums nāru dziesmai. Tās dziedāja uz klinšak-meņiem, ķemmēdamas matus. Māt... Asaras uzpluda no nekurienes, gluži kā avots no klints. Es vēlējos tikai vienu -viņas vēso plaukstu sev uz pieres. Kas gan cits jebkad ir bijis? Kur biji tu, tur bija manas mājas.

Trīsdesmit divas šuves. Parādījās Eds, pelēku seju, ar beisbola cepuri rokā. “Vai tagad viņa var iet? Man rīt jāstrādā.”

Rudmatainā māsa Dru turēja manu roku, dodama Edām Tērlokam rīkojumus par to, kā tīrīt man šuves ar ūdeņraža pārskābi, un lika viņam atvest mani pēc divām dienām, lai varētu pārbaudīt, kā dzīst brūces, un tad vēlreiz pēc nedēļas, lai izņemtu šuves. Viņš māja ar galvu, taču neklausījās un, parakstīdams papīrus, klāstīja visiem, kas vien gribēja

dzirdēt, ka es esot tikai viņa audžumeita, ka mani csoi ja ārstē uz apgabala rēķina.

Braucot atpakaļ, mēs nerunājām. Es vēroju garāmslido-šos uzrakstus. Pie N Save, Psihiatra konsultācijas, Anonīmie alkoholiķi. Matu Odiseja. Zivju Pasaule. Ja es būtu viņa meita, viņš būtu nācis man līdzi. Bet es negribēju būt viņa meita. Jutos pateicīga, ka manās dzīslās nerit ne lāse viņa asiņu. Rokās es auklēju asiņaino kašmiru.

Kad tikām mājās, Mārvela gaidīja virtuvē, ģērbusies savā netīrajā, zilajā rītakleitā, mati rudens liesmās. “Ko tu, ellē, domāji?” Viņa novicināja gaisā tuklās rokas. Ja nebūtu pārsēju, viņa būtu iecirtuši man pliķi. “Vazāties apkārt nakts vidū! Ko tad tu gaidīji?”

Es pagāju viņai garām un iedzēru pirmo vikodāna tableti, pasmēlusi saujā ūdeni no krāna. Nebildusi ne vārda, aizgāju uz savu istabu, aizvēru durvis un atgūlos gultā. Pretdabiskā kārtā es priecājos par šīm šuvēm, priecājos, ka tas būs redzams, ka paliks rētas. Kāda jēga būt ievainotai tikai iekšēji? Atcerējos meiteni ar rētu tetovējumiem Krenšo bulvāra bērnunamā. Viņai bija taisnība, tam ir jābūt redzamam, velns lai parauj.

14

Šuves izvagoja man žokli un vaigu, delmus un kājas. Birmingemas vidusskolā visi joprojām blenza uz mani, bet citādi, ne vairs tāpēc, ka es biju sīkā palaistuve, bet gan tāpēc, ka biju ērms. Tā man patika labāk. Skaistums bija maldinošs. Labāk atklāti nēsāt savas sāpes, savu neglītumu. Mārvela gribēja, lai aizziežu švīkas ar pūderkrēmu, bet es nepiekritu. Es biju saplosīta un sašūta, miesa kā raktuves, un viņiem būs vien jāskatās. Cerēju, ka viņiem kļūs nelabi. Cerēju, ka viņi redzēs mani sapņos.

Olīvija vēl arvien bija prom, viņas korvete apsegta un klusa, astoņos rītā tieši uz septiņām minūtēm ieslēdzās mauriņa laistītāji, ar tālvadības palīdzību sešos vakarā iedegās lampas. Uz lieveņa krājās žurnāli. Es tiem nepieskāros. Cerēju, ka tie sālīs, šie viņas Vogue par sešpadsmit dolāriem gabalā.

Cik vienkārši ar mani bija! Gluži kā molusks es pieķēros jebkam, jebkuram, kas izrādīja man kaut vai sīkāko uzmanību. Klusībā nosolījos - kad viņa atgriezīsies, es neiešu ne tuvumā, mācīšos būt viena, tas ir labāk par vilšanos, kad viss kļūst skaidrs tik un tā. Vientulība ir cilvēka pamatstāvoklis, man pie tās jāpicrod.

Es domāju par Olīviju, ar Konrādu un viņa draugiem

sēdēdama zem stadiona tribīnēm un pīpēdama zaļi. Ar zēniem ir vienkārši, tur viņai taisnība. Es zināju, ko viņi grib, varēju to viņiem dot vai nedot. Kam viņai vajag mani, nekam. Viņa var nopirkt sev Georg Jensen aproci, Robelin

vāzi.

Ap Ziemassvētkiem atkal kļuva karsti, un biezs smogs, aptumšojot kalnus, slīga pār Ieleju kā drausmīgas galvassāpes pār karā sakautu teritoriju. Olīvija bija atgriezusies, taču es nebiju viņu redzējusi, manīju tikai viņas labi saskatāmos paradumus, pasta piegādes un vīriešus. Pie Mārve-las notika varena gatavošanās svētkiem. Mēs ievilkām no garāžas zaļo metāla egli, aptinām ap visām durvīm un logiem krāsainu bārkšu vijas, līdzīgas pudeļu tīrāmajiem, uz asfalta nolikām plastmasas sniegavīru, jumtgalē ar stieplēm nostiprinājām Ziemassvētku vecīti ar visiem briežiem.

Ieradās radinieki, un mani ar viņiem neiepazīstināja, es pasniedzu uzkodas, riekstaino siera bumbu. Viņi fotografējās, sastājušies grupās, kurās mani neviens neaicināja. Kad vairs nejaudāju izturēt, es no pieaugušo boles trauka iedzēru olu kokteili, viskijs tajā svilināt svilināja, un izgāju ārā.

Es tumsā sēdēju rotaļu namiņā, smēķēdama Tiparillo, kuru biju atradusi paciņā, ko kāds pametis laukā. Dzirdēju Ziemassvētku dziesmu ierakstus, kurus Mārvcla skandināja augu diennakti, “Džoija Bišopa Ziemassvētki”, “Nīls Dai-monds un Betlēme”. Starra vismaz ticēja Kristum. Mēs bijām gājuši uz baznīcu, apmeklējuši pūkainos salmus silītē, mazo Jēzuliņu, jaundzimušo ķēniņu.

No visiem sarkanciparu notikumiem amerikāņu sentimentālajā kalendārā mana māte visvairāk necieta Ziemassvētkus. Atcerējos to gadu, kad pārnesu mājās papīra eņģeli, ko biju uzmeistarojusi skolā, ar zelta spīguļiem uz

zīdpapīra spārniem, un viņa nekavējoties iesvieda to atkritumos. Pat nepagaidīja, līdz es aizeju gulēt. Ziemassvētku vakarā viņa allaž lasīja Jeitsa “Otro atnākšanu": Kāds dzīvnieks rupjš tur slāj uz Betlēmi... Mēs dzērām karstvīnu un zīlējām ar rūnakmeņiem. Viņa nebrauca uz Čeremoijas pamatskolu, lai klausītos, kā es kopā ar savu klasi dziedu “Ak, nāciet, visi ticīgie” un “Lai Dievs tev' aplaimo”. Viņa pat atteicās aizvest mani ar mašīnu.

Bet tagad, kad es kā ēna biju pavadījusi Mārvelu iekšā ārā pa veikaliem, dzirdējusi Ziemassvētku korāļus, kas pie-skandē visu telpu, redzējusi Mārvelas auskarus, kuros mirkšķina Ziemassvētku lampiņas, es sāku piekrist mātes viedoklim.

Es sēdēju tumsā rotaļu namiņā un iztēlojos, ka patlaban esmu kopā ar māti un mēs atrodamies Lapzemē krāsotā koka būdiņā, tur, kur ziema ir deviņus mēnešus gara, mums kājās ir kažokādas zābaki, mēs dzeram ziemeļbriežu pienu un svinam saulgriežus. Mēs piesienam pie kokiem dakšiņas un metāla pannas, lai aizbaidītu ļaunos garus, dzeram medaļu, ēdam rudenī salasītas sēnes un redzam vīzijas. Ziemeļbrieži mums seko, kad ejam čurāt, jo kāro pēc mūsu miesas sāls.

Iekšā Eda brālis Džordžs bija pārģērbies par Ziemassvētku vecīti, piedzēries sārts. Es saklausīju viņa smieklus, skaļākus par visām pārējām balsīm. Eds sēdēja uz dīvāna viņam blakus, piedzēries vēl vairāk, bet viņš bija kluss dzērājs. Džastins dabūja autorallija komplektu, kas bija maksājis Eda nedēļas algu, Keitlinai uzdāvināta milzīga Bārbi-jas automašīna no plastmasas. Visas man domātās dāvanas bija no bodītes, kur nekas nemaksā vairāk par deviņdesmit deviņiem centiem. Kabatas lukturītis atslēgu važiņā. Krekls ar spēļu lācīti virsū. Tas man bija mugurā. Pēc Mārvelas pie-

prasījuma. Es smēķēju Tiparillo un slēdzu lukturīti iekša aia sirdspuksta attālumā no brieža Rūdolfa deguna Mārvelas Ziemassvētku izstādē uz jumta. Mēs abi ar Rūdiju risinājām slepenu sarunu.

Es domāju par to, cik viegli var dabūt galu, ja esi piedzēries. Ieej vannā, aizmiedz, noslīksti. Garām nepeldēs neviens bruņrupucis, kas varētu tevi izglābt, tevi neatradīs nekāda meklētāju lidmašīna. Paņēmu mātes nazi un uz rotaļu namiņa grīdas uzspēlēju “Viensi divi trīsi”. Es biju piedzērusies un ik pēc pāris dūrieniem trāpīju pati sev. Pacēlu roku un jutu gandarījumu, redzot savas asinis, tādu pašu, kā uzlūkojot savu seju ar sarkanajām vagām, uz kurām ļaudis blenza un tad novērsās. Viņi bija domājuši, ka esmu skaista, un maldījušies, tagad viņi redzēja, cik neglīta un kroplīga es esmu.

Piespiedu nazi sev pie plaukstas locītavas, viegli pārvilku ar asmeni, iztēlodamās, kāda būs sajūta, tomēr es zināju, ka tas nav īstais veids. Vēna jāatver no augšas uz apakšu. Jāņem vērā struktūra, kas to balsta.

Kāda struktūra balsta visu šo, lūk, kas man bija jāuzzina. Džoijs Bišops, kas dzied “Zvaniņš skan”, dzejnieces, kuras guļ uz nārām, pieskrūvētām pie sienas, un skaistas sievietes, kas guļ zem vīriešiem, kuri apēd trīs vakariņas pēc kārtas. Kur bērni apskauj žirafes ar lauztu kaklu un raud vai arī braukā Bārbiju mašīnās no plastmasas un vīrieši, kuriem trūkst dažu pirkstu, ilgojas pēc četrpadsmit gadu vecām mīļākajām, kamēr sievietes ar pornozvaigžņu figūru sauc pēc Svētā Gara.

Ja man būtu dota viena vēlēšanās, Jēzu, es vēlētos, lai mana māte atnāk man pakaļ. Man ir apnicis sūkt rasu no burām. Apnicis būt vienai, staigāt, ēst un domāt vienatnē. Izrādās, es tomēr netikšu galā.

Caur Olīvijas mājas žalūzijām izspruka gaismas strēles. Šodien vīriešu nebija. Tie bija mājās pie savām krietnajām sievām vai draudzenēm. Kuram gan Ziemassvētkos vajadzīga mauka?

Ak Kungs. Es biju pavadījusi tik daudz laika ar Mār-velu, ka šis tas sāka pielipt. Drīz es droši vien plēsīšu rasistu jociņus. Olīvija bija Olīvija. Viņai piederēja dažas skaistas mēbeles un daži pulksteņi, paklājs un izbāzts papagailis, vārdā Čārlijs, toties man bija dažas grāmatas un šķirstiņš, un saplēsts kašmira svīteris, un plakāts ar dzīvnieku mēsliem. Nav sevišķas starpības. Nevienai no mums būtībā nepiederēja daudz.

Tāpēc es devos uz kaimiņmāju. Šovakar neviens nepamanīs. Viņas pagalmā smaržoja pēc maurlokiem. Es pieklauvēju, izdzirdu viņas soļus. Olīvija atvēra durvis. Šoks viņas sejā lika man atcercties, ka viņa nav mani redzējusi kopš novembra.

Viņa ievilka mani iekša un aizslēdza durvis. Bija ģērbusies sudrabaini pelēkā atlasa naktskreklā un peņuārā. Klausījusies to pašu mūziku, kuru es dzirdēju tai pirmajā vakarā, dziedāja sieviete ar asarām balsī. Olīvija apsēdās uz dīvāna un pavilka mani aiz rokas, bet es pretojos. Viņa gandrīz nespēja uz mani skatīties. Rētuģīmis, teica citi bērni. Franks N. Šteins.

“Žēlīgais Dievs, kas noticis?”

Man gribējās izdomāt kaut ko gudru, kaut ko vēsu un sarkastisku. Gribējās viņu sāpināt. Viņa bija mani nodevusi, pametusi. Nevilcinādamās ne mirkli. “Kur jūs bijāt?” es noprasīju.

“Anglijā. Kas noticis ar tavu seju?”

“Vai Anglijā jums gāja jautri?” Es paņēmu no galda kompaktdiska apvāku, melnādaina sieviete ar gaismas pil-

nu seju, aiz auss balts zieds. Viņa dziedāja kaut ko skumju, par mēnesnīcu, kas spīd caur priežu zariem. Billija Nolidoja, tur bija rakstīts. Jutu, ka Olīvija pēta manu seju, rētas uz maniem delmiem kā pakāpienus, pa kuriem rāpjas mani “es”. Tagad es vairs nebiju skaista. Tagad es izskatījos tāda, kāda esmu, kā jēla brūce. Viņa vairs negribēs, lai es te nāku.

“Astrid, paskaties uz mani.”

Es noliku apvāku. Bija uzradusies jauna papīrspiedne, raupja, Parīzes zilumā ar baltām, izcilnām figūriņām. Tā iegūla manā plaukstā smaga un vēsa. Interesanti, ko viņa darītu, ja es to nomestu uz galdiņa akmens virsmas, liktu tai sašķīst? Es biju piedzērusies, tomēr ne pietiekami. Es to noliku. “Patiesībā šī ir suņu pasaule. Vai jūs to zinājāt ? Tie dara visu, ko grib. Un tas bija manā dzimšanas dienā. Man ir piecpadsmit gadu.”

“Ko tu gribi, Astrid?” viņa man klusu jautāja, skaista kā vienmēr, joprojām eleganta, šī gludā, nevainojamā seja.

Es nezināju, ko gribu. Es gribēju, lai viņa mani apskauj, lai žēlo mani. Es gribēju viņai sist. Es gribēju, lai viņa nezina, cik ļoti ir man vajadzīga, es gribēju, lai viņa apsola, ka vairs nekad nebrauks prom.

“Man tik ļoti žēl.”

“īstenībā nemaz,” es teicu. “Neizliecieties.”

“Astrida! Ko tad esmu nodarījusi, izbraukdama no pilsētas?” Viņas sārtās plaukstas bija viegli saliektas, ko gan viņa gaidīja, lai es tās piepildu? Ar ko? Ar ūdeni? Ar asinīm? Viņa nogludināja savus atlasa svārkus. ‘Tas nav noziegums. Man žēl, ka nebiju šeit, skaidrs? Bet tas nenozīmē, ka es būtu izdarījusi kaut ko sliktu.”

Es apsēdos uz dīvāna, kājas noliku uz kafijas galdiņa starp senlietām. Jutos kā izlutināts bērns, un tas man patika. Viņa pavirzījās man tuvāk uz dīvāna, es sajutu viņas parfīmu, zaļu un pazīstamu. “Astrid, paskaties uz mani. Man ļoti žēl. Kāpēc tu man netici?”

“Es neticu maģijai. Es neiekritīšu uz jūsu trikiem. Paklau, vai jums ir kas dzerams? Gribu piedzerties pa īstam,” es teicu.

“Patlaban gribēju iedzert kafiju ar konjaku un ieliešu tev mazu glāzīti.”

Viņa atstāja mani klausāmies, kā dzied Billija Holide-ja, kamēr pati klinkšķinājās un klankšķinājās pa virtuvi. Es nepiedāvājos palīdzēt. Pēc minūtes viņa atgriezās ar glāzēm, pudeli brendija un kafiju uz paplātes. Tik nevainojama visās izpausmēs, pat tajā, kā nolika uz galda paplāti, turēdama muguru taisnu, ieliekdamās ceļos.

“Zini ko,” viņa teica, apsēdusies man blakus. “Nākamreiz es atsūtīšu tev pastkarti, labi? Kaut tu būtu šeit, mīļā... Brendijs.” Viņa ielēja dzērienu vēderainajās glāzēs.

Savējo es izdzēru vienā malkā, pat nemēģinādama izgaršot. Tas varbūt bija piecsimt gadu vecs, atvests ar “Ņinu”, “Pintu” un “Svēto Mariju”. Viņa raudzījās savā glāzē, saskaloja konjaku aplī, paostīja, iedzēra malciņu.

“Es neesmu pats taktiskākais cilvēks pasaulē,” Olīvija ierunājās. “Neesmu tas tips, kurš sūta dzimšanas dienas apsveikumus. Bet es centīšos, Astrid. Tas ir labākais, ko varu darīt.” Viņa pastiepa roku, lai pieskartos manai sejai, taču nespēja sevi piespiest, roka nolaidās man uz pleca. Es nelikos to manām.

“Ak, Dieva dēļ,” Olīvija teica, noņēma roku nost, at-zvila spilvenos. “Nepūties. Tu uzvedies gluži kā vīrietis.”

Es novērsos un notvēru mūsu atspulgu spogulī virs kamīna - istabas skaistums, Olīvija savā sudrabainajā nakts-tērpā kā dzīvsudrabs mēnesnīcā. Un vēl šī nožēlojamā blon-

(la meitene, kas izskatās tā, it kā butu te iemaldījusies no citas filmas, seja vienās rētās, krekls par deviņdesmit deviņiem centiem, nesukāti mati.

“Es tev kaut ko atvedu no Anglijas,” Olīvija sacīja. “Gribi redzēt?”

Es neskatījos uz viņu. Vai viņa tiešām iedomājas, ka ar dāvanām var vērst visu par labu? Tomēr es nespēju noturēties, nenoraudzījusies šai skaistajā, gausajā gaitā, kad viņa iegāja mājas dziļumā, sudrabains atlass vilkās viņai nopakaļ kā šunelis. Ielēju sev vēl brendiju, saskaloju to, vēroju, kā šķidrums slānīšos pakavējas uz glāzes sieniņām, lai pēc tam sastaptos lejā, dzintarainajā ezeriņā. Tas smaržoja pēc uguns un augļiem un dzerot dedzināja. Jutos tieši tā, kā skanēja Billija Holideja, itin kā es būtu izraudājusi visas asaras un vēl nebūtu gana.

Viņa atgriezās, nesdama mazu, baltu kārbiņu, un iemeta to man klēpī.

“Man nevajag nekādas mantas,” es teicu. “Es tikai gribu just, ka ir kaut viens, kurš kaut cik liekas zinis.”

“Tātad tu to negribi?” viņa ķircinājās, grasīdamās ņemt dāvanu atpakaļ.

Es atvēru kārbiņu, uz kuras bija rakstīts Penhaligon, un iekšā, ietīts zīdpapīrā, gulēja senlaicīgs smaržu flakons no sudraba un stikla, ar mežģīnēm rotātu apaļu aizbāzni, piepildīts ar parfīmu viegli sārtā tonī. Es noliku to uz galda. “Paldies.”

“Nu neesi tāda. Ņem, pasmaržo.” Viņa pacēla flakoniņu un uzsmidzināja man smaržas vieglā migliņā, kas plūda no mežģīņotā aizbāžņa.

Smarža mani pārsteidza, tā it nemaz nebija kā Ma Grif-fe, tā atgādināja mazas puķītes, kas aug Anglijas lapukoku mežos, atgādināja meiteni, kura valkā priekšautiņus un

“pantalonus” un vij vītnes no pļavas margrietiņām, meiteni no Viktorijas laikmeta pasaku grāmatas.

Kad Olīvija pasmaidīja, viņas viegli izvirzītie priekšzobi aizkustināja mani tā, kā tas nekad nebūtu izdevies viņas pilnībai. “Nu, vai tad tā neesi tu?”

Es izņēmu flakoniņu viņai no rokas un uzsmidzināju smaržas sev uz galvas tā, ka migliņa krita kā viegls lietus. Aizskalo manus grēkus. Padari mani par tādu meiteni, kura nekad nav redzējusi septembra ugunsvētras, uz kuru nekad nav šauts, kura nekad nav metusies ceļos zēna priekšā parkā aiz atejas. Par bērnistabas pantiņu meiteni zilā kleitiņā, viņa stāv dārzā pie namiņa un tur rokās jēriņu. Galu galā tā tomēr biju es. īsti nezināju, smieties vai raudāt, tāpēc ielēju savā glāzē vēl brendiju.

“Nu jau pietiks,” Olīvija piezīmēja un nolika pudeli malā.

Manu rētu pavedieni pulsēja no alkohola. Es zināju, ka Olīvija nespēj mani mīlēt. Viņa darīja, ko varēja, uzdāvināja man gabaliņu bērnības flakonā, darinātā pēc karalienes rīkojuma. “Paldies, Olīvij, tiešām,” es sacīju.

“Tas jau ir labāk,” viņa noteica.

Nākamajā rītā es pamodos, neērti saritinājusies uz Olīvijas dīvāna. Kāds bija noāvis man kurpes, sārto parfīma pudelīti biju sažņaugusi rokā. Vai nu bija karsti, vai man bija drudzis un vēl galvassāpes, kas dauzīja man galvaskausu kā afrikāņu bungas. Es iebāzu kājas kurpēs un, nesasējusi auklas, gāju meklēt Olīviju.

Viņa gulēja uz reljefiem rakstiem izšūtā pārsega savā baldahīna gultā - dziļā miegā, joprojām peņuārā, kājas saliektas taisnā leņķī, it kā viņa pa sapņiem skrietu. Pulkstenis viņai aiz spilvena rādīja vienpadsmit. Biju domājusi, ka ir astoņi. Es metos prom pa gaiteni un izskrēju pa durvīm.

Biju pusceļā pu Olivijas dārzu, kad no tirkizzilās mājas iznāca Mārvela ar Keitlinas bārbijmašīnu rokās. Viņa pacēla skatienu. Mute viņai plati atvērās. Vienīgā krāsa, kas palika viņai sejā, bija matu rudens liesmas.

Ja man nebūtu tādu paģiru, gan jau kaut kas būtu iešāvies prātā. Taču mēs tikai blenzām viena uz otru, un es sapratu, ka esmu pieķerta - līdz ceļiem rozmarīnā un alisēs, sastingusi kā briedis. Tad sākās viena vienīga kliegšana un sajukums. Viņa iemetās pa vārtiņiem, kamēr es spēru dažus nedrošus soļus atpakaļ uz Olīvijas mājas pusi. Mārvela sagrāba mani aiz matiem un rāva pretējā virzienā. Viņas galva atsprāga sānis, kad viņa saoda manu elpu.

“Dzēri ar to mauku? Un arī pārgulēji ar viņu?” Mārvela iecirta man pliķi, nebēdādama par rētām, viņas balss atbalsojās manā vārīgajā galvā kā šāviens alā. Viņa pļaukāja mani, vilkdama atpakaļ uz tirkīzzilo māju, sita pa galvu, pa rokām, kur vien pagadījās. “Ko tu tur darīji? Vai tur tu pavadīji nakti? Tur? Tur?” Viņa plakaniski iesita man pa ausi, un Penhaligon parfīma flakoniņš izlēca man no rokas un sašķīda uz asfalta.

Es izrāvos, nometos ceļos, pudelīte bija saplīsusi savā sudrabainajā režģī, parfīms jau sūcās uz asfalta. Es ieliku peļķītē plaukstas. Mana bērnība, mans angļu dārzs, šis sīkais gabaliņš no kaut kā reāla.

Mārvela sakampa mani aiz rokas, uzstīvēja kājās, kliegdama: “Tu, nepateicīgā draņķe!”

Es sagrābu viņu ap delmiem un iekliedzu viņai sejā: “Es tevi tā ienīstu, ka varētu nogalināt!”

“Kā tu uzdrošinies pacelt pret mani roku!” Mārvela bija daudz stiprāka, nekā es būtu domājusi. Vienā mirklī viņa salauza manu pretestību, iegāza man pa seju tā, ka gar acīm nošķīda dzirksteles. Tad satvēra zem paduses un vil-

ka uz māju, ik pēc pāris soļiem man sperdama. “Vācies iekšā mājā, vācies iekšā!”

Viņa atvēra durvis un iegrūda mani iekšā. Es ielidoju Ziemassvētku postažā starp netīrām glāzēm, traukiem un dāvanu papīriem. Bērni pacēla skatienu no savām jaunajām rotaļlietām, Eds no savas futbola spēles, es ietriecos grez-numlietiņu plauktā, un Mārvelas šķīvis ar “Mazo sieviešu”[12]attēlu nokrita zemē un saplīsa.

Viņa iebļāvās un ieblieza man pa vaigu, gar acīm atkal nošķīda dzirksteles. “Tu to izdarīji tīšām!” Viņa notrieca mani uz grīdas, baidījos, ka neiespiež manu seju stikla lauskās. Viņa iespēra man pa sāniem. “Salasi!” Bērni kliedza.

“Assī...” Keitlina skrēja man klāt, izpletusi rokas. Mār-vela parāva viņu nost. Viņa izveda bērnus pagalmā, kamēr es raudādama lasīju kopā lauskas. Es nebiju izdarījusi to tīšām, bet būtu izdarījusi, ja būtu pieticis laika padomāt. Viņa bija sadauzījusi manu parfīma flakonu, kaut ko reālu, darinātu pēc karalienes rīkojuma no daudzām mārciņām Anglijas pavasara ziedu, tā vis nebija nekāda divreiz pārkopēta bilde no bērnu grāmatas. Atgriezusies Mārvela pasvieda man slotu. “Un tagad saslauki pārējo!” Viņa pievērsās Edām. “Ak Dievs, tu neticēsi, kur es viņu nupat atradu. Viņa nāca ārā no tās nēģerienes mājas, pavadījusi tur nakti. Tāda nu ir mūsu alga par visu to darbu un kreņķiem.”

Eds pagrieza skaļāk spēles reportāžu.

Es izmetu ārā lielās lauskas - Džo un Eimiju, un Betu, vēl to vienu un Mārmiju. Čupā. Redz, tā nu tas ir, Mārmij. Viens mazs negadījums, un viss ir pagalam uz visiem laikiem. Džo nepatiks dzīve audžumājās, viņa pārcelsies no vienas uz otru, uz viņu šaus. Eimija tiks adoptēta, viņa ir

smukiņu, taču tu viņu vairs nekad neredzēsi. Beta noliks karoti, bet vēl tā viena parkā rādīs trikus, lai tiktu pie zālītes. Atvadies no kamīna, laipni lūdzu manā dzīvē.

Es saslaucīju lauskas kaudzē, cenzdamās neatstāt sīkas šķembas, Keitlina vienmēr staigāja basām kājām.

“Un, kad būsi galā ar to, sāc tīrīt māju. Bet es iešu un pateikšu tai melnajai maukai, ko es par viņu domāju.” Es noskatījos pa virtuves logu, kā Mārvela no mūsu pagalma iemaršē Olīvijas pagalmā, dzirdēju, kā noklaudzot aizcēr-tas drāšu žoga vārtiņi, bet slēdzene neaizkrīt, un tie atkal atsprāgst vaļā. Viņa dauzīja pa Olīvijas durvīm, kliegdama: “Mosties, mauka, tu, nolādētā žurka, dzīvais atkritums! Turies pa gabalu no tā skuķa, dzirdi, nēģeriene?”

Ziemassvētku rītā visi kaimiņi bija mājās un klausījās šai aurošanā, svinēdami jaunā ķēniņa piedzimšanu. Skaisti, Mārvel. Uz priekšu, meitenīt. Parādi visiem, kas tev par krampi. Vienīgais mierinājums man bija tas, ka Olīvija to nedzirdēja, viņa gulēja ciešā miegā mājas dziļumā.

Mārvela saujām izplēsa Olīvijas puķes un brāzās atpakaļ uz mūsu māju, vicinādama ar saknēm izrautos augus pret aizslēģotajiem logiem.

Nelabuma mocīta, paģiraina, es tomēr pavadīju atlikušo dienu, ņurcīdama kopa dāvanu foliju un tai pielipinātos pušķus, ar putekļsūcēju savākdama popkornu un putuplasta bumbuļus, nesdama ārā atkritumus un mazgādama neskaitāmas izlietnes trauku. Mārvela neļāva man atgulties. Viņa visu laiku atkārtoja: “Ko sēsi, to pļausi.”

Vēlāk ieradās policija. Schutzstaffel. Bērni gribēja redzēt policistus, bet Mārvela izgāja ārā un aizvēra durvis. No dzīvojamās istabas mēs noskatījāmies, kā kustas Mārvelas mute un kā viņa ar gaļīgu roku rāda uz Olīvijas māju.

“Ko viņi grib?” jautāja Džastins. Bija trīs pēcpusdienā,

bet viņš joprojām ģērbies pidžamā, acis stiklainas no televizora, saldumiem un jaunām mantiņām.

“Kādam pazudis suns,” es sacīju.

Mārvela atvēra durvis un pasauca mani.

Es gāju ārā, spodrinādama sava naida safīru. “Jawohl,es pie sevis noteicu.

Mārvelas acis apšļāca mani ar asaru gāzi, no viņas skatiena man uz ādas uzmetās čulgas. Vecākais no abiem baltajiem vīriešiem aizveda mani sāņus. “Viņa saka, tu esot pavadījusi nakti pie tās kaimiņu sievietes. Formāli tā ir bēgšana.”

Es mīņājos no vienas kājas uz otru, katru sirdspukstu pavadīja pulsējošas galvassāpes. Elpojot uzmanīgi, varēju sajust angļu puķu smaržu. Mājā satraukti auroja futbola komentētājs, un policista acis mirkli pašāvās tai virzienā, tad viņš atcerējās savu pienākumu un atkal pievērsās man.

“Vai tā sieviete deva tev alkoholu?”

“Nē. Vakarvakarā pie Marvelas un Eda bija lielas Ziemassvētku svinības. Un bole bija krietna deva viskija.” Mana safīra dzirksts, policist Mūdij. Paskaties, kā tas mirdz. Un es neko nenoklusēju. “Jums Ziemassvētkos liek strādāt?”

“Trīskāršas virsstundas,” viņš atbildēja. “Man jāmaksā tādi alimenti, ka tu nespētu noticēt. Nu, un ko tu tur kaimiņos darīji?”

“Klausījos ierakstus, runājos.”

“Un paliki pa nakti?”

“Nu, te gāja pārāk skaļi, lai gulētu.”

Viņš paplūkāja savu gaļīgo auss ļipiņu. “Tu bieži ej uz turieni?”

Es paraustīju plecus. “Viņa ir jauka, bet ļoti aizņemta. Daudz ceļo.” [13]

“Viņa ir iepazīstinājusi tevi ar saviem draugiem?”

Es papurināju galvu, ļāvu lūpu kaktiņiem nošļuki lejup, lai mazliet atgādinātu idioti, it kā man nebūtu ne jausmas, uz ko viņš tēmē. Tu gribi sacīt - vai viņa kādreiz ir savedusi mani kopā ar kādu no saviem kniebējiem? Vai ir iztirgojusi mani BMW vīrietim, pasniegusi viņam kā kūku uz paplātes? Man gribējās smieties viņam acīs.

“Vai viņa kādreiz ir tev stāstījusi, kā pelna iztiku?” To viņš sacīja klusu, glaudīdams savas spurainās ūsas.

“Man liekas, viņa ir sagādniece.” Tas nāca kā no zila gaisa.

“Kas par muļķībām!” Riebumā samiegtām acīm iebļāvās Mārvela, kas stāvēja un runāja ar otru policistu.

Es pagriezu muguru tirkīzzilajai mājai, lai Mārvela nevarētu nolasīt vārdus man no lūpām. “Mārvela necieš kaimiņieni, jo viņa ir skaista un viņai nav bērnu, par ko jāgādā. Mārvela mūždien apsaukā viņu par nēģerieni, par mauku. Man ir kauns, bet ko lai es daru, esmu jau tikai audžubērns. Viņa tā apsaukājas uz visiem kaimiņiem, pajautājiet jebkuram. Viens viņai ir dzeltenģīmis, cits žīdu maita, neviens viņu neieredz.” Droši vien arī viņš pats, šis policists Mū-dijs, plūkādams savas sarkanās ausu ļipiņas, mēdza teikt “nēģeriene” un “dzeltenģīmis”, bet tak ne jau tādās vietās, kur kāds var to ieprotokolēt.

Mani iesūtīja mājā, bet es pa virtuves logu noskatījos, kā Schutzstaffel šķērso Olīvijas dārzu, pieklauvē pie viņas durvīm. Pēc piecām minūtēm viņi bija atpakaļ.

Es dzirdēju Mārvelu bļaujam. “Vai tad jūs viņu ncares-tēsiet?”

Patruļmašīna lēnām izbrauca uz ielas - bez Olīvijas Džonstones.

Atlikušajā brīvlaika daļā viss iegāja vecajās sliedēs, taču Mārvela uzmanīja mani kā veikala zagli, vairs nekādu “izskriešanu” uz veikalu vai bibliotēku, vairs nekādu treniņu. Tomēr viņa tikpat kā mitējās uz mani kliegt, darbu man deva normālā balsī un visādi citādi izturējās pret mani kā pret verdzeni. Vecgada vakarā viņa atstāja mani vienu pieskatīt bērnus, toties zvanīja četras reizes, lai pārliecinātos, ka esmu mājās. Es atstāju ziņas Olīvijas automātiskajā atbildētājā, bet viņa ne reizi nepacēla klausuli.

15

Pirmajā skolas dienā pēc ziemas brīvlaika trešās stundas laikā man iedeva dzeltenu lapiņu ar uzaicinājumu. Tas mani aizveda pie īgnas, resnas sociālās darbinieces, kas gaidīja skolotāju istabā kopā ar direktora vietnieci, kura bija atbildīga par skolniecēm. Vietniece lika man savākt mantas no skapīša un atstāt savas grāmatas uz pirmā sola. Viņa ne reizi neieskatījās man acīs. Jaunā sociālā darbiniece pateica, ka manas mantas esot viņas mašīnā.

Es uzgriezu savu ciparu šifru un izņēmu no skapīša grāmatas. Biju izbrīnījusies un tomēr reizē arī ne. Cik raksturīgi Mārvelai - izdarīt to, kamēr esmu skolā, nebrīdinot ne ar zilbi! Es biju mājā, un tad manis vairs nebija. Es vairs nekad neredzēšu nevienu no viņiem, man nebūs izdevības pateikt Mārvelai, ko par viņu domāju.

Sociālā darbiniece, mis Kārdoza, rāja mani visu ceju līdz pilsētai, braukdama pa Venturas šoseju. “Misis Tērlo-ka man visu izstāstīja. Ka tu lieto narkotikas, bēguļo apkārt. Un mājā ir mazi bērni! Es aizvedīšu tevi uz tādu vietu, kur tu iemācīsies pienācīgi uzvesties.” Viņa bija neglīta jauna sieviete ar platu, raupju seju un tādiem kā nemitīgi sakostiem zobiem. Nepūlējos viņai iebilst. Es vairs nekad ne ar vienu nerunāšu.

Domāju par meliem, kādus Mārvela sastāstīs bērniem par to, kāpēc neesmu pārnākusi mājās. Ka esmu nomirusi vai aizbēgusi. Bet nē, tas neizskatītos pēc Mārvelas, pēc šīs Hallmark apsveikuma kartīšu sievietes, kura krāso matus aiz slēgtām durvīm. Viņa izdomās kaut ko pilnīgi pretēju, kaut ko tādu, ko varētu uzgleznot uz Frenklina piparmētru cepumu šķīvīša. Ka es esmu aizbraukusi dzīvot pie vecmāmiņas uz lauku māju, kur mums ir poniji un kur mēs cauru dienu ēdam saldējumu.

Olīvija droši vien uzelpos. Viņa mazliet ilgosies pēc manis, bet tas nav viņas stilā - stipri pēc kāda ilgoties. Pie viņas durvīm klaudzina pārāk daudzi naudasmaisi. Viņa labāk pielūgs svīterus. Ieskāvusi rokās savu vidukli, es atspiedos pret durtiņām, atvirzījusies no mis Kārdozas tik tālu, cik vien spēju. Ja man būtu vairāk enerģijas, es atvērtu mašīnas durvis un pakristu zem scšpadsmitriteņu furgona, kas brauca mums līdzās.

Jaunās mājas atradās Holivudā, liels koka nams ar plašu, dzegām rotātu verandu, pārāk smalks, lai uzņemtu audžubērnus. Prātoju, kur te tas āķis. Mis Kārdoza bija satraukta, nemitīgi virināja savu rokassomu. Mūs ielaida dienvidamerikāņu meitene ar garu bizi, piesardzīgi nopētīdama mani. Iekšā bija tumšs, logus sedza smagi aizkari. Sienas līdz vidum bija apšūtas ar spīdīgiem koka paneļiem, kas izplatīja citronu eļļas smārdu.

Pēc mirkļa parādījās audžumāte, eleganta, staltu muguru, ar dramatisku, sirmu svēdru tumšajos matos. Viņa sarokojās ar mums, un mis Kārdozas acis iemirdzējās, redzot Amēlijas pēc mēra šūto kostīmu un augstpapēžu kurpes. “Que paša con su cara?” audžumāte jautāja. Kas noticis manai sejai. Sociālā darbiniece paraustīja plecus.

Amēlija uzaicināja mūs apsēsties dzīvojamā istaba. Tu bija skaista, kokgrebumi un krēsli, kas balstījās uz koka grieztām ķetnām, balts damasts un tamborētas mežģīnes. Amēlija pasniedza tēju sudraba servīzē un sviesta cepumus puķainā smalka porcelāna šķīvī. Es liku lietā visu, ko biju iemācījusies pie Olīvijas, rādīdama viņai, kā protu turēt tasi un apakštasi, nenometot zemē karotīti. Viņas sarunājās spāniski, bet es raudzījos uz crkera loga vērtni, darinātu no Himalaju ciedra. Valdīja klusums, televizoru nedzirdēja. Saklausīju mazā pulkstentiņa tikšķus uz kamīna dzegas.

“Te ir skaisti, vai ne? Nav kā kopmītnē,” Amēlija Ra-mosa smaidot teica. Viņa sēdēja uz krēsla maliņas, kājas sakrustojusi pie potītēm. “Šīs ir manas mājas, un es ceru, ka tu ar prieku iekļausies mūsu dzīvē.”

Ik pa brīdim garām pagāja kāda meitene, iemezdama pa durvīm neizprotamu skatienu, kamēr Amēlija parakstīja papīrus un izklāstīja noteikumus, runādama angliski ar vieglu akcentu. Katra meitene vienu vakaru nedēļā gatavojot ēst un uzkopjot māju. Man būšot pašai jāklāj gulta un katru otro dienu jāiet dušā. Meitenes pēc kārtas mazgājot veļu un darot citus mājasdarbus. Amēlija paskaidroja, ka viņa esot iekštelpu dekoratore. Viņai vajagot, lai meitenes sevi aprūpē pašas. Es pamāju ikreiz, kad viņa ieturēja pauzi, un brīnījos, kādēļ viņa vispār pieņem meitenes. Varbūt māja viņai bija par lielu un viņa tajā jūtas vientuļa.

Pie pulētā ēdamgalda pārējās meitenes sarunājās spāniski, smiedamās klusinātās balsīs, un tikai skatījās uz mani. Es biju Baltā Meitene. Es šeit biju bijusi jau agrāk, tur neko nevarēja darīt. Amēlija iepazīstināja mani ar viņām. Kikī, Līna, Silvana. Meitene ar garo bizi bija Mikaela, un stiegraina, sīksta izskata meitene ar pusmēness formas rētu

uz pieres, tā, kura pasniedza maltīti, bija Nidija Diasa. Mēs ēdām chiles relletios ar salātiem un kukurūzas miltu maizi.

“Garšīgi,” es teicu, cerēdama, ka Nidija beigs uz mani blenzt.

"Receptes dodu es,” Amēlija paskaidroja. “Dažas no šīm meitenēm, kuras nonāk pie manis, neprot pat atvērt konservu kārbu.” Viņa nomērīja Nidiju ar skatienu un pasmaidīja.

Pēc tam mēs aiznesām savus šķīvjus uz virtuvi, kur Nidija sāka mazgāt traukus. Ņemdama manu šķīvi, viņa paraudzījās manī piemiegtam acīm, bet neko neteica.

“Ienāc šeit, Astrida,” Amēlija pasauca. Viņa ieveda mani viesistabā, sievišķīgākā par dzīvojamo istabu, ar mežģīņu sedziņām uz galdiem un vecmodīgu dīvānu. Viņa norādīja, lai apsēžos atzveltnī blakus viņējam. Tad uz kafijas galdiņa marmora virsmas atvēra lielu, ādā iesietu albumu. “Šīs ir manas mājas - Argentīnā. Tur man bija brīnišķīga māja.” Albuma fotogrāfijās bija redzama sārta māja ar akmens plāksnēm izliktu pagalmu, svētku vakariņas, ap taisnstūrainu peldbaseinu izvietoti galdi, uz tiem dega sveces. “Vakariņās es varēju sasēdina! pie galda divsimt viesu,” viņa teica.

Mājas tumšajā iekšiene vidēja masīvas kāpnes, tumši svēto portreti. Vienā fotogrāfijā Amēlija, rotājusies ar pērlēm, sēdēja tronim līdzīgā krēslā blakus pašas ģīmetnei, diagonāli pār balles tērpu uzsieta plata lente, līdzās viņas krēslam stāvēja vīrietis, arī ar lenti, un skaists, mazs puisēns. “Tas ir mans dēls Cēzars un mans vīrs.”

Es prātoju, kas gan noticis Argentīnā; ja jau tur bijis tik vareni, tad ko viņa dara šeit, Holivudā? Kas noticis ar viņas vīru un mazo puisēnu? Grasījos jautāt, bet viņa pāršķīra lapu un ar lakotu nagu norādīja uz divām meitenēm, kas

gaišbrūnos formas tērpos tupēja uz ceļiem zālienā. “Manas kalpones,” viņa sacīja, nostalģiski smaidīdama. “Viņas tikai sēdēja dīkā uz savām resnajām culos\ tāpēc es liku viņām ravēt no mauriņa nezāles.”

Viņa apbrīnodama raudzījās uz ravējošo meiteņu fotogrāfiju. Man pār kauliem pārskrēja šermuļi. Viena lieta ir likt kādam ravēt nezāles, bet kālab to fotografēt? Nolēmu, ka labāk būs to nezināt.

Mana istaba Amēlijas mājā bija liela, divas gultas, pārklātas ar baltām, puķotām dienassegām, un ainava Himalaju ciedra ietvarā. Mana istabas biedrene Silvana bija lielāka meitene, uzacis izretinātas šaurā līnijā, lūpu kontūra ievilkta ar zīmuli, bet pašas lūpas nekrāsotas. Viņa gulēja gultā tālāk no durvīm, vīlēdama nagu un vērodama, kā es lieku savas mantas kumodē, savas kārbas lielajā sienas skapī.

“Mana pēdējā guļvieta atradās veļas istabā verandā,” es teicu. “Šeit ir jauki.”

“Šeit nav tā, kā tev liekas,” Silvana sacīja. “Un nedomā, ka tev būs kāds labums no tā, ja pielaizīsies tai maitai. Labāk paliec mūsu pusē.”

“Rādās, ka viņa ir tīri nekas,” es ieminējos.

Silvana iesmējās. “Gan redzēsi, muchachar."

No rīta es sagaidīju savu kārtu lielajā, balti flīzētajā vannasistabā, tad apģērbos un nokāpu lejasstāvā. Meitenes jau devās uz skolu. “Vai esmu nokavējusi brokastis?” es jautāju.

Silvana neatbildēja, tikai uzsvieda plecā mugursomu, viņas uzacis bija kā divas vienaldzīgas arkas. Noskanēja au-totaure, viņa izskrēja ārā, iesēdās zemā, violetā pikapā un aizbrauca.

1 Pakaļas. (Tulk. no spāņu vai.)

1 Meitenit. (Tulk. no spāņu vai)

“Gribi brokastis?” noprasīja Nidija, priekšnamā vilkdama mugurā savu beisbola jaku. “Tās ir ledusskapī. Mēs tev pataupījām.”

Līna un Kikī Toresa iesmējās, un man šie smiekli nepatika.

Es atgriezos virtuvē. Ledusskapis bija aizslēgts ar piekaramo atslēgu.

Kad atkal izgāju priekšnamā, viņas joprojām stāvēja turpat. “Nu, vai garšoja?” Nidija jautāja. Acis zem mēness-rētas zalgoja kā vanagam, vidū dzintarainas.

“Kur ir atslēga?” es vaicāju.

Kikī Toresa, miniatūra meitene ar gariem, spožiem matiem, iesmējās skaļi. “Pie mūsu atslēgu glabātājas. Pie tavas draudzenes aristokrātes.”

“Viņa tagad ir darbā,” sacīja Līna, maza auguma meiča no Centrālamerikas, ar platu maiju seju. “Mājās būs sešos.”

“Adios, Blondā,” Nidija noteica, pieturēdama durvis, un visas izgāja ārā.

Nevajadzēja ilgi, lai es saprastu, kāpēc meitenes dēvē Amēliju par Kruellu dc Viļu^1. Skaistajā koka namā mēs visu laiku dzīvojām izsalkušas. Nedēļas nogalēs, kad Amēli-ja bija mājās, mēs dabūjām ēst, bet darbdienās mums deva tikai vakariņas. Ledusskapi viņa turēja aiz atslēgas, telefons un televizors bija viņas istabā. Lai piezvanītu, bija jālūdz atļauja. Viņas dēls Cēzars dzīvoja istabā virs garāžas, viņam bija AIDS, un viņš augu dienu pīpēja zāli. Viņam bija mūsu žēl, viņš zināja, cik izsalkušas esam, bet nemaksāja īri un tāpēc uzskatīja, ka nedrīkst iejaukties.

Es sēdēju Holivudas vidusskolā desmitās klases veselības mācības stundā un cietu drausmīgas galvassāpes. Ne-

1 Cruel - cietsirdīgs, devil - velns. (Tulk. no angļu vai.)

butu jaudājusi pat tik daudz kā pateikt, vai mums stāsta par venēriskajām slimībām vai par diloni. Vārdi spindza ka mušas, kuras neparko negrib nolaisties, vārdi slīdēja pa manas grāmatas lapām kā skudru kolonnas. Spēju domāt vienīgi par makaroniem ar sieru, ko šovakar gatavošu vakariņās, kā es aprīšu tik daudz siera, cik vien varēšu tā, lai mani nepieķertu.

Taisīdama balto mērci makaroniem ar sieru, es paslēpu aiz šķīvju kaudzes gabalu margarīna. Meitenes man uzreiz bija pateikušas, ka tā, kurai ir virtuves dežūra, zog ēdamo visām, un, ja es to nedarīšot, viņas pataisīšot manu dzīvi par elli. Nomazgājusi traukus, es iebāzu margarīnu krekla azotē un uznesu augšā uz savu istabu. Tiklīdz mēs izdzirdām, ka Amēlija savā istabā runā pa telefonu ar draudzeni, meitenes sapulcējās pie mums, un mēs notiesājām visu margarīna gabalu. Es ar savu nazi sadalīju to kubiņos. Mēs to ēdām lēni, laizījām kā konfekti. Jutu, kā manās dzīslās ieplūst neatšķaidītas kalorijas, likdamas man noreibt.

“Sagaidīšu astoņpadsmit gadus, un prom,” Nidija teica, laizīdama pirkstus. “Ja vispirms nenožmiegšu to maitu.”

Bet es Amēlijai patiku. Viņa lika man sēdēt sev blakus un apēst paliekas no viņas šķīvja, kad pati bija paēdusi. Man īpaši paveicās, kad pēc vakariņām viņa uzaicināja mani uz viesistabu, lai patērzētu par dzīvokļu iekārtošanu, parādītu man savus audumu paraugus un tapešu rakstus. Es māju ar galvu, klausīdamās nebeidzamajos stāstos par aristokrātisko Argentīnu, aizgūtnēm dzerdama tēju un piekozdama sviesta cepumus. Meitenes ņēma ļaunā manu kolaboracionismu ar ienaidnieku, un es nevarēju viņām pārmest. Viņas nesarunājās ar mani skolā vai uz ielas garajās, izsalkuma pilnajās lokauta pēcpusdienās, pirms Amēlija pārnāca mājās. Nevienai nebija atslēgas - mēs taču varējām kaut ko nozagt, ielauzties viņas istabā, izmantot telefonu.

Ko lai stāstu par to laiku manā dzīvē? Visu nepārtraukti aizēnoja izsalkums un tā mēmā dvīne, pastāvīgā vēlēšanās gulēt. Stundas skolā pagāja kā sapnī. Es nespēju domāt. Loģika bēga, atmiņa iztecēja kā eļļa no motora. Man sāpēja kuņģis, vairs nebija mēnešreižu. Es pacēlos virs ietvēm, es biju dūmi. Pienāca lietavas, un es biju slima, un pēc skolas man nebija kur iet.

Klīdu pa Holivudas ielām. Visur bija jaunieši bez pajumtes, viņi čumēja vārtrūmēs, diedelēja narkotikas, sīknaudu, cigareti, skūpstu. Es skatījos viņu sejās un redzēju pati savējo. Kāda meitene, kam puse matu noskūta, Laspalma-sas avēnijā sāka man sekot, saukdama mani par Vendiju. “Neuzdrošinies mani pamest, Vendij!” viņa kliedza man nopakaļ. Es kabatā atvēru nazi un, kad viņa satvēra mani aiz jakas muguras, pagriezos un pieliku asmeni viņai zem zoda.

“Es neesmu Vendija,” es teicu.

Viņas seja bija vienās asaru švīkās. “Vcndij,” viņa nočukstēja.

Kādu dienu es atjēdzos, ka neeju vis austrumu virzienā, bet gan dodos uz rietumiem, uz ziemeļiem, līkumoju pa slapjām sānielām, dzeru sveķainās smaržas, kas plūst no eikaliptiem un pitisporām, un zaros palikušajiem apelsīniem. Man kurpēs žļurkstēja ūdens, seja dega drudzī. Neskaidri apjautu, ka vajadzētu patverties no lietus, izžāvēt kurpes, izvairīties no plaušu karsoņa, tomēr jutu savadu tieksmi iet uz ziemeļiem un rietumiem. No kādam piederoša koka noplūcu apelsīnu, tas bija skābs kā etiķis, taču man vajadzēja C vitamīnu.

I’ikai, nonākusi Holivudas bulvārī, aptvēru, kurp eju. Es stāvēju pie mūsu vecās daudzdzīvokļu mājas, netīri baltas, lietus sašvīkātas, ūdens pilēja no banāniem, palmām un

spīdīgajiem oleandriem. Šeit mušu lidmašīna bija cietusi katastrofu. Es redzēju mūsu logus, tos, kurus reiz izsita Bārijs. Maikla logus. Viņa dzīvoklī dega gaisma.

Mana sirds mirkli atdzīvojās, pukstēdama cerībā, kamēr es pētīju uzvārdus pie zvana pogām, iztēlodamās, kā viņš atvērs durvis, cik pārsteigts būs, odīs pēc Jim Beam, iztēlojos viņa silto dzīvokli, noplukušos griestus, Variety kaudzes, televīzijā rādīs lielisku filmu, cik laipni es tikšu sagaidīta. Masaoka, Benuā/Rosniks, P. Hendersons. Bet ne Makmillana, ne Magnusenas.

No savas vilšanās es sapratu, ko biju gaidījusi. Ka mēs joprojām būsim tur. Ka ieiešu iekšā un atradīšu māti rakstām dzejoli, un varēšu ietīties viņas segā, un šis būs tikai sapnis, ko varēšu viņai izstāstīt. Ka patiesībā es neesmu meitene, kuru tikai viens solis šķir no bezpajumtniekiem un kura ēd paliekas no Amēlijas šķīvjiem. Tajā dzīvoklī mana māte nekad nebija satikusi Bāriju Kolkeru, un cietums bija kaut kas tāds, par ko viņa tikai lasījusi avīzēs. Es sukāšu viņai matus un sajutīšu vijolīšu smaržu, un mēs atkal peldēsim karstajās naktīs un pārdēvēsim zvaigznes.

Taču mēs bijām prom. Maikls bija prom. Durvis bija aizslēgtas un baseinā ūdens zaļš no aļģēm, tā virsu sarēto-jis lietus.

Es atbalstījos pret Holivudas vidusskolas pastaigu pagalma mūri, degdama drudzī, pūlēdamās neskatīties, kā citi skolēni ēd. Kāda meitene ielūkojās savā pusdienu turzā, sarauca degunu un izmeta netīkamo maltīti atkritumos. Es jutos satriekta. Protams, viņu gaidīs kādas uzkodas, kad viņa pārnāks mājās. Man gribējās viņu izpļaukāt. Tad es atcerējos Izdzīvošanas Mākslu. Ja lidmašīna cieš avāriju, jādzer ūdens no radiatora, jānosit kamanu suņi. Tas nu nav īstais laiks, kad būt izvēlīgam.

Es piegāju pie atkritumu tvertnes un ieskatījos iekšā. Pašā virspusē redzēju viņas brūno papīra turzu. Tur smirdēja, tvertnes nekad netika mazgātas, tomēr es biju gatava. Izlikos, ka man kaut kas iekritis tvertnē, un pakampu pusdienu turzu. Tajā bija baltmaize ar sviestu, tunci un marinētiem dārzeņiem. Garoziņas nogrieztas. Vēl tur bija burkānu nūjiņas un pat kārbiņa ābolu sulas, bagātinātas ar C vitamīnu.

Salīdzinājumā ar savu kamanu suņu nosišanu tas bija viegli. Es iemācījos vērīgi skatīties tai brīdī, kad atskanēja zvans, kad visi izmeta savas pusdienas tvertnē un steidzās atpakaļ uz klasēm. Piekto stundu es vienmēr noseboju. Toties man vairs netrīcēja rokas.

Tad kādu dienu es iekritu. Viena no meitenēm norādīja uz mani savai draudzenei. “Paskaties uz to nejauceni. Viņa ēd atkritumus.” Un visas pagriezās, lai palūkotos uz mani. Viņu acīs es redzēju pati sevi, savu rētaino seju, to, kā es ar pirkstu Iekšēju jogurtu, ko kāds izmetis ārā. Es vairs nebūtu gājusi uz skolu, taču nezināju, kur citur lai paēd.

Es atradu bibliotēku, kur drošībā varēju pavadīt pēcpusdienas, aplūkodama attēlus mākslas grāmatās un skicēdama. Lasīt es vairs nespēju, vārdi nestāvēja mierā. Tie slīdēja pa lappusi kā rozes pa tapetēm. Uz līnijpapīra lapām es zīmēju sambas soļus, kopēju Mikelandželo muskuļainos svētos un Leonardo viedās madonnas. Es uzzīmēju sevi pašu, kā es ēdu no atkritumu tvertnes, zaglīgi, ar abām rokām, kā vāvere, un nosūtīju šo zīmējumu mātei. Atbildi es saņēmu no viņas kameras biedrenes.

Sveiki Astrida.

Tu mani nezini, es esu vienā kamerā ar tavu mammu. No tavām vēstulēm viņa dikti sabēdājas. Raksti viņai prie-

i igakas lietas, ka tu dabon labas atzīmes gudriniece. Viņa te ir uz mutu. Kam pataisīt to vēl grūtāku.

tava draudzene Lidija Guzmane

Kam pataisīt to grūtāku, Lidij? Tāpēc, ka tā ir viņas vaina, ka es esmu šeit. Es viņai neaiztaupīšu neko.

Mātes atbilde bija praktiskāka. Viņa pavēlēja, lai es katru dienu zvanu uz Bērnu aprūpes dienestu un sūdzos pilnā kaklā, līdz viņi pārcels mani uz citu vietu. Viņas rakstu rindas bija plašas, tumšas un iespaidīgas. Es jutu viņas niknumu, es sildījos pie tā. Man vajadzēja viņas spēku, viņas uguni. “Neļauj, lai viņi Tevi aizmirst,” māte rakstīja.

Bet te nebija runa par aizmiršanu. Te bija runa par mapi ar manu vārdu uz vāka, un viņi vienkārši aizvēra dokumentu skapja durvis. Es biju līķis ar zīmīti pie kājas īkšķa.

Tā kā man nebija naudas, es diedelēju dzērienu veikala un lielveikala autostāvvietā, lūgdama vīriešiem sīknaudu, lai varētu piezvanīt sociālajam dienestam. Vīrieši vienmēr apžēlojās par mani. Pāris reižu es būtu varējusi nostrādāt savu triku. Tie bija jauki vīrieši, kas labi smaržoja, vīrieši no birojiem, un izskatījās, ka viņi piekristu iedot piecdesmit. Taču es negribēju sākt. Zināju, kā ies tālāk. Es vienkārši nopirkšu kaut ko ēdamu, pēc tam izbadēšos atkal un turklāt vēl būšu mauka. Ja sāc domāt, ka tas ir viegli, tad esi aizmirsusi, ko tas maksā.

Amēlija uzzināja, ka esmu prasījusi citu audžumāju. Es mocījos viesistabā uz neērtās kušetes ar koka malu, kamēr viņa soļoja šurpu turpu un skaļi sprediķoja, ar plaukstām skaldīdama gaisu. “Kā tu uzdrošinies tik zemiski melot par manu māju! Es izturos pret tevi kā pret pašas meitu, un tā

tu man atlīdzini? Ar šādiem meliem?” Ap viņas acu melnajām zīlītēm vīdēja baltumi, plāno lūpu kaktiņos krājās siekalas. “Tev nepatīk manā mājā? Es nosūtīšu tevi uz Maku. Redzēsim, cik labi tu ēdīsi tur! Vari priecāties, ka es ļauju tev ar tavu šausmīgo ģīmi sēdēt pie viena galda ar citām meitenēm! Argentīnā tev neļautu pat staigāt pa parādes durvīm!” Mana seja. Jutu, kā gar žokli pulsē rētas.

“Ko tu sajēdz no smalkas mājas? Prasts atkritums no ielas! Māte cietumā. Zini, tu pat smirdi kā atkritums. Kad tu ieej istabā, meitenes aiztur elpu. Tu apgāni manu māju. Tava klātbūtne mani apvaino. Es negribu uz tevi skatīties.” Viņa novērsās, norādīja uz pulētajām kāpnēm. “Ej uz savu istabu un paliec tur!”

Es piecēlos, taču vilcinājos. “Un vakariņas?”

Viņa apcirtās uz lakkurpes papēža un iesmējās. “Varbūt rīt.”

Es gulēju gultā skaistajā guļamistabā, kas smaržoja pēc ciedra, kuņģis manī skrāpējas kā kaķis maisā. Visu dienu biju gribējusi vienīgi iemigt, bet naktī manu dienu tēli atgriezās kā diapozitīvi uz ekrāna. Vai es tiešām smirdu? Vai es esmu atkritums, šausmone?

Dzirdēju, ka ienāk Silvana, apsēžas uz savas gultas. ‘Tu domāji, ka esi kaut kas sevišķs, jā? Baigi spicā. Tagad tu redzi, ka neesi labāka par mums. Un turi muti, citādi nonāksi Makā.” Viņa nosvieda man uz segas vakariņu maizīti.

Es to apriju divos kumosos. Tā bija tik garšīga, gandrīz apraudājos. “Kas ir Maks?” es jautāju.

Dzirdēju viņas aizkaitināto nopūtu. “Maks ir tas, kur tevi iebāž, ja tev vairs nav kur iet. Tur tu neizķeipsi ne dienu. Tur tevi apēdīs brokastīs, balto meitiņ.”

“Vismaz viņi tad dabūs brokastis,” es sacīju.

Silvuna tumsā iesmējās.

Ārpusē garām pabrauca automašīna, starmeši izkrāsoja griestus ar kustīgām ēnām. “Vai tu kādreiz esi tur bijusi?” es jautāju.

“Nidija bija,” Silvana atbildēja. “Pat viņa teica, ka tur esot baigi, un viņa pati ir loča'. Labāk turi muti un samierinies tāpat kā visas citas. Atceries, astoņpadsmit - un prom.”

Bet man bija tikai piecpadsmit.

Tagad mīlulīte bija Kikī Toresa, viņa sēdēja Amēlijai pie labās rokas un kā šunelis ēda paliekas no viņas šķīvja. Es apskaudu Kikī un reizē jutu pretīgumu. Tagad Kikī šķirstīja Argentīnas albumu lapas un ēda sviesta cepumus, kamēr es ar rokām mazgāju izlietnē Amēlijas netīro apakšveļu, berzu viņas vannu, gludināju viņas drēbes un cakainos palagus, un, ja man ienāca prātā aiz spītības salaist visu grīstē, es paliku bez vakariņām.

Viņa izspēlēja mūs citu pret citu. Kādu vakaru es nozagu kārbu ar saldajiem kartupeļiem, un Amclija piespieda Kikī pateikt, kura to izdarījusi. Es zaudēju vēl vairāk svara, ribas rēgojās kā laivas brangas. Es sāku saprast, kā viens cilvēks var nogalināt otru.

“Tev vajadzētu pieņemt meitenes,” kādu dienu, spodrinādama sudrablietas, es dzirdēju Amēliju sakām savai draudzenei Konstancei. “Tā ir viegli pelnīta nauda. Var pat pārbūvēt telpas. Nākamo es pārbūvēšu vannasistabu.”

Tobrīd ar zobu suku spodrināju sarežģītās vītnes uz dakšiņas kāta. Biju to darījusi jau vakar, bet viņai nepatika, ka rievās vēl palicis sūbējums, tāpēc man bija jāspodrina no jauna. Vislabprātāk es būtu ietriekusi dakšiņu viņai vēderā. Es būtu varējusi aprit viņas miesu jēlu. [14]

Pēdīgi marta tumsībā, pēc tam kad nedēļām ilgi gandrīz katru dienu biju zvanījusi uz dienestu, mis Kārdoza atmeta man ar roku un es dabuju jaunu sociālo darbinieci, Tā Kunga eņģeli, vārdā Džouna Pīlere. Viņa bija jauna, ģērbās melnā, un viņai bija gari mati, nokrāsoti rokenrola sarkanā krāsā. Uz katras rokas pirkstiem viņai bija četri sudraba gredzeni. Viņa vairāk izskatījās pēc dzejnieces nekā pēc valdības liekēdes. Kad mums pienāca laiks satikties, es pajautāju, vai viņa zina kādu kafejnīcu.

Viņa aizveda mani uz kafejnīcu Vērmontas avēnijā. Aizspraukušās garām dažiem āra galdiņiem, pie kuriem drebinājās smēķētāji, pūlēdamies neizmirkt, mēs iegājām siltajā, valgajā iekštelpā. Mani acumirklī pārpludināja atmiņas, melnās sienas un hipiju zupiņas smarža, galds piemētāts ar reklāmlapiņam, pie kases bezmaksas avīzes. Pat smieklīgi neglītās, ar biezu pigmentu trieptās gleznas šķita pazīstamas - zaļas sievietes ar garām krūtīm un vampīru zobiem, vīrieši ar barokālām erekcijām. Un es atcerējos mātes balsi, viņas aizkaitinājumu, kad kapučīno mašīnas rēkoņa pārtrauca viņas lasījumu, viņas grāmatas bija sakrautas uz galdiņa, pie kura es zīmēju un ņēmu naudu, ja kāds vēlējās tās pirkt.

Es gribēju, lai māte atgriežas. Mani pārņēma neatvairāma nepieciešamība dzirdēt viņas kluso, izteiksmīgo balsi. Es gribēju, lai viņa pasaka kaut ko asprātīgu un nežēlīgu par mākslu vai izstāsta gadījumu, kas noticis ar kādu no dzejniekiem. Es gribēju just viņas plaukstu uz saviem matiem, just, kā tā mani glāsta, kamēr viņa runā.

Džouna Pīlere pasūtināja firziķu tēju. Es izraudzījos stipru kafiju ar krējumu un cukuru un pašu lielāko smalk-

maizi, melleņu plāceni sirds veidā. Mēs sēdējām pie galdiņa, no kura varēja redzēt ielu, sērīgos lietussargus, dzirdēt, ka automašīnas, maigi šņākdamas, brauc pār peļķēm. Nolikusi uz galdiņa lipīgās virsmas manu dokumentu mapi, viņa to atvēra. Es centos ēst lēnām, izbaudīt sviestaino biskvīta mīklu un veselās melleņu ogas, taču biju pārāk i/badējusies. Pusi plāceņa es jau biju aprijusi, pirms viņa paguva pacelt acis.

“Mis Kārdoza ieteica tevi nekur nepārcelt,” mana jauna sociālā darbiniece sacīja. “Viņa apgalvo, ka māja esot ideāli piemērota. Viņa saka, tev esot attieksmes problēma.” Es varēju iztēloties, kā viņa to rakstījusi, šī mis Kārdoza, uz ādas kā dubļi vīd kosmētika, ko viņa sakrāvusi sev virsū kā tortei glazūru. Nevienā tikšanās reizē viņa mani nekur neaizveda, visu tās laiku allaž pavadīja, spāniski tarkšķēdama ar Amēliju pie sviesta cepumu šķīvjiem un Yerba Buena tējas, ielietas pieskanīgās puķainās tasēs ar tādām pašām apakštasēm. Viņu tik dziļi iespaidoja Amēlija un lielais nams, un mirdzošais sudrabs. Visa šī telpu pārbūve. Viņa ne reizi neiedomājās, no kurienes nāk nauda. Uz sešu meiteņu rēķina varēja pārbūvēt krietni daudz istabu, pat sapirkt tām senlietas, sevišķi ja meitenēm nedeva ēst.

Es palūkojos augšup uz vāju, neveiklu gleznu - sieviete guļ gultā, kājas izplestas, no vaginas lien ārā čūskas. Džouna Pīlere paliecās atpakaļ, lai redzētu, uz ko es skatos.

“Vai viņa pateica, kāpēc es lūdzu, lai mani pārceļ?” Es nolaizīju no pirkstiem pūdercukuru.

“Viņa teica, ka tu sūdzoties par ēdienu. Un ka misis Ra-mosa ierobežojot telefona lietošanu. Viņa tevi nosauca par apdāvinātu, taču izlutinātu.”

Es skaļi iesmējos un pacēlu augšup svīteri, lai parādītu viņai ribas. Skatījās arī vīrieši ejas otrā pusē, rakstnieks ar

portatīvo datoru, students, kurš rakstīja bloknotā piezīmes. Skatījās, vai celšu svīteri vēl augstāk. Bet tam tikpat nebūtu jēgas, tur, augšā, man nekā daudz vairs nebija. “Mēs mirstam badā,” es teicu, atkal apsegdama vēderu.

Džouna Pīlere sarauca pieri, caur pītu sietiņu liedama tēju ieplaisājušā tasītē. “Kāpēc nesūdzas pārējās meitenes?” “Viņas baidās nonākt vēl sliktākā vietā. Misis Ramosa draud, ja mēs sūdzēšoties, viņa nosūtīšot mūs uz Maku.” Džouna nolika sietiņu. “Ja tas, ko tu saki, ir patiesība un mēs spēsim to pierādīt, viņai var atņemt licenci.”

Iztēlojos, kā viss notiks īstenībā. Džouna sāks savu izmeklēšanu, tiks pārcelta uz Sv. Gabriela ieleju, un es būšu palaidusi garām iespēju iegūt gados jaunu sociālo darbinieci, kas vēl uztraucas par saviem klientiem. “Tas var prasīt daudz laika. Man jātiek prom tūliņ.”

“Bet pārējās meitenes? Vai tev vienalga, kas notiks ar viņām?” Džounas Pīlercs acis vērās manī lielas un vīlušās, apvilktas ar tumšu kontūrzīmuli.

Es iedomājos pārējās meitenes - kluso Mikaelu, Līnu, mazo Kikī Toresu. Viņas bija tikpat izsalkušas kā es. Un meitenes, kas nāks pēc mums, meitenes, kas patlaban vēl nemaz nezina vārdu “audžumāja”, kā būs ar tām? Man vajadzētu vēlēties, lai Aniēlijai atņem licenci. Taču iztēloties šīs meitenes man bija grūti. Es zināju tikai to, ka mirstu badā un ka man jātiek no turienes prom. Jutos drausmīgi, ka gribu glābties pati, nevis glābt viņas. Tādu es nebiju vēlējusies sevi redzēt. Taču sirds dziļumos es zināju, ka viņas rīkotos tieši tāpat. Neviena nebēdātu par mani. ja redzētu glābšanās iespēju. Es tikai sajustu vēja pūsmu, kad viņas aizcirstu durvis. “Man vairs nav mēnešreižu,” es teicu. “Es ēdu no miskastēm. Nelūdziet, lai es vēl paciešos.” Cienīgtēvs Tomass reiz teica, ka grēciniekiem ellē esot vienaldzī-

gas citu ciešanas, ka tā esot daļa no viņu lāsta. Viņa teikta ļdgu cs sapratu tikai tagad.

Džouna nopirka man vēl vienu plāceni, un es viņu uzskicēju kādam dokumentam otrā pusē, uzzīmēju viņas mālus mazāk šķipsnainus, izlikos neredzam pūtīti viņai uz zoda, drusku glītāk izvietoju pelēkās acis. Apakšā uzrakstīju datumu un sniedzu zīmējumu viņai. Pirms gada es kristu panikā par to, ka mani var noturēt par bezsirdīgu. Tagad es gribēju vienīgi regulāri paēst.

Džouna Pīlere teica, ka nekad neesot sastapusi tādu meiteni kā es, viņa likšot mani testēt. Es pavadīju pāris dienu, ar treknu, melnu zīmuli aizpildīdama anketas. Aita attiecībā pret zirgu ir tas pats, kas strauss attiecībā pret ko? To biju darījusi jau agrāk, kad mēs atgriezāmies no Eiropas un skolā teica, ka es esot garīgi atpalikusi. Šoreiz es nejutu kārdinājumu zīmēt attēlus uz perfokartēm. Džouna sacīja, ka rezultāti esot nozīmīgi. Man esot jāmācās speciālā skolā, man esot jāizvirza augstākas prasības, es esot virs desmitās klases līmeņa, man jau vajadzētu iet koledžā.

Viņa sāka apmeklēt mani katru nedēļu, lāgiem divreiz nedēļā, un cienāja mani ar krietnām maltītēm uz sociālā dienesta rēķina. Cepta vista, cūkas karbonāde. Pusmārciņu smagi hamburgeri restorānos, kur visi viesmīļi bija aktieri. Viņi nesa mums sīpolu gredzenu un kāpostu salātu papildporcijas.

Šo maltīšu laikā Džouna Pīlere pastāstīja man par sevi. Patiesībā viņa bija scenāriste, bet sociālā darbiniece tikai pa dienu. Scenāriste. Iztēlojos savas mātes nicīgo vīpsnu. Pēc DCS pasūtinājuma Džouna rakstīja scenāriju par to, ko pieredzējusi sociālajā darbā. “Tu nevari iedomāties, ko es esmu redzējusi. Tas ir neticami.” Arī viņas draugs Māršs bija

scenārists, viņš strādāja Kinkos Copies. Viņiem bija balts suns - Kaspers. Džouna gribēja iemantot manu uzticēšanos, lai es izstāstītu viņai tādus savas dzīves notikumus, ko viņa varētu izmantot scenārijā. To viņa sauca par faktu vākšanu. Strādādama sociālo darbu, viņa esot pietiekami norūdījusies, es varot stāstīt viņai visu.

Tā bija spēle. Viņa gribēja, lai es izģērbjos kaila, es at-rotīju savu garo piedurkni līdz elkonim, parādīju viņai dažas suņu kodumu rētas. Es ienīdu viņu, un reizē viņa bija man vajadzīga. Džouna Pīlcre nekad neēda margarīnu no visa gabala. Viņa nekad neubagoja sīknaudu autostāvvietā pie dzērienu veikala, lai varētu piezvanīt pa telefonu. Es jutos tā, it kā mainītu da|u sevis pašas pret hamburgeriem. Sloksnes no mana stilba par ēsmu uz āķa. Kamēr mēs sarunājāmies, es zīmēju kailas Karnevāla dejotājas, kam seju klāj sarežģītas maskas.

16

Džouna Pīlere atrada man jaunu mājvietu. Meitenes uzsvērti ignorēja mani, kad Džouna palīdzēja nest manas mantas uz savu sarkano, iedauzīto Karmann Ghia, kam uz trie-cicnstieņiem bija uzlīmes ar uzrakstiem: “Mīli savu māti”, “Bj pretim Gaismai”, “Draugi, neļaujiet draugiem balsot par republikāņiem!”. Silvana nošņāca, ka es esot baltā un tāpēc pret mani izturoties īpaši. Varbūt viņai bija taisnība. Droši vien. Tas it nemaz nebija godīgi. Nebija. Taču šai marta dienā, vienā no tām ideālajām marta dienām Losan-dželosā, kad visi fotogrāfi skraida apkārt, meklēdami labākos kadrus, lai nofotografētu pilsētu tādu, kāda tā izskatās tikai trīs dienas gadā, - ar dzidri zilām debesīm, kalniem ar sniegotām virsotnēm un skatu, kas paveras simt jūdžu tālumā, - šai dienā man bija vienalga, kāpēc tā noticis. Galvenais bija, ka es braucu prom.

Boldijā bija sniegs, un Vilšīras bulvārī varēja saskatīt katru palmu piecu jūdžu attālumā. Brauciena laikā Džounas mašīnā skanēja Jewel ieraksts.

“Tev tie cilvēki patiks, Astrid," viņa teica, kamēr braucām uz rietumiem pa Melrouzu, garām kosmētikas veikaliem un kafejnīcām. “Rons un Klēra Ričardsi. Viņa ir aktrise, bet viņš kaut ko dara televīzijā.”

“Vai bērni viņiem ir?” es jautāju. Cerēju, ka nav. Negribēju vairs būt par aukli un saņemt dāvanas par deviņdesmit deviņiem centiem, kamēr divgadīga knīpa dabū milzīgu bārbijmašīnu.

“Nē. Vispār viņi plāno kādu adoptēt.”

Tas bija kaut kas jauns, to es nekad nebiju apsvērusi. Adopcija. Šis vārds grabēja man galvā kā akmeņi skārda kārbā. Nezināju, ko domāt. Mēs pabraucām garām kinostudijai Columbia, lielajiem triju arku vārtiem, autostāvvietas sargbūdai, ļaudis braukāja apkārt ar platricpu divriteņiem. Ilgas mis Pīleres acff “Nākamgad es būšu tur iekšā,” Džo-una teica. Dažreiz es nesapratu, kura ir jaunāka, viņa vai es.

Prātā pārcilāju vārdu adopcija, tik piesardzīgi, it kā tas būtu radioaktīvs, redzēju savas mātes seju, atmiekšķējušos un aklu, iekritušiem vaigiem, zvērojošu niknumā.

Džouna brauca gar neskaitāmiem ērmīgiem Melrouzas veikaliem rietumos no Labrijas, gar bodītēm, kurās pārdeva lietotus zābakus un pieaugušo rotaļlietas, tad viņa nogriezās klusā sānielā, vecā rajonā ar namiņiem, ko rotāja stuka vītnes, un milzīgām sikomorēm ar krītaini baltiem stumbriem un lapām kā plaukstas. Mēs apstājāmies pie viena tāda namiņa, un es gāju nopakaļ Džounai Pīlerei uz durvīm. Emaljēta plāksnīte zem zvana pogas vēstīja, ka te dzīvo Ričardsi. Džouna piezvanīja.

Sieviete, kas atvēra durvis, man atgādināja Odriju Hep-bernu. Tumši mati, garš kakls, plats, starojošs smaids, gadu trīsdesmit veca. Pietvīkušiem vaigiem viņa pamāja, lai nākam iekšā. “Es esmu Klēra. Mēs jūs gaidījām.” Viņai bija vecmodīga, samtaina balss, vārdus viņa izrunāja ārkārtīgi skaidri un precīzi, nenorijot galotnes.

Džouna nesa manu somu, bet es - maisiņu ar mātes grāmatām, tēvoča Rēja šķirstiņu un dažas Olīvijas mantas.

"Ļaujiet, cs palīdzēšu,” sieviete teica, paņēma somu, novietoja uz kafijas galdiņa. "Noliec tās mantas kaut kur.”

hs noliku savas lietas turpat zemē pie galda, pārlaidu skatienu dzīvojamai istabai ar zemiem griestiem, sienas nokrāsotās iesārti baltas, grīda no kailiem, sarkanīgiem priež-koka dēļiem. Šeit man patika jau tagad. Virs kamīna karājas glezna, medūza uz tumšzila fona, smalku, spilgtu līniju caururbta. Māksla, kaut kas tāds, kas gleznots ar roku. Nespēju tam noticēt. Kāds nopircis mākslas darbu. Un pa visu sienu plaukti ar grāmatām, kam nobružātas muguriņas, ar kompaktdiskiem, skaņuplatēm un ktfeetēm. Brīvas formas dīvāns gar divām sienām izskatījās ērts, zilsarkani violeta austa mēbeļdrāna, centrā lasāmā lampa. Baidījos pat elpot. Tas nevarēja būt tiesa, tas nevarēja būt paredzēts man. Viņa tūliņ pārdomās.

“Vēl tikai daži jautājumi, kas mums jānokārto,” Džouna teica, apsēdās uz dīvāna un atvēra mapi. "Astrid, vai tu mūs atvainosi?”

"Jūties kā mājās,” Klēra Ričardsa man smaidot sacīja un izstiepa roku, kā dodama dāvanu. "Lūdzu, apskati istabas.”

Apsēdusies blakus Džounai, kas šķīra vaļā manu personisko lietu, viņa turpināja skatīties uz mani un smaidīt, pārāk cītīgi, it kā bažītos, ko es domāšu par viņu un viņas māju. Vēlējos, kaut varētu viņai pateikt, ka nav par ko bažīties.

Aizgāju uz virtuvi. Tā bija maza, izlikta ar sarkanām un baltām flīzēm, galds ar pērļainu virsmu, hromēti krēsli, īsta žurnālbildīšu virtuve, rotāta ar sālnīcu un piparnīcu kolekciju. Betija Būpsa un porcelāna gotiņas, un kaktusu rindas. Tādā virtuvē jādzer kakao, jāspēlē dambrete. Man kļuva bail, tik ļoti es pēc tā visa kāroju.

Izgāju ārā, tur mazajā pagalmiņā saules staros gozējās platas puķudobes, puķupodi uz koka paliktņa, ķīniešu sēru goba. Vējā griezās dzirnaviņas, saulē pie mājiņas baltās sienas auga sarkanas puansetijas. Kičs, es dzirdēju mātes balsi sev pie auss. Bet tas nebija kičs, tas bija burvīgi. Burvīga bija Klēra Ričardsa ar savu plato, piemīlīgo smaidu. Burvīga bija viņas guļamistaba, ko no terases šķīra stiklotas durvis. Popētais pārklājs uz zemās, divguļamās priež-koka gultas, trimo, kumode un lupatiņu grīdsega.

Atgriezusies gaitenī, es redzēju viņas, galvas cieši blakus virs kafijas galdiņa, acis pievērstas maniem papīriem. “Viņai ir gājis neticami smagi,” Džouna Pilere teica manai jaunajai audžumātei. “Viena audžumājā viņu sašāva...”

Klēra Ričardsa nogrozīja galvu, nespēdama noticēt, ka kāds var būt tik briesmīgs, lai šautu uz bērnu.

Vannasistaba būs mana iemīļotā vieta, to es redzēju jau tagad. Jūraszilas un rožainas flīzes, oriģināla divdesmito gadu keramika, ap vannu matēta stikla aizslietnis, uz tā starp niedrēm peld gulbis. Šis gulbis nez kāpēc šķila gaužām pazīstams. Vai mēs bijām dzīvojušas kādā vietā, kur stiklā bijis iegravēts šāds gulbis? Pudeles, ziepes un sveces uz plauktiņa, kas stiepjas starp abām vannas malām. Atvēru flakonus, paostīju, ieziedu delmos pa lāsei. Par laimi, rētas pamazām dzisa, Klērai Ričardsai nebūs jāskatās uz spilgti sarkanajām, pietūkušajām švīkām, viņa šķita tāda jūtīga.

Kad nonācu pie guļamistabas tuvāk ārdurvīm, viņas joprojām runāja par manu pagātni. “Viņa ir ļoti apdāvināta, kā jau teicu, taču mācībās daudz nosebojusi - visas šīs pārcelšanās, jūs saprotat...”

“Varbūt vajadzētu privātskolotāju,” Klēra Ričardsa ieminējās.

Mana istaba. Divas gaiša priežkoka gultas - ja nu viesi

paliek pa nakti. Plānas, vecmodīgas lupatiņu segas, īstas, ar roku šūtas lupatiņu segas, apdarinātas ar tamborētām cilpiņām. Pusgari katūna aizkari ar tādām pašām cilpiņām. Priežkoka rakstāmgalds, grāmatplaukts. Dīrera gravīra -trusis - vienkāršā priežkoka ietvarā. Trusis izskatījās nobi-|ics, saskatāma katra spalviņa. Gaida, kas notiks. Es apsēdos uz gultas. Nespēju iztēloties, kā lai aizpildu šo telpu, dzīvoju tajā, atstāju šeit savas personības zīmogu.

“Nu tā,” mundri noteica Klēra Ričardsa, kad sociālā darbiniece bija aizbraukusi. Es sēdēju viņai blakus uz lielā dīvānā. Viņa sažņaudza plaukstas ap ceļgaliem, pasmaidīja. ‘Te nu tu esi.” Zobi viņai bija zilganbalti kā nokrejots piens, caurspīdīgi. Man gribējās viņu nomierināt. Lai gan es atrados viņas mājā, viņa nervozēja vairāk nekā es. “Vai apskatīji savu istabu? Atstāju to diezgan tukšu, lai tu varētu salikt savas mantas, kā pašai patīk. Padarīt to par savējo.”

Man gribējās pateikt Klērai, ka es neesmu tāda, kādu viņa gaidījusi. Ka esmu citāda, varbūt viņa nemaz negribēs mani paturēt. “Man patīk tas Dīrers.”

Viņa īsi iesmējās, sasita plaukstas. “Ak, man liekas, mēs labi sapratīsimies. Žēl tikai, ka Rons nevarēja būt mājās. Mans vīrs. Viņš šonedēļ filmē Jaunskotijā un atgriezīsies tikai nākamo trešdienu. Bet ko lai dara. Vai tu vēlētos tēju? Vai kokakolu? Es nopirku kolu, nezināju, ko tu dzer. Mums ir arī sula, un es varētu pagatavot tev augļu kokteili...” “Labprāt iedzeršu tēju,” es teicu.

Nekad un ne ar vienu nebiju pavadījusi kopā tik daudz laika, kā nākamajā nedēļā pavadīju ar Klēru Ričardsu. Redzēju, ka viņa nekad nav dzīvojusi kopā ar bērniem. Viņa veda mani sev līdzi uz ķīmisko tīrītavu, uz banku, it kā baidītos atstāt kaut uz mirkli vienatnē, it kā man būtu pieci, nevis piecpadsmit gadi.

