Martina Keita

Bezsirdīgā vienošanās

Keita Martina

Bezsirdīgā vienošanās

Pirmā nodaļa

Surjeja, Anglija, 1800. gads

Ak, ja vien es varētu būt tāda pati kā jūs. Pieplakusi pie zemes aiz dzīvžoga, kas ieskāva ceļu, kurš veda uz iespaidīgo Grevilholu, Ariela Samersa vēroja melno, bagātīgi rotāto, garām slīdošo karieti, kuras durvis greznoja grāfa ģerbonis. Sēdēdamas sarkana samta sēdekļos, grāfa meita lēdija Barbara Rosa un viņas pavadones smējās tā, it kā viņām šai saulē ne par ko nebūtu jāuztraucas.

Ariela mēģināja iztēloties, kā būtu, ja arī viņa ietērptos tik skaistās drēbēs - smalka rozā, mēļā un zaigojošā zīda kleitās un pie katras varētu nēsāt pieskaņotu saulessargu.

Kādudien tā būs, viņa ilgpilni sapņoja.

Aizverot acis, viņa iedomājās, ka ir tērpusies ar zeltu rotātā kleitā, viņas gaišie mati savīti žilbinošās cirtās, slaidās kājas ieautas pieskaņotās smalkādas kurpēs. Kādudien man pašai piederēs kariete, viņa sev nozvērējās, un katru dienu es varēšu valkāt citu kleitu.

Bet viņa zināja, ka šodien un arī tuvākajā nākotnē tas vēl nebūs, un skumji nopūtās.

Novērsusies no aizbraucošās karietes, viņa pacēla rupjā auduma kleitas malu, atsedzot vienkāršās kurpes, un skriešus devās uz ciema pusi. Viņai vajadzēja būt mājās jau pinns stundas. Tēvs būs nikns, ja uzzinās, ko viņa darījusi. Viņa cerēja, ka tēvs vēl joprojām strādāja uz lauka.

\

Tomēr, paceļot ādas aizkaru, kas kalpoja par mājas durvīm, Ariela ieraudzīja, ka Vitbijs Samerss jau gaida viņu. Viņa sāpēs iekliedzās, kad tēvs satvēra meitas roku un atgrūda viņu pret raupjo ēkas sienu, kas darināta no klūgām un māliem. Piespiedusi sevi paskatīties tēva uzblīdušajā un piesarkušajā sejā, Ariela sarāvās, kad tēva milzīgā roka cirta pliķi pa viņas vaigu.

- Es tak tev teic’, lai tu nevazājies apkārt. Es tak tev teic’, lai tu aiznes šito verķi un uzreiz nāc atpakaļ. Bet ko tu darīj’? Blenzi uz kundzēm viņu smalkajā karietē? Atkal kā vienmēr sapņoji, va ne? Par to, kas tev nekad nebūs. Ir laiks saprast, meiten. Tu neesi nekas cits kā zemnieka meita un tāda tu arī paliksi. Bet nu taisies ka tiec uz lauka.

Ariela nestrīdējās pretim, vienkārši aizbēga no niknuma, ko izlasīja tēva piesarkušajā sejā. Izskrējusi no mājas, viņa ievilka elpu un pārmeta pār plecu gaišo matu pīni. Vaigs pēc pliķa vēl joprojām sāpīgi sūrstēja, bet tas bija tā vērts.

Priekšautam plīvojot un pa putekļaino zemi steidzoties uz sakņu dārzu, Ariela stūrgalvīgi pacēla galvu. Lai ko arī tēvs neteiktu, viņa kādudien kļūs par lēdiju. Vits Samerss nebija viens no tiem gaišreģiem, ko viņa pagājušajā gadā bija redzējusi gadatirgū. Viņš neprata ieskatīties nākotnē - īpaši jau viņas nākotnē. Viņas dzīve noteikti būs labāka par to drūmo eksistenci, kādu viņa vilka patlaban. Viņas liktenis ir pašas rokās, un tas noteikti nav meklējams tēva nožēlojamajā zemes gabalā.

Kopš māte pirms daudziem gadiem bija mirusi, Ariela strādāja no ausmas līdz rietam. Viņa slaucīja divistabu mājas klona grīdu, vārīja ēdienu no tā niecīgā krājuma, ko deva rentes zeme, raka kartupeļus un rāceņus, kaplēja un ravēja sakņu dārzu un palīdzēja tēvam labības laukā. Drūma, nebeidzami nožēlojama eksistence, kas lauza muguru un no kuras viņa bija cieši nolēmusi izbēgt.

Un viņa zināja, kā.

Kā katru mēnesi, ceturtais Grevilas grāfs Edmunds Grevils apsekoja savus laukus un satikās ar zemes nomniekiem. Šodien bija karstāks nekā parasti, nokaitētā saules lode svilināja zemi un pārvērta grambainos ceļus granītā. Parasti viņš jāja ar vienu no saviem tīrasiņu ērzeļiem, bet šodien bija izvēlējies vieglo faetonu - cerībā, ka tā jumts sniegs paēnu.

Viņš atlaidās ādas sēdeklī un jutās pateicīgs vieglajai ziemeļu vēja pūsmiņai. Četrdesmit piecu gadu vecumā ar olīvkrāsas ādu un mazliet sirmuma skartajiem matiem viņš vēl joprojām bija pievilcīgs, īpaši sieviešu vidū. Jaunībā viņš kā grāfistes mantinieks varēja izvēlēties jebkuru. Gadiem ejot, viņš kļuva arvien izvēlīgāks. Tagad prasmīgu mīlas priesterieņu vietā viņš labprātāk izvēlējās maigas un pilnasinīgas jaunavas.

Edmunds iedomājās savu pašreizējo mīļāko Delilu Cīku, ko viņš uzturēja Londonā. Delila bija meita kādai aktrisei, ar ko viņš kādreiz bija pazīstams. Ar Delilu viņš gulēja jau vairāk nekā gadu, taču viņas jauneklīgais, maigais augums vēl joprojām uzbudināja viņu. Pirmo reizi tas notika, kad meitene bija sešpadsmit gadus veca - viņa bija nevainīga. Kopš tā laika viņš bija Delilai iemācījis, kā apmierināt viņa vēlmes.

Tomēr viņa pamazām tuvojās briedumam, viņas bērnišķīgais, gandrīz puiciskais augums, kas tik ļoti viņu vilināja, kļuva arvien pieaugušāks un drīz viņam apniks. Viņš kā allaž sāks ilgoties pēc citas meitenes skaistuma un nevainības.

Ak dievs, kāda briesmīga tieksme.

Domas aiznesa viņu aizgājušajās jaunības dienās, un lūpas izdvesa neķītru vārdu. Viņš bija apprecējies deviņpadsmit gadu vecumā, un šīs aprēķina laulības bija atnesušas tikai rūgtas atmiņas par nervozu, vēsu sievu, kas nu jau sen mirusi, un skaistu, bet nekam nederīgu meitu, nevis dēlu un mantinieku, pēc kura viņš bija ilgojies.

Jā, bija jau arī viņa ārlaulības dēls Džastins, kas bija radies pēc sakara ar vietējā skvaira meitu Izabelu Bedfordi. Izabela bija mežonīga un skaista - tikpat pārgalvīga un baudkāra kā viņš pats. Viņš, protams, varētu neticēt, ka tas ir viņa dēls, taču ārējā līdzība un abu naidīgums bija neapgāžams pierādījums.

Kad faetons nogriezās pa putekļaino ceļu, kas veda uz nomnieka Vitbija Samersa māju, Edmunda domas atkal pievērsās Delilai un sapņiem, kā viņš izmantos viņas jauneklīgo augumņ, kad atgriezīsies pilsētā. Taču, ieraugot Vita gaišmataino, tikko četrpadsmit gadus veco meitu, viņa domas aizklīda pavisam citā virzienā. Ariela bija pārāk gara savam vecumam, viņas augums bija slaiks kā niedre un vēl nebija ieguvis sievišķīgas aprises. Un tomēr sievišķīgums jau bija nojaušams. Garās, linu dzeltenās cirtas, lielās, porcelāna zilās acis, maigā, pilnīgā mute un sirdsveidīgā seja liecināja, ka meitene kādudien pārvērtīsies par īstu skaistuli. Ieradies kārtējā pārbaudē, viņš bija pret meiteni neizsmeļami pieklājīgs. Viņa vēl nebija pietiekami nobriedusi, lai atbilstu viņa vēlmēm, taču grāfam patika saglabāt iespējas nākotnei.

Ariela vēroja, kā grāfa spīdīgais melnais faetons pieripoja pie mājas. Viņa zināja, ka grāfs ieradīsies. Viņš allaž ieradās vienā un tajā pašā mēneša dienā.

Viņa pārbrauca ar roku vienkāršajam zilajam priekšautam un baltajai blūzei, kas vakarnakt īpaši šim gadījumam tika izmazgāta. Neapzināti viņa pabraucīja augšstilbu, kas vēl sāpēja pēc tēva sitieniem. Tēvs bija apgalvojis, ka viņa flirtējot ar mucinieka jaunāko dēlu Džeku Dobu. Tomēr tā nebija tiesa. Džeks Dobs bija līdz ausīm ieķēries miesnieka meitā Betsijā Silsā, Arielas labākajā draudzenē. Taču tad, kad Vitbijs Samerss dzēra - un tā bija arī vakar - patiesībai nebija nekādas nozīmes.

Dīvainā kārtā Ariela priecājās, ka tā noticis. Tas bija pēdējais grūdiens, lai viņa beidzot ķertos pie sava ilgi cerētā plāna īstenošanas.

Faetons, sacēlis putekļu mākoni, apstājās. Grāfs izlēca no tā. Viņš ir skaists, Ariela nodomāja, viņa iesirmie biezie mati un neparasti pelēkās acis viņa vecumā bija diezgan pievilcīgas.

- ‘brīt, milord, - teica Ariela un piesēdās dziļā un cienīgā reveransā. Viņa dienām ilgi bija to mēģinājusi darīt un nu priecājās, ka nezaudēja līdzsvaru.

- Patiešām ļoti jauks rīts, mis Samersa.

Viņa acis kā pielūgsmē pārskrēja meitenes augumam. Un viņa tobrīd jutās kā īsta sieviete, nevis parasta meitene.

- Kur patlaban atrodas tavs tēvs?

- Viņam bija darīšanas ciemā. Viņš droši vien aizmirsis, ka jūs šodien braucat.

Un Ariela nebija papūlējusies viņam to atgādināt. Viņa bija vēlējusies, lai tēvs aizbrauc un viņa var divatā parunājies ar grāfu.

- Žēl, ka nesatiku viņu, taču tas nav tik svarīgi.

Grāfs apmierināti pārlaida skatienu laukiem.

- Redzu, ka lauki ir kārtībā. Ja pieturēsies labs laiks, jūs šogad ievāksiet bagātīgu ražu.

- Noteikti.

Grāfs aizgriezās un jau devās atpakaļ uz faetonu, bet Ariela satvēra viņa svārku piedurkni.

- Piedodiet, milord, es ar jums gribēju par kaut ko aprunāties.

Pagriezies grāfs smaidīja.

- Protams, dārgā. Par ko?

- Kā jūs domājat... Vai jūs domājat, ka es esmu skaista?

Ariela domāja, ka tā noteikti ir, jo grāfs allaž uz viņu

tik savādi un vērtējoši skatījās, tomēr atbildi viņa gaidīja, aizturējusi elpu. Ja grāfs teiks “nē”, viņas cerības sabruks.

Viņa lūpas savilkās apmierinātā smaidā. Grāfs nopētīja meitenes mutes un vaigu veidolu, tad acis pievērsās viņas krūtīm. Arielai ļoti gribējās, lai tās būtu tikpat apaļas un pilnīgas kā Betsijai.

- Tu esi ļoti skaista, Ariela.

- Vai jūs domājat, ka vīrietis... tāds kā jūs pats... vai jūs domājat - tas ir, ka pēc pāris gadiem - ka tādam vīrietim kā jūs varētu patikt tāda meitene kā es?

Lords Grevils sarauca pieri.

- Cilvēki ir dažādi, Ariela. Mēs neesam no vienām un tām pašām aprindām, taču tas nenozīmē, ka es neuzskatu tevi par skaistu. Es ticu, ka pēc pāris gadiem tu būsi izveidojusies par ļoti skaistu jaunu sievieti.

Viņas sirds cerībā salēcās.

- Ja jau tā, interesanti... Esmu dzirdējusi, milord... par kundzēm, ko jūs uzturat Londonā.

Grāfs atkal sarauca pieri, taču šajā izteiksmē bija vēl kaut kas, ko viņa īsti nespēja saprast.

- Un ko tieši tu esi dzirdējusi, dārgā?

- Ak, neko sliktu, milord, - viņa steigšus piebilda. - Tikai to, ka meitenes... ka jūs pret viņām labi izturaties un pērkat viņām skaistas kleitas, tas arī viss.

Viņš nejautāja, kur Ariela saklausījusies tādus stāstus. Ciemā visi zināja, ka grāfs gadiem ilgi uzturējis daudzas jaunas meitenes, kas bijušas viņa mīļākās.

- Ko tieši tu ar to gribēji teikt, Ariela?

- Es domāju, ka mēs ar jums varētu vienoties par kādu lietu.

- Kādu lietu?

Ariela izteica visu vienā elpas vilcienā, it kā pēkšņi būtu pārrauts kāds dambis.

- Es gribu būt lēdija, milord - vairāk par visu pasaulē. Gribu iemācīties lasīt un rakstīt. Gribu iemācīties pareizi runāt un valkāt skaistas drēbēs - un saspraust matus.

Lai pierādītu teiktā patiesumu, viņa savija savas pīnes virs galvas. Adaistas vaļā, tās brīvi atkrita pāri viduklim.

- Ja jūs mani aizsūtītu uz skolu, lai es to visu iemācītos... ja es varētu iet kādā brīnišķīgā skolā, kur iemāca būt par lēdiju, tad es gribētu būt viena no jūsu meitenēm.

Ariela vēroja, kā pārsteigums grāfa acīs pamazām pārtop domīgumā, tādā velnišķīgā spīdumā, un sajuta pirmās trīsas.

- Tu vēlies, lai es samaksāju par tavu skološanu - to tu gribi teikt?

- Jā, milord.

- Un tu pēc tam vēlētos kļūt par manu mīļāko.

Ariela norija siekalas.

-Jā.

- Vai tu saproti, ko šis vārds nozīmē?

Meitenes vaigos ielija tumšs sārtums, jo viņa zināja, ka tas nozīmēja gulēt vienā gultā ar vīrieti. Ar ko vēl tas varētu būt saistīts, viņa īsti nezināja, taču tam nebija nozīmes. Viņa bija gatava maksāt jebko, lai tikai izvairītos no tēva un salauztās dzīves te, šajā mājelē.

- Pa lielākai daļai, milord.

Viņš atkal nopētīja meiteni, ar acīm nomērīdams viņu no galvas līdz kājām. Ariela jutās tā, it kā viņš vienu pēc otras novilktu viņas drēbes, pēkšņi viņai gribējās ar rokām sevi aizsegt. Tomēr viņa pacieta grāfa pētījošo skatienu un lepni pacēla zodu.

- Ļoti interesants piedāvājums, - viņš teica. - Protams, jāaprunājas ar tavu tēvu, taču, ņemot vērā, ka es viņu labi pazīstu, varētu izdomāt kaut ko viņam pieņemamu.

Viņš pastiepa roku un satvēra meitenes zodu, pagrieza viņas seju no vienas puses uz otru, nopētīja iekritušos vaigus un nelielo bedrīti zodā. Ar pirkstu pārvilcis Arielas lūpām, grāfs apmierināti pamāja.

- Jā... patiešām interesants piedāvājums. Drīz mēs atkal tiksimies, Ariela. Līdz tam laikam iesaku mūsu sarunu paturēt noslēpumā.

- Jā, milord. Tā es arī darīšu.

Ariela noskatījās, kā grāfs iekāpj atpakaļ faetonā un uzsit ar grožiem spīdīgi melno zirgu mugurām. Viņas sirds dauzījās kā neprātīga, bei plaukstas bija viegli sasvīdušas.

Viņu pārņēma milzīgs satraukums - viņas plāns patiešām varēja piepildīties. Taču tikpat milzīga bija arī neziņa. Ariela nespēja atvairīt bailes, ka apmaiņā pret labāku dzīvi viņa tikko pārdevusi savu dvēseli.

Otra nodaļa

Londona, Anglija, 1802. gads

Viņš 'ir ieradies, milord. Vai aicināt viņu iekšā? Sirmais un salīkušais pārvaldnieks Harolds Perkinss stāvēja Grevilas grāfa lauku muižas Grevilholas guļamistabā uz sliekšņa.

- Jā, un ātri, lūdzu.

Edmunds mēģināja gultā apsēsties mazliet taisnāk un pastiepa roku, lai paņemtu glāzi ūdens, kas stāvēja uz naktsgaldiņa. Kad grāfs cēla glāzi pie lūpām, tā izlija, aplaistot arī pidžamu, un viņam palīgā piesteidzās kalps.

- Jūs vēlējāties mani redzēt?

Zemā, spalgā balss šķita pazīstama. Džastins nepiegāja gultai tuvāk, vienkārši stāvēja kājgalī un izskatījās garš, melnīgsnējs un draudīgs. Nebija nekādu šaubu, ka tas bija viņa dēls. Viņam bija tie paši augstie vaigu kauli, tas pats kalsnais augums ar platajiem pleciem kā Edmundam pašam, tās pašas tumšās acis ar garajām skropstām, lai gan Džastina acis bija tumši pelēkas, bez mātes bāli zilā skatiena atblāzmas.

- Dokumenti ir... kārtībā, - teica Edmunds. - Tagad tu... oficiāli esi mans dēls un mantinieks. Pavisam drīz... tā man teica ārsti... tu kļūsi par nākamo Grevilas grāfu.

Skumjās domas izsauca sāpju lēkmi. Edmunds paliecās uz priekšu un sāka klepot, spiežot kabatlakatu pie

trīcošajām lūpām. Viņš noslaucīja siekalas, ko bija izklepo-jis kopā ar asinīm. Ak, dievs, viņš nekad nebija domājis, ka nonāks tik tālu, ka būs spiests savu bagātību, savu mantojumu nodot cilvēkam, ko ienīda līdz sirds dziļumiem.

Turklāt viņš bija domājis, ka nodzīvos vēl vismaz duci gadu.

Džastins neko neteica, vienkārši skatījās uz grāfu, aizsedzies ar tukšuma un aukstuma masku, kas klāja viņa skaisto seju.

Edmunds vārgi ievilka elpu.

- Es tevi atsaucu šurp, jo ir kāds... nepabeigts darījums, ko vēlējos ar tevi apspriest. Personisks...

Beidzot Džastina seja mainījās.

- Personisks? Interesanti... Tā kā mēs abi zinām tavu tieksmi pēc vājā dzimuma, pieņemu, ka tu vēlies runāt par kādu sievieti.

Edmunds nenovērsās no Džastina vērīgā skatiena.

- Ne gluži tā, lai gan viņa patiešām drīz būs par tādu kļuvusi.

Viņš atkal ieklepojās - tik spēcīgi, ka uz pieres izspiedās vēnas. Viņš klusi nolamājās par ilgo slimību, kas lēnām, bet noteikti viņu veda pretim nāvei. Atguvies viņš atlaidās spilvenos, viņa seja vēl joprojām bija pavisam bāla.

- Viņa ir mana... aizbilstamā, ja tā var teikt.

Edmunds pamāja kalpam, kas paspēra soli uz

priekšu, lai noliktu vēstuļu kaudzīti grāfam pa rokai. Edmunds nolika vēstules sev uz krūtīm, trīcošu roku pacēla virsējo un pasniedza Džastinam.

Gari melnīgsnēji pirksti atvēra rakstāmpapīru un lika lietā dārgo Oksfordas izglītību, par ko bija maksājis Edmunds. Viņš varēja bez īpašas vajadzības neatzīt šo zēnu, varēja pat neiedomāties par viņu gadiem ilgi, taču nekad neaizmirsa parūpēties par zēna vai viņa mātes naudas lietām.

Džastins pacēla acis.

- Tu rūpējies par meitenes izglītošanu?

Viņš pamāja.

- Un par visu pārējo, kas viņai vajadzīgs.

Džastina smaids bija drūms un nievājošs.

- Nemaz nezināju, cik jūs esat augstsirdīgs.

Edmunds nelikās dzirdam izsmējīgo toni.

- Mēs noslēdzām darījumu.

Viņš izstāstīja par noslēgto vienošanos, cenšoties izvairīties no detaļām, taču izturot dēla tumši pelēko acu nicinošo skatu.

- Kad Ariela devās uz skolu, viņai bija četrpadsmit gadu. Tagad viņa ir sešpadsmit gadus veca. Viņas tēvs bija mans nomnieks. Pagājušajā gadā viņš nodzērās līdz nāvei.

Edmunds ievilka gaisu un sēkdams izelpoja.

- Atstāju tavā ziņā... kā rīkoties ar viņu.

Džastins skatījās uz vēstuli, kas izrādījās pirmā no

daudzajām, ko meitene bija rakstījusi. Vēstules augšpusē bija rakstīts: “Torntonas meiteņu skola.”

Lordam Edmundam Kosām, Grevilas grāfam

Dārgais lord Grevil,

sūtu jwns savus labākos vēlējumus. Tā kā šis ir pirmais mēģinājums uzrakstīt vēstuli, ceru, ka jūs neievērosiet kļūdas, ko es pieļaušu. Es drīz atkal rakstīšu, taču pagaidām esmu iemācījusies tikai tik daudz. Tomēr no šīs dienas turpmāk vismaz reizi nedēļā es ņemšu rokās rakstāmspalvu un darīšu visu iespējamo, lai parādītu, ko esmu iemācījusies.

Džastins izlasīja vēstuli un atdeva atpakaļ grāfam. Edmunds vērīgi pētīja dēla seju, bet nevarēja tajā izlasīt neko tādu, kas liecinātu par to, ko viņš domā.

- Ko tu darīsi? - jautāja grāfs.

Džastins nevērīgi paraustīja plecus - viņa platie pleci tik ļoti līdzinājās grāfa pleciem. Džastins bija ģērbies melnos svārkos un tumši pelēkās biksēs, baltais iestīvi-nātais krekls kontrastēja ar tumšo ādu.

- Tu devi vārdu. Ja es būšu grāfs, es pildīšu tavu solījumu.

Edmunds tikai pamāja. Kādu dīvainu apsvērumu dēļ viņu pēkšņi pārņēma miers, un viņš daudz ērtāk atlaidās spilvenos. Neapzināti viņš uzlika roku vēstuļu kaudzītei. Katru no tām viņš bija lasījis neskaitāmas reizes.

Viņš nebija meiteni redzējis vairāk nekā divus gadus, nekad tā īsti nebija viņu iepazinis un tomēr kādā neizskaidrojamā veidā jutās viņai tuvs. Kad Ariela Samersa bija kļuvusi viņam tik dārga? Kā gan viņš bija sācis par viņu tik bieži domāt? Viņš zināja, ka tās bija vēstules. Katru nedēļu viņš tās nepacietīgi gaidīja. Ne reizes viņš nebija tām atbildējis, jo viņam nebija ne mazākās nojausmas, ko teikt. Kad viņš kļuva arvien slimāks un slimāks, vēstules ienesa viņa aizejošajā dzīvē mazliet saules.

Varbūt ieceļot Džastinu par savu mantinieku, viņš beidzot bija rīkojies pareizi. Vismaz viņa Ariela būs drošībā. Dēls varbūt nicinās tēvu, kuru nekad nebija pazinis, taču Džastins bija goda vīrs. Oksfordu viņš bija beidzis ar vislabākajām sekmēm. Sasniedzis pilngadību, viņš iesaistījās darījumos, un, lai gan bija iemantojis cietsirdīga cilvēka reputāciju, viņš nekad nedeva solījumus, ko nevarēja izpildīt.

- Vai tas viss?

Abu vīriešu acis sastapās. Lai gan Edmunds gulēja uz nāves gultas, viņa skatienā nebija ne jausmas par nožēlu.

-Jā... paldies... ka atnāci.

Džastins viegli pamāja ar galvu, pagriezās un, ne mirkli nevilcinādamies, devās uz durvju pusi.

Grāfa sāpju plosītajam augumam pāršalca trīsas. Viņš būtu varējis šo meiteni padarīt par savu mīļāko, taču nekad nebūtu pret viņu izturējies slikti. Grāfs sasprindzināja dzirdi, lai ieklausītos aizejošajos soļos, kas atskanēja hallē.

Pirmo reizi mūžā viņš iedomājās, ka vienošanās, ko viņš noslēdzis ar Arielu Samersu, varētu patikt arī viņa cietsirdīgajam dēlam.

Trešā nodaļa

Londona, Anglija, 1804. gads

Lordam Edmundam Rosam, Grevilasgrafam

Dārgais lord Grevil,

šodien Saseksā ir ļoti jauks laiks. Koki salapojuši, un debesis ir tik skaidras un zilas! Diemžēl vajadzība spiež mani lielāko daļu laika pavadit telpās. Privātskolotāji, kurus jūs man esat nolīdzis, patiešām ir ļoti labi, lai gan ar viņiem ir grūti saprasties. Tomēr esmu apņēmības pilna. Mācos līdz vēlam vakaram, bet no rīta atkal ceļos agri, lai atsāktu studijas. Lasīšana kļuvusi par manu mīļāko nodarbošanos. Sākumā bija grūti, bet - ak! - cik brīnišķīgas durvis tā man atvērusi! Ir tik daudz romānu un lugu, neticami jauku dzejoļu un sonetu!

Zvēru, ka mūsu darījumā minētā cena ir tā vērta.

Džastins Bedfords Ross, piektais Grevilas grāfs, izlasīja vēstuli, kuru bija izņēmis no kaudzītes, ko glabāja aizslēgtā atvilktnē sava kabineta rakstāmgaldā. Visas vēstules viņš bija lasījis vairākkārt, dažas no tām viņu uzjautrināja, citas izraisīja līdzjūtību -emocijas, ko viņš tik reti izjuta.

Pēc tēva nāves Džastins bija pārcēlies vecajā akmens savrupmājā Brūkstrītā, ko \iņa baudkārais tēvs bija iekārtojis nevainīgajām jaunajām meitenēm - savām padauzām.

Džastina vaibsti saspringa, kad viņš iedomājās grāfa tēlu - izvirtušu, uzpūtīgu vīni, kas domāja tikai par sevi. Džastins nespēja nejust apmierinājumu par savādo likteņa pavērsienu, kas padarīja viņu par tēva mantinieku. Divdesmit astoņus gadus tēvs nebija licies par viņu ne zinis. Edmundam Rosam Džastins Bedfords bija tikai dārga kļūda, bastards, ko dzemdējusi viena no viņa neskaitāmajām padauzām.