Veselu nedēļu mēs ieturējām maltītes no kartona kārbām un dozēm, pirktām Chalet Gourmet kulinārijā, ar ārzemju uzrakstiem uz etiķetēm. Mīkstus, gandrīz šķidrus siera gabalus, kraukšķīgus veģus, krunkainas grieķu olīvas. Tumšsarkanu proscuitto' un medainas melones, pēc rozēm smaržojošus baklava^2 rombus. Klēra pati ēda maz, toties mudināja mani notiesāt visu rostbifu, visu greipfrūtu, tik saldu kā apelsīns. Pēc trim mēnešiem, kas pavadīti pie Kru-ellas, mani nemaz nevajadzēja mudināt.

Mēs sēdējām dzīvojamā istabā, un es stāstīju viņai par savu māti, par audžumājām, vairīdamās no pārāk neglītām, pārāk galējām detaļām. To es pratu. Stāstīju par māti, bet tikai labu vien. Es neesmu čīkstule, beigās es nestāstīšu neko sliktu arī par tevi, Klēra Ričardsa.

Viņa izrādīja man savus fotogrāfiju un avīžu izgriezumu albumus. Fotoattēlos es viņu nepazinu. Viņa bija ļoti bikla, es gandrīz nespēju iztēloties viņu publikas priekšā, taču albumos redzēju, ka lomā viņa nemaz neatgādina savu ikdienas “es”. Viņa dziedāja, dejoja, raudāja, nokritusi ceļos, aizplīvurotu seju. Smējās, ģērbusies blūzē ar dziļu kakla izgriezumu, ar zobenu rokā.

“Tā ir “Trīsgrašu opera”,” viņa teica. “Mēs to spēlējām Jeilā.”

Viņa bija lēdija Makbeta, pirms tam meita lugā “Arla-bunakti, māt!”. Ketrīna “Pēkšņi pagājušajā vasarā”.

Tagad Klēra reti piedalījās izrādēs. Pa kaklā pakārto ķēdīti viņa slidināja granātu sirsniņu, piespieda to sev zem apaļīgās apakšlūpas. “Es tik ļoti piekūstu no tā. Tu gatavojies nez cik stundu un tad aizej uz noklausīšanos, kur viņi divas sekundes paskatās uz tevi un nolemj, ka tu esi pārāk etniska. Pārāk klasiska. Pārāk vēl kaut kāda.”

1 Žāvēts Itālijas šķiņķis. (Tulk. nu itāliešu vai.)

1 Kārtainās mīklas maizīte ar medu un riekstiem. (Tulk. no itāliešu vai.)

“Pārāk etniska?” Viņas platā, bālā piere, viņas spožie mati.

“Tas nozīmē - brunete.” Viņa pasmaidīja. Viens priekšzobs bija iešķībs, mazlietiņ izvirzīts priekšā otram. ““Pārāk maza” nozīmē krūtis. “Klasiska” - tātad veca. Diemžēl tā nav diez cik smalka nodarbošanās. Reizēm es tomēr aizeju uz turieni, tomēr tas ir pilnīgi veltīgi.”

Es ar pirkstu izslaucīju no kārbas Bursēna siera paliekas. “Tad kāpēc darīt to vispār?”

“Ko, atteikties no šovbiznesa?” Viņa tik viegli smējās, kad jutās priecīga - un arī tad, kad bija noskumusi.

Jaunais Beverlijas kinoteātris atradās turpat ap stūri no Klēras mājas. Tur rādīja “Siržu karali” un “Paradīzes bērnus”, un mēs nopirkām gigantisku popkorna tūtu un smējāmies. un raudājām, un smējāmies viena par otras pinkšķē-šanu. Šurp es kādreiz bieži nācu kopā ar māti, bet tolaik radīja citas filmas. Viņai nepatika asarainas filmas. Viņa labprāt citēja D. H. Lorensu: “Sentimentalitāte nozīmē iedvest sev jūtas, kuru tev patiesībā nemaz nav.” Viņai pie sirds bija skarbas eiropiešu filmas, Antonioni, Bertoluči, Bergmans, filmas, kurās visi nomira vai vēlējās mirt. Klēras filmas bija burvīgi sapņi. Man gribējās ielavīties tajos, dzīvot tajos kā skaistai, jukušai meitenei balerīnas svārciņos. Nākamajā vakarā mēs nesātīgi devāmies skatīties tās vēlreiz. Mana sirds bija kā balons, kas piepūsts pārāk pilns, un es kritu panikā. Es varēju saslimt no straujas dekompre-sijas, gluži kā nirēji, kas ieniruši pārlieku dziļi.

Vakaros es nomodā gulēju savā gultā ar baltajiem caku kruzuļiem un skatījos uz Dīrera trusi. Visam noteikti bija jāsaiet grīstē. Džouna Pīlere man pateiks, ka pieļauta kļūda, ka viņi pārdomājuši, ka viņi grib trīsgadīgu bērnu. Ka ir nolē-

muši pagaidīt vēl pāris gadu. Es bažījos par Klēras vīru. Negribēju, lai viņš atgriežas mājās, atņem Klēru man. Gribēju, lai vienmēr paliek tā, kā ir tagad, mēs abas dzīvojamā istabā ēdam vakariņās zosu aknu pastēti un zemenes un klausāmies Debisī plates, tērzēdamas par savu dzīvi. Viņa gribēja zināt par mani visu, kada es esmu, kas es esmu. Es raizējos, nebija jau daudz, ko stāstīt. Nekam īpaši nedevu priekšroku. Ēdu jebko, valkāju jebko, sēdēju, kur man lika, gulēju, kur norādīja. Man piemita bezgalīga pielāgošanās spēja. Klēra gribēja zināt, piemēram, vai man patīk kokosriekstu vai zaļo ābolu ziepes. Es nezināju pateikt. “Nē, tev jāizvēlas,” viņa sacīja.

Tā es kļuvu par zaļo ābolu ziepju un kumelīšu šampūna lietotāju. Pa nakti es labprāt atstāju vaļā logu. Gaļa man garšoja vidēji izcepta. Man bija iemīļotā krāsa, ultramarīna zila, un iemīļotais skaitlis, deviņi. Bet lāgiem man radās aizdomas, ka Klēra manī mekle vairāk, nekā tur atrodams.

“Kura ir bijusi pati labākā diena tavā mūžā?” viņa iejautājās kādu pēcpusdienu, kad mēs zvilnējām uz lielā dīvāna, viņas galva uz viena paroča, manējā uz otra. Džūdija Gārlcnda patlaban dziedāja My Funny Valentine.

“Šodiena,” es teicu.

“Nē!” Viņa smējās un svieda man ar salveti. “Agrāk.”

Es pūlējos atcerēties, bet tas bija tas pats, kas meklēt smiltīs apraktas monētas. Pārcilāju lietas, sagraizīdamās pret tur paslēptām sarūsējušām skārdenēm, saplēstām alus pudelēm, tomēr pēdīgi atradu senu monētu, noslaucīju to, spēju salasīt gadskaitli, valsts nosaukumu.

“Tas bija tolaik, kad mēs dzīvojām Amsterdamā. Garā, šaurā mājā pie kanāla. Tur bija stāvas vītņu kāpnes, un es vienmēr baidījos nokrist.” Tumšzaļš kanāls un rijsttafel. Ūdensžurkas, tik lielas kā oposumi. Hašiša biezais smārds kafejnīcās. Mana māte mūždien sapīpējusies.

“Atceros, bija saulaina diena, un mēs ēdām sendvičus

ш ielu maltu gaļu un sīpoliem, stāvēdamas pie stūra kafejnīcas, un mana māte dungoja to kovboju dziesmiņu: “Нора. tip, tip, lip, skrien, mazais klaiduli!”” Tās man bija vienīgas atmiņas par saulainu dienu Amsterdamā.

Klēra iesmējās, smiekli noskanēja kā zvārgulīši, viņa pievilka pie zoda ceļgalus un apvija ap tiem rokas, raudzīdamas manī ar tādu skatienu, kuru es labprāt būtu ielējusi pudelē un glabājusi kā izcilu vīnu.

“Mēs sēdējām saulē ar skatu uz kanālu, un viņa teica: “Klau, Astrid, tagad paskaties!” Un viņa pamāja ļaudīm, kas brauca garām stiklotā tūristu laivā. Un visi pasažieri māja pretim. Redz, viņi domāja, ka mēs esam holandietes un sveicam viņus savā pilsētā. Tā bija mana labākā diena.” Saule un kaijas, un visi šie mājošie ļaudis, kas domāja, ka mēs esam šejienietes, ka šeit ir mūsu vieta.

Klēra dīvāna pretējā galā nopūtās, izstiepa kājas, nostalģiski pasmaidīja. Viņa nesaprata, kas es tolaik esmu bijusi - izstīdzējis, vientuļš bērns, kuru sasildījis maldīgais priekšstats, ka šeit ir viņa vieta. Klēra saskatīja vienīgi bērnišķīgo prieku.

“Tu nu gan esi daudz kur bijusi.”

Jā, daudz kur, bet no tā man nebija nekāda lielā labuma.

Tai dienā, kad no Jaunskotijas bija jāatgriežas Ronam, Klēra izmeta laukā visas kulinārijas kārbas, uzkopa virtuvi un trīs reizes palaida mašīnu, lai izmazgātu veļu. Mājā smaržoja pēc ēdiena, un Emmija Lū Harisa dziedāja kaut ko par bandītiem Meksikā. Klēra bija uzvilkusi gumijas cimdus, aplikusi sarkanbalti rūtotu priekšautu, uzkrāsojusi lūpas un tagad grieza vistu, joprojām karstu no cepeškrāsns. “Es gatavoju paellu^15, ko tu par to saki?”

Mani mocīja nemiers. Man patika tā, kā bija, mums bija izveidojies noteikts dzīves ritms, un tagad to izjauks cilvēks, kuru es vēl nepazīstu, cilvēks, kura dēļ man var mainīties viss. Es jau ļaunojos uz Klēras vīru, pat neredzējusi viņu. Tomēr uzkopu dzīvojamo istabu ar putekļsūcēju, palīdzēju Klērai uzklāt viņu gultai svaigus palagus, apdrukātus ar birstošām rozēm, sarkanām un baltām. “Sarkans un balts ir laulības krāsas,” Klēra paskaidroja.

Viņa atvēra stiklotās durvis uz dārzu, kas trīsuļodams ziedēja aprīļa saulē. Viņas rokas pakavējās, nogludinot balto gultas pārklāju. Es zināju, ka Klēra grib gulēt šai gultā ar viņu, mīlēties ar viņu. Klusībā cerēju, ka viņš nokavēs lidmašīnu, pa ceļam uz lidostu iekļūs satiksmes negadījumā. Klēras trauksmainās gaidas laupīja man drosmi. Viņa man atgādināja vienu no rozēm savā dārzā, tās nosaukums bija “Neskartā”. vŠī roze bija balta ar maigi sārtu maliņu, un, ja to noplūca, tai nobira visas ziedlapiņas.

Nesapratu, kādēļ viņam jāatgriežas tieši tagad. Man klājās tik labi. Es nekad nebiju izraisījusi tādu interesi. Nekādā ziņā negribēju dalīt to ar kaut kādu vīru, ar kaut kādu Edu uz dīvāna. Pat kaut kāds tēvocis Rejs izjauktu šo brīnišķo līdzsvaru.

*

Ap sešiem piebraucamajā ceļā apstājās viņa automašīna, mazs, sudrabains Alfa Romeo. Viņš izkāpa, uzmeta plecā somu, izņēma no mašīnas lielāku ceļasomu un alumīnija dip-lomātkoferi, pievakares saule atspīdēja viņa sirmajos matos. Es neveikli stāvēju uz lieveņa, kad Klēra metās viņam pretim. Abi skūpstījās, un man bija jānovēršas. Vai viņa nezināja, cik viegli viss var noiet greizi, vai viņai nebija bail?

Mēs ēdām paellu pagalmiņā, zem virtenes ar lampiņām čili piparu formā, fonā dziedāja Emmija Lū, rodeo daiļava. Spindza odi. Klēra aizdedzināja citronmētras sveces, un

Kons stāstīja mums par savu darbu Helifaksā, kur filmējis sižetu par spoku apsēstu bāru. Viņš bija palīgproducents piogrammai par pārdabisko un okulto. Pagājušajā gadā bā-t.i vīriešu tualetē spoks gandrīz nožņaudzis vienu klientu.

"Mums vajadzēja trīs stundas, lai vēlreiz iedabūtu viņu tur iekšā. Kaut arī visa filmēšanas grupa bija turpat, viņš gandrīz aizlaidās. Zināja, ka gars mēģinās viņu piebeigt.” “Un ko tu darītu, ja tā būtu noticis?” Klēra jautāja.

Kons izstiepa kājas uz sola sev priekšā, rokas salicis aiz pakauša. “Pateiktu tualešu apkopējam.”

“Ļoti smieklīgi.” Klēras sejai bija nevainojamas sirds-veida konfekškārbas forma, taču pār tās pantiem klājās neticības migliņa.

“Es varētu pamēģināt Vanish mazgājamo līdzekli.” Kamēr viņi tā jokoja, centos saskatīt, ko tik izcilu Klēra viņā atradusi. Viņš bija izskatīgs, taču ne satriecošs - vidēja auguma, akurāts, sīkiem vaibstiem, rūpīgi skuvies. Tē-raudsirmie mati atsukāti atpakaļ bez šķirtnes. Viņš nēsāja bezietvaru brilles, un vaigi bija pārāk rožaini, lai piestāvētu vīrietim. Gaišbrūnas acis, rokas gludas, ar koptiem nagiem, gluds laulības gredzens. Viss Ronā bija gluds, rāms, pieklusināts. Viņš kaut ko stāstīja, taču nebija svarīgi, vai mums tas patīk vai ne, gluži citādi nekā Bārijs, kurš allaž bija gaidījis aplausus. Rons nevienu necentās pārsteigt. Šķita, viņam nav vajadzīgs nekas.

Klēra paņēma viņa šķīvi, sarausa ēdiena paliekas savējā, salika vienu otrā un sniedzās pēc mana šķīvja. “Ja neuzmanīsies, ņemsi vēl un kritīsi spoku nagos.” To viņa pateica bezrūpīgi, taču laika skaitīšana bija sākusies.

“Labrijas burvju virpulis,” viņš sacīja.

Iezvanījās telefons, un Rons iegāja pa stiklotajām durvīm, lai paņemtu klausuli. Mēs redzējām, kā viņš atlaižas uz baltā pārsega un runādams knibina kāju nagus. Klēra

mitējās vākt nost traukus, un viņas seja apmiglojās, noskaidrojās, apmiglojās. Viņa stāvēja pie piknikgalda, cilādama šķīvjus, bikstīdama ēdiena atliekas, pārbīdīdama dakšiņas, cenzdamās sadzirdēt, ko viņš saka.

Viņš nolika klausuli un atgriezās pie galda. Ēnas aiz-gainīja saule.

“Darbs?” Klēra jautāja, it kā patiesībā viņai būtu vienalga.

“Džefrijs gribēja atbraukt un aprunāties par scenāriju. Es pateicu, lai nebrauc.” Rons pasniedzās un saņēma Klē-ras roku. Es nespēju skatīties, kā viņa pietvīkst aiz prieka.

Nu viņš atcerējās, ka te joprojām sēžu es, spēlējos ar safrāna rīsu graudiņiem no paellas, veidoju oranžu spirāli. “Mums jāatgūst šis tas nokavēts.” Viņam viss izdevās tik gludi. Es spēju iztēloties, ka viņš pierunā kādu vientulīgu garu saucēju kameras priekšā izstāstīt savas sarunas ar mirušo vīru, viņas krunkainā roka satverta Rona gludajā, ar gludo zelta laulības gredzenu, un viņa rāmā balss saka: “Turpiniet.”

Klēra mazliet pastāstīja par to, ko esam darījušas mēs, ka viņa pieteikusi mani Fčrfeksas vidusskolā, ka esam bijušas uz kino un uz džeza koncertu Mākslas muzejā. “As-trida ir īsta māksliniece,” viņa teica. “Parādi Ronam savus darbus.”

Klēra bija nopirkusi man Pelikān akvareļkrāsu komplektu lielā, melnā kārbā un bloku bieza papīra. Es biju gleznojusi dārzu, ķīniešu gobas lejupslīgstošos zarus, pu-ansetijas pret balto sienu. Gaiļpiešu smailes, rožu tvīkumu. Dīrera truša kopijas. Klēru, kas dzīvojamā istabā vingrinās baletā. Klēru ar baltvīna glāzi. Klēru, kam mati aptīti ar dvieli. Es negribēju rādīt zīmējumus Ronam. Tie atklāja pārāk daudz.

"Parādi viņam," Klēra mudināja. ‘‘Tic ir skaisti.”

Mani kaitināja tas, ka viņa grib, lai parādu tos Ronam. Miju domājusi, ka zīmējumi ir tikai mūsu abu darīšana, mana uzticēšanās viņai. Ronu es nepazinu. Kāpēc viņa to grib? Varbūt, lai apliecinātu, ka viņi rīkojušies pareizi, pieņemdami mani. Varbūt, lai parādītu, cik krietni viņa pie manis piestrādā.

Aizgāju un atnesu lielo bloknotu, sniedzu to Ronam, tad izgāju tumšajā dārzā un spēru nost galvas klaiņojošām meksikāņu prīmulām, kas bija iezagušās mauriņā. Dzirdēju, kā viņš šķirsta lapas. Es nespēju noraudzīties.

"Paskaties uz šo!" Viņš iesmējās. ‘‘Un te! Dabas dots talants. Satriecoši zīmējumi!" viņš sauca tumsā uz manu pusi. Es turpināju spārdīt prīmulu galvas.

“Viņa ir samulsusi," Klēra teica. ‘‘Nemulsti, Astrid. Tev ir dotības. Cik cilvēku var to par sevi sacīt?"

Vienīgā, kuru es zināju, sēdēja aiz restēm.

Kāda cikāde vai naktsputns radīja čīkstošas skaņas kā tāds kāmis, kas griežas ritenī, lekšpagalmā zem cili lampiņām Klēra atstāstīja paellas gatavošanu, it kā tā būtu vesela komēdija, un no viņas pārmērīgās degsmes man sāka sāpēt kuņģis. Es paskatījos uz Ronu baltajā kreklā, ko lampiņas iekrāsoja viegli oranžsārtu, viņš smējās Klērai līdzi. Rokas sakrustotas aiz pakauša, patīkamā seja līksma, pēda tīrā sandalē sāniski atbalstīta uz džinsotā ceļgala. Kāpēc tu neej prom, Ron ? Pasaulē tak pilns ar raganām, kuras nevar vien sagaidīt, kad viņas intervēs, ir tik daudz tor-tillu brīnumu, kas jādokumentē. Tomēr Klēras smieklu skaņa bija lipīga kā pieneņu sula, smaržoja kā ziedošs jasmīns naktī, glāstīja maigi kā piena pelde.

"Astrid, vai tu vēl esi tur?" Klēra pasauca, skatīdamās tumsā.

“Domāju šo to,” es atteicu, izrāvu piparmētras stiebru, kas bija izspraucies zem šļūtenes krāna, saņurcīju to rokā. Domāju par to, ka šonakt viņi abi gulēs priežkoka gultā ar rožainajiem palagiem, bet es atkal būšu viena. Sievietes vienmēr ierindo vīriešus pirmajā vietā. Tāpēc viss saiet tādā grīstē.

Pēc šīs nedēļas, pavadītas divatā ar Klēru, es negribīgi atgriezos pie mācībām, lai Fērfeksas vidusskolā pabeigtu desmito klasi. Man jau bija veicies, ka nevajadzēja atkal mācīties Holivudas skolā, kur biju redzēta ēdam atkritumus. Šis bija pilnīgi jauns sākums. Fērfeksā es atkal biju svētlaimīgi neredzama. Katru dienu, kad pārnācu no skolas, Klēra gaidīja mani ar sviestmaizi un glāzi ledus tējas, ar smaidu un jautājumiem. Sākumā tas šķita dīvaini un lieki. Nekad agrāk, pārnākot mājas, mani neviens nebija sagaidījis, neviens nebija ilgojies pēc tā, ka durvīs apgriezīsies mana atslēga, pat bērnībā ne. Jutos tā, it kā Klēra grasītos mani par kaut ko apsūdzēt, taču tā nemaz nebija. Viņu interesēja mans domraksts par Fdgaru Alanu Po, mans sirds-kambaru un asinsrites zīmējums. Viņa juta līdzi, kad algebras kontroldarbā dabūju D.

Viņa taujāja par pārējiem skolēniem, bet man nebija daudz stāstāma. Arī vislabākajos laikos es nebiju bijusi sevišķi sabiedriska. Skola bija darbs, es to padarīju un gāju prom. Man nebija nolūka iestāties skolēnu klubā vai biedrībā “Skolēni pret braukšanu dzērumā”. Pat narkotāju bariņam es pagāju garām, ne aci neuzmetusi. Tagad man bija Klēra, kas mani gaidīja. Viņa bija viss, kas man vajadzīgs.

“Vai skolā gāja labi?” viņa mēdza jautāt, atvilkdama krēslu pie mazā, sarkanbaltā virtuves galdiņa.

Viņai bija diezgan maldīgs priekšstats, ka Fērfeksā ir tāda pati kā vidusskola Konektikutā, kur viņa augusi, lai gan šeit pie katras ieejas skaidri saredzami rēgojās metāla detektori. Es nestāstīju viņai par kautiņiem skolas pagalmā,

par zādzībām autobusā. Uzturmācības stundā kada meitene ar cigareti izdedzināja otrai caurumu blūzes mugurpuse, taisni manu acu priekšā, skatīdamās uz mani, kā izaicinādama, lai mēģinu iejaukties. Es redzēju, kā gaitenī pie manas spāņu valodas klases kādam zēnam tika draudēts ar nazi. Vingrošanas stundā meitenes tērgāja par saviem abortiem. Klērai tas nebija jāzina. Es gribēju, lai viņai pasaule ir skaista. Es gribēju, lai viss izdodas. Skolā man vienmēr gāja lieliski, lai tur vai kas.

Sestdienā Rons pļāva mauriņu, nogriezdams prīmulām galvas, pēc tam devās lasīt scenārijus. Brokastīs mums bija kūpināts lasis ar veģiem, un tad Klēra aizgāja uz savu ba-letstundu. Es paņēmu krāsas un apsēdos Ronam blakus pie galda. Sāku pie viņa pierast. Viņš necentās būt draudzīgāks, nekā man gribētos.

“Kāda tev liekas Klēra?” viņš piepeši iejautājās. Un skatījās uz mani pār brillēm kā tāds večuks.

“Jauka,” es atbildēju.

Tomēr es nojautu, par ko viņš runā. Naktīs Klēra klīda pa māju, es dzirdēju viņas baso kāju soļus uz grīdas dēļiem. Viņa runāja tā, it kā klusums draudētu viņu sašķaidīt, ja viņa to nebalstīs ar nerimtīgu skaņu straumi. Viņu bija viegli saraudināt. Aizvedusi mani uz observatoriju, viņa sāka raudāt, kad tika rādītas zvaigznes. Aprīļa zvaigznāji.

“Atceries, tev ir mans peidžera numurs. Tu vienmēr vari ar mani sazināties.”

Es turpināju gleznot, kā puansetijas izskatās pret mājas balto sienu. Kā bises šāviens.

Klēra atvilka muslīna aizkaru, paskatījās ārā uz ielu. Viņa gaidīja Ronu. Laukā joprojām bija gaišs, tuvojās vasara, seši pēcpusdienā, medaina puskrēsla.

“Man liekas, Ronam ir romāns,’’ viņa teica.

Jutos pārsteigta. Ne jau par šo domu - es zināju, kādēļ viņa apklust, kad Rons runā pa telefonu, zināju, kā viņa neuzkrītoši cenšas izdibināt, kur viņš patlaban atrodas. Taču tas, ka viņa pateica šo domu skaļi, norādīja uz viņas augošajām šaubām.

Es prātoju par Ronu. Par viņa gludo manieri. Skaidrs, ka sievietes viņš var dabūt katrā laikā. Tomēr viņš pārlieku raizējās par Klēru. Ja jau viņš laistu pa kreisi, vai tad bēdātu? Un viņš cītīgi strādāja garas stundas, mājās vienmēr pārnāca noguris. Viņš nebija tik jauns. Es nedomāju, ka viņam pietiktu enerģijas.

“Viņš tikai strādā,” es teicu.

Klēra pa aizkaru spraugu skatījās uz ielu. “Tā viņš saka gan.”

“Vai neesi redzējusi manas atslēgas?” Rons jautāja. “Visur esmu izmeklējies.”

“Ņem manējās,” Klēra sacīja. “Es varu pasūtināt vēl vienu komplektu.”

“Jā, bet mani tracina tas, ka es pazaudēju lietas. Tām tepat kaut kur jābūt.”

Viņš paņēma Klēras atslēgas, tomēr tas viņu uztrauca. Viņš bija ārkārtīgi organizēts vīrietis.

Kādu dienu es redzēju, ka Klēra izņem pildspalvu no Rona žaketes iekškabatas un iebāž to sev džinsu kabatā.

“Vai neesi manījusi manu Cross pildspalvu?” Rons viņai jautāja pāris dienu vēlāk.

“Nē,” viņa atteica.

Viņš sarauca pieri un paskatījās uz mani. “Vai tu to paņēmi, Astrid? Saki patiesību, es nedusmošos. Vienkārši lietas zūd, un tas padara mani traku. Es neapgalvoju, ka tu esi tās nozagusi, bet - vai tu to aizņēmies un nenoliki atpakaļ?”

Nezināju, ko sacīt. Negribēju nosūdzēt Klēru, taču negribēju ari, lai Rons domā, ka zogu viņa mantas. Es darītu ļebko, lai nezaudētu šo audžumāju. “Es to neesmu ņēmusi, tiešam. Es to nekad nedarītu.”

“Es tev ticu,” viņš teica, pārvilkdams ar roku pār saviem sudrabainajiem matiem. “Laikam kļūstu senils.” “Varbūt tas ir poltergeists,” piezīmēja Klēra.

Kad Klēra aizgāja uz noklausīšanos, es metodiski pārmeklēju māju. Zem viņas gultas es atradu kārbu, nokrāsotu sarkanbaltu un rotātu ar spoguļa lauskām. Arī iekšā tā bija sarkana un pilna ar mantām, kas pazudušas Ronam, - tur bija armijas nazis, pulkstenis, papīra skavotājs, šķēres, atslēgas, nagu šķērītes. Tur bija polaroīda fotogrāfija, kurā viņi abi smējās, un divi kopā salīmēti fotoattēli, seja pret seju, es nevarēju tos atplēst vienu no otra. Pie kārbas vāka karājās magnēts, un apakšā bija pielīmēta metāla plāksne. Likdama atpakaļ vāku, es jutu magnēta pievilkšanas spēku.

17

Jūnija beigās es pabeidzu desmito klasi. Turklāt neticami labi, ņemot vērā visus apstākļus. C algebrā drīzāk bija žēlastības atzīme; priekšmetos, kuros nebija jākārto eksāmeni, nevienam nekad nelika gala atzīmi D. Toties ar Klēras ikvakara palīdzību es dabūju A angļu valodā un vēsturē, mākslas vēsturē un bioloģijā, un pat spāņu valodā. Ja viņa būtu lūgusi mani aizrauties ar futbolu, es būtu darījusi arī to. Lai šo notikumu nosvinētu, Rons aizveda mūs uz “Muso un Frenku”, restorānu Holivudas bulvārī. Nekad agrāk nebiju to ievērojusi. Turpat netālu no pēdējā dzīvokļa, kur bijām mitinājušās mēs ar māti.

Atstājuši mašīnu aiz restorāna, mēs nokāpām pa kāpnēm ar nospodrinātām misiņa margām un pagājām garām vecmodīgai virtuvei. Redzējām, kā strādā pavāri. Smaržoja pēc sautējuma «vai pēc viltota zaķa, tā, kā varētu smaržot laiks, solīdi un barojoši. Rindiņā pagājām gar nobružāto koka leti, ļaudis ēda steikus un karbonādes un, grila liesmu sasildīti, lasīja Variety, viņus apkalpoja veci viesmīļi zaļās un sarkanās žaketēs. Laika virpulis, zibsnis, sastindzis 1927. gadā. Tas man patika, te es jutos drošībā.

Mūs nosēdināja telpas dziļumā. Rons pazina darbiniekus. Viņš mūs iepazīstināja, “mana sieva Klēra”, un mirkli

man šķila - mani viņš nosauks par meitu. Bet nekā, “un mU-mi draudzene Astrida”. Vilšanās dzēlienu es atvairīju ar domu, ka Marvela nemaz nebūtu parūpējusies nosaukt manu vaidu un Amēlija - nu, mēs bijām laimīgas, ja mums vispār deva ēst.

Es dzēru savu “Šērliju Tempļu”, un Klēra, satraukti čukstēdama, norādīja uz kinozvaigznēm. Reālajā dzīvē tās neizskatījās diez cik spožas. Mazākas, nekā varētu gaidīt, ģērbušās vienkārši, tās vakariņoja, un viss. Mums iepretim sēdēja Džeisons Robardss un vēl viens vīrietis ar diviem garlaikotiem bērniem, vīrieši runāja par darbu, un bērni viļāja maizes bumbiņas un apmētāja viens otru.

“Šķirto tētiņu izklaides vakars?” Rons teica.

Klēra un Rons tukšoja vīna pudeli, un Klēra deva man pa malciņam no savas glāzes. Viņa nemitīgi pieskārās Ro-nam - viņa matiem, delmam, plecam. Es jutos greizsirdīga. Klēru es gribēju tikai sev. Apzinājos, ka tas nav normāli, normālas meitas nav greizsirdīgas uz saviem tēviem. Viņas vēlas, lai pazūd abi divi.

Rons kaut ko izņēma no kabatas, paslēptu gludajā plaukstā. “Par labi padarītu darbu,” viņš sacīja.

Viņš nolika to uz mana šķīvja. Tā bija sarkana samta kārbiņa sirds veidā. Es to atvēru. Iekšā atradās šķautņains, mēļš dārgakmens zelta ķēdītē. “Katrai meitenei vajadzīgas dažas dārglietas,” viņš teica.

Klēra aplika to man ap kaklu. “Ametists lieliski dziedina,” viņa pačukstēja, vērdama ciet slēdzīti, un noskūpstīja mani uz vaiga. “Turpmāk tikai priecīgas dienas!” Rons paliecās uz priekšu, un es ļāvu, lai mani noskūpsta arī viņš.

Jutu, ka acīs sariešas asaras. Viņi bija sagādājuši man pārsteigumu.

Atnesa maltīti, un ēdot es vēroju viņus, Klēras tumšos,

spožos matus, kas glaudās viņai pie vaiga, lielās, maigās acis. Rona gludo, vīrišķīgo seju. Iztēlojos, ka viņi tiešām ir mani vecāki. Steiks un vīns sareibināja man galvu, un es iztēlojos, ka esmu Klēras un Rona Ričardsu bērns. Kas es biju, īstā Astrida Ričardsa? Labi mācījos skolā un, protams, iestājos koledžā. Klausījos viņus smejamies par kaut ko, kas atgadījies abu kopīgajos Jeilas laikos, lai gan es zināju, ka Rons tolaik bijis precējies ar kādu citu, ka pametis sievu Klēras dēļ. Iztēlojos sevi Jeilā līdz ceļiem čaukstošās rudens lapās, biezā kamieļvilnas mētelī. Es sēdēju auditorijās ar tumšiem sienu paneļiem un lūkojos uz da Vinči darbu diapozitīviem. Pirmajā kursa es studēšu Toskānā. Vecāku dienā Klēra un Rons atbrauks ciemos, Klēra būs aplikusi ap kaklu pērles. Viņa man parādīs, kur atradusies viņas kopmītne.

Es pieskāros ametistam sev ap kaklu. Turpmāk tikai priecīgas dienas...

Lielāko daļu vasaras Rons bija prom. Tad atgriezās mājās, un Klēra mazgāja viņa veļu un gatavoja pārāk daudz ēdiena. Viņš zvanījās pa telefonu, strādāja pie sava portatīvā datora, devās uz apspriedēm, pārbaudīja ziņas automātiskajā atbildētājā un atkal bija prom.

Klēra satraucās, kad viņš atbrauca un atkal tik ātri brauca prom, tomēr viņai vismaz vairs nevajadzēja naktīs staigāt apkārt. Gandrīz katru dienu viņa strādāja dārzā, uzvilkusi cimdus un uzlikusi galvā milzīgu ķīniešu salmenīcu. Viņa aprūpēja tomātus. Bija iedēstījusi četrus dažādus veidus - dzeltenos un mazos sarkanos, Romas, kas paredzēti spageti mērcei, un Beefsteaks, tik lielus kā bērna galva. Sestdienas rītos mēs cītīgi skatījāmies televīzijas pārraidi, no kuras viņa uzzināja, kā kopt dārzu. Viņa atsēja garos

gaiļpiešus pie mietiņiem, izknieba rozēm pumpurus, lai /līdi būtu lielāki. Katru dienu viņa ravēja un mijkrēsli laistīja dobes, gaisā uzvirmoja valgas, sakarsušas zemes smaržu. Viņas smailā salmenīca kustējās pa vagām kā peldošs Buli templis.

Dažreiz es viņai palīdzēju, bet biežāk sēdēju zem ķīniešu gobas un zīmēju. Viņa dziedāja dziesmas, ko bija iemācījusies, būdama manos gados, “Vai iesi uz Skārboro tirgu?” un “Džonam Miežgraudam jāmirst”. Balss viņai bija trenēta, lokana kā ādas siksna, precīza kā nažu metēja asmens. Gan dziedot, gan runājot tai piemita vienlīdz liela piemīlība un akcents, kuru es sākumā noturēju par anglisku, bet pēc tam aptvēru, ka tā ir vecmodīgā amerikāņu runas maniere no trīsdesmito gadu filmām, tolaik cilvēki nekautrējoties varēja sacīt “pirmklasīgi”. Pārāk klasiska, tā viņai teica, kad viņa aizgāja uz noklausīšanos. Tas nenozīmēja -veca. Tas nozīmēja - pārāk skaista tādam laikam, kad viss, kas iztur ilgāk par pusgadu, tiek uzskatīts par nemodernu. Man bezgala patika klausīties, kā viņa dzied vai stāsta man par savu bērnību kādā Konektikutas priekšpilsēta, tie man bija stāsti par paradīzi.

Kad Klēra aizgāja uz noklausīšanos vai balctstundām, man patika ieiet viņas guļamistabā, izsukāt matus ar viņas sudraba suku, pieskarties drēbēm viņas skapī, piegulošām kokvilnas kleitām, tik vienkāršām kā vāzes, zīdiem akvareļu krāsās. Uz viņas tualetes galdiņa es atkorķēju L’Airdu Temps matēta stikla pudelītē, uz kuras viena otrai pieglaudušās divas dūjas, un pieskāros ar šo smaržu sev pie plaukstu locītavām, aiz ausīm. Laika Gaiss. Paskatījos uz savu atspulgu spogulī virs Klēras tualetes galdiņa. Mati man vizēja nespodra, nebalināta zīda krāsā, atsukāti atpakaļ virs pieres, atsedzot viegli cirtainas sprodziņas pie matu augša-

nas līnijas. Klēra un viņas friziere bija apgalvojušas, ka man vairs nevajadzētu apgriezt matus uz pieres. Nekad nebiju domājusi, ka tas man nepiestāv. Grozīju seju no vienas puses uz otru. Rētas bija gandrīz izzudušas. Mani pat varēja noturēt par skaistu.

Man ap kaklu zaigoja ametists. Senāk es būtu noslēpusi to zeķes purngalā, zeķi iebāzusi kurpē un ielikusi skapī. Bet šeit mēs valkājām savas dārglietas. Mēs bijām to pelnījušas. “Ja sievietei ir dārglietas, viņa tās nēsā,” Klēra bija paskaidrojusi. Tagad man bija dārglietas. Es biju meitene ar dārglietām.

Pie spoguļa uzlaikoju Klēras divkāršo pērļu virteni, laidu gludās, mirdzošās zīlītes caur pirkstiem, pieskāros koraļļu rozei uz slēdža. Pērles patiesībā nebija baltas, tās bija siltā bēškrāsā kā austeres, ar maziem mezgliņiem pa starpām, lai tad, ja rota pārtrūktu, pazustu tikai viena pērle. Es vēlējos, kaut mana dzīve būtu tāda, nostiprināta ar mezgliem, tā ka pat tad, ja kaut kas pārtrūktu, neizjuktu pilnīgi viss.

“Vakariņas astoņos? Tas butu pirmklasīgi,” es sev teicu spoguli kā Ketrīna Hepberna, pirksti ievijušies pērlēs.

Klērai uz kumodes stāvēja mana fotogrāfija sudraba ietvarā, līdzās viņas un Rona fotogrāfijai. Neviens nekad nebija ielicis manu fotoattēlu ietvarā un novietojis uz kumodes. Es pacēlu sava T krekla stūri, uzpūtu uz stikla un nospodrināju to. Viņa bija nofotografējusi mani pirms pāris nedēļām, pludmalē. Es piemiegtām acīm skatījos kamerā un smējos par kaut ko, ko viņa teica, mati man bija gaišāki par smiltīm. Klēra nebija ielikusi ietvarā savu foto, ko uzņēmu es, tajā viņa no galvas līdz kājām bija ietinusies garā pludmales tērpā, galvā ķīniešu cepure, uz acīm saulesbrilles. Viņa izskatījās pēc Neredzamā cilvēka. Viņa izģēr-

bās tikai, lai ietu ūdenī, un iebrida līdz gurniem. Viņai nepatika peldēties.

“Es zinu, tas ir smieklīgi,” viņa sacīja, “bet man nemitīgi šķiet, ka viļņi aizraus mani okeānā.”

Tas nebija vienīgais, no kā Klēra baidījās.

Viņa baidījās no zirnekļiem un lielveikaliem, baidījās sēdēt ar muguru pret durvīm. “Slikts chi” viņa teica. Viņa necieta tumši violetu krāsu, skaitli četri un jo īpaši skaitli astoņi. Viņa ienīda pūļus un ziņkārīgo kaimiņu dāmu, misis Kromahu. Es biju domājusi, ka pati no šā tā baidos, taču Klēra mani tālu pārspēja. Viņa jokoja par savām bailēm, taču tie bija tāda veida joki, kad tu zini - citiem tas liksies smieklīgi - un izliecies, ka domā tāpat, bet klusībā paliec pilnīgi nopietns. “Visi aktieri ir māņticīgi,” viņa sacīja.

Klēra izpētīja manu numeroloģiju. Es biju piecdesmitnieks, un tas ir tas pats, kas trīsdesmit divi. Man piemita spējas ietekmēt masas. Klēra bija trīsdesmit seši, tas ir tas pats, kas divdesmit septiņi - Scepteris. Drosmes un spēka skaitlis. Pirms apprecēšanās viņa bijusi divdesmit divi, četrinieks. Ļoti slikti. “Tā ka, redzi, Kons izglāba man dzīvību.” Viņa neveikli iesmējās.

Es nespēju iedomāties, ka man kādreiz varētu būt spējas ietekmēt masas vai ka es vēlētos tādas iemantot, tomēr spriedu, ja jau tas uzlabo Klērai omu, tad kas tur ļauns. Es palīdzēju viņai īstenot plānus, kuru nolūks bija veicināt labā chi ietekmi. Reiz mēs nopirkām četrstūrainus spoguļus, un es pat uzrāpos uz jumta, lai noliktu tos uz sarkanajiem dakstiņiem pret misis Kromahas māju. “Lai viņas ļaunais chi nāk pār viņu pašu, to neganto veceni.”

Pār taku, kas no ielas veda uz māju, gar režģiem vijās rozes, un Klērai nepatika cilvēki, kuri negāja šiem rožu vārtiem cauri. Caur rožu velvi var iziet vienīgi labsirdība un

mīla, viņa sacīja. Viņa uztraucās, ja kāds ienāca pa sētas-puses durvīm. Viņa neļāva man valkāt melnas drēbes. Pirmajā reizē, kad biju tādas uzvilkusi, viņa pateica: “Melns ir Saturna krāsa, pret bērniem viņš ir nelaipns.”

Es noņēmu Klēras pērles un noliku tās atpakaļ kārbiņā zem lakatiem augšējā kreisajā atvilktnē. Lielāko daļu dārglietu viņa glabāja papīra maisiņā ledusskapja saldētavā, jo domāja, ka tur tās neatradis laupītāji. Taču pērles nedrīkstēja saldēt, tām bija jāpaliek siltumā.

Abās atvilktnēs labajā pusē bija Klēras zīda veļa vieglos pasteļtoņos, šampanieša krasa, gliemežvāku sārtumā, ledus zilumā, apakšsvārki un naktskrekli, krūšturi un tiem pieskaņotas biksītes. Viss salocīts, pa vidu salikti maisiņi ar sausajām smaržām. Zemāk - T krekli akurātās kaudzītēs, balta un krāsaina kaudzīte, zili, mēļi, brūnganpelēki. Pa kreisi - šorti un plāni svīteri. Pašā apakšā - šalles. Viņas ziemas drēbes, salocītas un ieliktas maisos, atradās skapjaugšā.

Šī tieksme uz kārtību un rituāliem bija viena no īpašībām, kas man Klērā patika visvairāk, šie viņas saraksti un noteikumi. Viņa zināja, kad pienācis laiks nolikt malā ziemas drēbes. Es to taisni vai dievināju. Viņas kārtības izjūta, piemīlīga un ekscentriska, mazie sieviešu noslēpumi, veļas maisiņi un saskaņota apakšveļa. Viņa izmeta ārā vienos caurumos sadilušo apakšveļu, ko man bija pirkusi Starra, un lielveikalā nopirka man visu jaunu, ar pavecu pārdevēju apspriezdama to, kā pieguļ krūšturi. Es gribēju atlasu un mežģīnes, melnu un smaragdzaļu krāsu, bet Klēra mani maigi atrunāja. Iztēlojos, ka viņa ir mana māte, un drusku pačinkstēju, pirms piekāpos.

Klērai bija jaunas fotogrāfijas - aktrises portreti. Mēs aizbraucām uz Holivudu, lai paņemtu tās no fotodarbnīcas Kahuengā. Fotogrāfijās viņa izskatījās citāda, koncentrēju-

sies, moža. Patiesībā viņa bija kalsna, sapņaina, tik pftrbit gāta neparastiem leņķiem kā kāda Pikaso jaunkundze. Fotogrāfs, vecs armēnis ar miegainām acīm, teica, ka nofotografēties vajagot arī man. “Viņa varētu būt modele,” viņš sacīja Klērai. “Esmu redzējis neglītākas.”

Mana roka instinktīvi pacēlās, lai pieskartos rētām uz žokļa. Vai viņš neredz, cik es esmu neglīta?

Klēra pasmaidīja, noglāstīja man matus. “Vai tev tas patiktu?”

“Nē,” es atteicu, klusu, lai nedzirdētu fotogrāfs.

“To mēs paturēsim prātā,” Klēra sacīja.

Palsi baložzilās pēcpusdienas tveicē iedamas atpakaļ uz mašīnu, mēs gājām garām vecam hipijam ar sirmiem matiem un uz krūtīm uzsprādzētu zaļu armijas somu, viņš diedelēja naudu. Garāmgājēji ar plecu pastūma nost viņa izstiepto kartona glāzīti un šķērsoja ielu. Savam amatam viņš nebija pietiekami draudīgs. Es atcerējos, kā pati biju ubagojusi dzērienu veikala autostāvvietā, taču tas nebija viens un tas pats. Es nebiju ne žūpa, ne narkomāne. Man bija tikai piecpadsmit gadu. Tik tālu viņš bija pagrimis pats.

“Ei,” viņš teica. “Izpalīdziet puisim.”

Es biju gatava iet pār ielu, bēgt no šā putnubiedēkļa, bet Klēra paskatījās uz hipiju. Viņa neprata ignorēt cilvēkus. “Vai varat iedot drusku sīknaudas, kundze? Kaut cik.” Iedegās zaļā gaisma, bet Klēra nepievērsa tai uzmanību. Viņa rakņājās pa somiņu, vilka laukā visu sīknaudu. Viņa nebija sapratusi, ka tad, ja ielas ļaudīm izrāda kaut vai mazāko žēlsirdību, viņi tev pielīp kā dadži. Klēra redzēja vienīgi to, cik viņš izkāmējis un klibs, droši vien pakļuvis zem mašīnas, ubagodams starp luksoforiem. Mana māte būtu piedāvājusies pagrūst viņu zem autobusa, bet Klērai bija viņa žēl. Viņa ticēja dvēseļu kopībai.

Hipijs iebāza naudu kabatā. “Jūs tiešām esat cilvēcīga, kundze. Vairums ļaužu nav ar mieru pat ieskatīties cilvēkam acīs, ja viņš nonācis nelaimē.”

Viņš uzmeta man apsūdzošu mirkli. “Man vienalga, vai kāds man kaut ko dod. Es tikai gribu, lai viņš ieskatās man acīs, vai saprotat?”

“Saprotu,” Klēra teica tādā balsī, kas bija kā vēss ūdens un maigas rokas.

“Visu dzīvi esmu centīgi strādājis, bet, redziet, sabeidzu muguru. Darbā es nedzēru nekad. Nemūžam.”

“Ticu, ka nedzērāt.” Atkal iedegās sarkanā gaisma. Biju gatava raut Klēru prom satiksmes straumē. Lai kur mēs ietu, visur ļaudis beigu beigās sāka klāstīt viņai savas bēdas. Viņi redzēja, ka Klēra ir pārāk pieklājīga, lai vienkārši ietu prom. Hipijs pienāca tuvāk. Klēra droši vien bija pirmais normālais cilvēks, kas viņu pēdējā laikā uzklausījis.

“Bezdarbnieku pabalsts jau nav mūžīgs,” hipijs teica. Es jutu viņa smaku. Vai nu viņš bija apčurājies, vai arī šo pakalpojumu viņam bija izdarījis kāds cits. “Un visiem nospļauties.”

“Dažiem tomēr nav vienalga,” Klēra teica. Vēlās pēcpusdienas saule vērta viņas tumšo matu aprises rudas.

“Jūs tiešām esat cilvēcīga,” viņš atkārtoja. “Bet cilvēcība tagad nav modē. Visi grib tikai mašīnas.”

Viņš elpoja taisni Klērai sejā, bet viņa bija pārāk labsirdīga, lai novērstos. Viņa negribēja diedelnieku aizvainot. Šo īpašību viņi uzķēra vienmēr. “Nu, cik tad ļaužu viņiem vajag, lai ceptu burgcrus?”

“Pārāk maz. Vai pārāk daudz.” Klēra nedroši smaidīja, atglauzdama no vaiga matus, ko plivināja vējš.

Iedegās zaļā gaisma, bet mēs stāvējām kā stāvējušas. Iestrēgušas Sansetbulvāra un Kahuengas stūrī. Ļaudis laipoja mums apkārt, it kā mēs būtu bedre ietvē.

Hipijs pienāca vēl tuvāk un konfidenciāli pieklusināja balsi. “Vai jūs mani uztverat kā vīrieti?” Un izbāza mēli pa izkrituša zoba atstāto caurumu.

Klēra nosarka, apjukusi paraustīja plecus. Skaidrs, ka ne. Man gribējās nogrūst ubagu no ietves.

“Agrāk es dikti patiku sievietēm. Kamēr strādāju.”

Es redzēju saspringumu Klēras sejā, viņa gribēja atkāpties, taču nevēlējās aizskart hipija jūtas. Pirkstos viņa grozīja paciņu ar astoņi reiz desmit collu spīdīgajām fotogrāfijām, par kurām nule bija samaksājusi divsimt dolāru. Garām pabrauca melna korvete, no tās skanēja repa dārdi.

“Jūs esat jauka dāma, bet manis dēļ jūs vis neizģērbtos, vai ne?”

Klēra locīja savas fotogrāfijas, jūtīgā seja trīsēja pretrunīgās emocijās. “Es ne...” viņa izdvesa.

“Es jums nepārmetu. Bet jūs to nedarītu.” Viņš izskatījās tik noskumis.

Es saņēmu Klēru aiz rokas. “Klēra, tagad mums jāiet.”

Taču viņa bija pārāk stipri sapinusies šā bezpajumtnieka cilpās, viņš bija galīgi sajaucis Klērai prātu. Notvēris viņu lamatās.

“Man pietrūkst sieviešu,” hipijs teica. “Viņu smaržas. Tās man pietrūkst. Piemēram, jūsējā, ko nu jūs tur lietojat.”

Viņa smaržoja pēc sava L'Air du Temps, šeit tik neiederīga kā lauku puķe kara zonā. Jutos pārsteigta, ka viņam caur savu smaku izdevies saost Klēras smaržas.

Taču es sapratu, ko viņš grib sacīt. Arī man ļoti patika tas, kā Klēra smaržo. Man patika sēdēt uz viņas gultas, kamēr viņa ķemmēja man matus un sapina tos franču bizē. Tā es varēju sēdēt, cik ilgi vien viņa vēlējās, lai tikai elpotu to gaisu, kurā atrodas viņa.

“Pateicos,” Klēra nočukstēja. Tāda nu viņa bija, baidījās aizvainot jebkuru, pat šo sērīgo, veco klaidoni.

“Vai drīkstu paostīt jūsu matus?’’ viņš jautāja.

Klēra nobālēja. Viņu nesargāja nekādas robežas. Hipijs varētu izdarīt jebko, un Klēra nezinātu, kā viņu apturēt.

“Nebīstieties,” viņš teica, pacēlis plaukstas, nagi kā maitu lijai. “Paskatieties uz visiem šiem ļaudīm. Es jums nepieskaršos.”

Klēra norija siekalas, pamāja ar galvu un aizvēra acis, vīrietis piegāja viņai klāt, ar pirkstu galiem pacēla vienu matu šķipsnu tik maigi, it kā tas būtu zieds, un ieelpoja smaržu. Matus viņa mazgāja ar rozmarīna un krustnagliņu šampūnu. Smaids viņa sejā.

“Paldies,” viņš nočukstēja un, kāpdamies atmuguriski, aizgāja prom, atstādams Klēru stāvam Kahuengas un San-seta stūrī aizvērtām acīm, rokās žņaudzot fotogrāfijas, kurās redzama pilnīgi cita sieviete.

Klēra aizveda mani uz Kandinska izstādi Mākslas muzejā. Abstraktā māksla man nekad nebija patikusi. Māte un viņas draugi varēja jukt prātā aiz sajūsmas par kādu audeklu, uz kura bija tikai melnbaltas švīkas vai liels, sarkans kvadrāts. Man patika tāda māksla, kura kaut ko stāsta. Se-zana kāršu spēlmaņi, van Goga zābaki. Man patika mazas mogolu miniatūras, ar tušu gleznotas japāņu vārnas, niedres un dzērves.

Bet, ja Klēra gribēja redzēt Kandinski, mēs gājām skatīties.

Sāku justies labāk, nonākusi pie muzeja. Pazīstamais laukums, strūklakas, slāpētais apgaismojums, klusinātās balsis. Mākslas muzejā es jutos tāpat, kā Starra jutās baznīcā, -reizē pasargāta un pacilāta. Kandinskis nemaz nebija tik abstrakts, es tomēr varēju saskatīt krievu pilsētas ar turbān-veida torņiem, trīs jātniekus ar šķēpiem, lielgabalus un dā-

mas garos tērpos ar augstām frizūrām. Tīras krasas, ka bil žu grāmatas ilustrācijās.

Nākamajā telpā gleznas sāka izšķīst.

“Vai tad tu nejūti kustību?” Klēra sacīja, rādīdama uz audeklu, kurā bija attēlots liels leņķis, smaile pa labi, atvērums pa kreisi. Viņas plaukstu malas sekoja līnijām. “Tas ir kā bulta.”

Uzraugs vēroja Klēras satrauktās rokas, viņaprāt, pārlieku tuvu gleznai. “Jaunkundz?”

Viņa nosarka un atvainojās kā teicamniece, kas vienu reizi mūžā aizgulējušies. Tad pavilka mani sāņus un apsēdināja uz soliņa, kur varēja droši žestikulēt. Centos izjust gleznu tāpat kā Klēra. Izjust lietas, kuru nav šeit, kuru varbūt nav vispār.

“Skaties,” viņa klusu sacīja, piesardzīgi palūkojusies apkārt. “Dzeltenais nāk tev pretī, zilais virzās prom. Dzeltenais izplešas, zilais saraujas.”

Sarkanais, dzeltenais, šī tumšzaļā aka; izplešanās, saraušanās, nekustīgi dīķi ar asiņojošām malām, leņķis kā dūre. Puisis un meitene, rokas aplikuši viens otram ap pleciem, klīda gar gleznām tā, it kā ietu gar veikalu skatlogiem.

“Un vai redzi, kā viņš pavirza nost no ietvara šķautni, padarīdams to asimetrisku?” Klēra rādīja uz citrondzelteno lenti, izliekušos kreisajā pusē.

Biju dzirdējusi ļaudis muzejos tā runājam un vienmēr domājusi, ka viņi vienkārši cenšas atstāt iespaidu uz saviem draugiem. Bet šī bija Klēra, un es zināju, ka viņa tiešām grib, lai es saprotu. Es blenzu uz gleznu, uz leņķi, uz lenti. Kandinska gleznās notika tik daudz kas, šķita, ka ietvariem ir grūti noturēt sevī audeklu.

Citā zālē Klēra apstājās pie zīmuļa skiču virknes. Līnijas uz papīra, leņķi un apļi, gluži kā kanapē nūjiņas, kā krus-tinu un nullīšu spēle. Kā tas, ko mēdz dīki uzšvīkāt uz papīra, runājot pa telefonu.

“Vai redzi šo leņķi?” Viņa norādīja uz platu, ar zīmuli uzvilktu leņķi un tad pamāja uz masīvo “Kompozīciju”, uz kuru veda visas skices un eļļas studijas. “Vai redzi?” Audeklos dominēja šis leņķis.

Viņa pievērsa manu uzmanību dažādiem elementiem zīmuļa skicēs, apļiem, arkām, un es tos atradu pabeigtajā “Kompozīcijā”, uzgleznotus dzirkstoši sarkanā krāsā un tumši zilā tonī. Visi elementi viņam bijuši jau pašā sākumā. Katrā skicē bija ietverta sava idejas daļa, tās bija kā atslēgu komplekts, kuram jābūt pilnīgam, lai varētu atvērt seifu. Ja es saliktu tās kopā un paceltu pie gaismas, tad ieraudzītu pabeigtās kompozīcijas formu. Es apstulbusi blenzu uz šo vīziju.

Mēs rokrokā staigājām pa izstādi, rādīdama viena otrai detaļas, kuras atkārtojās, domas nogrimušos jātniekus, torņus, dažādos leņķus, krāsa mainījās, vienai formai šķērsojot citu. Galvenokārt tieši kartības izjūta, vīzija, kura saglabāta cauri laikam, bija tā, kas lika man krist ceļos.

Es apsēdos uz soliņa, izņemu skiču bloku un mēģināju uzzīmēt pamatformas. Asi leņķi, arkas, gluži kā pulksteņa kustības. Tas bija neiespējami. Man vajadzēja krāsas, man vajadzēja tušu un otiņu. Es nezināju, ko man vajag.

“Iedomājies, kas tas par darbu, savākt to visu kopā,” Klēra sacīja. “Gadiem ilgi japierunā cilvēki, lai aizdod savus mākslas darbus.”

Es iztēlojos Kandinska pratu, izkaisītu pa visu pasauli un tad savāktu kopā. Katram piederēja tikai viens mozaīkas gabaliņš. Vienīgi tādā izstādē kā šī bija iespējams ieraudzīt gleznu, salikt visu kopā, pacelt pie gaismas, redzēt, kā viss saskan. Tas deva man cerību, ka ari mana dzīve kādu dienu iegūs jēgu, ja vien man izdosies vienlaicīgi salikt kopā visus fragmentus.

Visu atlikušo vasaru mēs gājām uz turieni divas reizes nedēļā. Klēra nopirka man eļļas pasteļus, lai es varētu zīmēt ar krāsām un neviens neklaigātu. Parasti mēs visu dienu pavadījām vienā zālē, lūkodamās uz vienu gleznu. Tā es vēl nekad nebiju darījusi. Kāda 1913. gada kompozīcija pareģoja Pirmo pasaules karu. “Viņš bija ļoti jūtīgs. Viņš nojauta, ka tas tuvojas,” Klēra sacīja. Melnā krāsa, lielgabali, mežonīgi, tik varmācīga un tumša noskaņa, saprotams, ka viņam vajadzēja ieviest abstrakciju.

Atgriešanās Krievijā. Avangarda krāšņums, taču reizē arī tumstošās aizdomas, ka tas tuvojas norietam, kaut arī zied un zeļ. Tālāk - divdesmito gadu bauhauss. Taisnas līnijas, ģeometriskas formas. Tādos laikos nevar ļaut sev vaļu. Jāmēģina atrast kādu pamata struktūru. Es pilnīgi sapratu Kandinski. Beidzot - pārcelšanās uz Parīzi. Sārtais, zilais, mēļais. Atkal organiskas formas, pirmo reizi kopš gadiem. Kāds atvieglojums būs bijusi Parīze, krāsa, spēja atkal atmaigt.

Prātoju par to, kā es gleznotu mūsu laikus. Spīdīgas mašīnas un ievainota miesa, džinsu zilums un zigzagveidīgi suņu zobi, saplēsta spoguļa lauskas, uguns un oranžs mēness, un granātu sirsniņas.

Rudenī atkal pieteicos uz papildpriekšmetu stundām. Klēra iedvesa man domu, ka ir vērts mēģināt. Skaidrs, ka tev jāmācās papildpriekšmeti. Skaidrs, ka tev jānēsā savas dārglietas. Skaidrs, ka tev jāpiesakās uz mākslas nodarbībām muzejā. Skaidrs.

Tukšajā studijā Mākslas muzeja pagrabstāvā mēs gaidījām skolotāju, mis Trišu Deju. Plaukstas man svīda, pie-kļautas pie mapes, ko bija uzdāvinājusi Klēra. Viņa gribēja, lai pierakstos uz zīmēšanas nodarbībām pieaugušo grupā. Muzejā bija kursi pusaudžiem - foto, tekstilmāksla, video. Bet zīmēšanas nebija. “Mēs iesim un parunāsim ar skolotāju,” Klēra noteica.

Telpā ienāca sieviete. Maza auguma, vidējos gados, ar īsi apcirptiem, sirmiem matiem. Haki krāsas bikses, brilles melnā raga ietvarā. Viņa gurdi paskatījās uz mums - pār-centīga māte un viņas izlutinātā meita, nu lūgs īpašu attieksmi. Es mulsu jau no tā vien, ka atrodos šeit, bet Klēra bija pārsteidzoši lietišķa. Mis Deja žigli izskatīja manu mapi, acis asās līnijās slīdēja pār lapām. Reālistiskie zīmējumi, Klēra zviln uz dīvāna, puansetijas - un Losandželosas Kan-dinski. “Kur tu esi mācījusies?”

Es papurināju galvu. “Nekur.”

Izšķirstījusi mapi, viņa enerģiski sniedza to Klērai. “Labi. Mēģināsim.”

Katru otrdienas vakaru Klēra veda mani uz muzeju, brauca mājās un pēc trim stundām ieradās man pakaļ. Es jutos vainīga par viņas gatavību man palīdzēt, it kā es viņu izmantotu. Dzirdēju savu māti sakām: “Neesi absurda. Viņa grib, lai viņu izmanto.” Tomēr es negribēju būt tāda. Es gribēju būt kā Klēra. Kurš gan cits būtu gādājis, lai es eju mākslas kursos, kurš cits ziedotu man kaut vienu otrdienas vakaru? Vienīgi Klēra.

Mākslas kursos es mācījos veidot pamatu, nostiept audeklu, gludi nogruntēt to. Mis Deja lika mums eksperimentēt ar krāsām, ar triepieniem. Otas triepiens bija tavas rokas kustības pierādījums. Tas protokolēja tavu eksistenci, tavas personības kvalitāti, tavu pieskārienu, spiedienu, tavas kustības autoritāti. Mēs gleznojām klusās dabas. Ziedus, grāmatas. Dažas dāmas kursos gleznoja tikai sīkus ziediņus. Mis Deja lika viņām gleznot lielākus, taču viņas kautrējās. Es gleznoju ziedus, tik lielus kā picas, un zemenes, kas palielinātas līdz zaļu trīsstūru virtenēm uz sarkana pamata, ogu sēkliņu rakstus. Mis Dejas uzslavas bija spar-tiskas, kritika skarba. Katrā nodarbībā kāds apraudājās. Manai mātei viņa patiktu. Viņa patika ari man.

Es rūpīgi rediģēju vēstules, ko sūtīju mātei. Sveika, kā klājas, kā sokas rakstīšana. Es stāstīju par atzīmēm, darbu dārzā, mākslas kursiem, santaanas vēju smārdu un izdegušajiem apvidiem, par novembra skumjām, īsajām dienām. Labas aezīmes, gudriniece. Sūtīju viņai mazus zīmējumus, akvarc|us pastkartes lielumā, viņai kamerā nebija daudz vietas. Viņai ārkārtīgi patika Kandinska periods un mani jaunie darbi. Es nosūtīju viņai vairākus zīmējumus uz zīdpapīra. Tas bija pašportrets, bet sastāvēja no slāņiem, viena līnija šeit, otra tur, ikreiz tikai viena, lai viņa uzmin pati, -lapiņas bija jāsaliek cita uz citas, lai iegūtu kopumu. Es vairs to nedarīju viņas vietā. Viņai bija jāpastrādā, lai sasniegtu mērķi.

Māte atrakstīja, ka viņas dzejoļi publicēti Kenyon Review un žurnāla Zyzzyva dzejas numurā. Pajautāju Klērai, vai mēs varam tos dabūt, un viņa aizveda mani uz grāmatnīcu Book Soup Stripā un nopirka man abus. Tur bija garš dzejolis par skriešanu cietumā, skriešana aizņēma viņai lielu dienas daļu. Ja viņa nerakstīja, tad skrēja pa cietuma skrejceļu, piecdesmit, simt jūdžu nedēļā. Apavi viņai noplīsa ik pa četriem mēnešiem, bet jaunus dažreiz izsniedza un dažreiz ne. Man radās kāda ideja.

Es sakopēju desmit dzejoļa eksemplārus un izmantoju tos par fonu zīmējumiem. Sēdēju pie galda sarkanbaltajā virtuvē un ar eļļas pasteļiem zīmēju uz viņas vārdiem skrējiena izjūtu, bezjēdzīgas apļveida aktivitātes izjūtu. Tieši tādu kā viņas prāts.

Bija sākušās lietavas, tās čukstējās aiz tvaikainās virtuves loga. Klēra apsēdās man blakus ar krūzi piparmētru tējas. “Pastāsti man par viņu.”

Kaut kas neļāva man daudz stāstīt Klērai par savu māti. Klēru tas intriģēja tāpat ka visus citus, kā manus skolotājus skolā, Reju, Džounu Piled, mazu literāru žurnālu izdevējus. Dzejnieki cietuma, tīrais paradokss. Es nezināju, ko teikt. Viņa bija nogalinājusi cilvēku. Viņa bija mana māte. Nezināju, esmu viņai līdzīga vai ne. Lielākoties man negribējās par viņu runāt. Es gribēju, lai Klēra ir nošķirta no manas mātes, gribēju, lai viņas atrodas atsevišķās lappusēs un lai tikai es vienīgā varu pacelt viņas pie gaismas abas kopā.

Klēra vēlreiz pārlasīja skriešanas dzejoli. “Man tā patīk šī rinda - noskrietā distance, divdesmit gadu. Pulkstenim ciparu nav. Dzīve cietumā, neiedomājami. Trīs gadi garām, izdangāts skrejceļš. Viņa laikam ir ļoti drosmīga. Kā viņa spēj to izturēt?”

“Viņa nekad nav tur, kur atrodas,” es teicu. “Viņa ir tikai savā prātā.”

“Tam jābūt brīnišķīgi.” Klēra noglaudīja krūzītes sānus kā bērna vaigu. “Kaut es tā varētu.”

Es priecājos, ka viņa tā nevar. Klēru skāra viss. Varbūt par daudz, taču vismaz skāra. Viņa neprata visu sagrozīt savā prātā un panākt, lai viss atrisinās, kā gribēts. Es skatījos uz savas mātes dzejoli žurnālā Kenyon. Tik interesanti, ka viņa allaž ir varone, ārpus likuma, viena pret pārējiem. Nekad ne ļaundare.

“Tur jau lā starpība starp mākslinieku un visiem ci tiem.” Klēra nopūtās. “Viņi spēj pārveidot pasauli.”

“Tu esi māksliniece,” es teicu.

“Aktrise,” viņa sacīja. “Un pat ne tā.”

Tagad biju redzējusi pāris filmu ar Klēras piedalīšanos. Viņa bija caurspīdīga, aizkustinoša līdz asarām. Man būtu bail kļūt tik viegli ievainojamai. Pēdējos četrus gadus biju pavadījusi, pūlēdamās uzaudzēt kaut kādu ādu, lai neasiņotu ikreiz, tiklīdz kaut kam uzgrūžos. Klēra bija kaila, viņa ik dienu plēsa sev nost ādu. Vienā filmā viņa tēloja profesora sievu, trīcošu, pērlēm rotājušos. Citā - astoņpadsmitā gadsimta sievieti, atraidītu mīlētāju klosterī. “Tu esi satriecoša aktrise,” es sacīju.

Klēra paraustīja plecus, izlasīja otru dzejoli - par kautiņu cietumā. “Man patīk tavas mātes varmācīgais stils. Viņas spēks. Kā es to apbrīnoju.”

Es iemērcu tušas pudelītē smalku sumi otiņu un pāris vilcienos, arkās un līnijās uzzīmēju melnu plankumu. Viņas varmācība. Klēra, ko tu zini par viņas varmācību? Par manas mātes spēku? Lai nu kā, viņa nav bijusi pietiekami stipra, lai novērstu to, ka ir kļuvusi par fonu manai mākslai. Tikai par fonu. Viņas vārdi ir tikai mans audekls.

Kādā kūtri siltā un dūmakainā dienā, kad nācu mājās no skolas, Klēra sagaidīja mani pie rožu arkas. “Es dabūju lomu!” viņa sauca, pirms biju paguvusi iziet caur arku.

Viņa atmeta galvu un izlieca kaklu pret vājo ziemas sauli, smiekli brāzās augšup kā geizers. Viņa mani apskāva, skūpstīja. Mēģināja piezvanīt Ronam uz Krieviju, kur viņš pēc līguma vāca faktus par telekinēzi Urālos. Viņai neizdevās Ronu sazvanīt. Pat tas nespēja aptumšot dzirksteļojošo gaisotni. Klēra atkorķēja Tatingera šampanieša pudeli, kas tika glabāta aukstumā ledusskapī īpašam gadījumam. Šampanietis izsprāga laukā, aplejot glāzes un galdu, putās krītot uz grīdas. Mēs pacēlām tostu pārjauno lomu.

Tā bija maza, taču sarežģīta loma. Klēra tēloja kāda varoņa eleganto, bet piedzērušos sievu viesībās, viņa bija garā tērpā, rotājusies ar briljantiem. Ilga dzeršana un ēšana, viņai bija jāatceras, kad kas jādara, lai viss saskanētu. “Mūždien kāda vientuļā sieva,” viņa ar nopūtu teica. “Kas tas ir, vai tiešām mans tipāžs?”

Lomu viņa dabūja tāpēc, ka režisors bija Rona draugs, turklāt aktrise, kurai bija paredzēta vientuļās sievas loma, režisora bijušās sievas māsa, pēdējā mirklī salauza atslēgas kaulu un viņiem bija vajadzīga aizstājēja, līdzīga pēc auguma un ārienes, kāda, kurai derētu šai lomai paredzētais tērps bez lencītēm.

“Es vismaz sarunājos ar galveno varoni,” Klēra skaidroja. “To ainu viņi nevarēs izgriezt.”

Tā bija maza lomiņa, tikai pieci teikumi; sieviete, kas pēc divām ainām tiek paradīta jau mirusi. Es palīdzēju Klē-rai gatavot lomu, tēlodama galveno varoni. Grūtākais, viņa teica, esot tas, ka ainas laikā viņai esot jāčd un jādzer, un reizē jārunā. Pēc otrā mēģinājuma viņa jau bija to apguvusi, tomēr uzstāja, ka jāatkārto vēl un vēlreiz. Viņa sīki ielāgoja, pēc kura vārda jāietur pauze un jāiedzer vīns, tieši kad jāpaceļ dakšiņa, ar kuru roku un cik augstu. “Ēšanas ainas ir pašas grūtākās,” viņa teica. “Visam jāsaskan.” Lomu mēs mēģinājām veselu nedēļu. Klēra tik nopietni strādāja pie dažiem teikumiem. Nebiju zinājusi, ka aktieri tā tiecas pēc pilnības. Vienmēr biju domājusi, ka viņi vienkārši ņem un tēlo.

Filmēšanas dienā Klēras modinātājs zvanīja sešos rītā, lai viņa pagūtu nogrimētics. Viņa gan sacīja, lai es neceļoties augšā, tomēr es piecēlos. Sēdēju turpat virtuvē, kamēr

viņa gatavoja sev augļu kokteili, pievienoja proteīna pulveri, klijas, raugu, E un C vitamīnu. Klēra bija ļoti bāla un klusa. Koncentrējās. Veica elpošanas vingrinājumu ar nosaukumu “Elpojošie pērtiķi”, gan izelpas, gan ieelpas laikā izdziedādama ķīniešu zilbes. Izelpotie toņi bija klusi un skanīgi, bet ieelpotie - pārdabiski, augsti un vaidoši. Tas bija chi gong, viņa apgalvoja, ka tādējādi saglabājot mieru.

Kad Klēra gāja prom, es viņu īsi apskāvu. Viņa bija man iemācījusi nekad nevēlēt “labu veiksmi”. “Lauz kaklu” - lūk, ko vajadzēja teikt aktieriem. “Lauz kaklu!” es saucu viņai nopakaļ un sarāvos, ieraugot, ka viņa paklūp pret dārza smidzinātāju.

Pēc stundām es joņoju mājās, alkdama dzirdēt, kā veicies filmēšanā, un jo sevišķi uzzināt kaut ko par Haroldu Makanu - angļu kinozvaigzni, kas tēloja Gāju, - taču Klēra vēl nebija atgriezusies. Es izpildīju visus mājasdarbus, angļu valodā un vēsturē pat izlasīju uz priekšu. Sešos satumsa, un ne zvana, ne padoma. Cerēju, ka viņa nebūs cietusi satiksmes negadījumā, šorīt viņa bija tik nervoza. Bet varbūt pēc filmēšanas viņa kopā ar citiem aktieriem aizgājusi iedzert kādu glāzīti, paēst vakariņas vai tamlīdzīgi. Tomēr nezvanīt - tas neizskatījās pēc viņas. Klēra parasti zvanīja pat tad, ja aizkavējās veikalā.

Es sāku gatavot vakariņas - viltoto zaķi ar kukurūzas miltu maizi un salātus - un domās nemitīgi atkārtoju: kad maltīte būs gatava, viņa atgriezīsies mājās. Divdesmit pāri astoņiem es izdzirdu viņas mašīnu piebraucamajā ceļā. Sagaidīju viņu pie durvīm. “Vakariņas jau gatavas,” es teicu.

Skropstu tuša lokos iztriepta ap acīm. Viņa paskrēja man garām un metās uz vannasistabu. Dzirdēju, ka viņa vemj.

“Klēra?”

Viņa iznāca ārā, apgūlās uz dīvāna, aizsedza acis ar del-mu. Es noāvu viņai kurpes. “Vai tev kaut ko atnest? Aspirīnu? Seven-Up?"

Klēra sāka raudāt dobjās, asās elsās un pavērsa galvu prom no manis.

Es atnesu viņai tailenolu un glāzi zeltera, noskatījos, kā viņa to malciņiem dzer. “Etiķi. Uz dvieļa.” Viņa atkrita spilvenos. “Balto etiķi. Izgriez dvieli.” Balss aizsmakusi, raupja kā smilšpapīrs. “Un izslēdz gaismu.”

Es izslēdzu lampas, samērcēju dvieli etiķī, izgriezu, aiznesu viņai. Neuzdrīkstējos jautāt, kas noticis.

“Septiņpadsmit dubļu,” viņa teica, uzlikusi dvieli uz pieres un acīm. “Vai tu zini, cik tas ir ilgi? Kad tevi gaida simt cilvēku? Es vairs nekad, nekad nespēlēšu.”

Es turēju Klēras roku, sēdēju uz grīdas līdzās viņas gulošajam augumam tumšajā telpā, pilnā ar etiķa tvaikiem. Nezināju, ko sacīt. Tas bija apmēram tas pats, kas noskatīties, kā cilvēks, kuru tu mīli, uzkāpj uz mīnas un pa gaisu lido saplosīta miesa. Un tu nezini, ko iesākt ar šiem gabaliem.

“Uzliec Lenardu Koenu,” viņa čukstēja. “Pirmo albumu, ar Sisters of Mercy"

Es sameklēju albumu, to, kam uz pirmā vāka redzama Koena seja ar līko degunu, bet aizmugurē - svētais, kas paceļas no liesmām. Uzliku. Sēdēju Klērai blakus, cieši spiedu viņas plaukstu sev pie vaiga. Koena sērīgā, vienmuļā balss sērīgi dīca par žēlsirdības ordeņa māsām, par to, kā viņš cer, ka arī tu kādu dienu uzskriesi tām virsū.

Pēc brīža Klēra mitējās raudāt un, manuprāt, iemiga.

Vēl nekad neviens man nebija bijis tik dārgs, lai es spētu sajust viņa sāpes. Man kļuva slikti, iedomājoties, ka

Klērai kāds varējis kaut ko tādu nodarīt un klāt nav bijis manis, lai pateiktu viņai - ej vienkārši prom, tev tas nav jādara. “Es tevi mīlu, Klēra,” es klusu sacīju.

Kādu vakaru es aizgāju uz mākslas kursiem un mēs gaidījām mis Deju, bet viņa neatnāca. Viena no kursu vecajām dāmām aizveda mani mājās. Es atvēru durvis, rotātas ar Ziemassvētku vītni, kurā karājās mazi, iecukuroti bum-bierīši un porcelāna dūjas, un gaidīju, ka Klēra būs dzīvojamā istabā, lasīs kādu no saviem žurnāliem un klausīsies mūziku, taču viņas tur nebija.

Es atradu viņu sakrustotām kājām sēžam manā gultā un lasām manas mātes papīrus. Vēstules no cietuma, dzejnieces dienasgrāmatas, personiskie dokumenti bija izlikti viņai apkārt kā vēdeklis. Viņa izskatījās bāla, pilnīgi iegrimusi savā lasāmvielā, un kodīja zeltneša nagu. Nezināju, kas man tagad būtu jādara. Es jutos sašutusi, es jutos nobijusies. Viņa nedrīkstēja to lasīt. Man būtu vajadzējis glabāt šos papīrus atsevišķi. Negribēju, lai viņai ir kāds sakars ar manu māti, ar jebko tādu, ko es nespēju kontrolēt. Un tagad viņa bija ņēmusi un atvērusi lādīti. Kā Pandora. Izlaizdama laukā ļaunumu. Visus vienmēr tā apbūra Ingrida Magnusena. Jutu, ka atkal atkāpjos viņas ēnā. Tās bija manas mantas. Pat ne manas. Es biju uzticējusies Klērai.

“Ko tu dari?”

Viņa salēcās, pasviezdama gaisā piezīmju grāmatiņu, ko patlaban bija lasījusi. Mute pavērās skaidrojumam, tad aizvērās. Atkal atvērās. Arā nenāca ne skaņas. Kad Klēra bija uztraukusies, viņa nespēja izrunāt ne zilbes. Trīcošām rokām viņa lūkoja savākt apsūdzošos papīrus, taču tie bija pārlieku dažāda formāta un izbira no viņas neveiklajiem pirkstiem. Padevusies viņa ļāva tiem nokrist, aizvēra acis,

aizklāja seju ar plaukstām. Viņa man atgādināja Keitlinu, kas domāja, ka mēs viņu neredzam, ja viņa neredz mūs. “Nedusmojies uz mani,” Klēra izdvesa.

“Kāpēc, Klēra? Es būtu tev parādījusi, ja tu būtu lūgusi.”

Es sāku lasīt kopā piezīmju grāmatiņas, ar auklu pārsieto rīspapīru, itāliešu lāsumainās klades, Amsterdamas skolas burtnīcas, blociņus papes vākos, ādas vākos, sasietus ar kurpju saitēm. Manas mātes dienasgrāmatas, kam uz lappušu malām uzrakstīta mana klātneesamība. Tur nekas nebija teikts par mani. Pat vēstulēs ne. Viss tikai par viņu pašu.

“Es jutos nomākta. Tu biji prom. Viņa likās tik stipra.”

Vai Klēra meklēja modeli lomai? Man gandrīz bija jā-smejas. Klēras apbrīna pret manu māti radīja manī vēlēšanos iecirst viņai pliķi. Mosties, man gribējās kliegt. Ingrida Magnusena varētu tevi iznīcināt, vienkārši iedama garām pa ceļam uz tualeti.

Un nu Klēra bija izlasījusi vēstules. Viņa zināja, ka tikpat kā neesmu pieminējusi viņu mātei. Iztēlojos, kā tas viņu sāpinājis. Tagad es nožēloju, ka neesmu izmetusi to visu ārā, bet gan vazājusi sev līdzi kā lāstu. Ingrida Magnusena. Kā lai es paskaidroju? Es negribēju, lai mana māte par tevi zina, Klēra. Tu esi vienīgais labais, kas ar mani jebkad noticis. Es negribēju riskēt. Kā mana māte tevi ienīstu! Viņa nevēlas, lai es esmu laimīga, Klēra. Viņai patika tas, ka es necietu Mārvelu. Tas tuvināja māti man. Māksliniekam nav jābūt laimīgam, viņa teica. Gribēdama sacīt - ja es būtu laimīga, viņa man nebūtu vajadzīga. Es varētu viņu aizmirst. Un viņai taisnība. Varbūt tiešām varētu.

Šajās vēstulēs viņa mani rāja. “Kas man daļas gar 98 punktiem pareizrakstības kontroldarbā? Tavs puķu dārziņš.

Tu esi tik garlaicīga, ka es Tevi pat nepazīstu. Kas ir tie |nu dis, pie kuriem Tu tagad dzīvo? Ko Tu īstenībā domā?” lāču es nekad neizpaudu viņai nenieka.

“Tu gribi zināt par manu māti?” Es paņēmu pelēku, ar lentīti pārsietu piezīmju grāmatiņu, atvēru un sniedzu Klē-rai. “Te būs. Lasi.”

Klēra nolaida plaukstas, acis bija pietūkušas un sarkanas, deguns tecēja. Viņa nožagojās un paņēma no manis grāmatiņu. Man nevajadzēja skatīties viņai pār plecu. Es zināju, kas tur rakstīts.

Izļdati ļaunprātīgas baumas.

Izlaid no dārza veca cilvēka mīļoto suni.

Iesaki dziji nomāktam cilvēkam izdarīt pašnāvību.

“Kas tas ir?” Klēra jautāja.

Pasaki bērnam, ka viņš nav sevišķi pievilcīgs un gudrs.

Ieber salocītos pergamenta papīriņos turku indi un atstāj to uz ielu stūriem.

Met ubagiem bundžās nekam nederīgu ārzemju monētu saujas un gādā, lai viņi tev dedzīgi pateicas. “Lai Dievs jūs svētī, jaunkundz. ”

"Bet tas nav nopietni,” Klēra sacīja. “Īstenībā jau viņa neko tādu nedara.”

Es tikai paraustīju plecus. Kā lai Klēra saprastu tādu sievieti kā mana māte? Šos sarakstus viņa sastādīja stundām ilgi, smiedamās līdz asarām.

Klēra raudzījās manī ar izsalkušu, lūdzošu skatienu. Kā lai es uz viņu dusmotos? Manai mātei nebija ne jausmas, kāds ir mans iecienītais ēdiens, kur es gribētu dzīvot, ja

varētu dzīvot jebkurā pasaules vietā. Mani atklājusi bija Klēra. Viņa zināja, ka es dzīvotu Bigsūrā namiņā ar malkas pavardu un avotu, ka man patīk zaļo ābolu ziepes, ka mana iemīļotā opera ir “Boriss Godunovs” un ka man ir bail no piena. Klēra palīdzēja salikt papīrus atpakaļ Šķirstiņā, aizvērt to un pabāzt pagultē.

18

Rons un Klēra savā istabā atkal strīdējās. Es to dzirdēju, gulēdama savā gultā, trusis tupēja man uz sienas, ausis izslietas, drebošas. Klēra gribēja, lai Rons pamet šo darbu, lai atrod citu, kurā nevajadzētu kropļot lopus vai piedalīties raganu pesteļos meksikāņu ciematos.

“Ko tad tu gribi, lai es daru, lai mazgāju traukus?” Reti gadījās dzirdēt, ka Rons paceltu balsi. Taču viņš bija noguris, tikko atgriezies no Krievijas, viņš nebija paredzējis ķildu. Parasti viņu gaidīja mājās gatavota maltīte, skūpsti un tīri palagi. “Es pelnu iztiku. Tas ir tikai darbs, Klēra. Jēzus, dažreiz es tiešām nesaprotu, kas notiek tavā galvā!”

Taču tie bija meli. Patiesībā Rons nodarbojās ar baiļu tirgošanu. Cik redzams, noiets tām bija pamatīgs. Cilvēki baidījās visur. Draudīgi stāvi glūnēja redzeslauka malā, blakus braucošā automašīnā, pie bankomāta, varbūt gaidīja nama gaitenī ar revolveri rokā. Lielveikala zobu pastā bija inde. Ebola, hepatīts C. Vīri pazuda pa ceļam uz dzērienu veikalu. Bērnus atrada grāvjos beigtus, ar nocirstām rokām. Glezna tika izcelta no ietvara, aprises pagaisušas. Ļaudis kāroja pēc briesmoņiem un rēgiem, un aizkapa balsīm. Pēc kaut kā svešāda, tīša, nevis bezjēdzīga un pazīstama kā puika, kuru nošauj ādas jakas dēļ.

Lūk, to piegādāja Rons. Bailes ietvarā. Citplanētieši vienmēr ir labāki par muļķīgu varmācību. Rona karjera bija piesātināta ar cinismu, piesuknēta ar liekulību.

Klēras balss atbildot nošķindēja kā saliekta metāla loksne.

Bet Rona teikto es sapratu līdz pēdējam vārdam. “Ko tu iedomājies, ka pēc četrpadsmit stundu garas dienas, nomocījies lidmašīnā, es ierodos kaut kādā Jakutskas karotīšu locītāju kompānijā un esmu gatavs ballēties? Ei, forši, vediet šurp meičas! Varbūt tev pašai derētu pameklēt kādu darbu un atcerēties, kā tas ir, kad dienas beigās nevari ne pār lūpu pārspļaut!”

Jutu, ka viņa vārdi apsvilina Klēras miesu kā pātagas cirtiens. Pūlējos saklausīt, ko viņa saka, taču viņas balss izdzisa līdz čukstiem. Klēra neprata aizstāvēties, viņa sačokurojās kā lapa zem glāzes.

“Astridai tu neesi vajadzīga, ko tu te gaidi ar pienu un cepumiem! Jēziņ, Klēra! Viņa ir jauna sieviete. Man šķiet, viņa labprāt pavadītu dažas stundas vienatnē. Varbūt iemantotu pati savus draugus, ja tu dotu viņai iespēju.”

Bet man viņa bija vajadzīga, Ron. Neviens nekad nebija mani gaidījis pārnākam no skolas - un pasniedzis man pienu. Rons nezināja pat to. Es Klērai biju svarīga. Vai viņš tiešām nespēja saprast, ko tas nozīmē man un Klērai? Ja viņam nebūtu vienalga, viņš nemūžam neteiktu Klērai kaut ko tādu. Kā viņš uzdrošinājās izlikties, ka Klēru mīl? Es pavēru durvis spraudziņā, lai mēģinātu sadzirdēt Klēras balsi, taču viņa acīmredzot runāja čukstus.

“Skaidrs, ka viņi vairs nezvanīja. Glorija teica, ka zvanījusi vienā laidā, bet tu neesot cēlusi klausuli. Skaidrs, ka viņi atmeta ar roku.”

Tagad es vairs dzirdēju tikai to, ka Klēra raud. Viņa raudāja kā bērns - elsodama, žagodamās, deguns tecēja. Un vel es dzirdēju Rona mierinošo balsi.

Es varēju iztēloties Ronu, kā viņš apskauj Klēru, šūpo viņu, pieglaudis sev pie krūtīm, glāstīdams viņai matus, un viņa to ļauj, tas bija pats sliktākais. Un viņi mīlēsies, un viņa iemigs, domādama, ka viņš tomēr ir tik jauks, ka viņš noteikti viņu mīl. Un ka viss būs labāk. Tā viņš darīja. Sāpināja Klēru un pēc tam panāca, ka viss kļūst labāk. Es ienīdu Ronu. Viņš atbrauca mājās, sarūgtināja Klēru un grasījās tūdaļ pamest viņu atkal.

Pa pastu pienāca vēstule no manas mātes. Es sāku vērt to vaļā un tad aptvēru, ka tā nemaz nav man. Tā bija adresēta Klērai. Kā māte iedomājusies rakstīt Klērai? Es vispār nebiju stāstījusi viņai par Klēru. Vērt vēstuli vaļā vai atdot? Nolēmu, ka nedrīkstu riskēt. Māte spēj uzrakstīt jebko. Piedraudēt viņai, samelot vai nobiedēt viņu. Es taču varu pateikt, ka atvēru to aiz pārskatīšanās. Ienesu vēstuli savā istabā un atgriezu vaļā aploksni.

Dārgā Klēra!

Jā, manuprāt, būtu brīnišķīgi, ja Jūs atbrauktu ciemos. As-tridu es neesmu redzējusi tik sen, ka nemaz nezinu, vai viņu pazītu, - un man vienmēr ir prieks iepazīties ar saviem uzticamajiem lasītājiem. Piereģistrēšu Jūs savā apmeklētāju sarakstā - Jūs taču nekad neesat bijusi krimināli sodīta, vai ne?

Tikai joks.

Jūsu draudzene Ingrida

Doma par to, ka viņas apmainās vēstulēm, pildīja mani ar šķebinošām šausmām. Jūsu draudzene Ingrida. Klēra būs viņai aizrakstījusi pēc tam, kad Ziemassvētkos pieķēru

viņu lasām manā istabā. Es jutos nodota, bezpalīdzīga, izbijusies. Es būtu nostādījusi Klēru aci pret aci ar šo faktu, taču tad man būtu arī jāatzīstas, ka esmu atvērusi viņai domātu vēstuli. Tāpēc es to saplēsu un sadedzināju savā papīrgrozā. Cerams, Klēra vienkārši jutīsies nomākta, ka mana māte nav atbildējusi, un atmetīs šim nodomam ar roku.

Bija februāris, pelēks rīts, tik apmācies, ka no mūsu pagalma nevarēja saredzēt Holivudas pakalnus. Mēs posāmies ciemos pie manas mātes. Klēra uzvilka minisvārkus, džemperi ar augstu apkakli un zeķbikses, visu sarkankoka rudajā tonī. Saraukusi pieri, viņa skatījās spogulī. “Varbūt džinsos būtu labāk.”

“Tikai ne džinsus,” es teicu.

Doma par šo tikšanos gandrīz nebija izturama. Es varēju vienīgi zaudēt. Mana māte varēja nodarīt Klērai pāri. Vai arī pārvilināt viņu savā pusē. Nezināju, kas būtu ļaunāk. Klēra bija mana, cilvēks, kurš mani mīl. Kādēļ mātei bija jājaucas vidū? Bet tāda nu bija mana māte, viņai vienmēr vajadzēja būt uzmanības centrā, visam bija jāriņķo ap viņu.

Nebiju redzējusi māti kopš Starras laikiem. Mārvela neļāva cietuma autobusiņa šoferim ņemt mani līdzi, viņa uzskatīja - jo mazāk es tikšos ar māti, jo labāk. Es skatījos spogulī, iztēlodamās, ko māte domās par mani tagad. Rētas manā sejā bija tikai sākums. Kopš tā laika biju piedzīvojusi vēl šo to. Tagad es vairs nepratīšu būt ar viņu kopā, es biju par lielu, lai slēptos viņas klusēšanā. Un tagad man bija jāraizējas par Klēru.

Pieliku plaukstu pie pieres un sacīju Klērai: “Man liekas, es būšu saslimusi.”

“Lampu drudzis,” viņa atteica, ar delnām nogludinādama svārkus. “Tas drusku piemeties arī man.”

Lauzīju galvu arī par savu apģērbu - gari svārki un saišu zābaki, biezas kapzeķes, tamborēts svīteris ar mežģīņu apkaklīti no Frcda Sīgela veikala, kur iepirkās visa modernā, jaunā Holivuda. Mātei tas riebsies. Taču man nebija ko pārģērbt, tagad visas manas drēbes bija šādas.

Stundu mēs braucām uz austrumiem. Klēra nervozi čaloja. Viņa nekad nespēja paciest klusumu. Es skatījos pa logiem un sūkāju piparmētru ledeni pret nelabumu, ietinusies savā biezajā īru svīterī. Priekšpilsētas pamazām kļuva klajākas, tās nomainīja kokmateriālu laukumi un tīrumi, kūtsmēslu smārds un plaši, miglā tīti skati, ko ieskāva vētras aplauztu eikaliptu rindas. KJC, vīriešu cietums. Pagājuši divi gadi, kopš pēdējo reizi braucu pa šo ceļu - pavisam citāda meitene sārtās laiviņās. Pazinu pat mazo bodīti, ducis “Millera” - 4,99 $. “Jānogriežas te.”

Pa jauno, asfaltēto ceļu mēs braucām uz KSC, pretim tvaika skurstenim un ūdenstornim, un sargtornim, kas iezīmēja cietuma teritorijas stūri. Mašīnu mēs atstājām apmeklētāju stāvvietā.

Klēra dziļi ievilka elpu. “Nemaz neizskatās tik slikti.”

Kokos agresīvi ķērca vārnas. Valdīja ledains aukstums. Es pārvilku svītera piedurknes pāri plaukstām. Mēs izgājām caur sargtorni. Klēra bija atvedusi manai mātei grāmatu, Ficdžeralda “Ir maiga nakts”, savu iemīļoto, bet sargi neļāva nest to iekšā. Mani zābaki lika iepīkstēties metāla detektoram. Nācās tos noaut, lai sargi pārmeklē. Atslēgu šķinda, vārtu dārds, radiotelefoni, tās bija mātes apciemojuma skaņas.

Mēs sēdējām pie piknikgalda zilajā nojumē. Es vēroju vārtus, pa kuriem nāks mana māte, bet Klēra raudzījās uz aplamo pusi, uz reģistratūru, kur jaunās cietumnieces klimta apkārt vai stumdīja slotas, - viņas brīvprātīgi pieteicās slaucīt, tik nogarlaikojušās bija. Vairums bija jaunas arī gados, tikai vienai divām pāri divdesmit pieciem. Viņu sejas, kuras šķita mirušas, nevēlēja mums neko labu.

Klēra nodrebēja. Viņa pulējās būt dūšīga. “Kāpēc viņas uz mums tā skatās?”

Es atvēru plaukstu, pētīju plaukstas līnijas, savu likteni. Dzīve būs grūta. “Neskaties uz viņām.”

Bija auksti, tomēr tagad, gaidīdama māti, es svīdu. Kas zina, varbūt viņas iedraudzēsies. Varbūt māte nespēlē nekādu spēli vai vismaz ne pārāk nekrietnu. Klēra varētu uzturēt ar viņu kontaktus un reiz, kad vajadzēs, dot labu liecību par viņas raksturu.

Es ieraudzīju māti, viņa gaidīja, kad uzraudze atvērs vārtus. Mati viņai atkal bija gari, palsa šalle uz zilās kleitas pāri vienai krūtij. Viņa vilcinājās, viņa nervozēja tikpat stipri kā es. Tik skaista. Viņa allaž pārsteidza mani ar savu skaistumu. Pat tad, ja viņa bija bijusi projām tikai vienu nakti, man, viņu ieraugot, aizrāvās elpa. Māte bija kalsnāka nekā pēdējo reizi, kad biju viņu redzējusi, visa liekā miesa kā noslīpēta nost. Acis kļuvušas vēl spilgtākas, es tās saskatīju pat tur, pie vārtiem. Matē bija ļoti stalta, vingra un iedegusi. Tagad viņa mazāk atgādināja Loreleju, bet vairāk slepkavu no filmas Blade Runner. Viņa smaidīdama devās uz priekšu, taču es jutu nedrošību viņas plaukstās, kas kokaini nogūla man uz pleciem. Mēs ielūkojāmies viena otrai acīs, un es pārsteigta atskārtu, ka abas esam vienā augumā. Viņas acis meklējoši raudzījās manī, cenšoties atrast kaut ko pazīstamu. Tās piepeši lika man kļūt biklai, mulst par savām modernajām drēbēm, pat par Klēru. Es kaunējos par domu, ka varētu no mātes bēgt, pat vispār vēlēties to. Nu viņa mani pazina. Apskāva mani, tad sniedza roku Klērai.

“Laipni lūdzu Valhallā,” viņa teica, spiezdama Klerai roku.

Mēģināju iztēloties, kā māte šobrīd jūtas, sastopoties ar sievieti, pie kuras es dzīvoju, ar sievieti, kura man patīk tik ļoti, ka pat neesmu pieminējusi viņu vēstulēs. Tagad māte redzēja, cik Klēra ir skaista, cik jūtīga, bērnišķīgas lūpas, sirdsveida seja, graciozs kakls, nesen apgriezti mati.

Klēra pasmaidīja un uzelpoja, jo māte bija spērusi pirmo soli. Klēra neizprata, kā darbojas indes.

Māte apsēdās man blakus, uzlika uz manas plaukstas savējo, taču tā vairs nebija tik liela. Mūsu plaukstu forma kļuva vienāda. To pamanīja arī viņa, piekļāva savu delnu manējai. Viņa izskatījās vecāka nekā pagājušo reizi, iedegušajā sejā ap acīm un plānajām lūpām pamazām iegrauzās krunciņas. Vai varbūt tā šķita tikai salīdzinājumā ar Klēru. Māte bija askētiska, blīva, asa. Tērauds pret Klēras vasku. Es lūdzos kādu Dievu, kuram neticēju, lai tas viss drīz ir garām, lūdzu.

“Te it nemaz nav tā, kā biju domājusi,” Klēra sacīja.

“Šī vieta patiesībā neeksistē,” teica mana māte, eleganti pamādama apkārt ar roku. “Tā ir ilūzija.”

“Tā jūs rakstījāt savā dzejolī.” Jauns dzejolis žurnālā Iowa Review. Par sievieti, kas pārvēršas putnā, cieš sāpes, kad spārni aug. “Tas bija brīnišķīgs.”

Es saviebos, dzirdot viņas vecmodīgo, teatrālo runasveidu. Varēju iedomāties, kā māte vēlāk ņirgāsies, stāstīdama par Klēru savām kameru bloka māsām. Tomēr tagad es nevarēju Klēru aizstāvēt. Bija par vēlu. Pamanīju, ka ilggadējais ironijas vaibsts ap mātes lūpu kaktiņiem ir iezīmējies kā paliekoša līnija, kā ietetovčts žests.

Māte sakrustoja kājas, iedegušas un muskuļainas, kā ozolkokā grebtas, zem zilās kleitas kailas, ieautas baltās kroskurpēs. “Mana meita stāsta, jūs esot aktrise.” Rīta saltajā pelēkumā viņai mugurā nebija svītera. Migla viņai piestāvēja, es jutu no viņas plūstam okeāna smaržu, lai gan mēs bijām simt jūdžu attālumā no jebkuras piekrastes.

Klēra grozīja savu laulības gredzenu, tas viņas tievajā pirkstā bija vaļīgs. “Taisnību sakot, mana karjera ir cietusi neveiksmi. Pēdējās provēs es izgāzos tik briesmīgi, ka varbūt nekad vairs nedabūšu lomu.”

Kāpēc viņai vienmēr jāsaka patiesība? Man būtu vajadzējis viņai paskaidrot, ka sarunās ar zināmiem cilvēkiem ir nemitīgi jāmelo.

Māte instinktīvi meklēja plaisu Klēras personiskajā pagātnē, tāpat kā alpīnists miglā nojauš, kur atrast balsta izcilni klinšu sienā. “Nervi?” viņa mīļi pajautāja.

Klēra pieliecās mātei tuvāk, alkdama izkratīt sirdi. “Tas bija murgs,” viņa sacīja un ņēmās aprakstīt to briesmīgo dienu.

Virs galvas duļķojās un recēja mākoņi gluži kā dizentērija, un man kļuva nelabi. Klēra baidījās no tik daudz kā, okeānā viņa brida tikai līdz gurniem, jo baiļojās, ka viļņi paraus viņu zem ūdens. Tad kāpēc viņa nejuta zemūdens straumi? Manas mātes smaids, kas šķita tik draudzīgs. Tur slēpjas spēcīgas bēguma strāvas, Klēra. Glābējiem ir bijis jāsteidzas palīgā arī stiprākiem peldētājiem nekā tu.

“Pret aktieriem izturas tik slikti,” māte sacīja.

“Man nu reiz pietiek.” Klēra slidināja pa ķēdīti savu granātu sirsniņu, piespieda to zem apakšlūpas. “Nekad vairs. Vilkties uz noklausīšanos tikai tādēļ, lai viņi divas sekundes paskatās uz mani un nolemj, ka esmu pārāk etniska apelsīnu sulai, pārāk klasiska televīzijas mammu lomām.”

Mātes asais profils pret šinšillas krāsas debesīm. Izmantojot viņas deguna šķautni, varētu novilkt taisnu līniju. “Cik jums gadu, trīsdesmit?”

“Nākammēnes būs trīsdesmit pieci.” Patiesību, tikai patiesību un vienu vienīgu patiesību. Viņa būtu velnišķīga lieciniece. Viņa nespētu pretoties tieksmei nogulties un atsegt krūtis šķēpam. “Tāpēc mēs ar Astridu tik labi satiekam. Skorpions un Zivis allaž saprot viens otru.” Viņa pār galdu pamirkšķināja man ar aci.

Manai mātei nepatika tas, ka mēs ar Klēru saprotam viena otru. To es manīju pēc tā, kā viņa pavilka mani aiz matiem. Vārnas ķērca un plivināja blāvi spīdīgos spārnus. Bet māte uzsmaidīja Klērai. “Mēs ar Astridu nekad neesam sapratušas viena otru. Ūdensvīrs un Skorpions. Viņa ir tik noslēgta, vai jums tā nešķiet? Nekad neesmu zinājusi, ko viņa domā.”

“Es nedomāju neko,” es teicu.

“Viņa kļūst atklāta,” līksmi sacīja Klēra. “Mēs visu laiku sarunājamies. Es sastādīju viņas astroloģisko diagrammu. Tā ir ļoti līdzsvarota. Un arī vārds viņai ir laimīgs.” Ak, šis vieglums, ar kādu Klēra nometās ceļos pie bendes bluķa un izstiepa kaklu, joprojām čalodama!

“Pagaidām viņa nav bijusi sevišķi laimīga,” māte noteica, gandrīz vai murrādama. “Bet varbūt laime tomēr uzsmaidīs.” Vai Klēra nesaoda, kā vārīdamies smaržo oleandri, nejuta viegli rūgto indes toni?

“Mēs viņu vienkārši dievinām,” Klēra sacīja, un mirkli es ieraudzīju viņu ar savas mātes acīm. Naiva, smieklīga ak-trisīte. Nē, man gribējās iesaukties, izbeidz, nespried par viņu, balstoties uz to! Aizgājusi uz noklausīšanos, viņa vienmēr cieš neveiksmi. Tu viņu nemaz nepazīsti! Bet Klēra tikai runāja, neapjēgdama, kas notiek. “Viņai veicas brīnišķīgi, šogad viņa ir skolas labāko skolēnu sarakstā. Mēs cenšamies saglabāt līdzšinējo vidējo atzīmi.” Klēra puslokā pavicināja dūri skautu žestā, sparīgā un optimistiskā.

Līdzšinējo vidējo atzīmi. Es kaunējos un negribēju kaunēties. Kad gan mana māte būtu strādājusi ar mani, stundu pēc stundas, lai paaugstinātu līdzšinējo vidējo atzīmi? Man gribējās ietīt Klēru segā, kā ietin cilvēkus, kuriem aizdedzies apģērbs, un vārtīt viņu pa zāli, lai izglābtu.

Māte pieliecās Klčrai tuvāk, zilās acis plaiksnīja kā zilas liesmas. “Novietojiet virs viņas rakstāmgalda piramīdu. Stāsta, tas uzlabojot atmiņu,“ viņa teica ar pilnīgi nopietnu seju.

“Mana atmiņa ir laba tāpat,” es sacīju.

Bet Klēra jutās ieintriģēta. Māte jau bija atradusi vienu vājo vietu, un es nešaubījos, ka drīz atradīs vēl kādu. Un Klēra ne mirkli neaptvēra, ka mana māte vazā viņu aiz deguna. Tāds naivums! “Piramīda. Tas man nebija ienācis prātā. Bet es nodarbojos ar feng shui. Jūs jau zināt - tas ir saistīts ar mēbeļu izvietojumu un tamlīdzīgi.” Klēra staroja, domādama, ka mana māte ir radniecīga dvēsele, pārkārto mēbeles, lai krātu labu enerģiju, sarunājas ar istabaugiem.

Vajadzēja mainīt tematu, pirms Klēra sāk stāstīt par misis Kromahu un spoguļiem uz jumta. Labak būtu pielīmējusi spoguli sev pie pieres. “Tas ir pavisam netālu no lielajām fotolaboratorijām Labrija,” es iejaucos.

Māte turpināja runāt, it kā es nebūtu bildusi ne vārda. “Un jūsu vīrs pat pēta šos procesus. Proti, paranormālajā jomā.” Šie ironiskie komati viņas lūpu kaktiņos. “Jums ir visa iekšējā informācija.” Matē pacēla rokas virs galvas, un es varēju iztēloties, ka viņai nokņud mugurkauls. “Jums vajadzētu viņam pateikt, ka viņa programma šeit ir ļoti iecienīta.”

Viņa uzlika roku man uz pleca. Es diskrēti nostūmu to nost. Varbūt es biju viņas publika, taču nebiju viņas sazvēr-niece.

Klēra to pat nemanīja. Viņa klusu iesmējās, vilkdama granātu sirsniņu šurpu turpu pa smalko ķēdīti. Viņa man atgādināja taro kārti, kurā zēns skatās uz sauli un nemana, ka tūdaļ nogāzīsies no klints. “Patiesībā viņš domā, ka tas ir tikai viens liels joks. Viņš netic pārdabiskām parādībām.” “Strādājot tādu darbu, tas varētu būt bīstami.” Māte pieklaudzināja pie piknikgalda oranžās plastmasas. Redzēju, kā viņas prāts atritinās kā spirāle un metas uz priekšu. Man gribējās kaut ko iemest tajā, apturēt šo mašīnu.

“Es viņam teicu tieši to pašu,” Klēra sacīja, paliekusies uz priekšu, tumšajām acīm mirdzot. “Viņi veidoja raidījumu par kādu rēgu, kas šoruden gandrīz nogalināja vienu cilvēku.” Tad viņa nedroši apklusa, domādama, ka varbūt ir bijusi netaktiska, pieminēdama manai mātei slepkavību. Viņas sejā es lasīju kā grāmatā.

“Vai jūs par viņu nebažījaties?”

Klēra jutās pateicīga, ka māte ļāvusi šim mazajam, kļūmajam solim nemanītam paslīdēt garām. Un neredzēja, ka māte ir dabūjusi rokā to, kas viņai vajadzīgs. “Ak, Ingrid, ja jūs tikai zinātu! Manuprāt, cilvēkiem nevajadzētu jokoties ar lietām, kurām viņi netic. Rēgi ir reāli, pat ja tiem netic.”

Ak, mēs ar māti gan šo to zinājām par rēgiem! Tie atriebjas. Taču māte nevis apliecināja to, bet gan citēja Šekspīru: “Ir debesīs un virszemē, Horācij, daudz tāda, ko tava filosofija pat nevar nosapņot.”

Klēra priekā sasita plaukstas, ka pārmaiņas pēc Dižo dziesminieku citējis kāds cits. Rona draugi nekad neuztvēra viņas atsauces uz Šekspīru.

Māte atmeta atpakaļ savus garos matus un atkal aplika roku man ap pleciem. “Tas ir tāpat kā neticēt elektrībai tikai tāpēc, ka tā nav redzama.” Spilgti zilās slepkavas acis

uzsmaidīja Klērai. Es zināju, ko viņa domā: Astrid, vai tu tiešām neredzi, kāda idiote ir šī sieviete? Kā tu vari vērtēt viņu augstāk par mani?

“Tieši tā,” Klēra apstiprināja.

“Es neticu ari elektrībai,” es sacīju. “Un Hamletam. Viņš ir tikai konstrukcija. Kāda rakstnieka iztēles auglis.”

Māte nelikās mani dzirdam. “Vai jūsu vīram daudz jābraukā apkārt? Kā viņu sauca? Rons?” Viņa tina ap mazo pirkstiņu manu matu šķipsnu, turēdama mani kā pavadā.

“Viņš mūždien ir prom,” Klēra sacīja. “Pat Ziemassvētkos nebija mājās.” Viņa atkal spēlējās ar granātu sirsniņu, slidinādama to šurpu turpu pa ķēdīti.

“Jūs droši vien jūtaties vientuļa,” mana māte noteica. Sērīgi. Tik līdzcietīgi. Man gribējās piecelties un bēgt prom, taču es neparko neatstātu Klēru vienatnē ar viņu.

“Agrāk jā,” Klēra sacīja. “Bet tagad man ir Astrida.”

“Tik brīnišķīga meitene.” Māte ar raupji sastrādāto pirkstu noglaudīja man vaigu, tīši skrāpēdama man ādu. Es biju nodevēja. Es biju nodevusi savu saimnieci. Viņa saprata, kāpēc esmu turējusi Klēru enā. Tāpēc, ka es Klēru mīlēju un viņa mīlēja mani. Tāpēc, ka man bija ģimene, kādai man bija jābūt visu šo laiku, tāda ģimene, kādu mana māte nekad netika uzskatījusi par svarīgu un nebija spējusi man dot. “Astrid, vai tu, lūdzu, neatstātu mūs uz brīdi divatā? Mums jāpārrunā dažas pieaugušo lietas.”

Es paskatījos uz viņu, tad uz savu audžumāti. Klēra smaidīja. “Ej vien. Tikai uz minūti.” Itin kā es būtu bērnelis, kuru skubina iet paspēlēties smilšu kastē. Klēra nezināja, cik gara var būt viena minūte, kas vienā minūtē var notikt.

Es negribīgi piecēlos, aizgāju ceļa pusē pie žoga, ar pirkstu galiem pārvilku pār koka stumbru. No augšas uz ma-

ni blenza vārna ar savu bczdvēseles skatienu, ieķērcās gandrīz cilvēka balsī, it kā censtos man kaut ko pateikt. “Lasies prom,’’ es noteicu. Sāku jau kļūt tikpat negudra kā Klēra, ieklausīties putnos.

Vēroju, kā viņas sēž, pār galdu pieliekušās viena otrai klāt. Mana māte iedegusi, pakulu gaišiem matiem, zilās drānās, Klēra bāla un tumsnēja, brūnās drēbēs. Tas bija ireāli, Klēra šeit, pie manas mātes, Klēra pie oranža piknikgalda Koronā/Fronterā. Kā sapnī, kur es kaila stāvēju rindā pie skolēnu veikaliņa. Biju vienkārši aizmirsusi apģērbties. Es sapņoju, es sev teicu, un varu pamosties.

Klēra piespieda pie pieres plaukstu, it kā mērītu sev temperatūru. Māte saņēma Klēras otru kalsno plaukstu savās lielajās. Māte runāja bez mitēšanās, klusu, prātīgi, es biju redzējusi, ka viņa šādi hipnotizē kaķi. Klēra bija uztraukta. Ko māte viņai teica? Man bija vienalga, kādu spēlīti māte spēlē. Viņas laiks bija cauri. Mēs braucām prom, viņa palika. Viņa nevarēja man visu sapostīt, lai ko patlaban sacītu.

Abas pacēla skatienu, kad es atgriezos. Māte nikni paraudzījās manī, tad aizsedza šo izteiksmi ar smaidu, papli-ķēja Klērai pa roku. “Tikai ielāgojiet, ko es jums teicu.”

Klēra klusēja. Tagad viņa bija kļuvusi nopietna. Pagaisuši smiekli, pagaisis prieks par to, ka atradies vēl kāds, kurš citē Šekspīru. Viņa piecēlās, ar bālajiem pirkstiem atbalstījusies pret galdu. “Gaidīšu tevi pie mašīnas,” viņa noteica.

Mēs ar māti noskatījāmies, kā viņa aiziet, garās kājas matēti brūnajās zeķēs, apvaldītas kustības. Māte bija atņēmusi viņai visu elektrību, dzīvīgumu, šarmu. Izsmēlusi viņu, kā ķīnieši mēdz atvērt galvaskausu dzīvam pērtiķim un ar karoti izēst tam smadzenes.

“Ko tu viņai pateici?”

Māte atzvila solā un sakrustoja rokas aiz galvas. Gardi nožāvājās gluži kā kaķis. “Cik dzirdu, viņai ir nepatikšanas ar vīru.” Māte baudkāri pasmaidīja, berzēdama gaišās pūciņas uz delmiem. “Tur tak nebūsi vainīga tu, ko? Zinu, ka tevi pievelk vecāki vīrieši.”

“Nē, tur neesmu vainīga es.” Ar mani viņa nevarēja spēlēties tā kā ar Klēru. “Nejaucies tur iekšā.”

Nekad agrāk nebiju uzdrīkstējusies runāt ar māti šādi. Ja viņa nebūtu iesprostota šeit, Fronterā, man nemūžam nebūtu tādas dūšas. Taču es braukšu prom un viņa paliks, un tas deva man tādu spēku, kādu es nekad nebūtu atradusi, ja viņa būtu brīvībā.

Redzēju, ka māti pārsteidz mana pretošanās. Viņa dusmojās par manu atļaušanos, tomēr valdījās, redzēju, kā viņa pārslēdz ātrumus. Viņa veltīja man gausu, ironisku smaidu. “Mammīte tikai grib tev palīdzēt, dārgumiņ,” viņa sacīja, aplaizīdama šos vārdus, kā kaķis lok krējumu. “Savas jaunās draudzenes laba man jādara viss iespējamais.” Mēs vērojām, kā Klēra iziet pa žoga vārtiem, dodas uz saaba pusi, tik aizdomājusies, ka pa ceļam atduras pret kāda pikapa triecienstieni. “Liec viņu mierā.”

“Ak, bet tas ir tik uzjautrinoši,” māte sacīja, viņai bija apnicis izlikties. Viņa vienmēr labprātāk izrādīja man aizkulises. “Viegli, tomēr uzjautrinoši. Kā slīcināt kaķēnus. Un savā pašreizējā stāvokli uzjautrinājums man jāmeklē visur, kur vien varu to atrast. Bet es gribu zināt - kā tu vari izturēt dzīvi kopā ar Nabaga Klēru? Vai tu zināji, ka ir vesels ordenis ar nosaukumu “Nabaga Klēras”? Man šķiet, tas ir neizturami garlaicīgi. Saglabāt līdzšinējo vidējo atzīmi un tā tālāk. Nožēlojami.”

“Viņa patiešām ir jauks cilvēks,” es teicu un novērsos no mātes. “Tu to nevari saprast.”

Māte nicīgi iespurdzās. “Lai Dievs žēlīgs, tā jaukuma slimība! Biju domājusi, ka tu jau esi par lielu pasakām.”

Es sēdēju ar muguru pret viņu. “Nesacūko manu dzīvi.” “Kas, es?” Mana māte smējās par mani. “Ko tad es varu izdarīt? Es esmu nabaga ieslodzītā. Mazs putniņš ar salauztu spārniņu.”

Es pagriezos. “Tev nav ne jausmas, kā man ir gājis.” Es pieliecos viņai klāt, vienu ceļgalu atbalstījusi uz sola viņai blakus. “Ja tu mani mīli, tad palīdzēsi man.”

Viņa pasmaidīja, gausi un nodevīgi. “Palīdzēt tev, dārgā? Es labprātāk redzētu tevi dzīvojam visļaunākajā ellē, nevis pie tādas sievietes kā šī.” Māte pasniedzās, lai atglaustu man no pieres matu šķipsnu, un es strauji atsprāgu nost. Viņa satvēra mani aiz plaukstas locītavas un piespieda paskatīties uz sevi. Tagad viņa bija nāvējoši nopietna. Aiz visām spēlītēm slēpās dzelžaina griba. Mani pārņēma tādas šausmas, ka nejaudāju pretoties. “Ko tu iemācīsies no tādas sievietes kā šī?” māte noprasīja. “Kā mākslinieciski nīkt? Divdesmit septiņus nosaukumus asarām?” Uzraugs paspēra soli uz mūsu pusi, un viņa steigšus atlaida manu roku.

Viņa piecēlās, noskūpstīja mani uz vaiga, viegli apskāva, mēs bijām vienā augumā, taču es jutu, cik viņa ir stipra, viņa bija kā tās vantis, kas notur tiltus. Viņa iečukstēja man ausī: “Varu pateikt tikai vienu - turi savas mantiņas sakravātas.”

Klēra stingi skatījās uz šoseju. No asaru pilnajām acīm atraisījās viena lāse. Divdesmit septiņi nosaukumi asarām. Bet nē, tā nebija mana doma. Es neļaušu, lai man izskalo smadzenes. Tā bija Klēra. Kad viņa izbrauca uz lauku šosejas, es uzliku roku viņai uz pleca. Klēra pasmaidīja un papliķēja to ar savu mazo, auksto plaukstu. “Man liekas, es labi saprātos ar tavu mammu, kā tev šķiet?”

“Jā,” es sacīju, skatīdamās laukā pa logu, lai nevajadzētu melot viņai acīs. ‘Tu viņai tiešām patiki.”

Klērai pār vaigu noritēja asara, un es to noslaucīju ar delnas virspusi. “Ko viņa tev pateica?”

Klēra papurināja galvu, nopūtās. Iedarbināja logu tīrītājus, lai gan ārā bija tikai migla, izslēdza tos, kad tie sāka čīkstēt uz sausā stikla. “Viņa teica, ka man esot taisnība par Ronu. Ka viņam esot romāns. Es to jau zināju. Viņa to tikai apstiprināja.”

“Kā tad viņa to var zināt!” es noskaitusies sacīju. “Dieva dēļ. Klēra, viņa tevi redzēja pirmo reizi!”

“Par to liecina visas pazīmes.” Klēra nošņaukājās, noslaucīja degunu ar plaukstu. “Es tikai negribēju tās saskatīt.” Bet tad viņa pasmaidīja. “Neraizējies. Gan mēs to atrisināsim.”

Es sēdēju pie sava rakstāmgalda zem smieklīgās piramīdas, skatījos mazā spogulītī un zīmēju pašportretu. Zīmēju ar spalvu, neskatīdamās lejup, cenzdamās neatraut spalvu no papīra. Vienā līnijā. Nedaudz stūrainais žoklis, pilnīgās lūpas bez smaida, apaļās, pārmetošās acis. Plats dāņu deguns, palsu matu ērkulis. Es zīmēju sevi tikmēr, līdz spēju uzzīmēt labu portretu pat aizvērtām acīm, līdz biju ielāgojusi savu pirkstu un delma kustību modeli, tos žestus, kuri veidoja manu seju, līdz spēju saskatīt savu seju uz sienas. Es neesmu tu, māt. Neesmu.

Klērai bija jāiet uz noklausīšanos. Viņa bija teikusi Ro-nam, ka ies, taču lika man piezvanīt un pateikt, ka ir saslimusi. Viņa gulēja vannā, ūdenim pielējusi lavandas eļļu, līdzi paņēmusi ametista gabalu, un centās nomierināt satrauktos nervus. Ronam bija jābūt mājās piektdien, taču gadījās vēl kāds darbs. Rona atgriešanās dienas Klērai bija kā tverekļi, ar kuru palīdzību pārlēkt no viena kalendāra kvadrātiņa uz nākamo. Kad viņš pateica, ka brauks mājās, bet neatbrauca, Klēra lēca uz priekšu, sakampa tukšu gaisu un krita.

Es pārtvēru vēstuli, ko mana māte no cietuma bija sūtījusi Klērai. Tajā māte ieteica viņai mīlas dzērienu, ko pievienot Rona maltītēm, taču viss viņas sūtītajā formulā man izskatījās indīgs. Uz viņas vēstules es uzzīmēju virkni līč-loču līniju, ko pāršķeļ leņķis, ieliku zīmējumu jaunā aploksnē un nosūtīju viņai.

Klēra dzīvojamā istabā klausījās savu Lenardu Koenu. Tur Suzanna veda viņu uz kādu vietu pie upes.

Es turpināju zīmēt savu seju.

19

Aprīlī tuksneša tveice jau sūca pavasari no gaisa gluži kā dzēšlapa. Holivudas pakalni pacēlās nedabiski skaidri, it kā mēs aplūkotu tos binoklī. Jaunās lapiņas jau vīta tveicē, kas lika mums, nosvīdušām un nomāktām, kvernēt mājās aiz nolaistām žalūzijām.

Klēra paņēma dārglietas, kuras glabāja saldētavā, un izbēra tās savā gultā, pirātu dārgumus, tīkami ledainus. Sveloši aukstas zaļu nefrīta kreļļu virtenes ar dārgakmeņiem rotātiem slēdzīšiem, dzintara piekariņš, kurā vīd papardes fosilija. Piespiedu salto dzintaru sev pie vaiga. Uzliku sev uz matu Šķirtnes senlaicīgu kristāla rokassprādzi, ļāvu, lai tā laiza man pieri kā vēsa mēle.

“Tā piederēja manai vectantei Prisilai,” Klēra sacīja. “Ar to viņa bija greznojusies savā prezentācijas ballē viesnīcā Waldorf Astoria, tieši pirms Pirmā pasaules kara.” Klēra vienā apakšveļā gulēja uz muguras, mati satumsuši sviedros, uz pieres dūmakainu topāzu rokassprādze, akmeņi savienoti ar sarežģītu zelta ķēdīti, kuras gals uzlikts viņai uz deguna. Klēra bija neizturami tieviņa, ar asiem gūžas kauliem un tik izcilnām ribām kā kokā grieztam Jēzus tēlam. Virs biksīšu malas es pamanīju mazu dzimumzīmīti. “Viņa bija žēlsirdīgā māsa Ipras frontē. Ļoti drosmīga sieviete.”

Katrai rokassprādzei, katrai krellītei bija savs stāsts. No dārglietu kaudzes, sabērtas gultā mums pa vidu, es izceļu oniksa gredzenu, akmens taisnstūrains, melnajā, gludajā virsmā iestrādāts sīciņš briljants, es uzvilku gredzenu pirkstā, bet tas bija mazītiņš, derēja man tikai uz mazā pirkstiņa virs locītavas. “Kam piederēja šis?” Es pacēlu gredzenu gaisā, lai Klēra to redzētu, nepakustinot galvu.

“Vecvecmāmiņai Matildei. Parīzietei līdz matu galiņiem.”

Gredzena īpašniece bija mirusi jau varbūt kopš simt gadiem, tomēr tik un tā lika man sajusties pārmēru lielai un slikti audzinātai. Es iztēlojos viņas ogļmelnos matus, sprogas, aso mēlīti. Viņas melnās acis būtu pamanījušas manu vissīkāko neveiklību. Viņai nepatiktu ne es pati, ne manas lempīgās rokas un kājas, es būtu par lielu viņas mazajiem krēsliņiem un sīciņajām porcelāna tasītēm ar zelta maliņu, es būtu kā alnis starp antilopēm. Atdevu gredzenu Klērai, un viņa to uzvilka bez kādām pūlēm.

Granātu kaklarota, ledaina man ap kaklu, bija kāzu dāvana, ko Klēras vecvectēvs, Mančestras fabrikants, dāvinājis savai sievai Beatrisei. Zelta jaguāru ar smaragdu acīm, kuru es balansēju uz ceļgala, divdesmitajos gados no Brazīlijas bija atvedusi Klēras tēva tante Džeraldīna Vudsa, kas dievinājusi Aisedoru Dunkani. Es biju izgreznojusies ar Klēras ģimenes albumu. Vecmāmiņas no mātes puses, vec-tantes no tēva puses, sievietes smaragdkrāsas taftā, samtā un granātos. Laiks, vieta un personība ieslēgta akmenī un sudraba filigrānā.

Salīdzinājumā ar to mana pagātne bija dūmi, stāsts, ko māte man reiz izstāstījusi un pēc tam noliegusi. Man nebija nekādu oniksu, nekādu akvamarīnu, kas iemūžinātu manu senču dzīvi. Man bija tikai viņu acis, viņu rokas, deguna forma, nostalģija pēc sniega un kokgriezumiem.

Klēra uzlika uz vienas aizvērtas acs zelta kaklarotu, uz otras atradās nefrīta krellītes. Viņa runāja piesardzīgi, nekas nenoslīdēja nost.

“Šādi mēdza apbedīt mirušos. Mute pilna ar dārgakmeņiem, uz katras acs pa zelta monētai. Samaksa pārcēlājam.” Viņa ietecināja koraļļu kaklarotu savas nabas akā, bet divkāršo pērļu virteni, dārgakmeņu kaudzē labi atdzesētu, nolika sev starp krūtīm. Tad noņēma pērles no krūtīm, atvēra muti un ļāva virtenei iekrist iekšā, aizvēra lūpas pār spīdīgajām lodītēm. Klēras māte bija uzdāvinājusi viņai šīs pērles kāzu dienā, kaut arī nebija gribējusi, ka meita precas ar ebreju. To stāstot, Klēra gaidīja, ka būšu šausmās, bet es taču biju dzīvojusi pie Mārvelas Tērlokas, pie Amēlijas Ra-mosas. Aizspriedumi man nebija nekāds pārsteigums. Vienīgais, par ko es brīnījos, bija tas, kādēļ māte tomēr uzdāvinājusi viņai pērles.

Klēra gulēja nekustīgi, tēlodama mirušu. Dārgakmeņiem rotāts liķis, tērpts viņas sārtajā mežģīņu veļā, klāts ar smalkām sviedru lāsītēm. Nebiju pārliecināta, vai man patīk šī jaunā spēle. Pa stikloto durvju apakšu, pa pēdu platu spraugu, ko bijām atstājušas zem žalūzijām, es saredzēju dārzu, šopavasar pamestu bez kopšanas. Klēra vairs nestrādāja dārzā, necirpa un neravēja, uzlikusi ķīniešu smailo salmenīcu. Viņa neatsēja puķes pie mietiņiem, un nu tās ziedēja kā izspūrušas, otrā gada gladiolas liecās uz vienu pusi, meksikāņu prīmulas iekaroja nepļauto mauriņu.

Rons atkal bija prom, otru reizi šai mēnesī, šoreiz An-dalūzijā, kur filmēja čigānus. Viņš pārķemmēja pasauli, meklēdams vislielākās dīvainības, krādams aviokompāniju punktus par nolidoto jūdžu skaitu. Ja jau viņš gribēja ieraudzīt kaut ko pārdabisku un spokainu, labāk būtu vienkārši iegājis savā guļamistabā un paskatījies, kā viņa sieva guļ gultā sārtās mežģīņu biksītēs un krūšturī, klāta ar neirītu un pērlēm, un izliekas par mirušu. Vudū kaste zem gultas, magnēti, papīra skavotāji un pildspalvas, aizlīmētas pola-roīda fotogrāfijas būra viņu atpakaļ mājās.

Piepeši Klēra aizrijās ar pērlēm. Viņa rīstīdamās piecēlās sēdus. Dārgakmeņi nobira no viņas auguma. Klēra izvilka no mutes pērļu virteni un sažņaudza to saujā. Viņa bija tik bāla, ka mute šķita nedabiski sarkana, zem acīm vīdēja tumši loki. Ar siekalām uz zoda viņa saļima pār zaigojošo lodīšu kaudzīti uz gultas malas - ar muguru pret mani, mugurkauls kā diedziņā savērtas nefrīta zīlītes.

Tad viņa pasniedzās atpakaļ pēc manas rokas, nagi netīri, pirkstu galiņi mazi un jutīgi kā bērnam, gredzeni tik neiederīgi kā lētie laimesti no spēļu automāta. Es satvēru viņas roku. Klēra pacēla to pie sejas un piespieda manas delnas virspusi pie sava miklā vaiga. Viņa dega. Es piekļā-vu seju viņai pie pleca, mugura viņai bija karsta kā uguns. “Drīz atgriezīsies Rons,” es mēģināju viņu drošināt.

Viņa pamāja, galva smaga uz slaidā kakla, līdzīga kādai no viņas nolīkušajām tulpēm, mugurkaula skriemeļi kā dimantmugures tarkšķis. “Jau tagad ir tik karsti. Ko es darīšu, kad pienāks vasara?”

Viņa šķita sastāvam vienīgi no ādas un nerviem, ne vie-liskuma, ne svara. Viņa bija no savas pašas ādas darināts gaisa pūķis, izplests pret sausiem, varmācīgiem vējiem.

“Derētu aiziet uz pludmali,” es ieminējos.

Klēra papurināja galvu tik strauji, it kā uz tās būtu nometusies muša. “Ne jau tas.”

Es sēdēju uz kāda gredzena dārgakmens, tas spiedās man gurnā. Izbrīvēju vienu roku, pasniedzos, izvilku to. Tas bija akvamarīns, liels kā mandele čaumalā. Klēra man stāstīja, ka akvamarīni augot kopā ar smaragdiem. Bet smaragdi esot trausli un vienmēr salūstot mazākos gabaliņos, turpretim akvamarīni esot izturīgāki un bez pūlēm veidojot lielus kristālus, tāpēc nemaksājot tik daudz. Patiesi vērtīgs esot smaragds, kurš nav salūzis.

Sniedzu viņai leduszilo akmeni manas mātes acu krāsā. Viņa uzvilka gredzenu rādītājpirkstā, pie kura akmens palika karājamies kā auklā uzvērts kamols. Klēra tajā ieskatījās. “Tas piederēja manai mātei. Tēvs viņai to uzdāvināja par godu abu ceļojumam apkart pasaulei.’’ Viņa novilka gredzenu nost. “Arī viņai tas bija par lielu.”

Kaimiņos misis Kromahas papagailis bez mitas svilpoja vienas un tās pašas trīs notis kāpjošā secībā, ar trīsarpus toņu intervālu. Pa ielu aizbrauca saldējuma furgons, no tā dārdēja Pop Goes the Weasel. Klēra atgūlās uz muguras, lai varētu skatīties mani, vienu roku palikusi zem pakauša. Viņa bija ļoti skaista, pat tagad, tumšie mati izklīduši pār pleciem, deniņos mitri, tumšās uzacis izliektas un spožas, mazās krūtis ieskautas mežģīņu puslokos.

“Ja tu gribētu izdarīt pašnāvību, kā tu to darītu?” viņa jautāja.

Es apgriezos uz vēdera un cilāju rotaslietas. Uzlaikoju zelta aproci. Tā man negāja par roku. Es domāju par savām pašnāvībām, par to, kā es slidinātu nāvi caur pirkstiem gluži kā nefrīta krellītes. “Es to nedarītu.”

Uz sava gludā vēdera Klēra mežģīņoja indiešu sudraba kaklarotu, virtenes no caurulītēm, tik smalkām kā matiņi, tās pārvērta metālu dzīvsudrabam līdzīgā šķidrumā. “Nu, bet ja tu gribētu.”

“Man neatļauj ticība.” Sviedri tecēja lejup man starp krūtīm, sakrājās nabā.

“Kas tā par ticību?”

“Es esmu izdzīvotāja.”

To viņa negribēja pieļaut. Es nepiedalījos sjK'le, Tas bija pret noteikumiem. “Bet pieņemsim, ka tu to darītu. I’icņcni sim, tu būtu ļoti veca un tev būtu drausmīgs, nedziedinams vēzis.”

“Es sadabūtu labi daudz demerola un gaidītu, ka par ies.” Es netaisījos apspriest ar Klēru pašnāvību. Tā bija manas mātes antisociālo pasākumu sarakstā. Es netaisījos izpaust viņai drošāko veidu, plānu, kuru bija izdomājis puika ar kaulu vēzi, - injicēt vēnā gaisa pūslīti, lai tas slīd pa asinsvadiem kā pērle. Biju pārliecināta, ka Klēras tante Pri-sila to reizi vai divas būs izmantojusi kaujas laukā, kad bija izbeidzies morfijs. Un vēl - ciānkālija deva uz mēles pie pašas ūkas, tā, kā dara ar kaķiem. Ļoti ātri. Ja tu ķeries pie pašnāvības, tad taču negribi, lai tā ir lēna. Kāds var ienākt, kāds var tevi izglābt.

Klēra aptvēra ar plaukstu vienu ceļgalu, mazliet pašūpojās uz muguras augšup lejup. “Vai tu zini, kā tas jādara?”

Viņa vilktin vilka mani pa šo ceļu, bet es nebiju ar mieru tur iet. “Ejam uz pludmali, labi? Ir tik karsti, mēs nudien sajuksim prātā.”

Klēra mani pat nedzirdēja. Viņas acis bija sapņainas, it kā viņa būtu iemīlējusies. “Es noindētos ar gāzi. Tas ir labākais veids. Stāsta, tas esot gluži tāpat kā aizmigt.”

Viņa man atgādināja sievieti, kas guļ sniegā. Atgūlusies tikai uz mirklīti, tik nogurusi. Tik ilgi gājusi, ka vienkārši grib atpūsties, un nav jau tik auksti, kā liekas. Viņa ir tik miegaina. Viņa grib padoties. Beigt cīnīties ar vētru un ar nakti, kas viņu ietin, atgulties baltumā un iemigt. Es sapratu. Agrāk mēdzu sapņot, ka nirstu gar koraļļu sienu. Kad asinīs sakrājās slāpeklis, iestājās eiforija un vienīgais virziens bija lejup, aizmirstībā.

Man vajadzēja Klēru pamodināt. Iecirst sejā pļauku, likt kustēties, sadzirdīt ar melnu kafiju. Es stāstīju viņai par japāņu jūrnieku, kas četras dienas maldījies atklātā jūrā un tad izdarījis pašnāvību. “Viņu atrada pēc divdesmit minūtēm. Viņš vēl bija silts.”

Mēs izdzirdām dūkoņu, kaut kur kaimiņos kāds pļāva mauriņu. Gaisa niecīgo atlikumu piepildīja jasmīnu saldme. Klēra nopūtās, pacēlās viņas ribas, asas kā zāles pļāvēja izkaptis. “Bet cik ilgi cilvēks var peldēt, skatīdamies uz tukšu apvārsni? Cik ilgi tu peldi, līdz pieliec visam punktu?”

Ko es varēju viņai atbildēt? Es to biju darījusi gadiem ilgi. Viņa bija mans glābšanas plosts, mans bruņrupucis. Es apgūlos, noliku galvu Klērai uz pleca. Viņa smaržoja pēc sviedriem un L'Air du Temps, taču tagad putekļaini zilgani, it kā parfīmu būtu saduļķojusi viņas grūtsirdība.

“Var notikt viss kas,” es teicu.

Viņa noskūpstīja mani uz lūpām. Viņas mute garšoja pēc ledus kafijas un kardamona, un mani pārpludināja šī garša, viņas karstā āda un nemazgāto matu smārds. Es biju apjukusi, bet ne noraidoša. Viņai es būtu ļāvusi darīt ar mani jebko.

Klēra atkrita atpakaļ spilvenos, ar delmu aizsedza acis. Es paslējos uz viena elkoņa. Nezināju, ko sacīt.

“Es jūtos tik nereāla,” Klēra ierunājās.

Viņa pagriezās ar muguru pret mani, granātu sirsniņa pielipusi aizmugurē pie pleca. Nemazgātie mati bija smagi kā tumšu vīnogu ķekars, viduklis un gurns izliekti kā bāla ģitāra. Viņa paņēma pērļu virteni un nolika to spirālē uz gultas pārsega, taču, kad sakustējās, pērles slīdēja uz viņas pusi, izjaukdamas rakstu. Klēra pacēla virteni, mēģināja atkal, gluži kā meitene, kas plūc margrietiņu ziedlapas, cenzdamās iegūt pareizo atbildi.

“Kaut jel man būtu bērns,’’ viņa teica.

Sajutu sevī ietrinkšķamies reti skartu stīgu. Es labi apzinājos, ka esmu bērna aizstājēja, surogāts tam, ko viņa grib īstenībā. Ja viņai būtu bērns, es viņai nebūtu vajadzīga. Taču par bērnu nevarēja būt ne runas. Viņa bija tik kalsna, mērdēja pati sevi badā. Biju pieķērusi viņu pēc maltītes vemjam.

“Reiz, Jeilā, es biju stāvoklī. Man ne prātā nenāca, ka tas man būs vienīgais bērns mūžā.”

Klusumu piepildīja zāles pļāvēja dīkšana. Es gribēju pateikt kaut ko uzmundrinošu, taču neko nespēju izdomāt. Pacēlu no Klēras muguras granātu sirsniņu. Viņas kalsnums runāja pretī šai vārdos izteiktajai vēlmei. Viņa bija zaudējusi tik daudz svara, ka tagad varētu valkāt manas drēbes. To viņa arī darīja, kamēr biju skolā. Dažreiz, kad pārnācu mājās, daži apģērba gabali bija silti, smaržoja pēc L’Air du Temps. Iedomājos Klēru savās drēbēs, zināmos apģērba gabalos, kas viņai sevišķi patika, rūtainos svārkos, spīdīgā krekliņā. Viņa stāv pie spoguļa, iztēlojas, ka viņai ir sešpadsmit gadu, vidusskolas priekšpēdējā klase. Viņa precīzi atdarina mani, neveiklo pusaudzi. Sakrusto kājas tāpat kā es, savij tās kopā, aizliek pēdu aiz ikra. Tāpat kā es parausta plecus, pirms sāk runāt, jau iepriekš atmet ar roku tam, ko grasījusies teikt. Mans mulsais smaids, kurš pazib un acumirklī nozūd. Klēra uzlaikoja mani tāpat kā manus apģērbus. Taču viņa negribēja būt manā vietā, viņa gribēja būt manā vecumā.

Pa žalūziju apakšu es lūkojos dārzā, garajās ēnās, ko pār reljefo zaļumu meta ciprese, palma. Un kas tad būtu, ja viņai būtu sešpadsmit gadu? Vai viņa nepieļautu tās kļūdas, ko ir pieļāvusi? Varbūt viņa izdarītu pareizāku izvēli? Varbūt Klērai nemaz nebūtu jāizvēlas, viņa varētu mūžam palikt sešpadsmit gadu veca. Taču viņa uzlaikoja aplamā cilvēka drānas. Es nebiju tāda, kāda viņa vēlētos būt. Klēra bija pārāk trausla, lai būtu manā vietā, tas viņu sašķaidītu kā ūdens spiediens nirēju lielā dziļumā.

Lielākoties viņa šeit tā gulēja, domādama par Ronu, par to, kad viņš atgriezīsies mājās, vai viņam ir cita sieviete. Raizēdamās par veiksmi un ļaunām ietekmēm, pati nēsādama talismanus no savas dzimtas pagātnes. Šai pagātnē bija sievietes, kuras kaut ko paveica sava dzīve, par kaut ko kļuva vai vismaz apģērbās katru dienu, sievietes, kuras nekad neskūpstīja sešpadsmitgadīgu audžumeitu tāpēc, ka jutās nereālas, nekad neļāva savam dārzam aizaugt ar nezālēm tāpēc, ka bija pārāk karsts, lai tās izravētu.

Man gribējās pateikt Klerai, lai viņa tā nelolo savu izmisumu. Izmisums nav viesis, kam jāatskaņo iemīļotā mūzika, jāatrod ērts krēsls. Izmisums ir ienaidnieks. Man kļuva baisi, kad Klēra tik klaji pauda savas vajadzības. Mana pieredze liecināja, ka tad, ja cilvēkam kaut kas ir ļoti nepieciešams, tas viņam noteikti tiek atņemts. Man nevajadzēja likt uz jumta spoguļus, lai to zinātu.

Atvieglojums iestājās tad, kad mājās atgriezās Rons. Klēra piecēlās, iegāja dušā, uzkopa māju. Viņa gatavoja ēdienus, pārlieku daudzus, un krāsoja sarkanas lūpas. Viņa aizvāca Lenardu Koenu, uzlika Tedija Vilsona bigbendu un dziedāja līdzi Basin Street Blues. Naktī, dažkārt pat pēcpusdienā Rons ar viņu mīlējās. Neviens no abiem īpaši netrokšņoja, taču es dzirdēju viņu klusos smieklus aiz guļamistabas aizvērtajām durvīm.

Agri no rīta, kad Klēra vēl gulēja, es dzirdēju, ka Rons dzīvojamā istabā runā pa telefonu. Viņš runāja ar sievieti. Iegājusi istabā, es to nojautu uzreiz - pēc tā, kā viņš smaidot tērgāja, ģērbies tikai svītrainās pidžamas bikses, tīdams telefona vadu ap saviem gludajiem pirkstiem. Viņš iesim* jās par to, ko viņa nupat bija pateikusi. “Plekste. Vienalga. Menca.”

Ieraudzījis mani durvīs, Rons satrūkās. Asinis aizplūda no viņa rožainajiem vaigiem, padarot tos bālus, un tad atgriezās tajos tumšākas. Viņš izbrauca ar pirkstiem caur matiem, gaišākās šķipsnas palika izspūrušas. Tad parunāja vēl brīdi, termiņi, lidojumi, viesnīcas, viņš skrīpāja piezīmes uz papīra lapiņas savā atvērtajā diplomātportfelī. Es nekustējos. Rons nolika klausuli.

Viņš piecēlās, saraustīja pidžamas bikses. “Mēs braucam uz Reikjavīku. Uz karstajiem avotiem, kuru dziednieciskais spēks dokumentāli pierādīts.”

“Ņem līdzi Klēru,” es sacīju.

Viņš iemeta papīra lapu portfelī, aizvēra un aizslēdza to. “Es visu laiku strādāšu. Tu taču pazīsti Klēru. Viņa nīktu motelī un grimtu kaut kādās neveselīgās fantāzijās. Tas būtu murgs.”

Es biju spiesta negribīgi piekrist. Vai nu Rons pēc iespējas biežāk palika prom no mājām tādēļ, lai laistu pa kreisi vai vienkārši izvairītos no sarunām ar Klēru, vai pat tajā maz ticamajā gadījumā, ja viņš bija tas, par ko uzdevās, proti, noguris laulāts vīrs, kurš cenšas pelnīt iztiku, - būtu gatavā nelaime ņemt Klēru līdzi, ja Rons nevarētu būt ar viņu kopā. Viņa nespētu vienkārši klīst apkārt viena un apskatīt pilsētu. Viņa kvernētu viesnīcā un prātotu, ko Rons dara, kura sieviete tā ir. Spīdzinātu sevi.

Taču tā Rons vis nevarēja iemantot brīvību. Viņš bija Klēras vīrs. Viņam bija atbildība. Man nepatika tas, kā viņš bija runājis ar to sievieti pa telefonu Klēras pašas mājā. Varēju iztēloties Ronu kopā ar kādu sievieti tumšā restorānā, pavedinot viņu šādā pašā gludā tonī.

Es atbalstījos pret durvju stenderi - ja Rons nolemtu iet atpakaļ uz gultu un izlikties, ka nekas nav noticis. Es gribēju panākt, lai viņš saprot, ka ir Klērai vajadzīgs. Viņa pienākums ir atrasties šeit. “Klēra man stāstīja, kā izdarītu pašnāvību, ja gribētu.”

Tas piesaistīja Rona uzmanību, lika viņam mazliet sastomīties savā gludumā, vīrietis, kas paklūp pār plaisu ietvē, aktieris, kurš aizmirsis tekstu. Viņš atglauda matus, iegūdams laiku. “Ko viņa teica?”

“Viņa teica, ka noindētos ar gāzi.”

Rons apsēdās, aizvēra acis, piespieda pie tām plaukstas, gludie pirkstgali sastapās virs deguna. Pēkšņi man kļuva žēl arī viņa. Es tikai gribēju piesaistīt Rona uzmanību, likt viņam aptvert, ka viņš nevar vienkārši aizlidot prom un izlikties, ka ar Klēru viss ir normāli. Viņš nevarēja atstāt Klēru tikai manā gādībā vien.

“Kā tu domā, vai tā ir tikai tāda runāšana?” Rons jautāja, gaišbrūnajās acīs vīdēja bailes.

To viņš jautā man? Viņš taču ir tas, kurš zina atbildes. Vīrietis, kurš tur roku uz realitātes pulsa, tas, kurš pasaka mums, kad celties augšā un kad iet gulēt, kādu televīzijas kanālu skatīties, ko domāt par kodolizmēģinājumiem un labklājības programmu. Viņš ir tas, kurš savās gludajās rokās tur pasauli tik droši kā basketbola bumbu. Es bezpalīdzīgi skatījos uz Ronu, būdama šausmās par to, ka viņš nezina, vai Klēra tiešām izdarīs pašnāvību. Viņš bija Klēras vīrs. Kas tad biju es, tikai kaut kāds meitēns, ko viņi pieņēmuši.

Gribot negribot man bija jāiztēlojas, kā Klēra guļ gultā, izgreznojusies ar saviem dārgakmeņiem, mute piepildīta ar pērlēm. No kā viņa bija atteikusies, lai būtu kopā ar

Ronu. Kā viņa naktīs raudāja, cieši apskāvusi sevi ap vidu, pārliekusies gandrīz uz pusēm kā cilvēks, ko moka kuņģa krampji. Tomēr nē, viņa joprojām gaidīja mani pārnākam no skolas, viņa negribēs, lai atrodu viņu mirušu. “Klērai vienkārši pietrūkst tevis.”

“Jau gandrīz klāt vasaras atvaļinājums,” Rons sacīja. “Mēs kaut kur aizbrauksim. Patiesi aizbrauksim, tikai mēs trīs. Dzīvosim teltīs Jeloustounā, kaut kur tādā vietā. Kā tev šķiet?”

Mēs trīs jājam ar zirgiem, ejam pārgājienos, sēžam pie nometnes ugunskura, ielāgojam zvaigznes. Ne telefona, ne faksa, ne portatīvā datora. Ne ballīšu, ne tikšanos, ne draugu, kas iegriežas ciemos, līdzi atnesdami kādu scenāriju. Rons tikai viņai vien. Tas tiešām būtu kaut kas, ko vērts gaidīt. Klēra neparko nelaistu garām izdevību pavadīt atvaļinājumu kopā ar Ronu. “Tas viņai patiks,” es pēdīgi ierunājos. Lai gan klusībā nodomāju, ka noticēšu tam tikai tad, kad redzēšu pati savām acīm. Rons tik bieži mainīja savus plānus.

“Zinu, ka tev nav gājis viegli.” Viņš uzlika roku man uz pleca. Gludi. Viņa rokā bija tveice, tā sasildīja man visu plecu. Prātā mirkli pazibēja doma - kā būtu mīlēties ar Ronu. Viņa kailās krūtis tik tuvu, ka es varētu tās noglāstīt, sirmie matiņi, krūšgali mazas monētiņas lielumā. Viņš jauki smaržoja, Monsieur Givenchy. Viņa balss, ne pārāk dobja, plūstoša kā smiltis un mierinoša. Bet tad es atcerējos, šis ir vīrietis, kurš rada visas problēmas, kurš neprot mīlēt Klēru. Viņš Klēru krāpa, to es jutu viņa miesā. Viņam piederēja pasaule, bet Klērai bija tikai viņš vien. Tomēr man pret pašas gribu patika Rona roka uz mana pleca, skatiens viņa acīs. Centos nereaģēt uz viņa vīrišķīgo klātbūtni, uz to, ko apslēpj zilās pidžamas bikses. Viņa ir jauna sieviete, Rons bija teicis Klērai. Tā bija tikai daļa no viņa lomas, atzinības aina. Es varēju saderēt, ka tieši to pašu viņš notēlo visiem tiem vientuļajiem karotīšu locītājiem. Es pakāpos nost, un viņa roka noslīga lejup. “Pacenties izdarīt tā, kā saki,” es viņam teicu.

20

Jūnijā, uzticīgs savam solījumam, Rons noīrēja mājiņu Oregonā. Ne telefona, ne elektrības, pat datoru viņš atstāja mājās. Kaskādu mežos mēs makšķerējām upē, uzvilkuši garus, zaļus gumijas zābakus, kas sniedzās līdz viduklim. Rons iemācīja man, kā rīkoties ar spiningu - gluži kā veicot smalku burvestību, mirdzošās foreles kā noslēpumi, ko var izcelt no ūdens. Klēra urbās putnu grāmatās, lauku puķu katalogos, apņēmusies nosaukt visu vārdā, it kā vārdi piešķirtu dzīvību veidoliem. Noskaidrojusi kādu nosaukumu, viņa jutās tik lepna, it kā pati būtu radījusi pļavas cīruli vai adiantpapardi. Citreiz mēs sēdējām lielajā pļavā, katrs atbalstījies pret savu koka stumbru, un Rons uz mutes harmonikām spēlēja kovboju dziesmiņas - “Sarkanās upes ieleju” un “Teksasas dzelteno rozi”.

Es atcerējos, kā mana māte Amsterdamā bija dziedājusi: “Hopā, tip, tip, tip, skrien, mazais klaiduli!” Un paskaidrojusi man, ka klaidulis ir telēns, kurš pazaudējis māti. Tā ir tava nelaime, nevis manējā. Rons bija no Ņujorkas, es prātoju, kur gan viņš iemācījies tādas dziesmas. Varbūt dzirdējis televīzijā. Es manīju, kā viņš uz mani skatās, kad sēžu upes krastā un zīmēju, taču es nedarīju neko, lai viņu iedrošinātu. Es varēju dzīvot bez Rona, bet ne bez Klēras.

Kad lija lietus, viņi ar Klēru divatā gāja pastaigāties pa stigām, ko klāja priežu skuju pēlis, papardes smaržoja kā lakrica. Vakaros mēs spēlējām “Monopolu” un “Saliekamos vārdus”, acīti pa trim, šarādes. Klēra un Rons tēloja ainiņas no “Ilgu tramvaja” un “Piknika”. Es sapratu, kā ir bijis tolaik, kad viņi tikko iepazinušies. Rona apbrīna pret Klēru. To viņai vajadzēja atcerēties - ka Rons ir tas, kurš bez viņas nevar iztikt.

Es vēl nekad nebiju pavadījusi tik daudz laika kopā ar Ronu. Mani sāka kaitināt tas, ka viņš vienmēr spēlē pirmo vijoli. Piecēlies pats, viņš modināja mani un Klēru. Bet, ja pirmās piecēlāmies mēs, tad lavījāmies apkārt uz pirkstgaliem, jo Rons vēl gulēja. Vīriešu pasaule. Mani traucēja, ka Rons vienmēr ir tas, kurš izlemj, ko mēs darīsim šodien, vai diena ir piemērota makšķerēšanai vai pārgājienam, vai izbraukumam uz piekrasti. Rons ir tas, kurš pasaka, vai mums jābrauc uz veikalu, vai ari mēs varam iztikt vēl vienu dienu, vai jāvelk lietusmētelis vai svīteris, vai jāpērk malka. Man nekad nebija bijis tēva, un tagad man viņu vairs nevajadzēja.

Toties Klēra atkal izskatījās atspirgusi. Viņa vairs nevēma. Sejas krāsa kļuva dzīvīga. Viņa vārīja veselus galonus zupas lielā čuguna katla, kamēr Rons ugunskurā cepa zivis. No rītiem mēs ēdām pankūkas vai olas ar šķiņķi. Rons smaidīja, krumšķinādams apceptās šķiņķa šķēlītes. “Inde, inde! Un vēl tik mazas porcijas” - tas bija nobeigums kādai viņiem vien zināmai anekdotei. Pusdienu tiesai mūsu mugursomās bija biezi sendviči ar šķiņķi un sālāmi, veseli tomāti, kūpināts siers.

Klēra sūdzējās, ka vairs nevarot iespraukties savos džinsos, bet Rons apskāva viņu ap gurniem un lūkoja tajos iekost. ‘Tu man patīc tāda resna. Milzīga. Rubensiska.”

“Melis,” viņa atgaiņādamās smējās.

Es mērcēju savu makšķerauklu Makenzi upē, kur starp kokiem uz ūdens virsas vizuļoja saule un zivju tumšās aprises aizšāvās dzelmē, kur koki meta ēnas pār straumi. Augstāk upē savu spiningu meta Rons, bet man patiesībā bija vienalga, kā viņam ķeras. Klēra staigāja pa krastu, pie sevis dziedādama plūstošā, nepiespiestā soprānā, Ak, Šenan-doa, pēc tavām Salkām alkstu... Viņa plūca lauku puķes, kuras nospieda starp papes kārtām, kad atgriezāmies namiņā. Es šeit jutos kā mājās - klusums, zaļās krāsas spektrs zem skanīgajām debesīm, ko ielenc Džefersona priežu un Dug-lasa egļu slaidie pirksti; tādās debesīs tu ceri ieraudzīt lidināmies gaisa pūķus un eņģeļus. Debesis kā logs kāda renesanses kardināla portretā. Plūstoša ūdens mūzika un mūžzaļo koku sveķainais aromāts.

Es makšķerēju, mugura sila saulē, raudzījos ūdenī uz savu ēnu, kur tā veidoja tumšu logu atspulgos, es redzēju līdz pat upes dibenam - oļus un zivis, veidolus, kas tuvojās spininga mušiņai.

Piepeši spole iedziedājās un aukla nostiepās. Es kritu panikā. “Man piekodās!” es skaļi saucu Ronam. “Kas tagad jādara?”

“Ļauj zivij vaļu, līdz tā vairs nebēgs!” lejup pa upi man atkliedza Rons.

Spole joprojām griezās, tomēr pēdīgi kļuva gausāka.

“Tagad piecērt!”

Es griezu spoli, juzdama zivs svaru, tā bija stiprāka, nekā es būtu domājusi, vai varbūt tai palīdzēja straume. Iedzinu papēžus zemē un vilku, vērodama, kā garais, lokanais makšķerkāts izliecas lokā gluži kā pātaga. Tad aukla atslāba. “Norāvās!”

“Griez!” Rons kliedza, brizdams šurp pa seklumu, piesardzīgi, soli pa solim. Roka viņš turēja tīkliņu. “Ta peldēs šurp.”

Es spolēju kā negudra, un patiesi aukla novirzījās sāņus, zivs peldēja augšup pa straumi. Es aizturēju elpu, nekad nebūtu gaidījusi, ka tas var būt tik satraucoši - iemest makšķeri upē un sagaidīt, līdz dzīva zivs piekožas pie āķa. Iegūt kaut ko dzīvu, kaut gan esmu atnākusi tukšām rokām.

“Palaid vaļīgāk,” Rons teica.

Ļāvu auklai atspolēties. Zivs peldēja augšup pa straumi. Es smiedamās iespiedzos, kad kāja iešļuka bedrē un garie zābaki piesmēlās ar ledainu ūdeni. Rons izvilka mani laukā, pieturēja. “Gribi, lai izceļu to zivi?” Un jau sniedzās pēc mana makšķerkāta.

“Nē,” es atteicu, paraudama spiningu nost. Tā bija mana zivs. Šo zivi es neatdošu nevienam. Jutos ta, it ka butu noķērusi to ar savas pašas miesas gabalu, ar makšķerauklu, kas savērpta no manu drānu diegiem. Man šī zivs bija nepieciešama.

Klēra atnāca skatīties. Apsēdās krastā un pievilka ceļgalus pie zoda. “Esi uzmanīga,” viņa sacīja.

Zivs rāvās prom vēl trīs reizes, līdz Rons nosprieda, ka tā ir pietiekami nokausēta, lai to varētu celt laukā. “Tagad velc klāt, velc klāt!”

No spolēšanas man jau sapēja roka, bet sirds salēcās, kad zivs iznira no ūdens, mirdzēdama kā izkausēts sudrabs, divas pēdas gara. Tā joprojām nevaldāmi spirinājās.

“Turi ciet, tagad nepalaid!” Rons teica, tuvodamies zivij ar tīkliņu.

Šo zivi es nepalaistu arī tad, ja ta aizvilktu mani līdz pašai Kūsbejai. Man no rokam jau tāpat bija izslīdējis pārāk daudz.

Rons iesmēla zivi tīkliņā, un mēs devāmies uz krastu.

Rons rāpās augšup pa krauju, tīkliņā turēdams milzīgo, trakojošo zivi.

“Tā ir tik dzīva,” sacīja Klēra. “Laid to vaļā, Astrid.”

“Tu joko, vai? Savu pirmo zivi? Apdullini to,” Rons man teica, sniegdams āmuru. “Pa galvu.”

Zivs noplakšķēja zālē, pūlēdamās ielēkt atpakaļ ūdenī.

“Ātri, citādi aizmuks!”

“Astrid, nevajag.” Klēra lūkojās manī ar savu vismaigāko pļavas puķīšu izteiksmi.

Es paņēmu āmuru un iebliezu zivij pa galvu. Klēra aizgriezās. Zināju, ko viņa domā, - ka es nostājos Rona pusē, pasaules un tās skarbuma pusē. Taču man šī zivs bija vajadzīga. Es izņēmu āķi un pacēlu zivi gaisā, un Rons mani tādu nofotografēja. Visu atlikušo pēcpusdienu Klēra ar mani nerunāja, taču es tagad jutos kā īsts, ģimenē audzis bērns, un negribēju tā dēļ mocīties vainas apziņā.

Man ļoti negribējās atgriezties Losandželosā. Tur Klē-rai bija jādala Rons ar telefona zvaniem, faksiem un pārāk daudziem cilvēkiem. Mūsu māja bija pilna ar projektiem un opciju līgumiem, rediģējamiem scenārijiem, kinoindustrijas baumām, Variety recenzijām. Viņi nezināja, kā ar mani runāt. Sievietes mani ignorēja, bet vīrieši bija pārāk ieinteresēti, stāvēja pārāk tuvu, atspiedās pret durvju stenderi un teica man, ka es esot skaista, vai es nedomājot filmēties.

Es turējos Klēras tuvumā, tomēr kļuvu nervoza, noskatoties, kā viņa apkalpo šos cilvēkus, šos vienaldzīgos svešiniekus, atdzesē viņiem baltvīnu, gatavo pesto, vēlreiz aizbrauc uz Chalet Gourmet. Rons teica, lai viņa neliekoties traucēties, varot taču pasūti nāt picu vai kaut ko no El Polio Loco, bet Klēra atbildēja, ka nemūžam nepasniegtu viesiem maltīti kartona kārbās. Viņa nesaprata. Šie ļaudis neuzskatīja sevi par viņas viesiem. Viņiem Klēra bija tikai sieva, aktrise bez lomām, mājkalpotāja. Tovasar mājā apgrozījās tik daudz skaistu sieviešu, tērpušās vasaras kleitās un bikini augšdaļās, sarongās, un es zināju, ka Klēra pūlas uzminēt, kura no tām ir Rona Kirke.

Pēdīgi viņa sāka lietot prozaku, taču tas deva viņai pārāk daudz enerģijas. Viņa nespēja nosēdēt mierā un pasāka dzert, lai izlīdzinātu prozaka iedarbību. Ronam tas nepatika, jo Klēra bārstīja jociņus, kuri pašai likās asprātīgi, bet neviens cits nesmējās. Viņa bija kā sieviete slikti dublētā filmā, vai nu par ātru, vai par lēnu. Viņa sabojāja anekdotes jēgu.

Septembrī, vējā un pelnos, es sāku mācīties Fērfcksas vidusskolas divpadsmitajā klasē, un Rons atgriezās darbā. Tagad, mājā bez vīra, Klēra nespēja atrast pietiekami daudz darāmā. Viņa berza grīdas, mazgāja logus, pārkārtoja mēbeles. Kādu dienu viņa atdeva visas savas drēbes kādai labdarības organizācijai. Bez nomierinošiem līdzekļiem viņa palika nomodā visu nakti, līmēja albumos žurnālu izgriezumus, slaucīja putekļus no grāmatām. Viņa mocījās ar galvassāpēm, un viņai šķita, ka kāds noklausās telefonu. Viņa apzvērēja, ka dzirdot klikšķi, pirms noliekot klausuli. Un lika paklausīties arī man.

“Vai dzirdi?” viņa taujāja, tumšajām acīm mirdzot.

“Varbūt,” es sacīju, negribēdama, lai viņa paliek gluži viena savā naktī. “Skaidri nevaru pateikt.”

Oktobrī tveici nomainīja īsti rudenīga, zila pēcpusdienas dūmaka, plaukstām līdzīgās sikomoru lapas vīdēja oranžas pret putekļaini baltajiem stumbriem, un pār pakalniem slīga sarkanzeltaina blāzma. Kādu dienu, pārnākusi no skolas, es atradu Klēru sēžam guļamistabā pie tualetes galdiņa apaļā spoguļa un stingi raugāmies savā atspulgā, sudraba suka aizmirsusies rokā. “Man ir asimetriska seja, vai esi ievērojusi? Deguns nav vidū.” Viņa pagrieza galvu sānis, nopētīja profilu, piepūta vaigus un pastūma iedomāti šķībo degunu vairāk pa labi, nospieda degungalu lejup. “Nevaru ciest smailus degunus. Tavai mātei ir Garbo deguns, vai kādreiz esi to pamanījusi? Ja es nolemtu pārtaisīt savējo, tad gribētu tādu.”

Runa jau nebija par deguniem. Klērai vienkārši bija apnicis redzēt spogulī savu seju, tajā bija iešifrētas viņas neveiksmes. Kaut kā tur trūka, bet ne jau tā, ko domāja Klēra. Viņa kurnēja, ka matu līnija atkāpjoties, ka beigās viņa izskatīšoties pēc Edgara Alana Po. Viņas baiļpilnais skatiens palielināja ausu formu, kas nebija gluži ideāla, un samazināja plānās lūpas.

“Sīki zobi nes nelaimi,” viņa sacīja un spogulī parādīja man zobus. “Tad ir īss mūžs.” Viņas zobi bija kā grūbu graudiņi, pērlēm līdzīgi, mirdzoši. Bet acis pamazām iegrima aizvien dziļāk. Es gandrīz vairs nevarēju saskatīt plakstus, un asie kauli atkal izcēlās sejā kā tilti, Rodčna veidota bronzas galva, nežēlīga savā dilšanā.

Tuvojoties decembrim, Klēra atplauka. Viņai bezgala patika svētki. Viņa lasīja žurnālus ar Ziemassvētku attēliem no Anglijas, Parīzes, Taosas Ņūmeksikā. Viņa gribēja izdarīt visu iespējamo. “Sarīkosim ideālus Ziemassvētkus,” viņa teica.

Ar stieplīšu palīdzību mēs savijām vītni no eikaliptiem un granātāboliem, ko bijām iemērkušas izkausētā vaskā. Klēra veselām kārbām pirka Ziemassvētku apsveikumus un maigu, ar rokām darinātu papīru, ko rotāja mežģīnes un zelta zvaigznes. Klasiskās mūzikas raidstacija atskaņoja “Gulbju ezeru”. Mēs šuvām vītnes no mazītiņām sarkano piparu pākstīm, iedūrām mandarīnos krustnagliņas, sasējām tos kopā ar samta lentīti brendija krāsā. Beverlihilzā Dže-sikas Maklintokas veikalā Klēra nopirka man sarkanu samta kleitu ar mežģīņu apkaklīti un aprocēm. Ideāli, viņa teica.

Man k|uva bail, kad viņa sacīja “ideāli”. Ideāli - tas vienmēr bija prasīts par daudz.

Mājās atgriezās Rons, lai paliktu līdz Jaungadam. Klēra gaidīja viņu, lai mēs kopīgi varētu nopirkt eglīti kā īsta ģimene. Mašīnā viņa sīki izstāstīja, ko vēlas atrast. Simetrisku eglīti ar mīkstām skujam, vismaz sešas pēdas garu. Eglīšu pārdevējs centās palīdzēt, tomēr atmeta savām pūlēm ar roku, pēc tam kad bija cēlis un tinis laukā dučiem eglīšu.

“Es nudien nesaprotu,” Rons sacīja, noskatīdamies Klē-ras izmisīgajos meklējumos. “Jēzus izauga Betlēmē. īstā tuksnesī. Mums būtu jāperk olīvkociņš, dateļpalma. Sasodīts Jeruzalemes artišoks.”

Es soļoju gar eglīšu rindu, tās bija nokrāsotas ar aerosola krāsu, dažas baltas kā iecictināts, ķīmisks sniegs, citas zeltītas, sārtas, sarkanas, pat melnas. Melnais kociņš, kādas trīs pēdas augsts, izskatījās kā apdedzis. Prātoju, kurš gan gribēs melnu eglīti, tomēr zināju, ka to kāds noteikti nopirks. Cilvēku dīvainībām jau nav robežu. Kāds to nopirks joka pēc, kā novēlotu Visu svēto dienas atribūtu, lai izrotātu ar plastmasas galvaskausiem un mazām giljotīnām. Vai varbūt kādam tā kļūs par politiskās pārliecības simbolu Ziemassvētkos. Vai varbūt kāds to nopirks tādēļ, lai papriecātos, kā tā saraudina viņa bērnus.

Eglītes smaržoja pēc Oregonas. Kaut jel mēs šobrīd būtu tur, namiņā, pie malkas pavarda, ārā smidzinot maigam lietum! Es piebiedrojos Klērai, viņa patlaban mocījās šaubās, aplūkodama eglīti, kura gandrīz derēja, tikai vienā pusē bija pareti zari. Viņa trauksmainām rokām rādīja uz tiem. Es viņu mierināju, teikdama, ka to pusi var pagriezt pret sienu, neviens pat nepamanīs.

“Ne jau tā ir lietas būtība,” Klēra teica. “Ja kaut kas ir nepareizi, to nevar vienkārši pagriezt pret sienu.”

Es zināju, kā viņa to domājusi, tomēr pierunāju nopirkt šo eglīti.

Mājās Klēra deva Ronam rīkojumus, kā piekarināt lampiņu virtenes. Sākumā viņa gribēja sveces, bet tur nu Rons nepiekāpās. Mēs tinām ap eglīti pipariņu un popkorna vītnes, bet Rons tikmēr skatījās televīzijā svarīgu futbola maču. Meksika pret Argentīnu. Viņš nebija ar mieru to izslēgt, lai Klēra varētu klausīties Ziemassvētku korāļus. Vīriešu pasaule. Viņš ar pūlēm atrāvās no televizora uz īsu mirkli, lai piestiprinātu eglītes galotnē zelta eņģeli.

Klēra izslēdza gaismu, un mēs sēdējām tumsā un lūkojāmies uz eglīti, kamēr Meksika uzbruka Dienvidamerikai.

Divdesmit ceturtā decembra rītā Ronam piezvanīja un paziņoja par Jaunavas Marijas vīziju, kas redzēta Beijū, Sentluisā. Viņam bija jābrauc filmēt. Viņiem ar Klēru izcēlās pamatīgs strīds, un Klēra ieslēdzās guļamistabā. Es virtuvē spodrināju galda sudrabu, šo darbu biju apguvusi ļoti labi. Vakariņās mēs posāmies klāt galdu ar kristāla traukiem un linu galdautu. Man taču bija jauna Ziemassvētku kleita no Džesikas Maklintokas veikala, tumšsarkans samts ar Beļģijas mežģīņu apkaklīti. Klēra jau bija sagatavojusi cepšanai pildīto zosi un nopirkusi Chalet Gourmet īstas angļu trifeles. Mums bija biļetes uz pusnakts koncertu Holivudas Bo\\’l zālē.

Mēs turp neaizbraucām. Es ēdu sviestmaizi ar šķiņķi un skatījos “Brīnišķīgo dzīvi”. Atnāca Klēra un izsvieda zosi atkritumos. Ģērbusies jaunajā, rūtainajā peldmētelī, viņa lēja sev heresu, glāzīti pēc glāzītes, un kopā ar mani skatījās televīziju, šad tad apraudādamās. Kompānijas pēc arī es iztukšoju vienu divas glāzītes, negaršoja sliktāk par pretklepus sīrupu. Pēdīgi Klēra iedzēra divas miega tabletes un aizmiga turpat uz dīvāna. Viņa krāca kā mauriņpļāvējs garā zālē.

Klēra nogulēja gandrīz visu Ziemassvētku ritu un ap dienasvidu pamodās ar briesmīgām galvassāpēm. Ronu mēs nepieminējām, taču Klēra nepieskārās dāvanām, ko viņš bija atstājis. Es tiku pie īsta zvejnieku svītera, jauna akrilkrā-su komplekta, lielas grāmatas par japāņu kokgriezumiem un zīda pidžamas, kādu varētu valkāt Mirna Loja filmā “Kalsnais vīrietis”.

Mana dāvana Klērai bija maza salīdzinājumā ar tām, ko viņai sapircis Rons. “Ludzu, ņem un tin vaļā.”

“Man neko nevajag,” viņa sacīja, uz sejas bija uzlikts etiķī samērcēts dvielis.

“Es to uzzīmēju tev.”

Par spīti sāpēm deniņos, viņa nometa dvieli, atraisīja ra-fijas aukliņas un attina marmorpapīra iesaiņojumu, ko biju uzmeistarojusi pati. Iekšā bija Klēras portrets apaļā koka ietvarā. Viņa sāka raudāt, tad aizskrēja uz vannasistabu un vēma. Dzirdēju, kā viņa rīstās. Es paņēmu savu ogles zīmējumu, aplūkoju augsto, ieapaļo pieri, smalko kaulu izliekumu, aso zodu, uzacu puslokus.

“Klēra?” es pasaucu pie vannasistabas durvīm.

Dzirdēju šļācamies ūdeni un paraustīju rokturi. Durvis nebija aizslēgtas. Klēra sēdēja uz vannas malas sava sarka ni rūtotajā peldmētelī, bāla kā ziema, roka uz lūpām, acis pievērstas logiem. Viņa mirkšķināja acis, lai aizturētu asaras, un neskatījās uz mani. Šķita, viņa iekšēji sabrūk, viena roka apvīta ap vidukli kā sargājot, lai viņa nepārlūstu uz pusēm.

Nezināju, ko darīt, ja viņa izturas tā. Pārlaidu skatienu flīzēm laša sārtumā, skaitīju spīdīgos kvadrātiņus. Divdesmit četri no vannas līdz sildītājam. Trīsdesmit no durvīm līdz izlietnei. Ornamentu veidoja ķirškrāsas aplīši, izraibināti ar mandeļveidīgām ķīļraksta zīmēm. Gulbis uz dušas matstikla durvīm lieca galvu.

“Es nedrīkstētu dzert.” Klēra pie izlietnes izskaloja muti, smeldama ūdeni saujā. “No tā kļūst tikai sliktāk.” Viņa noslaucīja rokas un seju dvielī, saņēma manu plaukstu. “Tagad esmu sabojājusi tev Ziemassvētkus.”