Pirms diviem gadiem grāfs, nedziedināmi slims guļot nāves gultā, bija izsaucis Džastinu un piedāvāja vienīgo darījumu, ko jaunais vīrietis nespēja noraidīt.

Deva viņam savu vārdu.

Grevilu bagātības, vara un ietekme nespētu iekārdināt viņu. Viņš gribēja vārdu, vārdu, pēc kā viņš bija ilgojies kopš bērnības. Džastins bija pieņēmis tēva piedāvājumu, kļūstot par Džastinu Bedfordu Rosu, jo kopš tā brīža viņš vairs nebija ārlaulības bērns, ko allaž apsmēja un nicināja.

Džastins izvilka no kaudzes cini vēstuli un pārlasīja to:

Studijas turpinās. Pirms aizbraucu no mājas Ēhērstā, biju temācijusies mazliet rēķināt, lai palīdzētu tēvam tirjjū pārdot labību un lopus. Šeit esmu pilnībā apguvusi «Jaunas lēdijas ceļu uz aritmētiku» un kļuvusi par labu matemātiķi. Man patīk ari vēsture, īpaši par senajiem ēģiptiešiem, romiešiem un grieķiem. Nespēju noticēt, ka sievietes toreiz staigāja puskailas!

Džastins pasmaidīja un salocījis nolika vēstuli atpakaļ uie pārējām. Kā jau solījis, viņš turpināja pildīt darījumu, co tēvs ar Arielu Samersu bija noslēdzis pirms vairāk nekā četriem gadiem. Nu meitenei bija pilni astoņpadsmit gadi, un nu viņa varēja doties prom no dārgās misis Penvortas meiteņu skolas, kur viņš bija apmaksājis Arielas izglītošanos. Tūkstošiem reižu pat pirms kļūšanas par grāfu viņš bija mēģinājis iztēloties, kāda šī meitene izskatās. Skaista - par to viņš bija pārliecināts. Tēvam šajā

ziņā bija izsmalcināta gaume. Džastins mēģināja iztēloties, - viņa bija tumšmate vai gaišmate, gara vai īsa. Viņam nebija ne mazākās nojausmas par viņas izskatu, tomēr, lasot vēstules, viņš bija meiteni iepazinis labāk par citām, ko bija jebkad saticis.

Džastins īsti nezināja, ko iesāks ar šo meiteni - viņa bija pabeigusi mācības, tomēr viņa vēl joprojām bija nevainīga, un viņš jutās par viņu atbildīgs. Viņai nebija ģimenes, neviena, kas par viņu parūpētos. Lai arī kādu lēmumu viņš pieņemtu, viņš noteikti nerīkosies kā tēvs, kurš pameta savu dēlu likteņa varā.

Džastins paņēma spalvu, iemērca to tintē un uzšņāpa pirmos vārdus - pirmos, ko viņš šai meitenei rakstīja, un tie bija norādījumi, ko darīt pēc aizbraukšanas no skolas.

Viņš nosūtīs Grevilu karieti, kas meiteni aizvedīs uz viņa māju Londonā. Viņam pašam bija darīšanas Liverpūlē, kas varētu aizņemt pāris nedēļu, taču, kad viņš atgriezīsies, viņi kopā apspriedīs meitenes nākotni. Vēstuli viņš parakstīja vienkārši: “Ar cieņu, Crrevilasgrāfi. ”

Viņam ienāca prātā, ka varbūt jaunai sievietei nebūtu labi dzīvot neprecēta vīrieša mājā, tomēr viņš daudz nepievērsa uzmanību normām. Viņš pagādās meitenei kalponi, te būs arī viņa kalpotāji - un viņi visi zināja, kādu niknumu nāksies izjust uz savas ādas, ja nespēs savaldīt mēli.

Džastins pārlasīja tikko uzrakstīto vēstuli, aizzīmogoja ar vasku, uzspieda uz aploksnes Grevilu ģerboni -vanagu, kas uzbrūk zaķim. Tad viņš piezvanīja kalpotājam, pasniedza divpensu monētu un norādīja, kurp aiznest vēstuli.

Ariela izgāja no guļamistabas Grevilas grāfa pilsētas mājā un steidzās lejup pa platajām kāpnēm. Viņa šai pilsētā dzīvoja jau divas nedēļas, un katra nākamā diena šķita vēl aizraujošāka par iepriekšējo. Savulaik viņa nenoticētu, ka kaut kas tāds varētu notikt.

Vēl joprojām bija grūti aptvert, cik ļoti tikai četros gados izmainījusies viņas dzīve. Viņa bija saņēmusi labu izglītību, prata lasīt latīņu un franču valodā un runāt tāpat kā visi augstdzimušie. Viņa ģērbās modernos tērpos, brauca dārgajā lorda Grevila melnajā karietē - nekur tālu gan viņa nebija uzdrošinājusies aizceļot. Protams, māja nepavisam nebija tāda, kādu viņa bija iztēlojusies, tā nemaz nelīdzinājās grāfa iespaidīgajam lauku īpašumam.

Divsimt gadus vecā pilsētas māja, kurai šķita par maz logu, bija drēgna un drūma, celta no masīviem pelēkiem akmeņiem un smagiem baļķiem, spāres no dūmiem bija kļuvušas melnas. Nav brīnums, ka grāfs lielāko daļu laika pavadīja laukos!

Bet nu viņa bija Londonā - ceļā uz savu sapņu piepildījumu. Un, lai gan sirds dziļumos viņa dažkārt jutās kā nabadzīga zemnieka meita (tāda taču viņa patiesībā arī bija), tomēr pasaulē nebija citas vietas, kur viņa labprātāk gribētu atrasties.

Tērpusies aprikožu krāsas muslīna kleitā, ko rotāja baltas rozes, un sakrokotos apakšsvārkos, viņa ievija kādu atrisušu gaišu matu cirtu uz galvas izveidotajā sakārtojumā un iegāja Sarkanajā istabā.

Ieraudzījusi savu labāko draudzeni Kasandru Vent-vortu, kas sēdēja burgundieša krāsas dīvānā, Ariela plati pasmaidīja.

- Tu atnāci! Ak, Kita, es nebiju pārliecināta, ka tu atnāksi.

Draudzene piecēlās kājās, un abas meitenes apskāvās.

- Tu tiešām neticēji, ka es atnākšu? Nemuļķojies - es tikko spēju sagaidīt tikšanos ar tevi. Tas prasīja laiku, to es atzīstu. Mana pamāte diez vai pieļautu, ka es apciemoju tevi neprecēta vīrieša mājā.

- Diez vai.

- Savā vēstulītē tu raksti, ka grāfs vēl nav atgriezies no darījumu ceļojuma.

- Vēl ne.

- Un ko tu darīsi, kad viņš atgriezīsies?

Ariela kodīja apakšlūpu un atslīga uz dīvāna maliņas.

- Parunāšu ar viņu. Centīšos viņu pārliecināt. Cik saprotu, viņš pēdējos četros gados iztērējis krietnu naudas summiņu, tomēr esmu pārliecināta, ka spēšu viņam parādu atdot.

Kita apsēdās draudzenei līdzās, un viņas apaļās acis šķita vēl zaļākas nekā kleita, kas viņai bija mugurā.

- Labi, tu viņam atdosi parādu - bet to tu iespēsi simts gados.

Kita bija augumā īsāka par Arielu un ne tik slaida, viņai bija ugunīgi sarkani mati un atklāts, izaicinošs smaids. Viņa bija vikonta Stoktona jaunākā meita, un tēvs, kļuvis par atraitni, piecdesmit gadu vecumā bija apprecējis sievieti, kas bija tikai dažus gadus vecāka par viņa meitu.

Ariela nervozi rotaļājās ar kleitas ielocēm.

- Iespējams, ar naudu vien nepietiks. Tomēr, ja es paskaidrošu, ka savulaik, noslēdzot vienošanos, es īsti neizpratu, ko esmu apsolījusi, - ceru, ka tad viņš rīkosies saprātīgi. Galu galā viņš ir grāfs un turklāt ļoti turīgs. Ja viņam vajadzīga mīļākā, viņš var dabūt ikvienu - kādu vien sirds kāro.

- Bet viņš grib tevi, Ariela. Tieši tādēļ viņš arī pieņēma tavu nevainīgo piedāvājumu.

Arielas skatiens pievērsās Kitai.

- Bet šis cilvēks nav mani redzējis kopš bērnu dienām! Viņš pat nezina, kāda es izskatos!

Kita nopētīja Arielas nevainojamo ārieni, maigos vaibstus un sudrabaini baltos matus.

- Tici man, viņš nebūs vīlies.

Ariela nodūra acis, un viņai pēkšņi sažņaudza pakrūti.

Ksmu viņam devusi goda vārdu. Lai kas arī notiktu, esmu gatava to pildīt. Es nelauzīšu doto solījumu, ja vien viņš pats mani no tā neatbrīvos.

Kita nopūtās, jo zināja, - ja reiz Ariela ko nolēmusi, tad bija tikpat ka neiespējami viņas lēmumu grozīt.

- Savā vēstulē tu rakstīji, ka esi ar kādu iepazinusies. Varbūt viņš varētu palīdzēt.

Ariela žilbinoši pasmaidīja, un drūmās domas tūdaļ izplēnēja.

- Ak, Kita! Es tikko spēju tam noticēt! Tas bija nejauši, šķīsti un dabiski, tas bija brīnums - liktenis, varbūt -ka mums abiem laimējās satikties. Tā bija brīnišķīga diena, un parks nemaz nav tik tālu no mājas. Es nolēmu turp doties, un tur es satiku viņu.

- Kādu viņu?

Ariela plati pasmaidīja.

- Manu skaisto princi, protams. Viņam ir gaiši mati, iespējams, viņš ir visskaistākais vīrietis, kādu es jebkad esmu redzējusi. Viņu sauc Filips Mārlins. Viņš ir Viltonas grāfa otrais dēls.

Kasandra mēģināja atsaukt atmiņā Mārlina seju -cerībā, ka kādreiz ir viņu redzējusi, taču velti, tādēļ viņa papurināja galvu.

- Vārds šķiet pazīstams, taču nedomāju, ka viņu pazīstu. Varbūt tēvs viņu pazīst.

- Dieva dēļ, ne vārda tēvam - vismaz līdz tam brīdim, kamēr es visu nokārtošu. Filips neko nezina par manu pagātni, viņš nezina, kādēļ esmu šeit. Viņš domā, ka grāfs ir mans attāls brālēns.

Kita iesmējās.

- Ja es pareizi sapratu, Grevils nolēmis tevi iepazīt tuvāk.

Ariela izlikās to nedzirdam.

- Mēs ar Filipu katru rītu tiekamies parkā. Vakar viņš mani pavizināja savā karietē.

Kita sarauca uzacis.

- Vai tu domā, ka tā bija laba doma? Tu taču par viņu neko nezini.

- Es zinu visu, kas man jāzina. Ak, Kita, domāju, ka esmu viņā iemīlējusies.

- Nedēļas laikā?

- Tu taču esi dzirdējusi par mīlestību no pirmā acu uzmetiena, vai ne?

- Jā, bet neesmu pārliecināta, ka šis ir tāds gadījums.

- Bet es ticu un ceru, ka arī Filips domā tāpat.

Kita pasniedzās un satvēra draudzenes roku.

- Misis Penvortas skolā tu, dārgā, esi daudz ko iemācījusies, bet tu nenieka nezini par vīriešiem. Viņi teiks visu - darīs visu, lai tikai iedabūtu tevi gultā.

Ariela juta, ka vaigos palēnām ielīst sārtums.

- Filips tāds nav.

- Vienkārši esi piesardzīga, - brīdināja Kita. - Esmu vairāk pieredzējusi nekā tu. Es zinu, kādi krāpnieki ir vīrieši.

Draudzenes balsī bija jaušams kaut kas tāds, kas izteica vairāk nekā vārdi. Ariela īsti nezināja, kas ar Kitu noticis, taču bija acīmredzami, ka viņa nav tam tikusi pāri. Ariela gribēja apjautāties, kas noticis, taču nebija pārliecināta, ka draudzene to atklās.

- Kad tu dodies uz kontinentu? - iejautājās Ariela, lai mainītu sarunas tematu.

- Nākamās nedēļas beigās. Vispirms viņi mani aizsūtīja uz internātskolu jūdzēm tālu no mājas, l'agad viņi mani sūta pie māsīcas uz Itāliju.

Kita nopūtās un papurināja galvu.

- Tēvs dara visu, lai iepriecinātu savu sievu. Viņš zina, ka mēs ar Džūditu nesatiekam.

- Kaut tev nebūtu jābrauc prom....

Ariela juta, ka viņai Kitas pietrūks, jo tā taču bija viņas vienīgā draudzene, kas zināja par viņu visu, taču nekad nebija likusi justies pazemojoši.

- Man jau arī negribas braukt prom.

Kita paspieda Arielas roku.

- Atceries, ko es tev teicu par vīriešiem. Un tas attiecas gan uz grāfu, gan uz Filipu Mārlinu.

Džastins Ross, Grevilas grāfs, atslīga karietes polsterētajā ādas sēdeklī un paņēma rokās pāris dienu veco London Chronicle numuru, ko šorīt bija paņēmis viesnīcā. Darījumus Liverpūlē viņš bija nokārtojis vairākas dienas agrāk nekā plānots - viņš bija nolēmis piedalīties jaunas kuģu flotes finansēšanā un būvēšanā, turklāt bija jādomā arī par bankrotējušo tekstilfabriku, ko viņš bija nopircis par puscenu.

Viss bija nokārtojies tieši tā, kā viņš bija vēlējies, un nu viņš bija ceļā uz Londonu. Iedomājies par viešņu, kas gaida viņu mājās, Džastins izbrīnījās, cik ļoti ilgojas viņu satikt.

Pēdējos gados, ja vien neskaita to, ka viņš saņēmis Grevila mantojumu, kas divos gados bija manāmi pieaudzis, viņa dzīvē maz kas bija mainījies. Varbūt tieši tādēļ viņu tik ļoti bija ieinteresējušas Arielas vēstules. Katru nedēļu, kad viņa mājā pienāca šīs vēstules, viņa citādi drūmajā dzīvē atmirdzēja mazs saules stariņš.

Viņš bija izlasījis visas Arielas sūtītās vēstules un ar nepacietību gaidīja nākamās. Šodien viņš pārradīsies savā Brūkstrītas mājā, un viņi beidzot satiksies.

Džastins mēģināja iztēloties meitenes seju, taču nekas piemērots nenāca prātā. Šķita, ka meitene, kas rakstīja šīs vēstules, nemaz nelīdzinājās citām sievietēm, ko viņš pazina - viņa noteikti nebija tāda kā šīs baudkārās, patmīlīgās būtnes kā viņa māte vai vieglprātīgās sabiedrības dāmas, kam no vīrieša bija vajadzīga tikai nauda un vārds.

Ariela bija citāda. Viņa bija godīguma, šķīstības un nevainības iemiesojums. Viņa bija...

Džastins sarauca pieri, nesaprazdams, kādēļ viņam nāk galvā tik smieklīgas domas. Viņš taču sen vairs nebija nobijies puisēns, kas naktīs sauca pēc mātes, kas viņu bija pametusi; viņš vairs nebija arī naivs muļķis, kuru sagrāva mīļotās nodevība. Šī cilvēka vairs nebija - viņš bija miris jau pirms daudziem gadiem. Cilvēks, kurš padaban atgriezās Londonā, zināja, ka godīgums, šķīstība un nevainība vienkārši neeksistēja.

Ceturtā nodaļa

No karietes, kas brauca cauri Haidparkam, atskanēja smiekli. Vīrieša zemā balss sajaucās ar maigāku kristāldzidru sievietes balsi. Zemi vēl joprojām klāja agrās rīta miglas paliekas, un, lai gan pūta vējš, cauri mākoņiem jau sāka vīdēt silta saule, apspīdot Arielas aprikožu krāsas saulessargu un Filipa Mārlina augsto bebrādas cepuri.

- Mana dārgā Ariela.

Filips satvēra baltajā cimdā tērpto meitenes roku un pielika savām lūpām.

- Ar vēju matos un pietvīkušiem vaigiem tu līdzinies princesei.

Ariela piesarka un pievēra acis - cerībā, ka tādējādi noslēps šo vārdu atstāto iespaidu. Tāpat kā katru dienu viņa arī šorīt bija satikusies ar Filipu parkā. Viņš bija garš un jauks, viņa mati bija zeltaini un mirdzēja - īsts Londonas aristokrāts. Lai gan apģērbu viņš valkāja gluži nevērīgi, bija redzams, ka tas pašūts no laba auduma un ir prasmīga drēbnieka darināts.

- Jūs man glaimojat, ser.

Ariela rotaļājās ar kādu savu garo matu cirtu, kas bija izspraukusies no cepures.

- Pūš vējš. lis droši vien izskatos pēc putnubiedēkļa. Tu vienkārši esi pārāk pieklājīgs, lai to pateiktu.

- “Maigs dienvidu vējš pūš savās trompetēs, un tā dobjie svilpieni lapās pareģo vētru un aurus.”

Atpazinusi, ka tas ir citāts no Šekspīra lugas Henrijs IV, Ariela iesmējās.

- “Mūs vētīs tik spēcīgs vējš, ka pat mūsu graudi šķitīs tik viegli kā pelavas, un nebūs vairs nošķirts labais no ļaunā.”

Filips pasmaidīja par tādu asprātību.

- Tu mani iepriecini, mīļā Ariela. Man ir tik ļoti paveicies, ka esmu saticis tevi.

Ariela neko neteica, vien ļāvās gozēties Filipa pielūgsmes staros un klausīties, kā klab bēro zirgu pakavi. Bet mākoņi virs galvas kļuva arvien biezāki un tumšāki, vējš arvien pieņēmās spēkā. Tālumā jau nodimdēja pērkons, tādēļ Filips pagrieza zirgus uz māju pusi.

- Mums labāk pasteigties, - viņš teica. - Kuru katru mirkli sāks līt.

Kad Ariela ieķērās viņa rokā un abi steidzās augšup pa lielās akmens Brūkstrītas savrupmājas lieveņa pakāpieniem, vējš zem kājām sacēla lapu virpuli. Ariela nebija īsti pārliecināta, kā tas gadījās, vai to iedomājās viņa vai Filips, taču jau pēc pāris sekundēm Filips stāvēja viņai līdzās ieejas durvīs un šķita, ka viņš nolēmis palikt uz tēju. Ariela atminējās, ka Filips jautājis, vai jau atgriezies viņas brālēns, bet viņa papurinājusi galvu un teikusi, ka vēl pāris dienu viņš nebūs sastopams.

Ariela veltīja smaidu pārvaldniekam vārdā Noulzs, kura sejas izteiksme palika tikpat neizdibināma kā balta papīra lapa.

- Misters Mārlins kopā ar mani dzers tēju Sarkanajā istabā, - bezrūpīgi noteica Ariela, jo bija atklājusi, ka vienīgais, kas jādara, lai kalpotāji būtu paklausīgi, - jāizliekas, ka esi to pelnījusi. - Jūs par to parūpēsieties, Noulz, vai ne?

Bezdievīgi tievais un plikgalvainais vīrietis skatījās te uz Arielu, te uz Filipu. Šoreiz nebija nekādu šaubu, ka viņa seja liecina par nepatiku. Viņš tikko pacēla savas biezās uzacis un noteica:

- Kā vēlaties.

Pūloties apspiest smaidu, Ariela satvēra Filipa roku un vedināja hallē, bet pēc tam Sarkanajā istabā, piedāvājot apsēsties dīvānā pie kamīna.

Pēc dažām minūtēm atnesa tēju, un Ariela to lēja tasītēs, klusībā skaitīdama pateicības vārdus, ka apguvusi iemaņas, kas nepieciešamas, lai dzīvotu Filipa pasaulē.

Viņš iedzēra malku no zeltītās tasītes, ko pasniedza Ariela, un viņa piemīlīgās porcelāna zilās acis uzmanīgi nopētīja meitenes seju.

- Nevaru vien izstāstīt, cik ļoti priecājos, ka varējām šīs dienas pavadīt kopā.

Ariela nolika tasīti uz galda.

- Arī es ļoti priecājos.

Tas patiešām bija brīnišķīgi - kopā ar skaistu vīrieti, grāfa dēlu, viņa pirmo reizi mūžā izmēģināja savas sievišķīgās viltības. Sākumā viņa jutās mazliet vainīga -Filips galu galā bija aristokrāts un sociālajā ziņā jūdzēm tālu no viņas, - tomēr viņa burvīgie smaidi un valdzinājums drīz vien izkliedēja viņas šaubas.

- Tu biji brīnišķīgs, Filip. Ja nebūtu tevis, vadīt dienas šajā mājā būtu tik nomācoši.

Viņš pasmaidīja.

- Vari būt droša, ka uzturējos šeit ar vislielāko prieku. “Sarunas ar tevi šķita kā cukurs, kas manu drūmo dzīvi vērsa saldāku un tīkamāku.”

Ariela juta, kā pietvīkst. Viņš allaž citēja dzeju. Tas bija tik romantiski, tik mīļi.

- Šekspīrs?

Viņa zināja, cik ļoti Filipam patīk šis dzejnieks, taču šoreiz nebija pārliecināta, vai pareizi uzminējusi.

Viņš pamāja.

- Ričards II.

Ariela iemalkoja tēju, tad atkal uzmanīgi nolika tasīti atpakaļ uz šķīvīša.

- Gribētos šo lugu kādreiz redzēt.

- Tādā gadījumā es tevi aizvedīšu uz teātri.

Filips pasniedzās un satvēra abas meitenes rokas.

- Mana dārgā Ariela. Tev jāzina, ko es jūtu.

Viņas skatiens bija pievērsts rokām, kas turēja viņas plaukstas, - tik maigas, baltas rokas, īsta džentlmeņa rokas. Viņas sirds dauzījās tik ļoti, ka gandrīz sāpēja. Sarunai par laulību noteikti vēl bija par agru.

- Es nezinu... es nezinu, ko lai saka.

Filips paskatījās uz durvīm - Ariela pat nebija pamanījusi, ka tās aizvērtas, - pievilka meiteni sev tuvāk un apskāva.

- Saprotu, ka mēs viens otru pazīstam pavisam nesen, taču dažkārt, ja divi cilvēki jūtas tik tuvi, laikam nav nekādas nozīmes. Man tevi jānoskūpsta, dārgā Ariela. Kopš mirkļa, kad pirmo reizi tevi ieraudzīju, nespēju domāt ne par ko citu. Domādams par tevi, šķiet, zaudēju prātu.

Pēkšņi Ariela jutās neveikli. Kā jau Filips teica, viņi ir pazīstami mazāk nekā nedēļu.

- Filip, es nedomāju, ka...

Viņa lūpas pārtrauca Arielu pusvārdā. Līdz šim neviens nebija viņu skūpstījis, bet sapņojusi viņa par to bija visai bieži. Lai gan sajūta bija patīkama, no uguns, no bezgalīgās kaisles, ko viņa bija iedomājusies, nebija ne vēsts. Sajūtot Filipa roku uz savas krūts, Ariela noelsās, un viņš izmantoja iespēju iebāzt mēli viņas mutē.

Arielu pārņēma šoks. Kā gan viņš iedomājās atļauties tādu vaļību? Vai tiešām viņš domāja, ka viņa ir no tām sievietēm, kas atļauj tikko pazīstamam vīrietim tik intīmus pieskārienus? Viņa mēģināja izrauties un ar rokām atspiedās pret Filipa krūtīm, bet tieši tanī mirklī arī Filips viņu pēkšņi palaida vaļā, tādēļ Ariela tikko neatkrita dīvānā.

Viņš smagi elpoja, pirksti bija sažņaugti dūrē.

- Grevil...

Tas bija vienīgais, ko viņš spēja izdvest.

Ariela nebija dzirdējusi, kā atveras durvis. Pūlēdamās aptvert, kas notiek, viņa ieraudzīja, ka dzīvojamās istabas durvīs stāv kāds vīrietis. Viņš bija dažas collas garāks par Filipu, melnīgsnēju ādu un piķa melniem matiem. Viņa sejas panti vairāk līdzinājās akmenī izkaltai skulptūrai, un viņa alvas pelēkās acis kā naži dūrās viņā.

- Kas... kas jūs esat? - viņa jautāja, tikko spēdama izmocīt vārdus - tik stindzinoši auksts bija šī vīrieša skatiens.

- Ceru, ka jūsu... sarunu biedrs... ļoti labi zina, kas es esmu.

Filips pievērsa viņai savu apmulsušo acu skatu.

- Man šķita, tu teici, ka Grevils ir tavs brālēns.

- Tā es teicu, bet...

Garākais vīrietis stīvi, tikko jaušami pamāja galvu.

- Džastins Ross, piektais Grevilas grāfs - esmu jūsu rīcībā, kundze.

Katrs vārds pauda tikko apvaldāmas dusmas. Kad viņš šīs niknuma pilnās pelēkās acis pievērsa Filipam, tas sarāvās - Ariela varēja to apzvērēt.

- Mums ar mis Samersu jāapspriež kāds jautājums, -strupi noteica grāfs. - Man šķiet, mister Mārlin, ka jums nu labāk būtu iet.

Filips, ne vārda neteicis, piecēlās no dīvāna, bet viņa pirksti vēl joprojām bija sažņaugti dūrēs. Kad šie divi vīrieši vērās viens otrā, šķita, ka telpu piepilda ledains aukstums. Filips sakoda zobus, pagriezās un devās uz durvju pusi.

- Filip... pagaidi!

Bet viņš tikai turpināja iet - ārā no istabas, lejup pa kāpnēm, un viņa soļi dobji atbalsojās mājā.

Ariela pievērsās vīrietim, kas stāvēja līdzās durvīm.

- Es... es nesaprotu, kas notiek.

Viņa smaids varētu sasaldēt pat tēraudu.

- Redziet, mana mīļā, mans tēvs, ceturtais Grevilas grāfs, bija tik laipns, ka pirms pāris gadiem nomira un atstāja man titulu.

Ariela nervozi nolaizīja lūpas.

- Grāfs... grāfs ir miris?

Viņa tikko spēja uztvert, ko šis kungs teica. Šķita, ka istabā viss griežas.

- Iepriekšējais grāfs ir miris. Es esmu Džastins Ross, pašreizējais lords Grevils, es tagad maksāju par jūsu greznajiem tērpiem, māju, uzturu un skološanu. Kā jau pati varat iedomāties, iznāk diezgan pieklājīga summa.

- Jā, droši vien. Es jau gribēju runāt ar grāfu - tas ir -tieši par to es arī gribēju runāt.