Noguldīju viņu uz dīvāna, atvēru jauno krāsu kasti, sajaucu krāsas uz šķīvja, nokrāsoju bieza papīra lapu līdz pusei melnu, līdz pusei sarkanu un uzzīmēju liesmas kā uz Le-narda Koena albuma apvāka. Sieviete pa radio dziedāja Ave Maria. “Ko nozīmē AveV

“Putns,” Klēra atbildēja.

Sievietes balss bija putns, tas lidoja karstā vējā, piepūles izmocīts. Es iezīmēju to liesmās, melnu.

Kad Rons atgriezās no Ņūorleānas, Klēra necēlās no dīvāna. Viņa neuzkopa māju, neiepirkās, negatavoja ēst, nemainīja palagus, nekrāsoja lūpas un necentās uzlabot stāvokli. Savos sarkanajos rītasvārkos viņa gulēja uz dīvāna, turpat pie rokas heresa pudele, viņa bija pa malciņam dzērusi visu dienu, ēzdama kanēļa grauzdiņus un atstādama garoziņas, klausīdamās opermūziku. Pēc tā viņa alka. Pēc histēriskiem mīlas romāniem un neizbēgamas nodevības. Visas sievietes pēdīgi nodūrās, iedzēra indi, mira no čūskas kodiena.

“Dieva dēļ, vismaz apģērbies,” Rons sacīja. “Astridai nudien nevajadzētu to redzēt.”

Man nepatika tas, ka viņš izmanto mani par aizbildinājumu. Vai viņš nevarēja pateikt - es par tevi raizējos, es tevi mīlu, tev vajag satikties ar cilvēkiem?

“Astrid, vai tev par mani kauns?” Klēra jautāja. Būdama skaidrā, viņa nekad ncbutu runājusi tik klaji.

“Nē,” es atteicu. Tomēr man bija kauns, ka mani laiž šurpu turpu pa rokām kā salātu bļodu pie vakariņu galda.

“Viņa saka, viņai neesot par mani kauns.”

Rons teica: “Bet man par tevi ir kauns.”

Klēra palocīja galvu, apskurbusi, atzvilusi pret dīvāna paroci Ziemassvētku lampiņu mirgā. Viņa dziļdomīgi pacēla savu tievo pirkstu. “Tagad mēs pie kaut kā nonākam. Pasaki, Ron, vai tev vienmēr bijis par mani kauns? Vai tas attīstījies tikai pēdējā laika?” Iedzērusi viņa runāja dīvainā manierē, cītīgi veidodama vārdus ar lūpām kā Sendija Dc-nisa filmā “Kam no Vulfa kundzes bail?”.

Stereo skaļruņos soprāns patlaban uzsāka savu lielo āri-ju pirms pašnāvības, Madame Butterfly vai Aīda, vairs neatceros, kura. Klēra aizvēra acis, mēģināja iegrimt mūzikā. Rons izslēdza kompaktdisku atskaņotāju.

“Klēra, man bija jābrauc. Tas ir mans darbs,” Rons skaidroja, stāvēdams viņai līdzās, izvērsis plaukstas, it kā dziedātu. “Man ļoti žēl, ka tieši Ziemassvētkos, taču tas bija Ziemassvētku sižets. Es nevarēju gaidīt līdz februārim, saproti.”

“Tas ir tavs darbs,” viņa sacīja tajā neizteiksmīgajā balsī, kuru es nevarēju ciest.

Rons norādīja uz viņu ar savu gludo, tīro pirkstu. “Izbeidz.”

Man gribējās, lai Klēra iekož šai pirkstā, lai nolauž to, bet viņa tikai nodūra acis, iztukšoja heresa glāzi, piesardzīgi nolika to uz galda un saritinājās zem rūtainās segas. Tagad viņai pastāvīgi sala. “Vai viņa brauca tev līdzi? Tā blondīne, kā viņu tur sauc, Sindija. Kimmija.”

“Ak tas.” Rons novērsās, sāka vākt nost galdu, paņēma netīrus papīra mutautiņus, tukšas glāzes, trauku dvieli, bļodu. Es viņam nepalīdzēju. Sēdēju uz dīvāna pie Klēras, vēlēdamās, kaut jel Rons atstātu mūs divatā. “Ak Dievs, kā man ir apnikusi tā tava paranoja! Man vajadzētu ielaisties kādā romānā tikai tādēļ vien, lai tavām runām būtu pamats. Tad man vismaz būtu kāds prieciņš par visām šīm riebeklībām.”

Klēra vēroja viņu, acis zem pietūkušajiem plakstiem bija apsarkušas no raudāšanas. “Par viņu tev gan nav kauns. Tev nav kauns ar viņu pīties.”

Rons pasniedzās pēc viņas tukšās glāzes. “Pļāpā vien.” Pirms es apjēdzu, kas notiek, Klēra pielēca kājās un iecirta viņam sejā pliķi. Es nopriecājos, to viņai būtu vajadzējis izdarīt jau pirms vairākiem mēnešiem. Taču tad Klēra nevis pateica viņam kaut ko tamlīdzīgu, bet gan saļima atpakaļ uz dīvāna, plaukstas nolikusi uz ceļiem, un sāka raudāt saraustītās elsās. Pļauka bija laupījusi viņai visus spēkus. Es jutu reizē žēlumu un pretīgumu.

“Tu taču mums piedosi, vai ne?” Rons man jautāja.

Es paskatījos uz Klēru, minēdama, vai viņa grib, lai palieku tepat, lai esmu lieciniece. Taču viņa tikai elsoja, neaizsegusi seju.

“Lūdzu, vai piedosi?” Rons noprasīja stingrāk.

Es aizgāju uz savu istabu, aizvēru durvis, tad atkal mazliet pavēru, jo viņi sāka runāt.

“Tu apsolīji,” Rons sacīja. “Ja mēs pieņemsim bērnu.”

“Es tur neko nevaru darīt,” Klēra teica.

“Tā jau es domāju,” Rons attrauca. “Patiesībā viņai tad vajadzētu izvākties.”

Es sasprindzināju dzirdi, tverdama Klēras balss skaņas, tomēr nesaklausīju viņas atbildi. Kāpēc viņa neko nesaka? Es vēlējos viņu redzēt, taču Rons stāvēja cieši blakus un aizsedza viņu ar savu muguru. Centos iztēloties Klēras seju. Viņa bija piedzērusies, āda plankumaina, vaskaina. Kas bija viņas acīs? Naids? Lūgums? Mulsums? Gaidīju, ka viņa mani aizstāvēs, ka darīs kaut ko, bet viņa neatbildēja.

“No tā nav bijis nekādā labuma,” Rons turpināja.

Mani satrieca ne tik daudz tas, ka viņš spēj runāt par nepieciešamību sūtīt mani atpakaļ gluži kā suni, kas, paņemts no patversmes, izrakņājis pagalmu un sapostījis paklājus. Mani satrieca viņa prātīgais tonis, gādīgs, taču atsvešināts, kā ārstam. Tas ir vienīgais prātīgais risinājums, sacīja šī balss. No tā diemžēl nav bijis nekāda labuma.

“Varbūt tu esi tas, no kura nav nekāda labuma,” Klēra teica, sniegdamās pēc heresa pudeles, bet Rons izsita to viņai no rokas. Pudele aizlidoja pa gaisu. Dzirdēju, kā tā nokrīt un aizripo pa priežkoka grīdu.

“Es nevaru izturēt šīs tavas pozas,” viņš sacīja. “Ko tu tēlo tagad - ievainotu matronu? Jēziņ, viņa taču tevi aprūpē! Tā tas nebija iecerēts.”

Viņš meloja. Tieši tā tas bija iecerēts. Viņš pieņēma mani, lai es aprūpētu Klēru, lai pieskatītu viņu, lai izklaidētu, kamēr viņš pats ir aizbraucis. Kāpēc Klēra to nepasaka? Viņa neprata turēties Ronam pretim.

“Tu nedrīksti sūtīt viņu prom,” Klēra vienīgi izdvesa. “Kurp lai viņa iet?”

Nepareizais jautājums, Klēra.

“Viņai noteikti atradīsies kada vieta,” Rons teica. “Bet

f

tu pati! Tu brūc kopā. Atkal. Tu apsolīji, bet te nu bija. Un man tad laikam vajadzētu visu pamest un skriet tevi glābt. Nu, es tevi brīdinu, ja man atkal būs jālasa kopā tavas drupas, tad arī tev būs no kaut kā jāatsakās.” Joprojām šī prātīgā balss. Visu vainu viņš uzvēla Klērai.

“Tu man visu atņem,” viņa šņukstēja. “Tu neatstāj man neko.”

Rons novērsās no viņas, un tagad es redzēju viņa seju, pilnu derdzīguma. “Ak Dievs, cik tu esi slikta aktrise!” viņš teica. “Man jau gandrīz bija piemirsies.”

Viņš izgāja no mana redzeslauka, un tagad es ieraudzīju Klēru, ausis aizspiestas ar rokām, ceļgali pie zoda, viņa Šūpojās uz priekšu un atpakaļ, murminādama: “Vai tev jāatņem man viss? Vai tev viss jāpievāc sev?”

“Varbūt tev vajag laiku,” Rons sacīja. “Apdomā.”

Es izdzirdu viņa soļus un aizvēru durvis, lai viņš nepieķertu mani spiegojam. Dzirdēju, ka viņš aiziet pa gaiteni.

Palūkojos pa durvju spraugu, Klēra atkal gulēja uz dīvāna. Tad pārvilka pār galvu mohēras segu. Dzirdēju, ka viņa ievaidas.

Aizvēru durvis un bezpalīdzīgi apsēdos gultā. Atkal manas mātes gājieni. Kādēļ viņi tā dara? Es biju rūpējusies par Klēru gandrīz divus gadus. Es biju tā, kurai viņa izstāstīja visu. Es biju tā, kas raizējās, ļāvās viņas rituāliem, kliedēja viņas bailes, turpretī Rons bija prom, medīja spokus un Jaunavas Marijas parādības. Kā viņš tagad drīkst sūtīt mani prom? Es atvēru durvis, apņēmusies ar Ronu parunāt, pateikt, ka viņš to nedrīkst, kad viņš iznāca no guļamistabas ar somu plecā un portfeli rokā. Viņa skatiens sastapa manējo, taču aizslēdzās gluži kā tērauda durvis, viņš pasteidzās man garām un iegāja dzīvojamā istabā.

Es nebūtu domājusi, ka Klēra var kļūt vēl bālāka, bet, ieraudzījusi Ronu ar somām, viņa nobālēja kā krīts. Pierausās kājās no dīvāna, sega nokrita uz grīdas. Sarkanais peld-mētelis bija galīgi sagriezies, es redzēju viņas apakšveļu. “Neej prom!” Viņa ieķērās Rona velveta jakā. “Tu nedrīksti mani pamest. Es tevi mīlu!”

Rons ievilka elpu, un mirkli es nospriedu, ka viņš pārdomās, taču tad viņa uzacis noslīga pār acīm un viņš pagriezās, izraudamies no Kleras tvēriena. “Tiec skaidrībā.”

“Ron, lūdzu!” Klēra atkal sniedzās pēc viņa, taču bija pārāk piedzērusies, satvēra tukšu gaisu un sabruka uz ceļiem. “Lūdzu!”

Es atgriezos savā istabā un knūpus apgūlos gultā. Nespēju to izturēt, šo viņas diedelēšanu, to visu es jau biju redzējusi, man no tā kļuva nelabi. Dzirdēju Klēru ārpusē lūdzamies, apsolām viņam visu, un tad izdzirdu, ka ierūcas Rona automašīna. Prombraucot iekaucās riepas. Iztēlojos, kā Klēra skrien viņam nopakaļ pa ielu, basām kājām, sarkanajā Ziemassvētku pcldmētelī, raudādama, piedzērusies. Misis Kromaha glūn pa savu debeszilo, brudierēto aizkaru spraugu, un misters Lcvi pārsteigts noskatās no savas hasī-du platmales apakšas, sieva gaiņā viņu prom no loga, lai viņš nepārvērstos sālsstabā.

Klēra ienāca mājā, saukdama mani. Es paslēpu galvu zem spilvena. Vārgule, es domāju. Nodevēja. Klēra stāvēja pie manām durvīm, bet es neatsaucos. Viņa ir gatava atteikties no manis Rona dēļ, gatava darīt visu, lai tikai paturētu sev Ronu. Tāpat kā bija tolaik ar māti un Bāriju. “Lūdzu, Astrid,” viņa aiz durvīm lūdzās, bet es neklausījos. Šī sērga man nepiemetīsies nekad.

Pēdīgi viņa aizgāja uz savu istabu, aizvēra durvis, un es ienīdu viņu par to, ka viņa skrējusi Ronam pakaļ savā sarkanajā peldmētelī, un ienīdu sevi par savu riebumu, par to, ka zinu, kā jūtas Rons. Es gulēju gultā, ienīzdama mūs visus, klausīdamās, kā Klēra raud, neko citu viņa nebija darījusi jau nedēļu. Divdesmit septiņi nosaukumi asarām.

Dzirdēju, ka iet vaļā Lenards Koens, jautādams, vai viņa ir dzirdējusi savu kungu dziedam. Nomācoša jautājuma atkārtojumi apļveidā. Man gribējās noslēgties, kamēr man vēl pieder kaut kas savs, ko neesmu atdevusi Klērai. Man bija jāatkāpjas nostāk, citādi es tikšu saplosīta - kā šalle, kas iecirtušies automašīnas durtiņās.

Kā es nicināju viņas vājumu! Tieši tā, kā pareģojusi mana māte. Tas man derdzās. Es būtu cīnījusies par viņu, bet Klēra pat nespēja par sevi pastāvēt. Es nevarēju izglābt mūs abas. Uz rakstāmgalda atradās fotogrāfija, kurā biju redzama ar foreli toreiz, vasarā. Rons bija ielicis attēlu ietvarā. Es izskatījos tik laimīga. Man būtu vajadzējis zināt, ka ilgi tas neturpināsies. Nekas neturpinās ilgi. Vai tad es to vēl nezināju? Turi savas mantiņas sakravātas, bija teikusi māte. Un man vairs atlicis tikai gads skolā, pie apvāršņa vīd koledža.

Mirkli atcerējos, kā Klēra šoruden bija aizvedusi mani uz Kalifornijas Mākslas skolu, lai es paskatos, vai vēlos tur iestāties, kā viņa bija palīdzējusi man aizpildīt pieteikuma anketu. Bez viņas nebūtu bijis iespējams nekas - ne labās atzīmes, ne Mākslas skola. Man kļuva kauns par to, ka niknojos uz viņu, ka skaitu, cik laika man vēl atlicis, ka gribu, lai tas viss ir galā. Taču tad es atkal ieraudzīju Klēru zemojamies, diedelējam un no jauna sajutu derdzīgumu. Astrid, palīdzi man. Astrid, savāc gruvešus. Kā lai es to varētu? Es par daudz rēķinājos ar Klēru. Bija jāsāk skatīties šai patiesībai acīs.

Brīdi lasīju grāmatu par Kandinski, izmēģināju dažas viņa idejas par formu un spriegumu. Par to, kā līnijā pastiprinās spriegums, kad tā tuvojas gleznas malai. Centos neklausīties, kā riņķī maļas Lenarda Kocna kasete. Tagad Klēra laikam bija iemigusi. Lai tik izguļas.

Zīmēju, līdz ārā satumsa, tad ieslēdzu gaismu un sa-virpināju piramīdu, kura karājās virs mana rakstāmgalda, smieklīgo piramīdu, ko Klērai iestāstījusi mana māte. Vērdama ciet Kandinska grāmatu, gribot negribot pamanīju ierakstu. Astrīdai, sirsnīgā mīlestībā, Klēra.

Tas izskrēja caur mani kā strāva, izkliedējot manu bērnišķīgo aizvainojumu. Ja man vispār bija kaut kas labs, to bija devusi Klēra. Ja es kaut mirkli spēju domāt par sevi kā par vērtīgu cilvēku, tad vienīgi tāpēc, ka šo domu man bija iedvesusi Klēra. Ja es vispār varēju plānot kaut kādu nākotni, tad tāpēc, ka tai ticēja viņa. Klēra bija atkal atdevusi man pasauli. Un ko es darīju tagad, kad biju viņai vajadzīga? Slēģoju ciet logus, vācu krājumus, ritināju vaļā dzeloņstieples.

Es piecēlos un devos uz viņas istabu. “Klēra?” pasaucu pie aizvērtajām durvīm. Nospiedu rokturi, bet durvis bija aizslēgtas. Klēra nekad neslēdza ciet durvis, vienīgi tad, ja viņi nodarbojās ar seksu. Es pieklauvēju. “Klēra, vai tev nekas nekait?”

Dzirdēju, ka viņa kaut ko saka, bet nesapratu, ko.

“Klēra, atver durvis!” Es pagrabināju rokturi.

Tad es saklausīju, ko viņa saka. “Piedod. Man tik žēl. Man ir tik nolādēti žēl.”

“Ver vaļā, lūdzu, Klēra! Es gribu ar tevi parunāt.”

“Ej prom, Astrid.” Viņa bija tik piedzērusies, ka balsi gandrīz nevarēja pazīt. Es jutos pārsteigta. Biju domājusi, ka tagad viņa būs vai nu atžirgusi, vai aizmigusi. “Klausi manam padomam. Turies pa gabalu no salūzušiem cilvēkiem.” Dzirdēju viņu sausi elsojam, gandrīz vai rīstāmies, gandrīz vai smejamies, tas pārvērtās tādā kā dūkoņā durvju otra pusē.

Es gandrīz pateicu - tu neesi salūzusi, patlaban tu tikai pārdzīvo vienu savas dzīves posmu. Taču es nespēju. Viņa zināja. Kaut kur dvēseles dziļumos viņai kaitēja kaut kas neizsakāmi nopietns. Viņa bija kā liels briljants ar nedzīvu plankumu vidū. Mans uzdevums bija iedvest dzīvību šim nedzīvajam plankumam, taču tas man nebija izdevies. Tūdaļ viņa piezvanīs Ronam uz turieni, kurp nu viņš devies, un pateiks - tev taisnība, sūti viņu atpakaļ. Es nevaru bez tevis dzīvot.

“Tu nedrīksti sūtīt mani atpakaļ,” es caur durvīm sacīju.

“Tavai mātei bija taisnība,” Klēra šļupstoši teica. Dzirdēju kaut ko nokrītam uz grīdas. “Es esmu muļķe. Es pat nevaru ciest pati sevi.” Mana māte. Viņa gādā, lai kļūtu vēl ļaunāk. Biju nosūtījusi viņai atpakaļ visas vēstules, kuras izdevās pārtvert, bet acīmredzot ir bijušas vēl citas.

Es apsēdos uz grīdas. Jutos kā avārijas upuris, kurš tur pats savas iekšas, satur sevi kopā. Piepeši mani pārpludināja vēlēšanās atgriezties savā istabā, iekrist gultā, tīrajos palagos, un gulēt. Taču es pret to cīnījos, centos izdomāt, ko vēl varētu pateikt caur durvīm. “Viņa tevi nepazīst.”

Dzirdēju iečīkstamies gultu, Klēra piecēlās, piestreipuļoja pie durvīm. “Viņš nepārnāks, Astrid.” Klēra bija tepat, otrpus durvīm. Balss noslīdēja no augšas lejup, kad viņa apsēdās un runāja pa durvju spraugu. “Viņš no manis šķirsies.”

Cerēju, ka tā tiešām notiks. Tad viņai rastos izdevība, izdevība mums abām, nevajadzētu nekur steigties, nekāds Rons vairs neatgriezīsies mājās, nevilks sev līdzi bailes, netirgos cerības, neatstās viņu Ziemassvētkos vienu, neieradīsies tad, kad Klēra jau sākusi pierast pie viņa prombūtnes. Tas būtu lieliski. Vairs nebūtu jāizliekas, nebūtu jāaiztur elpa, klausoties, kā viņš runā pa telefonu. “Klēra, vai zini ko, tas nebūtu pats sliktākais.”

Viņa skurbi iesmējās. “Septiņpadsmit gadu. Tad pasaki man, bērniņ, kas ir pats sliktākais?”

Koksnes raksti uz durvīm bija labirints, pa kuru es vilku ar nagu. Grasījos teikt - pamēģini, kā ir tad, ja tava māte ir cietumā, bet vienīgais cilvēks, kuru tu mīli un kuram uzticies, galīgi jūdzas nost. Pamēģini būt vislabākajā vietā, kādā jebkad esi dzīvojusi, un tad tur sākas runas par to, ka tevi vajag sūtīt atpakaļ.

Tomēr es negribēju būt arī Klēras ādā. Labāk gribēju būt es pati vai pat mana matē, ieslodzīta uz mūžu, pilna savu bezspēcīgo dusmu, - nevis Klēra, kas uztraucas par kramplaužiem un izvarotājiem, par to, ka sīki zobi nes nelaimi. Man nav vienādas acis, nesit nost zivi, vai mans vīrs mani vēl mīl, vai vispār ir mīlējis vai tikai iztēlojies, ka esmu kāda cita, es vairs nejaudāju izlikties.

Man gribējās piekļaut viņu sev cieši klāt, taču kaut kas sirds dziļumos centās atvirzīt viņu nost. Tā ir Klēra, viņa tevi mīl, es sev atgādināju, tomēr šobrīd nespēju to izjust. Viņa nespēja rūpēties pat par sevi pašu, un es apjautu, ka slīdu prom. Jutu, ka viņa sniedzas pēc manas rokas, ka grib ienākt. Tomēr diezin vai es vairs varēju viņu glābt. Labirinta eja, pa kuru es vilku ar pirkstu, iegāja strupceļā, māzera pāva acī. “Mana māte teiktu, ka pats sliktākais ir zaudēt pašcieņu.”

Dzirdēju, ka viņa atkal sāk raudāt. Asās, sāpīgās žagās, kuras jutu pati savā rīklē. Viņa dauzīja pa durvīm ar dūri vai varbūt ar galvu. Es to nespēju izturēt, man nācās atkāpties melos.

“Klēra, tu taču zini, ka viņš atgriezīsies. Viņš tevi mīl, beidz bēdāt.”

Man bija vienalga, vai viņš atgriezīsies vai ne. Viņš gribēja sūtīt mani prom, un tāpēc es cerēju, ka viņš sadauzīs savu klasisko alfu, kas bija pieskaņota viņa sirmajiem matiem.

“Ja es zinātu, kas ir pašcieņa,” es dzirdēju Klēru sakām. “Tad es varbūt zinātu, ka esmu to zaudējusi.”

Man tik ļoti nāca miegs. Nespēju noturēt acis vaļā. Atbalstīju galvu pret durvīm. Tālāk, dzīvojamā istabā, mirgodamas iedegās un izdzisa Ziemassvētku lampiņas, uz neiztītajām dāvanām bira skujas.

“Vai negribi kaut ko ieēst?”

Viņa negribēja neko.

“Es sameklēšu kaut ko ēdamu. Tūliņ būšu atpakaļ.”

Sagatavoju sev šķiņķa sviestmaizi. Ziemassvētku eglītes skujas bija piebārstītas pa visu grīdu. Tās gurkstēja zem kājām. Heresa pudele bija nozudusi, Klēra laikam paņēmusi to līdzi. Viņai būs smagākās paģiras mūžā. Manis zīmēto portretu viņa bija atstājusi uz kafijas galdiņa. Aiznesu ģīmetni uz savu istabu, atbalstīju uz rakstāmgalda. Raudzīdamās viņas dziļajā skatienā, es dzirdēju viņu jautājam - ko tu vēlies, radziņu vai veģi? Kurp tu dotos, ja varētu aizbraukt uz jebkuru vietu pasaulē? Es vilku ar pirkstu pār viņas ieapaļo pieri - gluži kā gotiskai madonnai. Atkal aizgāju pie viņas durvīm un pieklauvēju.

“Klēra, ielaid mani.”

Dzirdēju nočīkstam gultas atsperes, kad viņa pagriezās, tad ar pūlēm pieslējās kājās, aizstreipuļoja tos trīs soļus līdz durvīm. Gramstījās gar atslēgu. Es atvēru durvis, un Klēra iekrita atpakaļ gultā, joprojām ģērbusies sarkanajā peldmē-telī. Viņa neveikli ielīda zem segām kā akls dzīvnieks, kas

ierokas alā. Paldies Dievam, viņa vairs neraudāja un taisījās laisties miegā. Es izslēdzu Lenardu Koenu.

“Man ir tik auksti,” viņa murmināja. “Nāc te, pie manis.” Es ar visām drēbēm palīdu zem segām. Viņa uzlika savas aukstās kājas uz manējām, savu galvu man uz pleca. Palagi oda pēc heresa, nemazgātiem matiem un L'Air du Temps.

“Apsoli, ka paliksi pie manis. Neej prom.”

Es turēju Klēras aukstās rokas, glaudu savu galvu pie viņējās, līdz viņa iemiga. Vēroju viņu naktslampiņas gaismā, tā tagad bija ieslēgta pastāvīgi. Mute vaļā, viņa skaļi krāca. Es sev teicu - viss beigsies labi. Rons atgriezīsies mājās vai arī ne, un mēs vienkārši turpināsim dzīvot kopā. Īstenībā jau viņš nesūtīs mani prom. Viņš vienkārši negribēja redzēt, cik Klēra patiesībā sabrukusi. Kamēr Klēra viņam to neizrādīja, viņš jau neprasīja neko citu. Tikai pārliecinošu izrādi.

21

Kad es pamodos, Klēra joprojām gulēja. Piecēlos, pūlēdamās viņu neiztraucēt, un izgāju virtuvē. Iemaisīju sev bļodiņā brokastu pārslas. Ārā bija ļoti gaišs un kluss, tīra, kristāliska gaisma. Nopriecājos, ka Rona nav mājās. Ja viņš būtu šeit, tad džinkstētu telefons, gaudotu kafijas dzirnaviņas, Klēra droši vien būtu augšā un taisītu brokastis, uzkrāsojusi sev smaidu. Nolēmu vēl brīdi palikt savā zīda pidžamā. Sameklēju jaunās krāsas un uzgleznoju, kā gaisma izskatās uz kailās koka grīdas, kā dzeltenā saules paplāte slīd augšup pa aizkariem. Šādi brīži man bezgala patika. Atcerējos tieši tādus rītus savā bērnībā, kad spēlējos saules gaismas laukumiņā, kamēr māte vēl gulēja. Veļas grozs man virs galvas, gaismas kvadrāti. Skaidri atminējos, kā saule bija izskatījusies man uz delnas virspuses, kā bija to sildījusi.

Pēc brītiņa aizgāju uzmest aci Klērai. Viņa joprojām gulēja. Istaba bija tumši pelēka, rīta gaisma nespēja iekļūt pa rietumpuses stikla durvīm, ko klāja žalūzijas. Gaiss bija sasmacis. Vienu roku viņa bija izstiepusi šķērsām pār spilvenu. Mute vaļā, bet nu viņa vairs nekrāca.

“Klēra?” Es noliecos viņai pie pašas sejas. Viņa oda pēc heresa un kaut kā metāliska. Un nekustējās. Uzliku roku viņai uz pleca, viegli papurināju. “Klēra?” Viņa nekustējās. Man uz skausta un delmiem saslējās visi matiņi. Viņa neelpoja. Es viņu purināju, cēlu augšā un metu atpakaļ gultā, ar rokām sagrābusi ap pleciem, galva viņai nokarājās ļengani kā Ouena žirafei. Es iecirtu viņai pļauku, kliedzu uz viņu, cerēdama, ka viņa atvērs acis, ka pieliks roku sev pie pieres un sacīs, lai es nekliedzu, viņai sāp galva. Pati nezināju, ko es kliedzu. Taču no tā nebija nekādas jēgas. Es kliedzu, un vārdu vairs nebija. Klēra bija aizgājusi, bet es nemitējos kliegt.

Pārmeklēju naktsgaldiņu, grīdu. Gultas pretējā malā uz grīdas atradu tabletes kopā ar iztukšoto heresa pudeli. To es biju dzirdējusi krītam, kad viņa pienāca atvērt durvis. Zāļu flakoniņš vaļā, no tā izbirušas tabletes, mazas, sārtas tabletes. Uz etiķetes rakstīts - butalāns. Pret bezmiegu. Nelietot kopā ar alkoholu. Pēc lietošanas nesēsties pie stūres.

Skaņas, ko izgrūdu, vairs pat nebija kliedzieni. Man gribējās kaut ko iemest Dieva treknajā, pretīgajā acī. Es metu papīra mutautiņu kārbu. Misiņa zvanu. Es nogāzu no naktsgaldiņa lampu. Es izrāvu no pagultes magnēta kasti un aizsviedu to pār istabu. Izkrita Rona atslēgas un pildspalvas, un skavotāji, un polaroīda fotogrāfijas. Kālab? Es noplēsu žalūzijas no stiklotajām durvīm, un istabā ieplūda žilba gaisma. Paķēru no gultasgala augstpapēžu laiviņu un izsitu rūtis, sagraizīju roku, nejutu to. Paņēmu Klēras sudraba suku un no augšas uz leju, gluži kā beisbola bumbu, ietriecu to apaļajā spogulī. Pakampu telefonu un dauzīju pret gultas-galu klausuli, līdz tā izjuka man rokās, atstājusi skrambas mīkstajā priedes koksnē.

Es biju pārgurusi un vairs nespēju atrast neko tādu, ar ko varētu sviest. Apsēdos gultā un saņēmu Klēras roku. Tā bija tik auksta. Es piekļāvu to pie sava karstā, slapjā vaiga, mēģinādama sasildīt, atglaudu viņai no sejas tumšos matus.

Kaut jel es butu zinājusi, Klēra! Mana skaistā, nojūgusies Klēra. Noliku galvu viņai uz krūtīm, kurās vairs nepukstēja sirds. Mana seja līdzās viņas sejai uz puķainā spilvena, es ieelpoju viņas elpu, kas vairs nebija elpa. Viņa bija nk bāla. Auksta. Turēju viņas aukstās rokas, viegli sasprēgājušas, laulības gredzens par lielu. Apvērsu tās, noskūpstīju aukstās delnas, manas karstās lūpas uz līnijām. Kā viņa mēdza raizēties par šīm līnijām! Viena stiepās no plaukstas malas un šķērsoja dzīvības līniju. Tas nozīmējot liktenīgu nelaimes gadījumu, Klēra bija teikusi. Es paberzēju šo līniju ar savu īkšķi, slidenu no asarām.

Liktenīgs nelaimes gadījums. Šī doma bija gandrīz nepanesama, tomēr iespējama. Varbūt viņa nemaz nebija to gribējusi. Klēra nebūtu visu tā izplānojusi. Viņa pat nebija izmazgājusi matus. Viņa būtu sagatavojusies, viss būtu ideāli. Viņa būtu uzrakstījusi vēstuli, visu izskaidrodama divos vai piecos veidos. Varbūt viņa bija gribējusi tikai iemigt.

Es iesmējos, smiekli rūgti kā naktene. Varbūt tas ir tikai nelaimes gadījums. Kas gan nebija gadījums. Kurš nebija gadījums.

Es pacēlu stūraino, balto pudelīti, vēl līdz pusei pilnu ar tabletēm. Butabarbitolnātrijs. 1 (X) mg. Tas kvēlot kvēloja manās rokās. Vienmēr notiek pats ļaunākais. Kāpēc es to nemitīgi piemirstu? Tagad es aptvēru, ka tā nav tikai pudelīte, ka tās ir durvis. Tu ielien pa pudelītes apaļo kaklu un izej ārā pilnīgi citur. Tu vari aizbēgt. Pielikt visam punktu.

Ieskatījos dziļi sārto tablešu flakonā. Es zināju, kā tas darāms. Tās jādzer lēnām. Nevis kā filmās, kur tās rij saujām. Tad tu tās vienkārši izvemsi. Nē, jāiedzer viena, jānogaida dažas minūtes, jādzer nākamā. Virsū mazliet heresa. Pamazītēm. Pēc pāris stundām tu atslēdzies, un darbiņš ir padarīts.

Mājā valdīja klusums. Dzirdēju pulksteņa tikšķus uz naktsgaldiņa. Pa ielu garām pabrauca mašīna. Pa izsistajiem logiem ieplūda svaigs gaiss. Klēra ar vaļēju muti gulēja uz puķainā spilvena savā sarkanajā pcldmētelī rīta gaismā. Es paberzēju vaigu pret peldmēteļa vilnas audumu, šo peldmē-teli viņai bija uzdāvinājis Rons, dienām ilgi viņa nebija to novilkusi. Ak Dievs, kā es ienīdu šo peldmēteli, tā jautrās, sarkanās rūtis! Viss vienmēr par spilgtu. Rons nekad nebija viņu īsti iepazinis. Nekad.

Uzskrūvēju zāļu pudelītei vāciņu un iemetu pudelīti gultā. Pirms sākas viss pārējais, man jātiek vaļā no šā peldmēteļa. Tas bija mazākais, ko varēju darīt. Es noņēmu segas. Peldmētelis bija sagriezies, aizmugurē sarāvies uz augšu. Atraisīju jostu un izvilku Klēru laukā no tā, cik viņa bija deviņa, cik viegla, saredzama katra riba atsevišķi. Atkal noguldīju viņu, saudzīgi, saudzīgi, tikpat kā nespēju uz viņu skatīties. Kumodē atradu mīkstu, gaišsārti violetu angoras svīteri. Tas bija vairāk Klēras stilā - maigā krāsa, smalkā vilnas dzija. Iespiedu svīterī seju, izslāpusi pēc maiguma, ļāvu, lai tajā iesūcas manas asaras. Piecēlu Klēru sēdus. Tas bija grūti, nācās atbalstīt viņu pret sevi, mani appludināja parfīma un viņas matu smarža. Gandrīz nespēju paelpot, tomēr šā tā uzģērbu svīteri viņai pār galvu, šā tā iebāzu piedurknēs rokas, pārvilku maigo adījumu pār viņas kalsnajām lāpstiņām. Apsēdos un apskāvu viņu, piekļāvusi seju viņai pie kakla.

Sakārtoju Klēru spilvenos kā princesi pasakā, stikla zārkā, skūpsts viņu atmodinās. Taču no tā nebija nekāda labuma. Es aizvēru viņai muti, nogludināju palagus un segas, juceklī sameklēju sudraba suku un izsukāju viņai matus. Tas sniedza mierinājumu, biju sukājusi Klērai matus arī tad, kad viņa vēl bija dzīva. Klēra pat nebija atvadījusies. Tai dienā, kad mana māte gāja prom, neatskatījās arī viņa.

Zināju, ka būtu jāpiezvana Ronam. Taču es negribēju dalīt Klēru ar viņu. Gribēju Klēru tikai sev vienai, vēl mazu brītiņu. Kad ieradīsies Rons, es pazaudēšu Klēru pēdējo reizi. Rons viņu nemaz nepazina, viņš varēja pagaidīt, velns parāvis.

Nespēju izmest no prāta to, ka esmu bijusi tepat līdzās, kad viņa mira. Kaut jel es būtu pamodusies! Kaut jel es būtu iedomājusies, kas var notikt! Māte allaž sacīja, ka man trūkstot iztēles. Klēra mani sauca, bet es pie viņas negāju. Pat nevēru vajā durvis. Biju viņai pateikusi, ka pats sliktākais ir zaudēt pašcieņu. Kā es varēju pateikt viņai kaut ko tādu? Ak Dievs, tas nebija pats sliktākais, ne tuvu.

Ārā, dārzā, zāle bija nepļauta, taču spilgti zaļa dzidrajā ziemas saulē. Ķīniešu goba sēroja kā vītols. Sīpolpuķes bija novītušas, bet rozes neganti ziedēja, 'Mistera Linkolna' sarkanā, halucinogēnā kvēle, ’Neskartās’ palsais pietvīkums. Apakšā uz zemes pletās sarkanu un baltu ziedlapiņu lāma. Šeit, iekšā, istaba mirka L’Air du Temps smaržā no saplēstā flakona. Es pacēlu tā augšdaļu, putnus uz matētā stikla. Tagad tie atgādināja kaut ko tādu, ar ko var izrotāt kapakmeni.

Kādā atvilktnē es atradu albumu ar kaltētām puķēm, kuras Klēra bija savākusi šovasar, mūsu pastaigās gar Maken-zi. Cik laimīga viņa bija savā ķīniešu cepurē, sasietā zem zoda, audekla soma pilna ar atklājumiem! Te nu tie bija, ar parakstiem viņas apaļīgajā, sievišķīgajā rokrakstā, pielīmēti uz lapām, kas sasietas ar pelēkbrūnu, raupju lentīti, dze-gužkurpīte, kizils, mežaroze un rododendrs ar pavedieniem līdzīgām putekšņlapām.

Ko tu gribi, Astrid? Ko tu domā? Neviens nekad man vairs tā nejautās. Es noglāstīju Klēras matus, viņas tumšās uzacis, plakstiņus, smalki veidotos vaigukaulus, acu dobumus, deniņus un pieri, aso zodu gluži kā otrādi apvērstu ūdens lāsi. Kaut jel es būtu aizgājusi pie viņas tūdaļ! Kaut jel nebūtu likusi viņai gaidīt! Man nemūžam nevajadzēja atstāt viņu vienatnē ar mūsu pretīgumu - Rona un manējo. Viņa nu reiz nespēja izturēt to, ka viņu atstāj vienatnē.

Pulksten desmitos pienāca pasts. Vienpadsmitos misis Kromaha kaimiņos sāka vingrināties elektrisko ērģeļu spēlē, viņas papagailis ķērca līdzi. Es pazinu visu viņas repertuāru. Zippity Doo Dah. There’s No Business Like Show Business. Chattanooga Choo Choo. Viņai patika štatu dziesmas: Gary, Indiana. Iowa Stubborn. California Here I Come. Everything’s Up to Date in Kansas City. Katru reizi viņa pieļāva vienas un tās pašas kļūdas. “Viņa to dara, lai mūs tracinātu,” mēdza sacīt Klēra. “Viņa zina, kā šīs dziesmas jāspēlē.” Klērai tas vairs nebūs jādzird nekad.

Dienasvidū gaisu satricināja lapu vācēja mašīna. Pulksten vienos bērni gāja mājās no ortodoksālo ebreju bērnudārza, uz ielas es dzirdēju spalgās balsis, hasīdu kaimiņienes līksmi žēlabaini sasaucās savā guturālajā valodā. Kā viņas tevi biedēja, Klēra, šīs vienkāršās sievietes garos lindrakos, ar saviem neskaitāmajiem pēcnācējiem, augstprātīgiem dēliem un lielām, lempīgām meitām, gana stiprām, lai paceltu kravas mašīnu, bet savā bariņā klusām, ar pušķiem matos. Klēra mūždien domāja, ka viņas cenšas viņu noburt. Lika man nokrāsot savu plaukstu zilu un piespiest pie baltā ģipša virs durvju zvana, tāda burvestība līdzot pret ļaunu aci.

Mans ceļgals pieskārās viņas celim, atrāvās nost. Viņas kāja bija stīva. Tagad Klēra bija tālu prom, devās cauri septiņiem nāves lokiem, celdamās augšup pie Dieva. Es pārvilku ar pirkstiem pār glīto, smailo degunu, pār gludo pieri, vieglo iedobumu deniņos, kur vairs netrīsēja pulss. Klēra nekad nebija šķitusi tik nevainojama, tik pašpārliecināta. Viņa vairs necentās izpatikt nevienam.

Viņa mani mīlēja, bet tagad vairs nepazina. Nāve bija aizmirstība.

No vieniem četrdesmit piecām līdz četriem piecpadsmit telefons zvanīja piecas reizes. Klēra nebija ieradusies frizēties pie Emīla. Automātiskajā atbildētājā divas reizes netika ierunāts nekas, zvanītājs vienkārši nometa klausuli. Rona draugi norunājuši satikties, lai iedzertu pa glāzītei bārā Сака. Telefonu kompānija piesolīja Ričardsiem atlaides. Ikreiz, kad iezvanījās telefons, es nez kāpēc gaidīju, ka Klēra uztrūksies no miega un ies pacelt klausuli. Viņa nekad nespēja noturēties, nepacēlusi klausuli. Pat tad, ja zināja, ka nezvana viņai. Varbūt tas bija darba piedāvājums, lai gan viņa vairs negāja ne uz vienu noklausīšanos. Varbūt tas bija kāds draugs, lai gan viņai nebija draugu. Klēra bieži iegrima garās, samudžinātās sarunās ar kurinātājiem, nekustamā īpašuma aģentiem, televizoru tirgotājiem.

Es nevarēju aptvert, kā ir iespējams, ka Klēra aizgājusi. Kas tagad notiks ar viņas manieri atvērt burku tā, kā orķestra bundzinieks iesit pa trijstūri - ar vienu vienīgu precīzu žestu? Sarkanīgās šķipsnas viņas matos vasarā. Viņas tante, kas dienējusi Iprā. Tagad tas viss piederēja man, gluži kā sauja tauriņu. Kurš cits zināja, ka Klēra liek uz jumta spoguļus vai ka viņas iemīļotās filmas ir “Doktors Živago” un “Brokastis Tifanijā”, ka viņas iemīļotā krāsa ir indigo zila? Viņas laimīgais skaitlis bija divi. Viņa nekad neēda kokosriekstus un marcipānu.

Atcerējos to dienu, kad Klēra bija aizvedusi mani uz Kalifornijas Mākslas skolu. Mani biedēja studenti, viņi izskatījās tik pretenciozi, lai gan viņiem bija ērmīgas frizūras un neglīti darbi. Mācības šai skolā maksāja desmit tūk-

stošus dolāru gadā. “Nedomā par naudu,” Klēra teica. “Šī ir īstā vieta, ja vien tu nenolemsi doties uz Austrumkras-tu.” Pieteikumu mēs bijām nosūtījušas novembrī. Tagad tas viss man bija jāaizmirst.

Sakrustotām kājām es sēdēju Klērai līdzās uz gultas, skaitīju tabletes pudelītē. Pret bezmiegu. Tur vēl bija daudz. Vairāk nekā pietiekami, un pēdējais cilvēks, kurš jebkad par mani iedomātos, bija aizgājis. Mana māte? Viņa gribēja tikai iegūt. Viņa sprieda, ja izdosies nogalināt Klēru, viņa dabūs mani atpakaļ, lai varētu izdzēst mani vēl vairāk. Jutu, kā mani pievelk šis tumšais aplis - pudelītes kakls. Tā bija truša ala, es varēju ielēkt tajā un pēc tam ieraut to sev līdzi. Nekad nevar zināt, kad nāks glābiņš. Bet es zināju. Tas nāca, un es pagriezu muguru, ļāvu tam nogrimt ūdenī. Es nogrūdu savu glābēju no plosta. Es kritu panikā. Tagad es ievācu izmisuma ražu.

Sēdēju ar pudelīti roka, vērodama ziemas debesu tvī-kumu, zilo dumaku sasvītroja vārs sārtums, plūzdams caur apcirptajiem zariem, caur gobas sērojošo vainagu. Saule tagad rietēja tik agri. Klērai bezgala patika šis dienas brīdis, patika gremdēties skaistā grūtsirdībā un sēdēt zem gobas, raudzīties augšup tās zaros, tumšos pret debesīm.

Beigās es neiedzēru tabletes. Tas šķita pārāk grandiozi, dižs žests, blēdība. Es nebiju pelnījusi aizmirst to, ka esmu pagriezusi Klērai muguru. Aizmirstība izdzēš visus parādus. Tas ir pārāk viegli. Tagad es biju tauriņu glabātāja. Tāpēc piezvanīju uz Rona peidžera numuru un ari uz 999, kurp jāzvana nelaimes gadījumā. Tad apsēdos atkal un gaidīju.

Rons sēdēja man blakus uz gultas, pleci salīkuši kā veca zirga mugura, seja paslēpta plaukstās, it kā viņš nejaudātu skatīties vairs ne uz ko. “Tev bija likts viņu pieskatīt,”

viņš teica.

*

“Tu biji tas, kurš aizgāja.”

Viņš ieelsās un izplūda garos, drebošos šņukstos. Nekad nebiju domājusi, ka varētu just pret Ronu žēlumu, tomēr to jutu. Uzliku roku viņam uz pleca, un viņš cieši pie-kļāva tai savējo. Man ienāca prātā, ka es varētu izdarīt tā, lai viņš jūtas labāk. Es varētu noglāstīt viņam matus un teikt: Tā nav tava vaina. Viņai bija problēmas, kuras mēs nevarējām atrisināt, lai kā censtos. Tā būtu darījusi Klēra. Es būtu varējusi panākt, lai Rons mani mīl. Varbūt tad viņš ļautu man palikt te.

Rons turēja manu roku un stingi skatījās uz Klēras zīda rītakurpēm pie gultas. “No tā es baidījos gadiem ilgi.”

Viņš piespieda manu plaukstu sev pie vaiga. Jutu, kā pār plaukstas virspusi rit viņa asaras, iesūcas man starp pirkstiem. Klērai būtu viņa žēl, ja viņa nebūtu mirusi. “Es viņu tik ļoti mīlēju,” Rons teica. “Nebiju nekāds svētais, taču es viņu mīlēju. Tu nezini.”

Viņš pacēla pret mani savas apsarkušās acis, gaidīdams, lai noskaitu savu tekstu. Es zinu, ka mīlēji, Ron. Klēra būtu to pateikusi. Jutu, ka mani mudina ari Olīvija. Viņš varētu par mani gādāt. Vīriešu pasaule.

Tomēr es nespēju sevi piespiest. Klēra bija mirusi. Kāda starpība, vai Rons viņu mīlējis vai ne.

Es atvilku savu roku nost, piecēlos un sāku vākt kopā mantas, ko biju nometusi uz grīdas. Tur bija viņa Cross pildspalva. Es iesviedu to viņam klēpī. “Tā visu laiku bija pie Klēras,” es sacīju. “Tu viņu nemaz nepazini.”

Rons nolieca galvu, pieskārās Klēras tumšajiem matiem, ko es biju izsukājusi, novilka ar plaukstu pār viņas sārti violeto angoras piedurkni. “Tu vari palikt,” viņš teica. “Par to neraizējies.”

Biju domājusi, ka tieši to vēlos dzirdēt. Bet tagad, kad

viņš to pateica, es sapratu, ka labāk jutīšos Sansetbulvārī kopā ar pārējiem bēgļiem, guļot uz smirdīga matrača pie bezpajumtnieku baznīcas kāpnēm, ēdot no atkritumu tvertnēm pie itāliešu restorāna. Bez Klēras es šeit nespēju palikt. Es nekad nevarētu norunāt to tekstu, ko viņš gaida, uzkrāsot sev pašu jaukāko smaidu, ieklausīties, vai uz piebraucamā ceļa nerūc viņa automašīna. Mana seja tualetes galdiņa spogulī bija asa un stūraina. Rons sniedzās pēc manis, bet mana seja nebija sasniedzama.

Es novērsos, paskatījos ārā naktī un mūsu atspulgā saplēstajos durvju stiklos: es savā zīda pidžamā, Rons uz gultas malas, Klēra uz spilvena, naktslampiņas kvēles apmirdzēta, beidzot pilnīgi vienaldzīga.

“Kāpēc tu vienkārši nevarēji mīlēt viņu vairāk?” es jautāju.

Rona roka noslīga lejup. Viņš pašūpoja galvu. Neviens nezināja, kāpēc. Neviens nekad nezināja, kāpēc.

Lai sakravātos, vajadzēja vairāk laika nekā toreiz, kad devos prom no Amēlijas. Visas jaunās drēbes, ko man dāvinājusi Klēra, grāmatas, mazais Dīrera trusis. Es paņēmu visu. Man bija tikai viena ceļasoma, tāpēc pārējo saliku iepirkumu maisiņos. Lai visu sakravātu, vajadzēja septiņus maisiņus. Iegāju virtuvē, iebāzu roku dārglietu somiņā un izņēmu akvamarīna gredzenu, kas Klērai un arī viņas mātei allaž bijis par lielu. Bet man gredzens bija tieši laikā.

Bija jau gandrīz pusnakts, kad minibusiņā atbrauca sociālā darbiniece, baltā sieviete vidējos gados, ģērbusies džinsos, ar pērļu auskariem ausīs. Džouna Pīlere pagājušajā gadā bija pametusi sociālo dienestu, lai strādātu kinostudijas Fox filmu attīstīšanas nodaļā. Rons palīdzēja aiznest manas mantas uz autobusiņu. “Man ļoti žēl,” viņš teica, kad kāpu iekšā. Tad sameklēja kabatas portfeli, iespieda man saujā naudu. Divas simtdolāru naudaszīmes. Mana māte būtu iesviedusi tās viņam sejā, bet es paņēmu.

Pa autobusiņa pakaļējo logu es vēroju, kā māja kļūst arvien mazāka, kad mēs braucām prom bezmēness naktī, bija beidzies tas, kas būtu varējis būt. Mazs Holivudas bungalo aiz sikomoru lielajiem, baltajiem stumbriem. Es uzspļāvu tam, kas tagad ar mani noliks.

22

Maklarena Bērnu centrs savā ziņā bija atelpa. Ļaunākais bija noticis. Gaidīšana beigusies.

Es gulēju savā šaurajā gultiņā, zemu virs grīdas. Visas manas mantas bija novietotas glabātavā, bieza kartona kastēs zem matrača palikušas tikai divas drēbju kārtas. Ada man dega. Es biju atutota un joprojām smirdēju pēc ogju un darvas ziepēm. Gulēja visi, tikai ne meitenes gaitenī, meitenes, kuras tika uzmanītas, meitenes ar pašnāvības nosliecēm, epileptiķes, nevaidamās. Beidzot bija iestājies klusums.

Tagad man bija viegli iztēloties māti uz nārām Fronte-rā. Galu galā mēs nemaz nebijām tik atšķirīgas. Tādas pašas betona bloku sienas, linoleja grīdas, priežu ēnas pret āra gaismām un manu iemigušo istabas biedreņu aprises zem plānajām, siltinātajām segām. Te bija pārāk karsti, taču es nevēru vaļā logu. Klēra bija mirusi. Kāda starpība, ka ir pārāk karsti.

Ar plaukstu noglaudīju savu īso matu pūkainos galus. Priecājos, ka esmu tos apcirpusi. Man divreiz bija uzklupusi meiteņu banda, vienu reizi Lielajā laukumā, otru reizi -atgriežoties no sporta zāles, jo kādas draudziņš bija pateicis, ka es labi izskatos. Es negribēju būt skaista. Gulēju, taustīdama sasitumus, kas plauka man uz vaiga pustoņos no violeta līdz zaļam, vēroju priežu ēnas aiz aizkara, tās dejoja vējā kā Bāli ēnu lelles aiz aizslietņa, kustēdamās gamelāna mūzikas ritmā.

Vakarrīt man bija piezvanījis Rons. Viņš posās vest Klēras pelnus uz Konektikutu un piedāvājās apmaksāt man lidmašīnas biļeti, ja es vēlētos braukt viņam līdzi. Es negribēju redzēt, kā Klēru atdod viņas tuviniekiem, cilvēkiem, kuri nav viņu pazinuši. Sēru runas laikā es nespētu nostāvēt tur kā svešiniece. Viņa noskūpstīja mani uz lupām, es būtu viņiem pateikusi.

“Tu viņu nepazini itin nemaz,” es sacīju Konam. Klēra negribēja, lai viņu kremē, viņa gribēja tikt apbedīta ar pērlēm mutē, ar dārgakmeni uz katras acs. Rons nekad nebija zinājis, ko viņa vēlas, vienmēr uzskatījis, ka pats visu zina labāk. Tev bija likts viņu pieskatīt. Pieņemdams mani savā mājā, Rons zināja, ka Klērai ir pašnāvnieciskas tieksmes. Tāpēc es tiku nolīgta. Es biju pašnāvnieces uzraudze. Un nevis bērns.

Priežu ēnas kustējās uz manas segas, uz sienas man aizmugurē. Ļaudis bija tieši tādi paši. Mēs pat nespējām cits citu saskatīt, bijām tikai ēnas, ko šūpo neredzami vēji. Kāda starpība, vai es atrodos šeit vai kaut kur citur. Es nebiju spējusi nosargāt Klēras dzīvību.

Gaitenī ievaidējās kāda meitene. Viena no manam istabas biedrenēm apgriezās uz otriem sāniem, murmināja zem segas. .Šie sliktie sapņi. Tieši šeit ir mana vieta. Beidzot es nejutos nepiederīga. Pat būdama kopā ar māti, es mūždien biju aizturējusi elpu, gaidījusi, ka kaut kas notiks, ka viņa nepārnāks mājās, ka mūs piemeklēs kāda nelaime. Rons nebija drīkstējis uzticēt man Klēru. Viņai būtu vajadzējis mazu bērnu, kaut ko tādu, kā dēļ vērts palikt dzīvai.

Viņai būtu vajadzējis aptvert, ka es nesu nelaimi, viņa nedrīkstēja pieņemt, ka esmu cilvēks, ar kuru var rēķināties. Savai mātei es līdzinājos vairāk, nekā jebkad biju ticējusi. Un pat šī doma mani vairs nebiedēja.

Nākamajā dienā zīmēšanas istabā es sastapu kādu zēnu, Polu Trautu. Viņam bija taisni, gludi mati un pūtaina āda, un rokas viņam kustējās neatkarīgi no paša. Viņš bija gluži tāds kā es - nespēja nosēdēt nezīmējis. Pa ceļam uz izlietni iedama garām, es paskatījos viņam pār plecu. Melnie tušas un flomāstera zīmējumi bija līdzīgi tiem, kas redzami komiksu grāmatās. Sievietes melnos ādas apģērbos, lielām krūtīm, augstpapēžu kurpēs, rokās vicina šaujamos, milzīgus kā ugunsdzēsēju šļūtenes. Vīrieši ar uzblīdušu kājstarpi, ar dunci rokā. Ērmīgas mandalas grafiti stilā ar iri-jan un pūķiem un piecdesmito gadu stila automašīnas ar hromētām spurām.

Viņš visu laiku lūkojās uz mani. Zīmēdama jutu viņa skatienu. Taču Pola Trauta nemirkšķinošo acu ciešais skatiens mani netraucēja. Viņš bija citāds nekā zēni izlaiduma klasē, skatieni tiem kā piesiešanās, mitri, grābstīgi, bieži vien naidīgi. Šis bija mākslinieka skatiens, tas uzmanīgi vēroja detaļas, bez aizspriedumiem uztvēra patiesību. Šis skatiens nenovērsās, kad es paraudzījos pretī, tas tikai izbrīnījās, ka saņēmis atbildi.

Man aiz muguras piegājis izmest kaut ko papīrgrozā, Pols sāka vērot, kā es gleznoju. Es nemēģināju aizsegt lapu. Lai skatās. Es gleznoju Klēru gultā sārti violetajā svīterī, Rona tumšo stāvu durvīs. Visu pārpludina ātrās palīdzības mašīnu sarkanās gaismas. Daudz diagonāļu. Bija grūti gleznot labi, otiņas bija no sintētikas, plakātu guaša ātri izžuva un pārvērtās putekļos. Krāsas es jaucu uz cepamās paplātes.

“Tas nu tiešām ir labi,” viņš noteica.

Man nevajadzēja viņa vērtējumu. Visu mūžu es biju zīmējusi, jau pirms iemācījos runāt, un arī pēc tam, kad to pratu, bet negribēju.

“Te neviens neprot gleznot,” viņš turpināja. “Ienīstu džung|us.”

Ar to viņš domāja gaiteņus. Visu gaiteņu sienas Makā bija apgleznotas ar džungļiem, ziloņiem un palmām, ar veseliem akriem zaļumu, afrikāņu ciematiem, būdām ar koniskiem niedru jumtiem. Gleznojums bija naivs, kā Ruso, tikai bez noslēpuma draudīgās klātbūtnes, taču to nebija gleznojuši bērni. Mums neļāva apgleznot gaiteņus. Viņi bija nolīguši kaut kādu bērnu grāmatu ilustratoru, kādu tapešu dizaineru. Viņi droši vien domāja, ka mūsu māksla būs pārāk neglīta, pārāk nomācoša. Viņi nezināja, ka vairums bērnu būtu uzgleznojuši tieši to pašu, ko šis gaiteņu mākslinieks. Mierpilnu valstību, kurā nekad nenotiek nekas slikts. Lidojošus ērgļus, rotaļīgus lauvas, afrikāņu nimfas, kas nes ūdeni, ziedus bez vairošanās orgāniem.

“Es te esmu jau ceturto reizi,” PolsTrauts sacīja.

Tāpēc es nebiju redzējusi viņu nekur citur ka vien zīmēšanas telpā. Tas, kurš šeit atgriezās tīšām, zaudēja privilēģijas, nedrīkstēja pavadīt vakarus kopā ar pārējiem. Tomēr es sapratu, kādēļ viņi atgriežas. Šeit, Makā, nemaz nebija tik slikti. Ja nebūtu varmācības un pārējo bērnu, es saprastu, kāpēc dažiem cilvēkiem šī vieta liekas gatavā paradīze. Bet nav jau iespējams izmitināt tik daudzus traumētus cilvēkus vienā vietā un izvairīties no tā, ka šī vieta kļūst līdzīga jebkuram citam cietuma blokam vai psihiatriskajai nodaļai slimnīcā. Viņi varēja apgleznot savus gaiteņus, cik tīk, murgs bija un palika reāls. Lai cik zaļš būtu mauriņš, lai cik spilgti būtu sienu gleznojumi, lai cik laba būtu šī

māksla uz sienas divpadsmit pēdu perimetrā, lai cik laipni izturētos namu uzraugi un sociālie darbinieki, lai cik pikniku ar slavenībām rīkotu, lai cik peldbaseinu iekārtotu, šis joprojām bija pēdējais patvērums bērniem, kas traumēti tik daudzos veidos, ka jābrinās, kā mēs vispār spējām apsēsties pie vakariņu galda, smieties pie televizora, iemigt.

Pols Trauts nebija vienīgais, kurš atgriezies. Tādu bija daudz. Šeit bija drošāk, šeit bija noteikumi un regulāras ēdienreizes, profesionāla aprūpe. Maks bija kā grīda, par kuru zemāk nevar nokrist. Manuprāt, ieslodzītie, kas nemitīgi atgriežas cietumā, jūt tieši to pašu.

“Tu esi nogriezusi matus,” Pols teica. “Kāpēc? Tie bija skaisti.”

“Piesaistīja uzmanību,” es sacīju.

“Man likās, meitenēm tas patīk.”

Es pasmaidīju, sajutu mutē rūgto pēcgaršu. Varbūt šis zēns daudz zināja par cietsirdību un zaudējumiem, taču par skaistumu viņš nezināja nenieka. Kā lai viņš to zinātu? Viņš bija pieradis pie savas ādas, cilvēki novērsās, nepamanījuši uguni viņa dzidrajās, brūnajās acīs. Es sapratu, ka viņš iztēlojas - skaistums un uzmanība butu tas pats, kas mīlestība. “Dažreiz tas vairāk sapina nekā palīdz,” es teicu.

“Tu tik un tā esi skaista,” viņš sacīja, atgriezdamies pie sava zīmējuma. ‘Tur tu neko daudz nevari padarīt.”

Es gleznoju Klēras tumšos matus, klādama zilo un tad brūno, ietonēdama gaišākas šķipsnas, kuras atspīdēja sarkanīgas. “Tas neko nenozīmē. Ja nu vienīgi citiem.”

“Tu to pasaki tā, it kā tas nebūtu nekas.”

“Tas tiešām nav nekas.” Kas gan ir skaistums, ja vien tu nenolem to izmantot - kā āmuru, kā atslēgu? Tas ir tikai kaut kas tāds, ko lietot un apbrīnot vai apskaust, un nicināt citiem cilvēkiem.-Viņi pienaglo savus sapņus pie skaistuma gluži kā gleznas vadzi pie baltas sienas. Un tik daudzas meitenes lūdzas - izmanto mani, izsapņo mani.

“Tu nekad neesi bijusi neglīta.” Zēns raudzījās lejup uz savu roku, kas aizpildīja tukšos laukumus kādā zinātniskās fantastikas ainā. “Sievietes izturas pret tevi tā, it kā tu būtu slimība, ar kuru viņām bail aplipt. Un, ja kāda vājuma brīdī ļauj, lai tu viņām pieskaries, tad vēlāk liek tev par to samaksāt.” Viņa mute aizvērās, tad atvērās, lai kaut ko piebilstu, tomēr atkal aizkrita ciet, nepateikusi ne vārda. Viņš jau bija izpaudis par daudz. Lūpu kaktiņi noslīga lejup. “Tāda kā tu nemaz neļautu, lai es pieskaros, vai tad ne?”

Kur viņš bija rāvis, ka ir neglīts? Slikta ada varēja būt kuram katram. “Es nekad nevienam neļauju sev pieskarties,” es pēdīgi atteicu.

Es izkrāsoju butabarbitolnātrija flakonu uz lupatiņu grīdsegas pie viņas gultas, ārā bira sīciņās tabletites. Spilgti sārtas pret tumšo grīdsegu.

“Kāpēc ne?”

Kāpēc ne? Tāpēc, ka es biju nogurusi no vīriešiem. Atspiedušies durvīs, pienākuši par tuvu, ož pēc alus vai piecpadsmit gadu veca viskija. Vīrieši, kas nenāk tev līdzi ātrās palīdzības nodaļā, vīrieši, kuri aizbrauc Ziemassvētku vakarā. Vīrieši, kas aizcērt drošības vārtus, kas panāk, lai tu viņus iemīli, un pēc tam pārdomā. Veseli meži zēnu, pinkainie krūmi pilni ar acīm, kas tev seko, grābj tev pie krūtīm, vicina savu naudu, acis jau gāž tevi gar zemi, ņem to, kas, pēc viņu domām, viņiem pienākas.

Tāpēc, ka man acu priekšā joprojām vīdēja sieviete sarkanā peldmētelī, viņa skrien pa ielu un lūdzas. Sieviete vējā uz jumta, mēma un sveša. Sievietes ar tabletēm, ar nažiem, sievietes, kas krāso sev matus. Sievietes, kuras mīlestības dēļ notriepj durvju rokturus ar indi, gatavo tik bagātīgas

vakariņas, ka tās nav iespējams apēst, no tuva atstatuma šauj bērna istabā. Tā bija luga, un es zināju, kā tā beidzas, es negribēju piedalīties provēs nevienā lomā. Tā nebija spēle, pavirša nervu kutināšana. Tā bija krievu rulete ar trim lodēm.

Es uzgleznoju spoguli pie sienas iepretim Klēras kumodei, kur spoguļa nebija, un iesarkanajā tumsā savu pašas tēlu ar ieplestām acīm, ar gariem, palsiem matiem, Ziemassvētku tumšsarkanajā samta kleita, kas palika ne reizi neuzvilkta. To Astridu, kura nomira kopā ar viņu. Es uzgleznoju tumšsarkanu lentīti sev ap kaklu. Nu mans kakls izskatījās kā pārgriezts.

“Vai tu esi homo?” Pols Trauts man jautāja.

Es paraustīju plecus. Varbūt tā būtu labāk. Atcerējos, kā biju jutusies toreiz, dejojot ar Olīviju, toreiz, kad Klēra noskūpstīja mani uz lūpām. Es nezināju. Cilvēki vienkārši grib būt mīlēti. Tur jau tā nelaime ar vārdiem, tie ir skaidri un precīzi, krēsls acs akmens, bet, runājot par jūtām, vārdi ir pārāk kokaini, tie ir šis un nav tas, tie nespēj ietvert visas nozīmes. Definīcijās tie vienmēr kaut ko izlaiž. Es domāju par savas mātes mīļākajiem, par Džeremiju, Hesusu un Marku, šiem jaunajiem vīriešiem ar šauriem gurniem, dzidrām acīm un balsīm kā gluds atlass uz tavām kailajām krūtīm. Es domāju par to, cik skaista bija Klēra, dejojot savā dzīvojamā istabā, jetē, pas de bouree, kā es viņu mīlēju. Es paskatījos uz Polu. “Vai tas ir svarīgi?”

“Vai tev nekas nav svarīgi?”

‘Ir. Izdzīvot,” es teicu, taču pat tas tagad izklausījās nepatiesi. “Laikam.”

“Daudz tas nav.”

Klēras istabā es iegleznoju tauriņu. Čemurziežu dižtau-riņu. Vēl vienu, kāpostu balteni. “Tālāk par to es neesmu tikusi.”

Mēs abi pastaigājāmies pa Lielo laukumu, kad Polam bija atdotas agrākās privilēģijas. Meitenes dēvēja viņu par manu čali, bet tas bija tikai vēl viens vārds, kurš gluži neatspoguļoja patiesību. Pols Trauts bija vienīgais cilvēks, ar kuru es tur varēju sarunāties. Viņš gribēja satikties ar mani, kad būsim tikuši ārā, lūdza adresi, telefona numuru, kādu vietu, kur varētu mani atrast, bet es nezināju, kur būšu, un nevarēju droši ticēt, ka mana māte nodos man kādas ziņas, ko būs saņēmusi. Turklāt biju nolēmusi nedot viņai savu jauno adresi. Vairs negribēju uzturēt ar viņu nekādus sakarus. Pols nosauca man kāda komiksu veikala adresi Holivudā, apsolīja tur šad tad iegriezties, lai kur ari atrastos. “Tikai uzraksti virsū: “Nodot Polam Trautam.””

Man bija žēl, kad Polam atradās vieta Pomonas bērnunamā. Kopš Deivija laikiem viņš bija pirmais zēns, ar kuru man tiešām patika pavadīt laiku, pirmais, kurš kaut vai aptuveni spēja nojaust, ko esmu pārcietusi. Mēs tikko bijām sākuši iepazīt viens otru, un nu viņš bija prom. Man bija pie tā jāpierod. Beigās tevi pamet visi. Par atmiņu viņš uzdāvināja man vienu no saviem zīmējumiem. Tā biju es -Supervarone, apspīlētā, baltā T kreklā un skrandainos šortos; manam ķermenim neapšaubāmi veltīts daudz vērības un domu. Es nupat biju pieveikusi ļaundari, mana biczzoļu zābaka papēdis uzlikts uz viņa asiņainajām, kailajam krūtīm, man rokā kūpošs revolveris. Biju iešāvusi viņam sirdī. Man virs galvas uzraksts: Es nekad nevienam neļauju sev pieskarties.

Pāris dienu pēc Pola aizbraukšanas es sēdēju pie oranža piknikgalda pie jaunāko zēnu mājiņas, gaidīdama pārrunas. Pārvilku ar roku pār apcirptajiem matiem, ļāvu ziemas

saulei sildīt galvu. Ģimenes jau it kā neieradās iepirkties, tas it kā bija “iepazīšanās apmeklējums”, tomēr tā bija un palika pārbaude, un visi to zināja. Es neraizējos. Es nemaz negribēju audžumājas. Labak palikt tepat, līdz man apritēs astoņpadsmit gadu. Polam taisnība, ir arī daudz sliktākas vietas par Maku. Vairs nemūžam negribēju ar kādu saistīties. Bet palikt šeit nedrīkstēja neviens.

Pie galda zem augstajam priedēm risinājās citas pārrunas, ar diviem brāļiem. Šis variants vienmēr bija vissmagākais. Piemīlīgais mazais brālītis sievietei klēpī, vecākais brālis, pāraudzis mīlīgumu, pubertātes vecumā, ar pūciņām virs lūpas, stāv mazliet pa labi, rokas kabatās. Viņi gribēja tikai mazāko zēnu. Lielais brālis pūlējās viņus pārliecināt par to, cik viņš apzinīgs, ka palīdzēs aprūpēt mazo, iznesīs atkritumus, pļaus mauriņu. Es gandrīz nespēju skatīties.

Pirmās pārrunas man notika otrdienā. Ar Billu un Annu Grīnvejicm no Daunijas. Viņi gadiem ilgi bija audzinājuši pieņemtus bērnus. Nupat bija palaiduši vienu meiteni atpakaļ pie viņas īstajiem vecākiem. Meitene bija nodzīvojusi pie viņiem trīs gadus. Bills, to stāstīdams, berzēja lūpas ar delnas virspusi, Anna mirkšķināja acis, lai apspiestu asaras. Es pētīju savus apavus, baltas kedas, gar sāniem zilas svītras, milzīgi saišu caurumi. Viens fakts bija manā labā - es tik drīz neatgriezīšos pie mātes.

Es runāju maz. Pat negribēju uz viņiem skatīties. Citādi viņi vēl varētu man iepatikties. Viņi man jau patika. Viņu laipnība silti skalojās ap mani kā ūdens vannā. Būtu viegli ļaut, lai viņi ved mani mājās. Es iedomājos viņu māju, gaišu un ērtu, ielā ar maziem, glītiem divstāvu namiņiem. Uz galdiem bērnu fotogrāfijas, sētā vecas šūpoles. Saulainā vidusskola, pat viņu baznīca izklausījās vilinoša, neviens tur nekļuva fanātisks, pārlieku neuztraucās par grē-

ku vai lāstiem. Varēju derēt, ka mācītāju viņi visi tur uzrunā vārdā.

Man bija iespējams braukt līdzi viņiem, Annai un Bil-lam Grīnvejiem no Daunijas. Taču pie viņiem es varētu kaut ko aizmirst. Visi tauriņi varētu aizlidot. Kaltētas lauku puķes un Bahs no rītiem, tumši mati uz spilvena, pērles. Aīda un Lenards Koens, misis Kromaha un pikniki dzīvojamā istabā, pastēte un kaviārs. Daunijā nebūtu svarīgi, ka es zinu Kandinski un Ipru, un franču nosaukumus baleta soļiem. Es varētu aizmirst melnu šuvi ādā, trīsdesmit astotā kalibra lodi, kas sašķaida kaulu, jaunbūvju smaržu un to, kā izskatījās mana māte, kad viņu saslēdza rokudzclžos, dīvaino maigumu, ar kādu druknais policists uzlika roku viņai uz galvas, lai viņa neatsistos pret durvjaugšu, kāpdama patruļmašīnā. Pie Annas un Billa Grīnvejiem Daunijā tas viss aptumstu, izdzistu. Amsterdama un Eduardo viesnīca, tēja Bevcrlijas “Vilšīrā”, tas, kā Klēra stāvēja un drebēja, kad klaidonis ostīja viņas matus. Es vairs nekad neielukotos bērnu bezpajumtnieku sejās Sanseta vārtrūmēs un neieraudzītu pretim raugāmies savu pašas seju.

“Tev pie mums patiks, Astrid,” teica Anna, uzlikusi tīro, balto plaukstu man uz delma.

Viņa smaržoja pēc Jergens roku losjona - blāvs, sārts saldenums, nevis L'Air du Temps vai Ma Griffe, vai manas mātes noslēpumainās vijolītes, smarža, kuru ķīmisku iemeslu dēļ var sajust tikai pa īsam mirklim uzreiz. Kas tev patīk labāk, estragons vai timiāns? Tas viss bija sapnis, nevar taču balstīties vai paļauties uz matstikla putniem un Debisī.

Es skatījos uz Billu un Annu, uz viņu labsirdīgajām sejām, biezajām kurpēm, nekādu nepatīkamu jautājumu. Billa sirmojošais, blondais matu ezītis, brilles sudrabainā

ietvarā, Annas mati, apgriezti un sacirtoti skaistumkopšanas salonā. Tas viss bija sasniedzams, solīds, mājīgs un nesatricināms kā krietns amatnieka darbs. Man vajadzētu ķer-tin ķert to ciet. Taču es attapos, ka paraujos nost no viņas rokas.

Nebija jau tā, ka es viņiem neticētu. Es ticēju visam, ko viņi teica, viņi bija glābiņš, atrisinājums manai galvenajai nepietiekamībai. Taču es atcerējos kādu rītu pirms daudziem gadiem mazā baznīciņā Tadžangā, dienasgaismas lampas, nobružāti krēsli ar atlokāmiem sēdekļiem. Starra noburta kā čūska, cienīgtēvs Tomass apcer nolādētās dvēseles. Nolādētos ir iespējams glābt, viņš teica, katrā laikā. Taču viņi liedzas atteikties no saviem grēkiem. Pat ciezdami bezgalīgas mokas, viņi no tiem neatsakās, pat pestīšanas labad, pat pilnīgās, dievišķās mīlestības labad ne.

Tolaik es to nesapratu. Ja jau grēcinieki ir tik nelaimīgi, tad kāpēc dod priekšroku ciešanām? Bet tagad es aptvēru, kāpēc. Kas es esmu bez saviem ievainojumiem? Manas rētas ir mana seja, mana pagātne ir mana dzīve. Protams, es zināju, kur noved visas šīs atmiņas, visas šīs alkas pēc skaistuma, apbrīnojamā cietsirdība, mūžam klātesošais zaudējums. Tomēr zināju ari, ka nemūžam neietu pie Billa ar personiskām raizēm - par zēnu, kuram pārāk stipri patīku, par skolotāju, kas mani netaisni sabārusi. No pasaules, no tās skaistuma un nelaimēm, un neticamajiem pārsteigumiem es jau tagad biju redzējusi vairāk, nekā viņi var cerēt vai baidīties ieraudzīt visā mūžā.

Bet es zināju vēl kaut ko. Ka cilvēkiem, kuri noliedz to, kas viņi ir, vai to, kur ir bijuši, draud milzīgas briesmas. Viņi ir akli mēnessērdzīgie uz augstu novilktas virves, pirksti tver tukšu gaisu. Tāpēc es atteicos no Grīnvejiem, piecēlos un devos prom, saprazdama, ka esmu atteikusies no

kaut kā tāda, ko vairs nevarēšu atgūt nekad. Nevis Annu un Billu Grīnvejus, bet gan savu ilūziju, ka mani var glābt, ka es varu sākt visu no sākuma.

Tā nu tagad es atkal sēdēju pie oranžā galda, gaidīdama nākamās pārrunas. Es ieraudzīju viņu, kalsnu bruneti tumšās brillēs, viņa pa taisno šķērsoja slapjo mauriņu, augstpapēžu kurpes grima nesen aplaistītajā zemē, viņa nebēdāja par to, ka izbradā zāli. Sudraba auskari zibēja janvāra saulē kā makšķeres vizuļi. Svīteris slīdēja nost no viena pleca, atsegdams melnu krūštura lencīti. Viņai nokrita kurpe, zeme nosūca to viņai no pēdas. Viņa palēca atpakaļ uz vienas kājas un nikni ietrieca baso pēdu kurpē. Un es jau zināju, ka braukšu viņai līdzi.

23

Viņas vārds bija Rīna Grušenka. Pēc nedēļas viņa veda mani mājās savā baltaja Econoline autobusiņā ar Grate-fui Dead uzlīmi uz pakaļēja loga - galvaskausa sarkanā un zilā puse pāršķeltas pa vidu kā briesmīgās galvassāpēs. Bija auksti, lija lietus, debesis kā miglaini pelēka blīva. Man patika tas, kā viņa, riepām kaucot, izbrauca no stāvvietas. Pa logu noskatīdamās, ka attālinās Maka mūri un stieples, centos pārāk daudz nedomāt par to, kas mani gaida. Mēs maldījāmies pa priekšpilsētas labirintu, meklējot izbrauktuvi uz šoseju, un es koncentrējos uz to, lai ielāgotu ceļu, pa kuru braucu, - balta mājiņa ar baložbūdu, zaļi slēģi, pastkas-te, betona siena ar austrumnieciskiem iedobumu rakstiem, lietus sašvīkāta. Augstsprieguma vadi stiepās starp tērauda torņiem, tie bija kā milži, kas pacēluši gaisā lecamauklas.

Rina aizsmēķēja melnu cigareti un piedāvāja arī man. “Krievu Sobranie. Labākās pasaulē.”

Es to paņēmu, aizdedzināju ar viņas vienreizējās lietošanas šķiltavām un ņēmos pētīt savu jauno māti. Ogļ-melnie, nespodrie mati bija kā caurums šai grafītpelēkajā pēcpusdienā. Augstās krūtis nežēlīgi iespīlētas dziļā izgriezumā, melnais, tamborētais svīteris atpogāts līdz ceturtajai pogai. Sapņu ķērājiem līdzīgie auskari skāra viņas plecus,

J

un es nespēju iztēloties, kādi sapņi tajos mājo. Atradusi šoseju, viņa iegrūda atskaņotājā kaseti, vecu Eltonu Džonu. “Kā svece vējā,” viņa dziedāja dziļā krūšu balsī, izpušķotā ar mīkstiem krievu līdzskaņiem, rokas uz lielās stūres raupjas un vienos gredzenos, no nagiem lobījās sarkana laka.

Autobusiņa salonu pēkšņi piepildīja tauriņi - dižtauri-ņi, monarhi, pūcītes, kāpostu balteņi; trīsuļoja manu pārāk daudzo emociju, manu pārāk daudzo atmiņu spārni, es nesapratu, kā Rīna var redzēt vējstiklu caur šo spārnu sirdspukstu tīmekli.

Atlicis mazāk par gadu, es sev teicu. Astoņpadsmit, un prom. Es pabeigšu skolu, dabūšu darbu, mana dzīve piederēs man pašai. Šī būs tikai vieta, kur dzīvot, nemaksājot īri, līdz es varēšu izlemt, kāds būs nākamais cēliens. Koledža jāaizmirst, tās man nebūs, tad kāpēc velti sevi mānīt. Es skaidri zināju, ka vairs neļaušu sev vilties. Es nekad nevienam neļauju sev pieskarties. Tieši tā, velns parāvis.

Pievērsos pilsētas centra torņu veidoliem, kas iznira no mijkrēšļa, smailes mākoņos, pusaizmirsts sapnis. Mēs nogriezāmies uz ziemeļiem pa Piekto šoseju, gar dzelzceļa sliedēm braucām ap pilsētas centru, Apgabala slimnīca, noliktavu rajons ap brūzi, šeit savos ateljē dzīvoja mākslinieki - te mēs ar māti bijām gājušas uz ballītēm, pirms vesela mūža, tik sen, ka šīs atmiņas šķita piederam kādam citam, dziesma, ko reiz esmu dzirdējusi sapnī.

Rīna nogriezās pie Stadiona ceļa, un nu māju vairs nebija, tikai juceklīgi, zaļi šosejmalas krūmi un betons. Brīdi mēs virzījāmies paralēli Piektajai šosejai, tad izbraucām tai pa apakšu un nokļuvām mazā rajoniņā, gluži kā uz salas zem jūras līmeņa, šoseja kā mūris mums pa kreisi. Pa labi aiz lietus nošķiestā vējstikla garām slīdēja iela pēc

ielas, pie katras uzraksts “Strupceļš”. Es redzēju šaurus pagalmiņus, veļu, kas slapja karājās uz auklām un pār žogiem pie spāņu mājiņām un niecīgiem saliekamiem bun-galo, visiem logiem priekša restes. Es redzēju makramē puķupodu turētājus, kas karājās lieveņos, bērnu rotaļlietas dubļainos mauriņos pie mājām un milzīgus oleandrus. Varžu miests, vēstīja graliti.

Mēs apstājāmies pie drūma spāņu bungalo ar biezu, kakao brūnu apmetumu, tumšiem logiem un mauriņu, kurā zāle auga tikai vietumis un kuru ietvēra stiepļu režģu žogs. Vienā pusē uz kaimiņu piebraucamā ceļa stāvēja laiva, lielāka par viņu mājiņu. Otra pusē atradās santehniķa darbnīca. Tieši šeit bija īstā vieta man - meitenei, kas spējusi pagriezt muguru vienīgajam labajam savā dzīvē.

“Nekur nav tik labi kā mājās,” noteica Rīna Grušenka. īsti nesapratu, vai viņa ironizē vai ne.

Viņa nepalīdzēja man nest mantas. Paņēmu pašu svarīgāko - somu ar gleznošanas piederumiem, Dīrera trusi, kam aiz ietvara paslēpta Rona nauda, un sekoju viņai pa grambaino taku uz aplupušo lieveni. Kad Rīna atvēra durvis, iekšā iešmauca balts kaķis. “Saša, ak tu nejauceni!” viņa noteica. “Bijis ārā maukoties.”

Vajadzēja kādu brītiņu, lai pierastu pie tumsas, kas valdīja mazajā mājelē. Mans pirmais iespaids bija mēbeles, sagrūstas kopā kā lietotu mantu bodē. Pārāk daudz lampu, neviena nedega. Uz zaļa samta dīvāna zvilnēja tumšmataina, tukla meitene un skatījās televizoru. Baltais kaķis ielēca viņai klēpī, un viņa nogrūda to nost. Tad pacēla skatienu pret mani, palika tikpat vienaldzīga, cik bijusi, un atkal pievērsās pārraidei.

“Ivonna,” Rīna sacīja. “Viņai ir vēl mantas. Palīdz.” “Palīdz pati,” Ivonna atsvieda.

“Ei, ko es tev teic? Slinkā govs.”

“Sūdu, kurš te ir slinks.” Tomēr viņa pieslējās no pārlieku mīkstā dīvāna, un es ieraudzīju, ka viņa ir stāvoklī. Tumšās acis zem trūcīgajām, pusmēnešos izravētajām uzacīm sastapās ar manējām. “Nu tu gan esi trāpījusi neriktīgajā vietā,” viņa noteica.

Rīna nicīgi nošņācās. “Kā tev rādās, kura ir riktīgā vieta? Tu pasak man, mēs visi ies.”

Meitene parādīja viņai pirkstu, norāva no vecmodīga pakaramā svīteri, kūtri uzvilka pār matiem kapuci. “Nāc.”

Mēs izgājām atpakaļ lietū, kas tagad bija pārvērties smalkā smidzeklī, viņa paņēma divas somas, es vēl divas. “Es esmu Astrida,” es sacīju.

“Jā, nu un tad?”

Mēs aiznesām mantas uz istabu tālāk pa gaiteni, pretim virtuvei. Divas gultas, abas nesaklātas. “Tā būs tavējā,” Ivonna noteica, iesviezdama tajā manas somas. “Nepieskaries manām mantām, citādi nositīšu.” Viņa pagriezās un atstāja mani vienu.

Te valdīja neredzēta nekārtība. Drēbes uz gultām, uz galda, sakrautas pie sienām, izgāzušās no atvērtā skapja. Nekad nebiju redzējusi tik daudz drēbju. Un frizūru žurnāli, noskranduši fotoromāni. Virs savas gultas Ivonna bija pielīmējusi no žurnāliem izplēstas bildes - meitenes un zēni, sadevušies rokās, jāj ar neapseglotiem zirgiem pa pludmali. Uz kumodes atradās ķīniešu papīra zirgs ar sarkanu zīda bārkšu iemauktiem, zelta folijā ietīts spilgti dzeltens portatīvais radio, neiedomājams kosmētikas komplekts ar plakstu ēnām divdesmit toņos un jauna televīzijas aktiera portrets ietvarā par diviem dolāriem.

Es savācu mantas no savas gultas - slapju dvieli, kombinezonu, sārtu svīteri, netīru šķīvi - un pūlējos izlemt, kas

būtu mazāk aizvainojoši, nomest to visu uz grīdas vai uz otras gultas. Uz grīdas, es nospriedu. Toties kumodē viņa bija atstājusi divas tukšas atvilktnes un skapī pusduci brīvu pakaramo.

Glītās kaudzītēs saliku savas drēbes atvilktnēs, pakari-nāju labākos apģērba gabalus, saklāju gultu. Pārējam neatlika vietas. Nepieskaries manam mantām, citādi nositīšu, viņa bija teikusi. Tieši tādus pašus vārdus es biju izrunājusi arī pati. Tagad es atcerējos, kā pirmo reizi biju ieraudzījusi savu istabu Klēras mājā un prātojusi, kā gan to aizpildīšu. Viņa bija uzdāvinājusi man pārāk daudz, visu es nespēju saglabāt. Un tieši šādu istabu es biju pelnījusi. Saliku savas mantas iepirkumu maisiņos un pabāzu tos zem vecmodīgās dzelzs gultas - visus savas dzīves pieminekļus. Visus savus bijušos “es”. Tur apakša tagad bija kaut kas līdzīgs kapsētai. Virs gultas pakarināju Pola Trauta zīmējumu. Es nekad nevienam neļauju sev pieskarties. Prātoju, kur gan viņš ir tagad, vai kādreiz vēl saņemšu no viņa kādu ziņu. Vai kāds viņu reiz iemīlēs, parādīs viņam, ko nozīmē skaistums.