Ak, dievs, grāfs ir miris. Viņa nekad tā īsti nebija viņu iepazinusi, nebija redzējusi vairāk nekā četrus gadus, tomēr bija pilnīgi pārliecināta, ka tieši viņš vēl joprojām palīdz viņai.

- Domāju, ka jūs ar grāfu jau agrāk to esat apsprieduši. Man šķiet, ka jūs abi pirms vairāk nekā četriem gadiem noslēdzāt vienošanos.

Ariela norija siekalas un apkopoja pēdējās drosmes paliekas.

- Jā, tā, šķiet, bija.

- Ja es pareizi sapratu, tad apmaiņā pret labu izglītību un pārējiem izdevumiem jūs piekritāt kļūt par grāfa mīļāko, tiklīdz būsiet sasniegusi pilngadību.

Skarbi teikts, bet tā bija patiesība.

- Jā, bet es... es toreiz biju pavisam jauna. Es īsti neapzinājos...

- Tagad jūs esat par dažiem gadiem vecāka - gandrīz deviņpadsmit gadus veca, ja pareizi atceros. Un nepavisam vairs neesat tik nevainīga - kā apliecina jūsu attiecības ar misteru Mārlinu.

Ariela nobālēja.

- Jūs esat saņēmusi dārgu, ļoti dārgu izglītību. Domāju, ka pa šo laiku esat sapratusi, kādu vienošanos toreiz noslēdzāt, vai ne?

Ariela jutās nožēlojami. Viņai kļuva nelabi.

-Jā.

- Un tomēr pieņēmāt naudu, ko jums sutīju, ļāvāt, lai apmaksāju jūsu skološanos.

-Jā.

- Ļāvāt, lai pērku jums drēbes - šo kleitu, piemēram, kas jums padaban ir mugurā.

Neapzināti viņa noglauda maigo aprikožu krāsas zīdu un ar pirkstiem pārbrauca izšūto rožu virtenei. Kaklā iesprūda sāpīgs kamols.

-Jā.

- Ja tā, vienošanās vēl ir spēkā.

Arielas acīs sariesās asaras, tādēļ viņa pāris reižu pamirkšķināja tās, lai nesāktu raudāt.

-Jā.'

Viņai sāpēja kakls. Ak, dievs, viņa nebija domājusi, ka kādudien vajadzēs šo vienošanos pildīt.

Grāfs pagriezās un pēc dažiem platiem soļiem jau atradās pie apkaltajām halles divviru durvīm. Viņš bija garš, slaids un melnīgsnējs, un šķita, ka viņa spēcīgā ietekme telpā saglabājas arī tad, kad viņš no tās jau izgājis. Apstājies viņš vēlreiz pagriezās un paskatījās uz Arielu.

- Vēlos, lai jūs dotos uz augšstāvu, mis Samersa.

Viņš vairs neuzkavējās, vienkārši devās uz priekšu,

būdams pilnīgi pārliecināts, ka Ar iela sekos. Aiz šausmām gluži pamirusi, viņa tā arī darīja, ļaudama grāfam atrasties dažus soļus priekšā, it kā viņš būtu saimnieks, bet viņa - verdzene, kas neliekas manām aizvien pieaugošo aizvainojumu. Viņi uzkāpa pa platajām akmens kāpnēm un pa svečturiem pilno gaiteni nonāca saimnieka istabās.

Ajiela te nekad agrāk nebija bijusi. Nu viņa ievēroja bāli zilo turku paklāju, pabālējušās samta drapērijas, kas padarīja vēl vājāku jau tā vārgo saules gaismu, kas spēja izlauzties cauri logiem. Nebija nekāds brīnums, ka milzīgās istabas bija tikpat tumšas un drūmas kā pārējā māja.

Debesis pāršķēla zibens. Pelēki, draudīgi mākoņi aizklāja sauli, un negaiss nu plosījās no visa spēka. Baismīgi kaukdams, vējš triecās pret palodzi. Ariela palēnināja soli, jo grāfs pagāja garām marmora klātajām mēbelēm dzīvojamajā istabā un iegāja savā guļamistabā. Viņš apstājās tikai tad, kad bija sasniedzis plato gultu.

Uz bridi Ariela apstājās, un viņas sirds neprātīgi sitās. Viņa juta grāfa ledaino skatienu, kas bija tikpat stindzinošs kā ziemeļu vējš, kas plosījās ārā. Viņš stāvēja un gaidīja, un dzedri vēroja, kā Ariela lēnām, vilcinoties tuvojās un apstājās guļamistabas durvīs.

- Aizver tās, - viņš pavēlēja.

Katrs vārds atgādināja krītošu lāsteku. Siltumu, ar kādu grāfa tēvs bija izturējies pret viņu bērnībā, nu nomainīja ledainās dusmas, kas šķita daudz draudīgākas.

Ariela iekoda drebošajā lūpā un darīja, kā viņai lika, drebošu roku aizvērdama durvis.

- Nāc šurp... Ariela.

Viņa nevēlējās klausīt. Ak, dievs, viņa gribēja pagriezties un bēgt. Bet viņa nebija gļēvule, viņa nekad nav bijusi gļēvule. Viņa bija pārcietusi tēva smago roku. Gan jau kaut kā viņa pārcietīs arī šo.

Lepnums lika iztaisnot muguru. Ariela tuvojās grāfam un lūdzās, lai kājas, kas šķita kā no koka, turpinātu viņu nest.

- Vienošanās noslēgta, - viņš teica. - Savu daļu esmu izpildījis. Nu tava kārta. Tu novilksi drēbes. Gribu redzēt, ko esmu nopircis par sūri grūti pelnīto naudu.

Dažus mirkļus viņa pārbijusies neticīgi vērās runātājā.

- Es... es nevaru, tas nav iespējams...

- Ja es nebūtu ieradies īstajā laikā, tu būtu novilkusi kleitu Mārlina priekšā. Tagad to izdarīsi man.

Baiļu trīsas pārskrēja Arielas pleciem un viņa aizturēja elsas, kas lauzās no krūtīm. Ak. dievs, vai tiešām tas notika ar viņu! Neviena no ainām, ko viņa bija savā prātā iztēlojusies, nebija tik šausmīga kā šī. Acis dega un sāpēja, tūdaļ tajās sariesīsies asaras. Ariela tās apslāpēja, pie sevis nosolīdamās nekad neraudāt šī cietsirdīgā briesmoņa klātbūtnē.

Un viņa pacēla galvu.

- Jūs kļūdāties, milord. Es Filipam neļautu... es nepieļautu, lai viņš ar mani tā izrīkojas.

Grāfs izbrīnā sarauca melnās uzacis.

- Tiešām?

Viņa lūpas savilkās greizā, nicinošā smaidā.

- Un ko tad es redzēju Sarkanajā istabā? Vai teiksi, ka biju tikai iedomājies, kā jūs abi slīgāt mīlnieku apskāvienos?

Ariela iekoda lūpā. Tas bija tikai skūpsts, un tomēr jau pašā sākumā viņa saprata, ka kaut kas nav kārtībā.

- Tas... tas, ko jūs redzējāt, bija kļūda. Neviens no mums neparedzēja, ka tā notiks.

Grāfs nikni sarauca pieri un saknieba lūpas. Viņš piegāja klāt Arielai tik draudīgi, ka viņa nevilšus atkāpās.

- Ja tu nedomā, ka Filips Mārlins bija rūpīgi izplānojis tevis pavedināšanu, tad tu esi vēl lielāka muļķe nekā es. Bet tagad novelc drēbes - vai arī es to izdarīšu tavā vietā.

Meitenes acīs sariesās asaras. Viņa dusmīgi mirkšķināja acis, lai atvairītu raudas, līdz beidzot tas izdevās. Kaut kur dziļi viņas būtībā dzima drosme, kas reiz bija ļāvusi pārciest tēva nežēlīgo izturēšanos. Viņš varēja sist, bet nekad nespēja salauzt viņu.

Tas neizdosies arī grāfam.

Viņa pagrieza vīrietim muguru un stāvēja kā olekti norijusi, lai gan kājas neganti trīcēja.

- Tev būs jāpalīdz man atpogāt pogas.

Grāfs pienāca tuvāk. Bija dzirdams, kā viņa spožās melnās kurpes švīkstēja pret grīdas paklāju. Viņš pogām pat nepieskārās, tā vietā Ariela uz sava kakla sajuta grāfa pirkstus - un tie pēkšņā rāvienā līdz vidum pārplēsa viņas kleitu.

No krūtīm izlauzās kliedziens, tomēr šais pelēkajās acīs, kad Ariela pagrieza seju pret grāfu, nebija ne miņas no nožēlas.

- Tagad dari, kā likšu. Novelc kleitu.

Viņš mazliet atkāpās, it kā vēlētos labāk saskatīt viņas ciešanas.

Arielai trīcēja rokas. Viņa satvēra maigo aprikožu krāsas zīdu un noslidināja saplēsto kleitu pāri pleciem. Tik skaista kleita, viņa pie sevis nodomāja. Viņai visas kleitas bija ļoti mīļas, jo nekad agrāk nebija tādas piederējušas. Viņa centās izdomāt, ko varētu pateikt, kā likt grāfam saprast, kas notika starp viņu un Filipu, taču viens vienīgs auksto acu skats pārliecināja, ka visas pūles veltas.

Viņa stāvēja grāfa priekšā vienās kurpēs, baltās zīda zeķēs, satina un batista apakšveļā - tik caurspīdīgā, ka atklāja rozā krūšu galiņus un gaišos matiņus zem biksītēm. Kad šīs aukstās, sudrabpelēkās acis slīdēja pāri viņas krūtīm, Ariela tumši pietvīka. Acis slīdēja lejup - pāri viduklim, tālāk uz kājām, potītēm, tad atgriezās pie sejas.

- Izņem no matiem adatas. Gribu redzēt, kā izskatās tavi mati, kad tie klāj tavus plecus.

Ariela iekodās vaiga iekšpusē, jo nebija pārliecināta, ka pietiks drosmes turpināt. Augumu pārņēma trīsas. Viņa neuzdrošinājās domāt, kas šim viltīgajam, briesmīgajam grāfam prātā. Viņa atkal iedomājās, ka vajadzētu bēgt, vismaz pamēģināt sevi glābt. Tomēr viņa ne uz mirkli nenoticēja, ka šis naidpilnais, plēsonim līdzīgais vīrietis ļaus viņai aizbēgt.

Tā vietā Ariela saņēmās un darīja, kā likts, lūgdama dievu, lai tas sūta kādu brīnumu un atpestī viņu. Pirksti drebēja tik ļoti, ka nespēja noturēt matadatas. Džinkstēdamas tās atsitās pret koka grīdu līdzās paklāja malai. Izņemot pēdējo adatu, mati brīvi apņēma plecus.

- Tagad novelc kreklu.

Ak, dievs. Acīs atkal saskrēja asaras un šoreiz tās nebija apstādināmas. Tās sāka ritēt pāri vaigiem.

- Lūdzu... - viņa nočukstēja. - Man ļoti žēl, ka tā notika. Es zinu, ka nedrīkstēju viņu ielaist, bet man ne prātā nenāca, ka viņš vēlas mani noskūpstīt.

Grāfs sakoda zobus. Ariela aizvēra acis, lai nebūtu jāskatās šai garajā un cietsirdīgajā elles izdzimumā. Viņš pienāca cieši klāt un satvēra meitenes plecus.

- Es neesmu muļķis, Ariela. Ir taču skaidrs kā diena, ka Filips Mārlins ir tavs mīļākais. Un tādēļ turpmāk tu sildīsi manu gultu, nevis viņējo.

Mīļākais? Viņa jutās nožēlojami. Viņa spēja vien papurināt galvu.

- Filips nav... viņš nav mans mīļākais. Es nekad... neviens nekad... Tas bija pirmais skūpsts, ko jebkad esmu saņēmusi.

Viņš sāpīgi sažņaudza Arielas plecus.

- Tu melo.

- Es saku patiesību.

Viņa vērās tieši grāfam sejā.

- Mēs pirmo reizi satikāmies pagājušajā nedēļā. Es pastaigājos parkā, un viņš... viņš vienkārši no kaut kurienes uzradās. Šodien mēs devāmies izbraucienā ar viņa karieti. Sāka līt, tādēļ es... es ielūdzu viņu uz tēju. Tad viņš mani noskūpstīja.

Arā nogranda pērkons, un logu rūtis nodrebēja. Apmākušās debesis pāršķēla vēl viena zibens šautra un izgaismoja grāfa seju. Viņa acīs Ariela pamanīja kaut ko tādu, ko nebija gaidījusi tur ieraudzīt. Tas bija kaut kas sastindzis un sāpju pilns. Kaut kas tāds, ko viņš nebija vēlējies izrādīt.

Viņa tumšie, garie pirksti adaidās. Pirmo reizi viņš šķita nedrošs.

- Tu taču negribi teikt... tu taču negribi apgalvot, ka vēl joprojām esi jaunava?

Ariela nosarka. Viņa nodūra acis un pētīja paklāja zilos un sarkanos rakstus.

- Es nekad neļautu vīrietim... es neļautu... jā...

Grevils satvēra viņas zodu un piespieda pacelt acis.

Atkal viņa skatienā bija jaušamas sāpes, rūgtums, aizvainojums - it kā viņu būtu nodevis tuvākais draugs. Ariela to nesaprata, tomēr tas šķita aizkustinoši.

Uz mirkli viņi vērās viens otram acīs. Viņš bija tik tuvu, ka varēja sajust viņa auguma siltumu, apģērba pieskārienus.

Viņa acis mainīja krāsu, no ledaini pelēkām pārvēršoties kristāliskā sudraba krāsā, un dusmas pamazām izplēnēja.

Pēkšņi, bez brīdinājuma viņa lūpas piespiedās Arielas mutei.

Šajā skūpstā nebija ne vēsts no maiguma. Tas bija spēcīgs, rupjš, mežonīgs, nosodošs skūpsts, ko viņa maksāja par grāfa piedzīvoto nodevību. Jau otro reizi šajā dienā viņai nodarīja pāri cilvēks, ko viņa tikko pazina, lai gan abu nolūki bija pilnīgi citādi. Grāfa mežonīgais skūpsts pauda atriebību, tomēr ar katru mirkli tas kļuva maigāks, siltāks, tas mainījās.

Ariela sašūpojās, kļuva pielaidīgāka, sāka just valdzinājumu, sajuta kaut ko negaidītu, noslēpumainu.

Tas bija kaut kas daudz satraucošāks nekā Filipa Mārlina skūpsts.

Tas beidzās tikpat pēkšņi kā sākās, Grevils pagriezās un devās pie loga, izskatīdamies tikpat satraukts kā viņa. Grāfs ar roku izbrauca cauri melnajiem viļņotajiem matiem, kas stiepās pāri apkaklei. Žilbinošajā zibens gaismā tie izskatījās zili melni.

- Var jau būt, ka tu runā patiesību. Lai gan - kāda tam nozīme.

Tomēr viņa uzbrukuma līnijā parādījās plaisas, un pirmo reizi šī murga laikā Ariela sajuta cerību stariņu. Viņa sakopoja pēdējos spēkus un, cenšoties nomierināties, dziļi ievilka elpu.

- Nesaprotu, kas tev prātā. Ko tu domā par mani. Lai kā arī nebūtu, man ļoti žēl, ka tā notika.

Viņš pagriezās un pievērsa pelēko acu skatu meitenei.

- Tiešām?

Ariela aplaizīja lūpas, sajuzdama, ka tās vēl joprojām smeldza pēc mežonīgā skūpsta.

- Es noslēdzu vienošanos. Kā jau tu teici, savu daļu esi izpildījis. Es nekad netiku pieļāvusi, ka nepildīšu savējo. Es tikai cerēju - lūdzos - lai kas arī notiktu starp mums, tam vajadzētu notikt pēc abpusējas piekrišanas.

Grāfs klusēja.

- Es gribēju teikt, es biju cerējusi, ka mēs visu nokārtotu draudzīgākā veidā. Riju iedomājusies, ka mums būs laiks visu izrunāt. Nebiju domājusi, ka gribēsi, lai es... lai izpildu savu daļu solījuma jau pirmajā tikšanās reizē.

Grāfs izskatījās mazliet samulsis.

- Patiesībā es to nemaz nevēlējos.

Arielas sirds cerībās sāka pukstēt daudz straujāk.

- Ja jau tā, tad es vēlētos ko lūgt.

Viņš jautājoši sarauca biezās melnās uzacis.

- Lūgt? Domāju, ka tu esi saņēmusi visu, ko vien vēlējies.

Uz brīdi viņa samulsusi novērsās. Viņš jau bija devis vairāk, nekā viņa jebkad lūgusi.

- Es lūdzu mazliet laika, milord. Kā jau teicu, kad ierados šeit, domāju, ka mums būs laiks iepazīties. Cerēju, ka kļūsim... draugi un tikai pēc tam attiecības kļūs dziļākas.

Grāfs atkāpās no loga. Tagad, kad dusmas bija rimušās, viņā bija jaušams tāds kā skarbums. Pirmo reizi Ariela aptvēra, ka grāfs bija tikpat pievilcīgs kā Filips -turklāt vēl vīrišķīgāks.

- Draugi? - viņš mazliet izsmējīgi atkārtoja. - Tikai romānos, mis Samersa, sievietes mēdz būt draugi. Man tas šķiet uzjautrinoši.

Ariela pacēla galvu, vēlēdamās, kaut nebūtu jāturpina šī saruna pusapģērbtai. No otras puses, jau tas vien, ka viņi sarunājās, bija brīnums, un viņa bija par to pateicīga.

- Draudzība nav nekas smieklīgs, milord. Un es uzskatu, ka nav neviena iemesla, kādēļ sieviete un vīrietis nevarēm būt draugi.

Grāfa acis pievērsās Arielas plānajam kreklam un apstājās pie krūtīm, liekot meitenei nosarkt. Izjūtot tik pētījošu skatienu, nācās apkopot visus spēkus, lai nostāvēm uz vietas.

- Ir daudz iemeslu, dārgā mis Samersa, kādēļ tik reta ir draudzība starp abiem dzimumiem. Tas, ka tu tos nezini, liek man nojaust, ka tu patiešām esi tik nevainīga, kā saki.

Viņš piegāja vēl tuvāk un apstājās tikai dažu collu attālumā. Lai gan Ariela bija garāka nekā vidusmēra sieviete, viņai tomēr bija jāatgāž galva, lai paskatītos grāfam sejā.

Viņš satvēra meitenes gaišo matu cirtu un izlaida caur pirkstiem. Ariela vēderā sajuta dīvainu tirpoņu.

- Kā, pēc tavām domām, mums vajadzētu sākt šo... draudzību? - viņš maigi jautāja.

Atlaižot matu cirtu, viņa roka pieskārās Arielas plecam, un tirpas vēderā nomainīja zosāda uz rokām.

Tās noteikti bija cerības, kuru dēļ sirds tā dauzījās, nodomāja Ariela. Ja viņš piekristu nogaidīt un uzreiz nepieprasīt, lai viņa liekas gultā, varbūt izdotos pārliecināt viņu mainīt līguma nosacījumus.

- Es nekad neesmu bijusi Londonā, - viņa, nedroši smaidīdama, teica. - Kopš ierašanās šeit man bijis maz laika apskatīt pilsētu. Varbūt tu varētu man to parādīt.

- Parādīt? Ko parādīt?

Arielas domas joņoja kā neprātīgas, pūloties atrast glābjošu atbildi.

- Piemēram, operu. Vai teātri! Man ļo-ļoti gribētos doties uz teātri. Varbūt uz kādu Šekspīra lugu. Man vienmēr gribējies redzēt Karali Liru. Tu dzīvo pilsētā. Tu noteikti zini, kas te būtu apskatīšanas vērts. Es ar lielāko prieku dotos turp, kur tu mani vestu.

Šķita, ka viņš apsver šo piedāvājumu. Viņš pagrieza muguru un vēroja, kā zari sitas logu rūtīs.

- Labi, mis Samersa.

Viņš atkal pievērsās meitenei.

- Uz laiku mēs liksim mierā jūsu... pienākumus. Man gultā labāk patiktu griboša sieviete nekā tāda, kas tur atrodas tikai tādēļ, ka esmu to pavēlējis.

Ariela sašūpojās, pūloties savaldīt atvieglojuma vilni, kas bija tik spēcīgs, ka sāka reibt galva.

-Ja reiz tā, vari uzvilkt kleitu.

Viņa nevilcinājās ne mirkli, vienkārši paķēra kleitu un iestīvējās tajā, atviegloti nopūšoties, ka atkal ir apģērbta.

Grāfs vairs neko neteica, un Ariela to uztvēra kā zīmi, ka var iet. Neliekoties zinis par trūkstošajām pogām un gluži kā vēja izpluinitajiem matiem, viņa pagriezās pret durvīm, būdama pilnīgi pārliecināta, ka kalpotāji, ja arī kaut ko redzētu, neteiktu ne pušplēsta vārda. Kopš tās dienas, kad bija ieradusies šajā mājā, viņa bija ievērojusi, cik viņi drūmi un lietišķi. Mājā reti bija dzirdami smiekli. Satikusies ar skarbo saimnieku, Ariela saprata, kāpēc.

Pūlēdamās saturēt kleitu ap pleciem, viņa klusi atstāja grāfa guļamistabu. Līdz savai istabai viņa gandrīz jau skrēja. Aizvērusi aiz sevis durvis, viņa tās steidzīgi aizslēdza un atspiedās pret tām. Tagad viņa bija drošībā. Bet uz cik ilgu laiku?

Kaut viņa zinātu atbildi, kaut no šī stāvokļa, kurā pati sevi nodevusi, būtu kāda izeja. Patiesību sakot, viņas iespējas bija ierobežotas. Viņai nebija naudas, nebija darba un nebija, kurp doties.

Un viņa bija devusi solījumu.

Ariela aizvēra acis un pūlējās aizturēt raudas.

Piektā nodaļa

Man tik loti patīk misis Penvortas meiteņu skolā, jo, beidzot šo skolu, būšu spērusi vēl vienu soli līdz sapņa piepildījumam, lai es kļūtu par lēdiju. Tomēr es vēl joprojām uztraucos, ka man neizdosies. Citas meitenes ir tik izsmalcinātas un pārliecinātas par sevi, bet es allaž baidos pateikt vai izdarīt kaut ko nepareizi. Esmu dzirdējusi, kā viņas man aiz muguras smejas, bet lielākoties viņas vienkārši ignorē mani. Un es par to esmu pateicīga. Baidos, ka varētu nākt gaismā patiesība par manu zemo izcelšanos, un tad tikšu pilnībā atstumta.

vēstule pamazām izgaisa no atmiņas. Džastins nemierīgi staigāja šurpu turpu gar kamīnu savā guļamistabā. Lai gan lietus bija beidzies un vētra mitējusies, augusta vakars tomēr bija vēss, un lietus lāses no koku lapām krita uz mitrās zemes.

Šovakar viņš jutās noguris un izmocījies, bet ne jau tādēļ, ka mērojis garu ceļu mājup un pārdzīvojis tādu vilšanos un apbēdinājumu. Šīs izjūtas viņu pārņēma reti, jo viņš jau sen bija sapratis, ka dzīve nav nekas vairāk kā apbēdinājumu virkne. Un tieši tā jau arī bija.

Viņš pasniedzās pēc krāsns kruķa, kas stāvēja līdzās kamīnam, tad pieliecās, lai sabikstītu sarkani oranžās liesmas, bet galvā vēl joprojām jaucās domas par to, ko viņš bija redzējis Sarkanajā istabā. Viņu atkal pārņēma niknums, un pirksti sažņaudza dzelzs rokturi.

Tik ilgi gaidītā tikšanās ar Arielu Samersu nebija tāda, kādu viņš bija iedomājies. Viņš ne reizes nebija pieļāvis domu, ka sastaps jauko, jauno sievieti, ko bija iepazinis vēstulēs, visbēdīgāk slavenā Londonas vīrieša, viņa vislielākā ienaidnieka Filipa Mārlina skavās. Džastins klusībā sūtīja meiteni uz elli par to, ka izjuta tādu nodevību, un apsveica pats sevi, ka nav zaudējis savaldīšanos.

Nolicis krāsns kruķi, viņš piegāja pie bufetes un ielēja sev brendiju, un domās pievērsās senajam ienaidniekam. Viņi ar Filipu Oksfordā bija studiju biedri. Izskatīgais Filips, nācis no ģimenes ar ievērojamu vārdu, bija izlutināts un uzpūtīgs, vēlēdamies izmantot savu neizmērojamo kabatas naudu, lai vairotu lišķīgu draugu pulku. Viņš bija no tiem, kas guva prieku, izsmejot cinis, kurš ļaunprātīgi izmantoja citu vājības.

Jauneklis būdams, Džastins allaž kāvās ar tiem, kas ķircinājās par viņa izcelšanos, ar dūrēm atmaksāja par nežēlību un ne reizi vien tika sodīts par kaušanos skolas pagalmā. Ar laiku viņš vienkārši ierāvās sevī, arvien vairāk laika pavadīja vienatnē. Viņš iemācījās apvaldīt dusmas, sāpes, aizstājot tās ar cinismu, kas lika pārējiem turēties pa gabalu un pasargāja viņu no ārpasaules.

Viņš izvairījās no Filipa Mārlina un viņa ļaunajiem, kaitinošajiem vārdiem - līdz naktij, kad Džastins Oksfordas tavernā viņu uzgāja kopā Molliju Makkartiju. Mollija bija izaicinoša, vieglprātīga meiča, kas labprāt nopelnīja pāris monētu, apmierinot vietējo vīriešu vēlmes. Viņa to nemaz neslēpa, bet Filips augstprātīgi iedomājās, ka Mollija sevi velta tikai viņam. Naktī, kad viņš pieķēra meiču gultā ar kādu savu draugu, Filips kļuva kā bez prāta - saārdīja istabu, tad visu savu niknumu izgāza uz Molliju, salauzdams viņai roku un sizdams, tādēļ Džastinam, kam gadījās iet garām, nekas cits neadika kā apturēt trakuli.

Kautiņā Filipam pagalam neveicās. Saķeršanās ar puisi, kas bija iemācījies sevi aizsargāt ar dūrēm, atstāja Mārlinam divus zilumus zem acīm, salauztu degunu un asiņojošu lūpu.

Bet Džastins ieguva nāvīgu ienaidnieku.

Iegrimis atmiņās, Džastins sakoda zobus. Iemalkojis brendiju, ko dzēra tik reti, viņš saviebās, jo ugunīgais šķidrums dedzināja rīkli. Ariela droši vien jau gulēja apakšstāva guļamistabā, un viņas mati kā vilnis klāja spilvenu, bet lūpas miegā maigi savilktas. Viņš nekad nebija plānojis pieprasīt tēva noslēgtās vienošanās piepildīšanu, bet, ieraugot meiteni kopā ar Mārlinu, ieraugot Arielu dārgajā kleitā, ko viņš apmaksājis, - viņā kaut kas salūza.

Viņš gribēja nogalināt Filipu Mārlinu.

Džastins vēlreiz iemalkoja brendiju, tad nolika glāzi uz kamīna malas. Ko gan tagad iesākt? Vai tiešām viņš vēlējās padarīt šo meiteni par savu mīļāko?

Negribot viņš atsauca atmiņā bāli rozīgos krūšu galus, garās, labi veidotās kājas, jaukās potītes un zeltaini sudrabaino trīsstūri zem viņas biksītēm. Būdama tik nevainojamas ādas un brīnišķīga auguma īpašniece, Ariela Samersa bija pārspējusi vispārdrošākās tēva cerības.

Edmunds Ross noteikti nejustu ne vismazākos sirdsapziņas pārmetumus un pieprasītu, lai meitene liekas ar viņu gultā - īpaši pēc tam, kad būtu pieķēris viņu cita vīrieša apskāvienos.

Bet Džastins nepavisam nelīdzinājās savam tēvam. Vismaz līdz šodienai viņam tā šķita. Patiesībā viņš gribēja Arielu Samersu. Iespējams, viņš bija gribējis viņu jau pirms satikšanās aci pret aci. Džastins aizvēra acis, lai atvairītu pēkšņo iekāres vilni, kas pārņēma viņa augumu.

Varbūt viņam vajadzētu doties uz Sarbonē kundzes izpriecu namu. Seleste Sarbonē lepojās ar to, ka piedāvā skaistas sievietes, kas prot apmierināt vīriešu vēlmes. Viņš jau kādu laiciņu nebija turp devies, iespējams, pārāk ilgu, par ko liecināja ķermeņa sāpes, ko viņš tagad izjuta.

Džastins klusībā nopūtās. Viņš nevēlējās nevienu no Selestes prasmīgajām meičām. Viņš alka pēc Arielas Samersas. Viņš bija apmaksājis viņas izdevumus - kādēļ viņš nevarētu iegūt ari viņu pašu? Sasodīts, tā meitene taču piederēja viņam.

Tam, vai viņa bija vai nebija Filipa Mārlina mīļākā, vairs nebija nekādas nozīmes.

Džastins nozvērējās, ka šī meitene piederēs viņam.

Ariela pamodās nosvīdusi, palagi vienā murskulī atradās viņai pie kājām, bet naktskrekls uzrāvies līdz gurniem. Viņa bija redzējusi ļaunu sapni, tomēr nespēja atcerēties ko tieši, taču viņa bija pilnīgi pārliecināta, ka tajā bija iesaistīts arī grāfs.

Ariela nodrebēja, un aukstajā istabā viņai uzmetās zosāda. Viņa izslīdēja no gultas, apvilka zīda rītakleitu un aizpogāja to.

Pie durvīm atskanēja klauvējiens, un ienāca kalpone Silvija Tomasa - tumšmataina, divdesmit gadus veca meitene ar gaišbrūnām acīm un apaļu, patuklu seju.

- Esat agri piecēlusies, mis. Jums vajadzēja palikt gultā, kamēr es ienāktu piemest malku kamīnā.

- Jā, bet man šorīt daudz kas paveicams.

Tā tikai pa pusei bija patiesība. Viņa vēlējās doties uz parku cerībā, ka sastaps tur Filipu. Viņai vajadzēja aprunāties ar šo vīrieti, noskaidrot abu attiecības, bet vēl vairāk viņai gribējās atstāt māju, lai nebūtu jāsatiekas ar grāfu.

- Ja jau jūs vēlaties doties prom, tad mums labāk sākt ģērbties.

Ariela ļāva Silvijai darboties, būdama pateicīga, ka šobrīd ģērbšanās nodarbina viņas prātu. Uzvilkusi gaiši zila muslīna kleitu un saspraudusi matus, Ariela paķēra bārkstainu indiešu šalli un izskrēja no mājas, priecādamās, ka neviens nav viņu pamanījis. Bija agrs. Ja Filips parādīsies parastajā tikšanās vietā - lai gan viņa šaubījās, ka tā būs, -viņai bija vēl dažas stundas laika. Ariela kādu brīdi pastaigājās, iegāja maiznīcā un nopirka saldu kūciņu un tasīti kakao.

Izvelkot no somiņas monētas, lai samaksām par pirkumu, viņu pēkšņi pārņēma briesmīga vainas apziņa. Kā jau grāfs bija norādījis, viņa bija ģērbusies kleitā, ko viņš apmaksājis, baudīja maltīti, ko bija pirkusi par viņa atvēlēto kabatas naudu. Kad viņa vēl bija bērns un ilgojās izbēgt no nožēlojamā likteņa, bija vienalga, ko maksāt, lai tiktu prom. Tagad viņai arvien vairāk bija jādomā par pārsteidzīgajiem solījumiem, ko reiz bija devusi.

Grevilam taisnība, viņa nodomāja. Esmu viņam parādā. Tas, ko viņa bija iemācījusies, par ko viņa bija kļuvusi, bija tikai pateicoties grāfa laipnībai. Viņa bija parādā neizmērojamu summu, tomēr Ariela bija pārliecināta, ka iespējams samaksāt arī citādāk - ne tikai ar miesu.

Nopūtusies Ariela devās pie platānas, kurp gāja katru rītu. Zāle vēl joprojām bija mitra, rīts dzestrs. Viņa vēl ciešāk satvēra šalli ap pleciem un klusībā skaitīja lūgšanu, kaut viņas zeltmatainais princis atnāktu.

No krūtīm izlauzās atvieglojuma pilna nopūta, kad viņš beidzot nāca, lai gan Ariela jau bija puslīdz pārliecināta, ka nekad vairs šo vīrieti neredzēs.

- Ariela, manu dārgo meitenīt.

- Filip... Es jau vairs nebiju pārliecināta, ka tu atnāksi.

Viņš satvēra meitenes rokas, un viņas bālajā sejā bija

lasāmas nepārprotamas ciešanas.

- Pat ducis Grevilu nespētu mani atturēt no tikšanās ar tevi. Es tik ļoti uztraucos. Man nevajadzēja tevi pamest vienu... jo es taču grāfu labi pazīstu. Es biju tik dusmīgs un apjucis.

Ariela izmocīja smaidu, lai gan tas nemaz nebija tik viegli.

- Ir jau labi. Es tik ļoti priecājos, ka tu esi šeit. Man tev tik daudz kas jāpaskaidro, tik daudz jāizstāsta. Man to vajadzēja izdarīt jau agrāk, bet es... es baidījos.

Filips no svārku kabatas izvilka kabatlakatu un sāka slaucīt asaras, kas gluži nemanot bija sākušas ritēt pār viņas vaigiem.

- Nāc. Apsēdīsimies šeit.

Ar kabatlakatu viņš noslaucīja rasas paliekas no sola un viņi, sadevušies rokās, apsēdās. Filips, saraucis pieri, noklausījās Arielas stāstā par viņas zemo izcelšanos, un katrs teikums meitenei bija gluži ar spēku un sāpēm jādabū pār lūpām.

- Nu tu saproti, Filip, ka es neesmu tā, par kādu tu mani uzskatīji. Es neesmu... patiešām neesmu tavas uzmanības vērta.

Viņš maigi saspieda Arielas roku.

- Nemuļķojies. Tavai pagātnei nav nozīmes. Man svarīga ir sieviete, par kādu tu esi izveidojusies tagad.

Ariela novērsa acis. Kā viņai laimējies, satiekot tādu vīrieti kā Filips!

- Tu teici, ka tavs tēvs bija vecā grāfa rentnieks?

-Jā.

- Vai tadeļ Grevils nolēma tev palīdzēt?

Ariela saknieba lūpas. Nākot uz parku, viņa bija nolēmusi izstāstīt Filipam visu - gan par zemo izcelšanos, gan par to, ka pārdevusi savu miesu grāfam apmaiņā pret skaistām drēbēm un dārgu izglītību. Viņa bija izstāstījusi par savu pagātni, tomēr viņš šodien bija kaut kāds savāds, acīs bija jaušams gluži vai fanātisks skatiens. Ariela atcerējās naidu, kāds strāvoja starp Filipu un Grevilu, tādēļ viņa atturējās izstāstīt pārējo.

- Mans tēvs daudz dzēra. Piedzēries viņš mēdza būt nežēlīgs. Lūdzu grāfu palīdzēt man un viņš piekrita.

Tā bija patiesība - ne līdz galam, bet vairāk viņai nepietika drosmes izpaust.

- Es nemaz nezināju, ka vecais lords Grevils ir miris un ka mana... pateicība... tagad pienākas viņa dēlam.

- Viņa ārlaulības dēlam.

Filips gluži vai izspļāva katru vārdu.

- Viņš nekad nebūtu kļuvis par grāfu, ja vien tēvs nebūtu saslimis. Džastins bija vienīgais vīriešu kārtas bērns, un vecajam grāfam bija vajadzīgs mantinieks, lai arī tas būtu kādas padauzas radīts.

Ariela nobālēja, izdzirdot šādus vārdus. Vēl vairāk nobijusies viņa bija no naida Filipa balsī, jo zināja, - ja nāksies izpildīt grāfam doto solījumu, Filips tieši tādā pašā vārdā sauks arī viņu.

Viņa pirksti vēl vairāk sažņaudza meitenes rokas - tās bija pārāk sakarsušas un mazliet miklas.

- Piedod. Tu esi lēdija. Man nevajadzēja tā runāt tavā klātbūtnē.

- Kā... kā tu tik daudz par viņu zini?

- Mēs Oksfordā bijām studiju biedri.

- Vai tu man par viņu izstāstīsi?

Filips bija pievērsis skatienu upītei, kas līkumoja cauri parkam. Viņš bija tik skaists, ka Arielai gandrīz stājās sirds. Par tādu vīrieti sievietes varēja tikai sapņot, tomēr viņa nespēja nesalīdzināt viņa gaišos vaibstus ar Grevila melnīgsnējo un pievilcīgo seju.

Kad Filips atkal pievērsās Arielai, viņa acis bija pavisam savādas un neizprotamas.

- Viņš ir ļoti nežēlīgs, Ariela, ļoti bīstams vīrietis. Viņa mājā tu nepavisam neesi drošībā.

Ariela nodrebēja. Viņa atcerējās ledaini auksto, augstprātīgo balsi, kādā grāfs bija pieprasījis, lai viņa novelk drēbes, un mēģināja nedomāt, kas ar viņu notiktu grāfa gultā.

- Skolā viņš vairāk turējās vienatnē, - Filips turpināja. - Tēvs pildīja savus pienākumus un palīdzēja dēlam un viņa mātei, tomēr man šķiet, ka visu šo gadu gaitā viņi redzējās tikai dažas reizes. Viņa māte bija kāda vietējā muižnieka meita. Kad Džastins vēl bija tikai zēns, viņa aizbēga kopā ar kādu Eiropas augstmani. Pāris gadu puisēnu audzināja vecmāmiņa, pēc tam viņš tika nodots internātskolā.

Tas ļoti līdzinājās Arielas nožēlojamajam dzīves stāstam - tas bija tikpat nežēlīgu sāpju pilns.

- Varbūt tieši tādēļ viņš šķiet tik drūms un neiecietīgs.

- Nesāc viņu žēlot, Ariela. Viņš to nav pelnījis.

- Lords Grevils bijis pret mani ļoti laipns. Esmu viņam daudz parādā.

Filips sastinga.

- Un viņš noteikti vēlas, lai tu viņam samaksā. Džastins Ross nedara neko tādu, par ko nesaņem atlīdzību.

Ariela iedomājās par doto solījumu un tikko spēja atvairīt vēl vienu drebuļu vilni.

- Kad mācījāmies universitātē, mēs iepazināmies ar kādu sievieti, - teica Filips. - Viņa bija krodzinieka meita vārdā Mollija Makkartija un strādāja ciemā. Viennakt es viņus pārsteidzu kopā. Džastins bija ļoti nikns uz Molliju, jo nabadzīte bija kaut ko nodarījusi. Viņš mežonīgi sita meiteni. Nezinu, kas būtu noticis, ja es nebūtu iejaucies.

Ariela, iedomājoties šo skatu, kodīja vaiga iekšpusi. Atkal atmiņā iezagās ainas no grāfa guļamistabā notikušā. Ja viņa nebūtu klausījusi pavēlēm, vai arī viņai grāfs sistu? Viņa mēģināja iztēloties, kā grāfs paceļ spēcīgās rokas pret viņu, tomēr nespēja.

- Man jāiet, - viņa teica un, piecēlusies kājās, sajuta pēkšņu vājumu. - Mani meklēs, ja drīz neatgriezīšos.

- Kad es tevi atkal redzēšu?

- Vai esi pārliecināts, ka to vēlies?

Filips satvēra plaukstā meitenes zodu un ar pirkstu pārvilka viņas vaigam.

- Vai tu šaubies par to?

- Es zinu, kur tu dzīvo. Todien, kad braucām ar tavu karieti, tu man to parādīji. Tiklīdz man būs iespējams atbrīvoties, es nosūtīšu ziņu.

Filips skatījās viņai acīs un pacēla meitenes rokas sev pie lūpām.

- Tu zini, ko es jūtu. Neliec man pārāk ilgi gaidīt.

Ariela neatbildēja. Viņai nebija ne jausmas, ko liktenis atnesīs rīt, viņa pat nezināja, vai viņai būs šī rītdiena. Varbūt vajadzēja izstāstīt Filipam patiesību un lūgt palīdzību?

Nākamreiz tā arī darīšu, viņa pie sevis nozvērējās. Ja viņam patiešām esmu tik dārga, kā viņš izsakās, viņš palīdzēs izdomāt, kā samaksāt grāfam.

Džastins soļoja šurpu turpu pa savu darbistabu un ar vienu ausi klausījās, vai nevērsies ārdurvis. Kur, pie velna, viņa bija? Vai aizbēgusi ar savu mīļāko? Vai guļ viņa gultā, slaidajām rokām apskāvusi viņa kaklu un piekļāvusi viņam savu tvīkstošo augumu? Nevainīga un šķīsta, ha! Nu viņam viss bija skaidrs. Viņš nespēja noticēt, ka varējis būt tāds muļķis.

Izdzirdējis troksni, viņš apstājās, ieklausījās soļos un saprata, ka atgriezusies Ariela.

Viņas seja bija patīkami pietvīkusi pēc ārā pavadītā laika, un viņa, pacēlusi kleitas malu, sāka kāpt augšup pa akmens pakāpieniem.

- Tātad... tu esi nolēmusi mūs vēlreiz iepriecināt ar savu klātbūtni.

Grāfa balss apstādināja Arielu pusceļā. Viņa lēnām pagriezās.

- Milord?

- Es vēlētos tev ko teikt, lūdzu, ienāc manā darbistabā.

Viņas vaigi zaudēja sārtumu. Iztaisnojusi muguru, viņa apņēmīgi devās lejup pa kāpnēm. Džastins pagaidīja, kamēr viņa ieiet pa durvīm un tad klusi aizvēra tās. Viņa acis pētījoši vērās Arielā.

- Es jau tevi meklēju. Kur tu biji?

Viņš centās runāt līdzsvaroti, tomēr tas nebija iespējams, jo viņu pamazām pārņēma niknums.

Ariela pacēla galvu. Viņu acis sastapās, un Ariela izturēja šo skatienu.

- Es devos uz parku, kā esmu darījusi katru rītu kopš ierašanās šeit. Es nemelošu, milord. Ja mēs vēlamies kļūt par draugiem, tad mums jābūt patiesiem vienam pret otru. Es devos satikt Filipu Mārlinu.

Džastins sastinga.

- Man šķita, ka viņš pelnījis, lai es viņam paskaidroju, kas vakar notika. Lai es viņam izstāstu savu pagātni.

Džastins aiz niknuma sakoda zobus, tomēr nespēja nenovērtēt viņas atklātību. Vienreiz viņš jau bija noticējis šīs meitenes godīgumam. Un viņš vēlējās to darīt atkal.

- Un kas misteram Mārlinam bija sakāms?

Arielas sejā iezagās satraukums, un šajā mirklī

Džastins saprata, ka Mārlins uzzinājis rūgto patiesību par viņas izcelšanos.

- Viņš teica... viņš teica, ka pazīst tevi kopš Oksfordas laikiem.

- Viņš tev pateica, ka esmu ārlaulības bērns.

Arielas acis pievērsās Džastinam. Viņš baidījās, ka, to

sakot, viņa balsī ieskanējusies kāda nodevīga nots, kas apliecinājusi, cik ļoti viņam šī patiesība sāp.

- Filips man daudz ko izstāstīja. Varbūt viņam tā nevajadzēja rīkoties, bet es viņu neatturēju.

- Kāpēc?

- Lai arī kas notiktu, es gribēju zināt, kāds tu esi, kāds ir vīrietis, kas man palīdzējis kļūt par tādu sievieti, kāda esmu.

- Jādomā, ka nu tu esi pārliecināta, - ar Mārlina palīdzību tu to zini.

- Es domāju, ka tava pagātne ir tikpat sarežģīta kā manējā. Vai tu domā, - es lepojos, ka esmu dzērāja meita? Ka esmu meita cilvēkam, kas mani sita ikreiz, kad viņam labpatikās, turklāt bez jebkādiem sirdsapziņas pārmetumiem? Vai tev šķiet, ka man patika stāstīt Filipam, ka līdz brīdim, kamēr tavs tēvs neaizsūtīja mani uz skolu, biju neizglītota zemniece?

Viņas seja pauda tik dziļas sāpes, ka likās, - Džastins tās izjuta pats uz savas ādas. Viņa acis pievērsās logam. Ārā viss bija pelēks un nomācies, saule atgādināja vāru staru, kas laužas cauri mākoņu sienai.

- Varbūt mums ir kaut kas kopīgs.

- Jā... Tā noteikti ir. Māte tevi pameta. Manējā nomira, kad es vēl biju ļoti maza, un es viņu pat neatceros. Tavs tēvs savā ziņā bija tikpat nežēlīgs kā manējais. Ja arī nepatīkamas pagātnes atminas ir vienīgais pamats, uz kā bīāvēt mūsu draudzību, tad tas tomēr ir daudz vairāk nekā daudziem citiem cilvēkiem.

Viņš atvirzījās no loga un piegāja klāt Arielai. Tik piemīlīga seja, tik nevainīga. Vai arī tā bija tikai maska?

Viņš pastiepa roku un satvēra meitenes zodu.

- Tu vairs nedrīksti satikties ar Mārlinu. Sievietēm viņš ir ļoti bīstams.

- Tieši to pašu viņš teica arī par tevi.

Pēc tā, kā viņš izrīkojies vakar, kāpēc lai Ariela tam nenoticētu?

- Filips man izstāstīja par sievieti, ar kuru tu satikies, -viņa turpināja, - krodzinieka meitu Molliju Makkartiju. Viņš teica, ka tu viņu siti.

Džastins izbrīnā sastinga.

- Viņu sita Mārlins! Viņš šo sievieti būtu nositis, ja es nebūtu iejaucies!

Ariela tikai noraidoši pamāja.

- Un vakar? Augšā, tavā istabā... Ja es nebūtu klausījusi tavām pavēlēm, ko... ko tu būtu darījis?

Viņa vaigā noraustījās kāds muskulis.

- Es nesitu neaizsargātām sievietēm, ja to tu gribi jautāt.

Ariela saglabāja mieru, un Džastins iedomājās, cik gan lielam jābūt viņas gribasspēkam, lai turpinātu šo sarunu.

- Ja tu nebūtu noticējis, ka esmu nevainīga, vai tu būtu paņēmis savu ar varu?

Vai tiešām viņš tā būtu rīkojies? Redzot viņu izģērbtu, ieraugot viņas skaisto, slaido augumu, viņš izjuta tādu iekāri, kādu vēl nekad nebija baudījis. Vai viņš būtu izvarojis šo meiteni? Būtu piespiedis likties gultā un mežonīgi meties viņai virsū? Džastins aizvēra acis, lai aiz-gaiņātu šo riebīgo skatu, un lēni papurināja galvu.

- Es nebūtu tevi piespiedis.

Pievērsies Arielai, viņš saprata, ka meitene uzmanīgi pēta viņa seju. Viņa acīmredzot neticēja sacītajam par

Mārlinu, tomēr tas, cik viņa atviegloti nopūtās, liecināja, ka nu viņa jūtas drošībā.

- Tad jau mums ir cerība, milord.

Cerība. Viņam šis vārds jau sen bija miris. Tāpat kā nejūtīgā sirds viņa krūtīs.

- Es teicu to, ko domāju. Es nevēlos, lai tu satiktos ar Mārlinu. Es aizliedzu.

Arielas zilajās acīs kaut kas iemirdzējās, bet tad atkal izplēnēja. Šķita, ka vārgais cerību stariņš lēnām izdzisa.

- Kā vēlaties, milord.

Džastins nezināja, vai var viņai ticēt.

Džastins nezināja, vai Ariela patiešām tic viņam.

Pēc trim dienām Džastins sēdēja pie liela mahagonija koka galda savā darbistabā, viņš bija novilcis svārkus un atrotījis krekla piedurknes. Domīgs viņš berzēja nogurušās acis, tad atkal pievērsās rēķiniem, tomēr domas aizklīda tālu prom no peļņas un naudas. Prāts aizmaldījās līdz meitenei augšstāvā, līdz Arielai Samcrsai, ko viņš varētu padarīt par savu mīļāko.

Džastins atsauca atmiņā bālo, slaido augumu, kas slēpās zem plāna krekliņa, un viņam sāka sāpēt krustos. Viņš vēl joprojām juta Arielas maigās un saldās mutes pieskārienu sev uz lūpām. Tikai vienai sievietei bez Arielas bija izdevies tik ļoti satraukt viņa prātu - tā bija Margareta Simonsa, sieviete, kas viņu bija nodevusi.

Pie durvīm kāds divas reizes viegli pieklauvēja, tad trešo reizi, un Džastins pamazām atguvās. Durvju rokturis pagriezās. Ienākot Kleitonam Hārkortam, Džastins pasmaidīja, jo tas bija viņa labākais draugs. Kleju -Ratmūras hercoga ārlaulības dēlu - viņš pazina kopš studiju gadiem. Tieši dzimšanas apstākļi bija saveduši abus kopā. Toreiz tikai tas bija abiem kopīgs.

- Tā jau domāju, ka atradīšu tevi te, - teica Klejs, - sēžam pie grāmatām. Vai tu nekad neko citu nedari, tikai strādā, vecīt?

Klejs bija gandrīz tikpat garš kā Džastins, tikai mazliet platākiem un spēcīgākiem pleciem, tumši brūniem matiem un brūnām acīm. Džastins bija atturīgāks un apdomīgāks, savukārt Klejs - draudzīgāks, dažkārt pat iedomīgs un attiecībā pret sievietēm bezsirdīgs riebeklis.

- Patiesībā neko daudz jau neesmu paveicis - vismaz pēdējās dienās ne.

Džastins piecēlās no krēsla, devās pretim Klejam un abi sarokojās.

- Šķiet, man, ņemot vērā naudas summu, ko tu šajos gados esi nopelnījis, jābūt pateicīgam, ka tu sevi velti tādiem niekiem.

Pabeidzis skoloties, Klejs bija uzticējis Džastinam pārvaldīt to nelielo mantojumu, ko bija saņēmis no mātes, tāpat kā naudu, ko dažkārt atvēlēja hercogs vai ko izdevās pašam sagrābstīt. Kā jau KJejs bija nojautis, Džastinam piemita intuīcija, kur ieguldīt naudu, tādēļ viņa īpašums bija pamatīgi pieaudzis, tomēr to zināja tikai viņi divi vien.

- Tātad... vai man minēt, kas tev neļauj pilnasinīgi strādāt? - jautāja Klejs. - Ir atbraukusi viņa, vai ne?

Draugs zināja par Arielu, viņas vēstulēm, vienošanos, ko viņa noslēgusi ar tēvu.

- Viņa ir šeit. Un patlaban augšstāvā guļ.

- Bet ne jau tavā gultā, vai ne?

Džastins tikko jaušami pasmaidīja. Ja tā būtu, viņš jau nu noteikti nesēdētu darbistabā.

- Diemžēl ne.

- Vai tiešām es tavā balsī dzirdu nožēlu? Man šķita, ka tu nevēlies šo meiteni padarīt par savu mīļāko.

Džastins neatbildēja. Varbūt sākumā viņš to arī nevēlējās. Tagad viņš bija cieši izlēmis to panākt. Diemžēl pēc pēdējās sarunas ar Arielu, kas bija runājusi tik atklāti, Džastinu atkal nomāca agrākās šaubas par šīs meitenes tikumiem. Viņš ilgojās pēc viņas vairāk nekā jebkad iepriekš. Taču viņš vēlējās, lai Ariela labprātīgi liktos viņa gultā.

- Nav vērts liegties. Es gribu viņu, Klej. Gribu to kopš pirmā satikšanās brīža.

Džastins izstāstīja draugam, kas noticis kopš viņa atbraukšanas mājās, arī par Arielas attiecībām ar Filipu Mārlinu.

- Mārlins? Kā gan viņam izdevies tik aši noķert zivtiņu uz āķa?

- Droši vien vienkārši paveicās. Viņa apgalvo, ka nav pārgulējusi ar Mārlinu. Diemžēl to pārbaudīt nav iespējams.

- Ir gan. Tiklīdz būsi iedabūjis viņu gultā, varēsi pateikt, vai viņa tiešām ir nevainīga meitene.

Džastina vaibsti saspringa.

- Tā gan.

Klejs ērti iekārtojās brūnās ādas dīvānā.

- Nu... kā tu domā viņu pavedināt? Parasti tu nepiespied sievieti darīt to pret pašas gribu.

- Tu pazīsti sievietes. Ko ieteiksi?

Klejs iztaisnojās.

- Iespējams, es viņai kaut ko nopirktu - ziedus, saldumus, kādu skaistu nieciņu. Varbūt pamēģinātu viņu aizvest pastaigā, parādītu pilsētu.

- Viņa dzīvo manā mājā. Ja tas taps zināms, par viņu domās kā par kritušu sievieti - neatkarīgi no tā, vai viņa guļ manā gultā vai nē. Diez vai varu vest viņu sabiedrībā.

Klejs apsvēra šādu iespēju.

- Tiesa, tomēr nešķiet, ka tā būtu liela problēma. Varētu tev nosaukt vairākas vietas, kurp es parasti vedu Terēzi.

Tā bija Kleja pašreizējā mīļākā.