Izkravājusi mantas, es šķērsoju šauro gaiteni un iegāju virtuvē, kur sēdēja Rīna ar citu meiteni, mati tai bija nokrāsoti violeti sarkani, saknes ataugušas tumšas. Katrai priekšā uz galda atkorķēta Heineken pudele, par abām kopīgs netīrs stikla pelnutrauks. Visas iespējamās virsmas bija pārblīvētas ar nemazgātiem traukiem un saplēstām picu kārbām. “Astrida. Šitā ir vēl viena, Nikija.” Rīna pievērsās sarkanmatei.

Šī meitene nopētīja mani vērīgāk nekā grūtniece. Brūnas acis nosvēra mani līdz beidzamajai unces desmitdaļai, aptaustīja mani, pārbaudīja drēbju vīles. “Kas tevi piesitis?”

Es paraustīju plecus. “Skuķi Makā. Pāries.”

Nikija atzvila virtuves krēslā, kas nebūt nebija pieska-

nots pārējiem, un salika kalsnās rokas aiz pakauša. “Māsām nepatīk, ka baltās meičas pinas ar viņu vīriešiem.’’ Atlieca galvu, lai iedzertu no pudeles, bet nenolaida no manis acis. “Šās tev apgrieza arī matus?’’

“Kas, tu ir policists kaut kāds?” noprasīja Rīna. “Atstāj viņu mierā.” Viņa piecēlās un izmakšķerēja vēl vienu alus pudeli no apbružātā ledusskapja, kas bija klāts ar rokgrupu uzlīmēm. Skatiens, kuru paguvu iemest iekšā, neko daudzsološu neatklāja. Alus, picu kārbas, drusku gaļas. Rīna pacēla pudeli. “Gribi?”

Es to paņēmu. Es tagad biju šeit. Mēs dzērām alu, smēķējām melnas cigaretes. Interesanti, ko gan vēl mēs sadarīsim šeit, Riplstritā.

Rīna kaut ko meklēja pa virtuves skapīšiem, blīkšķinā-dama aplupušās bēškrāsas durtiņas. Tur nebija nekā cita kā vien daži apputējuši, veci kastroļi, nevienādas glāzes un šķīvji. “Tu apēdi čips, ko es nopirku?”

“Ivonna,” Nikija atteica un iedzēra alu.

“Ēd par diviem,” Rīna norūca.

Nikija un Rīna kaut kur aizbrauca ar autobusiņu. Ivonna gulēja uz sāniem, aizmigusi uz dīvāna, īkšķis mutē. Baltais kaķis saritinājies viņai pie muguras. Uz galda mētājās tukša Doritos čipsu paka. Televizors joprojām ieslēgts, vietējās ziņas. Uz Desmitās šosejas nogāzies helikopters. Raudoši cilvēki, turpat šosejas malā viņus intervēja reportieri. Asinis un apjukums.

Es izgāju lievenī. Lietus bija mitējies, zeme smaržoja mikli un zaļi. Garām pagāja divas meitenes manos gados ar bērniem, viens uz trīsriteņa, otrs sārtos zīdaiņu ratiņos. Viņas noskatījās uz mani, tievā svītriņā izretinātās uzacis laupīja viņu sejām jebkādu izteiksmi. Motoram rēcoši grandot, garām aizjoņoja gaišzils amerikāņu automobilis no

sešdesmitajiem gadiem, kāda prieks un acuraugs, viss vienā mirdzošā hromā un baltos polsterējumos, un mēs noraudzījāmies, kā tas uzbrauc augšā pa nogāzi līdz Riplstrītas galam.

Rietumpusē mākoņos pavērās sprauga, un pār tālajiem pakalniem izlija zeltaina gaisma. Šeit, ielas zemajā galā, jau bija tumšs, te agri kļūs tumšs, gaismu aizsedza pakalna nogāze šosejas pretējā pusē, toties tā bija ielas augšējā galā un pakalnos, tā zeltīja Observatorijas kupolus, pati Observatorija pacēlās kalna virsotnē kā katedrāle.

Es devos uz gaismas pusi, garām firmu kantoriem un mazām mājiņām, kuru logos bija sludinājumi par bērnu pieskaršanu, divstāvu namiņi ar četriem dzīvokļiem katrā, ar koka kāpnēm, ar banānkokiem un kukurūzu pagalmā, Dol-lijas Medisonas maiznīca. Elektronikas veikals. Kinoafišas, Conestoga furgons nožogota laukumā. Salazara mazdu au-todarbnīca uz stūra, kur Flečcrdraiva šķērsoja upi.

No tilta pavērās skats uz upi, tā plūda zem skrandainiem, pelēkiem mākoņiem, novakares gaismā sasildīta kā dāvana. Upe nozuda zem šosejas, Longbīčas virzienā. Es atbalstīju elkoņus uz mitrajam betona margām un raudzījos uz ziemeļiem, uz pakalniem un parku. Ūdens plūda savos augstajos betona krastos, gultnē gadu desmitiem bija krājušās sanesas, akmeņi, siekstas. Upe atgriezās savā pirmatnējā stāvoklī par spīti slīpajai, betonētajai krastmalai, slepena upe. Starp akmeņiem liels, balts putns ķēra zivis, stāvēdams uz vienas kājas ka japāņu kokgriezums. Piecdesmit Losandželosas upes skatu.

Atskanēja automašīnas taure, un kāds vīrietis pa mašīnas logu uzsauca: “Ei, nāc uz vienu fikso!" Bet tas nebija svarīgi, uz tilta neviens tik un tā nedrīkstēja apstāties. Es prātoju, vai Klēra ir šeit, vai viņa mani redz. Vēlējos, kaut

viņa varētu redzēt šo dzērvi, upes gultni. Bija skaisti, un es nebiju to pelnījusi, tomēr gribot negribot pacēlu seju pret pēdējo zeltaino gaismu.

Nākamajā dienā Rīna pamodināja mūs pirms ausmas, izdzēsdama manus murgus ar savas melnās cigaretes dūmiem. Es redzēju, ka slīkstu, kuģa avārija Ziemeļatlantijā, labi vien bija, ka pamodos. Istabā vēl bija tumšs un arī ledaini auksti. “Visu zemju strādnieki, celieties!’’ Rīna teica, aizgainīdama mūsu sapņus. “Jūs var zaudēt tikai savu vi-zakarti, bezmaksas pusdienas un koteksu ar spārniņiem.’’ Viņa ieslēdza gaismu.

Ivonna otrā gultā novaidējās, pacēla kurpi un negribīgi meta ar to Rīnai. “Nolādētā ceturtdiena!”

Mēs ģērbāmies, stāvēdamas ar muguru viena pret otru. Ivonnas kuplās krūtis un krāšņie stilbi bija pārsteidzoši savā skaistumā. Viņas līnijās es redzēju Matisu, es redzēju Re-nuāru. Viņai bija tikpat gadu, cik man, taču man salīdzinājumā ar viņu bija bērna augums.

“Nudien ziņošu par to pūta^16 Imigrācijas dienestam! Lai triec viņu atpakaļ uz Krieviju!” Ivonna gramstījās pa drēbju kaudzēm, izvilka svīteri ar augstu apkakli, paostīja, nosvieda atpakaļ. Es klupdama gāju pa gaiteni nomazgāt seju, iztīrīt zobus. Kad iznācu, Ivonna jau bija virtuvē, lēja kafiju apdauzītā termosā, bāza maisiņā sāļo standziņu saujas.

Saltajā tumsā no forda autobusiņa izpūtēja plūda balti tvaika mākoņi, braucamais izskatījās pēc rēga zem baltās krāsas kārtas, kura gluži nenosedza apakšējo pelēko slāni. Platajā šofera sēdeklī sēdēja Rīna Grušenka, smēķēja melnu krievu Sobranie ar zelta svītriņu pie filtra un sūca

kafiju no rievotas Winchell krūzes. Mašīnā skanēja Rolling Stones. Viņas augstpapēžu zābaciņi sita takti uz priekšējā paneļa.

Mēs ar Ivonnu iekāpām aizmugurē un aizvērām durvis. Bija tumšs, oda pec sapelējušam grīdsegām. Mes saspiedāmies kopā pie galasienas izrautā automašīnas sēdeklī. Priekšā apsēdās Nikija, un Rina lūkoja iegrūst ātruma pārslēgu vajadzīgajā robā. “Mierīgi un lēnā garā.” Nikija aizsmēķēja Marlboro, mitri atklepojās un nospļāvās pa logu.

“Es bērna dēļ atmetu pīpēšanu, bet kāda tam, ellē, jēga,” Ivonna teica.

Rīna atrada pirmo ātrumu, un mēs izzvalstījāmies Ripl-strītas klusumā. Oranžās laternas apgaismoja rāmo apkārtni, gaiss smaržoja pēc grauzdēta cukura un vaniļas no nakts-maiņas Dollijas Medisonas maiznīcā. Dzirdēju, kā pie iekraušanas platformām apstājas furgoni, kamēr mēs nirām augšup no upes gultnes. Iebrēcās dobja autotaure, un Rīna sabužināja savus pinkainos, melnos matus. Pat piecos rītā viņas blūze jau bija atpogata, krūtis uzstutētas krietni augstu ar Frederika polsterētā krūštura palīdzību. Samtainā altā viņa dziedāja līdzi magnetofona ierakstam par to, ka dažām meičām dāvā briljantus, bet citām - kadilakus. Viņas radītā Džegcra personifikācija bija iespaidīga.

Mēs nogriezāmies pa kreisi Flečerstrītā, pabraucām garām mazdu darbnīcai un Star Stripy mūsu mašīna mitrajā tumsā grabēja kā bundža. Ienirām zem Piektās šosejas, šķērsojām Riversaiddraivu, kur no Rika ēstuves plūda hamburgeru smarža. Rīna nogriezās pa kreisi pie kafejnīcas “Astro”, tās stāvlaukums bija līdz pusei pilns ar policijas mašīnām. Viņa trīsreiz nospļāvās pa logu, kad braucām garām.

Tad mēs sākām virzīties augšup, pa apvidu ar šaurām ieliņām, cieši kopā sabūvētu māju puduriem kraujās nogā-

zēs, gan ar ģipsi apmestām divdzīvokļu mājām, gan nenoteikta izskata kastēm, lāgiem gadījās kāds vecs nams spāņu stilā. Pakalna augšupejošā nogāzē kāpnes, lejupejošā -nojumes mašīnu glabāšanai. Es nometos ce|os starp priekšējiem sēdekļiem, lai redzētu labāk. No turienes varēju pārskatīt visu upes ieleju - automobiļu starmešus uz Piektās un Otrās šosejas, Glaselparka un Elizejas augstieņu dusošos pakalnus, izraibinātus ar uguntiņām. Tukšus klajumus, aizaugušus ar savvaļas fenheļiem, kas rasainajā tumsā smaržoja pēc papardēm un lakricas. Šī smarža sajaucās ar mūsu mašīnas dvaku - pelējumu, cigaretēm un paģiru dvingu. Rī-na ar knipi izmeta cigareti pa logu.

Ivonna ieslēdza salonā gaismu un sāka šķirstīt žurnālu Seventeen ar mitrumā uzblīdušām lapām. Blonda meitene uz vāka braši smaidīja, lai gan nepārprotami bija apmulsusi, ka nonākusi tādos apstākļos. Ivonnai pār plecu es ieskatījos žurnālā. Nekad nebiju spējusi izprast, kur gan viņi atrod visus šos laimīgos pusaudžus bez nevienas pūtītes. Ivonna pakavējās pie attēla, kurā meitene un zēns pludmalē jāja ar resnu, neapseglotu zirgu. “Vai tu kādreiz esi jājusi ar zirgu?’’

“Nē. Vienreiz esmu bijusi hipodromā.’’ Tas tolaik bija beigu sākums. Mēdejas Lepnums, pieci pret vienu. Viņa plauksta uz viņas vidukļa. “Un tu?”

“Esmu jādelējusi ar ponijiem Grifitparkā,” Ivonna atbildēja.

“Tur.” Rīna norādīja ar roku.

Pie pelēkas, rupji apmestas mājas līdzās atkritumu tvertnēm bija nosviesti melni plastmasas maisi. Rina apturēja mašīnu, Nikija izlēca ārā, ar nazi pārgrieza vienam maisam auklu. “Drēbes.” Viņas ar Ivonnu padeva maisus man uz mašīnas aizmuguri. Tie bija smagāki, nekā biju gaidījusi,

apakšā laikam saliktas kādas elektroierīces. Ivonna tos cēla viegli, viņa bija stipra kā vīrietis. Nikija svieda maisus ar ievingrinātām kustībām.

“Es esmu tik nogurusi,” Ivonna teica, kad atkal sākām braukt. “Es ienīstu savu dzīvi.” Viņa ielēja krūzītē kafiju, steigšus izdzēra, ielēja vēl un sniedza man. Tā bija šķīstošā, karsta un pārāk stipra.

Rina pie stūres ievilka dūmu no cigaretes, viņa to turēja kā zīmuli. “Es tev teic, taisi cauri. Kam tev bērns? Govs.”

Rīna Grušenka. Rokmūzika un amerikāņu slengs, abi jau kopš divdesmit gadiem izgājuši no modes, Stolichnaya ar atlaidēm no Bargain Circus. Savas melnās žagatas acis viņa bija pievērsusi ietvei, uz kuras glīti rindojās atkritumu tvertnes un pārstrādes izejvielu konteineri. Ar šīm acīm viņa redzēja pat tumsā. Šorīt viņai ap kaklu bija sudraba mi-lagros - rociņas, plaukstiņas, kājiņas. Patiesībā tās bija jā-piesprauž pie Svētās Jaunavas samta svārkiem, lai skaitītu lūgšanas, bet Rīnai tās bija tikai ieķīlātas ķermeņa daļas.

“Ei, rāceņu rijēji!” viņa uzsauca pa logu, kad mēs iespraucāmies blakus vecam kadilakam, novietotam līdzās citai mašīnai; meksikāņu paris pie kādas mājas tukšoja pārstrādes konteineru. Viņu mašīnas bagāžnieks un pakaļējais sēdeklis bija pilns ar skārda kārbu un pudeļu maisiem. “Dobroe utro, kulaki. ” Viņa iesmējās ar platu muti, nozibēja zelta kronīši.

Meksikāņi neizteiksmīgām sejām noskatījās, kā mēs aizrībinām garām.

Rīna ar savu stipro akcentu dziedāja līdzi Mikam, ar gredzenu sizdama ritmu uz zilā stūresrata, staipīdama kaklu šurpu turpu kā vista. Viss drupās. Viņai bija samtaina balss, laba muzikālā dzirde.

Nikija viņai blakus nožāvājās un izstaipījās. “Mani kaut

kad vajadzēs aizvest uz darbu, jāpaņem mašīna. Vakar Verners paķēra mani līdzi pie sevis.” Viņa pasmaidīja, atsegdama šķībos zobus.

Rīna iedzēra no savas Winchell krūzes. “Tas fricis.”

“Četras reizes,” Nikija noteica. “Bezmaz nevaru paiet.”

Verners, cik noprotams, vācietis, rokgrupu menedžeris, piestaigāja uz “Bavārijas dārziem”, kur Nikija strādāja trīs vakarus nedēļā, lai gan viņai vēl nebija divdesmit viens gads. Kāds Rīnas draugs bija sagādājis viņai viltotu personas apliecību.

“Atved to frici. Man vajag redzēt.”

“Nekā nebija,” Nikija attrauca. ‘Tikko viņš ieraudzīs jūs, šitādas maitas, tā ar pirmo lideni laidīsies atpakaļ uz Frankfurti.”

“Tu vienkārši baidies, lai šis neierauga, ka esi vīrietis,” Ivonna sacīja.

Tā viņas gvelza augu dienu, nerimtīgas kā viļņi. Es ar elkoņiem atspiedos pret oksidēto zilo konsoli starp priekšējiem sēdekļiem. Manu acu priekšā līdzīgi meža zemse-dzei pletās grabažu kolāža: tukšas, melnas Sobranie paciņas, reklāmlapiņas spāņu valodā, maza suka, pilna ar melniem matiem, atslēgu riņķis ar zilu gumijas maciņu monētām, ja to saspiež, tas atver muti. Es rotaļājos ar to, likdama, lai tas dzied līdzi mūzikai. Viss drupās...

Saullēkts bija bāla blāzma pie austrumu apvāršņa, pelēkbalti mākoņi kā padzisuši pasteļi, ar sūkli izkrāsotas debesis. Pamazām atkāpās tas, ko ainavai pievienojis cilvēks, - vilcienu depo, šoseja, mājas un ceļi -, līdz palika vienīgi zili pakalni, kurus fonā apgaismoja ausma, sarkana virs kores. Dekorācija vesterna filmēšanai. Es gandrīz vai redzēju gigantiska saguaro kaktusa ķetnas, mūkošus koijotus un tuksneša lapsas. Lielais Baseins, Dūmu Ieleja. Es

aizturēju elpu. Vēlējos, kaut vienmēr paliktu tā, ne cilvēku, ne pilsētas, tikai austoša saule un zili pakalni.

Taču saule pacēlās par kori, atgriezās Otrā un Piektā šoseja, uz pilsētu plūda agrīnā satiksme, furgonu šoferi steidzās uz Beikersfīldu, domādami par pankūkām, un mēs braucām savā busiņā - atkritumu dienā.

Mēs turpinājām sijāt pilsētas grabažas, izglābām vīna pudeļu statīvu un pāri salauztu krēslu ar pītiem sēdekļiem. Rolingrokas izgāztuvē mēs savācām alumīnija skrituļrāmi, ar kādu bērni mācās staigat, kasti ar iepelējušām grāmatām un pilnu atkritumu konteineru, kas vēl pastiprināja pelējuma smaku mašīnas aizmugurē. Es iebāzu kabatā grāmatu par budismu un vēl vienu ar nosaukumu “Mana Antonija”.

Man patika šīs līkloču ielas, bugenviliju viļņi un kāpņu garie posmi nogāzēs. Mes pabraucām gar māju, kur dzīvojusi Anaīsa Ņina, un man nebija neviena, kam to parādīt. Manai mātei senāk patika braukāt gar tām vietām, kur Losandželosā dzīvojuši slaveni rakstnieki - Henrijs Millers, Tomass Manns, Išervuds, Hakslijs. Es atcerējos tieši šo skatu uz ezeru, šo ķīniešu pastkasti. Mums bija visas Ņinas grāmatas. Man patika to nosaukumi - “Kāpnes ugunī”, “Asinsgrēka nams” - un viņas seja uz vākiem, mākslīgās skropstas, viņas pasaku grāmatas mati, savīti loku lokos. Vienā fotogrāfijā viņa bija redzama ar galvu putnubūrī. Bet vai tad ir atlicis kāds, kam tas rūp.

Mēs apstājāmies, lai nopirktu virtuļus, un iztraucējām stāvvietas baložu sapulci, tie pacēlās augšup lielā, ņirbošā, tumši un gaiši pelēkā virpuli, uz saviem spārniem tverdami novadējušos rīta sauli, gaiss jau bija zaudējis svaigumu. Meitene pie letes izberzēja no acīm miegu, kad mēs ar Rī-nu un Nikiju iegājām veikalā. Rīna savās ķiršsarkanajās biksēs noliecās pār stikla vitrīnu, tīši demonstrēdama bisti un

rumpi bezpajumtniekiem un psihiatriskās slimnīcas kandidātiem no tuvīnās patversmes, cietsirdīgi plātīdamās ar to, ko viņi nevarēja dabūt, un man gribot negribot bija jāatceras Klēra brīdī, kad klaidonis ostīja viņas matus. Mēs pa-sūtinājām virtuļus ar želeju, olu krēmu un glazūru. Rīna lika meitenei no jauna piepildīt viņas kafijas tasi.

Ārpusē pie durvīm tupēja kāds vīrietis, rokā paplāte ar mārītēm plastmasas burbuļos.

“Mārītes,” viņš pa pusei dziedāja. “Mā-ā-arī-tes.”

Viņš bija maza auguma, stiegrains, nenosakāmā vecumā, seja vēja aprauta, melnā bārda un garā zirgaste ar sirmām šķipsnām. Atšķirībā no vairuma ielas ļaužu viņš nešķita ne piedzēries, nejucis.

Rīna un Nikija nelikās viņu redzam, bet es apstājos paskatīties uz sarkanajiem punktiņiem, kas lodāja burbuļos. Pieklājība jau nevar nākt par ļaunu. Turklāt nekad nebiju redzējusi cilvēku, kura amats būtu mārīšu tirgošana.

“Tās noēdīs visas laputis jūsu dārzā,” viņš teica.

“Mums nav dārza,” es sacīju.

Viņš pasmaidīja. Zobi pelēki, bet nebojāti. ‘Tomēr nopērciet vienu. Tās nes laimi.”

Es iedevu viņam dolāru, un viņš sniedza man mārītes plastmasas burbulī, tādā pašā, kādā spēļu automāti par divdesmit pieciem centiem izmet gredzenus un troļļus.

Autobusiņā mēs ķērāmies pie taukos vārītās mīklas un kofeīna. Mums uz drēbēm bira cukura glazūras pārslas. Pats sliktākais Riplstrītā bija ēdiens. Katru vakaru mēs ēdām uz-kostuvju barību. Rīnas mājā neviens negatavoja ēst. Viņai pat nebija pavārgrāmatas. Pārstrādes konteineros atrastās apdauzītās pannas bija klātas ar putekļu kārtu. Četras sievietes vienā mājā, un neviena neko neprot, neko negrib prast. Mēs tikai piezvanījām uz Tiny Thai un pasūtinājām

visu gatavu. Mēs apstājāmies, lai savāktu tukšas pudeles, bet savu naudu pa taisno laidām podā.

Kamēr braucām uz ezera otru pusi, es lēnītēm grozīju plastmasas burbuli, vērodama, kā mārītes tipina, lai paliktu augšpusē. Tās bija ņiprākas, nekā varētu gaidīt. Šorīt noķertas. Es iztēlojos, kā mārīšu tirgoņa pacietīgās, zilās acis meklē sarkanos punktiņus rasainajos fenheļos.

Laid to vaļā, teica Klēra. Paskaties, cik tā dzīva.

Taču mārītes nes laimi, tā bija teicis pārdevējs.

Pa spraugu starp priekšējiem sēdekļiem es redzēju lielo ezeru, kas savā pakalnu ligzdā atspulgoja skaidrās debesis. Tas man atgādināja kādu vietu Šveicē, kurp reiz biju devusies kopā ar māti. Kalns, kas krīt tieši ezerā, nogāzē pilsētiņa. Tur bija kamēlijas un palmas, un augsti, šauri slēģi, un reiz, kamēr mēs ēdām pusdienas, sāka snigt sniegs. Sniegs uz sārtajām kamēlijām.

Nu mēs bijām ezera smalkajā pusē. Ilgpilniem skatieniem mērījām lielās mājas - spāņu, Keipkodas, Ņūorleānas stilā - šai rītā, kuru lielie karobas koki piesātināja ar maizes saldo smaržu. Iztēlojāmies, ka tas būtu - justies tik reālām. “Tā būs manējā,” Ivonna teica, rādīdama uz māju pa pusei Tjūdoru stilā, ar ķieģeļiem bruģētu piebraucamo ceļu. Niki-jai patika modems nams, viss vienos stiklos, pie griestiem varēja saredzēt piecdesmito gadu stila lampas. “Es savā mājā negribu nekādas grabažas,” viņa sacīja. “Tā būs tukša. Hroms un melna āda.”

Autobusiņam gausi rāpjoties kalnā, mēs pabraucām garām mājai, kur kāds pirms darba vingrinājās klavierspēlē. Māja bija spāņu stilā, balta, ar dakstiņu jumtu un ozolu mazajā priekšpagalmā aiz dzelzī kalta žoga. Tā izskatījās tik droša, kaut kas tāds, kas spēj saturēt sevī skaistumu gluži kā ezers, kurā zibsnī foreles.

Rīna pamanīja, ka noraugos, kā tā aizslīd garām. “Tu domā, tiem nav problēm?” viņa noteica. “Visiem ir pro-blēm. Tev ir es, tiem ir apdrošināšana, mājas maksa, nodokļi.” Viņa pasmaidīja, atsegdama spraugu starp priekšzobiem. “Mēs esam brīvie putni. Tie grib būt kā mēs.”

Mēs apstājāmies pie mājas, kas slējās krietni augstu pakalnā, tur pie ietves bija atstātas mantas. Es izkāpu ārā un savācu bērnu gultiņas aizslietni, augstu krēsliņu ar zilu, ēdiena plankumiem izraibinātu sēdeklīti, rotaļu sētiņu un šūpoļu sēdekli. Ivonnas acis satumsa, redzot, ko es viņai dodu. Sārtie vaigi nobālēja, lūpas sakniebās. Viņa pakampa krēsliņu un iesvieda to mašīnas aizmugurē sparīgāk, nekā būtu nepieciešams.

Kad braucām tālāk, Ivonna sakņupa pakaļējā sēdeklī, paņēma savu Seventeen un trīcošām rokām šķirstīja lapas. Aizvērusi žurnālu, viņa skatījās uz vāka meiteni - uz meiteni, kura nekad nav bijusi stāvoklī, kurai nekad nav bijis sociālā darbinieka vai plombas kādā zobā. Ivonna noglāstīja ūdens sačervelēto vāku. Nopratu, ka viņa gribētu zināt to, ko zina šī meitene, just to pašu, ko viņa, būt tikpat skaista, iekārota, pašpārliecināta. Viņa bija kā cilvēks, kas pieskaras svētā skulptūrai.

“Kā tev šķiet, man piestāvētu blondi mati?” Ivonna pacēla žurnāla vāku sev pie sejas.

“Man no tā nekad nav bijis sevišķa labuma,” es atteicu, grozīdama mārītes, likdama tām bēgt.

Es redzēju Klēras seju Makenzi krastā, dzirdēju, kā viņa lūdz, lai laižu vaļā zivi. Tas bija pats mazākais, ko es varēju izdarīt. Sava laime man tik un tā būs jākaļ pašai. Es izliecos pa logu Nikijai aiz muguras un atvēru plastmasas burbuli vējā.

Bija bez ceturkšņa astoņi, kad mēs piebraucām pie Mār-šala vidusskolas. Mana septītā skola piecu gadu laikā. Galvenā ēka bija izskatīgs mūra nams, taču tam abās pusēs slējās pagaidu piebūves. Ivonna nolieca galvu pār žurnālu, baidīdamās, ka viņu kāds neierauga. Skolu viņa bija pametusi nupat šoziem.

“Ei!” Rīna man uzsauca, kad kāpu ārā no autobusiņa. Paliekusies garām Nikijai, viņa sniedza man dažas salocītas naudaszīmes. “Nauda liek tai būdai rūkt.”

Es paņēmu naudu un, bāzdama to kabatā, atcerējos Amēliju. “Paldies.”

Nikija vīpsnāja par puikam, kas sēdēja uz mūra žoga, pirms stundas izpīpēdami pa cigaretei. “Skolā ir riebīgi. Kāpēc tu nemet to būšanu pie malas? Rīna neņems pierē.”

Es paraustīju plecus. “Man atlicis vairs tikai viens semestris,” es teicu. Taču patiesībā man bija bail, ka citādi savā dzīvē būšu zaudējusi vēl kaut ko.

24

Vienos naktī es piecēlos gultā sēdus, ausis aizbāzusi ar vati, un centos nomākt žēlumu pati pret sevi. Galu galā es biju to izvēlējusies. Es biju to pelnījusi. Biju pelnījusi klausīties, kā Rīna un viņas biedri gluži kā kaķu koris dzied līdzi vecai The Who platei. Tāpēc jau Rīnai patika dzīvot šeit, starp darbnīcām, maizes ceptuvēm un lokšņu tērauda tirgotavām. Te varēja trokšņot, cik sirds kāro. Es sāku apjēgt, ka Riplstritā viss ir viens vienīgs rokenrols. Nikija dziedāja trijās dažādās grupās, un Rīnas personiskā fonotēka sastāvēja no visiem lielajiem septiņdesmito gadu roka ierakstiem, ko viņa pirmo reizi bija klausījusies Magņitogorskā, melnajā tirgū pirktās lentēs. Es pūlējos atcerēties Debisī melodijas, gamelānu, Mailsu Deivisu, taču The Who basģitāra izdār-dināja to visu man laukā no galvas.

Man šis roks bija tikai vēl viens bezsejas seksa veids vīriešu pasaulē pie betona sienas aiz atejām. Dodiet man Sa-tī skaņu poēmu kā gaismas atspulgus Monē siena kaudzē, dodiet man brazīliešu Astridu kā Matisa līniju. Ļaujiet man atgulties pusaizslēģotā istabā Francijas dienvidos ar Mati-su un ar pūkainu, baltu dūju maigajām spārnu vēdām, ar to liegajiem saucieniem. Tikai īsu brītiņu, Anrī, pirms atnāk Pikaso savos lielajos zābakos. Baudīsim savu pēcpusdienu.

Man trūka skaistuma. Tadžangas naktis ar pārāk daudzām zvaigznēm, Klāras kakls, kad viņa noliecas pār mani, pārbaudīdama manus mājasdarbus. Mana māte peld zem ūdens Holivudas baseinā, viņas vārdu melodija. Viss tagad zudis. Lūk, tāda nu ir mana dzīve. Vientulība ir cilvēka pamatstāvoklis, pierodi pie tās.

Es apsēdos gultā, uz ceļiem nolikusi zīmēšanas dēlīti, un vilku indigo zilu eļļas pasteļa līniju uz violetā papīra ar sudraba atēnu, vieglu kā čuksts. Es gleznoju laivu, tumšu kanoe bezmēness ezera krastā, tumšā kā aizmirstība. Laivā nebija airētāja, nebija ne airu, ne buras. Tas atsauca man atmiņā mātes stāstus par to, kā vikingi guldījuši savus mirušos laivās un palaiduši jūrā.

Uzpūtu sev uz rokām, saberzēju tās. Apkure nedarbojās, Rīna joprojām nebija likusi to salabot. Mēs visu laiku vienkārši valkājām svīterus. “Auksti?” viņa teica. “Kalifor-nijā?Tu joko.” Viņi tur, tai istabā, to nejuta, auroja līdzi platēm un dzēra “Mednieku rūgto”, kādu stipri grādīgu krievu dziru, kas atgādināja degvīnu, kurai garšvielu vietā piebērtas naglas.

Es pārlaidu skatienu šaurajai, pārblīvētajai istabai, gatavā lietotu mantu veikala noliktava. Iztēlojos, ko teiktu mana māte, ieraudzījusi, kas es tagad esmu, viņas kvēlā, mazā māksliniece. Vēl viens lietots priekšmets Rīnas krāmu bodītē. Tev patīk tā lampa ar burbuļaini zaļo pamatni? Nosauc cenu. Un tā eļļas glezna, kurā redzama zemniece apaļiem vaigiem, ar oranžu lakatu galvā? Tev par desmit dolāriem. Ar pērlītēm rotāts papīra puķupušķis? Parunā ar Rīnu, viņa tev pārdos par septiņi piecdesmit. Mums bija pūkains Austrumu paklājs un masīvs ozolkoka galds, tikai drusku iešķībs, kopā ar pieciem nesaskanīgiem krēsliem, šodienas īpašais piedāvājums. Mums bija milzīgs tiki salātu komplekts un Britu enciklopēdija, pilns 1962. gada izdevums. Mums bija trīs pinkaini, balti kaķi, viss aplipis ar kaķu spalvām, kaķu smaka. Tas viss un vēl vecmodīgs stereoatska-ņotājs plūmjkoka kastē, un septiņdesmito gadu skaņuplašu kaudze, augstāka par Bovija platformenēm.

Un mūsu drēbes, māt, kā tev patīk mūsu drēbes? Poli-estera krekliņi un gaišzilas, apspīlētas bikses, dzeltenas blūzes ar platiem rāvējslēdzējiem. Drēbes klīda no skapja uz skapi, līdz mums apnika, tad mēs tās pārdevām un nopirkām citas. Tagad tu mani vairs nepazītu. Mati man sāka ataugt, es biju atradusi Jackie O saulesbrilles un tagad nēsāju tās nemitīgi.

Man vairs nebija savu drēbju - šo bagātās bārenes drēbju no Freda Sīgela un Bārnija veikaliem Ņujorkā. Rīna bija man likusi tās pārdot. Esmu pārliecināta, ka tu to atzītu par labu. Kādu sestdienu mēs kravājām ārā mantas autostāvvietā pie Natalia ’s Nails. Kārtodama kafijas krūzītes, es ieraudzīju, ka Rīna velk laukā no melna plastmasas atkritumu maisa manas drēbes. Manu zilo franču tvīda žaketi, manu Betsijas Džonsones kleitu ar lencītēm, manu Kcrolas Lom-bardas pidžamu. Liek to visu uz pleciņicm un karina uz stieņa.

Es norāvu drēbes no stieņa, stāvēju un drebēju. Rīna bija izkratījusi manas atvilktnes, manu skapi. ‘Tās ir manas!”

Rīna mani ignorēja, izpurināja rožaini pelēkus, garus svārkus, uzlika uz pakaramā. “Kam tev vajag? Pati smukākā Māršala skolā? Varbūt iesi strādāt krogā? Varbūt tev piezvanīs no Melrouzpleisas un aicinās par zvaigzni?” Viņa pieliecās, izcēla klēpi manu Freda Sīgela T kreklu, sniedza tos man, iegrūda man rokās. “Še.” Virsū uzlika līmlentes rullīti un marķieri. ‘‘Liec cenas un naudu ņem sev, ladnoT Viņa turpināja vilkt no plastmasas atkritumu maisiem manas drēbes un kārt tās uz stieņa. Baložzilas bikses ar augstu jostasvietu, ar pieskaņotu žaketi, kam tumšpelēka samta apkakle. Balta blūze ar žabo. Mana Džesikas Maklintokas kleita ar balto mežģīņu apkaklīti.

“To nē,” es teicu. “Lūdzu, esi tik laba.”

Rīna piemiegtām acīm paskatījās manī un, zaudējusi pacietību, aizpūta no pieres nespodri melno matu šķipsnu. “Par to tu dabūs labu cenu. Kam tu to taupi, tējas dzeršanai pie careviča Alekseja? To nošāva jau deviņpadsmitajā gadā.” Viņa izvilka kleitu no maisa, nopurināja un pakāra uz stieņa. “Tas - fakts.”

Es stāvēju pilnām rokam zīdaino T kreklu. Ēģiptiešu kokvilna. Skābas knaibles sažņaudza man rīkli, spiezdamas to kā citronu. Viņa nepiedabūs mani pārdot manas drēbes. Šī ragana.

Tomēr īstenībā es nespēju izmest no prāta domu - tiešām, kam es tās taupu? Kad man vairs vajadzēs Džesikas Maklintokas kleitu par divsimt dolāriem? Pie šīs kleitas piederējās zoss cepetis ar kastaņiem, Pučīni skaņdarbi Mūzikas centrā, zelta maliņas porcelāna traukiem. Es paskatījos uz Rīnu - spīdīgā, sarkana blūzē, atpogātā līdz trešajai pogai, augstpapēžu zābakos un džinsos. Nikija violeti sarkaniem matiem un melnā poliestcrī lika rindā virtuves elektroierīces. Ivonna, apaļa ka arbūzs savā violetajā sešdesmito gadu kleitā ar virpuļu rakstu, skumji kārtoja bērnu mēbeles, ielika augstajā krēsliņa apbružātu spēļu lāci.

Kāpēc neviens nespej neko saglabāt? Tu nekad neticēji sentimentam, glabāji tikai pati savus vārdus, vienu manas vecmāmiņas fotogrāfiju un vēl vienu attēlu ar savu govi no skolā veiktās lauksaimniecības programmas. Klēra vienīgā spēja saglabāt atmiņas. Bet viņa nespēja tikt skaidrībā ar tagadni.

“To man kāds uzdāvināja,” es pēdīgi sacīju Rīnai.

“Ak tā?” Rina pacēla skatienu no pakaramiem. “Tu laimīga, tev uzdāvināja. Tagad tu pārdod, dabū naudu.”

Es stāvēju saīgusi, rokas joprojām pilnas arT krekliem.

“Tu gribi mašīnu?” Rīna noprasīja. “Mākslinieku koledžu? Tu domā, es nezin? Kā tu domā maksāt? Redz, šitā kleita. Smuka kleita. Kāds uzdāvināja. Bet nauda ir...” Viņa apklusa, drudžaini meklēdama vārdus, lai pateiktu, kas ir nauda. Beidzot pasvieda rokas gaisā. “Nauda. Tu gribi atcerēties, tad vienkārši atceries.”

Tad nu es to izdarīju. Uzlīmēju cenas zīmīti uz sava tumšsarkanā samta sapņa. Es uzliku augstu cenu, cerēdama, ka kleitu nevarēs pārdot. Es uzliku augstu cenu visiem apģērbiem. Tomēr tos pirka. Kad sāka sildīt saule, izklīda pircēji, kuri bija neganti kaulējušies, un ieradās pāri, laiski, roku rokā, veci ļaudis, kas izgājuši pastaigāties, jauni ļaudis. Izpirka T kreklus, bikses, žaketes. Bet tumšsarkanā kleita pēcpusdienā vēl nebija pārdota. Cilvēki nemitīgi pārprasīja Rīnai, vai cena tiešām esot simt dolāru.

“Kā viņa saka,” Rīna atbildēja savā zemajā balsī, tēlodama bezpalīdzību.

“Tā ir Džesikas Maklintokas kleita,” es kā aizsargādamās teicu. “Pilnīgi jauna.” Mana kļūda - gaidīt nākotni, domāt, ka sapnis turpināsies bezgalīgi.

Joprojām atcerējos, kā biju šai kleitā izskatījusies, uzlaikodama to Beverlihilzas veikalā. Es izskatījos nevainīga, kā kādas ģimenes meita, kādu cilvēku īstā meita. Meitene, par kuru rūpējas. Meitene šai kleitā nevarēja būt tāda, kurai pusdienās ir pudele alus un cigarete, tāda, kura gulstas blakus vecākam vīrietim uz mēbeļu polsteriem nepabeigtā mājā. Šīs kleitas īpašniece nebija tāda, kas zinātu, kā nepieciešamības gadījumā nopelnīt iztiku, kam būtu jāraizējas par saviem zobiem un par to, vai māte pārnāks mājās. Kad es tajā parādījos Klērai, viņa lika man griezties apkārt kā dārglietu šķirstiņa balerīnai, pati stāvēja, rokas piespiedusi pie lūpām, lepnums plūda no viņas kā asaras. Viņa ticēja, ka šī meitene esmu es. Un mirkli tam noticēju ari es pati.

Visu dienu es palīdzēju kleitu uzlaikot, stīvēju atlasa oderi pār sviedrainiem pleciem, aizvilku rāvējslēdzēju tik tālu, cik tālu tas gāja bez piepūles. Kad kleitu bija uzlaikojusi piektā sieviete, mans žēlums sāka noplakt. Ap pulksten trijiem atnāca bariņš meiteņu, un viena no viņām ilgi pētīja sarkano kleitu, pielikusi to sev klāt. “Vai drīkstu uzlaikot?”

Es noņēmu plastmasas pārvalku, uzvilku kleitu viņai pār delmiem, pār palsajiem, puķainajiem matiem, noritinā-ju lejup pār augumu, aizmugurē aizvēru rāvējslēdzēju, kamēr viņa turēja augšup tumšos, astē sasietos matus. Kleita izskatījās gluži kā viņai šūta. Tā, kā nekad nebija izskatījusies man. Šo meiteni es nebiju redzējusi. Viņa nemācījās Māršala skolā. Droši vien gāja Skaidrās sirds vai Franču skolā. Aprūpēta meitene, kādam meita. Es atliku kleitu malā, kamēr viņa devās uz kafejnīcu piezvanīt mātei. Pēc piecpadsmit minūtēm atbrauca glīta vecāka sieviete sviesta dzeltenā mersedesā, ģērbusies melnās linu biksēs un zamšādas mokasīnos ar sprādzēm. Es vēlreiz palīdzēju meitenei uzvilkt kleitu, un sieviete iedeva man simtnieku, vienu čaukstošu naudaszīmi. Viņam bija jābrauc uz māsīcas kāzām Ņujorkā. Kleita būšot ideāla. Pēc mātes sejas izteiksmes es redzēju, ka viņa precīzi zina, cik šī kleita ir vērta.

Mēs tirgojāmies līdz pieciem, tad sākām visu vākt nost un kravāt iekšā autobusiņā un Nikijas pikapā. Visas manas mantas bija pārdotas. Es sēdēju uz mūsu mašīnas pakāpiena un skaitīju savu naudu. Biju ietirgojusi pāri par četriem simtiem dolāru.

“Redzi, ne tik slikti,” Rīna sacīja, uz gūžas balansēdama kasti ar šķīvjiem. “Cik dabūji?”

Es nomurmināju skaitli - nokaunējusies, tomēr arī mazliet lepna. Tā bija pirmā nauda, kuru jebkad biju nopelnījusi.

“Labi. Dod simtu man.” Viņa izstiepa roku.

“Kāpēc?”

Viņa uzsita knipi un atkal izstiepa roku.

“Nekā nebija.” Es paslēpu naudu sev aiz muguras.

Viņas melnās acis iezvērojās dusmās. “Ko, tu domā, tu tirgos viena pati uz ielas stūra? Tu maksā man, es maksā Natālijai, Natālija maksā saimniekam, ko ta’ tu domā? Visi kādam maksā.”

“Tu teici, ka nauda būs mana.”

“Kad samaksāsi manu daļu.”

“Dieva dēļ,” pacēlusi acis, teica Nikija, kas patlaban lika lētas drēbes uz zemē izklātas segas. “Maksā ragā! Tev tas jādara.”

Es noliedzoši papurināju galvu.

Rīna pārlika kasti uz otras gūžas, un, kad ierunājās, viņas balss bija skarba. “Klausies šurp, devotchka. Es maksā, tu maksā. Bizness. Kad tev pēdējo reizi bija rokā trīssimt dolāru? Tad kā es tev kaitē?”

Kā es varēju viņai paskaidrot? Man gribējās teikt - un manas jūtas? Taču tam nebūtu jēgas. Rīnai bija svarīga tikai nauda un lietas, ko var nopirkt par naudu. Viņa bija man kaut ko nozagusi un pat piespiedusi mani pārdot to viņas vietā. Man gribot negribot bija jādomā par to, ko darītu tu, māt. Bet tur nekas neiznāca. Es nespēju iztēloties tevi Rī-nas Grušenkas varā, Natalia’s Nails autostāvvietā, tirgojot savas drēbes, raudot par kādu kleitu. Nezināju, ko citu darīt, tāpēc sniedzu viņai to simtnieku, sarkanās kleitas simtnieku, un viņa zibenīgi izķēra to man no rokas.

Taču, kad es sēdēju gultā, klausīdamās troksnī, smieklos un šad tad kādā blīkšķī no dzīvojamās istabas, es sapratu, ka pat tev tagad ir kādam jāmaksā - par savu zālīti un tušām, un labas kvalitātes tamponiem, zobu diegu un C vitamīnu. Bet tu noteikti izdomātu kādu neapgāžamu iemeslu, teoriju, filosofiju. Tu noteikti padarītu to visu cēlu, heroisku. Tu uzrakstītu par to dzejoli - “Sarkanā kleita”. Es to nespētu nemūžam.

Dzīvojamā istabā kāds uzlika vecu Led Zeppeliti albumu. Dzirdēju, kā viņi ar savu stipro akcentu dzied līdzi, kā dārd Džimija Peidža ģitārā. Bija Četri rītā, un es saodu kūstošu sveču vasku, kas satecēja lielās lāmās uz galdiem un palodzēm. Man nemaz nevajadzēja Klēras sveču burvestību grāmatu, lai redzētu, ka tur rakstīts: degoša māja. Tāpēc es gulēju neizģērbusies, kurpes nolikusi turpat pie gultas, nauda maciņā, svarīgākās mantas somā pie loga.

Varētu domāt, ka viņi lūkos kādu brīdi nosnausties -nākamajā dienā mums bija paredzēts braukt uz krāmu tirgu pie Fērfcksas vidusskolas, lai pārdotu no pudeļu korķiem veidotas statuetes, ar botāniskiem murgiem apgleznotas paplātes, nevalkātas bērnu drēbītes un sapelējušus Reader’s Digest izdevumus. Taču es sapratu, ka viņi neliksies gulēt līdz pirmdienai.

Es pāršķīru lapu, sāku zīmēt otru kanoe. Sudrabainu uz melna. Atvērās durvis, istaba iestreipuļoja Rīnas draugs Miša, nostājās pozā, spēlēdams iedomātu ģitāru līdzi Džimi-jam, tuklās, sarkanās lūpas kā milzīgam zīdainim. Nudien -viņš gandrīz siekalojās. “Es nāk pie tevis, Ijubov moja. Krasivaja dama.”

“Ej prom. Miša.”

Viņš piegrīļojās pie gultas, apsēdās man blakus. “Neesi cietsirdīga,” viņš nodziedāja Elvisa manierē un nolīka tuvāk, lai noslienātu man kaklu.

“Liec man mieru!” Mēģināju viņu atgrūst, bet viņš bija pārāk liels un ļengans, es nespēju atrast neko stabilu, ko grūst.

“Nebaidies,” viņš teica. “Es neko nedarīs.” Un iekrita gultā man blakus, izpleties kā traips. Neciešamā alkohola smaka lika man atcerēties, ka ir čūskas, kuras apdullina savu medījumu ar elpu. “Es vienkārši ir tik vientuļš.”

Es saucu palīgā, bet mūzikas dēļ neviens mani nedzirdēja. Miša bija smags, viņš nolika galvu man uz pleca un apsiekaloja man kaklu. Asarainās, zilās acis tik tuvu, viena smaga roka man apkārt.

Es viņam situ, bet tas nelīdzēja, viņš bija pārak piedzēries, mana dūre atlēca no viņa miesas, viņš nejuta neko. “Miša, vācies nost!”

“Tu tik smuka meitene,” viņš teica un lūkoja mani nobučot. Viņš oda pēc degvīna un kaut kā taukaina, kāds laikam bija atnesis no ieskrietuves ceptu vistu.

Turpat zem spilvena man bija nazis. Es negribēju Mišu sadurt, es viņu pazinu. Biju klausījusies, kā viņš spēlē ģitāru. Viņam bija kuce, vārdā Černobiļa, viņš gribēja pārcelties uz Čikāgu un kļūt par blūza ģitāristu, taču viņam nepatika auksts laiks. Rīna bija pašrocīgi apgriezusi viņam matus, uz pieres mazliet šķībi. Viņš jau nebija ļauns, tomēr šobrīd skūpstīja manas sakniebtās lūpas, ar vienu roku grābstīdamies zem segas, kaut gan es biju pilnīgi apģērbusies. Viņa taustīgie pirksti neatrada neko citu kā vien vecu poli-esteri.

“Pamīlē mani drusku,” viņš diedelēja man pie auss. “Mīlē mani, devotchka, jo mums visiem jāmirst.”

Beidzot man izdevās uzstīvēt augšup celi, un, kad viņš pavirzījās nostāk, es iesitu viņam ar zīmēšanas dēlīti un izspruku no gultas.

Dzīvojamā istabā vairums ļaužu jau bija prom. Natālija viena pati dejoja pie stereoatskaņotāja, rokā aiz kakliņa turēdama Stolichnaya pudeli. Georgijs bija aizmidzis melnajā atzveltnī, galva nolikta uz spalvainā delma, klēpī saritinājies baltais kaķis. Viens krēsls ar pīio sēdekli bija apgāzts, uz grīdas mētājās liels pelnutrauks, nomests uz mutes. Uz kafijas galdiņa saskrāpētās virsmas spīdēja nenosakāma šķidruma peļķe.

Rīna ar savu pielūdzēju Sergeju gulēja uz zaļā samta dīvāna, un Sergejs apstrādāja viņu ar pirkstiem. Rīnai kājās joprojām bija kurpes, mugurā svārki. Sergejam atpogāts krekls, uz krūtīm ķēdītē medaljons. Nesapratu, teikt kaut ko vai ne, tomēr - Miša galu galā bija Rīnas draugs. Viņa par Mišu atbildēja.

“Rīna,” es sacīju. “Miša man uzmācas.”

Pret mani pacēlās divi apskurbušu acu pāri, melnas un zilas. Viņiem vajadzēja kādu brīdi, lai fokusētu skatienu. Sergejs kaut ko pačukstēja Rīnai krieviski, un viņa iesmējās. “Miša neko nedarīs. Iegāz viņam pa pauri,” viņa noteica.

Sergejs vēroja mani, mīcīdams Rīnas cisku, kozdams viņai kaklā. Viņš atgādināja baltu tīģeri, kas aprij medījumu.

Kad atgriezos savā istabā, Miša bija iemidzis. Tur, kur biju viņam iesitusi, galva vidēja asiņaina švīka. Viņš krāca, apskāvis spilvenu, it kā spilvens būtu es. Tik drīz viņš nemodīsies. Es likos gulēt Ivonnas tukšajā gultā, viņa ap vienpadsmitiem bija kopā ar kādu devusies uz ballīti upes otrā krastā. Mūzika apklusa piecos, un es pavadīju kādu stundu vai divas nemierīgā miegā, sapnī redzēdama dzīvniekus, kas vandās pa atkritumiem. Mani pamodināja troksnis - gaiteņa pretējā pusē, neaizvēris tualetes durvis, savas mazās vajadzības kārtoja kāds vīrietis, šķita, ka straume nerimstas vismaz minūtes piecas. Ūdeni viņš nenorāva. Tad iegrandējās stereo, atkal The Who, dziedot: “Kas tu esi?” Pūlējos to atcerēties, tomēr īsti nemācēju pateikt.

25

Drūmā sestdienā mes sēdējām virtuvē, šūdamas ādas maisiņus kristāliem. Tā bija Rinas jaunākā ideja, kā taisīt naudu. Nikija atskaņoja demokasetcs, ko ierakstījušas grupas, kuru menedžeris bija Verners, taču tās visas izklausījās vienādas, izstīdzējušu balto puišeļu niknums, nevaldāmas ģitāras. Patlaban Nikija meklēja jaunu grupu. “Šī ir tā nekas, kā tev liekas? Velns!” Iedūrusi ar adatu pirkstā, viņa iebāza to mutē starp melni nokrāsotajam lūpām. “Šitā tizlā šūšana! Ko viņa iedomājas, ka mēs esam kādi sūda rūķīši, vai?”

Strādādamas mēs pīpējam hašišu no glāzes. Es ielaidu dūmus mazajā, apbružātajā, otrādi apgāztajā glāzītē, ko Nikija bija nospērusi “Bavārijas dārzos”, uz tās ar kājām gaisā bija attēlots Johnny Walker kareivis. Pieliku muti pie maliņas, mazliet pacēlu glāzi un ievilku plaušās biezos hašiša tvaikus. Ivonna nesmēķēja, apgalvodama, ka tas nākšot par sliktu bērnam.

“Kāda starpība?” Nikija teica, nolauza sev kripatiņu hašiša un uzlika to uz spraužamadatas. “Tu jau viņu tāpat nepaturēsi sev.”

Ivonnas lūpu kaktiņi noslīga lejup. “Ja tu šitā domā, tad es vairs negribu iet ar tevi uz dzemdību konsultācijām,” viņa sacīja. “Man līdzi atnāks Astrida.”

Es sāku klepot. Centos atdarināt Prisiju no dzemdību ainas filmā “Vējiem līdzi”. “Es nekā nejēdzu no dzemdībām.” Tomēr nespēju runāt pietiekami spiedzīgā balsī. Atcerējos Maiklu, Prisija viņam vienmēr bija padevusies labāk nekā man.

“Tev vismaz ir labas domas,” Ivonna noteica.

Dzemdības. Es noskurinājos. “Man vēl nav ne astoņpadsmit gadu.”

“Tas nekas, šņabi tur neliek dzert,” Nikija attrauca, iemezdama kaudzē pabeigtu maisiņu. Tad paņēma nakamo, piegrieztu, gatavu šūšanai.

Es sapīpējusies paņēmu papīrgriežamo nazi un iegriezu ādas gabalā dūmu vijīgās strūkliņas rakstu. Tas man padevās labi, labāk nekā kādreiz mātei. Es varēju izgriezt vārnu, kaķi. Kaķi es varēju izgriezt ar trim šņāpieniem. Izgriezu bērnu ar cirtu uz pieres un pasviedu to Ivonnai.

Mums aiz muguras ar blīkšķi atvērās durvis, ielaižot auksta gaisa vilni. Ienāca Rīna, zem rokas pasitusi tumšzaļas zamšādas rituli. “Georgijs visu šito man iemainīj pret lampu,” viņa, lepni smaidot, teica. “Smuki, ne?” Tad viņas skatiens apstājās pie manis un mana rokdarba. “Ko, tu sajukusi?” Viņa izrāva man no rokas zamšādu un ar plaukstas pamatni ieblieza man pa pakausi. “Skuķis dūms kā zābaks. Tu domā, šitais lēts?” Tad viņa pamanīja rakstu un sarauca pieri, apakšlūpa izvirzījās uz āru. Viņa pacēla ādas gabalu pie gaismas. “Ne slikti.” Tad pasvieda to man. “Domāju, varēs pārdot. Sazīmē visus maisiņus. Mēs ar šito taisīs naudu.”

Es pamāju. Visu, ko nopelnīju, izdevu par gleznošanas piederumiem, pārtiku un narkotikām, ko pīpējām abas ar Nikiju. Koledža jau bija nozudusi, izkūpējusi kā kuģis miglā. Savu dzīvi es domās redzēju kā Kandinska skiču virkni.

Katra atsevišķi bija bezjēdzīga, bet, saliktas kopā, tās sāka veidot elegantu kompozīciju. Pie Klēras man bija šķitis, ka saskatu tajās nākotnes aprises. Bet tagad es biju pazaudējusi pārāk daudzas sastāvdaļas. Tās bija atgriezušās pie priežu skuju saujas uz meža zemsedzes, nesalasāmas.

Ienāca Sergejs ar somu rokā, vaigi pietvīkuši sārti viņa glītajā, platajā, nekaliforniskajā sejā. Viņš izvilka no somas divas degvīna pudeles, vienu iebāza saldētavā, otru nolika uz galda un sameklēja divas zaļas glāzītes. Tad paostīja gaisu. “Mmm, vakariņas.”

“Kas ta’ tevi ielūdz?” Rina noprasīja, uzsēdās uz galda un atskrūvēja korķi. Ielēja katrā glāzē, trīs pirkstu platumā.

“Nu, šitās meitenes nemērdēs Sergeju badā,” viņš noteica. Atvēris cepeškrāsni, viņš paskatījās uz burbuļojošo maltīti, kuru gatavoju Ivonnai, tas bija brokoļu un siera sautējums, lai viņa kaut mazliet krātu spēkus pirms dzemdībām. Viņa bija pārsteigti noskatījusies, kā es jaucu kopā sastāvdaļas, viņai ne prātā nebija nācis, ka ir iespējams gatavot ēdienu, ja nav kārbas, uz kuras rakstīta instrukcija. Sergejs iegremdēja seju šai smaržā un krāsns karstumā.

Es izgriezu ādas ielāpā tīģeri, atgādinādama sev, ka Sergejs ir tikai Rīnas kopija ar labāku fasādi. Izskatīgs kā kazaks, slāvisks blondīns ar gaišu seju un miegainām, zilām acīm, kas pamana katru kustību. Pēc profesijas zaglis. Rī-na reizēm pārvadāja viņa preces - ādas dīvānus, ķīpas ar sieviešu mēteļiem, rotaļu dzīvnieku kravu no Singapūras, mājsaimniecības piederumus no Izraēlas. Šai mājā Sergejs bija pastāvīgs seksuāls fakts. Viņš skuvās, atstājis vaļā van-nasistabas durvis, pilnīgi kails, katru rītu simt reižu atspiedās no grīdas, pienaini balto ādu tīkloja zilas dzīsliņas. Ieraudzījis kādu skatāmies, viņš sāka izrādīties - starp diviem atspiedieniem sasita gaisā plaukstas. Šie platie pleci, slaidais viduklis. Kad istabā atradās Sergejs, es nekad nezinājušo darīt ar savām rokām, ar savām lūpām.

Paskatījos pār galdu uz Ivonnu, kas, noliekusies pār maisiņu kaudzēm un ādas gabaliem, šuva tik pacietīgi kā meitene pasakā. Jebkura cita diegtu kruzuļus pie savas studentu balles kleitas vai adītu zīdaiņu čībiņas. Tagad es nožēloju, ka iepriekš esmu par viņu zobojusies. “Skaidrs, ka es iešu ar tevi uz konsultācijām,” es teicu. “Ja tu domā, ka no manis būs kāds labums.”

Ivonna noliektu galvu uzsmaidīja šuveklim. Viņai nepatika rādīt savus sliktos zobus. “Tas nav grūti. Visu darbu padarīšu es. Tev būs tikai jātur dvielis.”

“Visas elš un šņāc,” sacīja Nikija. “Bars resnuļu, kas pūš gaisu laukā pa nepareizo galu. Nudien, pārsmicties var. Redzēsi.” Nikija nolauza vēl kripatu hašiša, uzlika to uz spraužamadatas. Aizdedzināja hašišu un noskatījās, kā dūmi piepilda glāzi gluži kā pasaku džins lampu. Ieelpojusi dūmus, viņa sāka klepot vēl trakāk nekā iepriekš es.

“Man nekā?” jautāja Sergejs, rādīdams uz glāzīti.

“Ej ellē, Sergej!” Nikija atcirta. “Kad tu esi nopircis mums kaut šķipsniņu?”

Tomēr Nikija atvēlēja kādu drusku arī viņam, un es pūlējos nelikties redzam, ka viņš skatās tieši uz mani, pielikdams lūpas tai glāzes vietā, kur nupat bijušas manējās. Tomēr jutu, ka nosarkstu līdz matu galiem.

Mēs visi ķērāmies pie maltītes, vienīgi Rīna ne, viņa smēķēja un dzēra degvīnu. Tiklīdz viņa uz mirkli izgāja no istabas, Sergejs pieliecās man klāt, sev priekšā uz galda salicis platās, baltās plaukstas. “Nu, kad mēs pamīlēsies, de-votchka?’

“Ak tu nešķīstenis!” Nikija teica, rādīdama uz viņu ar dakšiņu. “Pateikšu Rīnai.”

“Turklāt Astridai ir čalis,” piemetināja Ivonna. “Mākslinieks. Viņš dzīvo Ņujorkā.”

Biju izstāstījusi viņai par Polu Trautu. Beidzot biju saņēmusi viņa vēstules Yellow Brick Road veikalā Holivudā, tai pašā ielā, kur reiz biju piedraudējusi ar nazi meitenei, kas domāja, ka esmu Vcndija. Pēc stundām Nikija aizveda mani uz turieni pa ceļam uz likšanos ar dažiem puišiem, kuriem vajadzēja dziedātāju. Jutu sirdsapziņas pārmetumus, ka neesmu uzrakstījusi Polam jau agrāk, daudzreiz biju par to domājusi, tomēr baidījusies. Ja nu viņš nekad neskatās atpakaļ, pagātnē? Braucot uz. Holivudu, es nervozi pētīju aploksni ar uzrakstu: “Nodot Polam Trautam.” Tur slēpās cerība. Un tā jau bija kļūda. Atcerējos dziesmu, kuru mēdza spēlēt Rīna un kuru es ienīdu kā rūgtu nāvi, - “Mīli to, ar kuru esi kopā”. Šo melodiju dzīve man nemitīgi skandināja ausīs, un tomēr - cerība atkal trīsēja man plaukstā kā putns.

Veikaliņš bija mazs un pieblīvēts pat vēl vairāk nekā Rīnas māja. Visur komiksu grāmatas. Mēs ar Nikiju pārcilājām to kaudzes. Daži bija joku komiksi, piemēram, “Zi-pijs Pinheds” un vecais “Misters Dabiskais”. Citi bija drūmi un ekspresionistiski, Scms Speids tiekas ar Mēmavu. Tur bija plaukti, pilni žurnāliem, ko uz savu roku izdevuši slikti dzejnieki. Komiksi japaņu valodā, daudzi no tiem pornogrāfiski. Zobgalīgi stāsti par karjeras meitenēm un super-modelēm, zīmēti Lihtensteina popārta stilā. Ebrejs kaut kāda grauzēja izskatā, iekļuvis paranoīdā melnkreklu murgā. Tur tirgoja visu, sākot no standarta kompaktdiskiem līdz vietējo mākslinieku zīmētiem, kserokopētiem, ar papīru ska-votāju brošētiem žumālišiem. Kamēr Nikija lasīja stāstu par gangstermeiteni, es devos pie letes, teikdama sev, ka man nekas nebūs atstāts.

Uz letes kaut ko skricelēja izstīdzējis puisis burgundieša krāsas boulinga kreklā, bālie delmi klāti ar tetovējumiem. Es ieklepojos, un viņš pacēla skatienu. Acis aizmiglotas ar

zālītes dūmaku. “Esmu Pola Trauta draudzene. Vai viņš man

♦

kaut ko atstājis?”

Puisis mazliet bikli pasmaidīja, ar delnas virspusi noslaucīja degunu. “Viņš aizbrauca uz Ņujorku, vai tad neesi dzirdējusi?” Parakņājies zem letes, viņš izcēla divas vēstules, aploksnes tik pamatīgi ilustrētas, ka tikko varēja saskatīt Yellow Brick Road adresi. Virsū bija rakstīts: “Nodot Astri-dai Magnusenai.”

“Bez atpakaļadreses?”

“Viņš bieži maina dzīvesvietu. Nebrīnies.”

f

Atstāju Polam vēstuli, kurā biju aprakstījusi savu dzīvi Riplstrītā. Atkritumu vākšanu, mūsu dzīvojamo istabu. Nezināju, ko citu ar to vēstuli iesākt. Viņš bija prom.

Denija rokenrola krogā Sansctbulvārī mēs ar Nikiju sēdējām pie stūra galdiņa, un viņa risināja pārrunas ar zēniem no grupas. Tur bija divi balināti blondīni un briesmīgi rosīgs brunets - bundzinieks, to es sapratu bez vaicāšanas. Man bija bail vērt vēstules vaļā. Tāpēc es tikai sēdēju un skicēju dažus no pārējiem apmeklētājiem. Panku meičas melnās zeķbiksēs ar melniem, izspūrušiem matiem apspriedās par diētiskajām pepsikolām un sīpolu gredzenu dubult-porcijām. Pretējā pusē savus burgerus ēda divi novecojoši rokeri kniedēm izraibinātās ādas drēbēs; viens runāja pa mobilo telefonu. Likās, te sarīkota dažādu laikmetu modes izstāde - panku frizūras, saeļļotas matu sekstes, rastu pinkas, poliesteris un platformenes.

“Es tak neiešu maksāt, lai dziedātu vēl divpadsmit grupās. Atpalicis esi, vai?” Nikija teica. “Šiem ir jāmaksā tev, nevis otrādi.” Es skicēju blondo basģitāristu, kas ar mēli vainīgi bikstīja zodā ieurbto kniedi mutes iekšpusē. Brūnēts drudžaini šķindināja ar nazi pa ūdens glāzēm. “Tev jāspēlē tur, kur maksā. No kurienes tu vispār esi, no Fresno?”

“Bet tāpat tak dara Roksija, zini?” sacīja garākais blondīns. Viņš acīmredzot bija runasvīrs, daiļrunīgākais no trijotnes. Soloģitāra. “Nu, Roksija. Tas ir tā kā...”

“Roksija,” piebalsoja otrais blondīns.

Es beidzot saņēmu dušu atvērt pirmo vēstuli un atgriezu skaisto aploksni ar savas mātes saliecamo nazi. Iekšā bija vairāki tušas zīmējumi Pola neatdarināmajā komiksu stilā, pārdrošos melnbaltos laukumos. Pols soļo pa vientulīgām komiksu ielām. Pols sēž “Nakts vanagu” kafejnīcā. Uz ielas viņš ierauga blondu meiteni ar īsi apcirptiem matiem un seko viņai, taču izrādās, ka tā ir sveša. “Vai viņi vēl kādreiz satiksies?” - bija rakstīts pēdējā attēlā, kur Pols sēdēja pie sava galda un zīmēja, bet siena bija klāta ar maniem portretiem.

Otrajā aploksnē atradās komiksu stāsts par bēgšanu no cietuma. Trīs zēni ar raķešmetējiem saspridzina tērauda durvis. Viņi nozog mašīnu, uz numura zīmes rakstīts: “Atstājot L.A.” Viņi joņo pa naksnīgo tuksnesi. Iznirst ceļrādis ar stūrainiem mozaīkas burtiem - Sentmarkspleisa. Plecīgi zeļļi melnās drēbēs iet garam durvīm ar numuru 143. Fonā paceļas Brīvības statuja ar melnām brillēm uz acīm, tā lasa komiksu burtnīcu.

Es salocīju zīmējumus un ieliku atpakaļ aploksnē, kas bija rotāta ar zibens bultām, zvaigznēm un meiteni, kas baltā zirgā auļo komiksu debesīs. Nodot Astridai Magnusenai. Kaut jel es būtu zinājusi, ka viņš atstās vēstules!

Bet tagad bija par vēlu. Pār galdu Rīnas virtuvē es skatījos uz Sergeju. Mans čalis Ņujorkā viņam bija pilnīgi vienaldzīgs. Viņam pat bija vienaldzīga paša čalene blakusistabā. Viņš bija tieši tāds pats kā Rīnas baltie runči - paēst, izgulēties, nokniebties, ar ko pagadās. Kopš tā vakara, kad biju redzējusi viņus abus uz dīvāna, Sergejs allaž vēroja mani ar smaida ēnu, it kā mums būtu kāds kopīgs noslēpums. “Nu, kāds tad ir tavs čalis?” viņš jautāja. “Liels? Šis liels?” Nikija iesmējās. “Milzīgs, Sergej. Vai tad tu neesi par viņu dzirdējis? Mobijs Diks.”

Olīvija man bija sīki un smalki izstāstījusi par tādiem vīriešiem kā Sergejs. Skarbi vīri ar zilām dzīslām uz spēcīgi veidotajiem, baltajiem delmiem, ar smagiem plakstiem pār zilajām acīm, ar šauru vidukli. Ar tādu vīrieti var slēgt darījumu. Ar vīrieti, kurš zina, ko grib. Es neatlaidīgi skatījos uz brokoļiem un sieru savā šķīvī.

“Tev apniks gaidīt,” viņš sacīja. “Tad nāc pie manis.” “Un ja no tevis nebūs nekāda labuma?” es attraucu, sasmīdinādama pārējās meitenes.

“Tik skaties, neiemīlies Sergejā,” viņš noteica, un viņa balss bija kā roka man starp stilbiem.

Mana jaunā sociālā darbiniece, misis Lūcna Deivisa, bija pusmūža melnādainā, ģērbusies baltā blūzē, ko pie kakla sasēja pušķī, iztaisnotie mati apgriezti pāža frizūrā. Ieraudzīju viņu uzreiz, tiklīdz pēc stundām ierados mak-donaldā Sansetbulvārī. Pasūtināju burgeru, kartupeļus un kokakolu, un šoreiz mani netraucēja bērneļu spiegšana krāsaino bumbu baseinā. Iepriekšējā vakarā kopā ar Nikiju biju aizbraukusi uz Play land, kur viņa dziedāja vienā no Vernera grupām - Freeze. Es nesu viņas mikrofona statīvu, tāpēc tiku uzskatīta par grupas palīdzi un neviens neprasīja man personas apliecību. Nikija tur bija vienīgā, kas prata dziedāt. Viņai bija murrājoša, ironiska balss, viņa dziedāja tā, kā Anna Sekstone lasa dzeju. Turpretī visi citi kliedza un neviens nemācēja spēlēt, un no tā visa man joprojām sāpēja galva.

_

Sociālā darbiniece sniedza man pār lipīgo galdu veselu žūksni vēstuļu. Tāds nelaimes potenciāls, man pat negribējās tās ņemt. Man riebās uz tām skatīties, manas mātes rokraksts, grūti salasāmās rindas, ko saredzēju caur zilajām aviopasta aploksnēm. Ar vienu mārku varēja nosūtīt septiņas lapas, un katra no šim skārda lapām svēra vairāk par nakti. Tās bija kā brūnaļģu mežs, tās izstaroja rēgainu, zaļu gaismu, tajās varēja apmaldīties, sapīties un noslīkt. Es nebiju viņai rakstījusi kopš Klčras nāves.

Malkodama melnu kafiju, kam piebērts saldinātājs ar zemu kaloriju saturu, misis Lūena Deivisa runāja gausi, pārmērīgi skaidri izteikdama vārdus, ņemot vērā manu īslaicīgo kurlumu. “Tev tiešām vajadzētu viņai aizrakstīt. Viņa ir ievietota izolācijas blokā. Tas noteikti nav viegli.”

“Es viņu tur neievietoju,” es attraucu, joprojām vērodama vēstules gluži ka portugāļu karakuģus, kas slīd pa nevainīgi zilu jūru.

Viņa sarauca pieri. Starp uzacīm viņai bija krunciņas no pieres raukšanas, runājot ar tādām meitenēm kā es, ar meitenēm, kuras netic, ka jelkāds varētu viņas mīlēt, vismazāk jau viņu bīstamie vecāki. “Es tev nemaz nevaru pateikt, cik maz man ir tādu bērnu, kuriem raksta vecāki. Citi tavā vietā būtu priecīgi līdz nāvei.”

“Jā, man ir superīgi paveicies,” es teicu, tomēr paklausīgi ieliku vēstules somā.

Es pabeidzu maltīti, skatīdamās, kā bērni no tīkla lec virsū mazam puišelim, kurš bumbu baseinā nekādi nespēj piecelties kājās. Pārējie vēl un vēlreiz lēca viņam virsū un smējās par viņa kliedzieniem. Puikas mazgadīgā māte bija pārāk aizrāvusies sarunā ar draudzeni, lai viņam palīdzētu.

Pēdīgi viņa kaut ko uzsauca pārējiem bērniem, taču nedz cēlās kājās, nedz kaut ko darīja, lai aizstāvētu savu dēlu. Kad viņa pagriezās pret draudzeni, mūsu acis sastapās. Tā bija Kikī Toresa. Ne ar vaibstu mēs neizrādījām, ka esam pazīstamas, tikai pārmijām mazliet ilgāku skatienu par parastu garāmslīdošu mirkli, un tad viņa turpināja sarunu ar draudzeni. Un es nodomāju - tieši tādu skatienu droši vien pārmij cietumnieki, sastapušies brīvībā.

Kad pārnācu mājās, Ivonna zvilnēja uz zaļi rakstainā dīvāna pie televizora, skatīdamās kādu pusaudžu programmu. “Tā ir māte,” viņa man teica, nenovērsdamās no ekrāna. “Sešpadsmit gadu vecumā viņa atdevusi prom savu meitu. Abas pirmo reizi satikušās tikai tagad.” Viņai pār vaigiem ritēja lielas bērna asaras.

Es nesapratu, kā viņa spēj to skatīties, pārraide bija tikpat melīga kā reklāma. Man gribot negribot bija jādomā par to māti, kura meiteni adoptējusi un izaudzinājusi, cik nelabi viņai droši vien kļūst, noraugoties uz savu gādīgi audzināto meitu svešinieces rokās, kamēr viņām aplaudē skatītāji studijā. Taču es zināju - Ivonna iztēlojas, ka atgriežas sava bērna dzīvē pēc divdesmit gadiem, slaida, pašapzinīga, ģērbusies zilā kostīmā un augstpapēžu kurpes, nevainojami frizēta, pieaugušais bērns krīt viņai ap kaklu un piedod viņai visu. Un kādas uz to ir izredzes.

Apsēdos blakus Ivonnai, pārcilāju savas mātes vēstules, atvēru vienu.

/

Mīļā Astrīda!

Kāpēc Tu neraksti? Tu taču nevari vainot mani Klēras Ričardsas pašnāvībā. Tā sieviete bija dzimusi pārdozēšanai. To es tev pateicu, viņu pirmo reizi redzējusi. Tici man, viņai klājas labāk tur, kur viņa ir tagad. Toties es esmu ļoti dzīva. Rakstu no izolācijas bloka, no cietuma cietumā. Tas ir viss, kas palicis pāri no manas pasaules, 8x8 kamera, kopīga ar Lunāriju Airolo, tikpat traku sievieti kā viņas vārds. Pa dienu žēlabaini ķērc vārnas, šīs skaņas disonē, precīzi atdarinot nolādētās dvēseles. Protams, nekas tāds, kas spēj dziedāt, nenolaistos šai vietai ne tuvumā. Nē, mēs esam atstātas pilnīgi vienas, ir tikai mūsu nešķīsto vārnu ķērcieni un kaiju tālie kliedzieni, un vārtu trokšņi. To dūkoņa un dārdi atbalsojas šajā lielajā, dobajā kambarī kā stalaktītu alā, skaņas pa lietajām cementa grīdām veļas šurp, kur aiz drāšu toga, aiz durvīm ar šauru lodziņu tupam mēs, kaldamas slepkavību plānus, kaldamas atriebību. Viņi saka, es esot aiz Žoga. Pat uz dušu viņi ved mūs rokudzelžos. Nu, pareizi vien dara.

Man patika šis priekšstats - mana māte aiz žoga, saslēgta rokudzelžos. No turienes viņa nevarēja nodarīt man pāri.

Pa spraugai līdzīgo lodziņu durvīs es redzu, kā uzraugi, mūsu nožēlas apsargātāji, pie saviem galdiem nodaļas vidū ēd virtuļus. Viņiem pie vidusjostas svarīgi vizuļo atslēgas. Es vēroju tieši atslēgas. Mani hipnotizē šīs atslēgas, to biezie ķekari, es varu sagaršot to skābo galvanizāciju, vērtīgāku par viedumu.

Vakar seržants Brauns nolēma, ka mana pusstunda dušā ir uzskatāma par daļu no tās stundas, kuru man katru dienu atļauts pavadīt ārpus kameras. Atceros, kā biju cerējusi, ka viņš būs saprātīgs vīrietis - melnādains, slaids, ar labu valodu. Bet man būtu vajadzējis zināt. Viņa dobjā balss nemaz nešķiet nākam no viņa kalsnā stāva, tā ir tik mākslota kā baznīckungam, tās pamats ir pārspīlēta sava svarīguma apziņa, ak, mūsu betona Elles cerbers!

Es vingrinos astrālajā aizsardzībā. Bubinot Lunārijas balsij, es paceļos no savām nārām, aizlidoju pār smirdošajām dienasgrāmatām, pār laukiem, virs šosejas uz rietumiem, līdz ieraugu pilsētas centra tonius. Es pieskaros Centrālās bibliotēkas glazētās piramīdas mozaīkai, vēroju, kā Ņūotani koiju zivju dīķos vizuļo mūžvecās karpas - oranžas, sarkanas kā paprika, sudrabaini un melni lāsumotas. Pa vējam es traucos augšup ap Bonaventūras slaidajiem cilindriem, tā stikla lifti rikošetā šaudās starp stāviem. Vai atceries to reizi, kad mēs ieturējām maltīti tur pašā augšā un apbraucām vienu apli rotējošā bārā? Tu neparko netuvojies logiem, kliedzi, ka izplatījums velkot Tevi laukā. Mums nācās pārsēsties pie galdiņa vidū, atceries? Zini, neuzticēšanās augstumam ir neuzticēšanās sev, tu nezini, vai lēksi lejā.

Un es redzu Tevi, Tu staigā pa ejām starp namiem, sēdi tukšos, ar nezālēm aizaugušos klajumos, suņuburkšķus izraibina lietus. Tu domā, Tu nepārcietīsi to, ka esi zaudējusi šo vārguli Klēru. Atceries, Astrid, ir tikai viens tikums. Romiešiem bija taisnība. Cilvēks var pārciest jebko. Sāpes, kuras mēs nespētu pārciest, nogalinātu mūs uzreiz.

Māte

Taču es neticēju viņai ne mirkli. Sensenos laikos viņa bija man teikusi, ka katru dienu kaujā sakapāt citam citu gabalos un naktī atdzimt no jauna - tas esot vikingu priekšstats par paradīzi. Mūžīgais slaktiņš, lūk, kas tur bija galvenais. Tevi nekad nenogalināja uzreiz. Tas bija tāpat kā tad, ja ērglis pa dienu knābā tev aknas un pa nakti |auj tām ataugt, - tieši tāpat, tikai vēl jautrāk.

26

Pār upi ripoja vilcieni ar dzelzs riteņiem, nakti dimdinādami mierinošas bungas. Mūsu krastā pie maiznīcas kāds puisis spēlēja elektroģitāru. Ari viņš nespēja iemigt, viņu satrauca vilcienu troksnis. Ģitāra nesa viņa ilgas augšup tumsā gluži kā dzirksteles, mūzika, bezdibenīga savās bezmērķa alkās, tik skaista, ka neprasa ne mierinājumu, ne atrisinājumu.

Ivonna otrā gultā bija nemierīga. Kļavas rāmis ievaidējās zem viņas svara, kad viņa grozījās no vieniem sāniem uz otriem. Viņai vēl bija atlikušas astoņas nedēļas, bet es nespēju iedomāties, ka viņa varētu kļūt vēl milzīgāka. Piebriedušais vēders pacēlās pār palaga līdzenumu kā gluds vulkāna kupols, kā Sv. Helēnas kalns, kā Popokatepetls, gatavs izvirdumam. Laiks ieplūda telpā līdz ar vilcienu mūziku, dzelzs riteņu rindas, tik milzīgs vilciens, ka vajag trīs lokomotīves, lai aizvilktu naktī tā smagumu. Uz kurieni tie vilcieni brauc, māt? Vai mēs vēl neesam klāt?

Lāgiem es iztēlojos, ka man ir tēvs, kurš naktī strādā uz dzelzceļa. Dienvidu Pacifika dzelzceļa pārmijnieks, kas valkā biezus, ugunsizturīgus cimdus, tik lielus kā airi, un ar masīvu delmu slauka no pieres sviedrus. Ja man būtu tēvs, kas naktī strādā uz dzelzceļa, tad man varbūt būtu bijusi māte, kura ieklausās, gaidīdama veramies durvis, kad viņš pārnāk mājās, un es dzirdētu viņas kluso balsi, viņu apslāpētos smieklus caur mājas plānajām sienām. Cik liegas būtu viņu balsis, cik mijas, kā baložiem, kas dūdo zem tilta.

Ja es būtu dzejniece, tad rakstītu par to. Par cilvēkiem, kas strādā nakts vidū. Par vīriem, kas izkrauj vilcienus, par ātrās palīdzības māsām ar saudzīgām rokām. Par nakts port-jē viesnīcās, par taksometra šoferiem naktsmaiņā, par viesmīlēm diennakts kafejnīcās. Viņi pazīst pasauli, zina, cik tas vērtīgi, ja kāds cilvēks atceras tavu vārdu, cik mierinošs ir retoriskais jautājums: “Kā iet pa dzīvi, kā klājas bērniem?” Viņi zina, cik gara ir nakts. Viņi zina, kādu skaņu promejot izdveš dzīvība. Tā iegārdzas kā durvis, kas aizvērtas naktī, vējā. Nakts strādnieki dzīvo bez ilūzijām, noslauka no letēm sapņus, lādē kravas. Viena, pēdējā pasažiera dēj brauc atpakaļ uz lidostu.

No pagultes nakts tumsā ieaudās kāda tumšāka strāva. Nelasītās manas mātes vēstules, piesātinātas ar meliem, šūpojās un viļņojās gluži kā atlūzas pēc milzīgas kuģa katastrofas, tādas tiek izskalotas krastā vēl gadiem ilgi pēc tam, kad pats kuģis nogrimis. Es vairs nelaidu sev klāt vārdus. Turpmāk es gribēju tikai lietas, kurām var pieskarties, kuras var aptaustīt, jaunceltņu smaržu, stiepļu dūkoņu pirms lietus. Upi, kas plūst mēnesnīcā, kokus, kuri aug no betona, brokāta atgriezumus konteinerā par piecdesmit centiem, sarkanas ģerānijas uz vingrotavas palodzes. Man vajag to veidu, kādā ģipša namiņu jumtgales pēcpusdienā krāj sevī veidolus gluži kā novēlojušās piekrastes bangas, taču tie negriežas vērpetēs, tie nav pašportrets ūdenī un vējā. Man vajag to puisi, kas spēlē elektroģitāru, man vajag manu au-džumājas gultu Riplstrītas galā, Ivonnas un viņas gaidāmā

mazuļa aprises. Viņa ir kā Kalifornijas pakalni, sinepju krāsā un zaļi, brūnpelēki kā lauvas vasarā.

Ivonna istabas pretējā pusē iekliedzās. Viņas spilvens nokrita uz grīdas. Es to pacēlu. Tas bija izmircis sviedros. Naktīs viņa svīda tik stipri, ka reizēm man bija jāpalīdz apmainīt palagus. Paliku spilvenu zem viņas tumšajiem matiem, atglaudu viņai no sejas mitrās šķipsnas. Viņa bija tik karsta kā kūpoša slapjas veļas kaudze. Ģitāra šķetināja dziesmu, kuru es tikai vietumis pazinu kā So You Want to Be A Rock and Roll Star.

“Astrid,” Ivonna čukstēja.

“Klausies,” es teicu. “Kāds spēlē ģitāru.”

“Es redzēju briesmīgu sapni,” viņa murmināja. “Kaut kādi cilvēki zaga man mantas. Atņēma man zirgu.”

Viņas samtpapīra zirgs, balts ar zelta papīra iemauktiem un sarkanām zīda bārkstīm, stāvēja uz kumodes, priekškāja pacelta, kakls izliekts lokā, kurš sabalsojās ar viņas uzacu izbiedētajām arkām.

“Te ir klusu,” es teicu un uzliku plaukstu viņai uz vaiga. Zināju, ka mana plauksta šķitīs vēsa uz viņas karstās ādas. Pēkšņi atcerējos, ka tā mēdza darīt māte, kad es biju slima, un mirkli pilnīgi skaidri jutu viņas vēso delnu pieskārienu.

Ivonna pacēla galvu, lai ieraudzītu zirgu dīžājamies mēnesnīcā, tad atslīga spilvenā. “Kaut jel tas vienreiz beigtos.” Es zināju, ko sacītu Rina. Jo ātrāk, jo labāk. Pirms pāris mēnešiem es nebūtu likusies zinis. Es būtu domājusi -kāda starpība? Kad viņa laidīs bērnu pasaulē un atdos to prom, vienmēr atradīsies kas cits, ko zaudēt, draugs, mājas, darbs, būs slimības, jauni bērni, dienas un naktis velsies cita citai pāri okeānā, kurš nekad nemainās. Kālab steidzināt nelaimi?

Taču tagad es biju redzējusi Ivonnu sakrustotām kājām sēžam gultā un čukstam savam vēderam par to, cik lieliska būs pasaule, ka tajā ir zirgi un dzimšanas dienas, balti kaķi un saldējums. Pat ja Ivonna nedāvinās viņam pirmās skrituļslidas un nebūs klāt pirmajā skolas dienā, tam visam bija kāda jēga. Tas viss viņai bija tagad - šis mīļums, šis sapnis. “Jā, kad laiks būs klāt, tev liksies, ka tas ir par ātru,” es noteicu.

Ivonna piekļāva manu plaukstu sev pie pieres. “Tu vienmēr esi vēsa. Nemaz nesvīsti. Ai, mazais kustas!” viņa nočukstēja. “Gribi pataustīt?”