- Koventgārdenā ir neliels teātris Harmonija. Varbūt viņai patiktu uzspēlēt Zermīnstrītas spēļu ellītēs. Patiesību sakot, ir daudz vairāk vietu, kurp aizvest padauzu, nekā vietu, kurp doties kopā ar lēdiju.

Džastins, izdzirdot nepieklājīgo vārdu, sarauca pieri. Par Arielu viņš nevēlējās tā domāt.

- Diemžēl man nav laika. Parīt došos uz Birmin-gemu, lai apraudzītu jauno fabriku. Pēc tam...

- Paņem viņu līdzi. Sievietes nespēj tev atteikt, Džastin, - pat tad, ja nav nemaz tik naivas. Dod viņai iespēju iepazīt tevi, tas ir, tavu patieso būtību. Ne to vīrieti, ko parasti redz pasaule.

Džastins pavērsa acis augšup, it kā varētu redzēt cauri apmestajiem istabas griestiem.

- Es par to padomāšu. Bet pie malas manas problēmas. Tik vēlai vizītei droši vien ir pamatots iemesls. Kas noticis?

Klejs plati pasmaidīja.

- Patiesībā ieraudzīju tavā logā gaismu. Zināju, ka tu strādā. Iedomājos, ka varbūt izdosies tevi pierunāt un doties kopā pie Sarbonē kundzes.

Arī Džastins bija par to domājis, jo ikreiz, kad prāts pievērsās meitenei augšstāvā, viņš juta neciešamas sāpes.

- Labi. Es tikai paķeršu svārkus un tūdaļ būšu atpakaļ.

- Svētīgs dievs! Cik tad ilgi jau?

- Pārāk ilgi, - norūca Džastins. - Sasodīts, pārāk neciešami ilgi.

Sestā nodaļa

Pagāja vairākas dienas. Tonakt Ariela atkal redzēja sapni, un šajā sapnī viņa skūpstīja savu skaisto, zeltmataino princi Filipu Mārlinu. Viņas rokas apvija vīrieša kaklu un nedaudz pielieca viņa galvu uz savu pusi. Tas bija salds, trausls skūpsts, drīzāk viegls lūpu pieskāriens, maigu jūtu apliecinājums.

Tad sapnis izgaisa, izkūpēja, pazuda, pārvērtās par aukstu, blīvu miglu, kas apņēma viņas prātu, un viņas skaistais princis izzuda. Tā vietā stāvēja naidpilnais, niknais grāfs, kas turēja viņu savās spēcīgajās rokās un ar varu spieda klāt savam garajam, slaidajam augumam.

- Nē, - viņa čukstēja, sāka pretoties, mēģināja izlauzties brīvībā. Tomēr grāfs viņu turēja pavisam cieši un piespieda vēl tuvāk sev. Pieliecis galvu, grāfs uzspieda viņas lūpām tik mežonīgu skūpstu, ka viņai saļodzījās kājas. Skūpsts nebeidzās, tas bija karsts, dedzinošs, pavēlošs un pārņēma viņas jutekļus, līdz viņas spēki pilnībā izsīka un viņa vairs nespēja izrauties brīvībā.

Un viņa vairs nebija pārliecināta, ka to vēlas.

Ariela pamodās trīcēdama, drebēdama no bailēm un nedrošības, viņas āda bija karsta un sasvīdusi, augums dīvaini tirpa.

Pēc brīža ieradās Silvija, nesdama ziņu no cilvēka, kas viņu nelika mierā pat sapņos. Viņai tika pavēlēts pievienoties grāfam brokastu istabā, no kuras pavērās skats uz dārzu.

Arielas sirds atkal sāka dauzīties, nemiers pieauga tik ļoti, ka bija grūti nostāvēt kājās. Piegājusi pie rožkoka skapja, viņa izvēlējās vienkāršu gaišsārti violeta zīda kleitu, kas bija izšūta ar tumši rozā rozēm. Steigšus apģērbusies, viņa nemierīgi grozījās krēslā, kamēr Silvija sasprauda matus, tad izsteidzās no istabas un devās lejup pa kāpnēm, bet domas šaudījās no tikko redzētā sapņa pie grāfa solījuma nepiespiest viņu likties gultā.

Viņš teica, ka nekad nav sitis tai meičai, Mollijai Makkar-tijai. Tā vietā viņš apsūdzēja Filipu Mārlinu šajā noziegumā.

Protams, meloja grāfs. Filips bija džentlmenis. Viņš bija skaistais princis. Viņš nekad nemelotu.

Tomēr kaut kas viņu tirdīja. Kaut kas grāfa balsī vai šausmu pilnajā sejas izteiksmē, kad viņa apsūdzēja viņu nodarītajā. Lai kas tas arī nebija, Ariela vēlējās to uzzināt.

Kad viņa ienāca pa durvīm, grāfs jau gaidīja. Viņš atvilka no galda grezno krēslu līdzās savai vietai. Ģērbies baložpelēkā vestē un melnās biksēs, viņš šodien izskatījās daudz pievilcīgāks. Pat acis šķita savādākas, mazāk naidīgas, mazliet draudzīgākas.

Ariela cieši vēroja grāfu, šoreiz nopētīdama daudz uzmanīgāk nekā agrāk. Kad viņš vairs nedusmojās, grāfs izskatījās daudz pievilcīgāks nekā agrāk, viņa skarbie sejas vaibsti likās kā izkalti marmorā. Taisnais deguns, augstie, spēcīgie vaigu kauli un biezās melnās uzacis padarīja viņu līdzīgu plēsonim, tomēr šoreiz viņa izskats raisīja Arielā pārdomas, ko agrāk viņa bija apņēmīgi atvairījusi.

Grāfs apsēdās galda galā, un nevilšus Ariela atcerējās mežonīgo skūpstu, ko bija izjutusi sapnī; iespējams, tieši tādu viņš bija pieprasījis toreiz savā guļamistabā. Tomēr Ariela atvairīja šīs domas un cerēja, ka grāfs nepamanīs vaigos ielijušo sārtumu.

- Šorīt jūs izskatāties ļoti pievilcīga, mis Samersa. Acīmredzot labi gulējāt.

Ja neņem vērā briesmīgos sapņus. Arielas vaibsti atmaiga.

- Diezgan labi, milord.

- Es daudz domāju par mūsu sarunu - vairāk gan par tavu piedāvājumu.

Arielas sirds salēcās. Par piedāvājumu vispirms kļūt par draugiem un tikai tad par mīlētājiem? Viņa lūdzās, kaut piepildītos viņas cerības.

- Jā, milord?

- Es par tevi daudz ko esmu uzzinājis no tavām vēstulēm, bet tu mani tikai nesen pirmo reizi ieraudzīji, tādēļ šķiet pareizi, ka mēs, kā jau tu ieteici, vispirms iepazītos.

Arielas sirds vēlreiz salēcās. Uzturēties grāfa sabiedrībā šķita satraucoši, lai gan tā bija viņas ideja un atbilde viņas lūgšanām.

- Tā kā man darba darīšanās jādodas prom no pilsētas, iedomājos, ka vēlēsies man braukt līdzi.

- Prom no pilsētas? - jautājums vairāk atgādināja vārgu pīkstienu.

- Uz nelielu pilsētiņu Kadamonu, apmēram trīsdesmit jūdzes uz dienvidiem no Birmingemas. Esmu tur iegādājies fabriku.

Arielas galvā drūzmējās dučiem dažādu domu. Pirmām kārtām viņa atskārta, ka nāksies vairākas naktis pavadīt kopā ar grāfu.

- Birmingema atrodas diezgan tālu.

Viņš pamāja.

- Vairāk nekā diena jāpavada ceļā. Domāju, ka būsim prom kādas piecas vai sešas dienas.

Ariela nobālēja. Piecas vai sešas dienas! Ak, dievs, kurš gan aizsargās viņu no grāfa veselu nedēļu? Viņa nervozi aplaizīja lūpas.

- Varbūt būs labāk, ja sāksim iepazīšanos pēc tam, kad būsiet atgriezies.

Taisnās melnās uzacis saraucās, un lūpas savilkās šaurā līnijā, kas pauda neapmierinātību, ko Ariela jau bija redzējusi agrāk.

- Baidos, ka tas nav iespējams. Mēs dosimies ceļā jau rīt no paša rīta, vēlākais - deviņos.

Ariela piespieda sevi pamāt ar galvu.

- Kā vēlaties, milord.

- Bet šodien mēs varētu mazliet iepirkties.

- Iepirkties, milord?

- Vēlos tev nopirkt dažas jaunas kleitas un visu pārējo, kas tev nepieciešams.

Ariela papurināja galvu.

- Jūs jau esat iegādājies man daudz skaistu kleitu. Es tikko spēju tās novalkāt. Nedomāju, ka man vajag vēl.

Vēl vairāk parādu. Vairāk, nekā viņa spēs atmaksāt. Ariela klusībā ievaidējās.

- Pasākumos, ko esmu iecerējis, vēlētos tevi redzēt ne tik... konservatīvos tērpos. Tavas kleitas ir piemērotas ikdienas valkāšanai, bet vakarā tās tevi padarītu līdzīgu meitenei, kas tikko atstājusi skolas solu.

Ariela paskatījās uz kakao krūzi, ko kalpotājs tikko bija nolicis viņai priekšā.

- Tāda jau es arī esmu, - viņa klusi bilda.

Džastins sastinga.

- Tu vairs neesi bērns, Ariela. Es nevēlos pret tevi izturēties kā pret mazu meiteni.

Ariela klusēja. Viņa zināja, ka grāfs domā par to skūpstu, kas abus vienoja, un parādu, ko gatavojas atgūt. Pagriezies pret kalpotāju, kas stāvēja pie durvīm, Džastins deva pavēli pasniegt brokastis, tad atkal pagriezās un iemalkoja kafiju, bet viņa aukstais, pelēkais skatiens jau atkal bija pievērsts Arielai.

Zem galda Ariela bija saņurcījusi salveti ciešā kamolā -tādā pašā, kāds žņaudza viņas vēderu. Kalpotājs viņai priekšā nolika gardu, saldu kūku ar pilnīgi gatavām sarkanām ogām, bet Ariela vairs nejutās izsalkusi.

Viņi brokastoja klusēdami. Tiklīdz šķīvji bija aiznesti, Džastins piecēlās un piegāja pie Arielas, kuras priekšā vēl joprojām bija pilns šķīvis. Viņš klusēdams vedināja meiteni uz sagatavoto karieti un pamāja kučierim, kas ietrausās savā vietā. Viegls grožu cirtiens četriem sirmjiem pa sāniem, un, riteņiem klaudzot pret ielas bruģi, viņi devās ceļā.

Aiz loga mainījās ainas, garām slīdēja tavernas un kafijas nami, miesnieku un tirgotāju bodītes. Arielas skatiens tām sekoja, un Džastins nevarēja nepamanīt aizrautību, kas pamazām ielēja sārtumu meitenes vaigos. Pēc neilga brīža viņi jau bija Sentdžeimsā, kur atradās eleganti veikali, kuros iepirkās augstākā sabiedrība. Džastins pavēlēja apstāties pie nelielas ēkas starp dzērienu tirgotavu un galdnieka veikalu. Virs vienīgā loga atradās neliela koka izkārtne, kas vēstīja: Djuprē kundzes modes nams.

- Iesim?

Viņš piedāvāja Arielai elkoni, un abi iegāja veikalā.

Nelielā, bet gaumīgi iekārtotā telpā, noliekušās pār krāsainu audumu kaudzēm un veikli šaudīdamas adatas, strādāja vairākas sievietes. Viena no viņām - platiem gurniem un muskuļotu augumu - piecēlās un steigšus pazuda aiz samta aizkariem, lai uzmeklētu īpašnieci.

- Kā tu zini, ka...

Ariela pacēla acis, un jautājums izsīka. Džastins saprata, - Ariela domāja, ka viņš jau agrāk te bijis, lai iegādātos kleitas citai mīļākajai.

- Kā es zinu par šo veikalu? - viņš pabeidza teikumu.

- Domāju, ka es neesmu pirmā sieviete, kuru tu ved šurp, - viņa mazliet dzēlīgi teica un cieši vērās Džastinam acīs.

Viņa lūpās rotājās smaids.

- Patiesībā tu esi pirmā. Te iepirkās mans tēvs. Pēc viņa nāves es apmaksāju rēķinus. Tā ķā man viņa gaume šķita nevainojama, nolēmu, ka šis veikaliņš atbildīs mūsu mērķiem.

Ariela izbrīnīta sarauca pieri.

- Kādiem gan mērķiem?

- Tu teici, ka vēlies apskatīt pilsētu, doties uz teātri vai operu. Tev vajadzēs tērpus, ko Djuprē kundze varēs sagādāt.

Viņa vairs neko neteica. Ko gan iebilst? Galu galā tā bija viņas ideja. Viņš aplika roku Arielas viduklim, apjauzdams, cik tas tievs, un vedināja viņu dziļāk veikalā. Aizkari pašķīrās. Salonā smaidīdama ienāca saimniece.

- Vai varu jums palīdzēt, milord?

Sievietei bija sirmi mati, un viņas seju klāja sīkas grumbiņas, bet vaigi bija spēcīgi iesārtināti. Viņas lielās, nokarenās krūtis sedza moderna piegriezuma zīda kleitas mežģīnes.

- Es vēlēties iegādāties pāris vakarkleitu šai lēdijai.

Sieviete pasmaidīja.

- Jūs esat Grevila kungs, vai ne?

Džastins nemaz nebija pārsteigts, ka veikala īpašniece viņu pazīst. Lai gan viņam to negribējās atzīt, viņš zināja, cik ļoti līdzinās savam tēvam. Viņš viegli pamāja galvu.

- Tieši tā.

- Iepriekšējais grāfs, jūsu tēvs, bija ļoti labs klients. Jūs viņam esat ļoti līdzīgs.

Sieviete pievērsās Arielai.

- Un jūs, mīļā, droši vien esat... viņa augstības... draudzene.

Arielas vaigi pietvīka. Viņa tikko jaušami pamāja.

- Nāciet, nav iemesla kautrēties. Es arī agrāk esmu apkalpojusi vecā grāfa... draudzenes. Es jūs apģērbšu vienā acumirklī.

Džastins vēroja, kā abas sievietes aiziet, un sarauca pieri. Viņam nepatika, kā Djuprē kundze bija uzsmaidījusi Arielai un kāds pazemojums bija vērojams meitenes sejā.

Džastins pie sevis nolamājās un vēlējās, kaut nebūtu viņu šurp vedis. Viņš allaž bija nosodījis tēva nebeidzamās alkas pēc jaunām, nevainīgām meitenēm. Džastins tik ļoti līdzinājās tēvam. Vai līdzība bija daudz lielāka, nekā viņš vēlējās atzīt?

Šī doma lika nodrebēt, taču tūdaļ viņš to atvairīja -viņš jau sen bija to iemācījies. Viņam nebija vajadzīgas neskaitāmas jaunas sievietes. Viņam bija vajadzīga Ariela Samersa, un viņš zvērēja, ka pienāks laiks, kad arī viņa to gribēs.

Sievietes atgriezās. Djuprē kundze nostādīja Arielu uz neliela apaļa paaugstinājuma brokāta dīvāna priekšā un sāka pielaikot dažādus audumus. Sākumā Ariela izturējās atturīgi, jo, kā Džastins nojauta, īsti nesaprata, kādēļ viņš pērk šīs kleitas. Bet viņš nemaz nebija slēpis savus nolūkus. Viņš gribēja iedabūt šo meiteni gultā un bija gatavs izmantot visus iespējamos līdzekļus.

Ariela kā sastingusi stāvēja uz paaugstinājuma vienā kreklā, un Džastins apspieda pēkšņu, neciešamu vēlmi ieskaut viņu savās rokās un aiznest prom no saimnieces nekautrīgajiem un viszinošajiem skatieniem. Ariela lielākoties klusēja un atbildēja tikai uz tieši uzdotiem jautājumiem.

Un tomēr: viņa bija dzimusi nabadzībā, tādēļ skaistie audumi - sulīgi sarkanais samts, krāšņais krēmkrāsas un rozā satīns, zeltaini mirdzošais zīds - tas viss piespieda viņu pasmaidīt.

Sis smaids Džastinu iepriecināja, pat nomierināja. Viņš palīdzēja Arielai izvēlēties audumus un modeļus vairākām kleitām - par divām vairāk, nekā viņš bija iecerējis - tikai tādēļ, lai redzētu prieku viņas sejā. Viņu gaumes apbrīnojami sakrita, un tas abus pārsteidza.

Lai gan visām kleitām tika izvēlēts dziļāks kakla izgriezums nekā tām, ko viņa valkājusi agrāk, tās atbilda pēdējām modes prasībām, un Džastins cerēja, ka tādējādi daudzmaz nomierinās savu sirdsapziņu. Ariela bija sieviete, nevis meitene. Skaista, iekārojama sieviete - tāda, kas ir spējīga pildīt doto solījumu. Acu skatiem atklātās krūtis tikai apstiprināja to.

Viņi aizgāja no veikala, apkrāvušies kastēm, un pēc iegriešanās kurpnieka veikalā, lai pasūtītu pieskaņotus apavus, devās atpakaļ uz karieti.

Viņi jau gandrīz bija sasnieguši braucamo, kad Džastins pamanīja, ka no bārddziņa veikala iznāk garš gaišmatains vīrietis. Filips Mārlins, nesdams rokās neskaitāmas kārbas, devās prom pa ietvi. Filips viņus nepamanīja un vienkārši turpināja ceļu, bet Ariela, aptvērusi, kas ir šis vīrietis, apstājās kā zemē iemieta.

Kad Džastins ievēroja šo reakciju, viņu pārņēma niknums. Viņš sakostiem zobiem mēģināja apslāpēt šīs emocijas. Ariela ar acīm sekoja Filipam līdz karietei, kas stāvēja ielas otrajā pusē. Ieraudzījusi mazu melnīgsnēju, varbūt sešus gadus vecu bērnu, kas steidza atvērt Filipam durvis, Ariela sarauca pieri.

- Vai šis bērns... vai mazais puisēns ir kalpotājs? - viņa jautāja, nespēdama atraut acis no bērna, kas bija ģērbts spilgti sarkanās, ap potītēm savilktās biksēs un pieskaņotā vestē. Viņam bija kalnu kristāliem rotāts sarkani zeltīts turbāns, kas izskatījās pārāk smags viņa mazajai tumšajai galviņai, bērns atgādināja puķi, kas pārāk ilgi turēta saulē. Zeltīto kurpju purngali sliecās augšup.

- Tas ir melnādainais, - teica Džastins. - Viens no nesenajiem Mārlina ieguvumiem. Viņš iegādājies šo bērnu kā... kā tādu rotaļlietu. Viņu uzjautrina cilvēku reakcija, kad tie ierauga bērna ādas krāsu un dīvaino apģērbu.

Ariela turpināja vērot puisēnu. Viņa redzēja, kā Mārlins iegrūda bērna mazajās rokās kārbu kaudzi, pats iekāpa karietē un aizcirta durvis. Puisēns mirkli cīnījās, lai nezaudētu līdzsvaru, tad atdeva kārbas kalpotājam, bet pats apsēdās līdzās kučierim - viņš tikko nenokrita, un Džastins izdzirdēja Arielas satrauktās elsas. Beidzot puisēns bija apsēdies, un Mārlins pavēlēja braukt.

- Nespēju noticēt, ka viņš tā var izturēties pret bērnu, - klusi teica Ariela.

- Ir vēl daudzas lietas, ko dara Filips Mārlins - tu pat iedomāties to nespēj, - sausi noteica Džastins, zinādams, ka Ariela, ja ari viņš to izstāstītu, tāpat nenoticēs. Satvēris Arielas elkoni un sūtīdams Mārlinu pie velna, Džastins vedināja meiteni prom.

Lai kā viņa mēģināja par to nedomāt, pienāca nākamā diena, un viņiem bija jādodas uz Birmingemu. Ariela bija pavadījusi bezmiega nakti, domādama par grāfu un Filipu Mārlinu, atsaucot atmiņā rūpes, negaidītās simpātijas, ko bija pamanījusi lorda Grevila acīs, kad viņa veikalā pielaikoja tērpus. Grāfs bija sajutis viņas satraukumu, bezgalīgo pazemojumu. Uz brīdi viņai likās, ka grāfs paķers viņu pie rokas un aizvedīs prom no veikala - tas bija lasāms viņa satumsušajās acīs.

Un tad Filips. Protams, Grevils kļūdījās, runādams par Filipa attieksmi pret to puisēnu. Varbūt viņš puisēnam palīdzēja. Varbūt šis bērns bija bārenis. Tomēr viņai nepatika, kā Filips bija izturējies pret puisēnu - it kā tā būtu kāda trofeja, kas izlikta citu apskatīšanai. Ariela mēģināja iztēloties, ka arī lords Grevils tā izturas pret bērnu, tomēr nespēja.

Kad Ariela nokāpa lejā, pie durvīm jau gaidīja kariete. Ariela bija pilnīgi gatava doties ceļā vēl ilgi pirms noteiktā laika, un viņai līdzās stāvēja mazā kalponīte Silvija, žņaudzīdama rokās nelielo ceļojumu somu.

Lords Grevils parādījās pēc dažām minūtēm.

Ariela piespieda sevi pasmaidīt.

- Mēs esam gatavas, milord.

Džastins steidzīgi nopētīja meiteni un sarauca pieri.

- Man likās, ka tu saprati. Man būs daudz darba. Man būs vajadzīgs pilnīgs miers. Tā kā mēs braucam vienā karietē, kalpone nevarēs doties līdzi.

Ariela pārsteigumā mirkšķināja acis.

- Bet viņai jābrauc. Nav piedodami, ja lēdija...

Pamanījusi Džastina drūmo skatienu, viņa turpināja:

- Kā gan es bez viņas iztikšu? Kas man palīdzēs ģērbties?

- Tu gadiem ilgi iztiki bez kalpones; domāju, ka pārdzīvosi vēl dažas dienas.

Tas bija augstākā mērā nepiedienīgi, tomēr Ariela vairs neiebilda, zinot, ka labuma no tā tik un tā nebūs. Viņa vienkārši stāvēja un vēroja, kā kalpone kāpa atpakaļ augšstāvā. Grevils satvēra viņas elkoni un vedināja ārā, lejup pa lieveņa kāpnēm. Viņš palīdzēja Arielai iekāpt karietē un pats apsēdās viņai pretim. Tik mazā telpā viņa pleci izskatījās vēl platāki, un, lai gan apģērbs bija vienkāršs, viņš izturējās ļoti pašpārliecināti. Patiesībā bija grūti iedomāties, ka viņš varētu būt nevis grāfs, bet gan kas cits.

Pa ceļam viņi runāja ļoti maz, un Ariela pievērsās garām slīdošajai ainavai. Viņa nepazina Londonu, tādēļ vairāk uzturējās mājās, bet Filips viņu veda tikai uz parku. Pat veikalu apmeklējums nebija viņu aizvedis tik tālu prom no mājas.

Tagad, iekļaujoties dzīvajā satiksmē, Ariela pārsteigta vēroja ļaužu pūļus šaurajās ielās: tur bija sīkumtirgotāji, ielu dziedoņi, lietotu drēbju pārdevējs.

Uz stūra noskrandis puika, kura cimdiem trūka pirkstgalu, pārdeva ābolus. Pa bruģēto ielu brauca visdažādākie transporta līdzekļi, radot kučieru kliedzienu un zirgu zviedzienu kakofoniju.

Neredzētie skati un skaņas apbūra viņu, un Ariela uz mirkli aizmirsa savu neskaidro stāvokli.

Viņas domas pārtrauca grāfa zemā balss, un Ariela attapās, ka atrodas viena karietē ar vīrieti un dodas prom no iedomātās drošības pilsētā.

- Man pirms izbraukšanas no pilsētas vēl šis tas jānokārto. Tas nebūs ilgi.

Pēc dažām minūtēm kariete iegriezās šķērsielā un apstājās pie trīsstāvu mājas Trednīdlstrītā.

- Man jāaprunājas ar savu advokātu. Vari nākt līdzi, ja vēlies.

Tāds piedāvājums Arieiu pārsteidza. Viņa jau gribēja to noraidīt, tad pārdomāja. Viņa ceļo kopā ar vīrieti, lai gan to nebija vēlējusies. Ja viņa iegūs kādu informāciju, tā var noderēt.

- Paldies, labprāt.

Džastins pasniedza roku, lai palīdzētu viņai izkāpt no karietes, un viņi abi iegāja mājā. Grāfu sagaidīja jauns kantorists ar smilškrāsas matiem un vērīgu skatienu un ieveda viņus labi iekārtotā kabinetā.

- Mans advokāts Džonatans Vipls.

Grāfs norādīja uz sirmu vīrieti, kas piecēlās no rakstāmgalda un devās sagaidīt ienācējus. Tas bija gadus piecdesmit vecs slaids vīrietis, kas uz garā līkā deguna nēsāja plānos rāmjos ietvertas brilles.

- Džonatan... iepazīstieties ar mis Arieiu Samersu. Viņa tikai nesen ieradusies pilsētā.

- Prieks iepazīties, mis Samersa.

Advokāts pasmaidīja, pieklājīgi palocījās un atkal pievērsās grāfam.

- Esmu sagatavojis jūsu pieprasītos dokumentus, milord. Tikko pabeidzu tos pārskatīt.

Abi vīrieši piegāja pie rakstāmgalda, un Ariela kavēja laiku, vērojot mistera Vipla kabinetu.

Tas bija mājīgs un silts, nelielā kamīnā ar ozolkoka paneli dega uguns, gar sienām slējās grāmatplaukti. Līdzās brūnas ādas krēslam atradās avīžu kaudze, bet citādi telpa bija visai pieticīga un kārtīga. Arielai ienāca prātā, ka arī grāfs ir tāds pat - ļoti sakārtots un tīrs. Likās, ka arī no citiem viņš prasīja to pašu.

Ariela apskatīja grāmatplauktus, uzmanīgi nopētot neskaitāmos ādas vākos iesietos, lielākoties finansu tēmai veltītos izdevumus, un lēnām tuvojās lielajam mahagonijkoka rakstāmgaldam istabas vidū. Ar acs kaktiņu viņa vēroja grāfu, kurš sēdēja pie rakstāmgalda un kura tumšā galva bija noliekusies pār atvērtu virsgrāmatu kaudzi.

Matemātika skolā bija viņas mīļākais priekšmets. Vērojot, kā grāfs pārskata skaitļus kādā dokumentā, Ariela nevilšus sāka rēķināt līdzi.

Viņa sarauca pieri.

- Piedodiet, milord, bet labajā kolonnā ir kļūda.

Džastins pacēla galvu.

- Man ir patīkami, ka līdzās taviem neskaitāmajiem talantiem tev piemīt arī labas rēķinātājas prasme.