Pavilkusi augšup T kreklu, viņa uzlika manu roku uz kailā vēdera, apaļa un karsta kā rūgstoša mīkla, lai mana delna sajustu bērna kustību dīvainos izciļņus. Ivonnas smaids bija šķībs, sadalīts divās daļās, prieks tajā karoja ar apziņu par to, kas gaidāms.

“Man liekas, būs meitenīte,” viņa čukstēja. “Iepriekšējā bija meitenīte.”

Par saviem bērniem viņa runāja tikai vēlu vakaros, kad palikām vienas. Rīna neļāva viņai runāt par bērniem, teica, lai nedomājot par viņiem. Bet Ivonna juta nepieciešamību runāt. Šā bērna tēvs, Ecekiēls, bija kravas furgona šoferis. Abi bija iepazinušies Grifitparkā, un Ivonna bija iemīlējusies viņā, kad Ecekiēls izvizināja viņu ar karuseli.

Pūlējos izdomāt, ko lai saku. “Pamatīgi spārdās. Varbūt dienās būs balerīna.”

Elektroģitāras vienkāršā melodija atbalsojās no nogāzēm un ieplūda pa logu, un tās taktī dejoja Ivonnas vēdera uzkalns - rociņu un kājiņu sīkie izciļņi.

“Gribu, lai viņa iestājas gaidās. Tev jāstājas gaidās, mazulīt,” viņa teica uzkalnam. Tad pacēla skatienu uz mani. “Tu esi bijusi gaidās?”

Es papurināju galvu.

“Es gan vienmēr gribēju iestāties,” viņa teica, ar pirkstu vilkdama astotniekus uz savilgušā palaga. “Bet nedrīkstēju par to ne iepīkstēties. Mana mamma pārsmietos. “Tu, lielā govs, tajās nolādētajās gaidās?””

Mēs tā palikām bezgala ilgi, nebilzdamas ne vārda. Cerēdamas, ka viņas meita piedzīvos visu labo. Ģitāra apklusa, un pēc brīža klusumu piepildīja sienāži. Varbūt tie bija sisinājuši visu laiku, tomēr, manuprāt, mūzika bija tos apklusinājusi. Es pazinu šo sajūtu - gaidīt mirkli, kad drīkstēsi eksistēt.

Ivonna iesnaudās, un es atgriezos gultā, joprojām domādama par mātes vēsajām plaukstām man uz vaigiem drudža karstumā, kā viņa tina mani palagos, kas samērcēti ledus ūdenī, eikaliptu un krustnagliņu novārījumā. Tavas mājas esmu es, viņa reiz bija teikusi, un tā joprojām bija patiesība.

Palīdu pagultē, izvilku maisiņu ar viņas vēstulēm, dažas aploksnes plānas kā solījums, citas biezas kā balta zivs. Izslīdēju no istabas un cieši aizvēru aiz sevis durvis.

Dzīvojamā istabā es apsēdos uz zaļā dīvāna un ieslēdzu pērlītēm rotāto lampu, kas visu pārvērta Tulūza-Lotreka gleznā. Veselām saujām liku vēstules uz kafijas galdiņa. Es ienīdu māti, tomēr alku pēc viņas. Es vēlējos izprast, kā viņa varējusi piepildīt manu pasauli ar tādu skaistumu un reizē pateikt, ka sieviete ir dzimusi pārdozēšanai.

Pinkainais runcis soļoja pa dīvāna atzveltni, piesardzīgi ierāpās man klēpī. Es ļāvu, lai tas saritinās man zem sirds, smags un silts, murrādams kā kravas furgons pirmajā ātrumā.

Mijā Astri da!

Ir trīs naktī, mums nupat beigusies ceturtā pārbaude. Izolācijas blokā dienasgaismas lampas deg visu nakti, spilgti apgaismodamas pelēkās bloku sienas, tieši tik platas, lai pietiktu vietas gultai un tualetes podam. Joprojām nav vēstuļu no Tevis. Ir tikai māsas Lunārijas seksuālā litānija. Dienu un nakti tā nemitīgi skan no apakšējām nārām, it kā tibetiešu mūki tur uz maiņām pulētos izlūgties, lai pasaule beidzot sāk eksistēt. Šovakar ekseģēze koncentrējas uz Kaulu, viņas pēdējo draudziņu. Ar kādu pielūgsmi viņa apraksta Raula locekļa izmērus un konfigurāciju, viņa erotisko reakciju prizmatisko katalogu!

Par seksu es šeit domāju vismazāk. Man rūp vienīgi brīvība. Es apceru molekulu konfigurāciju sienās. Es meditēju par vielas dabu, par tukšuma pārsvaru virpuļojoša elektronu rodeo. Es cenšos vibrēt starp kvantu sabiezinājumiem, /āzēdamās uz tieši pretēju viļņu garumu, lai pēdīgi eksistētu starp impulsiem un viela kļūtu pilnīgi caurlaidīga. Kādu dienu es iziešu šīm sienām cauri.

“Gonsaless salaiž ar Vikiju Manolo A blokā, ” vēsta Lunārija. “Tam nu gan mantība kā zirgam. Kad viņš apsēžas, var nodomāt, ka viņam tur ir beisbola nūja. ”

Tādi ieslodzītie kā Gonsaless. Viņš pat vēl flirtē, iesmaržinās ar odekolonu, rokas viņam tīras kā baltās kallas. Lunā-rija masturbē, iztēlodamās milzīgus peņus, kopojas ar zirgiem, ar buļļiem, savās fantāzijās viņa ir pilnigi jupiteriska, bet es tikmēr stingi skatos augšup, uz sīkajiem caurumiņiem akustiskajās flīzēs, un ieklausos cietuma nakts elpā.

Pēdējā laikā es dzirdu visu. Dzirdu spēļu kāršu plakšķus pirmajā sargtornī, tas nav pokers, izklausās pēc ram-mija, es dzirdu viņu skumīgās atzīšanās - hemoroīdi, aizdomas mājās. Goda mītnē, R blokā, krāc vecās dāmas, liekos zobus ielikušas glāzē. Es dzirdu žurkas ēdnīcā. Psihiatriskajā palātā iekliedzas kāda sieviete, arī viņa dzird žurkas, bet neapjēdz, ka tās nav viņas gultā. Viņai žigli uzvelk tra-kokreklu.

Uzņemšanas nodaļas guļamtelpās es dzirdu čukstus izgrūstus draudus, tur pārmeklē kādu meiteni, jauniņo. Viņa ir mīksta kā vasks, čeku viltotāja, nav bijusi gatava nonākt šeit. Viņai atņem visu, kas vēl atlicis. “Pakaļa, ” viņi nosaka, tikuši galā.

Pārējais cietums grimst saraustītā miegā, ieaijāts sapņos, kam ieslodzījums piešķir dzīvīgumu. Es zinu, ko viņas redz sapņos. Es lasu tos kā romānus, tas ir labāk par Dž.oi-su. Viņas redz vīriešus, kas viņas sit, bliez ar delnas virspusi, nežēlīgi iesper pa kājstarpi. Vīriešus, kas pirms sitiena sakož zobus un nošņāc: "Redzi, cik tālu tu esi mani novedusi. ” Sievietes saraujas pat miegā, juzdamas vīriešu skatienus, acu āboli dzīsloti kā ceļu kartes, izbolīti niknumā, acu baltumi tādā krāsā kā majonēze, kas nedēļu atstāta siltumā. Jābrīnās, kā viņi vispār redz iesist. Bet sieviešu bailes ir magnēts. Ceru, ka Tu to nezini. Tās pievelk dūri, pievelk vīriešu rokas, cietas kā Dievam.

Citām ir paveicies. Sapnī viņas redz vīriešus ar liegām rokām, ar daiļrunīgu maigumu, pirkstus, kas pārslīdējuši pār vaigu, sekojuši pavērto lūpu līnijai, lasīdami mīlētāju Braila rakstu. Rokas, kas veidojušas mīļuma skulptūru no saīgušas miesas, kas ietvērušas krūtis un nokaitējušas gurnus, atvērdamas, mīcīdamas. Miesa pārvēršas par maizi šo roku karstumā, par pīnēs sapītu, briestošu maizi.

Dažas sapņo par noziegumiem, ieročiem un naudu. Sapņi, kas pagaisuši kā vēlīns sniegs. Es esmu tur. Es redzu pārsteigta inkasatora seju tai mirklī, kad tā izšķīst spilgtu asiņu un kaulu kolāžā.

Es atguļos rūpīgi koptā dzīvoklī, balts paklājs, atkritumu vads, trauku mazgājamā mašīna, garāža ar signalizāciju. Arī es izkrāpju vecam pārim viņu ietaupījumus un nosvinu to ar pudeli "Mumms ” un sevrjugu uz grauzdiņiem.

Divstāvu mājā Mārvistā es piesardzīgi izceļu no gropēm stikla slīddurvis. Ar zagtu “American Express” kredītkarti es pērku kažoku pie Sakša. Labākā krievu sabuļāda, zeltaina kā brendijs.

Paši labākie ir brīvības sapņi. Stūre, kas tik reāli iegulst plaukstā, akseleratora rāviens, benzīna tvertne ar uzrakstu PILNA. Vējš atvērtos logos, mēs neizmantojam gaisa kondicionētāju, mēs braucot dzeram dzīvo gaisu. Mēs joņojam pa šosejām, pa ātrgaitas joslām, meklējam ceļrāžus ar uzrakstiem “Sanfrancisko”, “Ņūorleāna,\ Lielās starpštatu šosejās mēs apdzenam furgonus, furgonu šoferi skaļi signalizē. Benzīnstacijās mēs dzeram zelteri, ceļmalas kafejnīcās ēdam vidēji saceptus burgerus, pasūtinām visas piedevas. Mēs klausāmies kantrimūzikas raidstacijas, uztveram Tihuanu, Čikāgu, Atlantu Džordžijā un nakšņojam moteļos, kur reģistrators pat nepaceļ skatienu, tikai paņem naudu.

B blokā mana kameras biedrene Lidija Guzmane sapņo par to, kā vasarā staigā pa Vitiera bulvāri, skarbu narkotiku vilnis gluži kā salsa pulsē viņas stilbos, ietērptos spīdīgās neilona zeķēs par desmit dolāriem. Viņa apdullina mazgadīgos meksikāņu bandītus ar savu gauso gaitu, gurni šūpojas, svārki neiedomājami šauri. Viņas smiekli garšo pēc apsvilušas saules gaismas, kaktusiem un tārpiem.

Taču visvairāk mēs sapņojam par bērniem. Mazu rociņu pieskāriens, vizošas zobu rindas kā pērlītes. Mēs vienmēr pazaudējam savus bērnus. Autostāvvietās, tirgū, autobusā. Mēs pagriežamies un saucam. Šavanda, mēs saucam. Luža, Astrida. Kā mēs varējām jūs pazaudēt, mēs bijām tik uzmanīgas. Novērsāmies tikai uz mirklīti. Saiņu pilnām rokām mēs vienas stāvam uz ietves, un kāds ir aizvedis mūsu bērnus.

Māte

Viņu varēja iesēdināt cietumā, taču nebija iespējams apturēt pasaules pārveidošanos viņas prātā. To nekad nebija varējusi saprast Klēra. Šo aktu, ar kuru mana māte piešķir pasaulei savu seju. Pastāv tik smalki noziegumi, ka tos nav iespējams veiksmīgi atšķetināt.

Es piecēlos sēdus, un baltais kaķis notecēja no manis kā piens. Es salocīju vēstuli, ieliku to atpakaļ aploksnē, nosviedu uz papīriem pilnā kafijas galda. Viņa mani neapmuļ-ķos. Tā mīkstā meitene uzņemšanas nodaļā esmu es. Viņa nolaupīs man visu, kas man vēl atlicis. Mani nesavaldzinās viņas vārdu mūzika. Es vienmēr spēju atšķirt raupju patiesību no elegantiem meliem.

Neviens nav aizvedis mani prom, māt. Mana roka nekad nav izslīdējusi no tava tvēriena. Ne jau tā viss notika. Es drīzāk biju kā automašīna, kuru tu dzērumā kaut kur atstāji un pēc tam nevarēji atcerēties, kur esi to pametusi. Septiņpadsmit gadu tu biji novērsusies, un, kad beidzot atskatījies, es biju kļuvusi par sievieti, kuru tu nepazīsti. Tātad tagad man jājūt līdzcietība pret tevi un tām pārējām, kuras zaudējušas savus bērnus, kamēr laupījušas, slepkavojušas, svinējušas savu alkatību? Aiztaupi savas dzejnieces simpātijas un pameklē kādu, kas ticēs vairāk. Tikai tāpēc vien, ka dzejnieks ir kaut ko pateicis, tas vēl nekļūst par patiesību, lai gan skan tik labi. Kādu dienu es to visu izlasīšu dzejolī, kas publicēts žurnālā New Yorker.

Jā, es esmu tetovēta, tieši tā, kā viņa saka. Katra manas ādas colla ir caururbta un aptraipīta. Es esmu apgleznotā dāma, japāņu gangsteris, staigājoša mākslas galerija. Pacel mani pie gaismas, izlasi manas spilgtās rētas. Es noslaucīju asaras, nosusināju plaukstas gar balto kaķi un pasniedzos pēc jaunas stikla lausku saujas, ko ierīvēt sev ādā.

Vēl viena vēstule, pilna ar trauksmainām norisēm, drāmām un fantāzijām. Es pārlaidu acis lapai.

Kaut kur izolācijas blokā raud kāda sieviete. Viņa ir raudājusi visu nakti. Esmu mēģinājusi viņu atrast, bet beigu beigās aptveru, ka viņas šeit nemaz nav. Beidz raudāt, Astrid! Es to aizliedzu. Tev jābūt stiprai. Es esmu Tavā istabā, Astrid, vai Tu mani jūti? Tu tur dzīvo kopā ar otru meiteni, es redzu arī viņu, gari, taisni mati, šauras, izliektas uzacis. Viņa gu( ciešā miegā, bet Tu ne. Tu sēdi gultā ar dzeltenu velveta dienassegu - ak Kungs, kur Tava jaunā audžumāte to atradusi? Manai mātei bija tieši tāda pati.

Es redzu, kā Tu apskauj savus kailos ceļgalus, piespiedusi pie tiem pieri. Sienāži triņā savas kājeles kā polo spēlētāji uz starta līnijas. Beidz raudāt, vai dzirdi? Ko Tu iedomājies? Ko es te citu daru, ja ne rādu Tev, ka sieviete ir stiprāka par to visu?

Mīlēt otru cilvēku, tā ir tik liela atbildība, bet šeit tas ir tāpat kā spēlēt kriketu, kur bumbu vietā granātas. Uz mūžu ieslodzītās saka, lai es Tevi aizmirstot, lai dzīvojot vieglāk. “Dzīvot var arī šeit, ” viņas saka. “Izraugies partneri, atrodi jaunus bērnus. ” Dažreiz te ir tik šausmīgi, ka man liekas -viņām taisnība. Man vajadzētu Tevi aizmirst. Dažreiz es vēlos, kaut Tu būtu mirusi, lai es zinātu, ka Tu esi drošībā.

Kāda sieviete manā blokā deva saviem bērniem heroīnu kopš pašas mazotnes, lai vienmēr zinātu, kur viņi ir. Viņi visi ir cietumā, dzīvi. Viņai tas ir pa prātam. Ja es domātu, ka esmu šeit uz visiem laikiem, es Tevi aizmirstu. Tas man būtu jādara. Man kļūst nelabi, iedomājoties Tevi tur, ārā, uzplēšam brūces, kamēr es riņķoju uz vietas šai kameru blokā, bezspēcīga kā džins lampā. Astrid, izbeidz raudāt, nolādēts!

Es tikšu laukā, Astrid, to es Tev apsolu. Es uzvarēšu apelācijas tiesā, es iziešu caur sienām, es aizlidošu kā balta vārna.

Māte

Jā, es raudāju. Šie vārdi bija kā bumbas, ko viņa ielikusi aploksnē un atsūtījusi pa pastu, no tiem es vēl nedēļām ilgi jutos saplosīta un asiņaina. Tu iztēlojies, ka redzi mani, māt? Viss, ko tu jebkad esi spējusi ieraudzīt, ir pašas seja spogulī.

Viņa vienmēr bija teikusi, ka es neko nezinu, taču ar to varēja sākt. Es nemūžam neapgalvotu, ka zinu, par ko cietumā sapņo sievietes, kādas ir skaistuma tiesības vai kas slēpjas nakts maģijā. Ja es kaut uz sekundi iedomātos, ka to zinu, man vairs nekad nebūtu iespējas to noskaidrot, ieraudzīt kā veselumu, vērot, kā tas iznirst un atklājas. Es nejutu nepieciešamību piešķirt katram mākonim savu seju, būt galvenā varone katrā nejaušā notikumā.

Kas es esmu, māt? Es neesmu tu. Tāpēc tu vēlies, kaut es būtu mirusi. Tu vairs nespēj mani veidot. Es esmu nekontrolējamais elements, nejaušā rīcība, es esmu kustība uz priekšu laikā. Tu domā, ka vari mani redzēt? Tad pasaki, kas es esmu? Tu nezini. Es it nemaz neesmu līdzīga tev. Man ir citāds deguns, virspusē plakans, nevis ass kā locījums rīspapīrā. Acis man nav leduszilas, tās neiekrāso tavs dīvainais skaistuma un cietsirdības sajaukums. Tās ir tumšas kā zilumi delma iekšpusē, tās nekad nesmaida. Tu aizliedz man raudāt? Tu vairs nevari mani izrīkot. Tu mēdzi sacīt, ka man trūkstot iztēles. Ja ar to tu domāji, ka es spēju just kaunu un nožēlu, tev bijusi taisnība. Es nevaru pārveidot pasauli tikai ar savu gribu vien. Es neprotu ticēt pati saviem meliem. Tam vajadzīga zināma ģenialitāte.

Es izgāju ielaspuses verandā, zem basajām pēdām skabargainie dēļi. Vējš atnesa nerimtīgo satiksmes rūkoņu no Piektās šosejas, suņu rejas, šāviena blīkšķi viena divu kvartālu attālumā, naktī, kuru sarkanu iekrāso ielas laternu nātrija tvaiki, naktī, kura asiņo. Mēs esam tie, kas sagrāva Romu, viņa sacīja tai tālajā naktī uz jumta, zem kraukļa acs mēness. Neaizmirsti, kas tu esi.

Kā es to varētu aizmirst! Es biju tava rēgu meita, sēdēju pie tukšiem galdiem ar krītiņiem un spalvaskātiem, kamēr tu rakstīji dzejoli, meitene, tik pakļāvīga kā baltais māls. Kāda, ko veidot, pamācīt, kā būt tādai kā tu. Tu mani veidoji vienmēr. Tu rādīji man apelsīnu, priežu skuju pušķīti, šķautņainu kvarcu un liki, lai es tev tos aprakstu. Man nevarēja būt vairāk kā trīs vai četri gadi. Mani vārdi, lūk, kas tev bija vajadzīgs. “Kas tas ir?” tu nemitīgi taujāji. “Kas tas ir?” Bet kā es varēju tev pateikt? Visus vārdus biji paņēmusi tu.

Naksnīgo gaisu piesātināja vaniļas vafeļu smarža, un vējš grabinājās pa palmu zariem gluži kā domas pa manu bezmiega apsēsto prātu. Kas es esmu? Es esmu meitene, ko tu nepazini, māt. Klusā meitene klases pēdējā solu rindā, meitene, kura zīmē burtnīcās. Atceries, kā skolā nemaz nezināja, vai es vispār runāju angliski, kad bijām atgriezušās Štatos? Mani pārbaudīja, lai noskaidrotu, vai esmu atpalikusi vai kurla. Bet tu nekad nejautāji, kāpēc. Tev nekad neienāca prātā doma - varbūt vajadzētu atstāt dažus vārdus Astridai.

Es domāju par Ivonnu mūsu istabā, aizmigušu ar īkšķi mutē, saritinājušos ap savu mazuli, kā vilciņš vērpjas ap savu centru. “Es viņu redzu,” tu rakstīji. Tu nekad nespētu viņu ieraudzīt, māt. Pat tad ne, ja visu nakti nostāvētu mūsu istabā. Tu redzētu tikai viņas izretinātās uzacis, sliktos zobus, viņas lasītās grāmatas ar ģībstošām sievietēm uz vāka. Tu nemūžam nesaskatītu šajā meitenē žēlsirdību, viņas dzijās ilgas, izmisīgo vēlēšanos kaut kur iederēties, tāpēc jau viņa atkal ir stāvoklī. Tu vari vērtēt viņu tāpat kā visu pārējo, proti, kā zemāku par sevi. Taču tu nekad nespēj viņu ieraudzīt. Lietas tev nav reālas. Tās ir tikai izejmateriāls, ko tev pārveidot, lai stāstītu tādu stāstu, kāds tev pašai patīk labāk. Tu nekad nespētu vienkārši klausīties, kā puisis spēlē ģitāru, tev tas būtu jāpārvērš dzejolī, kurā rakstīts tikai par tevi pašu.

Es atgriezos istabā, izplāju visas viņas vēstules uz Rī-nas ļodzīgā virtuves galda, vēstules no Starras un Mārvelas mājas, vēstules no Amēlijas un Klēras mājas un arī šos pēdējos rūgtos papildinājumus. Tur bija pietiekami, lai noslīcinātu mani uz mūžiem. Viņas vēstuļu tinte bija sēnīte, ļaundabīgs plankums uz bērza tāss, ķeburaina rūna. Es paņēmu šķēres un sāku griezt, pārcirzdama viņas vārdu virtenes, atvienodama vagonu pēc vagona no viņas domu sarežģītā vilciena. Tagad viņa nevarēja mani apturēt. Es vairs nepiekritu skatīties ar viņas acīm.

No kaudzes es uzmanīgi izraudzījos vārdus, liku tos uz galda pelēkbaltās linoleja virsmas un sāku kārtot rindās. Kad biju tikusi galā, pelēka rītausma jau sāka kļūt firziķ-sārta.

Man kļūst nelabi, iedomājoties Tevi

tukšuma pārsvaru

nešķisto

»

nesatricināmo

nolādēts! dāvanu.

Pārspīlētā sava svarīguma apziņa.

Es vēlos, kaut tu būtu mirusi

es Tevi aizmirstu vārna pilna ar fantāzijām ir tik šausmīgi precīzi atdarinot

atbildība mīlēt otru aizmirst Tevi Ingrida Magnusena

pilnīgi viena

masturbē

puvekļi

vilšanās

groteska

Tavas rokas auklē indes

atkritumus

granātas

vientulība

kaiju tālie kliedzieni

mūžam

nekad

atbildes nav

atņem visu jūti mani?

cilvēka pamatstāvoklis

Izbeidz

slepkavību plānus nožēlas

Izkop to *

tu

aizliedzu

aicinu

niknums

bezspēcīga

tas ir pārāk

svarīgi

es

saraujos

nolādēts

tu

ārprātīgs

cilvēks

Žēlabaini disonē mana

benzīna tvertne ar uzrakstu PILNA

Es uzlīmēju tās uz papīra lapām. Es atdošu tās tev atpakaļ. Tavus mazos vergus. Ak Dievs, tie ir sadumpojušies. Tas ir Spartaks, Roma deg. Tagad sagrauj to, māt. Ņem, ko vari, pirms viss pārvēršas pelnos.

27

Marta kristāliskās dienas, šis retākais no gadalaikiem, nāca kā svētība, karaliska, ciedru un priežu piesmaržota. Vēji, asi kā adatas, izdzeldināja gaisu tīru jo tīru, tas bija tik dzidrs, ka līdz pat Riversaidai varēja saredzēt kalnu grēdas, iezīmētas skaidri un noteikti kā laukumi krāsojamā grāmatā; spalvu mākoņi slīdēja gar to pūderētajiem sāniem kā ģeogrāfijas filmā par Everestu. Ziņās teica, ka sniega robeža esot nolaidusies līdz četrtūkstoš pēdu augstumam. Tās bija ultramarīna dienas, apdarinātas ar sermuļādām, un naktis rādīja visus savus desmittūkstošus zvaigžņu, tās zaigoja virs galvas kā pierādījums, kā vienādojums, kas noausts ar kādu pamatpatiesību audiem un metiem.

Cik viss bija skaidrs, kad aiz manām acīm neslēpās māte! Es biju atdzimusi, Siāmas dvīnis, kas beidzot atšķirts no sava nīstā, apgrūtinošā dubultnieka. Es modos agri, gaid-pilna kā mazs bērns, lai ieraudzītu pasauli, no kuras nomazgāta manas mātes indīgā migla, viņas pienainie miasmi. Šī zaigojošā zilgme, šis marts būs mana metafora, mana zīmotne, kā Marijas tērps, zils, apdarināts ar sermuļādām, pusnakts ar briljantiem. Kas es būšu tagad, paņēmusi sevi atpakaļ, lai būtu Astrida Magnusena, beidzot, viena?

Mīļā Astrida!

Bravo! Lai gan Tava vēstule, vērtēta kā dzeja, nav pati pilnība, tā vismaz liecina par dzirksti, par spēju uzliesmot; nekad nebūtu ticējusi, ka Tev tāda piemīt. Tomēr, nudien, Tu taču nevari domāt, ka tik viegli izrausies no manis brīvībā. Es dzīvoju Tevī, Tavos kaulos, Tava prāta smalkajos savijumos. Es esmu Tevi radījusi. Es esmu veidojusi domas, ko Tu atrodi, noskaņojumus, kurus Tu jūti. Tavas asinis čukst manu vārdu. Pat savā dumpībā Tu esi mana.

Tu gribi manu noļBlu, prasi manu kaunu? Kāpēc Tu gribi, lai es esmu mazāka par to, kas esmu, - lai Tev būtu vieglāk mani pamest? Labāk būtu, ja Tu uzskatītu mani par grotesku, par pilnu ar fantāzijām.

Esmu laukā no izolācijas bloka, paldies par apvaicāšanos. Kad tiku pārcelta atpakaļ uz B bloku, tur mani citu vēstījumu starpā gaidīja vēstule no "Harper's”. Ak, kas par uzslavām, es esot cietuma Plāta'! (Lai gan es neesmu pašnāvniece, neesmu cepta dzejniece ar galvu krāsnī starp kartupeļiem.)

Neatsakies no manis tik drīz, Astrid. Ir cilvēki, kas interesējas par manu lietu. Es te nesapelēšu kā Vīrs dzelzs maskā. Ir gadu tūkstoša beigas. Var notikt viss. Un, ja man bija jāsaņem netaisnīgs cietumsods, lai mani pamanītu "Harper's” -nu... varētu gandrīz sacīt, ka tas ir bijis to vērts.

Un, ja tā padomā, kad biju brīvībā, tad laba diena bija tā, kurā pienāca ar roku rakstīts atteikums no kāda “Suņa Elpas Apskata”.

Viņi ņem garu dzejoli par putnu tēmu - cietuma vārnas, gāju zosis, es izmantoju pat dūjas, atceries tās? Sen-tendrūspleisā. Protams, atceries. Tu atceries visu. Tev bija [17] bail no izpostītās baložbūdas, Tu negāji pagalmā, pirms es nebiju izbakstījusi efeju pudurus, lai aizbiedētu čūskas.

Tu vienmēr baidījies no tā, no kā nav jābaidās. Es daudz vairāk bažījos par izredzēm, ka dūjas varētu atgriezties, lai gan drāšu žoga vietā jau sen kuploja efejas.

Tu gribi mani norakstīt? Pamēģini. Tikai, kad zāģēsi pušu dēli, uz kura pati stāvi, apdomā, kurš gals tam ir pienaglots pie kuģa klāja.

Es izdzīvošu, bet Tu? Man ir sekotājas - tās es dēvēju par saviem bērniem. Jaunas, ievainotas mākslinieces, kuras kvēlo apbrīnā, viņas dodas šurp svētceļojumos no Fontānos un Longbīčas, Sonomas un Sanbernardīno, viņas ierodas pat no tādas tālienes kā Vankūvera britu Kolumbijā. Un, ja atļauts sacīt, viņas manai gaumei atbilst daudz vairāk nekā drebošas aktrises ar divu karātu laulības riņķiem. Viņu vidū

9 9 9

ir izbijušas feministes, lesbietes, dziednieces un izpildītājmāk-slinieces no visa Rietumkrasta, savā ziņā tā ir Nelegālās Dievietes svīta. Viņas ir gatavas man palīdzēt jebkurā iespējamā veidā; viņas ir ar mieru piedot man visu. Kāpēc Tu ne?

Tava mīlošā māte Masturbējošā Puvekļu Vārna

P.S. Man Tev ir kāds pārsteigums. Nupat tikos ar savu jauno advokāti Sūzanu D. Velerisu. Vai pazīsti uzvārdu ? Šo sievieškārtas nolādēto dvēseļu advokāti? To ar melnajām cirtām un tik sarkanām lūpām kā klaboši uzvelkamie zobi? Viņa ir ieradusies ekspluatēt manu mocekles statusu. To es viņai labprāt novēlu. Tur visiem būs vairāk nekā pietiekami.

Es stāvēju durvīs, noraudzīdamās, kā no kalniem ceļas mākoņi. Viņi nelaidīs māti ārā. Viņa ir nogalinājusi vīrieti, kuram bija tikai trīsdesmit divi gadi. Kāpēc lai svarā kristu tas, ka viņa ir dzejniece, cietuma Plāta? Viņas dēļ ir miris cilvēks. Viņš nebija pati pilnība, viņš bija savtīgs, pilns ar trūkumiem, bet kas par to? Viņa izdarītu to atkal, nākamreiz pat vēl sīkāka iemesla dēļ. Paskat, ko viņa nodarīja Klē-rai! Neticēju, ka jelkādam advokātam varētu nākt prātā aizstāvēt māti tiesā.

Nē, to visu viņa ir izfantazējusi. Pūlēdamās ievilināt mani lamatās, palikt man priekšā kāju, atkal iebāzt mani savā maisā. Tas neies cauri, vairs ne. Es esmu izrāvusies brīvībā no viņas svešā klēpja, mani vairs nevarēs iemānīt tur atpakaļ. Lai viņa ietin fantāzijās savus jaunos bērnus, lai kaļ ar viņiem sazvērestību plānus zem palmām apmeklētāju pagalmā. Es skaidri zināju, no kā ir jābaidās. Viņiem nebija ne jausmas, ka efejās slēpjas čūskas.

Māršala vidusskolā ceturtajā stundā mēs mācījāmies par Pilsoņu karu. Skolēni pārpildītajā klasē sēdēja uz palodzēm un uz zemajiem grāmatplauktiem telpas galā. Nedarbojās apkure, un misters Delgado bija ģērbies biezā, zaļā svīteri, ko viņam kāds noadījis. Viņš rakstīja uz tāfeles - slīpi uz kreiso pusi, no augšas uz leju - vārdu “Getisburga”, kamēr es uz savas piezīmju burtnīcas linijpapīra centos uzskicēt svītera raupjo rakstu un viņa dīvaino stāju, rakstot no augšas uz leju. Tad es pievērsos savai vēstures grāmatai, kas gulēja uz sola, atvērta lappusē ar lielā kaujaslauka fotoattēlu.

Mājās biju izpētījusi to ar palielināmo stiklu. Bez lupas nebija saredzams, ka kritušajiem fotogrāfijā nav ne zābaku, ne ieroču, ne mundieru. Viņi gulēja īsajā zālē vienās zeķēs, viņu baltās acis skatījās mākoņainajās debesīs, un nebija iespējams pateikt, kurā pusē viņi karojuši. Ainava, gluži kā skatuve, izbeidzās aiz koku rindas tālumā. Karš bija aizgājis tālāk, atstājot vienīgi kritušos.

Trijās kaujas dienās pie Getisburgas bija cīnījušies simt piecdesmit tūkstoši vīru. Krita katrs trešais. Es pūlējos apjēgt šo neiedomājamo skaitli. Eksistences audumā bija izrauts gigantisks robs, un pa to trijās dienās aizlidojuši piecdesmit tūkstoši dvēseļu. Klēra nomira, Bārijs nomira, bet Getisburgā nomira piecdesmit tūkstoši. Kā gan Dievs neraudājis spēja noskatīties viņu aiziešanā? Kā viņš spēja ļaut saulei uzaust pār Getisburgu?

Atcerējos, kā mēs ar māti bijām apmeklējušas kaujaslauku Francijā. Mēs ilgi braucām vilcienā uz ziemeļiem. Māte bija ģērbusies zilās drānās, vēl tur bija sieviete ar bieziem, melniem matiem un vīrietis apbružātā ādas jakā. Vilcienā mēs ēdām šķiņķi un apelsīnus. Apelsīniem iekšpusē bija plankumi, no tiem sūcās sula. Stacijā mēs nopirkām magones un ar taksometru izbraucām ārā no pilsētas. Mašīna apstājās milzīga lauka malā. Bija auksti, brūnā zāle saplakusi vējā. Līdzenumu izraibināja balti akmeņi, un es atcerējos, cik tas bija tukšs, un vējš pūta cauri manam plānajam mētelītim. Kur tas ir, es jautāju. Icivīrietis atteica, glaudīdams savas gaišās Ūsiņas. Matos viņam vīdēja balti ģipša putekļi.

Es stingi skatījos uz īso, vēja ņirbināto zāli, taču nespēju iztēloties, kā te miruši karavīri, kā dārdējuši lielgabali, bija tik kluss, tik ļoti tukšs, un magone man rokā pukstēja sarkana kā sirds. Viņi fotografēja cits citu pret dzelteni pelēkajām debesīm. Atceļā sieviete iedeva man šokolādi zelta papīriņā.

Es joprojām jutu šīs šokolādes garšu, jutu magoni, sarkanu manā rokā. Un šis vīrietis. Etjēns. Gaisma pa jumta logu ieplūda viņa darbnīcā, rūts stiklu sašūnoja drāšu režģis. Tur vienmēr bija auksti. Grīda bija no pelēka betona. Tur bija vecs, pelēks dīvāns, piemētāts ar avīzēm, un visu [18] klāja balti putekļi no ģipša, no kura viņš darināja savas skulptūras, pārklādams ar ģipsi stieples un lupatas. Tur es spēlējos ar koka lelli, tēlnieka manekenu, likdama to dažādās pozās, kamēr viņam pozēja mana māte.

Tik daudz baltās krāsas. Viņas miesa un ģipsis, un putekļi, mēs bijām balti kā melderi. Vecais sildītājs, ko viņš bija novietojis līdzās mātes krēslam, nedeva nekādu labumu, tikai rūca un izplatīja svilstošu matu smaku. Viņš atskaņoja franču rokenrola ierakstus. Es joprojām spēju sajust tās telpas aukstumu. Tur pie āķa karājās skelets, kuru es drīkstēju dancināt.

Māte nosūtīja mani leja uz veikalu pēc pudeles piena. Une bouteille du lait, es vingrinājos sacīt, iedama turp. Es negribēju iet, bet viņa lika. Pienu pārdeva pudelē ar spožu folijas vāciņu. Atceļā es apmaldījos. Metu lokus tumstošajā vakara krēslā, pārāk izbijusies, lai raudātu, cieši turēdama piena pudeli. Beidzot, pārgurusi tā, ka vairs nespēju paiet, es apsēdos uz kāpnītēm pie daudzdzīvokļu mājas, pie zvana pogu rindām, pogas bija tumšas, iespīdējās tikai tā, kurai pieskārās pirksti. Stikla durvis ar izliektu rokturi. Franču cigarešu, auto izplūdes gāzu smārds. Garām gāja flaneļa bikšu staras, neilona zeķes un augstpapēžu kurpes, vilnas mēteļi. Man gribējās ēst, taču bija bail vērt vaļā piena pudeli, bail, ka viņa dusmosies.

Pēkšņi es ieraudzīju sava sapņa tukšos logus.

Oū est ta mama, jautaja neilona zeķes, jautāja bikšu staras. Elle revient,[18] es atbildēju, pati tam neticēdama.

Māte izlēca no taksometra, ģērbusies savā adītajā mētelī ar izšuvumiem un sprogaino vilnas apmali. Viņa man uzkliedza, sagrāba mani. Pudele izslīdēja man no rokām. Tas, kā piens izskatījās uz ietves. Vizoši balts, ar asām stikla šķembām. [19]

***

Pa ceļam uz mājām es nokopēju kaujaslauka fotogrāfiju un nosūtīju to viņai kopā ar četriem no avīzes izgrieztiem vārdiem, sabērtiem aploksnē:

KAS ESI

TU PATIESĪBĀ ?

Pēc vakariņām sēdēju savā istabā uz lupatiņu grīdsegas, ar papīrgriežamo griezu no veciem žurnālu vākiem siluetus un šuvu tos pie bambusa irbulīŠicm, ko reiz biju paņēmusi līdzi no Tiny Thai restorāna. Tās bija mītiskas figūras, pus-dzīvnieki, puscilvēki: Pērtiķu karalis, ar brieža ragiem rotātais vīrs, kurš ik gadu tiek upurēts, lai nestu auglību druvām, viedais kentaurs Hīrons un Izīda ar govs galvu, Medūza un Mīnotaurs, Azīgais vīrietis un Baltās Vārnas sieviete, un Lapsu pavēlniece ar savu pēdējo naudas ieguves plānu. Pat skumīgais Daidals ar savu spārnoto zēnu.

Patlaban šuvu roku pie Mīnotaura ķermeņa, kad pie durvīm kāds klusu pieklauvēja. Muskuss, tā ož kaut kas zagts. Pret durvju stenderi balstījās Sergejs, sakrustojis muskuļotās rokas, ģērbies spodrā, baltā kreklā un džinsos, ap delnas locītavu zelta pulkstenis, tik liels kā kuģa kompass. Viņa skatiens šaudījās pa istabu, aptvēra visu šo jucekli -kastēs samestas drēbes, manas somas, pilnas ar skiču blokiem un pabeigtiem zīmējumiem, puķainie aizkari izbalējuši līdz pasteļtoņiem. Viņa skatiens ietvēra visu, bet ne tā kā mākslinieka acs, kura saredz formas, saredz ēnas. Šis skatiens bija profesionāls, tas bez vārdiem izvērtēja iespējas, to, cik grūti būs dabūt vajadzīgo laukā pa logu un iekšā mašīnā. Nekas no redzētā nebija pūliņu vērts. Izdilis paklājs, vecas gultas, Ivonnas papīra zirgs, papīrspiedne, kurai iekšā vizuļi, nevis sniegpārslas, un uzraksts Universal Stu-dios Tour. Viņš nogrozīja galvu. “Te ne suns nevar dzīvot,” viņš noteica. “Astrid. Ko tu darīsi?”

Piesēju pie irbulīša Mīnotaura roku, turēju to pie lampas, kustināju augšup lejup un runāju Mīnotaura vietā. “Te ne suns nevar dzīvot, ” es teicu, atdarinādama Sergeja stipro akcentu. “Bērni gan. Bet suņi ne. Suņi ne.” Mīnotaurs norādīja uz viņu. “Kas tev ir pret suņiem?”

“Spēlējies ar lellēm.” Viņš pasmaidīja. “Dažreiz tu esi sieviete, dažreiz maza meitene.”

Es ieliku Mīnotauru kārbā pie pārējiem - pie papīra pusdievu un briesmoņu buķetes. “Rīnas nav mājās. Viņa pie Natālijas met pa lampu.”

“Kas teic, ka es nāk pie Rīnas?” Sergejs atgrūdās no stenderes un ienāca istabā, nevērīgi, tāpat vien, nevainīgs kā veikala zaglis. Viņš cilāja priekšmetus, nolikdams tos atpakaļ tieši tai pašā vietā, no kuras paņēmis, un neradīja ne mazāko troksnīti. Es nespēju atraut no viņa acis. Šķita, it kā būtu atdzīvojies kāds no maniem dzīvniekcilvēkiem, it kā es būtu izsaukusi viņu pati. Cik reižu es biju domājusi par šo brīdi - Sergejs ierodas, pēkšņi ir klāt gluži kā runcis, kas tup aiz žoga un aicinādams ņaud. Tas bija drausmīgi mulsinoši, no manis plūda kaut kāds civetkaķa smārds, sievišķīgs, nepārprotams seksuālās vēlmes parfīms, kuram viņš bija sekojis, lai atrastu mani šeit, tumsā.

Sergejs paņēma Ivonnas papīrspiedni, sakratīja to un vēroja, kā vizuļi laižas lejup. Dzīvojamā istabā darbojās televizors, Ivonna aizrautīgi skatījās kādu modernu vakara drāmu par smalkiem, jauniem ļaudīm, kuri valkā Freda Sī-gela drēbes, kuriem ir labas frizūras un stilīgākas problēmas nekā viņai. Sergejs iebāza pirkstu Ivonnas acu ēnu trauciņā un mazliet uztriepa sev uz plakstiem. “Ko tu domā?”

Viņš smaidot piešķieba galvu, aplūkoja sevi spogulī, ar vienu roku atglauda gaišos matus, ārišķīgs kā sieviete. Spogulī viņš vēroja mani.

Viņam bija plati, miegaini plaksti, sudrabs tiem piestāvēja. Viņš izskatījās kā princis kādā baletā, taču nepārprotami oda pēc dzīvnieka, piepildīja istabu ar savu muskusu. Tieši šīs smaržas dēļ es reiz biju nočiepusi vienu viņa T kreklu. Diez vai viņš to vispār pamanījis.

“Astrid.” Viņš apsēdās uz manas gultas malas, nolika uz galvgaļa savu muskuļaino roku, zem ādas zarojās resnas dzīslas. Kad viņš apsēdās, pat atsperes nciečīkstējās. “Kāpēc vairies no manis?”

No veca Scientific American vāka es sāku griezt laukā nāru ar gariem jūgendstila matiem. “Tu esi viņas čalis. Man patīk te dzīvot. Tāpēc es no tevis vairos.”

Šī murrājošā runča balss. “Kas viņai teiks? Es? Tu?” viņš sacīja. “Es tevi drusku pazīstu, Astrid, krasavitza. Neesi tik laba meitene. Cilvēki domā, bet es redzu cilu.”

“Ko tu redzi?” es jautāju. Interesanti, kādus ērmīgus kropļojumus mans tēls iemantojis, pārtulkots Sergeja prāta kanalizācijas caurulēs.

“Tu mani redzi, tev patīk. Es jūtu, ka tu skaties un tad novērsies. Varbūt baidies, ka būsi kā viņa, daT Viņš pameta ar galvu uz istabas pusi, uz Ivonnas pusi, ar rokam rādīdams lielu vēderu. ‘Tu neuzticies. Es nekad neuztaisīs tev bērnu.”

It kā tur būtu tas āķis. Es baidījos, bet ne jau no tā. Zināju - tiklīdz ļaušu, lai viņš man pieskaras, es vairs nespēšu apstāties. Atcerējos to dienu, kad mana māte ar draugiem dzēra rotējošā bārā Bonaventūras viesnīcas augšstāvā, un mani vilktin vilka pie logiem, tukšums vilka mani laukā. Šī sajūta pārņēma mani ikreiz, atrodoties vienā istabā ar Sergeju, - šī slīdēšana pretim kritienam.

“Varbūt man patīk Rina,” es sacīju, sīkiem šķēlieniem iegriezdama nārai astē zvīņas. “Sievietēm diez kā neiet pie sirds tas, ja citas pārguļ ar viņu mīļākajiem.”

Smaids noslaucīja viņa seju kā grīdlupata. “Nebēdā par Rīnu.” Viņš iesmējās, ņurdošie smiekli skanēja kaut kur zem akurātās jostas, kaut kur šaurajos džinsos. “Viņa netur lietas ilgi. Viņai patīk tirgot. Šodien Sergejs, rīt cits. Čau, sveiki, neaizmirsti cepuri. Bet tev - kaut kas cits. Skaties.” Viņš kaut ko izņēma no krekla kabatas. Manu skatienu tas piesaistīja gluži kā jāņtārpiņš. Tā bija kaklarota, briljants sudrabainā ķēdītē. “Atradu zemē uz ielas. Gribi?”

Viņš mēģina nopirkt mani par zagtu kaklarotu? Man uznāca smiekli. Atradis uz ielas. Drīzāk jau kādai naktsgaldiņā. Vai pat viņai ap kaklu, kā lai es zinu? Divstāvu mājā Mārvistā es piesardzīgi izceļu no gropēm stikla slīddurvis. Bērnu izmantotājs, kas piedāvā tev konfekti, vizināšanos savā mašīnā. Tad, lūk, kā tādi kā Sergejs savaldzina sievieti, kuru ir iekārojuši! Bet pietika taču jau tikai ar viņa smaržu un balsi, un dzīslu zilajam virvēm uz delmiem, ar šīm miegainajām, zilajām acīm, kas tagad zalgoja zem sudrabainajiem plakstiem, pietika ar šo noziedznieka smaidu.

Viņš savilka bēdīgu seju. “Astrid. Smukā meitene. Tā ir dāvana no manas sirds.”

Sergeja sirds. Šis tukšais gaitenis, šī nevēdinātā telpa. Sentimentalitāte nozīme iedvest sev jutās, kuru tev patiesībā nemaz nav. Ja es būtu laba meitene, tad justos aizvainota, iztriektu viņu laukā. Neliktos zinis ne par viņa smaidu, ne par aprisēm viņa džinsos. Bet viņš mani pazina. Viņš saoda manu iekāri. Es jutu, kā slīdu tuvāk logiem, tukša gaisa vilkta.

Sergejs saāķēja ķēdīti man ap kaklu. Tad saņēma manu plaukstu un nolika to sev starp kājām, tur, siltumā, es jutu, kā viņš briest zem manas delnas. Tas bija piedauzīgi, un mani uzbudināja tas, ko juta mana plauksta, - pēc šā vīrieša es ilgojos gluži kā pēc kritiena. Viņš pieliecās un noskūpstīja mani tā, kā es vēlējos tikt skūpstīta - kaislīgi, viņa mute garšoja pēc viņvakara sīvā. Viņš atvēra manas poliestera blūzes rāvējslēdzēju, novilka blūzi man pār galvu, noģērba man svārkus un iesvieda tos Ivonnas gultā. Viņa rokas mani modināja, es biju gulējusi dziļā miegā, pati to neapzinādamās, tik ilgu laiku.

Tad Sergejs sastinga, un es atvēru acis. Viņš skatījās uz manām rētām. Ar pirkstu galiem izsekoja suņu kodienu Morzes šifram uz maniem delmiem un stilbiem, pec tam šāvienu rētām uz pleciem, krūtīm, gūžas, ar īkšķi mērīdams to dziļumu, aplēsdams to vecumu un smagumu. “Kas tev to izdarīja?”

Kā gan es varētu paskaidrot, kas man to nodarījis? Man būtu jāsāk ar savu dzimšanas datumu. Pametu acis uz durvīm, joprojām atvērtām, mēs dzirdējām televizoru. “Šī ir kāda izstāde, vai?”

Bez trokšņa aizvēris durvis, Sergejs atpogāja kreklu, pakurināja to uz krēsla atzveltnes, novilka bikses. Viņa augums bija balts kā piens, zili dzīslots, tas bija draudīgs, slaiks un blīvs kā marmors. Man aizrāvās elpa. Kā gan ir iespējams sajaukt patiesību ar skaistumu, es domāju, lūkodamās viņā. Patiesībai ir iekritušas acis, tā ir izdēdējusi vai rētaina, trūdoša. Tai ir slikti zobi, mati sirmi un nekopti. Turpretī skaistums ir tukšs kā izdobts ķirbis, ārišķīgs kā papagailis. Taču tam ir vara. Tas smaržo pēc muskusa un apelsīniem un liek tev aizvērt acis lūgšanā.

Viņš zināja, kā man pieskarties, zināja, kas man patīk. Es nejutos pārsteigta. Es biju slikta meitene, kas atkal gulstas blakus tēvam. Viņa mute uz manām krūtīm, viņa plaukstās ap manu dibenu, man starp ciskām. Nebija nekādas poēzijas mūsu kustībās uz zemē nomestā dzeltenā gultas pārsega. Viņš nolika mani tādās pozās, kā viņam patika, manas kājas viņam pār pleciem, viņš jāja mani kā kazaks. Piecēlās, turēdams manu svaru sažņaugtās rokās, un triecās manī. Es redzēju mūs skapja spogulī. Pārsteigta ieraudzīju, cik maz esmu līdzīga sev - ar šīm acīm aiz pievērtiem plakstiem, ar seksuālu smaidu, ne Astrida, ne Ingrida, šo sievieti es nekad nebiju redzējusi, šī lielā pēcpuse, garās kājas apvītas Sergejam ap vidu, cik gara es esmu, cik balta.

Mīļā Astrida!

Mani atbrauca intervēt kāda meitene no “Mūsdienu Literatūras”. Gribēja uzzināt par mani visu. Mēs runājām stundām ilgi; viss, ko es viņai pateicu, bija meli. Mēs esam lielākas par biogrāfiju, manu dārgumiņ. Lai nu kam, bet Tev tas būtu jāzina. Galu galā, kas gan ir gara pasaules biogrāfija? Tu biji mākslinieces meita. Tev piederēja daile un brīnumi, ģenialitāti Tu uzsūci sevī jau zīdaiņa vecumā kopā ar ābolu mērci, ar katru labas nakts skūpstu. Pēc tam Tev bija plastmasas Jēzus un pusmūža mīlnieks ar septiņiem pirkstiem, Tu biji ieslodzīta tirkīzā, Tu biji lolotā ēnas meita. Tagad Tu esi Riplstrītā, no kurienes sūti man miroņu fotogrāfijas un no maniem vārdiem darinātus sliktus dzejoļus. Tu gribi zināt, kas es esmu?

Kas es esmu? Es esmu tā, par ko uzdodos, un rīt es būšu pavisam cita. Tu esi pārāk nostalģiska, Tu gribi, lai atmiņas sniedz Tev drošību, mierina Tevi. Pagātne ir garlaicīga. Svarīgs ir tikai cilvēks pats un tas, ko viņš rada no apgūtajām zināšanām. Iztēle izmanto visu, kas tai nepieciešams, bet pārējo atmet, - turpretī Tu gribi veidot no tā muzeju.

Neglabā pagātni, Astrid. Nelolo neko. Sadedzini to. Mākslinieks ir fenikss, kurš sadeg, lai iznirtu no pelniem.

Māte

Flečera pašapkalpošanās veļas mazgātavā es šķiroju mūsu netīro veļu, krāsaino atsevišķi no baltās, atsevišķa kaudze aukstajam un karstajam ūdenim. Man patika nest veļu uz mazgātavu, šķirot, iemest monētas, man patika veļas pulvera un žāvētāju mierinošā smarža, mašīnu dūkoņa, kokvilnas un džinsu auduma plīkšķi, kad sievietes locīja savas drēbes, savus svaigi mazgātos palagus. Bērni spēlējās ar māšu veļas groziem, līda tajos kā sprostos, rotaļājās tajos kā laivās. Ari man gribējās ietupties grozā un iedomāties, ka esmu burulaivā.

Mana māte nevarēja ciest nekādus saimniecības darbus, sevišķi tādus, kuri veicami citu klātbūtnē. Viņa gaidīja, līdz visas drēbes mums bija netīras, bet apakšveļu dažreiz mazgāja izlietnē, lai lielo mazgāšanu varētu atlikt vēl uz dažām dienām. Kad mēs vairs nevarējām vilcināties ne brīdi ilgāk, tad žigli sametām veļu mašīnās un gājām prom, iegriezāmies kinoteātri, aplūkojām grāmatas. Ikreiz atgriezušās, mēs atradām veļu slapju, nosviestu uz mašīnām vai uz veļas locīšanas galdiem. Man vienmēr bija kauns, ka citi pieskārušies mūsu mantām. Visi citi varēja palikt turpat un pieskatīt savu veļu, kāpēc to nevarējām mēs? “Tāpēc, ka mēs neesam visi citi,” māte parasti attrauca. “Mēs ne par mata tiesu nelīdzināmies visiem citiem.”

Ja neņem vērā to, ka netīra veļa bija arī viņai.

Kad veļas kaudzes bija izžāvētas, palagi izbalināti līdz saprātīgam baltumam, es braucu mājās ar Nikijas pikapu, to viņa man aizdeva īpašos gadījumos, piemēram, kad bija pārāk piedzērusies, lai sēstos pie stūres, vai kad es vedu mazgāt ari viņas veļu. Piebraucamā ceļā apturēju mašīnu. Rīnas mājas lievenī sēdēja divas meitenes, kuras nekad nebiju redzējusi. Baltās, ar svaigām sejām, nekrāsojušās. Vienai mugurā bija retrostila kleita ar sīkām puķītēm, gaišbrūnie mati saņemti mezglā, tajā iesprausts irbulītis. Tumšmate bija ģērbusies džinsos un sārtā kokvilnas svīterī ar augstu apkakli. Melni, spoži mati līdz pleciem. Zem sārtās kokvilnas vīdēja mazie krūšgaliņi.

Meitene retrokleitā piecēlās, piemiegusi plakstus pret sauli, acis tikpat pelēkas kā kleita, vasarraibumi. Viņa nedroši pasmaidīja, kad es izkāpu no mašīnas. “Vai tu esi As-trida Magnusena?” viņa jautāja.

Es noņēmu no pasažieru sēdekļa atkritumu maisu, pilnu ar salocītu veļu, otru izcēlu no gultas pikapa kulbā. “Un kas esi tu?”

“Es esmu Hanna,” viņa atbildēja. “Tā ir Džūlija.”

Pasmaidīja ari otrā meitene, bet ne tik plati.

Nekad nebiju viņas redzējusi. Viņas jau nu noteikti nemācījās Māršala skolā un bija par jaunām, lai strādātu par sociālajām darbiniecēm. “Jā, un tad?”

Mulsumā pietvīkušiem vaigiem Hanna paskatījās uz tumšmataino Džūliju, meklēdama atbalstu. Pēkšņi es apjēdzu, kāda izskatos viņu acīs. Skarba, no ielas. Acu ēnas, melns poliestera krekls, melni biezzoļu zābaki, vesela kaskāde sudraba auskaru, visāda lieluma riņķi no vismazākā līdz softbola bumbas izmēriem. Kādu dienu Nikija un Ivonna aiz tīrās garlaicības bija izdūrušas man ausu ļipiņās caurumus. Es ļāvos. Viņām bija prieks mani veidot. Es biju sapratusi - lai ko man karinātu ausīs vai vilktu mugurā, es esmu neizšķīdināma kā smilts ūdenī. Saskalo mani, un es vienmēr nogulsnēšos apakšā.

“Mēs tikai atbraucām ar tevi iepazīties, paskatīties... vai nevaram kaut ko līdzēt,” Hanna teica.

“Mēs pazīstam tavu māti,” piemetināja Džūlija. Balss viņai bija zemāka, rāmāka. “Mēs apmeklējam viņu Koronā.” Viņas bērni. Viņas jaunie bērni. Manas aizstājējas. Prātīgas un jaundzimušās. Šī viņas amnēzija! Tagad es jau sešus gadus dzīvoju svešās mājās, biju cietusi badu, raudājusi, ubagojusi, mana miesa bija kaujaslauks, mans gars ievainots, izvagots sprādzienu bedrēm kā aplenkta pilsēta, un nu es tiku aizstāta ar kaut ko nesakropļotu, kaut ko neskartu?

“Mēs mācāmies Picera koledžā Pomonā. Par viņu mēs mācījāmies sieviešu studijās. Apmeklējam viņu katru nedēļu. Viņa tik daudz zina par visu ko, viņa ir gluži neticama. Ikreiz, kad aizbraucam, viņa mūs vienkārši satricina.”

Ko gan māte iedomājās, sūtīdama šurp šos koledžas skuķus? Vai mēģināja samalt mani talka pūderī, miltos, no kuriem cept kādu rūgtu maizi? Vai šis bija augstākais sods par manu liegšanos aizmirst? “Ko viņa grib no manis?”

“Ak nē,” Hanna teica. “Viņa nav mūs sūtījusi. Mēs atbraucām pašas. Bet viņai pateicām, ka gribam nosūtīt tev intervijas kopiju, saproti?” Viņa pacēla žurnālu, ko bija virpinājusi rokās, un tumši nosarka. Savā ziņā es apskaudu šo spēju nosarkt. Tā es vairs nepratu sarkt. Tagad mani nemulsināja nekas. Es jutos veca, apgrauzta skrandās līdz nepazīšanai kā kurpe, kas iedota sunim. “Un tad, zini, mums ienāca prātā - ja jau mēs tagad zinām, kur tu dzīvo, tad varētu...” Un viņa bezpalīdzīgi pasmaidīja.

“Mēs nolēmām atbraukt un apvaicāties, vai nevaram tev kaut kā palīdzēt,” sacīja Džūlija.

Redzēju, ka viņām ir no manis bail. Viņas bija gaidījušas, ka manas mātes meita būs citāda, vairāk līdzīga viņām. Maiga, sirsnīga. Tas bija gatavais ārprāts. No manas mātes viņām nebija bail, toties no manis gan.

“Vai tur ir tā intervija?” es noprasīju un izstiepu roku pēc žurnāla.

Hanna centās izgludināt žurnālu uz sava puķainā ceļgala. Uz vāka - manas mātes seja aiz stiepļu režģa, pie telefona izolatorā. Viņa laikam bija kaut ko nodarījusi, parasti taču bija jātiekas pie piknikgaldiem. Viņa izskatījās skaista, smaidīja, zobi joprojām nevainojami, Fronteras vienīgā uz mūžu ieslodzītā ar nevainojamiem zobiem, taču acis bija gurdas. Mūsdienu Literatūra.

Apsēdos blakus Džūlijai uz saplaisājušiem lieveņa pakāpieniem. Hanna apsēdās pakāpienu zemāk, kleita noplī-voja aplī kā Aisedoras dejassolī. Atvēru intervijas lapas, izšķirstīju tās. Manas mātes žesti, delna pie pieres, elkonis uz palodzes. Galva pie rūts, acis nolaistas. Mēs esam lielākas par biogrāfiju. “Par ko jūs ar viņu runājat?” es vaicāju.

“Par dzeju.” Hanna paraustīja plecus. “Par to, ko lasām. Par mūziku, par visu ko. Dažreiz viņa runā par kaut ko tādu, ko redzējusi televīzijas ziņās. Cits par tādiem jautājumiem vispār nelauzītu galvu, bet viņa uz to paskatās no gluži neticama redzesleņķa.”

Pasaules pārveidošana.

“Viņa runā par tevi,” sacīja Džūlija.

Tas bija pārsteigums. “Ko viņa saka par mani?”

“Ka tu esi, nu... Audžumājā. Viņa briesmīgi pārdzīvo notikušo,” Hanna teica. “Un visvairāk tevis dēļ.”

Es skatījos uz šīm meitenēm, koledžas meitenēm ar svaigām, kosmētikas neskartām sejām, uzticīgām, gādīgām. Un jutu bezdibeni starp mums, to visu, kas es nekad nebūšu, jo esmu tā, kas esmu. Pēc diviem mēnešiem es beigšu vidusskolu, taču nestāšos Picera koledžā, tas nu bija skaidrs. Es biju vecais bērns, pagātne, kas jāsadedzina, lai mana māte, šis fēnikss, atkal varētu iznirt, pacelties no pelniem kā zelta putns. Mēģināju paraudzīties uz māti ar viņu acīm. Skaistā, ieslodzītā, dzejiskā dvēsele, ģeniālā cietēja. Vai mana māte cieš? Piespiedu sevi to iztēloties. Nav šaubu, viņa cieta, kad Bārijs todien izmeta viņu no savas mājas, iepriekš ar viņu pārgulējis. Bet, kad viņa nogalināja Bāriju, šīs ciešanas tika savā ziņā izpirktas. Vai tagad viņa cieš? To es tiešām nespēju pateikt.

“Tātad jūs nolēmāt atbraukt šurp - un tālāk?’’ es noprasīju. “Adoptēt mani?”

Es iesmējos, bet viņas ne. Es biju kļuvusi pārāk skarba, varbūt līdzinājos mātei vairāk, nekā pašai šķita.

Džūlija uzmeta Hannai skatienu, kas likās sakām: “Vai es tev neteicu?” Redzēju, ka šī bijusi gaišmates ideja. “Jā, nu, uz to pusi. Ja tu gribētu.”

Tik negaidīts godīgums, simpātijas tik gauži nevietā. “Jūs neticat, ka viņa nogalināja to cilvēku, vai ne?” es teicu.

Hanna steigšus papurināja galvu. ‘Tas viss ir briesmīgs pārpratums. Murgs. Par to viņa stāsta savā intervijā.”

Par to es nešaubījos. Publikas priekšā viņa vienmēr uzstājās lieliski. “Jums būtu jāzina viens fakts,” es sacīju. “Viņa tiešām nogalināja to cilvēku.”

Hanna ieplestām acīm lūkojās manī. Džūlijas skatiens bēga pie draudzenes. Viņas bija satriektas. Džūlija kā sargādama paspēra soli uz savas trauslās draudzenes pusi, un es piepeši jutos cietsirdīga, itin kā būtu pateikusi maziem bērniem, ka nekādas zobu laumiņas vispār nav, ka viņu mamma ielavās bērnistabā, kad viņi jau aizmiguši. Taču viņas nebija mazi bērni, viņas bija sievietes un apbrīnoja kādu, par kuru viņām nebija ne mazākās jausmas. Paskaties nu reiz acīs raganai Patiesībai, koledžas meitenīt.

“Tas nav tiesa,” Hanna sacīja. Papurināja galvu, papurināja to vēlreiz, it kā varētu izpurināt laukā manus vārdus. “Tā nav.” Viņa lūdzās, lai pasaku, ka tā nav.

“Es tur biju klāt,” es teicu. “Redzēju, kā viņa jauc zāles. Viņa nav tāda, kāda Šķiet.”

“Tomēr viņa ir diža dzejniece,” piezīmēja Džūlija.

“Jā,” es apstiprināju. “Slepkava un dzejniece.”

Hanna spēlējās ar savas debeszilās kleitas podziņu, un tā palika viņai rokā. Viņa stingi skatījās uz pogu plaukstā, seja bija sarkanos plankumos kā biešu borščs. “Viņai būs bijuši savi iemesli. Varbūt tas vīrietis viņu sita.”

“Tas vīrietis viņu nesita,” es attraucu. Atspiedos ar rokām pret ceļgaliem un pieslējos kājās. Piepeši jutos ļoti nogurusi. Varbūt Nikijas istabā vēl bija kāda kripata zālītes.

Džūlija pacēla pret mani savas brūnās acis, nopietnas un mierīgas. Varētu nodomāt, ka viņa ir saprātīgāka par Hannu, mazāk padevusies manas mātes burvībai. “Tad kāpēc viņa to izdarīja?”

“Kāpēc cilvēki nogalina tos, kas viņus pametuši?” es teicu. “Tāpēc, ka jūtas sāpināti un sadusmoti un nespēj paciest šīs jūtas.”

“Es esmu tā jutusies,” Hanna sacīja. Rietošās saules gaisma skāra matu cirtainos galus, kas bija izslīdējuši no mezgla, veidojot viņai ap galvu sprogainu oreolu.

“Tomēr tu neesi nevienu nogalinājusi,” es noteicu.

“Bet gribēju nogalināt.”

Noraudzījos, kā viņa ņurca savas retrokleitas puķaino malu, kleita pavērusies vietā, kur iztrūkusi poga, spraugā vīd sārta āda. “Protams. Varbūt tu pat fantazēji, kā to izdarīsi. Taču tu to neizdarīji. Tur ir liela atšķirība.”

Pie kaimiņu mājas jukas kokā iedziedājās smējējputns, skaņas uzvirmoja kā ūdens.

“Varbūt atšķirība nemaz nav tik liela,” sacīja Džūlija. “Daži cilvēki vienkārši ir impulsīvāki par citiem.”

Es uzsitu ar žurnālu sev pa džinsu staru. Viņas centās kaut kā attaisnot māti. Aizstāvēt Dailes Dievieti par katru cenu. Viņas ir ar mieru piedot man visu. “Nu, paldies, ka atbraucāt, bet man jāiet iekšā.”

“Uz žurnāla pēdējā vāka es uzrakstīju savu tālruņa numuru,” Hanna pieceldamās teica. “Zvani, ja... ja kas. Ja gribi.”

Viņas jaunie bērni. Es stāvēju lievenī un noskatījos, kā viņas iet uz savu automašīnu. Džūlija apsēdās pie stūres. Tas bija zaļš Olds pikaps, retro, tik liels, ka griestos ierīkotas gaismas lūkas. Automobilis nodunēja kā zvans, kad viņas brauca prom. Es paņēmu žurnālu un iemetu to atkritumu spainī. Viņa cenšas novērst uzmanību no saviem meliem -kā savecējusi Salome, kura slēpjas aiz plīvuriem. Es būtu varējusi pastāstīt viņas bērniem šo to par savu māti. Būtu varējusi pasacīt, ka šīs meitenes nekad neatradīs sievieti, kura slēpjas šai vizuļojošā drānā, kas smaržo pcc pelējuma un vijolītēm. Zem tās būs jauni un jauni plīvuri. Viņām vajadzēs raut tos nost kā zirnekļtīklus, ar niknu dedzību, un, tiklīdz tie būs norauti, parādīsies citi. Pēdīgi māte ieaudīs viņas savā zīdā kā mušas, lai nesteidzīgi sagremotu, un tad viņas seja atkal nozudīs kā mēness mākoni.

28

Nikija noplēsa skābes gabaliņu un uzlika to man uz mēles, tad paņēma vienu sev. Skābe bija uz mazām papīra lapiņām, apdrukātām ar sārtiem flamingiem uz motocikliem. Mēs sēdējām lievenī, noraudzīdamās uz kaimiņa vecās riv-jēras vraku, uzliktu uz koka bluķēniem. Laiks kļuva arvien tveicīgāks, biezēja dūmaka, remdena kā vannas ūdens, mikla kā slapja zeķe. Es nejutu itin neko. “Varbūt paņemam vēl pa vienam.” Ja jau taisījos to darīt, tad gribēju būt droša, ka saķeršu kaifu. Ivonna uzskatīja, ka mēs esam trakas, tā mežģīdamas sev smadzenes, bet es tagad tiešām biju pietiekami traka. Sūzana D. Velerisa bija zvanījusi man jau trīs reizes. Es vairs negāju pie telefona, pieteicu Rīnai mest nost klausuli, ja kāds prasa mani.

“Vajag kādu brītiņu,” Nikija sacīja. “Tu jutīsi, kad tas notiks. Tici man, to tu nenogulēsi.”

Gandrīz stundu nenotika nekas, es nodomāju, ka tā manta nekam neder, bet tad tas pienāca viss uzreiz, gluži kā lifts. Nikija smējās un vicināja roku man gar acīm, aiz pirkstiem palika gaismas sliede. “Nu ir pietiekams kaifs?” Āda man svila un kņudēja, it kā būtu uzmetušies izsitumi, tomēr izskatījās tāda pati kā agrāk. Pēkšņi bija mainījušās debesis. Tās bija kļuvušas tukšas. Kā katarakta, kā milzīga, balta acs. Zem šīm drausmīgajām, tukšajām debesīm mani pārņēma satraukums. Šķita, it kā Dievs būtu kļuvis senils un akls. Varbūt viņš vairs negribēja redzēt. Tam bija jēga. Viss mums apkārt bija tāds pats kā allaž, taču neciešami tāds pats. Es vienmēr tik ļoti pūlējos nedomāt par to, cik te ir neglīti. Centos atrast vienīgo skaisto lietu.

Taču es atklāju, ka šīs narkotikas ietekmē nespēju atslēgties no apkārtnes, nespēju fokusēt skatienu. Tas bija neizturami. Mani pārvarēja šī netīrība un pamestība, kas kuploja gluži kā ellišķīgs dārzs, šis saplaisājušais pakāpiens, kaimiņa aizaugušais pagalms ar četriem automašīnu vrakiem, kuri ierūsēja atpakaļ zemē, stāvlaukuma dzelzs žogs ar dzeloņstieplēm augšmalā, stikla lauskas uz ielas. Man ienāca prātā, ka mēs dzīvojam pašā Losandželosas dzelmē, vietā, kurp ļaudis ved dedzināt zagtas automašīnas. Vietā, kur apstājas viss, kas iepriekš klīdis apkārt. Man bija nelabi, āda svila. Mutē bija metāla garša, it kā es būtu košļājusi foliju. Uz ielas pamanīju beigtu putnu, sabrauktu plakanu, mīkstu spalvu ieskautu.

Baidījos sacīt Nikijai, ka man ir bail; šķita, ja nosaukšu to vārdā, sākšu kliegt. Un vairs nespēšu apklust.

Visa pasaule bija sarukusi līdz šai nedzīvajai lūžņai. Un mēs bijām tikai pilsētas atbiras tāpat kā tas putns, kā pamestie iepirkumu ratiņi, sadauzītā rivjēra. Es jutu augstsprieguma vadu dūkoņu, nemanāmo radiāciju, kas pakļauj mutācijai mūsu šūnas. Par šejieniešiem nevienam nebija nekādas daļas. Mēs atradāmies civilizācijas galapunktā, kur tā bija izlaidusi garu no senilitātes un pārguruma. Un mēs bijām tās atliekas - Nikija un es - kā tarakāni, kas pēc pasaules gala rāpo pa drupām un plēšas par līķa gabaliem. Kā manā sapnī par mātes izkusušo seju. Man bija bail jautāt, vai man nekūst seja. Negribēju pievērst tai Nikijas uzmanību.

“Tev viss kārtībā?” Nikija bija satvērusi saujā manus matus pie paša skausta un viegli pavilka tos.

Es papurināju galvu, tik tikko manāmi, īsti pat nezināju, vai esmu to izdarījusi vai tikai iedomājusies. Baidījos darīt ko vairāk.

“Neraizējies,” viņa sacīja. “Tev nupat sākas.”

Viņa pamazām pārvērtās par rotaļu ķiparu, par lupatu lelli. Man bija cieši jāpatur prātā, ka es viņu pazīstu, ka šo joku izspēlē tikai manas smadzenes. Tā ir Nikija, es sev nemitīgi atkārtoju. Es viņu pazīstu. Māte bija pametusi viņu, sešus gadus vecu, Thrifty veikalā Alhambrā, un kopš tā laika Nikija vienmēr visu aprēķināja, apsvēra iespējas, aplēsa procentus. Man patika vērot, kā viņa pošas uz darbu, savā iecietinātajā bavāriešu viesmīles tērpā atgādinādama Heidiju no Vorhola filmas. Es taču pazinu viņu - lai arī ne patlaban. Tas bija jāpatur prātā.

Es svīdu, plaisāju kā gadu desmitiem vecs asfalts izplūdušajā linoleja saulē.

“Vai mēs varam tikt prom no šejienes?” es čukstēju trīcēdama, nelabuma pārņemta. “Man te riebjas. Nudien.”

“Tikai pasaki man, uz kurieni,” viņa attrauca. Viņas acis izskatījās dīvainas, melnas, līdzīgas pogām, kā lellei.

Apgabala Mākslas muzejā impresionistu zāles vēsajā klusumā pasaule manu acu priekšā atjaunojās visās savās krāsās, gaismās un formās. Kā es biju varējusi aizmirst? Šeit man nekas nevarēja notikt. Šī bija patvēruma osta, īstās pasaules priekšpostenis, kur joprojām varēja pastāvēt māksla, skaistums un atmiņa. Cik reižu es biju nākusi šurp kopā ar Klēru, ar savu māti! Nikija vēl nekad nebija te bijusi. Mēs abas soļojām gar zvejnieku laivām, kas šūpojās noenkurotas, gar vizošām, citronzeltaini baltām debesīm, kuras iekrāsojās rožainas, gar atspulgiem, kas spīgoja uz slapjas ielas.

Mēs apstājāmies pie gleznas, kurā sieviete lasīja grāmatu dārza ēnā parka malā. Baltā, zili apmalotā linu kleita iečaukstējās, kad viņa pāršķīra lapas. Tik brīnišķīga zilzaļa krāsa, glezna smaržoja pēc piparmētrām, zāle bija gara kā papardes. Gleznā es redzēju mūs, Nikiju garā, baltā tērpā, sevi punktotā kleitā. Mēs lēnām tuvojāmies sievietei, viņa gatavojās ieliet mums tasēs tēju. Es atrados šeit, galerijā, taču reizē gāju pa valgo zāli, kleitas mala notraipījusies zaļa, caur tās plāno drānu pūta vējiņš.

Skābe uzplūda viļņos, mēs sagrīļojāmies no narkotikas spēka, stāvēdamas pie gleznām. Taču man vairs nebija bail. Es zināju, kur atrodos. Es kopā ar Nikiju biju īstajā pasaulē.

“Tas nu ir baigi, velns parāvis,” viņa nočukstēja, satvērusi manu roku.

Dažas gleznas atvērās kā logi, kā durvis, bet citas bija un palika tikai apgleznots audekls. Es varēju aizsniegties pie Sezana firziķiem un ķiršiem uz krāšņi sakrokotā baltā galdauta, paņemt vienu firziķi un nolikt to atpakaļ šķīvī. Es izpratu Sezanu. “Paskat, ķirši ir redzami no augšas, bet firziķi no sāniem,” es teicu.

“Izskatās pēc ķiršu bumbām,” Nikija sacīja, sažņaudza pirkstus un tad spēji izpleta tos. Ķiršu dzīvīgie kātiņi aizlidoja uz visām pusēm kā petardes.

“Acis grib padarīt visu normālu, bet tas neļaujas,” es teicu.

Iztēlojos, kā gleznoju šo gleznu, skaidri redzēju, kādā secībā Sezans strādājis.

No sāniem klāt pienāca pūcei līdzīgs uzraugs un uzmeta kūkumu. “Ar rokām neaiztikt.”

“Jājā,” Nikija klusu noburkšķēja, un mēs devāmies pie nākamās gleznas.

Es jutu, ka visas šīs gleznas varētu būt uzgleznojusi pati. Skābe uzplūda nebeidzamos viļņos, es nezināju, cik tālu var augt mans reibums. Tas ne tuvu nebija kā ar perko-dānu - apdullums, trulums, bēgšana. Tas bija kā lidojums augstu gaisā. Līdz divsimtajam stāvam, līdz piecsimtajam stāvam. Van Goga naksnīgajās debesīs.

Mēs iegriezāmies muzeja kafejnīcā, lai padzertos. Es skaidri apzinājos, kur atrodos - tai pašā ēkā, kur ir lielā zāle, tepat lejasstāvā ir mana klase. Mans personiskais rotaļ-laukums. Es piegāju pie dzērienu letes un ar dažādajiem dzērieniem sāku spēlēt “Ērkšķrozītes” valša sākumu. “Ko es spēlēju?” es jautāju Nikijai.

“Tikai mieru,” Nikija atsaucās.

Es centos saglabāt mieru, taču tas bija pārāk uzjautrinoši. Kad pienāca laiks maksāt, es vairs neatcerējos, kā jārīkojas ar naudu. Kasiere izskatījās pēc tapiokas pudiņa. Viņa uz mums neskatījās. Tikai nosauca kaut kādus skaitļus, un es izņēmu naudu, bet nezināju, kas ar to jādara. Turēju to plaukstā un ļāvu, lai viņa salasa man no delnas pareizo kombināciju. “Danke, horošo, guten Tag, arigato, ” es teicu. “Dāresalāma.” Cerēju, ka viņa noturēs mūs par parastām ārzemniecēm.

“Dāresalāma,” sacīja Nikija, kad apsēdāmies pie galdiņa laukumā.

Tieši tādai man būtu vajadzējis būt bērnībā, priecīgai, vieglai kā rotaļu balons. Mēs ar Nikiju sēdējām ēnā un dzērām, vērojām garāmgājējus, pamanījām, cik ļoti viņi atgādina dažādus dzīvniekus. Tur bija gnu un lauva, un sekre-tārputns. Tapirs un jaks ar cirtainu vilnu. Kad gan es biju tā smējusies?

Kad iztukšojām glāzes, Nikija ieminējās, ka derētu aiziet uz tualeti.

“Man nevajag,” es sacīju.

“Nemaz nemanīsi, kad būs jau par vēlu,” Nikija teica.

“Nāc.”

Mēs iegājām ēkas dzijumā, atradām durvis, uz kurām bija uzlīmētas smieklīgās figūriņas, tērptas biksēs vai svārkos. Cik smieklīgi, ka par “vīrieti” vai “sievieti” mēs domājam kā par biksēm vai svārkiem! Pēkšņi viss seksuālais universs un tā konvencijas šķita fantastiskas, grābtas no zila gaisa.

“Neskaties spogulī,” Nikija sacīja. “Skaties uz savām kurpēm.”

Tumšpelēkas flīzes, slikts apgaismojums, netīra grīda. Jutu, ka atgriežas bailes. Metāla garša mutē. Kāda veca dāma dzeltenbrūnā bikškostīmā, ar dzeltenbrūnu seju, dzeltenbrūniem matiem, dzeltenbrūnās kurpēs, ar dzeltenu jostu, iznāca no vienas kabīnes un sāka uz mums blenzt. “Viņa izskatās kā cepta siermaize,” es teicu.

“Mana draudzene ir slima,” Nikija paskaidroja, pūlēdamās nesmieties balsī. Viņa iegrūda mani invalīdu tualetes kabīnē un aizvēra aiz mums durvis. Viņai nācās atvilkt man bikšu rāvējslēdzēju un apsēdināt mani uz poda, it kā man būtu divi gadiņi. Es nevarēju pačurāt, tas viss bija pārāk smieklīgi.

“Aizveries un čurā!” Nikija pavēlēja.

Es šūpoju kājas. Es tiešām jutos kā divus gadus veca. “Pačurā Annijai,” es sacīju. Un sāku čurāt. Galu galā man tiešām vajadzēja uz poda. No šīs skaņas man uznāca smiekli. “Es tevi mīlu, Nikij,” es sacīju.

“Es tevi arī,” viņa atsaucās.

Taču, ejot ārā, es pamanīju sevi spoguli. Seja tumši piesarkusi, acis melnas kā žagatas, mati sapinkājušies. Es izskatījos pēc mežones. Tas mani nobiedēja. Nikija steidzināja mani laukā.

Mēs atradāmies modernās mākslas spārnā. Turp es nekad negāju. Kad biju nākusi šurp ar māti, viņa apturēja mani pie kādas Rotko gleznas - zilsarkana kvadrāta - un veselu stundu skaidroja to man. Es to tā ari neizpratu. Tagad mēs ar Nikiju stāvējām pie tās, tai pašā vietā, kur biju stāvējusi bērnībā un skatījusies, kā dreb un pulsē trīs krāsu joslas un parādās citi toņi, tomātsarkans, granātsarkans, violets. Sarkanais tuvojās, zilais atkāpās, tieši tā, kā teicis Kandinskis. Tās bija durvis, un mēs gājām iekšā.

Zaudējums. Lūk, kas tur iekšā bija. Sēras, bēdas, mēmas un neizdibināmas. Nevis tas, ko biju jutusi šorīt - saindēšanos, paniku. Šeit valdīja destilācija. Nikija aplika roku man ap vidukli, es tāpat apskāvu viņu. Mēs stāvējām un sērojām. Es spēju iztēloties, kā juties Jēzus, spēju iztēloties viņa žēlumu pret visu cilvēci, to, cik tas neiespējami, cik apbrīnojami. Šī glezna bija Kasalsa skaņdarbs, rekviēms. Māte un es, Nikija un Ivonna, Pols un Deivijs, un Klēra, visi. Cik milzīga bija cilvēka spēja ciest sāpes! Atlika vienīgi bijībā stāvēt šo ciešanu priekšā. Tas nemaz nebija izdzīvošanas jautājums. Tas bija jautājums par dzīvošanas ietilpību, par to, cik tu spēj uztvert sevī, cik tu spēj just līdzi.

Mēs gājām ārā, saulē, svinīgas kā cilvēki pēc bērēm.

Es aizvedu Nikiju uz pastāvīgo ekspozīciju, man tagad bija jāredz dievietes. Indijas zālēs dzīvoja mūžsenā vienādojuma atlikums. Nobriedušas figūras dejoja, mīlējās, gulēja, sēdēja lotosa ziedos, rokas saliktas parastajos daiļrunīgajos žestos - mudrās. Savā bronzas liesmu ietvarā dejoja Šiva. Fonā klusu skanēja indiešu rāgas. Mēs atradām akmens bodisatvu ar ūsām un izmeklētiem dārgakmeņiem. Viņš bija izgājis pa Rotko gleznotajām durvīm un ietilpināja sevī gan to, gan deju. Viņš bija atgriezies no otras puses. Mēs apsēdāmies uz soliņa un ļāvām, lai viņa sirds ieiet mūsos. Telpā ienāca citi cilvēki, taču nepalika tajā. Pārlaiduši mums ašu skatienu, viņi aizgāja. Viņi mums bija kā mušas akmeņiem. Mēs viņus pat neredzējām.

Vajadzēja ilgu laiku, lai nolaistos atpakaļ uz zemes. Bridi mēs kopā ar Ivonnu pasēdējām un paskatījāmies televīziju, taču tas šķita neizprotami. Istabā virmoja krāsas un kustība, bet Ivonna blenza uz mazām galvclēm kastē. Tad jau lampas bija interesantākas. Es uzzīmēju, kā gaiss pildās ar precīzām, sešstūrainām sniegpārslām. Varēju likt tām krist vai atkal pacelties gaisā. Istabā ienāca Sergejs, izskatīdamies uz mata tāpat kā baltais runcis, kurš sekoja viņam pa pēdām. Viņš mums kaut ko stāstīja, bet viņa prāts bija zelta zivtiņu akvārijs. Svārku un bikšu būšana.

Pēkšņi es vairs nespēju izturēt mūsu šaurajā, neglītajā mājā kopā ar Sergeju un viņa zelta zivtiņām, kam mute stulbi vārstījās vaļā un ciet. Iznesu lieveni papiru un ūdens-krāsas un zīmēju uz mitras lapas, švīkas pārtapa par Bleika figūrām saullēktā, par zemūdens dejotājiem. Arā iznāca Ni-kija, smēķēja un lūkojās uz apļiem ap ielas laternām. Vēlāk Rīna un Natālija ielēja mums savu Stolichnaya, bet tas neradīja nekādu iespaidu. Rīna bija sieviete lapsa, bet Natālija - arābu ķēve ar apaļu seju. Viņas sarunājās krieviski, un mēs sapratām katru vārdu.

Trijos naktī man neizturami apnika sniegpārslas un tas, kā elpo sienas. Pačurā Annijai. Par to es nevarēju vien beigt gudrot. Sākumā nodomāju, ka varbūt pareizi jāsaka “pačurā mammiņai”, bet, kad dzirdēju to savā galvā, tas ikreiz skanēja vienādi. Pačurā Annijai. Kas bija Annija, un kāpēc man viņai jāčurā? Es drebēju, nervi bija kā saplosīti, kamēr Ivonna aizmigusi gulēja savās paisuma putās un mūsu istabā krita sniegpārslas. Annij, kas tu esi, un kur ir mammi-ņa? Dzeltens, tas bija viss, līdz kam es tiku, dzeltena saules gaisma un balts gulbis, silta smarža kā slapjai veļai.

No rīta es paņēmu avīzi un no humora nodaļas izgriezu vārdus:

KAS ir Annija?

29

Kā biju apsolījusi, es pavadīju Ivonnu uz dzemdību konsultāciju Veita Memoriālajā slimnīcā. Es turēju viņas te-nisbumbiņas, viņas dvieli. Neparko nespēju uztvert to nopietni. Nezināju, vai tās ir skābes sekas, taču viss šķita jocīgs. Plastmasas lelle, ar kuru mēs ņēmāmies, atgādināja citplanētieti. Jaunie pāri šķita kā lieli bērni, kas iet rotaļā, dzemdību rotaļā. Šīs meitenes taču nevarēja būt stāvoklī īsti, viņām zem leļļu kleitām noteikti bija pabāzti spilveni. Man patika pieskarties visām šīm bēbju mantiņām, pat mazgāt lelli un ietīt to Mikipeles autiņos.

Ivonna sameloja, ka esot mana brāļasieva un ka viņas vīrs, mans brālis, dienot armijā. Patriks, tāds vārds viņai patika. Televīzijas aktieris. “Saņēmu no Patrika vēstuli, vai es tev stāstīju?” viņa man teica pārtraukumā, kamēr mēs visi dzērām saldu sulu no mazītiņām kartona glāzītēm un piekodām ingvera cepumus. “Mans vīrs,” viņa paskaidroja bla-kussēdošajam pārim. “Viņu sūta uz, ziniet...”

“Dāresalāmu,” es teicu.

“Man viņa pietrūkst, un tev?”

“Ne pārāk,” es sacīju. “Viņš ir daudz vecāks par mani.” Iztēlojos liela auguma blondu vīrieti, kas ved man lelles no

saviem dažādajiem ceļojumiem. Lelles Heidijas, kurām zem brunčiem paslēptas narkotikas.

“Viņš atsūtīja man piecsimt dolāru zīdaiņa pūriņam,” Ivonna turpināja. “Lika nosolīties, ka neiešu uz lietotu mantu izpārdošanām. Viņš grib, lai viss būtu pilnīgi jauns. Tā ir gatavā naudas šķiešana, bet ja nu viņš tā vēlas...”

Tas bija jautri. Es nekad nebiju bijusi maza meitenīte, kas iet rotaļās ar citām meitenītēm, spēlē mammu un tēti ar lellēm.

Ivonnai parādīja, kā likt zīdaini pie krūts, pieturot krūti ar vienu roku. Viņa zīdīja plastmasas bērnu. Man sanāca smiekli.

“Kušš,” Ivonna nošņāca, apkampusi citplanētieti, glāstīdama tā iedauzīto pauri. “Tik smuks, mazs bēbītis. Neklausies, maziņā, kā tā nejauka meitene smejas. Tu esi mans bērniņš, jā, jā.”

Vēlāk Ivonna gulēja uz oranžā matrača, pūzdama un skaitīdama, paliku viņai zem muguras tenisbumbiņas, pēc tam saritinātos dvieļus. Es turēju pulksteni, uzņēmu konlr-akciju laiku, elpoju kopa ar viņu, mes abas elpojām pārāk ātri. Ivonna nenervozēja. “Neraizējies,” viņa smaidīdama teica, vēders viņai bija kā gigantiska Dienvidjūru salu pērle kokteiļa gredzenā. “Es to jau esmu darījusi.”

Sekoja paskaidrojumi par epidurālajām injekcijām un narkozi, bet šeit neviena negrasījās prasīt narkozi. Visas gribēja dabiskas dzemdības. Tas viss šķita ietīts plastmasā, nereāls, gluži kā tad, kad lidmašīnu stjuartes demonstrē drošības jostas un stāsta, kā droši izkļūt no salona, ja avārija notiktu jūrā, cilvēki pārlaiž skatienu kartītēm priekšējā sēdekļa kabatā. Skaidrs, viņi domā, nekādu problēmu. Skatiens uz tuvāko avārijas izeju, un tad viņi ir gatavi lidojuma pakalpojumiem, zemesriekstiem un kādai filmai.

Rina mirka svelmainās aprīļa saules staros, ģērbusies melnā makramē sauļošanās kostīmā, un no lielas glāzes dzēra degvīnu ar Fresca, to viņa dēvēja par “Krievu Margaritu”. Vīrieši no kaimiņu santehniķa darbnīcas slaistījās gar zemo drāšu žogu un, skatīdamies uz viņu, klakšķināja ar mēli. Rīna izlikās to nemanām, gausi zieda sauļošanās krēmu uz krūtīm, lejup pa delmiem, kamēr strādnieki gramstījās sev gar bikšupriekšu un spāniski izkliedza piedāvājumus. Metāla saliekamais krēsls zem Rīnas bija pa pusei sabrucis, mūs dūkdams ieaijāja sarūsējušais dārza laistītājs, kas apsmidzināja vārpatām un pienenēm aizaugušo mauriņu.

“Tu dabūsi ādas vēzi,” es sacīju.

Rina atšiepa apakšlūpu. “Mēs jau sen esam beigti, bērniņ.” Viņai patika izrunāt šos amerikāņu vārdus, apzinoties, kā tie skan no viņas mutes. Viņa pacēla savu “Margaritu”, iedzēra. “Na zdarovje. ”

Tas nozīmēja - uz veselību, taču veselība viņu neuztrauca. Viņa aizsmēķēja melnu cigareti un ļāva dūmiem vīties gaisā kā arabeskām.

Es sēdēju vecā dārza krēslā lielā oleandra pavēnī un skicēju Rīnu, kamēr viņa uzsūca sevī svilinošos ultravioletos starus. Viņa apsmidzinājās no mazas pudelītes, kurā bija le-dusūdens, un vīri, kas skatījās pār drāšu žogu, noskurinājās. Caur adīto drānu varēja saredzēt Rīnas krūšgalus. Viņa pie sevis pasmaidīja.

Tas viņai bezgala patika - panākt, lai dažs labs santehniķis beidz sev biksēs. Izpārdošana, “Krievu Margarita”, ašs kniebiens ar Sergeju vannasistabā - apmēram tik tālu nākotnē viņa bija ar mieru ieskatīties. Es apbrīnoju viņas paļāvību. Ādas vēzis, plaušu vēzis, vīrieši, mēbeles, grabažas,

kaut kas gadīsies vienmēr. Labi, ka tagad dzīvoju viņas tuvumā. Es nevarēju atļauties domāt par nākotni.

Līdz skolas beigšanai man bija atlikuši tikai divi mēneši, pēc tam - īss kritiens no pasaules dzegas. Naktīs es sapņos redzēju savu māti, viņa vienmēr gāja prom. Sapņoju, ka nokavēju braucienu uz Ņujorku, uz Mākslas skolu, ka pazaudēju ielūgumu uz balli pie Pola Trauta. Es paliku nomodā un šķirstīju divpadsmit gadu vecus ArtNews numurus, atrastus atkritumu dienā, pētīju mākslinieču fotoportre-tus, viņu matus - pinkainus un sirmus, garus un brūnus, šķipsnainus un blondus. Eimija Eirsa, Sandala Makinesa, Nikoleta Reisa. Es gribēju but viņu vietā. Eimija cirtainiem, sirmiem matiem, saņurcītā T kreklā pozēja pie savas lielās, abstraktās gleznas, kurā redzami izliekti konusi un cilindri. Eimij, kā lai nonāku tavā vietā? Izlasīju tavu rakstu, taču nevarēju atrast atbildi. Tavi vidusšķiras vecāki, tavs slimais tēvs. Tavs zīmēšanas skolotājs vidusskolā nodibināja tev stipendiju. Man Māršala vidusskolā nemaz nepasniedza zīmēšanu.

Raudzījos uz savu Rīnas portretu, smidzinātāja šļakatu izraibinātu. Patiesībā man nemaz nepatika zīmējumi. Aizgājusi uz muzeju, es aplūkoju gleznas, skulptūras, jebko, tikai ne līnijas uz papīra. Taču manai rokai vajadzēja kaut ko darāmu, manai acij vajadzēja iemeslu piešķirt veidu telpai starp Rīnu un viņas iedarbināto smidzinātāju, un viņas ļodzīgo galdiņu ar baltu, aprūsējušu metāla režģa virsmu, uz kuras stāvēja viena glāze un pelnutrauks. Man patika tas, ka galda virsma atbalso viņas bikini melnos rombus un drāšu žogu, ka dzēriena glāzei ir tāds pats izliekums kā viņas paceltajam stilbam un garākā vīrieša delmam, kurš pārkārts pār žogu, un banānkoka lapām pie Kasado mājas pretējā ielas pusē.

Ja es nezīmētu, kāda jēga būtu veidam, kādā gaisma krīt uz robotajiem Kasado mājas jumta dakstiņiem, kāda jēga būtu zāles skupsnām maurā, zaļo lapsastu smalkajām pīnēm, kas drīz nobrūnēs, un tam, kā debesis gluži kā milzīga pēda pieplacina visu pie zemes? Man būtu jāpaliek grūtai vai jādzer, vai jāizdzēš tas viss, atstājot priekšplānā vienīgi sevi pašu, ļoti lielu.

Par laimi, es nemācījos tajās grupās, kurās tika runāts par iestāšanos koledžā. Es mācījos grupās, kurām stāstīja par prezervatīviem un ieroču nešanu uz skolu. Klēra bija pieteikusi mani uz visiem papildpriekšmeticm, bet es nevarēju tur noturēties. Ja viņa būtu dzīva, es varbūt mēģinātu, sekotu līdzi, lūgtu stipendiju, es zinātu, kas darāms. Tagad tas viss slīdēja prom.

Tomēr es joprojām gāju skolā, pildīju mājas uzdevumus, rakstīju kontroldarbus. Taisījos pabeigt skolu, lai tur vai kas. Nikija teica, ka es esot idiote. Kurš zinātu, vai es eju skolā vai ne, kam par to būtu bēda? Tomēr man vismaz bija kāda nodarbošanās. Gāju turp un zīmēju krēslu kājas tā, ka tās izskatījās pēc ūdensmērītāju kājām. Es varēju pavadīt veselu stundu, pārspīlētā perspektīvā zīmēdama visas galvas, kuras samazinājās uz tāfeles pusi, pakaušus, kaklus, matus. Matemātikas stundā man priekšā sēdēja Jolanda Ko-linsa. Visu stundu es varēju skatīties uz viņas pakausi, uz sīciņu bizīšu kārtām, savītām kopā rakstos, tik sarežģītos kā persiešu paklāju ornamenti, dažkārt bizītēs bija iepītas pērlītes vai aukliņas.

Es paskatījos uz bloknotu savās rokās. Man vismaz bija šis rombu raksts, vārtiņu trapece. Vai ar to nepietika? Vai vajadzēja vairāk?

Paraudzījos uz Rīnu, kas šķiedās ar savu sauļošanās krēmu, gandrīz izcepusies svelmainajā saulē, laimīga kā kūka cakainā cepampapīrā. “Rīna, vai tu kādreiz nebrīnies par to, kādēļ ļaudis no rītiem kāpj ārā no gultas? Kādēļ viņi to vispār dara? Varbūt labāk vienkārši iedzert terpentīnu?”

Rīna pagrieza galvu sānis, aizēnoja acis ar roku, paskatījās uz mani, tad atkal pievērsās saulei. “Tu esi krieviete, man liekas. Krievs vienmēr prasa, kāda ir dzīves jēga.” Viņa savilka garu, bēdīgu seju. “Kāda ir dzīves jēga, Ijubov mojal Mūsu sliktais laiks. Te ir Kalifornija, Astrid, dārgā. Te neprasa jēgu. Žēl Ahmatovas, bet mums ir pludmales volejbols, sporta mašīna, ēdamais. Nebēdā, priecājies. Nopērc kaut ko.”

Viņa pasmaidīja sava nodabā, rokas izstiepusi gar sāniem, acis aizvērusi, vizuļodama savā guļamkrčslā kā šķiņķa šķēle pannā. Sīkas ūdens lāsītes bija pielipušas pie pūciņām virs lūpas, sakrājušās krūšu bedrītē. Varbūt viņa ir laimes bērns, es nodomāju, sieviete, kura atbrīvojusies gan no nākotnes, gan no pagātnes. Ne sapņu, ne standartu, sieviete, kas smēķē un dzer, un guļ ar tādiem vīriešiem kā Sergejs, ar vīriešiem, kuri garīgā ziņā ir tas pats, kas lietus laikā uzpeld notekās. Es varēju no viņas mācīties. Rīna Grušenka neraizējās par saviem zobiem, nedzēra C vitamīnu. Viņa visu ēda ar sāli un jau ap pulksten trijiem vienmēr bija iereibusi. Viņai nekādā ziņā nemetās slikti no tā, ka viņa nestudē koledžā un neplāno savu dzīvi. Viņa gulēja saulītē un gādāja strādniekiem erekcijas, kamēr vēl spēja.

“Dabūsi čali, beigsi kreņķēties,” viņa noteica.

Man negribējās sacīt, ka man jau ir čalis. Viņējais.

Rīna pagriezās uz sāniem, krūts ar lielo krūtsgalu izkrita no bikini augšdaļas, izraisot strādniekos skaļu sajūsmu. Viņa parāva krūšturi augstāk, kas sacēla vēl lielākas gaviles. Nelikdamās par to ne zinis, viņa atbalstīja galvu plaukstā. “Es šo to apdomāju. Visi dabūn no dīlera numur-zīmju rāmjus. “Vannijsas tojota, mēs esam numur viens.” Es domāju, mēs sapirks numurzīmju rāmjus, tu smuki uzzīmēs, mēs dabūs varbūt desmit, piecpadsmit dolāru. Mums izmaksās vienu dolāru.”

“Kas man no tā atlēks?” Es pat sajutu perversu gandarījumu, ka māku pajautāt īstajā brīdī. Beidzot biju nonākusi Riplstrītā, sava izmisuma paradīzē.

Man būtu vajadzējis apjēgt, ieraugot tumšzaļo jaguāra sedanu pie santehniķa darbnīcas, bet es neko neaptvēru, līdz dzīvojamā istabā ieraudzīju viņu - melnu cirtu eksplozija, spilgti sarkani krāsotas lūpas, to visu es biju redzējusi ziņu pārraidēs. Viņa bija ģērbusies tumšzilā Šanelcs kostīmā, varbūt pat īstā, ar baltu apdari. Viņa sēdēja uz zaļā dīvāna un rakstīja čeku. Rīna runāja ar viņu, smēķēja, smējās, mutē zibsnīja zelta kronīši. Man gribējās mesties laukā pa durvīm. Istabā mani noturēja vienīgi slimīga interese. Kas gan viņai būs man sakāms?

“Viņai patīk salātu komplekts,” Rīna teica. “Viņa pērk draudzenei, kas krāj visas tiki lietas.”

“Tas ir pēdējais modes kliedziens,” sieviete sacīja, sniegdama dzelteno čeku Rīnai. “Tiki restorāni, Mai Tai, Trader Vic’s, un tā tālāk.” Balss viņai bija negaidīti smalka, juristei pārāk meitenīga.

Viņa piecēlās un sniedza man roku, pret balto ādu spilgti izcēlās īsi, sarkani nagi. Augumā viņa bija mazāka par mani. Viņa lietoja labu, zaļi smaržojošu parfīmu ar vieglu citrusu dvesmu, gandrīz līdzīgu vīriešu pčeskūšanās losjonam. Ap kaklu zelta važiņa, resna kā divriteņa ķēde, ar iestrādātu stūrainu smaragdu. Zobi nedabiski balti. “Sūzana D. Velerisa.”

Es paspiedu viņai roku. Tā bija ļoti maza un sausa.

Rādītājpirkstā plats laulības gredzens, otras rokas mazajā pirkstiņā zīmoggredzens ar gravētu oniksu.

“Vai jūs neiebilstu, ja mēs ar Astridu...” viņa uzrunāja Rīnu, vicinādama starp sevi un mani savu laulības riņķa pirkstu. Oliņ boliņ džimpā rimpā.

“Tas nav problēm,” Rina atteica, vēlreiz paskatījās uz čeku un iebāza to kabatā. “Varat palikt, paskatīties, vai vēl kas patīk. Viss pārdodas.”

Kad palikām divatā, Sūzana D. pamāja, lai apsēžos uz zaļi rakstainā dīvāna. Es nesēdos. Šī bija mana māja, man nebija jāklausa rīkojumiem. “Cik jūs viņai iedevāt?”

“Nav svarīgi,” advokāte atbildēja un apsēdās. “Svarīgi ir tas, ka tu izvairies no maniem telefona zvaniem.” Man par pārsteigumu viņa izvilka cigarešu paciņu no savas Her-mes Kelly somiņas; tā kā biju pazinusi Olīviju, sapratu, ka tā neapšaubāmi ir īsta. “Vai neiebildīsi, ja smēķēšu?”

Es papurināju galvu. Viņa aizsmēķēja no zelta šķilta-viņām. Cartier - viss vienā zeltā. “Cigareti?” viņa piedāvāja. Es purināju galvu. Viņa nolika paciņu un šķiltavas uz apkrautā galda, izpūta dūmus pēcpusdienas gaismā. “Nesaprotu, kāpēc nekad neizdodas atmest,” viņa noteica.

“Visi cietumnieki smēķē,” es sacīju. “Jūs varat piedāvāt viņiem cigareti.”

Viņa pamāja. “Varbūt tev taisnība. Tava māte teica, ka tu esot apķērīga. Manuprāt, pārāk zems vērtējums.” Viņa pārlaida skatienu pārblīvētajai dzīvojamai istabai, koka pakaramajam, atskaņotājam un skaņuplatēm, pērlīšu lampai un pūdeļlampai ar pienstikla abažūru, zemniecei ar oranžo lakatu un pārējiem izrakteņiem Rīnas krāmu bodītē. Viņai klēpī ielēca baltais kaķis, un viņa strauji piecēlās, nopurinādama tumšzilos svārkus. “Jums jauks dzīvoklis,” viņa sacīja un atkal apsēdās, ar skatienu meklēdama spalvaino miera traucētāju. “Gatavojies izlaidumam? Kal nākotnes plānus?”

Es iemetu grāmatu somu polsterētajā atzveltni tā, ka sasmakušajā gaisā uzvirmoja putekļi. “Domāju kļūt par krimināllietu advokāti,” es teicu. “Vai ari par prostitūtu. Vai varbūt par atkritumu savācēju.”

Viņa necirta pretī, paturēja acīs savu mērķi. “Vai drīkstu jautāt, kāpēc tu neatbildēji uz maniem zvaniem?”

Es atbalstījos pret sienu, vērodama viņas žiglās, drošās kustības. “Jautājiet vien,” es sacīju.

Viņa nolika klēpī plāno, sarkano ādas mapi, atvēra to, izņēma aktu vākus un dzeltenu piezīmju bloku. “Tava māte brīdināja, ka ar tevi var būt grūti runāt,” viņa noteica. “Ka tu vaino viņu notikušajā.” Sūzana ieskatījās man acīs tā, it kā par katru izdevušos acu kontakta sekundi saņemtu vienu punktu. Varēju iztēloties, kā viņa vingrinājusies pie spoguļa, studēdama tieslietas.

Gaidīju, kad dzirdēšu turpinājumu stāstam, ko viņas abas sacerējušas.

“Zinu, ka esi pārcietusi neizsakāmi grūtus laikus,” viņa sacīja. Tad ieskatījās dokumentos. “Sešas audžuģimenes, Maklarena centrs. Tavas audžumātes Klēras Ričardsas pašnāvība, tā taču viņu sauca? Tava māte teica, ka jūs esot bijušas tuvas. Tas droši vien bija smags trieciens.”

Jutu, ka manī uzbango dusmu vilnis. Klēras nāve piederēja man. Šai sievietei nebija tiesību tai pieskarties, celt to gaismā un kaut kādā veidā saistīt ar manas mātes lietu. Tomēr varbūt arī tā bija taktika. Jau pašā sākumā pateikt to skaļi, lai es neboztos, lai neslēptu savas jūtas pret Klēru, nenoslēgtu tās sevī. Agresīva atklātne šahā. Manīju, ka viņa zina, ko dara. Uzreiz ķeras pie sāpīgā punkta. “Vai jūs pajautājāt savai klientei, kāds viņai ar to sakars?”

“Tu taču nevainosi savu māti tajā, ka mirusi sieviete, kuru viņa satikusi tikai vienu reizi,” Sūzana sacīja, it kā būtu pilnīgi skaidrs, cik šāds apgalvojums absurds. “Viņa taču nav nekāda burve.” Advokāte atzvila dīvānā, ievilka dūmu no cigaretes, vēroja mani caur dūmiem, vērtēja manu reakciju.

Sūzana D. strādāja lieliski. Viņām abām tas nudien varēja izdoties. Nu man kļuva bail. Es sapratu, cik viegli šo oleandru un nakteņu pušķi var sapīt lauru vainagā. “Tomēr es viņu vainoju, Sūzan.”

“Stāsti,” viņa teica, turēdama cigareti kreisajā rokā, ar labo kaut ko atzīmēdama dzeltenajā bloknotā.

“Mana māte izdarīja visu iespējamo, lai Klēra pazustu no manas dzīves,” es sacīju. “Klēra bija trausla, un māte precīzi zināja, kurp vērst triecienu.”

Sūzana ievilka cigaretes dūmus, samiedza tajos acis. “Un kāpēc lai viņa to darītu?”

Es atgrūdos no sienas un piegāju pie pakaramā. Man vairs negribējās uz Sūzanu skatīties vai, pareizāk, ļaut, lai viņa skatās uz mani, vērtē mani. Uzliku galvā vecu platmali un raudzījos uz viņas atspulgu spogulī. “Tāpēc, ka Klēra mani mīlēja.” Tā bija salmu platmale ar tilla plīvuru, es nolaidu to pār acīm.

“Tu juti, ka viņa ir greizsirdīga,” Sūzana mātišķi teica, izgrūzdama gaisā dūmus, astoņkājis, kas izgrūž savu tinti.

Es sakārtoju plīvuru, tad atliecu cepures malu. “Viņa bija ārkārtīgi greizsirdīga. Klēra jauki izturējās pret mani, un es viņu mīlēju. Māte nevarēja to paciest. Protams, kad viņai vēl bija iespēja, viņa nepievērsa man nekādu uzmanību, bet, kad to darīja kāds cits, viņa nespēja to izturēt.”

Sūzana paliecās uz priekšu, elkoņi atbalstīti uz ceļgaliem, acis paceltas pret rupjajiem, biezpienam līdzīgajiem griestiem, un es dzirdēju, kā klikšķ viņas smadzenes, kā pielāgojas mehānisms, uztverot un apgrozot manus vārdus, meklējot priekšrocības. “Bet kura māte gan nejustos greizsirdīga,” viņa iebilda. “Ja meitai tā iepatiktos audžumāte. Atklāti sakot.” Viņa nopurināja pelnus trauciņā, tieši virsū uzzīmētajam ķirsim.

Es pievērsos viņai, skatīdamās caur plīvuru, priecādamās, ka viņa nevar saskatīt bailes manās acīs. “Atklāti sakot, viņa nogalināja Klēru. Nogrūda viņu no klints, skaidrs? Varbūt par to viņu nevar tiesāt, bet nemēģiniet man iestāstīt šo jauno un uzlaboto variantu. Viņa nogalināja Klēru, un viņa nogalināja Bāriju. Vienkārši paturēsim to prātā.”

Sūzana nopūtās un nolika pildspalvu. Ievilka vēl vienu dūmu un nodzēsa cigareti pelnutraukā. ‘Tu nu gan esi ciets rieksts.”

“Jūs jau esat tā, kura grib atlaist brīvībā slepkavu,” es attraucu. Noņēmu platmali, nosviedu to uz krēsla, iztrūcinādama balto kaķi, tas izskrēja no istabas.

“Viņai bija liegta pienācīga tiesas prāva. Tas ir fiksēts dokumentos,” Sūzana sacīja, ar vienas delnas malu braukādama pa otru plaukstu. Varēju iztēloties viņu tiesā, rokas tulko vārdus pakurlajiem. “Valsts advokāts viņas labā nepakustināja ne pirksta.” Apsūdzošais pirksts ar sarkanu smaili. “Viņa bija sazāļota, žēlīgais Dievs, viņa tikko spēja parunāt. Tas ir dokumentos, gan deva, gan viss pārējais. Neviens nebilda ne vārdiņa. Apsūdzības rīcībā bija tikai netieši pierādījumi...” Rokas ar plaukstām lejup, sakrustotas un pagrieztas uz ārpusi kā beisbola tiesnesim, kurš dod zīmi apturēt spēli. Viņa patlaban uzņēma apgriezienus, bet es biju dzirdējusi pietiekami.

“Un kas tur uztrauc jūs?” es viņu pārtraucu tik dzedrā un vienaldzīgā tonī, kādu vien spēju dabūt gatavu.

“Nav pieņemts taisnīgs spriedums,” viņa stingri noskaldīja. Es redzēju viņu uz tiesas nama kāpnēm, sniedzot intervijas televīzijai.

“Ir gan,” es atcirtu. “Spriedums ir akls un varbūt pat pasludināts nejaušības dēļ, tomēr tas ir taisnīgs. Zinu, tas gadās reti. Mūslaiku brīnums.”

Sūzana atšļuka pret dīvāna atzveltni, it kā manas piezīmes būtu laupījušas viņai visu taisnīgo degsmi. Garām pabrauca mašīna, kurā skaļi dārdēja kantrimūzika, un Sūzana steigšus pagriezās, lai paskatītos pa logu uz mājas priekšā atstāto tumšzaļo jaguāru. Pārliecinājusies, ka tas joprojām mirdz turpat ietves malā, viņa atkal pievērsās man. Gausi un gurdi. “Astrid, kad jauni cilvēki ir tik ciniski, mani pārņem izmisums par šīs valsts nākotni.”

Tas bija pats jocīgākais, ko todien biju dzirdējusi. Man gribot negribot paspruka smiekli. Pēdējā laikā man reti atgadījās kas jocīgs, taču tas, kas notika patlaban, nudien bija trakoti smieklīgs pēc jebkurām mērauklām.

Gurdums piepeši pagaisa, tāpat kā iepriekš bija pagaisis tiesas zāles paštaisnums. Tagad es lūkojos uz saltu un gudru stratēģi, kas itin krietni līdzinājās pašai Ingridai Magnusenai. “Bārijs Kolkcrs varēja nomirt no sirdslēkmes,” Sūzana mierīgi sacīja. “Līķa sekcijas rezultāti nebija pārliecinoši. Viņam bija lieks svars, viņš lietoja narkotikas, vai tad ne?”

“Kā jums tīk.” Patiesība ir tas, ko es saucu par patiesību. “Paklausieties, jūs gribat, lai es viņas labad meloju. Balstīsimies uz to un paskatīsimies, vai mums vispār ir par ko runāt.”

Sūzana atplauka gausā sarkanas lūpu pomādes smaidā, ar vienu roku atglauda no vaiga melnās cirtas, skropstas pret balto seju iezīmējās ogļmelnas. Itin kā mazliet nokaunējusies, taču reizē nedaudz atvieglota, ka nav nepieciešams pārdot mani tik nekrietni, kā iecerēts sākumā.

“Iesim pavizināties,” viņa noteica.

Aiz viņas jaguāra tonētajiem logu stikliem es iekārtojos ādas un naudas smārdā. Tas tinās ap mani kā kažoks. Pa radio skanēja Longbīčas džeza raidstacija, kāds Rietumkrasta gabals brīvā formā, ar flautu un elektrisko ģitāru. Mēs klusēdamas braucām augšup pa Riplstritu, garām nelicencētajam bērnudārzam un maiznīcai, un Klērvoterstritas apgleznoto mūru optiskajai ilūzijai, nogriezāmies pa kreisi Flečerstrītā, pa kreisi Glendeilstrītā, pa labi Silverleikas bulvārī un brīdi braucām pa ezera krastu. Zilganzaļajā ūdenī šūpojās kaijas. Sausais laiks bija atsedzis ap ezeru augstu betona apkakli, taču slēgtajā jaguāra pasaulē bija sešdesmit astoņi grādi. Kāda bauda sēdēt bagātas sievietes mašīnā! Nu retināto gaisu pildīja cita dziesma, es to pazinu uzreiz. Oli-vers Nelsons, “Zagtie mirkļi”.

Es aizvēru acis un iztēlojos, ka esmu kopā ar Olīviju, nevis ar savas mātes advokāti. Olīvijas kailie delmi, profils, lakatiņš, kas Kellijas stilā apsiets ap galvu un kaklu. Šis bezgala dārgais brīdis. Vēl jo vairāk tāpēc, ka tas ir tik nereāls, pagaist acumirklī, kaut kas tāds, ko baudīt kā parfīma dvesmu vējā, kā klavieru skaņas kādā mājā, kurai pēcpusdienā ej garām. Es kavējos šajā brīdī, kad Sūzana apturēja mašīnu ezera otrā malā, kur mēs redzējām zilganzaļo ūdeni, izraibinātu ar baltiem lāsumiņiem, un gleznaino pakalna nogāzi aiz tā. Viņa nogrieza mūziku klusāk, tomēr vēl arvien bija saklausāma Nelsona trompete.

“Gribu, lai tu pajautā pati sev, kur ir viņas vaina,” Sūzana teica, pie stūres pagriezusies pret mani. “Izdibini to savās domās. īsti. Vai viņas vaina ir slepkavība, vai viņa vienkārši bijusi draņķīga māte? Nav atradusies tev līdzās, kad bijusi tev vajadzīga.”

Es raudzījos uz šo miniatūro sievieti, melnās cirtas varbūt kādu toni par melnām, ap acīm tveicē mazliet izplūdusi tuša. Gurdums bija tēlots, un patiesība tieši tāpat. Tāpat kā tik daudz kas, ari vārdi bija bezcerīgi neprecīzi. Es nožēloju, ka man nav nekā, ar ko viņu uzzīmēt. Viņa patlaban pārvērtās pati savā karikatūrā. Vēl ne, vēl to varēja tikai nojaust. Bet pēc gadiem pieciem, desmit viņa vairs atgādinās tikai sevi no attāluma. Skatoties tuvumā, viņa būs saviebusies un nobijusies. “Nē, nudien, vai tu vienkārši necenties sodīt viņu par to, ka viņa bijusi nekam nederīga māte, nevis par to, ka viņa apsūdzēta slepkavībā?” Nospiedusi elektrisko pogu, Sūzana nolaida logu, piespieda mašīnas cigarešu piesmēķi un meklēja somiņa cigaretes. “Un ko gan tev nozīmēja Bārijs Kolkers - tikai kāds mātes pielūdzējs. Viņai bija daudz pielūdzēju. Tu nevarēji viņam tik stipri pieķerties.”

“Viņš ir miris,” es teicu. “Un jūs vēl saucat mani par cinisku?”

Viņa ielika lūpās cigareti, piesmēķis izlēca ārā. Viņa aizdedzināja cigareti, piepildot mašīnas salonu ar dūmiem. Izpūta tos pavērtā loga spraugā. “Nē, tur nav vainīgs Kolkers. Tu dusmojies uz mati par to, ka viņa tevi pametusi. Dabiski. Tu esi pavadījusi sešus smagus gadus un, kā jau bērns, norādi uz visvareno māti. Tā ir viņas vaina. Tev prātā nekad neienāktu doma, ka arī viņa ir upuris.”

Aiz loga, realitātes nckondicionētajā daļā, mums garām aizrikšoja tumši pietvīkusi skrējēja, saitē vilkdama piekusušu seteru. “Vai to jūs sacīsiet, ja es viņas tiesas prāvā pateikšu patiesību?”

Mēs vērojām, kā skrējēja joņo pa ietvi, kamēr suns pūlas apošņāt augus, kuriem abi lēkšo garām. “Apmēram tā,” Sūzana atbildēja. Tie bija pirmie godīgie vārdi, ko dzirdēju, kopš biju paspiedusi viņas mazo roku. Viņa nopūtās un izbirdināja pa logu pelnus. Kāda šķipsna ielidoja atpakaļ. Viņa to notrauca no sava kostīma. “Astrid. Varbūt viņa nav bijusi nekāda paraugmāte, nekūda televīzijas Barbara Bilingslija ar priekšautu un pērlēm, taču viņa tevi mīl. Vairāk, nekā tu spēj iedomāties. Tieši tagad viņai ir ārkārtīgi nepieciešama tava uzticība. Tev derētu dzirdēt, kā viņa par tevi runā, kā raizējas par tevi, cik ļoti vēlas būt ar tevi kopā.”

Es atkal iedomājos savu iztēles ceļojumu kopā ar māti, viņas izskatu, viņas valodas burvību. Tagad es vairs nejutos tik pārliecināta, varbūt tā tomēr bija taisnība. Man gribējās pajautāt šai sievietei, ko māte par mani teikusi. Man gribējās dzirdēt, kā viņa man stāsta, ko māte par mani domā, taču es neuzdrošinājos piedāvāt viņai šādu atklātni. Dižais šahists Bobijs Fišers bija mani labi izmācījis. ‘‘Viņa sastāstītu jebko, lai tikai tiktu ārā.”

“Parunā ar viņu. Es varu to noķārtot. Vienkārši paklausies, kas viņai sakāms, Astrid,” Sūzana skubināja. “Seši gadi ir ilgs laiks. Cilvēki mainās.”

Manas mirkļa šaubas pagaisa. Es skaidri zināju, cik tālu Ingrida Magnusena ir mainījusies. Man bija viņas vēstules. Es biju tās izlasījusi lapu pēc lapas, peldēdama šai sarkanajā paisumā. Es zināju visu par viņas maigumu un mātišķajām rūpēm. Par mani un balto runci. Bet tagad kaut kas tiešām bija mainījies. Proti - pirmo reizi mūžā mātei kaut ko vajadzēja no manis, kaut ko tādu, ko es varēju dot vai liegt, un nevis otrādi. Nospiedu slēdzi un ļāvu gaisa kondicionētājam skūpstīt manu seju.

Es biju vajadzīga savai mātei. Es aptvēru, ko tas nozīmē, cik tas ir neticami. Ja nostāšos liecinieku tribīnē un pateikšu, ka viņa to izdarījusi, izstāstīšu par mūsu braucienu uz Tihuanu, par daudzajām oleandru, velnābola un beladon-nas mārciņām, ko viņa vārījusi virtuvē, viņa nemūžam netiks ārā. Bet, ja es melošu, pateikšu, ka Bārijs bijis pārmēru paranoīds, ka viņam pret māti izstrādājies komplekss, ka viņš bijis traks, stāstīšu, cik sazāļota māte bijusi, kad tikos ar viņu Sibilbrendā, pat nav mani pazinusi, viņas apelāciju varētu izskatīt, tiesāt viņu no jauna, un viņa varētu tikt uz brīvām kājām, pirms man aprit divdesmit viens gads.

Cienīgtēvs Tomass neatzītu par labu emocijas, kas tagad uzbangoja manī, taču to saldmei nebija iespējams pretoties. Es turēju mātei pie rīkles viņas pašas dunci. Varēju kaut ko lūgt, varēju izteikt prasības. Kas man no tā atlēks -dzīvojot pie Rīnas, es biju iemācījusies to jautāt bez atvainošanās pieskaņas balsī. Kada būs mana daļa. Es varēju uzlipināt savai dvēselei cenas zīmi. Tagad man tikai vajadzēja izskaitļot, par kādu summu to iespējams pārdot.

“Labs ir,” es noteicu. “Nokārtojiet to.”

Sūzana ievilka pēdējo dumu no cigaretes, izmeta to pa logu, tad pacēla rūti. Nu viņa bija caur un cauri lietišķa. “Vai tikmēr tev kaut kas vajadzīgs, varbūt kabatas nauda?”

Es ienīdu šo sievieti. Tas, ko biju pārcietusi pēdējos sešos gados, viņai nenozīmēja neko. Biju tikai kārtējais ķieģelis viņas būvētajā celtnē, nupat biju iegūlusi īstajā vietā. Viņa neticēja, ka mana māte nav vainīga. Viņai rūpēja vienīgi tas, lai uz tiesas nama kāpnēm būtu televīzijas kameras. Un viņas vārds - Sūzana D. Velerisa - zem šīm kustīgajām, sarkanajām lūpām. Par tādu reklāmu var atdot daudz.

“Paņemšu pāris simtu,” es sacīju.

Es gāju gar upes krastu pēdējā pēcpusdienas gaismā, rokas sabāzusi kabatās, austrumu torņos sārti spoguļojās saulriets, man dūrē bija sažņaugta Sūzanas nauda. Es soļoju uz ziemeļiem garām santehniķa darbnīcai un maiznīcas kravas rampām, garām tēlnieka pagalmam Klērvoterstrītas galā, kur uz mūriem gaužām reālistiski uzgleznots mazs franču ciematiņš. Pie žoga metās suns, un platie dēļi nodrebēja, kad dzīvnieks triecās pret tiem, riedams un rūkdams. Pār žogu caur dzeloņstieplēm vīdēja bronzas tēli, tie gausi griezās vējā, ietverti lielos metāla apļos kā Šiva. Atradu no krastmalas izdrupušu betona šķembu un iesviedu to upē. Tā iekrita starp vītoliem, un no paslēptuves izspurdza švīkstošu spārnu mākonis, brūni bridējputni. Nu tas notika atkal. Es tiku ievilkta atpakaļ viņas pasaulē, viņas ēnā, tieši tad, kad biju sākusi justies brīva.

Es ieklepojos sausi un griezīgi, kā biju klepojusi visu pavasari - no marihuānas smēķēšanas un no mūžīgā pelējuma Rīnas dzīvoklī. Pa nogāzi noskrēju pie ūdens, notu-pos un ar pirkstu galiem pieskāros upes straumei. Auksta, reāla. Ūdens no kalniem. Samērcēju vietu starp acīm, trešās acs punktu. Palīdzi man, Upe.

Un ja nu viņa tiks ārā? Ja atnāks uz māju Riplstrītā, ja pateiks: “Es esmu atgriezusies. Kravā mantas, Astrid, mēs braucam prom.” Vai es spēšu viņai pretoties? Es iztēlojos viņu baltajā kreklā un džinsos, ko viņai ļāva uzvilkt aresta brīdī. “Ejam,” viņa teica. Es redzēju, kā mēs abas stāvam Rīnas lievenī un skatāmies viena otrā, bet vairāk ari neko.

Vai viņa joprojām mājo manā miesā, katrā manā domā?

Es tupēju pie ūdens, kas plūda pār klinšu atlūzām, un domāju par to, no kādas tālienes tās nākušas, lai paliktu šajā betona kanālā, straume dzidra un melodiska, svaiga ūdens smarža. Es vairs negribēju domāt par māti. Tas mani nogurdināja. Labāk prātot par to, kā vītoli, papeles un palmas lauž sev ceļu caur betonu, spraucoties laukā taisni no plūdu aizsargdambja, kā upe cenšas atgūt savas tiesības. Tajā bija sakrājušās un nogulsnējušās sanesas. Tajās iekrita un uzdīga sēkla. Lejup šāvās mazas saknītes. Un tad jau klāt bija koki, krūmi, putni.

Mana māte reiz bija uzrakstījusi dzejoli par upēm. Tās ir sievietes, viņa rakstīja. Iesākumā mazas meitenītes, sīkas urdziņas, rotātas ar lauku puķēm. Tad tās kļūst par straumēm, lauž sev ceļu caur granītu, bezbailīgi un neatturami metas lejup no klintīm. Vēlāk tās top treknas un pakalpīgas, plati, lēni līkloči nes tirgus preces un notekūdeņus, taču to neapzinātajās dzīlēs zivju un aizu ielenkumā briest bangas, un reizi simt gados, vētras laikā, upes sadumpojas, aizmirst dotos solījumus, laulību zvērestus un noslīcina visu jūdzēm plašā apkārtnē. Pēdīgi, dzemdību novārdzinātas, malārijas mocītas, tās izplešas purvainā vēdeklī un ieplūst jūrā.

Taču šī upe nebija nekas tamlīdzīgs. Neviena neievērota, tā rimtā mierā plūda gar žogiem, uz kuriem ar aerosola krāsu uzrakstīts “18. iela”, “Rosko”, “Varžu miests’’, dzīva par spīti visam, tā sargāja izdzīvošanas noslēpumus. Šī upe bija tāda pati meitene kā es.

Miniatūrā mežiņa vidū slējās paštaisīta telts, tās zilā plastmasa spilgti izcēlās starp pelēkajiem un zaļajiem toņiem. Tādas teltis Bārijs mēdza dēvēt par “Hiltonu pa rokai’’. Es zināju, kam tā pieder. Slaidam, kalsnam Vjetnamas veterānam haki krāsas biksēs un maskēšanās jakā, biju viņu manījusi agros rītos, kad no mazās plītiņas, uz kuras viņš vārīja kafiju, stīdzēja tieva dūmu strūkliņa. Biju redzējusi viņu pie spāņu tirgus Glendeilas bulvārī, ar dēļiem aiznagloto logu pusē, tur viņš ar draugiem spēlēja pokeru pēcpusdienas garajās ēnās.

Saplaisājušos krastos ziedēja savvaļas sinepes, un es saplūcu pušķi Ivonnai. Kas vispār ir nezāle? Augs, ko neviens nav dēstījis? Sēkla, kas izbirusi ceļiniekam no mēteļa, kaut kas tāds, kas neiederas tai vietā, kur nonācis? Vai tas ir augs, kas zaļo kuplāk par to, kuram te būtu jāaug pēc tiesas un taisnības? Ir nu gan vārds - nezāle, tam nopakaļ velkas vērtējums. Nederīga, nevērtīga. Nevēlama.

Nu, jebkurš jau var nopirkt zaļu jaguāru, atrast skaistumu divtūkstoš gadu vecā japāņu zīmējumā. Es labāk gribētu būt lietpratēja jautājumos par novārtā pamestām upēm un ziedošām sinepēm, un par zaigojoši rožainu atspulgu uz baloža ogļpelēkā kakla kaut kur ielas krustojumā. Iedomājos kara veterānu, kas silda vakariņas uz plītiņas, un veco sievu, kura baro baložus ielu krustojumā aiz ēstuves Kentucky Fried Chicken. Un mārīšu tirgonis, viņa zilās acis virs tumšiem, sirmuma izraibinātiem rugājiem? Un vēl mēs ar Ivonnu, Nikija un Pols Trauts, varbūt pat Sergejs vai Sūzana D. Velerisa, kāpēc ne? Kas gan mēs visi esam, ja ne sauja nezāļu? Kurš gan noteiks mūsu vērtību? Kāda vērtība ir četriem Vjetnamas kara veterāniem, kas katru pēcpusdienu pie spāņu tirgus Glendeilas bulvārī spēlē pokeru ar nosmulētām kārtīm, kuru kavā trūkst vienas dāmas un piecača? Varbūt no viņiem ir atkarīga pasaule, varbūt viņi ir likteņa vai laimes lēmēji dievi. Sezans būtu uzzīmējis viņus ar ogli. Van Gogs viņu vidū būtu iegleznojis sevi.

Taču tonakt es atkal redzēju veco sapni - pelēkas Parīzes ielas un akmens labirintu, aizmūrētus, aklus logus. Šoreiz tur bija arī stikla durvis ar izliektiem jūgendstila rokturiem, visas aizslēgtas. Es zināju, ka man jāatrod māte. Sāka tumst, pagrabu ieejās glūnēja melni stāvi. Nospiedu visu dzīvokļu zvana pogas. Pie durvīm pienāca sievietes, līdzīgas viņai, smaidīgas, dažas pat nosauca mani vārdā. Bet neviena no tām nebija viņa.

Es zināju, ka viņa ir tur, es dauzīju pie durvīm, kliedzu, lai viņa laiž mani iekšā. Durvis iedūcās, ļaujot man ieiet, bet, tiklīdz vēru tās vaļā, ieraudzīju māti aizbraucam no pagalma vārtiem kā pasažieri mazā, sarkanā mašīnā savā adītajā mētelī ar cirtaino kažokādas apdari, ar lielām saulesbrillēm uz aklajām acīm, viņa atlaidās sēdeklī un smējās. Es skrēju viņai pakaļ, raudādama, lūgdamās.

Ivonna uzpurināja mani no miega. Viņa nolika manu galvu sev klēpī, un viņas garie, brūnie mati apsedza mūs kā lakats. Viņas vēders bija silts un tvirts kā dīvāna polsteris. Caur viņas matu šķipsnām audās krāsainas gaismas šķipsnas, tās plūda no bērnu naktslampiņas karuseļa formā, to es biju pievākusi mūsu grabažu dienā. “Mēs vienas pašas noredzam visus sliktos sapņus,” Ivonna sacīja, ar plaukstu glāstīdama manu slapjo vaigu. “Daži tak jāatstāj arī citiem.”

30

Veita Memoriālās slimnīcas dzemdību nodaļa atgādināja man visas skolas, kurās reiz biju mācījusies. Raupjas sienas vecu zobu krāsā, gaitenī aizslēdzami skapīši, tumši un gaiši brūnas linoleja grīdas, flīzes ar šķiedrām spraugās. Tikai kliedzieni abos gaiteņa galos bija citādi. Tie mani biedēja. Es šeit neiederos, domāju, sekodama Ivonnai pa gaiteni. Man būtu jāiet uz trešo stundu, jāmācās kaut kas tāls un gudrs, droši ieslēpts starp grāmatas vākiem. Dzīvē var notikt jebkas.

Es nesu līdzi visas mantas, kuras mēs bijām vingrinājušās izmantot dzemdību konsultācijās - tenisbumbiņas, saritinātos dvieļus, pulksteni, bet Ivonna negribēja tusnīt un skaitīt, un gulēt uz tenisa bumbiņām. Viņa gribēja tikai sūkāt balto frotē dvielīti un ļaut, lai es vēsinu viņai seju ar ledu un dziedu bez kādas melodijas. Es dziedāju dziesmas no mūzikliem, kurus kādreiz biju skatījusies kopā ar Maiklu - no “Kamelota”, no “Manas skaistās lēdijas”. Es viņai dziedāju: “Ak, Šenandoa, pēc tavām šalkām alkstu,” - to Makenzi krastos reiz bija dziedājusi Klēra. Tikmēr mums visapkārt aiz aizkariem kliedza sievietes savās šaurajās radību gultās, lādējās, vaidēja un desmit valodās sauca māti. Izklausījās kā inkvizīcijas laboratorijās.

Rīna nepalika ilgi. Viņa aizveda mūs uz turieni, iegāja līdzi slimnīcā, parakstīja papīrus. Ikreiz, tiklīdz viņa sāka man patikt, atgadījās kaut kas tāds.

“Mamma,” Ivonna vaimanāja, pār vaigiem ritēja asaras. Viņa saspieda manu delmu, kad sākās nākamā kontr-akcija. Mēs šeit bijām jau deviņas stundas, sagaidījušas divas māsu maiņas. Mana roka no plaukstas līdz plecam bija vienos zilumos. “Nepamet mani,” viņa teica.

“Nepametīšu.” Ieliku viņai mutē pāris ledus gabaliņu, tas bija atļauts. Viņai neļāva dot dzert - ja nu būtu vajadzīga anestēzija. Viņa nedrīkstēja sākt vemt ar masku uz mutes. Tomēr viņa vēma. Es turēju viņai zem zoda mazo nierveida plastmasas bļodiņu. Uz mums apsūdzoši noraudzījās dienasgaismas spuldzes.

Māsa ieskatījās monitorā, ar pirkstiem pārbaudīja, cik tālu atvērusies Ivonnas dzemde. Joprojām astoņi centimetri. Pilnīga atvēršanās bija desmit centimetri, un mums nez cik reižu apliecināja, ka pirms tam neko lielu nevarot iesākt. Patlaban bija pats grūtākais - tas, ko viņi dēvēja par pārejas periodu. Ivonna bija ģērbusies baltā T kreklā un zaļās, pusgarās zeķēs, seja dzeltena un slapja no sviedriem, mati salipuši šķipsnās un sapinkājušies. Es noslaucīju viņai no lūpām vēmekļu stīdziņas.

“Padziedi man,” Ivonna saplaisājušām lūpām teica.

“Ja es reiz atstāšu tevi...” es dziedāju viņai ausī, kurā visgarām bija izdurti caurumiņi auskariem. “Tad tikai ne vasarā...”

Mazajā gultiņā Ivonna izskatījās liela. Pie vēdera viņai bija piesprādzēts augļa monitors, taču es negribēju skatīties televizora ekrānā. Es vēroju viņas seju. Viņa man atgādināja Frānsisa Bēkona gleznu, te zaudēdama, te atgūdama līdzību cilvēciskai būtnei, cīnīdamās visiem spēkiem, lai nepazustu sāpju pasaulē, kur vairs nepastāv nekādas atšķirības. Es atglaudu viņai no sejas matus, atkal sapinu tos bizēs.

Sieviešu drošsirdība, es domāju, no lejas uz augšu sukādama viņai matus, šķetinādama vaļā melno masu. Es nemūžam nespētu to pārciest. Sāpes nāca kā viļņi, kā slāņi, sākās vēderā un pletās augšup, viņas miesā ziedēja sāpju puķe, atskabargains tērauda lotoss.

Es nespēju mitēties domāt par ķermeni, par to, cik skarbs fakts tas ir. Tam filosofam, kurš teicis: “Es domāju, tātad eksistēju,” - vajadzētu pavadīt kādu stundiņu Veita Memoriālās slimnīcas dzemdību nodaļā. Viņam būtu jāmaina visa sava filosofija.

Prāts ir tik trausls, gandrīz kā zirnekļa tīmeklis, ar visām savām smalkajām domām, centieniem un ticību paša svarīgumam. Paskat, cik viegli tas izirst, izkūp, tiklīdz to pirmo reizi nolaiza sāpes. Elsodama gultā, Ivonna tuvojās nepazīstamības robežai, sadalījās pārbriedušu nervu, šķiedru, plēvju un ūdeņu kolekcijā, mūžsenajā asiņu pulkstenī. Salīdzinājumā ar šo mūžīgo ķermeni indivīds bija dūmi, mākonis. Ķermenis bija vienīgā realitāte. Man sāp, tātad es eksistēju.

Ienāca māsa, ieskatījās monitorā, pārbaudīja Ivonnas kontrakcijas, asinsspiedienu, viņas kustības bija možas un autoritatīvas. Pēdējā maiņā mūs bija aprūpējusi Konija Hu-anga, mēs viņai uzticējāmies, viņa smaidīja un maigi pieskārās Ivonnai ar savām apaļīgajām rokām. Taču šī, Melin-da Mīka, sabāra Ivonnu par činkstēšanu. “Ar tevi viss būs kārtībā,” viņa sacīja. “Tu jau esi dzemdējusi.” Mani biedēja māsas lietišķums, viņas kaulainie pirksti. Manīju, viņa zina, ka mēs esam audžubērni, ka Ivonna nepaturēs savu mazuli. Māsa jau iepriekš bija nospriedusi, ka mēs esam bezatbildīgas un pelnījušas šīs ciešanas pilnā apjomā. Varēju iztēloties viņu kā labošanas iestādes uzraudzi. Tagad es vēlējos, kaut šeit būtu mana māte. Viņa zinātu, kā tikt vaļā no Melindas Mīkas. Pat pārejas periodā viņa iespļautu Me-lindai dzēlīgajā sejā, piedraudētu nožņaugt viņu ar augļa monitora vadu.

“Man sāp,” Ivonna teica.

“Neviens nav teicis, ka te būs pikniks,” Melinda atcirta. “Tev jāelpo.”

Ivonna centās, elsa un pūta, viņa gribēja patikt visiem, pat šai saskābušajai māsai.

“Vai jūs nevarat viņai kaut ko iedot?” es jautāju.

“Viņai nekas nekaiš,” Melinda lietišķi attrauca, trīsstū-rainajās acīs vīdēja aizplīvurots drauds.

“Nolādētās maukas,” noteica sieviete aiz baltajiem dušas aizkariem. “Nabadzīgiem ļautiņiem šīs vis nedod savas sasodītās zāles.”

“Lūdzu,” Ivonna izdvesa, satvērusi Melindas baltās jakas stūri. “Es jūs ļoti lūdzu!”

Māsa veikli parāva nost Ivonnas roku un stingri uzlika to viņai uz vēdera. ‘Tev jau ir astoņi centimetri. Viss gandrīz galā.”

Ivonna šņukstēja - klusu, ritmiski, bezcerīgi, pārāk nogurusi, lai raudātu. Es glaudīju viņai vēderu.

Neviens nekad nerunāja par to, kas šī ir par cīņu. Es sapratu, kāpēc sievietes dažreiz mirst dzemdībās. Viņas neinficējas ar kādu mikrobu, pat nenoasiņo. Viņas vienkārši padodas. Beidz raizēties par to, vai bērns piedzims. Viņas zina - ja nenomirs, tad tas būs jāpārcieš atkal, pēc gada, pēc vēl viena gada. Es sapratu, kā sieviete var vienkārši beigt pūlēties, gluži kā nogurusi peldētāja viņa ļauj galvai iegrimt, ūdenim piepildīt plaušas. Es lēni masēju Ivonnai kaklu, plecus, lai neļautu viņai nogrimt. Caur izdilušo, balto frotē drā-niņu viņa sūkāja ledu. Ja te būtu mana māte, viņa piespiestu Melindu Miku atnest zāles, tur nu šaubu nav.

“Mamacita, aye, Ivonna vaidēja.

Nesapratu, kāpēc viņa sauc māti. Viņa ienīda savu māti. Nebija redzējusi viņu sešus gadus, kopš tās dienas, kad māte ieslēdza Ivonnu, viņas brāli un māsas viņu dzīvoklī Bērbenkā, lai ietu uz ballīti, un vairs neatgriezās. Ivonna stāstīja, ka tolaik, kad viņai bijis vienpadsmit gadu, māte ļāvusi saviem drauģeļiem uztaisīt viņai “vilcienu”. Es pat nezināju, ko tas nozīmē. Grupveida izvarošana, viņa paskaidroja. Un tomēr viņa sauca - mama.

Un ne jau tikai Ivonna. Visa nodaļa sauca māti. Mammīt, mā, mamm, māmiņ. Pat tās, kurām blakus sēdēja vīrs, sauca mammu. Pirms deviņām stundām, kad ieradāmies, kāda sieviete, kurai balss bija kā sārma vanna, pārmaiņus kliedza uz savu vīru un sauca mammu. Pieaugusi sieviete, bet šņukst kā bērns. “Mammīt...” Tobrīd man bija par viņu kauns. Tagad mans viedoklis bija mainījies.

Es turēju Ivonnas rokas un iztēlojos savu māti pirms septiņpadsmit gadiem, laižot pasaulē mani. Vai viņa sauca savu māti? Iztēlojos, kā viņa kliedz uz manu tēvu, lamā viņu par nekam nederīgu cilvēku, meli, nejēgu, līdz viņš aiziet iedzert alu, atstādams viņu vienatnē ar dzīvokļa saimnieci saltā novembra rītā. Es piedzimu mājās, mātei nekad nav patikuši ārsti. Varu iedomāties, kā viņas kliedzieni un lāsti satricināja gājēju ielas klusumu Venisbīčā, iztrūcinot puiku, kas brauca garām ar skrituļdēli, kamēr dzīvokļa īpašniece pīpēja hašu un izkratīja viņas rokassomiņu. Bet vai viņa sauca - mammīt, palīdzi man?

Es domāju par viņas māti, par vienīgo fotogrāfiju, kura [20]

man bija, par to mazumiņu, ko zināju. Karina Torvalda, kas, iespējams, bijusi attālos rados ar Norvēģijas karali Olavu, klasiskā aktrise un dzērāja, kas spēja no galvas deklamēt Šekspīru, reizē barodama vistas, un kas noslīka govju dzirdināmajā dīķī, kad manai mātei bija trīspadsmit gadu. Nespēju iedomāties, ka viņa ir pēc kāda saukusi.

Taču tad es aptvēru - viņas jau nesauc savas mātes. Viņas nesauc šīs vārgās sievietes, šos upurus. Narkomānes, maniakālas veikalu ķemmētājas, kūciņu cepējas. Viņas nesauc tās sievietes, kas viņas pametušas, kas nav bijušas spējīgas palīdzēt savām meitām ieiet pieaugušu sieviešu kārtā, šīs sievietes, kuras ļāvušas saviem drauģeļiem “taisīt vilcienu”. Žūpas un caurejas zāļu rijējas, sievietes, kas uzsmaida spogulim, sievietes zeķturos, sievietes uz bāra ķebļiem. Tikai ne viņas, šīs sievietes ar nebeidzamām sūdzībām un bil-žainiem žurnāliem, valdonīgas sievietes, tās, kuras jautā -kas man no tā atlēks? Tikai ne tās sievietes, kuras skatās televīziju, gatavodamas vakariņas, sievietes, kas balina matus aiz slēgtām durvīm, cenzdamās izskatīties divdesmit trīs gadus vecas. Viņas nesauc tās mātes, kas, traukus mazgādamas, nožēlo, ka apprecējušās, tās mātes, kuras stāsta ātrajai palīdzībai, ka nokritušas pa kāpnēm, tās, kuras cietumā apgalvo, ka vientulība esot cilvēka pamatstāvoklis, pierodi pie tā.

Viņām vajadzēja īsto māti, asins māti, lielo dzemdi, kvēlas līdzcietības māti, sievieti, kura ir tik liela, lai spētu ietvert sevī visas sāpes, aiznest tās prom. Mums vajadzēja kādu, kas asiņo, kādu tik dziļu un krāšņu kā druva, māti ar platiem gurniem, bijību iedvesošu, milzīgu, sievietes kā lielus, mīkstus dīvānus, mātes, kuras mīt mūsu asinsritē, tik lielas, tik plašas mātes, lai mēs varētu viņās paslēpties, nogrimt viņu dziļumos, mātes, kas elpos mūsu vietā, kad pašas to vairs nejaudāsim, kas cīnīsies par mums, nogalinās mūsu dēļ, mirs par mums.

Ivonna piecēlās sēdus, aizturēja elpu, acis izspiedās, un tā viņa nedrīkstēja darīt.

“Elpo,” es teicu viņai pie auss. “Lūdzu, Ivonna, mēģini.”

Viņa pūlējās elpot, pāris reižu sekli ievilka elpu, taču sāpes bija pārlieku lielas. Viņa atkrita šaurajā gulta, pārāk nogurusi, lai turpinātu. Viņa spēja tikai žņaugt manu roku un raudāt. Un es domāju par to, kā bērns ir ar viņu saistīts, tāpat kā viņa ir saistīta ar savu māti un mātesmāti, un tā līdz bezgalībai, tālāk un tālāk, iepīta nelaimes ķēdē, kas atvedusi viņu līdz šai gultai, līdz šai dienai. Un ne tikai viņu vien. Es prātoju, kāds būs mans pašas mantojums.

“Kaut es būtu mirusi,” Ivonna teica puķainajā spilven-drānā, ko biju atvedusi no mājām.

Bērns nāca pasaulē pēc četrām stundām. Meitenīte, Dvīnis, dzimusi septiņpadsmitos trīsdesmit divās. Nākamajā dienā mēs braucām mājās. Rīna mūs sagaidīja uz lokveida piebrauktuves pie slimnīcas ieejas. Pat neienāca iekšā. Mēs apstājāmies pie jaundzimušo nodaļas novērošanas loga, bet bērns jau bija aiznests. Rīna neļāva Ivonnai vest bērnu mājās pat uz pāris nedēļām.

“Labak vienkārši ej prom,” Rīna teica. “Pieķersies, un nekā laba nebūs.”

Viņai bija taisnība, lai gan to viņa neteica aiz rūpēm par Ivonnu, viņa vienkārši negribēja būt audžuvecāmāte. Bērnu Rīnai nebija, un viņa nekad netika tos gribējusi. Kas man no tā atlēks? “No bērniem man paliek nelabi,” viņa mūždien teica Ivonnai. “Ēd, kakā, raud. Ja tu domā paturēt, apdomā labi.”

No pikapa izkāpa Nikija, pasniedza Ivonnai balonu saišķi, apskāva viņu. Mēs palīdzējām Ivonnai iekāpt kulbā.

Viņa joprojām bija nogurusi, tikko spēja paiet. Kreisajā kājā bija saspiests kāds nervs, dzemdību laikā izdarītajam griezumam uzliktas šuves. Ivonna oda skābi kā vecas asinis. Un izskatījās tā, it kā viņu nule būtu notriekusi automašīna. Rīna neuzmeta viņai ne aci.

Es sēdēju Ivonnai blakus uz izrautā mašīnas sēdekļa. Viņa atbalstījās pret mani, nolika galvu man uz pleca. “Padziedi “Skaistuli un Briesmoni”,“ viņa pačukstēja.

Es satvēru Ivonnas roku, otru plaukstu pieliku viņai pie pieres, kā viņai patika, un dziedāju viņas iemīļoto dziesmiņu, kamēr mašīna kratīdamās un grabēdama brauca uz priekšu, uz mājām. “Stāsts, tik sens kā laiks...” Šķita, ka dziesma viņu nomierina, un es centos nedomāt par šo ironiju. Ivonnas galva dusēja man uz pleca, un viņa klusēdama sūkāja īkšķi.

Aizritēja nedēļas, bet Sūzana man nezvanīja, lai pateiktu, kad tikšos ar māti. Tagad, kad viņa bija ieguvusi manu līdzdalības solījumu, es par to vairs nedzirdēju ne vārda. Ne maijā, ne jūnijā. Es sēdēju upmalā, vērodama, kā straumē zvejo balti gārņi un brūni bridējputni. Šodien Māršala vidusskolā notika mans izlaidums, bet es neredzēju iemesla tur piedalīties. Pat ja māte būtu brīvībā, viņa nemūžam tur neierastos. Viņu nekad nebija interesējušas ceremonijas, kuru autore nav viņa pati. Labāk ļaušu paiet tam klusi - kā pusmūža sievietes dzimšanas dienai.

Patiesībā man bija bail, tik bail, ka nespēju par to pat ieminēties - tāpat kā torīt, kad biju lietojusi skābi. Šīs bailes varēja atvērt savu muti un aprīt mani vienā paņēmienā gluži kā āmurzivs piecas pēdas dziļā ūdenī. Es nezināju, kas notiks tagad. Es netaisījos uz Jeilu vai Mākslas skolu, es negāju nekur. Es krāsoju automašīnu numuru plāksnītes, gulēju ar zagli, viņš teica, ka es katrā laikā varot pārvākties pie viņa. Varbūt es iemācīšos atmūķēt slēdzenes, aizbraukt mašīnas. Kāpēc lai monopoltiesības uz noziegumu piederētu manai mātei vien?

Es sēdēju pie ūdens, raudzīdamās tā plūdumā, vēroju, kā gārņi sabužina spalvas, vēroju podziņām līdzīgās putnu acis, domādama par to, ko mūsu pēdējā mācību stundā bija teicis misters Delgado. Viņš sacīja, ka vēsturi mēs esot mācījušies tādēļ, lai izprastu, kāpēc viss ir tā, kā ir, un kā mēs esam tajā nonākuši. Viņš teica - ar cilvēkiem, kas nepazīst savu vēsturi, var izdarīt jebko. Tādā veidā darbojoties totalitārā sistēma.

Kas es patiesībā biju? Es biju savas mātes totalitārās valsts vienīgā iemītniece, mana personiskā vēsture bija pārrakstīta tā, lai saskanētu ar stāstu, kuru viņa todien stāstījusi. Tur trūka tik daudz fragmentu. Es gribēju zināt, kas ir Annija. Es sāku likt fragmentus kopā, virzīties augšup pa upi, kurpju kastē slepus vācot salauztu priekšmetu krājumu. Tur bija gulbis. Balts koka gulbis ar divām garām, melnām švīkām uz knābja, tāds pats kā gulbis uz matstikla durvīm Klēras dušā. Es sēdēju uz gulbja un pačurāju Annijai. Grīdu klāja balti flīžu daudzstūri, sēdēdama es domās pārvērtu tos dažādos tēlos, puķēs un mājās. Tie bija precīzi sešstūri, nevainojami sarindoti cits pie cita. Un vēl dzeltens virtuves linolejs ar krāsas šļakatu rakstu, sarkanmelns, un veļas grozi. Šī veļas sajūta, žāvētāja smārds. Dzeltena saules gaisma aiz nolaižamām žalūzijām. Mans pirksts apaļajā žalūziju gredzenā.

Bet kas viņa bija - draudzene? Aukle? Un kāpēc iet uz podiņa mani mācīja viņa, nevis mana māte? Es gribēju zināt, kas slēpjas aiz gulbja un aiz dzeltenā linoleja. Tur bija vēl citi bērni, to es atceros, es noskatījos, kā viņi iet uz skolu. Un kārba, pilna ar krītiņiem. Vai mēs pie viņas dzīvojām, vai viņa bija mūs tur pametusi?

Un Klauss, šis siluets, kas bija mans tēvs. Patiesība ir tas, ko es saucu par patiesību, un rīt kaut kas pavisam cits. Ko tas nozīmē man? Es gribēju zināt, kā viņi iepazinušies, iemīlējušies, kāpēc izšķīrušies. Viņu kopā pavadītais laiks bija kaujaslauks, pilns ar baltiem akmeņiem, ierakumi aizauguši ar zāli, karš, kurā es zaudēju visu, un es nekad neuzzināšu, kas īsti noticis. Es gribēju zināt par mūsu ceļojumu gadiem, gribēju saprast, kāpēc mēs nekad nedrīkstējām braukt mājās.

Es atgūlos betonētās krastmalas slīpumā un skatījos augšup. Tā bija vislabākā vieta, kur lūkoties debesīs. Betona krasti aizsedza to izplūdušās, plakanās malas, kur redzams smogs un dūmaka, un atlika pati labākā daļa, viducis, nevainojama bezgalīgas zilgmes bļoda. Es kritu augšup, šajā ultramarīnā. Tas nebija palss, arktisks rīts kā manas mātes acis, šī zilgme bija maiga, silta, žēlsirdīga bez baltās krāsas piejaukuma, īstas Rafaela debesis. Neredzot apvārsni, gandrīz vai varēja noticēt, ka tā tiešām ir bļoda. Tās apaļums mani hipnotizēja.

Dzirdēju, ka man tuvojas soļi. Tā bija Ivonna. Viņas smagā gaita, garie mati kā ūdens aizkars. Es atgūlos atkal. Viņa apsēdās man blakus.

“Apgulies, paskaties uz šīm burvīgajām debesīm.”

Viņa atlaidās man līdzās, rokas sakrustojusi uz vēdera tāpat kā toreiz, kad gaidīja bērnu, taču bērna vairs nebija. Viņa bija klusa, mazāka nekā parasti, gluži kā sačokurojusies lapa. Krāšņi izliektajās debesīs aiztraucās baložu bars, baltpelēki spārni vēzējās unisonā kā semafors. Man ienāca prātā - diez, vai tie zina, kurp lido, kad šādi aiztraucas gaisā.

Es saspiedu Ivonnas plaukstu. Šķita, ka turu rokā pati savējo. Lūpas viņai bija uztūkušas, saplaisājušas. Šķita, mēs slīdam tur, debesīs, norobežotas no nākotnes un pagātnes. Kāpēc lai ar to nebūtu gana? Ar baložu baru vajadzētu būt gana. Kaut kas tāds, kam nav priekšvēstures. Varbūt man vajadzētu likt malā savas pārrautās krelles, savas atmiņu kārbas. Lai cik dziļi es raktos, tas bija un palika tikai stāsts, un ar to nebija gana. Kāpēc tas nevarētu būt vienkārši gārnis? Nekādu stāstu, tikai putns ar garām, tievām kājām.

Kaut jel es spētu apturēt laiku! Upe un debesis.

“Vai tu kādreiz domā par pašnāvību?” Ivonna iejautājās.

“Daži apgalvo, ka pēc tam tu atgriezies un sāc tieši no tās vietas, kur esi pielicis punktu.” Es saņēmu plaukstā Ivonnas delmu. Viņai bija tik maiga āda. Viņas T krekls oda pēc izmisuma, kā metāls un lietus.

“Man likās, tev šodien ir izlaidums,” viņa teica.

“Kāda jēga,” es attraucu. “Maršēt pa skatuvi kā pīlēm šautuvē.”

Ivonna nopūtās. “Es tavā vietā lepotos.”

Es pasmaidīju. “Manā vietā tu būtu es. Lai nu ko, ellē, tas nozīmē.”

Misis Lūena Deivisa deva man padomu pieteikties Pilsētas koledžā, es varot turp pāriet katrā laikā, taču es jau biju zaudējusi ticību. Nākotne nebija nekas tāds, ko es varētu izkalt pati savām rokām no visiem šiem lūžņiem, kuri man pieder, gluži kā Zigfrīda zobenu tai senajā stāstā. Nākotne bija balta migla, kurā es pazudīšu, mani nerotās čaukstošs, zilzeltains tafts. Man nav mātes, kas varētu rādīt ceļu.

Iztēlojos melus, ko viņiem patlaban skandē atvadu runas teicēja. Par brīnišķo nākotni, kas mūs gaida. Labāk būtu pateikusi viņiem patiesību: Puse no jums ir nonākuši līdz pašam augstākajam punktam savā dzīvē. Paskatieties apkārt.

Turpmāk ceļš ved tikai lejup no kalna. Pārējie tiks mazliet tālāk, dabūs pastāvīgu darbu, aizceļos uz Havaju salām vai pārcelsies uz Fīniksu Arizonā, bet cik no tūkstoš pieciem simtiem abiturientu paveiks kaut ko patiesi vērtīgu, uzrakstīs lugu, uzgleznos gleznu, kura tiks izstādīta galerijā, atradīs zāles pret herpes vīrusu? Varbūt divi no mums, trīs? Un cik atradīs īstu mīlestību? Apmēram tikpat. Un apskaidrību? Varbūt viens. Mēs, pārējie, slēgsim kompromisus, atradīsim aizbildinājumus, kādu vai kaut ko, kam uzvelt vainu, un glabāsim to sev pie sirds kā piekariņu ķēdītē.

Es raudāju. Zināju, ka būtu varējusi paveikt vairāk, pacensties, piestrādāt, sameklēt kādu, kas man palīdzētu. Šai brīdī mani klasesbiedri kāpa uz skatuves, lai saņemtu godalgas, Nacionālo vidusskolas balvu. Kā es varēju tā apmaldīties? Māt, kāpēc tu ļāvi, lai mana plauksta autobusā izslīd no tavējās, kad rokas tev bija pilnas iepirkumu? Es jutos tā, it kā laiks būtu plaša jūra un es peldētu uz bruņrupuča muguras, un pie apvāršņa nevīdētu neviena pati bura.

“Zini, tik jokaini,” Ivonna ierunājās. “Es biju pārliecināta, ka nevarēšu tevi ciest. Kad tu ieradies, es nodomāju -kam vajadzīga šī gringa^21, paskat, kā izrunājas, ko viņa iedomājas, ka ir princese Diāna, vai? Tā es pateicu Nikijai. Vēl draudzenes mums tikai trūka. Bet zini, trūka gan. Tu mums biji vajadzīga.”

Es paspiedu viņas roku. Man bija Ivonna, man bija Ni-kija. Man bija šīs Rafaela debesis. Man bija piecsimt dolāru un mirušas sievietes akvamarīns, un grabažu vācējas nākotne. Ko vairāk meitene var vēlēties.

Tovasar mēs pārdevām un mainījām savas mantas krāmu tirgos no Ontārio līdz Santafē. Rīna iemainīja līmplēvi ar zebras svītrām, tāpēc es izgreznoju ar šīm zebras svītrām bāra ķebļus, vannasistabas svarus, kurpju kastes, kas pārtaisītas par “kumodēm”. Es sasvītroju slimnīcas naktspodu un staigāšanas balstu - paredzētu sparīgiem večukiem. Kaķi paslēpās.

“Prezentāciju,” tas bija Rīnas jaunais sauklis. “Mums vajag prezentāciju.”

Mūsu svītrotais un lakotais virtuves mēbeļu stūrītis jau bija pārdots. Rīna dabūja par to četrsimt dolāru, simtnieku iedeva man. Viņa sacīja, ka es drīkstot palikt, cik ilgi gribot, un maksāt par istabu un iztikšanu tāpat kā Nikija. To viņa bija domājusi kā komplimentu, bet mani tas pārbiedēja līdz nāvei.

Fērfeksas vidusskolas krāmu tirdziņā mēs bijām pārklājušas savu stendu ar zilu plastmasas plēvi, tā ka dāmas varēja ienākt iekšā un apskatīt drēbes, nedabūjot saulesdū-rienu. Viņas bija kā zivis, kas knibinās ap rifu, bet mēs -kā murēnas, kuras pacietīgi gaida, kad zivteles piepeldēs tuvāk.

“Benito grib, lai pārvācos dzīvot pie viņa,” Ivonna sacīja, kamēr Rīna bija aizņemta ar kādu pircēju, lika tai galvā platmali, stāstīja, cik lieliski tā izskatoties.

“Tu to nedarīsi,” Nikija noteica.

Ivonna sapņaini pasmaidīja.

Viņa atkal bija iemīlējusies. Neredzēju nekādu iemeslu viņu atrunāt. Pēdējā laikā es vairs nemēģināju izprast, kas ir pareizi vai nepareizi, svarīgi vai nesvarīgi. “Liekas lāga puisis,” es sacīju.

“Cik daudzi cilvēki tad mēdz aicināt citus dzīvot kopā?” Ivonna noprasīja.

“Tādi, kuriem vajadzīga pastāvīga komanda,” Nikija attrauca. “Veļas un trauku mazgāšanai.”

Mēs ar Ivonnu no vienas krūzītes dzērām “Krievu sporta kokteili” - vāju degvīna un Gatorade maisījumu, ko Rīna dzēra augu dienu.

Rīna pieveda pie manis brūni iedegušu sievieti un uzcēla uz saliekamā galdiņa svītrainu American Tourister ceļasomu.

“Tā ir mūsu māksliniece,” Rīna sacīja, aizsmēķēdama vienu no savām melnajām Sobranie. “Astrida Magnusena. Atcerieties vārdu. Viendien tas čemodāns maksās miljonus.”

Sieviete smaidot paspieda man roku. Centos neelpot uz viņas pusi “Sporta kokteili”. Rīna ar plašu žestu sniedza man ūdensdrošo marķieri, un es parakstījos uz ceļasomas apakšējā stūra. Dažreiz būt kopā ar Rīnu bija tas pats, kas lietot skābi. Māksliniece. Budisma grāmatā, kuru biju atradusi grabažu dienā, bija rakstīts, ka cilvēks krāj tikumus jau ar to vien, ka labi paveic savu darbu, lai kāds tas būtu, pilnīgi veltījot sevi ikreizējam uzdevumam. Es paskatījos uz zebras bāru un ķebļiem, uz ceļasomu, kas attālinājās līdz ar iedegušo sievieti. Izskatījās jauki. Man patika izkrāsot lietas. Varbūt būtu pietiekami labi, ja visu mūžu es nodarbotos tikai ar to vien? Budisti uzskatīja, ka nav svarīgi, vai tā ir līmplēve vai dzenbudisma kaligrāfija, smadzeņu ķirurģija vai literatūra. Dao mācībā tam visam bija vienāda vērtība, ja vien viss tika darīts vienā un tai pašā garā.

“Slinkas meitenes,” Rīna sacīja. “Jums ir jārunā ar kundi. Jāveicina tirgošana.”

Viņa ievēroja, ka bāra ķebļus aplūko jauns vīrietis šortos un botās. Uzplājusi uz lūpām smaidu, viņa devās laukā, lai jauneklim piecirstu. Šitos botaiņus viņa pamanīja jau piecdesmit pēdu attālumā.

Nikija iztukšoja savu Gatorade kokteiļa krūzi, novaib-stījās, ielēja vēl mazliet, kamēr Rīnai bija pilnas rokas darba. “Ko tik tu, cilvēks, nedari, lai noķertu kaifiņu.”

“Kad tu pārcelsies?” es jautāju Ivonnai.

“Rīt,” viņa pačukstēja, pa pusei paslēpusies aiz savu gludo matu aizkara.

Es atglaudu viņai matus, aizliku tos aiz viņas mazās, sadurstītās auss. Viņa pacēla pret mani skatienu un pasmaidīja, un es viņu apskāvu. Viņa izplūda asarās. “Es nezinu, Astrid, kā tev liekas, vai man iet? Tu vienmer zini, ko darīt.”

Es pārsteigumā iesmējos. Notupos līdzās ļodzīgajam brezenta krēslam, kurā viņa sēdēja. “Es? Es nezinu itin neko.”

“Nebiju gan domājusi, ka tu esi mele,” Ivonna smaidot teica, turēdama plaukstu pie lūpām, paradusi aizsegt sliktos zobus. Varbūt Benito viņu apprecēs. Varbūt aizvedīs viņu pie zobārsta. Varbūt naktīs apskaus un mīļos. Kas var apgalvot, ka tā nenotiks?

“Man tevis pietrūks,” es sacīju.

Ivonna pamāja, nespēdama parunāt, reizē raudādama un smaidīdama. “Ak Dievs, es laikam izskatos drausmīgi!” Viņa noslaucīja skropstu tušu, kas tecēja pār vaigiem.

“Tu izskaties kā Mis Amerika,” es atteicu un apskāvu viņu. Tā jau sievietes mēdz teikt. “Zini, tad, kad viņai liek galvā kroni. Un viņa raud un smejas, un soļo pār skatuvi.”

Tas Ivonnu sasmīdināja. Konkurss “Mis Amerika” viņai patika. Mēs to reiz skatījāmies un pīpējām zāli, un Ivonna paņēma noputējušas zīda puķes, kas Rīnai kaut kur mētājās, un staigāja šurpu turpu pa dzīvojamo istabu, mādama tik mehāniski kā īsta skaistumkaraliene.

“Ja mēs precēsimies, tu varēsi nākt par līgavas māsu,” viņa sacīja.

Viņas acīs es redzēju torti, galā mazs jaunpārītis, glazūra kā mežģīnes, kārta pēc kārtas, un kleita tāda pati kā torte, mašīna aplīmēta ar baltiem ziediem, un visi automobiļi taurē, kad viņi brauc prom.

“Būšu klāt kā nagla,” es nosolījos. Iztēlojos kāzas -nevienam viesim nav vairāk par astoņpadsmit gadiem, katrs iecerējis sev tādu dzīvi, par kādu dzied populārās dziesmiņās. Domājot par to, man kļuva skumji.

“Tu atkal satiksi savu draugu,” Ivonna sacīja, kā gribēdama mīkstināt triecienu. “Nebēdā. Viņš tevi gaidīs.”

“Protams,” es piebalsoju. Tomēr es zināju, ka neviens negaida nevienu.

Nākamajā vakarā Ivonna salika somā dažas drēbes, savu zirgu un radio, bet televīzijas aktiera bildi atstāja turpat ietvarā uz kumodes. Rīna iedeva viņai naudas žuksnīti, apsietu ar gumijas cilpu. Mēs visas kopā ar viņu gaidījām lievenī, līdz ar savu blāvi pelēko Cutlass atbrauca Benito. Un tad viņa bija prom.

31

Pilsēta paralizēta gulēja uz augusta kvēlās laktas, tveices apdullināta gluži kā vērsis lopkautuvē. Ietves saulē sarāvās kā nopērti suņi, tā bija pilnīgas padošanās ainava. Gaiss bija hlorēts, biezs un naidīgs kā mirušas planētas atmosfēra. Bet lielais oleandrs priekšējā pagalmiņā ziedēja kā kāzu pušķis, kā debesis, pilnas ar starainām zvaigznītēm. Tas lika man atcerēties māti.

Sūzana joprojām nebija zvanījusi. Man neskaitāmas reizes bija gribējies piezvanīt viņai un pieprasīt tikšanos. Tomēr es apdomājos. Šī bija šaha partija. Vispirms steiga, tad gaidīšana. Es neskriešu viņai pakaļ pa ielu diedelēdama. Gribi mani, ievēro mani! Es izstrādāšu savas etīdes un nodrošināšu aizsardzību.

Tagad es cēlos ļoti agri, lai mazliet paelpotu vēso gaisu, pirms sākas svelme. Es stāvēju lievenī un lūkojos uz milzīgo oleandru, tas bija vecs, stumbrs tam bija kā kokam. Un vajadzēja tikai izcept uz viena zariņa kartupeli, lai būtu beigts un pagalam. Māte bija savārījusi vairākas mārciņas, lai iegūtu Bārijā nāves brūvējumu. Interesanti, kālab tiem jābūt tik indīgiem? Oleandri spēja pārciest visu, tie izturēja karstumu, sausumu, izdzīvoja, pamesti novārtā, un riesa tūkstošiem vaskainu ziedu. Tad kam tiem vajadzīga inde? Vai

tie nevar būt vienkārši rūgti? Nav jau nekādas klaburčūs-kas un neaprij to, ko nogalina. Kā viņa tos vārīja, kā destilēja, gluži kā savu naidu. Varbūt vainīga kāda inde augsnē, vainīga Losandželosa, naids, nejūtība, kaut kas tāds, par ko mēs negribam domāt un ko augs sakrāj savās šūnās. Varbūt tas ir nevis indes avots, bet gan vēl viens upuris.

Astoņos jau bija pārāk karsti, lai paliktu ārā. Es iegāju mājā, lai gatavotu pusdienas Tašai. Tā bija jaunatnācēja Ivonnas gultā, trīspadsmit gadu veca, mācījās Kinga skolā, ar sliktām sekmēm, ar papildstundām vasarā. Nopietna, nerunīga, uz augšlūpas vertikāla rēta, tikko sākusi sadzīt. Viņa sarāvās, ja kāds tuvojās viņai pārāk strauji.

“Tev te klāsies lieliski,“ es sacīju, gatavodama viņai seleriju salātus ar zemesriekstu sviestu un ābolu. “Es pielūkošu.”

Aizvedu viņu uz skolu Nikijas pikapā, izlaidu pie Tomasa Starra Kinga vidusskolas, noskatījos, kā viņa iet iekšā, nobijusies un maziņa, pie mugursomas karājās atslēgu bre-loku ķēdītes. Jutos bezspēcīga, nevarēju aizkavēt to, ka viņas dzīve sāk ritēt tajā virzienā, kurš bija paredzams. Vai cilvēks vispār var izglābt otru? Viņa atskatījās, lai pamātu man. Es pamāju pretī. Nebraucu prom, pirms viņa nebija iegājusi skolā.

Mīļā Astrīda!

Šodien aprit seši gadi. Trešo dienu vairāk par simt desmit grādiem. Vakar viena ieslodzītā pārgrieza otrai rīkli ar salocītu skārdeni. Lidija saplēsa dzejoli, ko es uzrakstīju par vīrieti, kuru reiz redzēju, tetovēta čūska nozuda viņam biksēs. Liku viņai salīmēt lapu, bet Tu nevari iedomāties tās mocības. Ja neņem vērā Tevi, tad šīs, manuprāt, ir ilgstošākās attiecības, kādas man jebkad bijušas. Viņa ir pārliecināta, ka es viņu mīlu, lai gan patiesībā nav nekā tamlīdzīga. Viņa dievina manus dzejoļus, kuros runāts par viņu, un uzskata tos par publisku atzīšanos.

Mīlestība. Es izmestu šo vārdu no vārdnīcām. Tāda neprecizitāte. Mīlestība, kura mīlestība, kāda mīlestība? Sentiments, fantāzija, ilgas, iekāre ? Apsēstība, iznīcinoša nepieciešamība? Varbūt vienīgā mīlestība, kura ir precīza arī bez raksturojuma, ir mazas meitenītes mīlestība. Pēc tam arī viņa kļūst par personu, tādējādi kompromitējoties. “Vai tu mani mīli?” Tu jautāji savas šaurās gultiņas tumsā. ‘‘Vai tu mani mīli, mammīt?"

‘‘Protams," es Tev atbildēju. “ Un tagad guli. ”

Mīlestība ir vakara pasaciņa, spēļu lācītis, tik pazīstams, bez vienas acs.

“ Vai tu mani mīli, carita' ?” jautā Lidija, izgriezdama man roku, iespiezdama manu seju rupjā saru segā, kozdama man kaklā. “Saki tak, kuce! ”

Mīlestība ir rotaļlieta, piemiņas lietiņa, iesmaržots mutautiņš.

“Pasaki, ka tu mani mīli, ” teica Bārijs.