Izdzirdot sarkasmu grāfa balsī, Ariela nosarka, tomēr neatkāpās.

- Nedaudz protu rēķināt. Un es redzu, ka šie skaitļi nesaskan. Kopā jābūt divi tūkstoši seši simti septiņdesmit seši, nevis trīs tūkstoši simt četrdesmit astoņi.

Grevils sarauca pieri. Sirmais vīrs viņam līdzās pēkšņi šķita satraukts un vēlreiz ķērās pie rēķiniem.

- Ak, dievs. Baidos, ka mis Samersai taisnība, milord. Nesaprotu, kā es varēju tā kļūdīties, - viņš nopūtās. - Nu man jāpārrēķina arī pārējās rindas, kas balstās uz šo skaitli. Dodiet man mazliet laika.

- Es to varu izdarīt, - piedāvāja Ariela. - Izrādījies, ka protu ātri rēķināt.

Viņa pievērsās dokumentiem un ķērās pie darba.

- Pirmajā kolonnā kopā jābūt četri tūkstoši divi simti četrpadsmit. Otrajā - trīs tūkstoši trīs simti astoņdesmit septiņi, trešajā...

Viņa apklusa un paskatījās uz Džonatanu Viplu.

- Jūs nemaz nepierakstāt, - viņa teica.

Bet advokāts turpināja steigšus rēķināt, lai pats nonāktu pie rezultāta.

- Četri tūkstoši divi simti četrpadsmit mārciņas, -lūkojoties pāri briļļu rāmjiem, viņš apstiprināja. - Lēdijai taisnība.

Grevils pārsteigts pievērsās Arielai.

- Sasodīts, kā tu varēji tik ātri izrēķināt?

Ariela priecīgi pasmaidīja - viņai bija izdevies atstāt iespaidu.

- Esmu iemācījusies kādu viltību. Ikreiz, ja iespējams, sagrupējiet skaitļus pa desmitiem vai arī skaitiet tos mazliet citā kārtībā, vai arī uztveriet divus vai trīs skaitļus kā vienu lielāku skaitli - piemēram, astoņi, divpadsmit un desmit kopā ir trīsdesmit.

- Ļoti iespaidīgi.

- Pateicoties jums, man bija ļoti labs matemātikas skolotājs, milord. Es protu arī ātri reizināt un dalīt -varbūt kādreiz jums tas noderēs.

Grāfs pasmaidīja.

- Paturēšu prātā.

Grāfs atvadījās no advokāta un kopā ar Arielu atgriezās karietē. Kamēr viņi izbrauca no pilsētas, Džastins runāja maz, taču Arielai likās, ka viņš slepeni to novēro. Ariela ievēroja, ka grāfa skropstas bija melnākas nekā mati un biezākas nekā citiem vīriešiem, ko viņa bija sastapusi.

Pagāja stunda. Saule izlauzās caur mākoņiem un iespīdēja karietes logos.

Klusumu pārtrauca grāfa balss:

- Pēc dzīves Londonā lauki droši vien šķitīs garlaicīgi un nomācoši.

Ariela vēroja garām slīdošos zaļos pakalnus, nelielos aitu bariņus, kas tur ganījās, un kristālskaidrās zilās debesis, kādas pilsētā viņa nekad nebija redzējusi.

- Gluži pretēji, milord. Man nav ne mazākās vēlēšanās atgriezties netīrajā būdā, kurā esmu dzimusi, taču allaž mīlēšu skaidrās debesis un zaļo zāli. Londona ņirb dažādos notikumos, bet arī šeit, laukos, ir dzīvība. Te var redzēt krāsainus kukaiņus, neskaitāmus skaistus putnus, interesantus četrkājainos dzīvniekus - mājas un savvaļas. Bērnībā es ilgojos doties prom no šejienes. Tagad es saprotu, ka vēlējos aizbēgt no nabadzības un izglītības trūkuma, nevis no vietas.

Grāfs neko neteica, bet Arielai šķita, ka viņa sejā pavīdēja atzinības izteiksme.

- Un jūs, milord? Vai jums dzīve laukos šķiet “garlaicīga un nomācoša”?

Džastins lūkojās ārā pa logu.

- Patiesību sakot, dzīve man vispār šķiet garlaicīga un nomācoša. Tomēr laukos šad tad gadās arī kas iepriecinošs.

- Tad kādēļ jūs nedzīvojat Grevilholā? Vēl jo vairāk tāpēc, ka tā ir tik...

Viņa, sapratusi, ka rosinājusi skumjas atmiņas, apklusa.

Džastins ieinteresēts sarauca uzacis.

- Ko jūs gribējāt ar to teikt, mis Samersa? Ka tā ir tik brīnišķīga? Vai varbūt grezna?

Vairs nebija izvēles - teikums bija jāpabeidz.

- Jauka. Es izvēlētos šo vārdu, milord. Grevilholā ir pati skaistākā vieta, kādu es jebkad esmu redzējusi. Tā šķiet tik viegla un priecīga, tai ir tik daudz logu, pa kuriem iespīd saule un ieplūst svaigs gaiss. Šķiet, ka dārzi allaž ir pilni ziediem, un pat mēbeles un aizkari liekas saulaini un patīkami.

- Kā gan tu tik labi pazīsti Grevilholu? - viņš skarbi jautāja. - Nespēju iedomāties, ka tēvs būtu tevi aicinājis uz vakariņām.

Ariela uzmeta grāfam slepenu skatienu.

- Nespēju iedomāties, ka tu būtu saņēmis šādu uzaicinājumu.

- Labi teikts, mis Samersa.

- Pazīstu māju, jo mēdzu pārrāpties pāri dārza žogam, paslēpties krūmos un raudzīties iekšā pa logiem. Dažkārt, kad vakaros redzēju gaismu logos, skatījos, kā dāmas dejo. Viņas izskatījās tik skaistas un priecīgas! Un tad es nozvērējos, ka arī pati kādudien kļūšu par lēdiju.

- Nu tas piepildījies.

Tomēr pilnībā ne. Lēdija neceļo viena pati kopā ar vīrieti, kuru tikko pazīst. Lēdija nekļūst par vīrieša mīļāko.

Grāfs novērsās no Arielas un atsāka skatīties ārā pa logu.

- Es Grevilholā biju tikai vienu reizi - neilgu laiku pirms tēva nāves. Tur tagad dzīvo mana pusmāsa Barbara ar mazo dēlēnu Tomasu. Mēs ar viņu nesatiekam.

- Kāpēc?

Tas bija nevietā izteikts jautājums, un Ariela to saprata. Tomēr viņa cerēja, ka saņems atbildi.

Grāfs pētījoši vērās meitenē, un šis biedējošais skatiens apliecināja, ka labāk viņa nebūtu to jautājusi. Džastins ilgi vilcinājās, līdz beidzot padevās.

- Barbara ir atraitne. Ja tēvs nebūtu mani izvēlējies par savu mantinieku, īpašumi būtu tikuši viņas dēlam.

Ariela atcerējās skaisto tumšmataino meiteni, kas reiz dzīvoja šai mājā; viņa atcerējās, kā slepeni noskatījās uz šo meiteni un viņas draudzenēm, kas brauca tēva karietē. Viņa nezināja, ka lēdija Barbara Rosa ir apprecējusies. Acīmredzot daudz kas bija noticis kopš brīža, kad viņa noslēdza velnišķīgo vienošanos un devās uz skolu.

- Viņa ir pārāk jauna, lai būtu atraitne, - teica Ariela. - Ja atmiņa neviļ, viņa taču ir tikai dažus gadus vecāka par mani. Droši vien viņa jutās šausmīgi, pazaudējot vīru tūdaļ pēc kāzām.

Grāfs klusi iespurdzās.

- Barbara ir divdesmit sešus gadus veca, un domāju, ka juta lielu atvieglojumu, kad viņas vīrs nomira. Heivudas grāfs bija kādus četrdesmit gadus vecāks par sievu, tas bija untumains vecs muļķis, kam bija vairāk naudas nekā prāta. Domāju, ka Barbara apprecējās cerībā, ka vīrs vairs ilgi nedzīvos un viņa mantos viņa īpašumus. Diemžēl viņa bija Heivuda otrā sieva. Grāfam jau bija divi pieauguši dēli, tādēļ Tomasam nebija lielu izredžu kļūt par vienīgo mantinieku.

- Bet viņš taču noteikti parūpējās, lai sievai un dēlam pēc viņa nāves nebūtu jādzīvo trūkumā.

- Domāju, ka sākumā viņš tā arī bija nolēmis rīkoties. Bet tad viņš pieķēra sievu gultā ar savu pārvaldnieku. Atklājās, ka pazudusi saimniecības nauda, un grāfs mainīja savu testamentu. Mans tēvs centās nolīdzināt konfliktu, tomēr Heivuds pēc nāves neatstāja Barbarai gandrīz ne penija.

- Vai tu gribi teikt, ka tagad viņa ir pilnīgi atkarīga no tavas žēlastības?

- Vairāk vai mazāk jā. Protams, viņa varētu apprecēties vēlreiz, domāju, ka viņa tā arī darīs.

- Bet, ja jau viņa ir tāda, kā tu teici, kādēļ tu viņai palīdzi?

Džastins paraustīja elegantā melnā mētelī tērptos platos plecus.

- Vai tad man ir izvēle? Galu galā viņa ir mana pusmāsa. Nespēju viņu un mazo puisēnu izmest uz ielas. Sabiedrība jau tā mani ne visai labi ieredz, un es nevēlos būt pilnīgi izstumts no tās. Manam biznesam tas noteikti par labu nenāktu.

Ariela neatbildēja. Viņš palīdzēja māsai, ne jau jūtu vadīts, bet gan tādēļ, lai aizstāvētu savas intereses. Viņš nevēlējās zaudēt to labumu, ko sniedz stāvoklis sabiedrībā. Tomēr - ja tas, ko teica Grevils, ir taisnība, aina šķiet pavisam nepatīkama. Un kā gan viņš pats nebūs nežēlīgs un nejūtīgs vīrietis, ja tēvs no viņa atteicies, māte pametusi, bet māsa izrādījusies tik cietsirdīga un alkatīga?

Arielu pēkšņi pārņēma nožēla.

Saruna apsīka. Lielāko dienas daļu viņi ceļoja klusējot. Ariela vai nu lasīja, vai izšuva, bet grāfs pētīja daudzos materiālus par tekstilrūpniecību vai finansu dokumentus, ko bija paņēmis līdzi. Brauciens bija garš, un brīdī, kad Džastins pavēlēja kučierim apstāties kādā viesnīcā, ko sauca par Kingsveju, Ariela jutās ļoti nogurusi.

Acīmredzot grāfs jau iepriekš bija visu nokārtojis, jo viņiem jau bija sagatavotas divas guļamistabas. Apzinoties, ka varēs gulēt pati savā istabā, Arielai vajadzēja just atvieglojumu. Tomēr, pārkāpjot efejām segto viesnīcas slieksni, viņa juta ārkārtīgu satraukumu.

Grāfs stāvēja pie kāpnēm, un viņa aukstasinīgais skatiens neko neizteica, tomēr Ariela juta tādu kā saspīlējumu, ko izstaroja viņa garais slaidais augums.

- Nāksi vakariņot man līdzi uz viesnīcas krogu vai arī pasūtīsi kaut ko savā istabā?

Sapratusi, ka varēs paslēpties aiz savas istabas durvīm, Ariela izjuta milzīgu atvieglojumu.

- Izrādās, esmu ļoti nogurusi, milord. Es labprāt kaut ko ieēstu savā istabā, ja jūs neiebilstat.

Grāfs pasmaidīja, it kā būtu uzminējis viņas domas.

- Ļoti labi, es tev pats kaut ko atnesīšu.

Ariela sastinga, un viņu atkal pārņēma nemiers.

- Paldies, - tikko spēdama izdvest šo vārdu, viņa nočukstēja.

Kad pie durvīm atskanēja kluss klauvējiens, viņa vēl joprojām bija pilnībā apģērbusies, jo nevēlējās - nevis nespēja - novilkt drēbes pirms grāfa ierašanās.

Ienācis istabā, Džastins sarauca pieri. Viņš nolika paplāti uz koka tualetes galdiņa, kas atradās pie sienas.

- Man likās, tu teici, ka esi nogurusi. Tad kādēļ tu vēl joprojām neesi noģērbusies? Ak, kā gan es varēju aizmirst! Tev taču nav kalpones, vai ne? Domāju, ka varētu pats uzņemties šo godu... Nāc, Ariela.

Grāfs tik maigi izrunāja viņas vārdu, ka viņa nodrebēja. Tomēr viņa pat nepakustējās. Ak, dievs, viņa vēl joprojām atcerējās to reizi, kad grāfs bija pavēlējis viņai izģērbties savā guļamistabā.

- Tu taču nebaidies no manis, vai ne? Domāju, - tu saproti, ka nenodarīšu tev pāri.

- Es... es nebaidos, milord.

Tad kādēļ viņa stāvēja kā zemē iemieta? Viņa īsti nebija par to pārliecināta.

- Zinu, ka esi nogurusi. Es tikai gribēju tev palīdzēt. Atļauj attaisīt tev kleitu, lai tu vari noģērbties un doties pie miera.

Viņa tuvojās grāfam, bet kājas šķita kā sastingušas un nemaz neklausīja. Viņa juta grāfa roku pieskārienus saviem pleciem; viņš uzmanīgi pagrieza viņu ar muguru pret sevi. Tad viņš lēnām sāka atpogāt viņas ceļojumu kleitu. Tā bija tik savāda sajūta - pārāk intīma, tomēr vismaz daļēji arī patīkama.

Ja tas būtu Filips... Ja tas būtu viņas vīrs, viņai tas noteikti patiktu. Bet Grevilas grāfs nebija Filips Mārlins, un patīkamo, jauko sajūtu vietā viņai likās, ka grāfa pirkstu pieskārieni gluži vai dedzina viņas augumu.

Kleita beidzot tika atpogāta, un Ariela to centās saturēt virs krūtīm. Grāfs vēl joprojām stāvēja viņai aiz muguras, un kamīna gaismā bija redzama viņa garā ēna. Kad grāfs vienu pēc otras izņēma matadatas no viņas matiem, svārku audums pieskārās viņas mugurai. Beidzot viņas gaišie mati atbrīvoti krita pār pleciem.

- Kā saules stari ziemā, - viņš nočukstēja un ar slaidajiem pirkstiem maigi tos ķemmēja. - Vai vēlies, lai es tos sapinu?

Iedomājoties, kā melnīgsnējie pirksti veic šo uzdevumu, Ariela sajuta dīvainu kņudoņu vēderā. Pagriezusies pret Džastinu ar seju, viņa ievēroja, ka grāfa acis kļuvušas tumši sudrabaini pelēkas, un acu zīlītes bija tik melnas, ka kamīna gaismā mirdzēja kā obsidiāns.

Viņas sirds pēkšņi sāka neganti dauzīties, mute kļuva sausa.

- Paldies... milord, - viņa klusi noteica. - Neuztraucieties par to. Tālāk es pati tikšu galā.

It kā nožēlodams, ka viņa tā izlēmusi, grāfs tikko manāmi pamāja ar galvu.

- Kā vēlaties. Ar labu nakti, mis Samersa.

Ariela, aizturējusi elpu, skaitīja soļus, kamēr grāfs nonāca līdz durvīm. Tikai pēc tam, kad durvis atkal bija aizvērušās, viņa atviegloti nopūtās.

Septītā nodaļa

Nākamajā dienā viņi sasniedza ceļojuma mērķi -nelielo Kadamonas pilsētiņu kādas upes ielejā uz dienvidaustrumiem no Birmingemas. Kad viņi tur nonāca, sāka satumst. Grāfs uzreiz nedevās uz fabriku, bet iekārtojās tuvējā viesnīciņā, ko sauca par Veivordsparovu un kas nebija ne tuvu tik laba kā iepriekšējā.

Ienesis Arielas ceļojumu somu nelielajā bezgaisa telpā virs virtuves un nolicis to uz nelīdzenā gultas matrača, grāfs neapmierināti paošņāja gaisu. Viņa paša istaba bija mazliet tālāk un droši vien ne labāka par šo.

- Atvaino, ka te ir tādi apstākļi. Cerēju, ka tie būs labāki. Acīmredzot pēc tam, kad fabrika vairs nenesa peļņu, arī pilsētai pienāca grūti laiki.

- Gan jau būs labi, milord.

Viņa taču bija pieredzējusi daudz sliktākus apstākļus. Māja, kurā viņa ar tēvu bija dzīvojusi, bija ļoti nabadzīga, lai gan viņa bija pūlējusies to padarīt jaukāku.

- Palūgšu, lai uznes ūdeni, - teica grāfs. - Varēsi noskalot ceļa putekļus un mazliet atpūsties. Pēc stundas ēdīsim vakariņas. Es tevi pasaukšu.

Viņš neļāva Arielai bilst ne vārda, vienkārši izgāja pa durvīm un devās uz savu istabu. Pēc stundas viņš atgriezās. Viņa mati vēl joprojām bija mitri ņn, krītot pāri baltajai apkaklītei, mirdzēja kā nospodrināts ahāts. Viņš uzmanīgi nopētīja Arielas zilo muslīna kleitu un uz brīdi pakavējās pie meitenes krūtīm. Viņas vēders atkal savādi iekņudējās, un šī sajūta pārņēma visu augumu. Viņai aizrāvās elpa.

- Esi izsalkusi? - pievērsies meitenes sejai, viņš jautāja.

Ariela piespieda sevi pasmaidīt.

- Patiesībā esmu gan. Varbūt ēdiens būs labāks nekā istabas.

Grāfs pamāja.

- Cerēsim.

Par laimi tā arī bija. Viņiem pasniedza ceptu baloža gaļu, Cešīras sieru un sarkano Portugāles vīnu. Grāfs uzturēja patīkamu sarunu par laiku, tuvojošos rudeni un to, kas viņu varētu sagaidīt uzņēmumā.

- Esmu sapratis, ka fabrika ir ļoti bēdīgā stāvoklī, tomēr tieši tādēļ tā varētu nest peļņu nākotnē.

- Vai jums pieder arī citas fabrikas?

- Vēl ne, tomēr vēlētos iegādāties. Vispirms gribu redzēt, kas darāms šeit. Rītdien mēs daudz ko uzzināsim.

- Varu iedomāties.

- Diena sāksies agri - pussešos. Gribu būt fabrikā, kad strādnieki sāks darbu. Nezinu, cik ilgi tur uzturēšos. Vai ar tevi viss būs kārtībā, kamēr es atgriezīšos?

Ariela norija sieru, ko tikko bija košļājusi.

- Kādēļ es nevaru doties līdzi?

Šie vārdi pār viņas lūpām nāca pēkšņi. Viņa pat neapzinājās, ka grasās tos teikt.

- Es nekad neesmu bijusi fabrikā. Man šķiet, ka tas varētu būt interesanti.

Grāfs brīdi šaubījās. Viņš iemalkoja vīnu, tad nolika alvoto kausu uz galda.

- Biznesa darīšanas parasti nav lēdiju aizraušanās.

- Tiesa. Bet mēs abi zinām, ka esmu zemnieka meita, nevis lēdija, un man šķiet, ka zināšanas par ieguldījumiem varētu mani interesēt.

- Pusseši ir diezgan agri.

Viņa pasmaidīja.

- Pirms ierašanās pilsētā es allaž cēlos pirms rītausmas. Tādējādi ieguvu papildus laiku mācībām.

Grāfs vēl mirkli vilcinājās, tad pamāja.

- Labi. Es tevi pamodināšu piecos. Mums būs pietiekami daudz laika, lai aizbrauktu līdz fabrikai.

Ariela pamāja tik aizrautīgi, ka pati pabrīnījās. Bet tad viņu pārņēma nesenās bailes, un smaids izdzisa. Dieva dēļ, kas ar viņu noticis? Diez vai viņai vajadzētu tik daudz laika pavadīt grāfa sabiedrībā. Tomēr viņai gribējās doties līdzi. Viņai ļoti patika uzzināt kaut ko jaunu, un šī bija iespēja to darīt.

Viņi turpināja vakariņot. Ariela juta sev pievērsto grāfa skatienu, un mirgojošajā sveču gaismā likās, ka viņus apņem kāds noslēpumains plīvurs. Grāfs bija ārkārtīgi pievilcīgs -tagad viņa to saprata, viņa neparasto skaistumu papildināja pelēko acu skatiena spēks. Tas it kā apliecināja, ka viņa pasaulē, ko viņš pats radījis, nav neviena cita - tikai viņi.

Kad bija apēsts deserts - silta ābolu kūka ar krēmu, Arielas plaukstas bija sasvīdušas, un saruna apsīkusi līdz atsevišķiem izteiktiem vārdiem. Pieaugošais satraukums plosīja viņas sirdi. Grāfa klātbūtne radīja dīvainu izjūtu sajaukumu, ko viņa nespēja izprast, vienīgais, ko viņa aptvēra, - bailes aug augumā.

Līdz šim viņš bija izturējies kā džentlmenis, bet vai tā būs arī turpmāk? Ja grāfs vēlēsies iegūt viņu, nebūs neviena, kas varētu palīdzēt, neviena, kas atturētu šo vīrieti piepildīt savu iegribu.

Kāpdama augšup pa kāpnēm un juzdama sev aiz muguras grāfa tumšai, drūmai ēnai līdzīgo stāvu, Ariela drebēja. Viņa nervozi apstājās, kad grāfs atvēra guļamistabas durvis.

- Vai vēlies, lai palīdzu tev novilkt kleitu?

Ariela papurināja galvu.

- So ir vieglāk atpogāt. Domāju, ka pati tikšu galā.

Viņa centās nodrošināties pret visu, kas varētu notikt

tālāk, un pasmaidīja.

- Ar labu nakti, milord.

Viņš pat nedomāja iet prom. Tā vietā viņa slaidais melnīgsnējais pirksts viegli pieskārās meitenes zodam. Lēni viņš pielieca galvu un uzspieda lūpas viņas mutei. Tas bija maigs skūpsts, tikai vārs lūpu pieskāriens, tomēr viņas augumam pārskrēja karstas tirpas. Viņas rokas trīcēdamas piespiedās grāfa krūtīm. Tās bija cietas kā akmens, muskuļi zem svārkiem šķita kā uzvilktas stīgas.

Kad viņš atkal iztaisnojās, viņa acis bija satumsušas līdz tērauda nokrāsai.

- Ar labu nakti, Ariela. Dusi saldi.

Kad viņa, paslīdējusi garām grāfam, iegāja savā istabā, kājas šķita dīvaini nejūtīgas, un viņa saprata, ka šonakt diez vai izdosies aizmigt. Viņa grozīsies no viena sāna uz otru un domās par grāfa sniegto maigo skūpstu - tik vieglu, ka viņai nevajadzētu par to uztraukties, tomēr viņa aiz satraukuma tikko spēja elpot.

Sis lūpu pieskāriens biedēja daudz vairāk, nekā tas mežonīgais skūpsts, ko grāfs bija uzspiedis toreiz savā guļamistabā.

Kā jau grāfs bija plānojis, viņi izgāja no viesnīcas vēl pirms saullēkta un devās pretim pelēcīgajam, mazliet iesārtajam horizontam. Viņus apņēma blīva, rāma migla, kas oda pēc putekļiem un dūmiem. Pilsētiņas iedzīvotāji droši vien bija pieraduši pie tās, jo likās, ka viņi, no savām nolaistajām mājām izgājuši bruģētajās ielās, lai dotos uz darbu fabrikā, to pat nepamana.

Pagāja labs brīdis, iekams Ariela, atslīgusi karietes sēdeklī, saprata, kas tas ir par troksni, kas arvien pieņēmās spēkā, līdz beidzot pārvērtās skaļā klaboņā.

- Ak, dievs, tās taču ir viņu kurpes! - viņa tik pārsteigta iesaucās, ka grāfs pasmaidīja.

- Koka tupeles, - viņš teica, un viņa skarbā seja atmaiga.

Savāda pārvērtība, nodomāja Ariela, nu viņš izskatījās jaunāks un neticami pievilcīgs.

- Visi strādnieki tadas valkā. Tas rada pamatīgu troksni, vai ne?

-Jā...

Bet viņu vairs neintereseja koka tupeles. Viņa nespeja novērsties no smaida, kas rotāja grāfa skaisto seju. Ja nu viņš visu laiku tā smaidītu? Ja nu viņš kādreiz arī sāktu smieties? Tas noteikti būtu iznīcinoši. Ariela atrāvās un klusībā lūdzās, kaut viņas sirds pārstātu tik strauji un skali pukstēt, ka gandrīz pārmāca smago koka tupeļu klaboņu.

Kariete piebrauca pie fabrikas - milzīgas ķieģeļu ēkas pilsētas dienvidu nomalē Kadamonas upes krastā.

Viņus savā kabinetā jau gaidīja fabrikas pārvaldnieks Vilbērs Kleibērns - neliela auguma plecīgs vīrietis ar tukliem dzīslotiem vaigiem un kartupelim līdzīgu degunu.

- Prieks jūs redzēt, milord. Mēs visi šeit, Kadamonas fabrikā, ļoti gaidījām jūsu ierašanos.

Viņa vārdi, lai gan izteikti ar smaidu, izklausījās liekulīgi. Bija acīmredzami, ka grāfa ierašanās bija viņam ļoti nepatīkama.

- Tiešām?

Grevils apskatīja mazo, netīro kabinetu un sarauca pieri. Atšķirībā no Džonatana Vipla kārtīgā biroja telpām Kleibērna kabinets izskatījās tikpat juceklīgs kā tā saimnieks. Uz apbružātā rakstāmgalda mētājās papīru kaudzes, bet grīdu klāja tik biezs vilnas pūku un netīrumu slānis, ka pat vislabākajai kalpotājai būtu nepieciešama nedēļa, lai to sakoptu. Nevīžīgās drēbes izskatījās tā, it kā būtu valkātas vismaz divas nedēļas, un Arielai viņš neiepatikās no pirmā acu uzmetiena.

Grevila pierē iegūla arvien dziļākas rievas, un Ariela klusībā priecājās par šo neapmierināto skatienu, jo bija pārliecināta, ka zina, ko grāfs domā.

- Man, mister Kleibērn, patīk kārtība. To es prasu pirmām kārtām no uzņēmuma vadības. Ja jūs vistuvākajā laikā neatrisināsiet šo problēmu, nāksies meklēt citu darbu.

Vīra gaļīgie vaigi nobālēja, bet viņa degungals izskatījās sarkans un uztūcis. Arielas tēva deguns bija izskatījies tieši tāpat, un viņai šķita, ka Vilbērs Kleibērns, iespējams, nodevies dzeršanai.

Tuklais vīrelis pūlējās saņemties.