‘‘Es tevi mīlu, ” es sacīju. ‘‘Es tevi mīlu, es tevi mīlu. ”

Mīlestība ir čeks, ko iespējams viltot, ko iespējams apmainīt pret naudu. Mīlestība ir maksājums, kam pienācis termiņš.

f

Lidija uz sāniem guļ manās nārās, viņas gurna izliekums ir kā viļņa galotne seklā ūdenī, tirkīzzils, ‘‘Playa del Carmen” Martinikā. Šķirsta jauno “Celebridades” numuru. Nopirku viņai abonementu. Viņa apgalvo, ka tas ļaujot viņai justies kā daļai no pasaules. Nesaprotu, kā var jūsmot par filmām, kuras neredzēšu, par dienas politiskajiem notikumiem, kas nespēj mani skart, cietuma dziļajā klusumā tiem nav nekāda svara. [22]

Laiks man ir ieguvis pilnīgi citu kvalitāti. Kāda nozīme vienam gadam? Perversā kārtā man ir žēl to sieviešu, kuras joprojām ir daļa no laika, iekritušas tajā kā slazdā, cik mēnešu, cik dienu. Es esmu atbrīvota, es pārvietojos starp gadsimtiem. Rakstnieki sūta man grāmatas - Josifs Brodskis, Marianna Mūra, Paunds. Es domāju - varbūt mācīties ķīniešu valodu?

t

“ Vai tu kādreiz esi bijusi Gvanahvato?” jautā Lidija. “ Uz turieni tagad brauc visas lielās zvaigznes."

Gvanahvato, Astrid. Vai atceries? Zinu, ka atceries. Mēs tur bijām kopā ar gleznotāju Alehandro, nejaukt ar dzejnieku Alehandro. No Sanmigelas. Es nepratu spāņu valodu tik labi, lai vērtētu šā dzejnieka darbu kvalitāti, bet gleznotājs Alehandro tiešām bija ļoti slikts. Viņam nemaz nebūtu vajadzējis nodarboties ar radošu darbu. Viņam būtu vajadzējis vienkārši sēdēt uz ķebļa un panākt, lai uz viņu paskatās. Un vēl tik bikls, viņš nekad nespēja ielūkoties man acīs, pirms nebija beidzis runāt. Viņš runāja ar manu plaukstu, ar manu pēdas izliekumu, ar mana stilba apaļumu. Tikai apklusis viņš varēja ielūkoties man acīs. Viņš trīcēja, kad mēs mīlējāmies, viegla ģerāniju smarža.

Toties ar Tevi viņš nekad nebija bikls, vai ne? Jūs risinājāt tik garas sarunas - sazvērējāties, sabāzuši kopā galvas. Es jutos izstumta. Tieši viņš iemācīja Tev zīmēt. Viņš kaut ko uzzīmēja un tad lika Tev to atdarināt. La mesa, la botella, las mujeres.[22] Es centos mācīt Tev dzeju, bet Tu vienmēr biji tik stūrgalvīga. Kāpēc Tu nekad neko negribēji mācīties no manis?

Es vēlētos, kaut mēs nekad nebūtu atstājušas Gvanahvato.

Māte [23]

Gleznotājs Alehandro. Es vēroju, kā līnija plūst no viņa pirkstiem, kā kustas viņa delms. Vai viņš bija slikts gleznotājs? Šis jautājums man nekad nebija nācis prātā, tāpat kā nebija nācis prātā tas, ka viņa būtu varējusi justies izstumta. Tur viņa bija skaista, valkāja baltu kleitu, un mājas bija okera un dzeltenā krāsā, viņas sandaļu siksniņas krustu šķērsu sasietas ap stilbu kā romietei, es vilku ar pirkstu pa baltajiem X, kad viņa noāva sandales. Viesnīca ar aizslietņiem un arabeskām ap durvīm, kas vērās uz flīzēto celiņu, varēja dzirdēt, ko kurš saka, un, kad viņa smēķēja zāli, dūmus vajadzēja pūst laukā pa balkona durvīm. Tā bija savāda istaba, okera krāsā, augstums lielāks par platumu. Viņai tur patika, viņa teica - tur pietiekot vietas domāšanai. Un lejā, uz ielas, sacentās mariachi mūzikas grupas, koncertu skaņas ik vakaru mūsu gultās zem tīkla.

“Nu?” noprasīja Rīna. “Viņa tiks laukā?”

“Nē,” es atteicu.

Braucot atpakaļ no Sanmigeldealjendes sitroenā, tik mazā kā spēļlietiņa, Alehandro krekls vizēja ļoti balts pret vara krāsas ādu. Vai viņa atzina, ka pieļāvusi kļūdu? Kaut jel viņa spētu to atzīt! Atzīties. Tad es varētu samelot viņas dēļ, runāt ar viņas advokāti, nostāties liecinieku vietā un bez mazākās šaubu ēnas zvērēt, ka viņa nav vainīga. Varbūt viņa nespēja atzīties vēl skaidrākos vārdos.

Arī es vēlējos, kaut mēs būtu palikušas Gvanahvato.

Tad māju pameta arī Nikija, viņa pievienojās kādai To-ronto grupai, vienai no Vernera grupām. “Brauc man līdzi,” viņa man teica, kad liku mantas viņas pikapā. Es pasniedzu viņai ceļasomu ar zebras svītrām. Mēs abas pasmaidījām, nopētījām viena otru, vai acīs nav asaru. Nikija atstā-

ja man dažas adreses un telefona numurus, taču es zināju, ka tos neizmantošu. Man bija jāieskatās acīs faktam, ka cilvēki aizbrauc, un tu viņus vairs nesatiec nekad.

Pēc nedēļas Rīna iemitināja Nikijas istabā divas jaunas meitenes, Šanu un Rakvelu, divpadsmit un četrpadsmit gadu vecas. Šanai bija epilepsija, un Rakvela neprata lasīt, jau otro gadu gāja septītajā klasē. Kārtējie salauztie bērni Rī-nas Grušenkas lēto krāmu bodei.

Tad pienāca septembris ar saviem uguns svārkiem. Ugunsgrēki Losandželosas Korē. Ugunsgrēki Malibu, Al-tadenā. Ugunsgrēki gar visu Sangabrielu, Sangorgonio tuksnesīgajos apgabalos, ugunsgrēki bija kā liesmojošs aplis, caur kuru pilsētai jāizlec, lai sasniegtu oktobra zilgās skumjas. Pie mums. Varžu miestā, vienā nedēļā notika trīs šaudīšanās - bruņota laupīšana degvielas uzpildes stacijā, apmaldījies autobraucējs, nokampts aklā ieliņā van Goga pusnaktī, sieviete, kuru ģimenes strīda laikā nošāvis vīrs, bez darba palicis elektriķis.

Oleandru laika speltē beidzot piezvanīja Sūzana. “Man bija tiesas prāva,” viņa skaidroja. “Bet tagad mēs turpinām ceļu. Esmu pieteikusi tev apmeklējumu - parīt.”

Jutu kārdinājumu niķoties, pateikt, ka nevaru tikt, sarežģīt visu, tomēr beigās piekritu. Es biju tik gatava kā vēl nekad.

Tā nu kādā rītā, kas jau bija padevies pātagojošam vējam un mokošai tveicei, pēc manis ieradās Sūzanas asistente Kamila Berone, un mēs devāmies garajā braucienā uz Koro-nu. Apmeklētāju pagalmā apsēdāmies pie oranža piknikgal-da zem sauljuma, dzērām automātā pirktu aukstu zelteri, spiedām skārda kārbu sev pie pieres, pie vaigiem. Gaidījām manu māti. Sviedri ritēja man starp krūtīm, pār muguru.

Kamila izskatījās apvītusi, taču stoiska savā taisnajā bezkrāsas kleitā, modemā, īsā frizūra noļukusi un pie deniņiem sasvīdusi. Viņa necentās ar mani tērzēt, viņa bija tikai izsūtāmā. “Tur viņa nāk,” Kamila noteica.

Mana māte gaidīja, kad uzraudze atslēgs vārtus. Viņa joprojām izskatījās brīnišķīga, slaida un stiegraina, palsie mati pakausī savīti mezglā, kurā iesprausts zīmulis. Pusotrs gads. Es piecēlos. Viņa piesardzīgi tuvojās mums, saulē miegdama acis, matu šķipsnas plīvoja vējā kā dūmi. Iedegušajā ādā bija vairāk krunciņu nekā pagājušajā tikšanās reizē, viņa sāka iegūt tādus ārdētus vaibstus kā baltais kolonists Kenijā. Taču viņa bija mainījusies mazāk nekā es.

Tikusi zem sauljuma, viņa apstājās, un es nekustējos, gribēju, lai viņa ierauga, par ko esmu kļuvusi. Lai redz manu indīgi zaļo blūzi ar rupjo rāvējslēdzēju, acis, apvilktas ar biezu, melnu svītru, ēnotos plakstus, ausis ar auskaru oktetu ļipiņās. Manas kājas krāmu tirgū pirktos brunčos, šīs sievietes kājas, kuras Sergejam patika likt sev pār pleciem, manus gurnus, manas pilnīgās krūtis. Slēgtas kurpes, šai reizei aizņemtas no Nikijas. Ne vairs tā sārtā meitenīte skolas balles lakkurpēs, ne vairs bagātā bārene. Tagad es biju Rī-nas meitene. Mani varēja noturēt par jebkuru no tām meitenēm, kuras ir taisnā ceļā uz turieni, kur patlaban atrodas mana māte. Ne tā maigā meičiņa, tā čeku viltotāja. Viņa man neatņems neko. Vairs ne.

Pirmo reizi manu apmeklējumu laikā viņa nesmaidīja. Manīju viņas sejā šoku un priecājos par to. Advokātes asistente bez kādas intereses paskatījās uz māti, tad uz mani, piecēlās un iegāja apmeklētāju telpas betona vēsumā, atstādama mūs vienas.

Māte pasniedzās un saņēma manu roku. Es ļāvos. “Kad tikšu ārā, es tev par visu atlīdzināšu,” viņa teica. ‘‘Pat pēc diviem vai trim gadiem tev vēl būs vajadzīga māte, vai ne?”

Viņa turēja manu roku, bija pēdas attālumā no manis. Es stingi skatījos viņā. Šķita, ka ar viņas muti runā pilnīga svešiniece. Kas tad tie par paņēmieniem?

“Kas teica, ka tu tiksi ārā,” es sacīju.

Māte atlaida manu roku, soli atkāpās. Acis viņai satumsa no akvamarīna līdz tumšam zilumam.

“Es tikai teicu, ka runāšu ar tevi. Es neteicu, ka darīšu to, ko tu gribi. Man vispirms jāslēdz darījums.”

Tumšais zilums pārvērtās pelnos.

“Kāds darījums?” viņa jautāja, atbalstījusies pret stabu, rokas sakrustojusi uz džinsu auduma kleitas krūtīm, šī pati kleita viņai bija mugurā toreiz, kad redzēju viņu iepriekšējā apmeklējumā, tikai tagad zilais audums kļuvis par diviem toņiem gaišāks.

“Apmaiņa,” es noteicu. “Gribi sēdēt te vai zem kokiem?”

Viņa pagriezās un man pa priekšu devās uz savu iemīļoto vietu apmeklētāju pagalmā, ar muguru pret reģistratūras ēku, zem gumijkokiem, kam bija balti stumbri, bet galotnes raudzījās uz ceļu, tālākajā punktā no pirmā sargtorņa. Mēs apsēdāmies sausajā, saules izkveldētajā zālē, tā svilināja man kailos stilbus.

Viņa sēdēja graciozi, abas kājas nolikusi sānis kā meitene pļavā. Tagad es biju augumā garāka par viņu, taču ne tik gracioza, ne skaista, toties klātesoša, blīva kā marmora klucis, pirms to apstrādā. Ļāvu viņai vērot manu profilu. Runādama es nespēju uz viņu skatīties, es nebiju gana sīksta, zināju, ka mani satricinās viņas rūgtais izbrīns.

“Darījums ir tāds,” es iesāku. “Ir šis tas, ko es gribu zināt. Tu man to izstāstīsi, un es izdarīšu to, ko tu no manis gribi.”

Matē noplūca zāle pieneni, nopūta tai pūciņas. “Un ja

ne?”

“Tad es pateikšu patiesību, un tu varēsi te trunēt līdz nāvei,” es sacīju.

Dzirdēju nočabam zāli, kad viņa mainīja pozu. Kad paskatījos, viņa gulēja uz muguras, pētīdama kātiņu, no kura aizpūstas pūciņas. “Sūzana var atspēkot tavu liecību vairākos veidos.”

“Es tev esmu vajadzīga,” es sacīju. ‘Tu to zini. Lai ko viņa teiktu.”

“Starp citu, man riebjas tavs izskats,” viņa piezīmēja. “Sansetbulvāra motelis, ātrs darījums mašīnā par piecpadsmit dolāriem.”

“Es varu izskatīties, kā vien tu vēlies,” es teicu. “Ja gribi, uzvilkšu pusgarās zeķītes.” Viņa ritināja pieneni starp plaukstām. “Vienīgi es varu viņiem pateikt, ka Barijam bijusi paranoīda apmātība. Ka viņš tevi vajājis. Es varu pateikt, ka viņš draudējis izdarīt pašnāvību, rīkojoties tā, lai izskatītos, ka slepkava esi tu, lai sodītu tevi par to, ka esi viņu pametusi.” Viņas izplūdušie vaibsti pie aizrežģotā loga. “Vienīgi es zinu, kādā sviestā tu biji sagājusi Sibilbren-dā. Kad todien ierados pie tevis, tu mani pat nepazini.” Man joprojām metās nelabi, to atceroties.

“Ja es piekritīšu šai eksaminēšanai.” Viņa ar knipi aizsvieda pienenes kātu prom.

“Jā.”

Viņa nometa teniskurpes, katrā divi caurumiņi auklām, un izbrauca ar pēdām caur zāli. Izstiepa kājas sev priekšā, atbalstījās uz elkoņiem, it kā zvilnētu pludmalē. Skatījās uz savām pēdām, viegli sizdama vienas īkšķi pret otru. “Agrāk tev piemita zināms smalkums. Caurspīdība. Tu esi kļuvusi smaga, necaurredzama.”

“Kas bija mans tēvs?” es jautāju.

“Vīrietis.” Viņa vēroja, kā saskaras kailie kāju īkšķi.

“Klauss Anderss, bez otra vārda,” es teicu, knibinādama kreveli savā plaukstā. “Gleznotājs. Četrdesmit gadu. Dzimis Kopenhāgenā, Dānijā. Kā jūs iepazināties?”

“Venisbīčā.” Māte joprojām vēroja savas pēdas. “Vienā no tām ballēm, kuras ilgst visu vasaru. Viņam bija narkotikas.”

“Jūs izskatījāties taisni kā brālis un māsa,” es sacīju.

“Viņš bija daudz vecāks par mani,” viņa atteica. Tad apvēlās uz vēdera. “Četrdesmit gadu, biomorfu abstrakciju gleznotājs. Tolaik tas jau bija izgājis no modes.” Viņa pašķīra zāli kā īsus matus. “Viņš vienmēr bija vecmodīgs. Viņa idejas, viņa aizraušanās. Viduvējība. Nezinu, ko es viņā saskatīju.”

“Nestāsti, ka nezini, tās ir muļķības,” es sacīju.

Viņa nopūtās, es viņu garlaikoju. Nu un tad? “Tas bija sen, Astrid. Vismaz pirms vairākiem mūžiem. Es vairs neesmu tā, kas biju toreiz.”

“Mele,” es teicu. ‘Tu esi tieši tāda pati.”

Viņa klusēja. Vēl nekad es nebiju viņu apsaukājusi.

“Tu joprojām esi tik bērnišķīga, nudien,” viņa sacīja. Jutu, ka viņa pūlas saglabāt savaldību. Cits to nemanītu, bet es to redzēju pēc tā, ka āda viņai ap acīm šķita kļūstam plānāka, deguns par milimetru smailāks. “Tu esi ņēmusi par pilnu manu propagandu.”

“Tad pasaki man patiesību,” es teicu. “Ko tu viņā saskatīji.”

“Varbūt ērtību. Ar viņu bija viegli. Viņš bija ļoti fizisks. Viegli sadraudzējās. Visus dēvēja par “čomiem”.” Māte tikko jaušami pasmaidīja, skatīdamās uz zāli, kuru šķirstīja kā pārlapodama aktu vākus. “Liels un ērts. No manis viņš neprasīja neko.”

Jā, tam es ticēju. Vīrietis, kas kaut ko gribētu no viņas, nekad neliktos pievilcīgs. Tai bija jābūt viņas iekārei, viņas ugunij. “Un pēc tam?”

Māte izrāva zāles sauju, aizsvieda to. “Vai tas mums tiešām jāapspriež? Tik veca kinohronika.”

“Es gribu to noskatīties,” es attraucu.

“Viņš gleznoja, bet vairāk dzēra nekā gleznoja. Staigāja uz pludmali. Viņš bija viduvējība. Tur nav ko daudz stāstīt. Vaina nebija tā, ka viņš nekur negāja, vaina bija tā, ka viņš jau bija nonācis galā.”

“Un tad tu paliki stāvoklī.”

Māte raidīja man slepkavīgu skatienu. “Es “nepaliku stāvoklī”, to es atstāšu tavām analfabētiskajām draudzenēm. Es nolēmu, ka man būsi tu. “Lēmums” šeit ir galvenais vārds.” Viņa izlaida matus, izpurināja no tiem zāles stiebrus. Gaismā, kas krita caur lapotni, viņas mati bija kā zīds. “Lai kādas fantāzijas tu sev būtu savērpusi, tu nebiji gadījums. Kļūda varbūt, bet ne gadījums.”

Sievietes kļūdas... “Kāpēc ar viņu? Kāpēc toreiz?” “Man kādu vajadzēja, skaidrs? Viņš bija izskatīgs, labsirdīgs. Un neiebilda pret šo ideju. Lūk, tā.”

“Vai tu viņu mīlēji?”

“Es negribu runāt par mīlestību, šo semantisko žurku midzeni.” Viņa iztaisnoja garās, slaidās kājas, piecēlās, noglauda svārkus. Atbalstījās pret koka stumbru, viena pēda pret balto mizu, sakrustoja rokas, lai saglabātu līdzsvaru. “Mums bija diezgan vētrainas seksuālās attiecības. Tad uz daudz ko skatās caur pirkstiem.” Viņai virs galvas baltajā koksnē kāda sieviete bija iegrebusi: “Mona, 1976.”

Es paskatījos augšup uz viņu, savu māti, šo sievieti, kuru biju pazinusi, bet nekad netiku iepazinusi īsti, uz šo sievieti, kura allaž bijusi uz nozušanas robežas. Šoreiz es neļaušu viņai aizbēgt. “Tu viņu dievināji. To es izlasīju tavā dienasgrāmatā.”

“Dievināšana nav gluži tas vārds, ko mēs šeit meklējam,” viņa sacīja, vērodama ceļu. “Dievināšana prasa garīgu dimensiju. Es meklētu terminu ar piezemētāku blakus-nozīmi.”

“Tad piedzimu es.”

“Tad piedzimi tu.”

Es iztēlojos viņus abus, gaišmatainus, viņš ar platu, smejošu muti, varbūt sapīpējies līdz prāta aptumsumam, viņa ērti ierīkojusies Klausa smagās rokas līkumā. “Vai viņš mani mīlēja?”

Māte iesmējās, lūpas ietvēra ironijas komati. “Diemžēl viņš pats drīzāk bija bērns. Viņš mīlēja tevi tā, kā puišelis mīl savu bruņrupucīti vai sacīkšu automašīnu komplektu. Viņš varēja paņemt tevi līdzi uz liedagu un spēlēties stundām ilgi, cilāt tevi augšā lejā bangās. Vai arī iesēdināt tevi bērnu sētiņā un atstāt māju, lai ietu dzert ar draugiem, kaut gan viņam bija uzdots tevi pieskatīt. Kādu dienu es pārnācu mājās, un tur bija ugunsgrēks. Bija aizdegušās viņa terpentīnā izmirkušās lupatas un otas, māja aizsvilās kādās piecās minūtēs. Viņa nekur nebija. Tavas gultiņas sega jau bija apgruzdusi. Brīnums, ka tu nesadegi dzīva.”

Es pūlējos atcerēties sētiņu, ugunsgrēku. Skaidri atcerējos terpentīna smārdu, kas man vienmēr paticis. Bet ugunsgrēka smaku, šo uzmācīgo briesmu aromātu, es vienmēr biju saistījusi ar māti.

“Tā beidzās mūsu idille Venisbīčā. Man apnika viņa viduvējība, viņa aizbildināšanās. Visus mūsu nelielos ienākumus sagādāju es, viņš sēdēja man uz kakla, mums vairs nebija māju. Es teicu, ka viss ir cauri. Viņš bija tam gatavs, tici man, viņam nebira asaras. Un tā beidzas sāga par Ingridu un Klausu.”

Taču es spēju domāt vienīgi par lielo vīrieti, kurš cilā mani augšup lejup bangās. Es gandrīz spēju to atcerēties. Viļņu pieskāriens maniem stilbiem, ūdens burbuļo kā smiekli. Jūras smarža un rēkoņa. “Vai viņš kādreiz mēģināja ar mani tikties, kad biju paaugusies?”

“Kāpēc tu gribi zināt visu šo nevajadzīgo stāstu?” viņa strupi noteica un atgrūdās no koka stumbra. Notupās, lai ieskatītos man acīs. Uz pieres lāsoja sviedri. Es redzēju pazibam viņas apakšveļu. “Tas tevi tikai sāpinās, Astrid. Es gribēju tevi no tā visa pasargāt. Divpadsmit gadu es stāvēju starp tevi un šiem bezjēdzīgajiem faktiem no kāda cita cilvēka pagātnes.”

“No manas pagātnes,” es sacīju.

“Ak Dievs, tu biji zīdainis!” viņa iesaucās, piecēlās, nogludināja džinsu svārkus pār gurniem. “Nefantazē.”

“Vai viņš mēģināja tikties?”

“Nē. Vai nu tu jūties labāk?” Viņa piegāja pie žoga, lai paskatītos uz ceļu, vējā lidoja smiltis un drazas, nezālēs ceļa otrā pusē ieķērušies atkritumi. “Varbūt kādu reizi vai divas viņš iegriezās paskatīties, kā tev klājas. Bet es viņam skaidri un gaiši pateicu, ka viņa klātbūtne vairs nav vēlama. Un tas bija viss ”

Es domāju par Klausu, par viņa biklo seju, garajiem, gaišajiem matiem. Viņš nebija gribējis nodarīt man pāri. Mātei vajadzēja dot viņam otru iespēju. “Tev nekad neienāca prātā, ka es varbūt gribētu sev tēvu.”

“Senos laikos tēvu nebija. Sievietes kaut kur laukos kopojās ar vīriešiem, un pēc deviņiem mēnešiem viņām dzima bērni. Tēva loma ir sentimentāls mīts tāpat kā Valentīna diena.” Māte atkal pagriezās pret mani, akvamarīna acis iedegušajā sejā bālas, kā noziegums apgaismotā telpā aiz aizkariem. “Vai esmu atbildējusi pietiekami, vai ir vēl kādi jautājumi?”

“Un viņš vairs neatgriezās?” es klusu vaicāju, lūgdamās, lai tā nav patiesība, lai būtu kas vairāk, par mata tiesu vairāk. “Nekad tev nezvanīja - vēlāk, negribēja mani redzēt?”

Māte atkal notupās, aplika roku man ap pleciem, pieglauda savu galvu manējai. Tā mēs brītiņu sēdējām.

“Vienreiz viņš piezvanīja, kad tev bija... nezinu. Septiņi vai astoņi gadi?” Viņa izbrauca ar pirkstiem man caur matiem. “Bija ieradies no Dānijas kopā ar sievu un diviem maziem bērniem. Gribēja satikties ar mums parkā, lai es sēžot uz soliņa un spēlējoties ar tevi, tā ka viņš varētu tevi redzēt.”

“Vai mēs aizgājām?” Es tikai gribēju palikt šajā viņas apskāvienā.

“Tas izklausījās pēc sliktas filmas sižeta,” viņa sacīja. “Pateicu, lai viņš iet ellē.”

Viņš bija zvanījis, bija vēlējies mani redzēt, un viņa bija atteikusies. Nepajautājot man, nemaz nepieminot to. Tas iecirta man šķērsām pār rīkli kā sitiens ar cauruli.

Es piecēlos, aizgāju un atspiedos pret koka stumbru otrā pusē, tur māte tikpat kā nevarēja mani saskatīt. Bet es viņu dzirdēju. “Tu gribēji zināt. Nevel sānis akmeņus, ja negribi redzēt bālos radījumus, kas zem tiem dzīvo.”

“Vai tu zini, kur viņš ir tagad?”

“Pēdējais, ko zinu, ir tas, ka viņš bija nopircis fermu kaut kur dāņu salās. Liekas, Ērē.” Kad paskatījos gar stumbru, māte spēlējās ar savām kurpēm - uzvilkusi uz plaukstām, lika ar tām soļus pa zāli. “Gleznaina vieta, bet, ja nu viņa sieva neko nesaprot no lauksaimniecības, tad tagad viņi jau ir izputējuši.” Viņa paraudzījās augšup tieši laikus, lai notvertu manu skatienu, un pasmaidīja savu zinošo pus-smaidu, nevis mana tēva plato, atklāto smaidu, bet to, kurš liecināja, ka viņa lasa manas domas. “Un kas tad ir, vai tu grasies ierasties ciemos pie sava sen pazudušā tēva un viņa ģimenes? Tikai nebrīnies, ja viņi nekaus nost trekno teļu.”

“Tas ir labāk par tevi un taviem jaunajiem bērniem,” es atcirtu. Karstums virmoja virs asfalta, es saodu to kustam.

“Ak tā,” viņa noteica un atgūlās zālē, rokas palikusi zem pakauša, kājas sakrustojusi pie potītēm. “Es viņām pateicu, ka tu droši vien nesagaidīsi viņas atplestām rokām. Bet viņas ir maigas būtnes. Ideālistes. Nosprieda, ka tomēr mēģinās. Viņas tā lepojās ar to interviju. Starp citu, vai tev tā patika?”

“Es izsviedu to atkritumos.”

“Žēl.”

No koka galotnes trijos straujos baros piepeši izlidoja vārnas, mēs klausījāmies, kā tālumā aizskan to aizsmakušie ķērcieni. Pa robežceļu garām aizbrauca mašīna, autobu-siņš ar dubultiem pakaļējiem riteņiem, tajā dārdēja absurdi līksma kantrimūzika. Kā Gvanahvato, es nodomāju un zināju, ka māte domā to pašu.

Mana blūze neuzsūca sviedrus; tie krājās lāmās, un svārku josta bija gluži izmirkusi. Jutos kā bridusi pa ūdeni. “Pastāsti man par Anniju.”

“Kāpēc tev jāturas pie pagātnes?” Māte piecēlās sēdus, savija matus pakausī, sasprauda ar zīmuli. Balss viņai bija skarba, aizkaitināta. “Kas tad ir pagātne - tikai kaudze sapelējušu avīžu kāda veca vīra garāžā.”

“Pagātne joprojām notiek. Tā nav beigusies. Kas bija Annija?”

Vējš sašūpoja gumijkoka blīvo, spīdīgo lapotni, citu skaņu nebija. Māte pārvilka ar pirkstiem pār matiem, cieši nostiepdama tos, it kā nule būtu izkāpusi no baseina. “Viņa bija kaimiņiene. Viņa pieskatīja bērnus, mazgāja veļu.”

Veļas smarža. Veļas grozs, es sēžu veļas grozā kopā ar citiem bērniem, mēs spēlējam, ka esam laivā. Mazie daudz-stūrīši. Tas bija dzeltens. Mēs stumdījām to pa virtuves grīdu. “Kā viņa izskatījās?”

“Maza. Runīga.” Māte ar plaukstu apēnoja acis. “Viņa valkāja doktora Šolsa sandales.”

Koka klaudzoņa pa linoleju. Dzeltens linolejs ar daudzkrāsainu šļakatu rakstu. Grīda bija vēsa, ja tai piekļāva vaigu. Un viņas kājas. Iedegušas. Kailas kājas nogrieztos džinsos. Bet viņas seju es neredzēju. “Tumšmate vai gaišmate?” “Tumšmate. Taisni mati, uz pieres apgriezti.”

Matus es nespēju atcerēties. Tikai kājas. Un to, kā viņa augu dienu dziedāja līdzi radio.

“Un kur biji tu?”

Māte klusēja. Piespieda plaukstu pie acīm. “Kā gan tu varēji to atcerēties.”

Viņa zināja par mani visu, viņa visu nēsāja sev līdzi šai plānajā galvaskausa šķirstā gluži kā seifā. Man gribējās to pāršķelt, izēst viņas smadzenes kā mīksti vārītu olu.

“Mirkli iztēlojies manu dzīvi,” viņa klusu ierunājās, saņēmusi garos pirkstus kā laiviņu, it kā tajos kā čaumalā turētu savu dzīvi. “Iztēlojies, cik nesagatavota es biju maza bērna mātes lomai. Prasība notēlot arhetipu. Nesavtīgo, mūžīgo sievišķību. Nekas nevarētu būt svešāks. Es biju sieviete, kas pieradusi sekot savām prasībām vai tieksmēm, līdz tas noved pie loģiska nobeiguma. Biju paradusi, ka man ir laiks domāšanai, brīvība. Es jutos kā gūstekne. Vai tu spēj saprast, cik izmisusi es biju?”

Es negribēju saprast, taču atcerējos Keitlinu, kas raustīja aiz rokas, mūžīgi raustīja aiz rokas. Assī, sulu! Sulu! Viņas valdonīgumu. Žoga otrā pusē, aiz mātes galvas, jaunās sievietes no reģistratūras noraudzījās, kā viena ieslodzītā slauka betonēto pagalmu, slauka, slauka - kā izpirkdama grēkus. “Tādi ir mazi bērni. Ko tad tu domāji, ka es tevi izklaidēšu? Ka mēs abas varēsim apmainīties viedokļiem par Josifu Brodski?”

Māte piecēlās sēdus, sakrustoja kājas, nolika plaukstas uz ceļgaliem. “Biju domājusi, ka mēs ar Klausu dzīvosim laimīgi līdz mūža galam. Ādams un Ieva vīnogulājiem apaugušā būdiņā. Es tēloju arhetipus. Es biju zaudējusi prātu, velns parāvis.”

“Tu viņu mīlēji.”

“Jā, es viņu mīlēju, skaidrs?” viņa man uzkliedza. “Es viņu mīlēju, un bērniņš būs trešais, un visas šitās blēņas, un tad mums piedzimi tu, un vienu ritu pamodusies aptvēru, ka esmu precējusies ar vāju, savtīgu vīrieti, un es nespēju viņu paciest. Bet tu, tu tikai gribēji, gribēji, gribēji. Mamma mamma mamma, kamēr es nodomāju, ka tūliņ triekšu tevi pret sienu.”

Man kļuva nelabi. Nebija grūti tam noticēt, to ieraudzīt. Es to visu redzēju pārlieku skaidri. Un sapratu, kāpēc viņa nekad nav to man stāstījusi, kāpēc ir vienkārši un žēlsirdīgi klusējusi.

“Tāpēc tu atstāji mani tur.”

“Patiesībā es tā negribēju. Atstāju tevi viņas mājā tikai uz vienu pēcpusdienu, lai kopā ar draugiem aizietu uz pludmali, un pirmais solis noveda pie nākamā, viņiem bija draugi Ensenadā, un es aizbraucu, un tas bija brīnišķīgi, Astrid. Būt brīvai! Tu nevari iedomāties. Vienai pašai iet uz van-nasistabu. Pēcpusdienā nosnausties. Mīlēties augu dienu, ja gribēju, un staigāt pa liedagu, un nedomāt - kur ir Astrida? Ko dara Astrida? Kur viņa tūliņ iekritīs? Un tu vairs nebiji pie manis katru mīļu brīdi, mamma mamma mamma, neli-pi man klāt kā zirneklis...”

Viņa noskurinājās. Manus pieskārienus viņa joprojām atcerējās ar pretīgumu. Tas lika man apreibt no naida. Tā bija mana māte. Sieviete, kas mani izaudzinājusi. Kādas gan man jebkad varētu būt izredzes.

“Cik ilgi tu biji prom?” Mana balss bija neskanīga un mirusi.

“Gadu,” viņa klusu atbildēja. “Varbūt pāris mēnešu vairāk vai mazāk.”

Un es tam ticēju. Katra manas miesas šūna teica, ka tā ir patiesība. Visas tās naktis, kad gaidīju viņu pārnākam mājās, klausījos, vai slēdzenē nepagriezīsies viņas atslēga. Nav jau brīnums. Nav brīnums, ka mani vajadzēja raušus atraut no viņas, kad sāku iet skolā. Nav brīnums, ka es allaž bažījos - kādu vakaru viņa mani pametīs. To viņa jau vienreiz bija izdarījusi.

“Taču tu uzdod aplamo jautājumu,” māte sacīja. “Nejautā man, kāpēc es aizgāju. Pajautā, kāpēc es atgriezos.”

Pa ceļu uz šosejas pusi dārdēdama brauca kravas mašīna ar piekabi četriem zirgiem. Mēs saodām zirgus, pār piekabes vārtiņiem redzējām to gludos rumpjus, un es atcerējos to dienu hipodromā, Mēdejas Lepnumu.

“Tevi būtu vajadzējis sterilizēt.”

Piepeši viņa bija pietrūkusies kājās. Sagrābusi mani aiz pleciem un piespiedusi pie koka stumbra. Viņas acis bija mākoņaini zilas, jūra miglā. “Es būtu varējusi tevi tur atstāt, bet neatstāju. Vai tu nesaproti? Taču es ņēmu un izdarīju pareizi. Tevis dēļ.”

“Muļķības. Tevis. Dēļ.”

Viņas acīs es izlasīju, ka viņa grib iecirst man pļauku, taču to nedrīkstēja, apmeklējums nekavējoties tiktu pārtraukts. Es pacēlu galvu, zinādama, ka baltās rētas spīd.

Māte atlaida manus delmus. “Agrāk tu nekad nebiji tāda,” viņa sacīja. ‘Tu esi tik cieta. Sūzana man teica, bet es nospriedu, ka tā ir tikai poza. Tu esi zaudējusi sevi, savu sapņainību, šo maigo īpašību.”

Es urbos viņā ar skatienu, neļaudama novērsties. Mēs bijām vienā augumā, acis pret acīm, taču man bija raupjāki kauli, un godīgā cīņā es, iespējams, būtu varējusi viņu pieveikt. ‘‘Es gan domāju, ka tas tev ir pa prātam. Vai tad tieši to tu neienīdi Klērā? Viņas maigumu? Esi stipra, tu teici. Es nicinu vājumu.”

“Es gribēju, lai tu esi stipra, bet neskarta,” māte sacīja. “Nevis tik izpostīta. Tu esi kā bumbu sagrauta pilsēta. Tu mani biedē.”

Es pasmaidīju. Man patika priekšstats, ka es viņu biedēju. Patiesi, lomas bija mainījušās. “Tevi, dižo Ingridu Magnusenu, septembra ugunsgrēku dievieti, svēto santaanu, valdnieci pār dzīvību un nāvi?”

Viņa pastiepa roku, kā grasīdamās pieskarties manai sejai, kā akla, taču nespēja mani aizsniegt. Es viņu apdedzinātu, ja viņa man pieskartos. Roka sastinga gaisā manas sejas priekšā. Es redzēju, ka viņai ir bail. “Tu biji tas, kas manā dzīvē labs un nevainojams, Astrid. Kopš toreiz atgriezos pie tevis, mēs vairs nekad netikām šķīrušās - līdz šim.” “Tu gribi teikt - līdz slepkavībai.”

“Nē, līdz šim. Līdz tu nebiji kļuvusi tāda kā tagad.” Žests, mēģinājums mani sasniegt izdzisa kā saulriets. “Zini, kad es toreiz atgriezos, tu mani pazini. Tu sēdēji pie durvīm, kad es ienācu. Tu pacēli acis, pasmaidīji un stiepi man pretī rokas, lai es paņemtu tevi klēpī. It kā būtu mani gaidījusi.”

Man gribējās triekties cauri šim mirklim ar acetilēna degļa zilo liesmu. Man gribējās sadedzināt šo mirkli pelnos un izkaisīt vējā, lai atsevišķās daļiņas vairs nekad nevarētu savienoties. “Es vienmēr gaidīju tevi, māt. Tas ir manas dzīves pamatstāvoklis. Tevis gaidīšana. Vai tu atgriezīsies vai varbūt aizmirsīsi, ka esi piesējusi mani veikala priekšā, pametusi autobusā?”

Roka pastiepās atkal. Vilcinoties, tomēr šoreiz viegli pieskārās maniem matiem. “Vai tu joprojām gaidi?”

“Nē,” es atteicu, atstumdama viņas roku. “Es izbeidzu gaidīt tad, kad Klēra man atklāja, kā tas ir - justies mīlētai.”

Tagad viņa izskatījās nogurusi, visus savus četrdesmit deviņus gadus veca. Pieliecās un paņēma teniskurpes. “Vai tu gribi vēl kaut ko? Vai esmu izpildījusi savu darījuma daļu?”

“Vai tu kādreiz nožēlo to, ko esi izdarījusi?”

Viņas acu izteiksme bija rūgta kā naktene. ‘Tu man jautā par nožēlu? Es tev šo to pateikšu par nožēlu, mana dārgā. Tai nav gala. Nav iespējams atrast sākumu tai ķēdei, kura atvedusi mūs no turienes uz šejieni. Vai vajadzētu nožēlot visu ķēdi un gaisu tās gredzenos, vai katru ķēdes posmiņu atsevišķi, it kā tos būtu iespējams atvienot? Vai nožēlot sākumu, kas beidzās tik slikti, vai tikai pašu nobeigumu? Par šo jautājumu esmu prātojusi tik daudz, ka to tu nevari pat iztēloties.”

Nekad nebiju domājusi, ka piedzīvošu dienu, kad mana māte, Ingrida Magnusena, atzīsies nožēlā. Tagad, kad viņa stāvēja manā priekšā, drebēdama aiz nožēlas, es nezināju, ko teikt. Jutos tā, it kā skatītos uz upi, kas tek atpakaļ.

Mēs stāvējām, stingi raudzīdamās uz tukšo ceļu.

“Ko tu darīsi, kad tiksi laukā?” es iejautājos. “Uz kurieni tu dosies?”

Ar kleitas apkakli māte noslaucīja no sejas sviedrus. No administrācijas mūra nama ārā nāca sekretāres, kantoristes un uzraudzes. Viņas salīkušas gāja pret karsto vēju, pieturēdamas svārkus, dodamās pusdienās uz kādu Koko vai De-nija krodziņu ar jauki kondicionētu gaisu. Ieraudzījušas mūs ar māti, viņas saslēdzās ciešākā bariņā un sāka sarunāties. Māte jau bija kļuvusi par slavenību, to es redzēju. Mēs vērojām, kā viņas iedarbina savas automašīnas, es zināju, ka māte iztēlojas sevi ar šīm atslēgām rokā, gāzes pedālis, benzīna tvertne pilna.

Viņa nopūtās. “Kad Sūzana tiks galā, es jau būšu mājsaimnieču svētbilde, gluži kā tāda tante, kas televīzijā bārsta padomus, vai kā Pirmā pasaules kara varone. Es varēšu izvēlēties, kurā koledžā strādāt. Kur tu gribētu mācīties, As-trid?” Viņa uzmeta man skatienu, pasmaidīja, kārdinādama mani ar šo piparkūku. Atgādinādama man, kurā dēļa galā es stāvu un tā tālāk.

“Līdz tam vēl ir daudzi gadi,” es atteicu.

“Viena tu netiksi galā,” viņa sacīja. “Tev ir vajadzīga vide, konteksts. Cilvēki, kas balsta tavus panākumus. Dieva dēļ, paskaties kaut vai uz mani! Man bija jānonāk cietumā, lai mani ievērotu.”

Mašīnas ierūcās, grantī nočirkstēja riepas. No nojumes iznāca Kamila, norādīja uz savu pulksteni. Tikšanās bija galā. Es jutos tukša, izmantota. Lai ko biju cerējusi no tā, ka uzzināšu patiesību, šīs cerības nebija piepildījušās. Un tās bija manas pēdējās cerības. Es gribēju, lai viņai sāp tāpat kā man. Es to gribēju bezgalīgi.

“Un kāda ir sajūta, uzzinot, ka man par to visu tagad nospļauties?” es sacīju. “Ka esmu gatava darīt jebko, lai tikai dabūtu to, ko gribu? Es varu pat samelot tevis dēļ, nepamirkšķinot ne aci. Tagad taču esmu tāda pati kā tu, vai ne? Skatos uz pasauli un jautāju, kas man no tās atlēks.”

Māte nogrozīja galvu, paskatījās lejup uz savām kailajām, iedegušajām kājām. “Ja es varētu padarīt to visu par nebijušu, tad es to darītu, Astrid.” Viņa ielūkojās man acīs. “Tev man jātie.” Viņas acis vizuļoja saulē un bija tieši tādā krāsā kā baseins, kurā mēs kopā peldējāmies tai vasarā, kad viņu apcietināja. Es vēlējos peldēties tur atkal, iegremdēties tajās.

“Tad pasaki man, ka negribi, lai liecinu,” es teicu. “Pasaki, ka negribi, lai esmu šāda. Pasaki, ka tu būtu ar mieru ziedot savu atlikušo dzīvi, lai atgūtu mani - tādu pašu kā senāk.”

Māte pievērsa savas zilās acis ceļam, šim ceļam, skaistajam ceļam, ceļam, par kuru sapņoja sievietes cietumā. Ceļam, kura dēļ viņa mani jau reiz bija pametusi. Viņas mati kā dūmi vējā. Lapotne virs galvas līgojās šurpu turpu kā bokseris, kas dauza mazu boksa maišeli gaisā, kurš ož pēc degošiem krūmājiem un piena lopiem. Viņa piespieda pie acīm plaukstas, tad novilka tās lejup pār seju līdz lūpām. Es vēroju, kā viņa skatās uz ceļu. Viņa šķita tajā apmaldījusies, ieslodzīta ilgās, viņa meklēja izeju, slepenas durvis.

Un pēkšņi mani pārņēma panika. Es biju pieļāvusi kļūdu tāpat kā toreiz, kad spēlēju šahu ar Reju un sekundi par vēlu sapratu, ka esmu izdarījusi aplamu gājienu. Biju uzdevusi jautājumu, uz kuru nevarēju atļauties zināt atbildi. Tas bija tas, ko es negribēju zināt. Akmens, kuru nekad nedrīkstētu apvelt otrādi. Es zināju, kas ir zem tā. Man nemaz nevajadzēja to redzēt - šo drausmīgo, bezacaino, albī-nisko radījumu, kas dzīvo zem tā. “Paklau, aizmirsti to. Darījums ir darījums. Atstāsim visu, kā ir.”

Vējš noplīkšķināja gaisā savu bīstamo pātagu, es iztēlojos, ka redzu dzirksteļu spietu, ka saožu pelnus. Baidījos, ka māte nav mani dzirdējusi. Viņa bija nekustīga kā dage-rotipija, rokas sakrustotas uz džinsu auduma kleitas. “Es pateikšu Sūzanai,” viņa klusu sacīja. “Lai liek tevi mierā.”

Zināju, ka esmu dzirdējusi viņas vārdus, taču nespēju tiem ticēt. Gaidīju kaut ko tādu, kas liktu man noticēt, ka tā ir patiesība.

Tad mana māte pienāca man klāt, apskāva mani, pieglauda vaigu maniem matiem. Lai gan sapratu, ka tas nav iespējams, es sajutu viņas vijolīšu smaržu. “Ja tu varētu atgriezties kaut vai daļēji, es būtu gatava atdot visu,” viņa teica man pie auss.

Mana māte mani mīlēja. Bija gatava noasiņot manis dēļ, mirt par mani. Viņas lielās plaukstas maigi glāstīja man matus. Tas bija viss, kas man jebkad bijis patiesi vajadzīgs. Šī atklāsme. Stāvzvaigžņu iespējamība.

32

Bija februāris tai gadā, kad notika manas mātes tiesas process, valdīja ledains aukstums. Es dzīvoju Berlīnē kopā ar Polu Trautu augšējā stāvā kādā nolaistā namā Šēnhauzer-alejā no apakšīrniekiem īrētā dzīvoklītī, par kuru zināja tikai daži draugi. Līdz sestajam stāvam mums bija jākāpj pa vāji apgaismotām kāpnēm, taču lielākoties mēs varējām to atļauties. Pola grafiskie romāni bija kļuvuši par šifra atslēgu jaunai, slepenai Eiropas mākslas studentu biedrībai. Mēs iemantojām draugus katrā pilsētā. Viņi vadāja mūs no nelegāliem dzīvokļiem uz izīrētiem kaktiem, uz lieku gultasvietu, laizdami mūs no rokas rokā gluži kā lāpu stafetes skrējienā.

Berlīne man patika. Pilsēta un es - mēs sapratām viena otru. Man patika tas, ka sabombardētās Ķeizara Vilhelma baznīcas grausts ir atstāts kā piemineklis zaudējumam. Šeit neviens neko nebija aizmirsis. Berlīnē bija jācīnās ar pagātni, jāceļ jauni nami uz drupām, drupās. Tur nebija kā Amerikā, kur. mēs nolīdzinām un nogrābjam zemi, domādami, ka ik reizi varam sākt visu no jauna. Mēs vēl nebijām apguvuši to, ka tukšs audekls nemaz nepastāv.

Es biju sākusi pievērsties skulptūrai - tādas sekas izraisīja pie Rīnas Grušenkas pavadītais laiks. Man bija izveido-

jusies neatvairāma nosliece uz atkritumos izmestiem materiāliem, krāmu tirgiem, dārgumu lādēm ietvju malā un kaulēšanos sešās dažādās valodās. Ar laiku tas viss bija ieplūdis manā mākslā kopā ar vācu valodas drumslām, ar Reālā pielūgsmi un divdesmit četriem dzīvnieku ekskrementu veidiem. Mūsu draugiem, Hochschule der Künste studentiem, bija kāds pasniedzējs, Oskars Šeins, kuram patika mani darbi. Viņš paslepen ieveda mani lekcijās kā sava veida ēnu studenti un pūlējās panākt, lai mani pieņem augstskolā kā centīgu pētnieci, kura gatavojas iegūt grādu, taču ērmotā kārtā man patika arī mans tābrīža statuss. Es vēl arvien biju audžubērns. Hochschule der Künste bija Kalifornijas Mākslas skolas vāciskais variants, kur neglītu mākslu taisīja studenti ar ērmīgām frizūrām, tomēr es veidoju sev kontekstu, kā sacītu mana māte. Visi mani kursabiedri zināja, kā dzīvojam mēs ar Polu, mēs bijām izcili apdāvināti savvaļas bērni, pārtikām no manām viesmīles dzeramnaudām un no tā, ko nopelnījām, ietves malā pārdodami pašrocīgi apgleznotus automašīnu atpakaļskata spoguļus. Viņi vēlējās būt mūsu vietā. Mēs esam brīvie putni, man prātā joprojām skanēja Rīnas vārdi.

Tai gadā es biju kā apmāta uz ceļasomām. Es siroju pa Tiergarten krāmu tirgu, kaulēdamās un pirkdama vecmodīgas ceļasomas - kopš apvienošanās tās tur pārdeva tūkstošiem. Ādas koferus ar dzelteniem celuloīda rokturiem. Dzelzceļa lādes un cepuru kārbas. Bijušajā Austrumu sektorā neviens nekad nebija metis tās ārā, jo nebija jau, ar ko tās aizstāt. Tagad tās tika pārdotas par lētu naudu, austrum-vācieši pirka jaunākos čemodānus, vertikālos, ar ritentiņiem. Krāmu tirgus būdās abpus 17. Jūnija ielai mani pazina visi pārdevēji. Handkofferfraulein, tā viņi mani dēvēja. Koferu jaunkundze.

Ceļasomās es ierīkoju altārus. Slepenus, portatīvus muzejus. Jo pārvietošana bija modernais stāvoklis, kā mēdza teikt Oskars Šeins. Viņš nemitīgi gribēja nopirkt kādu ceļasomu, bet es nevarēju to pārdot, lai gan mēs ar Polu nepārprotami bijām bankrotējuši. Tās man bija nepieciešamas. Tāpēc es uzmeistaroju Oskaram pašam savu, dzimšanas dienā, - ar Lūizi Brukšu Lulū lomā un ar inflācijas markām simtnieku un tūkstošnieku banknotēs, ar rotaļu dzelzceļa sliedēm kā asinsvadiem un ar melnu mākslīgā māla purvu pašā apakšā, tajā milzīgs zābaka nospiedums, kuru biju piepildījusi ar dzidru, zaļi tonētu želeju. Iegremdēti tajā, vīdēja Gētes, Šillera un Rilkes portreti.

Visu ziemu es nosēdēju uz grīdas dzīvokļa stūrī ar savu līmi un mālu, sveķiem un šķīdinātājiem, krāsām un diegiem, un otrreizējo izejvielu maisiem, mugurā man bija mētelis, rokās bezpirkstu cimdi. Nekad nespēju izšķirties, vai strādājot atstāt logus vaļā, lai izvēdinātu izgarojumus, vai vērt ciet, lai saglabātu siltumu. Lēmumi bija atšķirīgi. Dažreiz uzvarēja mana nākamības noskaņa, dažreiz manās izjūtās dzīvoja vienīgi pagātne.

Es radīju savu personisko muzeju. Tur bija viņas visas: Klēra un Olīvija, mana māte un Starra, Ivonna un Nikija, Rīna, Amēlija Ramosa, Mārvela. Astridas Magnusenas muzejs. Biju spiesta atstāt visu pie Rīnas, kad devos uz Ņujorku meklēt Polu, - visas savas kārbas un piemiņas lietiņas, visu, tikai ne četras mātes grāmatas un dārglietas, ko biju iemantojusi: akvamarīna gredzenu, ametistu un zagto kaklarotu, vēl astoņsimt dolāru skaidrā naudā. Pirms aizbraucu, Sergejs slepus iedeva man zīmīti ar kāda Braiton-bīčas uzpircēja, krieva, vārdu: Ivans Ivanovs, viņš palīdzēšot pārvērst manu mantību naudā. “Viņš švaki runā angliski, bet dos tev labu cenu.” Fēniksam jāsadeg, lai paceltos no pelniem, es nemitīgi domāju, autobusā šķērsodama visu valsti, un mans vienīgais ceļvedis bija komiksu veikala adrese Sentmarkspleisā.

Bet tagad es savu muzeju biju iekārtojusi no jauna. Tur, pie sienas, šajā aukstajā ziemeļu pilsētā, biju no jauna radījusi savu dzīvi.

Šeit bija Rīna: brūna ādas ceļasoma ar zaļu samta oderi, uz kuras izplestām rokām un kājām guļ kaila vaska blondīne, līdzās kaķa galva, darināta no baltas trušādas. Vāka iekšpusē pielīmētas leļļu mēbeles un vēdekļveidā salikti viltoti dolāri. Nikija bija American Tourister, glazēta ar sarkanvio-letu emalju un metāliskām pārsliņām gluži kā bungu komplekts. Iekšā atradās desiņas, gatavotas no prezervatīviem, kuros sabāzts putuplasts. Ivonnai es biju atradusi bērnu koferīti un apšuvusi to ar pūkainu pasteļkrāsas segas drēbi. Iekšpusē stiepās ģitāras stīgas, starp kurām iepītas mazas lellītes. Tagad es meklēju mūzikas kastīti, lai tad, kad atveras vāks, atskanētu “Skaistule un Briesmonis”.

Mārvela bija tirkīzzila; atverot vāku, atklājās balta grants, pielīmēta ceļasomas dibenā, un ar bateriju darbināms kabatas lukturītis Morzes šifrā signalizēja SOS. Pievienot vadus man bija palīdzējis kāds no mūsu draugiem, mākslas studentiem. Starp Mēness klintīm ložņāja leļļu zaldātiņi, mazas meitenītes ar AK-47 plecā - bezmaksas suvenīri no kādas amerikāņu filmas izrādes. Lellītēm uz delmiem biju uzzīmējusi sīciņas svastikas. Ceļasomas vākā bija mazs televizora ekrāns, uz kura staroja no papīra izgriezta Mis Amerika, seja izraibināta ar bezkrāsainas nagu lakas asarām.

Starrai un Rejam bija kopīgs plastikāta koferis ar saplaisājušām ādas siksnām, izbalējis gaišbrūni rūtains. Kad to atvēra, no tā uzplūda reibinoša svaigas koksnes un Ob-session smarža. Uz spilgta, opārtiska adītu strēmeļu fona, kas veidoja Pendltonas rūtiņu rakstu, vāka iekšpusē vijās sārta atlasa roze kā krāšņa vagina, virs tās kvēloja tumšs Jēzus attēls. Rozes maliņas bija aplīmētas ar pūdeļa sprogām līdzīgām zāģskaidām, ko dabūju no vietējā mēbeļu galdnieka. Koferī bija novietots mazs relikviju šķirstiņš, pildīts ar metāla atgriezumu gabaliem. Eiropā nevarēja nopirkt lodes, man bija jāiztiek, kā varu. Kofera dibenā stikla terārijā pa dzeltenām smiltīm rāpoja čūska, smiltīs rēgojās stikla lauskas un pusapraktas brilles stiepļu ietvarā.

Tāpat kā Berlīne, es biju pilna ar vainas un drupu slāņiem. Biju gan radījusi bēdas, gan cietusi tās. Es nemūžam nevarētu godīgi norādīt uz kādu ar pirkstu, apsūdzības vidū nepavēršot to pati pret sevi.

Olīvija Džonstone bija cepuru kārba, pārvilkta ar zaļu krokodilādas imitāciju, un, kārbu atverot, iesmaržojās Ma Griffe. Dagmāra, pārdevēja Vertheima lielveikala smaržu nodaļā, atļāva man samērcēt vates kumšķīšus ar smaržām no paraugiem paredzētajiem flakoniem, un iesmaržoto vati es sabāzu fotofilmu bundžiņās un ieliku kabatā. Kārbas iekšpusē es biju savijusi ligzdu no pelēkbrūnām un melnām zeķēm, kas ieskāva no melnām spalvām darinātu Karnevāla masku un glāzi, kurā ieliets balts okeāns. Pa to peldēja želejas konfekte - riņķis, arī balts.

Viņi visi bija šeit. Pusdienu kārba, izlīmēta ar krāmu tirgū sapirktām pastkartēm, kurās redzami deviņpadsmitā gadsimta beigu aristokrāti, bija Amēlija Ramosa. Iekšpusē senlaicīgas dakšiņas spraucās caur melnu parūkas matu slāni, kurā ievītas baltas svēdras. Dakšiņas izskatījās pēc rokām, kas lūdzoši sniedzas augšup.

Un Klēra. Viņas memoriālu es iebūvēju dzelzceļa lādē no trīsdesmitajiem gadiem, balta āda ar sarkanu lakādas apdari. Tā man bija izmaksājusi piecdesmit vācu mārku, toties iekšā bija lāsumains, gaišsārti violets muarē zīds, gluži kā māzeri koksnē, gluži kā bēres kārbā. Vāka iekšpusē biju ielīmējusi balti nokrāsotas vinila skaņuplašu atlūzas, kas atgādināja tauriņa spārnus. Katrā mazajā, slepenajā atvilktnītē atradās savs noslēpums. Tīklota, miniatūra zivtiņa. Viena atvilktnītē pilna ar tabletēm. Pērļu virtene. Papardes lapas gabaliņš. Rozmarīna zariņš. Odrijas Hepbcrnas attēls no filmas “Divi ceļā”. Un vienā atvilktnītē - divdesmit septiņi nosaukumi asarām. Sirds rasa. Skumju medus. Rūgtais ūdens. Die Trānen. Eau de doleur. Los rios del corazon.' T ieši šo lādi Oskars Šeins neatlaidīgi gribēja nopirkt.

Visas manas mātes. Kā kristību viešņas pasakā, viņas bija atstājušas man savas veltes. Tagad tās piederēja man. Olīvijas dāsnums, viņas zināšanas par vīriešiem. Klēras maigums un uzticība. Ja nebūtu Mārvelas, kā gan es būtu spējusi iedziļināties amerikāņu ģimenes mistērijās? Ja nebūtu Nikijas, es varbūt joprojām dzīvotu pie Rīnas, apgleznodama ar svītrām riteņkrēslus. Un Ivonna, mi hermosa^24 [25], tu dāvāji man īsto māti, asiņu māti, kas atradās nevis aiz dzeloņstieplēm, bet gan kaut kur manas būtības dziļumos. Rīna nolaupīja manu lepnumu, bet par to iedeva man kaut ko vairāk, iemācīja vākt izejvielas, atlasīt no lūžņiem to, ko var pārtaisīt un pārdot no jauna.

Es nesu sevī viņas visas, mani bija veidojusi katra roka, kurai es biju gājusi cauri, veidojusi bezrūpīgi vai mīloši, tas nav no svara. Amēlija Ramosa, šī skunksam līdzīgā neliete, bija iemācījusi man pastāvēt par sevi, dauzīt restes, līdz saņemšu to, kas man vajadzīgs. Starra mēģināja mani nogalināt, tomēr arī nopirka man pirmās augstpapēžu kurpes, lika man apsvērt Dieva iespējamību. No kuras es tagad spētu atsacīties?

Un zilā ceļasomā ar baltu rokturi atradās Astridas Kunsthalle^1 galvenā telpa. Tapsēta ar baltu jēlzīdu, malas iekrāsotas sarkanas, iesmaržotas ar vijolīšu parfīmu.

Biezējošā mijkrēslī es sēdēju uz grīdas, uz izdilušā, pelēkā paklāja, ko ar krāsu nošķiedušas vairākas mākslas studentu paaudzes. Tas bija manas mātes laiks - mijkrēslis, lai gan ziemā Berlīnē satumsa jau četros, tur nebija Rietumu krēslas stundu, kurās apstājas laiks, nebija okeāna bangu dzeltenās smiltīs. Es atvēru vāku.

Viņas vijolīšu smarža vienmēr uzvēdīja man skumjas. Flakoniņā bija tonēts ūdens tādā pašā krāsā kā baseinā Holivudas bulvārī. Es sēdēju pie savas mātes altāra un veidoju divus caurspīdīgu skiču komplektus, lapiņas nostiprinot uz āķiem, vēroju, kā līnijas saplūst kopā, līdz izveido viņas attēlu profilā. Ceļasomā bija ieliktas vēstules, apsietas ar dzeloņstieplēm, un taro kārtis, kuru vidū īpaši izcēlās Zižļu dāma. No vāka nokarājās stikla lausku virtene, es pārvilku pār tām ar pirkstiem, tās iedzinkstējās, un es iztēlojos vēja šalkas eikaliptu lapotnē tveicīgā vasaras vakarā.

Mēs sarakstījāmies pāris reižu mēnesī, kā pasta apmaiņas vietu izmantodamas komiksu veikalu netālu no universitātes. Dažreiz viņa lika, lai advokāte nosūta man naudu uz Hannas Grīnas adresi Ķelnē. Es rakstīju, ka nevēlos zināt par viņas gatavošanos tiesas prāvai, bet viņas vēstulēs bija lepni uzskaitīti dažādie piedāvājumi - Am-hērsta, Stenforda, Smita koledža. Viņa kārdināja mani ar koledžu zaļajiem mauriņiem kā ar piparkūku. Iztēlojos sevi kā koledžas pasniedzējas meitu, ar divriteni braucot uz nodarbībām. Es beidzot varētu valkāt kamieļvilnas mēteli, man būtu istabas biedrene, es spēlētu volejbolu koledžas komandā, par visu būtu samaksāts iepriekš. Cik tas būtu droši, cik mierīgi, viss būtu izlemts manā vietā. Es atkal drīkstētu būt bērns, es varētu sākt no sākuma. Vai es gribētu atgriezties mājās?

Es pieskāros dzeloņstieples žuburam, pašķindināju zvārgulīšus. Skaistums un ārprāts, vai ne. Kas tiek svērts nakts svaru kausos.

Vēlāk es gulēju zem dūnu pēļa ar visām drēbēm, nevis lai iemigtu, bet tikai lai sasildītos. Sildītājs dūca un izplatīja pazīstamo svilstošu matu smaku. Loga rūtis bija apsarmojušas, istabā es varēju saskatīt savu elpu. Klausījos ierakstu, grupu ar nosaukumu Magenta, mūsu draugiem šķita fantastiski, ka mēs pazīstam solisti, Nikiju Koleti. Nākamajā mēnesī grupai bija paredzēta uzstāšanās Frankfurtē, mums jau bija biļetes, zāle būs pārpildīta. Ziemassvētkos es joprojām saņēmu pa ziņai no Ivonnas, viņa dzīvoja Hantington-bīčā kopā ar izbijušu jūras kājnieku, vārdā Herberts, ar kuru viņai bija dēls, Herberts juniors.

Es gaidīju, kad mājās atgriezīsies Pols, man gribējās ēst. Pēc tikšanās ar savas nākamās zīmējumu grāmatas izdevēju viņš bija solījies nopirkt kaut ko ēdamu. Viņš meklēja kādu, kas izdotu grāmatu par lētu naudu un nopirktu daļu metiena. Viņa iepriekšējais vācu izdevējs rudenī bija nomiris no pārmērīgas devas, atstādams mūs ar garu degunu. Tomēr iepriekš viņš jau bija pārdevis divsimt eksemplāru, kas nemaz nebija slikti.

Pols atgriezās ap deviņiem, novilka zābakus un palīda zem segām. Viņam līdzi bija taukains papīra maisiņš ar kebabiem no vietējās turku ēstuves. Man rūca vēders. Pols uzmeta man virsū avīzi. “Uzmini, kas?” viņš sacīja.

Tas bija International Herald Tribune rītdienas numurs, vēl oda pēc svaigas iespiedkrāsas. Ieskatījos pirmajā lapā. Horvātija, OPEC, brīdinājums par spridzekli La Scala operā. Atšķīru avīzi un trešajā lapā ieraudzīju viņu: “Ieslodzīta dzejniece attaisnota pēc deviņiem gadiem.” Viņa smaidīja savu pussmaidu, māja ar roku kā karaliene, kas atgriežas no trimdas, juzdamās laimīga, tomēr ne gluži uzticēdamās masām. Tiesas prāvu viņa bija izturējusi bez manis. Viņa bija brīva.

Pols ēda savu kebabu, salātlapas driskās krita atpakaļ maisiņā, kamēr es steigšus lasīju rakstu, satriekta stiprāk, nekā būtu gaidījusi. Aizstāvība balstījās uz apgalvojumu, ka Bārijs izdarījis pašnāvību tādā veidā, lai tā izskatītos pēc slepkavības. Mani šausmināja fakts, ka šis triks tiešām izdevies. Tika citēti manas mātes vārdi par to, cik pateicīga viņa jūtoties, ka beidzot izspriesta taisna tiesa, viņa ilgojoties pēc vannas, viņa pateicoties tiesnešiem no visas sirds. Viņa stāstīja, ka esot saņēmusi piedāvājumus strādāt koledžā, publicēt autobiogrāfiju, apprecēties ar saldējuma miljonāru un pozēt žurnālam Playboy, un solījās pieņemt tos visus.

Pols sniedza man apceptu zirņu bumbiņu, es papurināju galvu. Man pēkšņi vairs negribējās ēst. “Pataupīsim vēlākam,” viņš noteica un nometa ēdiena maisiņu zemē pie gultas. Viņa samtaini brūnās acis uzdeva visus iespējamos jautājumus. Viņam nebija jai/.runā ne vārds.

Es noliku galvu viņam uz pleca un raudzījos zilās televizoru gaismas četrstūros, kas no pretējās mājas logiem iespīdēja caur mūsu loga leduspuķēm. Centos iztēloties, ko viņa jūt patlaban. Losandžclosā bija dienasvidus. Gaišs, saulains februāris, tas bija redzams fotoattēlā. Iztēlojos māti

A

viesnīcas istabā, par ko parūpējusies Sūzana D. Velerisa, kādā luksusnumurā, pilnā ar labvēļu sūtītiem ziediem, un tur viņa pamostas tīros palagos. Viņa ies dubultplatā vannā un rakstīs dzejoli, lūkodamās uz ziemas rozēm.

Pēc tam viņa, iespējams, sniegs dažas intervijas vai noīrēs baltu kabrioletu, lai aizbrauktu uz pludmali, kur savāks kādu jaunekli ar dzidrām acīm un smiltīm matos un mīlēsies ar viņu, līdz viņš raudās no skaistuma. Ko gan citu cilvēks var darīt, attaisnots slepkavības lietā?

Tas būtu pārāk daudz - iztēloties, ka savu prieku viņa atšķaida ar sērošanas mirkli, ar mirkli, kurā apzināties, ko maksājis viņas triumfs. To es no viņas nevarēju gaidīt. Taču es biju redzējusi viņas nožēlu, un tai nebija nekāda sakara ne ar Bāriju, ne ar kādu citu, tā bija dāvana, sniegta par spīti cenai, kuru viņa tolaik nekādi nespēja aprēķināt, tā varētu būt bijusi smaga kā sēras, galīga kā kapakmens. Lai ko viņa būtu nodarījusi man, lai kādi būtu viņas trūkumi, lai cik smagi viņa būtu kļūdījusies, mana māte mani mīlēja, neapšaubāmi.

Es domāju par to, kā viņa stāvējusi tiesas priekšā bez maniem meliem kā bandinieku rindas, kas viņu aizsegtu. Dāma, palikusi bez svītas, galotnē bija pratusi uzvarēt viena pati.

Pols tina Drum cigareti, cēla laukā no paciņas tabakas šķiedriņas, kas izskatījās kā mati, izvilka liekās drumslas no cigaretes gala, aizdedzināja smēķi ar sērkociņu, uzrautu gar kasti, kura kalpoja mums par naktsgaldiņu. “Gribi iet viņai piezvanīt?” Telefonu mēs nevarējām atļauties. Oskars Šeins ļāva mums izmantot savējo.

“Pārāk auksti.”

Pols smēķēja, nolicis uz krūtīm pelnutrauku. Es pasnie-

dzos, paņēmu cigareti, ievilku dūmu, atdevu smēķi atpakaļ. Mēs kopā bijām mērojuši tik garu ceļu, Pols un es. No dzīvokļa Sentmarkspleisā līdz nelegālajam ūķim Londonā, līdz aukstai baržai Amsterdamā, tagad Šēnhauzeralejā. Man bija žēl, ka mums nav paziņu Itālijā vai Grieķijā. Kopš pametu Losandžclosu, man nekad nebija silti.

“Vai tev kādreiz gribas braukt mājās?” Pols jautāja. Viņš notrauca pelnu krislīti man no sejas. “Šis ir pārvietoto personu laikmets,” viņš sacīja. “Cilvēks nekad nevar atgriezties mājās.”

Viņam nemaz nebija jāizsaka vārdos savas bailes no tā, ka es varētu braukt mājās. Kļūt par Amerikas koledžas studenti ar trim maltītēm dienā, lauka hokeju un eksāmeniem angļu valodā un atstāt viņu šeit ar audžubērna ceļasomu rokās. Tā nu tas bija. No vienas puses - Frau Akere, īres maksa, mans klepus, Pola grāmatas metiens. No otras - dzīvoklis ar apkuri, koledžas grāds, pieklājīgs ēdiens un kāds, kas par mani rūpētos.

Nekad nebiju viņam teikusi, ka lāgiem jūtos veca. Mūsu dzīvesveids bija nomācošs. Agrāk nebiju varējusi atļauties par to domāt, bet tagad, kad māte bija brīvībā, es nevarēju nedomāt. Un vēl Oskars Šeins, kas taujāja, vai varētu satikties ar mani divatā, aizvest mani vakariņās, viņš gribot aprunāties ar mani par izstādi galerijā. Es biju viņu atraidījusi, taču nezināju, cik ilgi spēšu noturēties. Man viņš šķita pievilcīgs - lācīgs vīrietis ar īsi apcirptu, sudrabaini sirmu bārdu. Atkal gulties blakus tēvam. Ja nebūtu Pola, es būtu to izdarījusi jau pirms vairākiem mēnešiem. Bet Pols man bija vairāk nekā tikai draugs. Viņš bija es.

Un tagad mani sauca māte, man nemaz nevajadzēja zvanīt pa telefonu. Es dzirdēju viņu tāpat. Manas asinis čukstēja viņas vārdu.

Es cieši raudzījos fotoattēlā, kur viņa māj ar roku Ka-lifornijas saulē. Šai pašā mirklī viņa bija brīvībā. Braukāja apkārt, gatava sākt visu no sākuma, galu galā tik amerikāniska. Es domāju par savu dzīvi, sasaiņotu ceļasomās, kas stāvēja pie sienas, par veidoliem, kurus esmu pieņēmusi, par patībām, ko esmu izdzīvojusi. Tagad es varēju būt Ingridas Magnusenas meita Stenforda vai Smita koledžā, atbildēt uz viņas jauno bērnu klusinātajiem, ar aizturētu elpu izteiktajiem jautājumiem. Viņa ir tava māte? Kāda viņa īsti ir? To es spētu. Es pratu tirgoties ar savu traģisko pagātni, veikli atsedzot savas rētas, savu audžubērna statusu, šo mākslu es biju izkopusi līdz pilnībai Džounas Pīleres vadībā. Ļaudis mani pieņēma, padarīja par savu projektu, par savu mājdzīvnieciņu. Viņi tēloja mana aizstāvja lomu, un es viņiem to ļāvu. Nebiju mērojusi tik garu ceļu, lai beigās tiktu pamesta kādas upes dibenā starp automašīnu vrakiem.

Atkal būt savas mātes meitai. Es rotaļājos ar šo priekšstatu kā bērns ar segu, laizdama to sev caur pirkstiem. Atkal pazust viņas mūzikas paisumā. Šis priekšstats bija pavedinošāks par jebkuru vīrieti. Vai tiešām ir jau par vēlu bērnībai, par vēlu iekāpt atpakaļ tīģelī, atpakaļ ugunī, pacelties no tās bez atmiņas? Fēniksam jāsadeg... Kā lai es to uzdrošinātos? Man bija vajadzējis tik daudz laika, lai atbrīvotos no viņas ēnas, lai elpotu patstāvīgi, kaut vai tikai šajā Eiropā, kur sildītāji smird pēc sasvilušiem matiem.

Es gulēja Pola rokās, domādama par to, kā pagājušajā vasarā mēs bijām aizbraukuši uz Dāniju, lai meklētu Klausu Andersu. Mēs atradām viņu Kopenhāgenā. Viņš mitinājās noplukušā dzīvoklītī kopā ar saviem bērniem, tur oda pēc terpentīna un saskābuša piena. Viņa sieva bija

darbā. Kad ieradāmies tur, pulkstenis bija trīs pēcpusdienā, viņš bija ģērbies zilā, ar krāsu nošķiestā frotē peldmē-telī. Tur bija divi bērni, vēl ne piecus gadus veci, mana pusmāsa un pusbrālis no Klausa trešās vai ceturtās laulības, viņi sēdēja uz dīvāna un skatījās televīziju. Meitenei matos ieķepis zemeņu ievārījums, mazuli vajadzēja pārtīt, un es redzēju, ka nelaimju ķēde kopumā var virzīties gan augšup, gan lejup.

Viņš bija gleznojis, uz audekla vīdēja kaut kas līdzīgs vecai, spalvainai tupelei. Klauss piedāvāja mums Carlsbergs alu un apvaicājās par manu māti. Es dzēru un ļāvu, lai Pols risina sarunu. Mans tēvs. Viņa glītā piere, dānis-kais deguns, tieši tāds pats kā man. Balss ar dziedošu akcentu, humora pilna pat tad, kad viņš izteica nožēlu. Vīrietis, kas nekad neko nav uztvēris nopietni, vismazāk jau sevi pašu. Viņš priecājās par to, ka esmu māksliniece, nejutās pārsteigts, ka māte ir cietumā, nožēloja, ka mēs nekad netiekoties. Viņš gribēja izpirkt zaudētu laiku, piedāvāja mums palikt, mēs varot nakšņot uz dīvāna, es varētu palīdzēt pieskatīt bērnus. Viņam bija sešdesmit viens gads, un viņš bija tik ikdienišķs.

Es jutos gluži kā mana māte, sēdēdama viņa dzīvojamā istabā, vērtēdama viņu un viņa lipīgos bērnus, un televizoru, kas ne mirkli netika izslēgts. Vecs, zems dīvāns, apbružāts tīkkoka kafijas galdiņš ar tasīšu atstātiem apļiem. Pie sienām audekli, krāsas garoza kā smadzeņu koraļļi, kā resnās zarnas vēzis. Mēs ēdām sieru un maizi, zemeņu ievārījumu no lielas burkas. Es iedevu viņam komiksu veikala adresi, solījos sazināties. Tā bija pirmā reize mūžā, kad man gribējās iet prom, būt pirmajai, kas atstāj istabu.

Pēc tam mēs aizgājām uz studentu bāru netālu no universitātes, un es pamatīgi, smagi piedzēros, vēmu ejā starp mājām. Pols iedabūja mani pēdējā Berlīnes vilcienā.

Tagad gultā es saņēmu Pola roku, viņa labo savā kreisajā, saviju savus pirkstus ar viņējiem, manas plaukstas lielas un bālas kā ziema, mana identitāte izšūta savijumos uz pirkstu spilventiņiem, Pola rokas tumšas no grafīta, smaržo pēc Drum un kebabiem. Mūsu delnas bija vienādā lielumā, tikai pirksti viņam par divām collām garāki. Viņa skaistās rokas. Vienmēr biju domājusi - ja mums būs bērni, tad jācer, ka viņiem būs tādas rokas.

“Nu, un kā gāja ar to izdevēju?” es jautāju.

“Viņš grib skaidru naudu,” Pols atbildēja. “Iedomājies.”

Es grozīju mūsu delnas, lai mēs varētu aplūkot tās no abām pusēm. Viņa pirksti gandrīz vai pieskārās manām plaukstu locītavām. Es vilku pār dzīsliņām viņa plaukstas virspusē, domādama par to, ka jau pēc nedēļas varētu būt atpakaļ Štatos. Es varētu būt tāda pati kā māte, kā Klauss. Tas taču man bija iedzimts - nomest dzīves, kā čūska nomet ādu, katrā jaunā lappusē jauna patiesība, morāla amnēzija?

Tomēr tas būtu negods. Tad es labāk mirstu badā. Es zināju, kā tas darāms, tas nemaz nebija tik grūti.

Pārlaidu skatienu mūsu dzīvoklim - lietus sapostītas sienas, nedaudzas mēbeles, apdauzīta bieza kartona lāde, ko bijām atraduši uz ielas, pieputējis samta aizkars, kas apslēpa mūsu mazītiņo virtuvīti. Pola zīmēšanas galds, viņa papīri un spalvaskāti. Un ceļasomas, sarindotas pie sienas, tās aizpildīja atlikušo grīdas daļu. Mūsu dzīve. Fēniksam jāsadeg, bija teikusi mana māte. Pūlējos iztēloties liesmas, taču bija pārāk auksti.

“Varbūt pārdošu tās muzejam,” es ierunājos.

Pols vilka ar pirkstu pār mežģīņainajām suņu kodienu rētām uz manas plaukstas. “Man likās - tu teici Oskaram, ka nepārdosi.”

Paraustīju plecus. Es nekad nesasniegšu galu tam, kas atrodas šajās ceļasomās - šīs sievietes, šie vīrieši, ko viņi man nozīmējuši. Šīs telpas bija tikai sākums. Ceļasomās bija citas ceļasomas, kuras es pat nebiju sākusi izkravāt. Ja gribi atcerēties, tad atceries.

Slidināju plaukstas augšup zem vilnas krekla, ko biju viņam nopirkusi krāmu tirgū. Viņš sarāvās no aukstuma, tad ļāva man sildit rokas pie saviem kaulainajiem sāniem. Kad mēs sakļāvāmies, klusu čukstēdami viens otram pie kakla, Herald Tribune noslīdēja no pēļa un maigā ūdenskritumā nolija uz grīdas, aprakdams manu māti zem viņas virsrakstiem, zem ziņām par citām krīzēm un personām. Lai mīlētos, mēs novilkām jakas un bikses, bet paturējām kreklus un zeķes. Sapratu, ka patlaban izvēlos. Šo visu, tagadni, ceļasomas, Polu. Es turpināšu veidot pati savu dzīvi, nevis atkal iešu iekšā savas mātes labirintā.

Pēc tam es gulēju, raudzīdamās rakstos, kas krita uz plankumainajām sienām, tur atspīdēja gaisma no ielas, ieplūstot pa mūsu logiem, iegravētie raksti kā putna kājas. Pols man blakus bija aizmidzis, spilvenu cieši uzspiedis sev uz galvas, audžumājās pavadīto gadu ieradums, lai nedzirdētu vairāk, nekā nepieciešams. Izlīdu no segu apakšas, uzvilku savus ledainos, stīvos džinsus un svīteri, iekūru uguni un uzliku vārīties ūdeni šķīstošajai kafijai. Ko gan es nedotu par tasi Olīvijas stiprās, melnās kafijas, tik tumšas, ka tā nekļuva gaišāka pat no krējuma! Uztinu sev

cigareti no Pola Drum tabakas un gaidīju, kad uzvārīsies ūdens.

Kalifornijā pulkstenis bija trīs. Es nekad neatzītos Polam, cik ļoti vēlos būt tur, cik ļoti vēlos braukt mustangā ar nolaistu jumtu, sēžot blakus mātei, joņot pa liedagu saules sasildītā, salviju smaržas apdvestā februārī un uzņemt mašīnā kādu jūras izskalotu svešinieku ar gliemežvāku virteni ap skaisto kaklu. Ja es būtu pateikusi Polam, cik ļoti man trūkst Losandželosas, viņš nodomātu, ka esmu jukusi. Tomēr tās man trūka - šīs saindētās vietas, pamesto bērnu gulaga, nožēlas arhipelāga. Es alku pēc tās pat vēl tagad, pēc karstā vēja, kas smaržo pēc kreozota un sumaha, pēc eikaliptu šalkām, pēc nesaskanīgo zvaigžņu mirdzuma naktīs. Es domāju par nopostīto baložbūdu aiz mājas Sentendrūs-pleisā, par kuru mana māte reiz uzrakstīja dzejoli. Kā viņu uztrauca tas, ka baloži nelido prom, lai gan stiepļu sprosts jau sen bija sabrucis, starpsienas nogāzušās. Taču es sapratu baložus. Tā tiem bija īstā vieta - vasaras paēna, kur gluži kā koka stabules balss skanēja to skumjā dūdošana. Lai kur būdami, tie centīsies atgriezties, tas bija gluži kā pēdējais, pazaudētais mozaīkas fragments.

Tējkanna iesvilpās, es sagatavoju šķīstošo kafiju, ielēju no kārbas kondensēto pienu un pār pagalmu raudzījos uz dzīvokļiem mums iepretim - uz večuku, kas skatās televīziju un dzer piparmētru šņabi, uz vīrieti, kurš mazgā traukus, uz sievieti, kas glezno, - kamēr zemeslodes otrā pusē vizuļoja Kalifornija, lolodama sevī saplosīto gadsimta nogali spožā pēcpusdienā, pilnā mīlas un slepkavības smaržas. Lejasstāva dzīvoklī brēca kaimiņu jaundzimušais, ritmiski, spalgā, sīkā, vienmuļā balstiņā.

Piekļāvu plaukstu pie aizsalušās rūts, ļāvu savas miesas

karstumam atkausēt ledu, atstājot precīzu nospiedumu uz tumsas fona. Taču es domāju par gaismu, kas ieplūst caur baltiem aizkariem, par okeāna, salviju un svaigi mazgātas veļas smaržu. No pagalma šahtas cēlās balsis un mūzika, kāda sieviete dziedāja operas āriju, taču man galvā skanēja sarkanplecu vanaga nerimtīgie saucieni, ķirzaku klusā čabināšanās izkaltušajā palienē, palmu graboņa un gandrīz nedzirdamā nopūta, nobirstot rožu ziedlapiņām. Tumšajā plaukstas nospiedumā es saskatīju savu izplūdušo atspulgu un arī savas mātes seju, kas vizēja uz jumta pār nepazīstamu pilsētu, sarunājoties ar augošu mēnesi. Man gribējās dzirdēt, ko viņa saka. Vēlējos atkal sajust šīs degošās pusnakts smaržu, gribēju just šo vēju. Tā bija slepena vēlēšanās, gluži kā dziesma, ko nespēju mitēties dungot, kā mīlestība pret kādu, kuru nekad nespēšu iegūt. Lai kurp es dotos, mans kompass vienmēr rādīs uz rietumiem. Es vienmēr zināšu, cik ir pulkstenis Kalifornijā.

BALTIE OLEANDRI

Redaktore Silvija Silīte Korektore Dace Kapara Operatore Iveta Paegle Maketētāja Helēna Daņilova Atbildīgā sekretāre Helēna Daņilova

Apgāds “Kontinents”,

LV-1050 Rīgā, Elijas ielā 17, tālr. 7204130.

Formāts 84x108/32. Ofsetiespiedums. Iespiesta un iesieta a/s “Paraugtipogrāfija”, LV-1050 Rīgā, Puškina ielā 12. Pasūt. № 25

Informāciju par šo grāmatu vairumtirdzniecību var iegūt pa tālruni 7204130.

Apgāda “KONTINENTS” internēta grāmatnīca

Pirmais internēta grāmatveikals Latvijā aicina Jūs savās lappusēs! Mūsu adrese internētā:

www.kontinents.lv

1

Meksikā un Centrālamerikā - spilgti izkrāsotu mālu vai papjtmašč figūriņa, pildīta ar rota|lictām vai saldumiem. (Tulk. pitz.)

2

Ēzeliši. (Tulk. no spāņu vai.)

3

Lūdzu, vai Šeit var dabūt DMSO? (Tulk. no spāņu vai.)

4

SS! Pēc jūsu pavēles, mans firer. (Tulk no vācu vai.)

5

Japāņu mūzikas instruments ar trīspadsmit zīda stigām. (Tulk. piez.)

6

Uz red/CSanos! (Tulk no japAņu vai.)

7

Debesis ir zilas. (Tulk. no spāņu vai.)

8

3 Plāni meksikāņu plāceņi no kukurūzas miltiem. (Tulk. piet)

9

Kā tevi sauc? (Tulk. no spāņu vai.)

10

Dzidri zilas. (Tulk. no spāņu vai.)

11

Prieks! (Tulk. no vācu vai)

12

Populāra amerikāņu rakstnieces Laizās M. Olkotas (1832-1888) bērnu grāmata, sentimentāls stāsts par četru māsu dzivi. (Tulk piez.)

13

Tieši tā. (Tulk. nu vācu vai.)

14

Traka. (Tulk. no spāņu vai)

15

Spāņu ēdiens no rīsiem, safrāna, vistas gaļas, jūras veltēm ult., cepts lielā, seklā pannā. (Tulk. piez.)

16

Prostitūta. (Tulk. no spāņu vai)

17

Silvija Plāta (Sylvia Plath. 1932-1963), amerikāņu d/ejniece. izcilu dzejoju, kā ari romāna “Stikla kupols" autore, slavenā angju dzejnieka Teda Hjūsa (Ttd Huyhes, 1930-1998) sieva, izdarījusi pašnāvību, noindējoties ar gāzi. (Tulk. piez )

18

šeit. (Tulk. no franču vai)

19

Kur ir tava mamma? - Viga atgriezīsies. (Tulk. no franču vai.)

20

Mammit. ai. (Tulk. no spāņu vai.)

21

Niciga balto iesauka Latiņamerikā. (Tulk. piez.)

22

Dārgumiņ. (Tulk. no spāņu vai.)

23

Galds, pudele, sievietes. (Tulk. no spāņu vai.)

24

Asaras (tulk. no vācu vai.), sāpju ūdens (tulk. no franču vai.), sirds upes (tulk. no spāņu vai).

25

: Mana dai|ā. (Tulk. no spāņu vai)

Content

Fiča Dženeta Baltie oleandri

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

1