- Jūs droši vien gribēsiet te visu apskatīt, - viņš mazliet īgni noteica.

- Tieši tādēļ es esmu šeit.

Grevils pievērsās Arielai.

- Vēlaties mani uzgaidīt šeit vai karietē?

Viņa jau bija šeit. Viņai arī gribējās visu redzēt savām acīm.

- Es labprāt pievienotos jums, milord, ja vien jūs neiebilstat. Kā jau teicu, nekad neesmu bijusi tekstil-fabrikā. Man gribētos uzzināt, kā tā strādā.

Pēc īsa mirkļa grāfs pamāja.

- Kā vēlaties. Bet es brīdinu, ka varat sabojāt savu skaisto kleitu.

Šis kompliments pārsteidza, jo tā taču bija tā pati zilā kleita, kas viņai bija mugurā vakar pie vakariņu galda. Ariela mēģināja uzminēt, vai grāfs nav vēlējies norādīt, ka viņš maksājis par šo kleitu.

- Es būšu uzmanīga.

- Baidos, ka man jūs jābrīdina, - ierunājās Kleibērns. - Te nekas vairs nav kā agrāk. Kā jau zināt, peļņa samazinājusies. īpašnieks vairs neinteresējās par fabriku un tā nonākusi nožēlojamā stāvoklī.

Grāfs vienkārši paraustīja plecus.

- Kas vienam slikti, otram - labi. Iesim?

Kleibērns rādīja viņiem ceļu, ar acs kaktiņu vērodams

Arielu. Viņa zināja, ka pārvaldnieks mokās neziņā, kādas ir viņas attiecības ar grāfu.

Tā kā Ariela pati nebija par tām pārliecināta, bija grūti viņam kaut ko pārmest.

Drūma vieta, nodomāja Džastins. Visur bija redzami atkritumu kalni un netīrumu kaudzes, bet putekļainajā gaisā bija grūti elpot.

Pirmo stāvu lielākoties aizņēma milzīgs rats, kas darbināja visu fabriku. To grieza ūdens, ko ņēma no aizsprosta. Rats radīja neciešamu troksni, bet apkārt valdīja briesmīga nekārtība.

Uzkāpuši pa ļodzīgajām kāpnēm otrajā stāvā, viņi ieraudzīja tādu pašu ainu - putekļus un drazas, kuru vidū atradās vērpjamo iekārtu rindas, starp kurām steidzīgi rosījās strādnieki.

Nepatīkami pārsteigts par pārpildīto telpu un neciešamajiem darba apstākļiem, Džastins pievērsās Arielai, kas klusēdama stāvēja viņam līdzās.

- Varbūt tev labāk atgriezties karietē, - viņš klusi noteica.

- Es gribu visu redzēt, - stūrgalvīgi papurinājusi galvu, atteica Ariela.

- Esi pārliecināta par to?

-Jā.

Džastins neiebilda. Ja viņa vēlējas iet līdzi, lai notiek. Taču viņš ievēroja, cik ļoti Arielu ietekmē nožēlojamais strādnieku stāvoklis. Tad viņš atkal pievērsās fabrikai un uzdeva Vilbēram Kleibērnam neskaitāmus jautājumus, bet atbildes padarīja viņu arvien drūmāku.

Viņi uzkāpa arī trešajā stāvā. Te sievietes un vīrieši pārvērta apakšējos stāvos savērpto dziju dažādos vilnas audumos.

Džastins izberzēja acis, uz mirkli ilgodamies, kaut nekad nebūtu iesaistījies šai darījumā. Visur, kur vien viņš pavērsa skatienu, strādāja cilvēki, kam nācās elpot putekļaino gaisu un kuru sejās bija vērojams izmisums.

- Te ir tik tumšs, - čukstam līdzīgā balsī ierunājās Ariela. - Vai tad te nevarētu iebūvēt vairāk logu?

Džastins pie sevis nolamājās, ka ļāvis Arielai te ienākt. Šī vieta noteikti nebija piemērota lēdijai, un, lai kāda arī nebūtu viņas izcelšanās, Ariela bija lēdija. Taču viņa bija vēlējusies redzēt fabriku, un Džastins apbrīnoja viņas vēlmi apgūt ko jaunu.

- Fabrikai jābūt tādai, - viņš teica. - Ja mašīnas neatrodas enerģijas avota tuvumā, rodas problēmas.

Viņš pievērsās logu rūtīm, kam vajadzētu laist cauri saules gaismu.

- Vairāk gaismas mēs iegūsim, vienkārši nomazgājot šos logus.

Viņš skarbi paskatījās uz Vilbēru Kleibērnu.

- Ja nu esam galā, es uzrakstīšu to darbu sarakstu, kas tuvākajā laikā jāpaveic. Pirmām kārtām te viss jāsakopj -sākot ar pirmo stāvu un beidzot ar trešo. Šos logus ieskaitot.

- Bet tam būs vajadzīgas vairākas dienas, milord. Fabrika jau tagad nonākusi naudas grūtībās. Mēs nevaram atļauties atraut strādniekus no darba uz tik ilgu laiku.

- Tā kā fabrika pieder man, es izlemšu, ko mēs varam un ko nevaram atļauties. Jūs, mister Kleibērn, tikai izpildīsiet manas pavēles.

Kleibērns izskatījās vīlies.

- Jā, milord.

Džastins vēlreiz palūkojās apkārt.

- Cik strādnieku te nodarbināti?

- Divi simti, milord, ieskaitot dzirnavu būvētājus, mehāniķus, uzraugus un vadītājus.

- Redzēju, ka te strādā arī bērni.

- Apmēram trīsdesmit, milord. Viņi sasien pārtrūkušos pavedienus, atšķiro bojātos un papildina izejvielu krājumus. Tikai bērni ir pietiekami mazi augumā, lai varētu to paveikt.

- Cik stundas dienā viņi strādā?

Kleibērns sarauca pieri.

- Cik stundas? Bet... viņi strādā tāpat kā pārējie -apmēram desmit stundas dienā. Vismaz nav laika blēņām.

Džastins palūkojās uz Arielu, kuras acis aizdomīgi mirdzēja.

- Domāju, šodienai pietiks, mister Kleibērn. Pēcpusdienā es atbraukšu vēlreiz un atnesīšu solīto darbu sarakstu. Līdz tam es gribētu apskatīt uzņēmuma virsgrāmatas. Lai kalpotājs tās aiznes uz manu karieti.

Kleibērns pamāja.

- Tiks darīts, milord.

Ariela stāvēja un vēroja darbu, ko veica dučiem cilvēku. Kad Džastins satvēra viņas roku, lai vestu atpakaļ uz karieti, Ariela salēcās. Izejot ārā, saulē, viņa dziļi ieelpoja svaigo gaisu.

Džastins sarauca pieri.

- Nevajadzēja ļaut tev tur iet iekšā.

Viņš apstājās līdzās karietei, lai sagaidītu virsgrāmatas.

- Drūma vieta.

Ariela vienkārši papurināja galvu.

- Es nenožēloju, ka atbraucu. Domāju, ka mana dzīve laukos bija briesmīga. Tagad redzu, ka citiem klājas vēl grūtāk.

Džastins, vēl joprojām nespēdams aptvert nožēlojamos apstākļus, kādi valdīja fabrikā, ar roku saglauda matus.

- Iegādājos šo uzņēmumu, jo esmu pārliecināts, ka šai nozarei ir nākotne. Ticēju, ka, veicot dažus uzlabojumus, fabrika nesīs milzīgu peļņu. Bet es nekad...

Viņš iztaisnojās, it kā vēlēdamies atvairīt emocijas, kas viņu pārņēma.

- Kaut kas jādara. Tādos apstākļos cilvēki nevar pilnvērtīgi strādāt.

Ariela pacēla galvu un paskatījās Džastinam acīs.

- Varbūt labi, ka tieši tu iegādājies šo uzņēmumu. Varbūt tev izdosies to saglābt.

Lūgumu viņas balsī nevarēja nepamanīt. Viņš dobji nokremšļojās un paskatījās sāņus.

- Jā, jebkuri uzlabojumi nākotnē nesīs peļņu.

Ariela paskatījās atpakaļ uz dzirnavām, uz dūmiem,

kas vijās ārā no skursteņa.

- Ko tu darīsi?

Džastins pagaidīja, kamēr atnesa trešo kaudzi virsgrāmatu, tad palīdzēja Arielai iekāpt karietē un beidzot pats iekāpa tajā.

- Kā jau teicu, vispirms panākšu, ka te viss tiek satīrīts. Cilvēki daudz labāk strādā, ja apkārt valda tīrība un kārtība.

- Un? - nepacietīgi mudināja Ariela.

- Un es neredzu nekādu iemeslu, kādēļ bērniem šeit būtu jāstrādā tik garas stundas. Ja viņu palīdzība šeit patiešām ir nepieciešama, mēs panāksim, ka viņu darba diena būs īsāka.

Arielas domīgais skatiens pauda atzinību.

- Viņu vecākiem vajadzīga bērnu nopelnītā nauda. Domāju, ka tas ir labs risinājums.

- Nākotnē plānoju fabrikā bez vilnas ražot arī kokvilnu. Tas nozīmē, ka būs vajadzīgi vēl daudzi citi audēji. Tā kā maksā par padarīto, daži varēs strādāt mājās, tas ir, ja apstākļi mājās būs tam piemēroti - lai gan, cik esmu redzējis līdz šim, tādu nebūs.

Arielas acis vēl vairāk iemirdzējās.

- Bet tu tos varētu uzlabot, vai ne?

- Jā. Uzbūvējot ne pārāk dārgus mājokļus.

- Jādomā, milord, ka šāda plāna realizācija uzlabos gan strādājošo morālo stāvokli, gan darba ražīgumu.

Džastins vēroja noplukušās, pussabrukušās būdas, kurās dzīvoja strādnieku ģimenes.

- Domāju, ka tev taisnība.

Ariela viņam veltīja tik burvīgu smaidu, ka šķita -karietē iespīdējis saules stars.

Pats to neapzinādamies, Džastins smaidīja pretim -viņš to darīja tik reti, ka sāka sāpēt mutes kaktiņi. Tad smaids lēnām izdzisa. Viņš gribēja šo meiteni iedabūt gultā, bet nevēlējās, lai Arielai rastos nepareizs iespaids par viņu. Viņš bija tāds, kāds bija, nevis augstsirdīgs labdaris. Viņai būs jāiemācās to saprast.

- Tu domā, ka šīs izmaiņas būs uz labu.

- Protams.

Bet Ariela turpināja smaidīt, it kā aiz tā slēptos vēl kaut kas.

- Es to nedarīšu, lai būtu žēlsirdīgs pret šiem cilvēkiem. Es to darīšu, lai nopelnītu vairāk naudas.

- Jā, milord, - viņa teica, un smaids viņas sejā lēnām pazuda.

- Es tikai gribēju pārliecināties, ka tu to saprati.

Ariela tikko jaušami pamāja ar galvu. Viņa vairs neko

neteica un pievērsās ainavai aiz loga.

Džastins atslīga ādas sēdeklī un aizvēra acis, pūlēdamies aizmirst to mirdzošo, apburošo smaidu, kas viņu bija tā iepriecinājis.

Smaidu, ko Ariela viņam bija veltījusi, jo domāja, ka viņš to patiešām pelnījis.

Grāfs todien vēlreiz devās uz fabriku un neatgriezās līdz pat vēlam vakaram. Nākamajā dienā viņi aizbrauca no Kadamonas un devās mājup. Lielākoties lords Grevils klusēja. Ariela domāja, ka viņš līdz vēlai nakts stundai strādājis, pētot virsgrāmatas. Zem viņa acīm bija redzami tumši loki, un viņa sejā jautās neliels nogurums.

Vairākas stundas Džastins bija tik dziļi iegrimis domās, ka Arielai šķita, - grāfs aizmirsis par viņas klātbūtni.

- Par ko jūs domājat? - nespēdama izturēt šo klusumu, viņa beidzot iejautājās.

Grevils pacēla galvu un ilgi mirkšķināja acis, it kā pūlēdamies aptvert, kur atrodas.

- Ja godīgi, domāju par fabrikas virsgrāmatām. Cerēju tās pārskatīt, kad atgriezīsimies viesnīcā, bet tas nozīmētu, ka atkal pusi nakts negulēšu.

- Ko tieši jūs darāt?

- Pārbaudu rēķinus. Skaitu, kas būtu nepieciešams, lai veiktu iecerētās pārmaiņas.

Arielas acis iemirdzējās.

- Ja jau tā, atļaujiet - es jums palīdzēšu.

Viņš papurināja galvu.

- Nespēju iedomāties...

- Kāpēc ne? Jūs jau zināt, ka man padodas rēķināšana. Varētu jums aiztaupīt daudz laika.

Džastins tik uzmanīgi viņu nopētīja, ka Ariela ar pūlēm varēja nosēdēt. Varbūt nevajadzēja piedāvāt palīdzību. Tas nozīmētu līdz vēlai stundai strādāt kopā ar grāfu, atrasties diviem vien viņa istabā. Zinot, ko grāfs varētu darīt, situācija bija bīstama.

- Tu teici, ka proti ātri reizināt un dalīt, - viņš teica, atstādams Arielas jautājumu bez atbildes. - Kā tev tas izdodas?

Ariela pasmaidīja.

- Vienotas formulas nav. Tā ir vairāku viltību kombinācija. Viss atkarīgs no konkrētajiem skaitļiem. Lai sareizinātu kādu skaitli, piemēram, ar divdesmit pieci, skaitlis jāizdala ar četri un jāpievieno vajadzīgais skaits nuļļu.

- Piemēram?

- Piemēram, divdesmit astoņi reiz divdesmit pieci. Vienkārši izdali divdesmit astoņi ar četri - tas ir septiņi -un pievieno nulles. Septiņdesmit acīmredzami ir par maz. Tātad atbilde ir septiņi simti.

Džastins pie sevis veica aprēķinus un atplauka smaidā.

- Tas tik ir triks!

- Vai zināt, kā visātrāk sareizināt divciparu skaitli ar vienpadsmit?

- Nē, bet noprotu, ka tu man to pastāstīsi.

- Piemēram, divdesmit četri reiz vienpadsmit. Starp divi un četri iedomājamies atstarpi, saskaitām abus ciparus - tas ir seši - un ieliekam šo ciparu pa vidu. Atbilde ir divi simti sešdesmit četri. Protams, jāņem vērā, ka abu ciparu summa var būt arī divciparu skaidis. Piemēram, trīsdesmit astoņi reiz vienpadsmit būs četri simti astoņpadsmit.

Grāfs paliecās uz priekšu.

- Ak, dievs - kāršu spēlē ar tevi būtu grūti.

Ariela šķelmīgi pasmaidīja.

- Varbūt kādreiz uzspēlēsim.

- Skolā taču tev kārtis spēlēt nemācīja, vai ne?

- To man iemācīja mana labākā draudzene Kasandra Ventvorta. Man vislabāk patīk spēlēt loo, bet es prom arī vistu, roujje et noir un makao. Ja mēs uzspēlētu, ceļojums vairs neliktos tik garš.

Džastins paklakšķināja mēli.

- Vai tava draudzene Kasandra iemācīja arī blēdīties?

- Protams, Kitai patika spēlēt. Viņas pamātei tas ļoti riebjas, tādēļ Kita izmanto jebkuru iespēju uzspēlēt.

- Tavas vēstules apliecina, ka sākumā šī meitene tev ne visai patika.

Ariela pasmaidīja.

- Sākumā ne. Bet Kita nemaz nav tāda, kā sākumā šķiet. Viņas vecāki neliekas par meiteni ne zinis. Viņa slikti uzvedas tikai tādēļ, lai pievērstu vecāku uzmanību.

Viņa paskatījās ārā pa logu, bet nepievērsa redzamajai ainavai nekādu uzmanību.

- Viņa ir mana vienīgā draudzene, un man viņas ļoti pietrūkst.

Grāfs neatbildēja, bet viņa skatiens bija pārdomu pilns. Varbūt tādēļ, ka Kasandra Ventvorta bija augstākās sabiedrības dāma. Ja tā, viņas vairs nevarēs būt draudzenes, ja viņš Arielu padarīs par savu mīļāko.

Ariela turpināja klusēt, un viņas labais noskaņojums izplēnēja. Viņa bija piedāvājusi šovakar palīdzēt, un, lai gan grāfs vēl nebija devis atbildi, viņš varēja tam piekrist.

Ko teiktu Filips, ja uzzinām, ka viņa ar grāfu atrodas viņa guļamistabā? Līdz šim Filips bija samierinājies, ka viņa bez pavadoņa uzturas lorda Grevila mājā. JSet - ja nu viņš uzzina, ka viņi divatā braukuši uz Kadamonu?

Tā nebija mana doma, Ariela sevi mierināja. Kamēr vien viņa būs atkarīga no grāfa naudas, viņš varēs rīkoties pēc sava prāta. Turklāt viņai nebija ģimenes, nebija naudas un nebija, kurp iet.

Ak, Filip, ko lai es iesāku?

Atbildes nebija, un pievilcīgā Filipa seja viņas atmiņā pamazām izgaisa. Viņas prāts pievērsās slaidajam, draudīgajam vīrietim, kas sēdēja viņai pretim. Ariela atcerējās maigo skūpstu, ko grāfs viņai bija dāvājis, un dīvaino sajūtu pakrūtē, ko šis skūpsts bija radījis. Ja viņi paliks divatā vienā istabā, kas notiks tālāk?

Ariela paskatījās grāfa stingrajā, kā akmenī izkaltajā sejā, un vēderā atkal kaut kas iekņudējās. Viņa nevarēja saprast, - tās bija bailes vai priekšnojautas.

Astotā nodaļa

Pēcpusdienā viņi spēlēja kārtis, un, lai gan grāfu nebija viegli pieveikt, Ariela guva arvien vairāk punktu, un Grevils šķita ar to apmierināts. Ariela laiku pa laikam atkal pievērsās grāfa sejai un domāja, cik ļoti šie pievilcīgie sejas panti atšķiras no Filipa sejas.

- Kad atgriezīsimies, vai jums nebūs iebildumu, ja izgriezīšu jūsu siluetu, milord?

Džastins izbrīnā sarauca uzacis.

- Siluetu?

- Es to iemācījos skolā. Man tas gluži labi izdodas. Grāfa mutes kaktiņi savilkās smaidā. Viņš bija tik

garš, ka iztaisnojoties viņa galva allaž gandrīz sniedzās līdz karietes griestiem.

- Jāsāk domāt, ka jums padodas itin viss, mis Samersa.

- Tad jūs man ļausiet?

- Jāatzīst, ka tas ir dīvains piedāvājums. Nevaru atcerēties, ka kāds man ko līdzīgu būtu jebkad piedāvājis.

- Neviens? Bet noteikti ir kāds, kas mīluprāt glabātu to kā dārgumu.

Grāfa skatiens pievērsās logam, un Ariela pamanīja, cik viņš pēkšņi izskatījās nelaimīgs.

- Baidos, ka ne.

- Kādu laiku jūs dzīvojāt kopā ar savu vecmāmiņu. Vai viņa vairs nav starp dzīvajiem?

Viņa vaibsti atmaiga.

- Jā, viņa ir dzīva, lai gan gadiem ilgi neesmu viņu redzējis. Es, protams, rūpējos par viņas finansiālo nodrošinājumu un mēs paretam sarakstāmies.

- Kad siluets būs gatavs, mēs viņai to nosūtīsim.

Viņš uzmanīgi nopētīja Arielu.

- Ja tu tā vēlies.

Ariela pasmaidīja.

- Tiklīdz atgriezīsimies mājās. Varbūt, sēžot kamīna gaismā.

Viņa aukstajās pelēkajās acīs kaut kas izmainījās. Viņa skatiens vispirms pievērsās Arielas kaklam, tad slīdēja pāri pleciem un uz mirkli pakavējās pie meitenes krūtīm. To galiņi sastinga un dīvaini skrāpējās un kņudēja pret kleitas audumu.

Ariela iedomājās par savu piedāvājumu palīdzēt, iedomājās, kā viņi abi atrodas vienā istabā, kā šīs caururbjošās acis slīd pāri viņas augumam - tāpat kā tagad, -un šajā mirklī viņa saprata, ka pieļāvusi milzīgu kļūdu.

Džastins turēja durvis, kamēr Ariela iegāja istabā, ko viņš bija noīrējis Kingsvejas viesnīcā, kur viņi bija apmetušies jau iepriekš un kas atradās tieši pusceļā uz Londonu. Izlēmis pieņemt Arielas palīdzību pārskatīt virsgrāmatas, viņš bija pavēlējis ienest istabā vēl vienu galdu. Uz tā atradās atvērta fabrikas virsgrāmata, tur bija arī tinte un spalva, ko apspīdēja vāja eļļas lampas gaisma.

- Protu novērtēt tavu palīdzību, - viņš teica. - Pa abiem mēs to paveiksim pāris stundās.

- Priecājos, ka varu palīdzēt, milord.

Grāfs noskatījās, kā Ariela, pūlēdamās neskatīties uz viņu un varonīgi cenzdamās apslāpēt nervozitāti, pieiet pie galda. Tomēr viņu piemuļķot Arielai neizdevās. Kopš ienākšanas istabā viņas skatiens bija kā piekalts gultai un viņas uztraukums arvien pieauga.

Džastins arī paskatījās uz to pusi, ieraudzīja tīros palagus un mīksto dūnu pēli un viņa augumu pārņēma neciešamas alkas. Kopš aizbraukšanas no Londonas viņa tieksme pēc Arielas bija desmitkāršojusies. Pat vienkāršs skatiens, nejaušs pieskāriens uzjundīja viņa asinis. Viņa alkas pēc Arielas jau līdzinājās apsēstībai.

Tomēr viņš vēl joprojām nebija tuvāk savam mērķim kā iepazīšanās dienā.

Stāvēdams dažus soļus tālāk un paskatīdamies uz skaitļu rindām, Džastins nopūtās. Ar varu iedabūt viņu gultā viņš noteikti nedrīkstēja. Viņš to nenodarītu nevienai sievietei un šai noteikti ne. Pavadījis ar Arielu kopā vairākas dienas, Džastins izjuta pret viņu arvien lielāku cieņu. Viņa bija laipna un uzmanīga, gudra un taisnprātīga - šīs īpašības viņš bija nojautis, jau lasot viņas vēstules.

Taču viņa bija arī tik piesardzīga un atturīga, cieši nolēmusi turēties pa gabalu.

Tomēr viņai pilnībā tas neizdevās. Kā jau bija teicis Kleitons Hārkorts, viņā bija kaut kas tāds, kas piesaistīja sievietes. Varbūt tā bija noslēpumainība vai arī plēsoņa daba.

Un vēl bija Arielas dotais solījums. Viņš bija pamanījis, cik lielu uzmanību viņa pievērsa dotā vārda turēšanai. Viņa tā arī rīkosies, par to viņš nešaubījās, tomēr vēlējās, lai viņa atdotos tādēļ, ka pati tā vēlas. Džastins nevēlējās viņu turēt pie vārda.

Klusām viņš piegāja pie galda, kur strādāja Ariela; viņas gaišā galva bija noliekusies pār atvērto grāmatu, slaidie pirksti slīdēja pāri skaitļu rindām, lūpas kustējās līdzi, kad viņa skaitīja, reizināja un atņēma. Viņas mati bija tikpat gaiši kā šķiedras, ko fabrikā pārvērta audeklā, bet kakla āda tik maiga kā rozes ziedlapiņas. Viņam tik ļoti gribējās uzspiest šim kaklam savas lūpas, ar pirkstiem pieķerties spožajām zeltainajām cirtām un izšķetināt no tām matadatas.

Cik gan muļķīgi un smieklīgi tā domāt, tomēr viņš nespēja apslāpēt šīs emocijas. Viņš juta Arielas maigo smaržu, gandrīz sajuta viņas ādas zīdainumu. Viņa augumu pārņēma spējš karstuma vilnis, muskuļi saspringa.

Klusi nolamājies, viņš pateicās dievam, ka mugurā ir svārki, kas sniedzas pāri gurniem, un devās pie sava galda.

Viņš nokremšļojās, un Ariela, izdzirdējusi viņa balsi, satrūkās.

- Esmu uzrakstījis visu, ko vēlētos mainīt.

Viņa pacēla acis. Uz brīdi šķita, ka viņa nesaprot, jo bija iegrimusi darbā. Viņš pasniedza papīru ar skaitļiem, un Ariela to nolika sev priekšā.

- Vai zini, kā veikt aprēķinus?

- Domāju, ka jā. Šie skaitļi jāpareizina ar tiem, kas redzami pa kreisi. Tas neaizņems daudz laika.

Viņi abi ķērās pie darba. Diemžēl Arielas klātbūtnē viņam bija grūti koncentrēties. Uzdevums, kas būtu paveicams pāris minūtēs, prasīja pusstundu. Ariela strādāja daudz veiklāk, un viņš tai pasniedza vēl vienu kaudzi dokumentu.

Viņi pabeidza darbu gandrīz vienlaikus, Džastins nolika spalvu un paberzēja nogurušo kaklu.

Ariela paskatījās uz viņu un pasmaidīja.

- Nemaz nebija tik slikti. Patiesībā man pat patika.

Viņa mute savilkās tikko jaušamā smaidā.

- Tiešām? Man pašam uzdevums šķita neinteresants, taču, reiz pabeigts, tas sniedz pietiekami daudz informācijas, lai varētu turpināt darbu. Mani pārņem prieks, kad redzu, ka plāni piepildās. Tieši tādēļ bizness ir tik aizraujošs.

Piecēlies no krēsla, viņš piegāja pie Arielas.

- Paldies par palīdzēšanu.

Viņš pūlējās neievērot, cik viņa bija skaista lampas gaismā, cik burvīga bija bedrīte zodā un vaigu līnija.

- Kā jau teicu, man tas patika.

Viņš atradās tuvāk, nekā sākumā šķita. Roka pati cēlās pieskārienam. Ar pirkstu viņš pārvilka Arielas zodam.

- Varbūt man būs jāmaksā tev pastāvīga alga, - viņš teica.

Ariela paskatījās viņam acīs un nervozi aplaizīja lūpas.

- Jā... - tikko dzirdami viņa noteica. - Varbūt vajadzētu.

Viņa bija garāka nekā citas sievietes, kuras viņš pazina. Viņam tas patika - viņi viens otram šķita tik piemēroti, -patika viņas slaidais augums. Negaidīti viņš satvēra vienu matu cirtu un atglauda to no meitenes deniņiem.

- No otras puses, ir daudz interesantākas lietas, ko es vēlētos tev uzticēt. Daudz patīkamākas nekā darbs.

Ariela samirkšķināja acis, taču nepakustējās, lai izvairītos. Džastins domāja, ka nekad nav redzējis tik zilas acis un tik maigi rozā lūpas. Viņam tās bija jānoskūpsta. Viņš nespēja atturēties - tik ļoti viņš to vēlējās. Maigi viņš pacēla meitenes zodu - tik uzmanīgi, tik mīļi - un pieskārās ar lūpām viņas mutei. Ariela sastinga, taču tikai uz mirkli; tad viņas plaksti aizvērās un lūpas padevās.

Skūpstīdams viņu arvien aizrautīgāk, ar mēli kutinādams viņas lūpas un mutes kaktiņus, aicinādams to pavērties tālākai baudai, Džastins ievaidējās. Arielas pirksti ieķērās viņa svārku adokos, un viņš juta, ka meitene dreb. Viņas lūpas padevās, un Džastins pūlējās apslāpēt vēlmi piespiest viņu sev cieši klāt. Tā vietā viņš maigi turēja Arielu savos apskāvienos, izbaudīja skūpstu un pūlējās panākt pilnīgu padevību.

Viņa ļāvās lēni, negribīgi, pamazām ļaudama grāfa mēlei ielauzties viņas mutē un klusi iešņukstēdamās. Viņš bija gatavs iegūt šo meiteni - alkas bija daudz spēcīgākas par tām, ko viņš izjutis agrāk. Viņa roka uzmeklēja meitenes krūti un satvēra to, rotaļājās ar krūšu galiņu, kas pēc pieskāriena kļuva ciets kā rieksts. Viņš to viegli saspieda, un Arielu pārņēma trīsas. Mīļi un maigi glāstīdams, viņš pievērsās otrai krūtij. Uz brīdi Ariela sastinga, tad pūlējās izrauties.

- Mierīgi, mīļā.

Džastins atkal viņu noskūpstīja, glāstīja, vēlējās radīt uzticēšanos. Viņš maigi spēlējās ar piebriedušo krūti, novērtēja tās apmērus, apaļās formas un vēlējās, kaut viņai mugurā nebūtu kleitas un viņš varētu izbaudīt meitenes gludo, silto ādu.

Kad viņš pieskārās meitenes gurniem un pievilka viņu vēl tuvāk sev klāt, Ariela nodrebēja. Ariela noteikti juta viņa kaisles pārņemto augumu, saprata, ko tas nozīmē, jo viņas ķermenis saspringa.

- Viss kārtībā, mīlā, - viņš maigi ierunājās. - Es tev nenodarīšu pāri.

Tomēr viņas augums nepakļāvās, un Ariela pūlējās izrauties brīvībā. Lēni, negribīgi viņš to palaida vaļā.

Ariela atrāvās kā izbiedēta stirna.

- Tev ne no kā nav jābaidās, - viņš mierīgi teica, lai gan nemaz tik mierīgs nejutās. - Tas, kas notiek starp mums, ir tik dabiski starp vīrieti un sievieti. Ar laiku tu iemācīsies priecāties par to.

Viņa noraidoši nopūtās.

- Nē, - viņa nočukstēja un papurināja galvu. - Es atradīšu citu veidu, kā jums atmaksāt parādu.

- Es vēlos tevi, Ariela. Varbūt tu neesi gatava to atzīt, tomēr domāju, ka arī tu mani gribi.

- Nē! Es ne... - viņa aplaizīja lūpas. - Es to negribu. Es nevēlos būt jūsu mīļākā. Es... Es iešu pie Filipa, izstāstīšu viņam patiesību. Filips man palīdzēs - es zinu, ka viņš man palīdzēs.

Izdzirdot Mārlina vārdu, Džastinu pārņēma niknums, kas apslāpēja kaisli. Kaklā sakāpa rūgts kamols.

- Mārlins tev palīdzēs? Un tu tam tici? Mārlins bez sirdsapziņas pārmetumiem ievilks tevi gultā un tad vienkārši izmetīs uz ielas.

Viņa lepni pacēla galvu, un bedrīte viņas zodā kļuva vēl redzamāka.

- Es neesmu Filipam vienaldzīga!

- Filipam neviens nerūp, tikai viņš pats.

- Viņš ir bijis laipns pret mani. Viņš bija mans draugs.

- Viņš vēlas tevi ievilkt gultā. Un viņš darīs visu, lai tā notiktu.

Arielas slaidie pirksti savilkās dūrēs.

- Ja tā, tad jūs abi esat ļoti līdzīgi. Tu vēlies mani padarīt par savu mīļāko. Ja arī viņš to vēlas, tad - kāda atšķirība?

Neapzināti Džastins paspēra soli viņai tuvāk. Ariela atkāpās.

- Es tevi nepametīšu, Ariela. Ja mūsu attiecības nonāks līdz dabiskām beigām, es tev nopirkšu nelielu māju pilsētā - vai laukos, ja tev tā gribēsies. Es tev piešķiršu naudu, ar kuru tev pietiks gadiem ilgi. Mārlins tā nekad nedarītu.

Viņš nekad agrāk par to nebija domājis, bet nu, reiz to izteicis skaļi, viņš aptvēra, cik tas loģiski.

- Tev nav lielas izvēles, Ariela. To tu droši vien saproti. Tu varēji palikt fermā, apprecēt kādu jauku zemniekpuisi, bet to tu nevēlējies.

- Es gribēju kļūt par lēdiju.

- Tu gribēji valkāt dārgas drānas un rotas, braukt greznā karietē. Es tev varu to dot un pat vēl vairāk.

Ariela neko neteica, taču viņas jaukajās zilajās acīs sariesās asaras.

- Gan es atradīšu izeju, - viņa čukstēja. - Gan es samaksāšu parādu.

Dusmas atgriezās ar jaunu sparu un apslāpēja sāpes, ko viņš nevēlējās izjust. Tās radīja aukstumu un drūmas priekšnojautas. Viņa ilgojās pēc Mārlina - vīrieša, kas viņu izmantos un tad ar nicinājumu pametīs. Viņa izvēlēsies Mārlinu un nevis viņu - tāpat kā reiz Margareta.

Aukstums pieņēmās spēkā, viņam sala līdz kaulam. Džastins veltīja Arielai stindzinošu skatienu. - Tev patika, kad mēs skūpstījāmies, Ariela. Tev patika, kad es pieskāros tavam augumam.

Sārtums ielija Arielas vaigos.

- Tavs augums saka “jā”, dārgumiņ. Pat ja tavs prāts saka “nē”.

- Tu esi velns, Džastin Ros. Velns cilvēka izskatā.

Šie vārdi sāpēja. Džastins bija pārsteigts, ka juta to. Viņš bija domājis, ka sen apglabājis jebkādas emocijas. Viņš atguva savaldīšanos - vēsa izturēšanās bija labākais vairogs, ko viņš labprāt izmantoja.

- Varbūt tev taisnība, - viņš piekrita. - Tam patiešām nav nozīmes. Agrāk vai vēlāk es tevi iegūšu. Rēķinies ar to, dārgā.

Ariela saknieba lūpas. Džastins pamanīja, ka tās trīc. Pagriezusies viņa cēli devās uz durvīm, atrāva tās un izgāja no istabas. Nolamājies Džastins sekoja viņai un palika gaitenī, kamēr bija pārliecināts, ka Ariela pazūd savas istabas drošībā.

Velna milti! Iegājis atpakaļ savā guļamistabā, Džastins aizcirta durvis. Viņš nebija domājis to visu teikt, viņš negribēja, lai kas tāds notiktu. Kas notiek? Kā viņa tik viegli spēja panākt, ka viņš zaudē savaldīšanos?

Viņš bija gribējis Arielu tikai noskūpstīt, neko citu. Taču, apskāvis meitenes plecus, viņš zaudēja paškontroli.

Nevarētu teikt, ka viņam nepatika tas, kas tikko bija noticis. Aizvēris acis, viņš vēl joprojām izjuta Arielas maigās lūpas, kluso apmierinājuma nopūtu, kad viņš pieskārās viņas krūtīm.

Tu esi velns, Džastin Ros.

Acis samiedzās, vārdi izrādījās tik nežēlīgi, tik pārsteidzoši sāpīgi - jo tos bija teikusi viņa. Tie izraisīja sāpīgas atmiņas, ko viņš sen bija uzskatījis par mirušām. Atmiņas par tēvu, par septiņus gadus vecu zēnu, kurš savu tēvu uzskatīja par dievu.

- Tu esi velna radījums, - bija teicis viņa tēvs. - Izabe-lai vajadzēja tevi noslīcināt upē kā negribētu kucēnu.

Agrāk viņa vecāki bija strīdējušies, māte lūdzās, lai grāfs dod viņai vairāk naudas. Izabelai arvien vajadzēja vairāk naudas.

Džastins skatījās tēvam acīs un redzēja tur riebumu, kādu tēvs pret viņu izjuta un pat necentās noslēpt; tad viņš vienkārši pagriezās un aizskrēja, un viņa sirds vai lūza no sāpēm. Toreiz viņš neko neteica, un arī vēlāk viņš bija iemācījies apslāpēt emocijas, līdz vispār vairs neko nejuta. Tā bija vieglāk. Vieglāk un drošāk. Pēc kāda laika viņš nespēja atcerēties, vai jebkad vispār kaut ko ir izjutis.

Džastins klusi nopūtās. Parasti viņš nezaudēja savaldīšanos. Gadiem ilgi viņš bija mācījies kontrolēt sevi. Viņam nepatika, ka Arielai kaut kādā veidā bija izdevies salauzt aizsardzības sienu, ko viņš tik cītīgi bija būvējis.

Viņš sāka soļot šurpu turpu no vienas paklāja malas līdz otrai. Rīt viņi atgriezīsies Londonā. Viņi atgriezīsies tumšajā drūmajā Brūkstrītas mājā, kur turpinās dzīvot katrs savu dzīvi. Viņš bija cerējis, ka nelielais ceļojums samazinās attālumu starp viņiem, tomēr šķita, ka mērķis vēl vairāk attālinājies.

Pacietību, viņš sev atgādināja. Pacietība^ kādu viņš līdz šim bija izrādījis, bija daudz palīdzējusi. Šonakt viņš bija izjaucis visu, ko līdz šim bija sasniedzis, taču viņš bija teicis taisnību - Arielai patika šis skūpsts, viņa pieskārieni. Viņas augums tiem bija atbildējis neatkarīgi no tā, vai tā īpašniece to vēlējās vai nē, un viņš bija nolēmis turpināt.

Vienkārši bija vajadzīgs laiks.

Ja mērķis bija tik pievilcīgs, Džastins spēja būt ļoti pacietīgs.

Ariela pamazām apjauta, ka pa logu iespīd agrā rīta saule, un modās no nemierīgā miega. Kādu brīdi viņa vienkārši gulēja un pārdomāja vakardienas notikumus, vēlēdamās tos pēc iespējas ātrāk aizmirst. Novaidējusies viņa cēlās augšā.

Ģērbšanās neprasīja daudz laika. Ariela sakopoja visus spēkus, lai tiktos ar grāfu un izliktos, ka nekas nav noticis. Izliktos, ka viņš to nav skūpstījis, nav pieskāries viņas krūtīm. Ka viņa nav pakļāvusies, nav atbildējusi karstajiem skūpstiem.

Tomēr patiesībā tas bija noticis. Vēl vairāk. Viņa bija pakļāvusies kā ielasmeita, par kādu viņš to gribēja padarīt.

Džastins Ross bija licis viņai pārdzīvot jūtas, ko viņa iepriekš nebija pazinusi. Viņa bija kā prātu zaudējusi, dusmīga uz sevi, jutās vainīga, jo bija nodevusi Filipu. Tā bija nožēlojama pieredze - varbūt tieši tādēļ viņa bija izturējusies tik nežēlīgi.

Atmiņā atausa siltas vīrieša lūpas un kaislīgi, aizraujoši skūpsti. To nomāca pašas balss, kas dzēlīgi atgādināja Filipa vārdu. Viņa zināja, ka grāfs dusmosies, zināja, ka ar to viņu attiecības beigsies - bet tieši to viņa bija vēlējusies. Taču viņa nebija gaidījusi, ka ieraudzīs grāfa acīs tādu sāpju uzliesmojumu.

Viņa bija nodarījusi viņam sāpes, lai gan tam bija tikpat kā neiespējami noticēt. Tas spieda pārdomāt, vai grāfs patiešām ir tāds, par kādu izlikās. Vai tiešām viņš bija tik cietsirdīgs vīrietis bez sirds, par kādu izlikās, vai arī... Varbūt viņš bija pilnīgi citādāks.

Šī doma šķita aizraujoša, viņai gribējās vēl vairāk iepazīt šo cilvēku, atklāt, kas slēpjas aiz šīm aukstajām pelēkajām acīm.

Ariela, iedrošinādama sevi, apņēmīgi ievilka elpu un izgāja pa durvīm, lai satiktos ar to pašu nejauko vīrieti, ko bija redzējusi vakar. Taču hallē viņa ieraudzīja vīrieti, kura seju klāja aukstasinības un bezjūtības maska, un tā bija vēl biedējošāka nekā viņa dusmas.

- Pirms došanās ceļā es tev vēlētos ko teikt.

Arielas sirds sāka dauzīties kā neprātīga. Kā viņam

tas tik viegli izdevās?

- Jā, milord?

- Esmu tev atvainošanos parādā.

Negaidītie vārdi radīja spēcīgas un savādas izjūtas. Augstprātīgais Grevilas grāfs grib viņai atvainoties? Tas bija neiespējami un tomēr laikam tā bija patiesība.

- Vakar vakarā es izmantoju jūsu cēlsirdīgo palīdzības piedāvājumu. Es nezināju, ka tā beigsies. Tas vienkārši notika, un es lūdzu piedošanu.

Ariela skatījās uz viņu kā uz svešinieku. Viņa allaž bija labi pazinusi cilvēku dabu. Līdz brīdim, kad satika Grevilu. Viņš šķita arvien interesantāks un intriģējošāks.

- Varbūt mums abiem būtu jāatvainojas. Es sarunāju daudz ko tādu, ko nebiju gribējusi teikt. Biju dusmīga, iespējams, vairāk uz sevi, nevis uz jums. Man žēl, ka pateicu to, ko pateicu.

Viņa stāvā kaut kas mainījās. Viņš viegli palocīja galvu.

- Tad pagājusī nakts ir jau aizmirsta.

-Jā...

Tomēr ta nebija - vismaz brīžos, kad viņa atcerejas karstās un jutekliskās lūpas, kas piespiedās viņas mutei. Katrā ziņā ne tajos brīžos, kad viņa saprata, - grāfa pievilcība var pazudināt viņu.

Turklāt bija vēl arī Filips. Grāfs varbūt šķita intriģējošs, taču Filipam piederēja viņas sirds. Bet vai tā bija? Viņa aizgaiņāja atmiņas par mazo melnādaino zēnu, ko Filips bija ietērpis dīvainās drānās, lai uzjautrinātu savus draugus, un pret kuru izturējās kā pret dzīvnieku. Viņš noteikti palīdz zēnam, viņa vēlreiz sev atgādināja, viņš acīmredzot deva zēnam pajumti, jo viņš citādi būtu apaļš bārenis. Filips droši vien vienkārši nezināja, ko zēns jūt.

Filips bija maigs un uzmanīgs. Viņš bija džentlmenis. Viņš nemaz nelīdzinājās neiejūtīgajam un drūmajam grāfam. Atšķirībā no Grevila Filipam bija godīgi nolūki. Par to Ariela bija pārliecināta - lai ko arī neapgalvoja pats lords Grevils.

Viņai bija jārunā ar Filipu, jāizstāsta par šausmīgo solījumu un jālūdz palīdzība. Viņa nosūtīs Filipam vēstulīti un lūgs pēc iespējas ātrāk satikties. Grāfam dotais solījums vairs nešķita svarīgs. Katrā ziņā ne tagad, kad uz spēles likta viņas laime, viņas nākotne.

Grevils satvēra viņas roku un viņi devās lejup pa kāpnēm. Arielai atkal savādi kņudēja pakrūtē. Kad šie slaidie melnīgsnējie pirksti satvēra viņas vidukli, lai palīdzētu nokāpt lejā, viņas locekļi draudēja saļimt.

- Un vēl kas, - pievērsies Arielai, teica grāfs. - Lūgšu tev kādu pakalpojumu.

- Jā, milord?

- Kā tev šķiet, vai vismaz tad, kad esam divatā, tu varētu mani saukt par Džastinu?

Viņa norija kaklā sakāpušo kamolu un nespēja novērst skatienu.

- Džastins... - viņa atkārtoja, cerēdama, ka tas neskanēja tik auksti un skarbi, kā pati bija iedomājusies, un pamanīja, ka grāfa sejas vaibsti mainās, to dzirdot.

Viņi iekāpa karietē. Grāfa pelēkās acis atkal pievērsās Arielai un pakāpeniski slīdēja arvien zemāk. Viņa juta šī jutekliskā, dziļā skatiena spēku - it kā viņš patiešām būtu pieskāries viņai.

Arielas sirds dauzījās arvien straujāk. Viņas vēderā kaut kas maigi un patīkami kņudēja.

Ak, dievs, cik viņa būs priecīga, kad atkal nokļūs mājās!

- Laipni lūdzam mājās, milord, - pie ieejas Džastina drūmajā akmens mājā Brūkstrītā viņus sveicināja Noulzs. - Ceru, ka ceļojums bija patīkams.

Pārvaldnieka skatiens pievērsās Arielai, bet tikai uz brīdi.

- Paldies, tas patiešām bija patīkams, - teica Džastins, - lai gan priecājos, ka atkal esmu mājās.

- Jā, bet varbūt jūsu domas mainīsies, kad uzzināsiet, ka jums ir viesi.

- Viesi? Kādi viesi?

- Jūsu māsa, milord. Lēdija Heivuda un viņas dēls Tomass ieradās aizvakar.

Džastins klusi nolamājās.

- Kur viņa ir?

- Sarkanajā istabā, milord. Viņa gaida ciemos draugus.

Draugus? Ak tad tā viņa tos sauca? To milzīgo

pielūdzēju baru, apnicīgos pienapuikas, kas bija gatavi darīt visu, ko viņa liek?

Pikai tagad viņš attapās, ka līdzās vēl joprojām stāv Ariela.

- Ieradusies mana māsa, - viņš noskaldīja. - Viņa nemaz tik bieži nebrauc uz pilsētu, taču acīmredzams, ka kādu laiku būs jāpiecieš viņas sabiedrība.

Ariela viegli pamāja ar galvu. Džastins ievēroja, ka viņas seja bija kļuvusi bālāka. Viņā bija jaušams kaut kas savāds - nedrošība, varbūt ievainojamība - nekad agrāk viņš to nebija pamanījis. Tas viņam lika atcerēties, ka viņa ir lēdija - ne jau kopš dzimšanas, bet tomēr lēdija. Arēji viņa šķita tikpat pašpārliecināta kā jebkura cita augstākās sabiedrības dāma. Viņa bija lēdija, lai gan nebija par tādu piedzimusi. Tas bija fakts, ko viņa apzinājās daudz labāk nekā viņš.

- Ja uztraucies par manu māsu, nevajag. Viņas viedokli neviens te neņem vērā.

- Man tas ir svarīgs, - klusi noteica Ariela.

- Lai vai kā, agri vai vēlu tev nāksies ar viņu satikties. Kādēļ lai tas nenotiktu tagad?

Ariela satvēra Džastina piedāvāto elkoni un viņi devās uz Sarkano istabu, kur kā karaliene, kas gaida svītu, spilvenos atslīgusi gulēja Barbara.

- Vai tik tas nebūs mans karsti mīļotais brālis!

- Gribētos teikt, ka esi laipni gaidīta manā necilajā mājoklī, bet redzu, ka jau jūties kā mājās.

Viņa izskatījās tik skaista - melni mirdzoši mati, bāli pelēkas acis, nevainojams augums, - to viņš nevarēja noliegt. Viņš nespēja saprast, kādēļ Barbarai bija jāprec tāds vecis kā Naidžels Taunsends, ja tā vietā viņa būtu varējusi kļūt par kāda sabiedrībā ieredzēta vīra sievu. Taču Barbara allaž bija ilgojusies būt neatkarīga. Ja vien viņa nebūtu zaudējusi tiesības iegūt vīra mantojumu, viss, iespējams, būtu noticis tieši tā, kā viņa vēlējusies.

Barbara pievērsa izbrīnītu skatienu Arielai, kas vēl joprojām bija ieķērusies Džastina elkonī. Kad Ariela aptvēra, ko dara, vaigos ielija sārtums. Viņa atrāva roku un pakāpās atpakaļ.

- Lēdija Heivuda, atļaujiet jūs iepazīstināt ar mis Arielu Samersu.

Viņš veltīja māsai izsmējīgu smaidu.

- Ariela bija mūsu aizgājušā tēva... aizbilstamā.

- Tēvam bija aizbilstamā? - viņa skaļā balsī sāka smieties. - Un es domāju, ka vienīgās jaunās meitenes, par kurām viņš interesējās, bija padauzas.

Ariela pietvīka vēl vairāk.

- Mis Samersa arī dzīvo šajā mājā. Ceru, ka tu pret viņu izturēsies jauki.

Barbaras dzēlīgo acu skatiens pievērsās Arielai, nopētīdams maigos vaibstus un burvīgi zeltainos matus.

- Tu paliksi šeit?

- Tieši tā, - noteica Džastins, pirms vēl Ariela bija atvērusi muti atbildei.

- Bet kā? Kur tad ir viņas pavadone?

Viņš veltīja māsai ļaunu smaidu.

- Ja tu uztraucies par tikumiem, tu varētu par tādu kļūt, kamēr uzturies šai mājā.

Barbara piecēlās kājās un, it kā pēkšņi kaut ko aptvērusi, piemiedza acis un savilka muti augstprātīgā spaidā.

- Viņa kopā ar tevi bija Kadamonā, vai ne? Sī meitene nekad nav bijusi tēva aizbilstamā. Tu ieved mājā savu mīļāko un tev vēl pietiek prāta pieprasīt, lai es kļūstu par viņas pavadoni?

- Man vienalga, ko tu dari vai nedari.

- Es neesmu viņa mīļākā, - atguvusies ierunājās Ariela.

- Tu melo, - atcirta Barbara.

- Es runāju patiesību.

- Dieva dēļ, tad ko tu dari šai mājā?

- Es... Es... Es palīdzu lordam Grevilam. Viņam... Viņam vajadzīgs kāds, kas palīdz veikt aprēķinus, un es esmu veikla rēķinātāja.

Barbara neticīgi pievērsās Džastinam.

- Paprasi, lai viņa sareizina vienpadsmit ar trīsdesmit seši.

- Trīs simti deviņdesmit seši, - steigšus atbildēja Ariela, pirms vēl Barbara paspēja atvērt muti.

- Nu, tu saproti? Mis Samersas palīdzība ir nenovērtējama.

Barbara vēl šaubījās, taču Džastinam jau bija apnicis viņu nomierināt.

- Cik ilgi tu paliksi šeit? - viņš jautāja, lai mainītu sarunas tematu.

Barbara veltīja viņam aizkaitinātu skatienu.

- Mazāk nekā nedēļu, cerams, tas tevi iepriecinās. Esmu ieradusies uz lorda Mountmeina kāzām. Pēc tam mēs ar Tomasu atgriezīsimies Grevilholā.

Nedēļa kopā ar māsu - tas bija vairāk nekā pietiekami. Džastins lūdzās, kaut viņa pievaldītu savu ļauno mēli un nedarītu pāri Arielai.

- Ja tā, lai tev labi klājas.

Viņai droši vien arī būs labi, bet viņam noteikti ne. Iekams māsa nebūs aizbraukusi, viņam ne mirkli nebūs miera.

Devītā nodaļa

Ariela novērsās no lorda Grevila māsas ļauno pelēko acu skatiena un, pateicīga par doto iespēju aizbēgt, ieķērās grāfa piedāvātajā elkonī.

Viņi bija pagājuši tikai dažus soļus uz durvju pusi, kad atskanēja sīku skrejošu soļu troksnis. Viņu priekšā izauga maza sešus vai septiņus gadus veca zēna stāvs. Kad viņš atpazina grāfu, puisēna sejā atplauka plats smaids.

- Tēvocis Džastins!

Puisēns iekrita lorda Grevila rokās un skaļi iesmējās, kad grāfs viņu pameta augstu gaisā un pēc tam uzsēdināja sev uz pleca.

- Tu esi izaudzis, Tomas.

- Tiešām?

- Nav šaubu, - Džastins pievērsās Arielai. - Tas ir manas māsas dēls Tomass. Tomas, tā ir mis Samersa.

Ariela grāfa sejā pamanīja savādu maigumu, kādu nekad agrāk nebija redzējusi, pieķeršanos, uz kādu, kā Arielai šķita, viņš nemaz nav spējīgs. Bija acīmredzami, ka viņš mīl puisēnu. Varbūt viņš pats neapzinājās, cik dziļas ir šīs jūtas.

Ariela pasmaidīja.

- Sveiks, Tomas.

Bērns pēkšņi sakautrējās, un viņa garās melnās skropstas aizsedza pelēkās Grevilu acis. Džastins nolika puisēnu uz grīdas, un Tomass paslēpās aiz viņa muguras.

- Priecājos iepazīties, - beidzot ierunājās Tomass un mīļi uzsmaidīja Arielai.

Tad no halles atskanēja zēna mātes balss:

- Tomas! Man šķita, es tev vēlēju iet augšā un spēlēties!

Smaids zēna sejā pazuda.

- Tu zini, ka es gaidu viesus. Dieva dēļ, ko tu dari te,

lejā?

Zēns lūdzoši vērās mātē.

- Pavārs pagatavojis gardus ingvera cepumus. Es domāju, ka tev tie ļoti garšos.

Puisēna roķele ieslīdēja krekla kabatā, izvilka vēl siltu, mazliet apdrupušu ingvera cepumu un sniedza to mātei.

Barbara sarauca pieri un pakāpās atpakaļ.

- Augstā debess, aizvāc to no manis - izskatās, ka kāds to būtu samīcījis ar kājām. Ja neuzmanīsies, vari sasmērēt manu kleitu.

Tomass saduga. Rociņa, kas bija turējusi cepumu, noslīga gar sāniem, it kā pēkšņi tā svērtu simts mārciņas.

- Nāc, Tomas, - Džastins atkal uzcēla zēnu sev plecā. - Mēs ar mis Samersu labprāt apēdīsim kādu cepumu. Varbūt tu mums varētu parādīt, kur tos atrast.

Puisēns plati pasmaidīja, atklādams, ka mutē trūkst viens zobs.

- Tie patiešām ir garšīgi, tēvoci Džastin.

- Varu derēt, ka tā ir.

Zēns pagriezās, lai pamātu sveikas savai mātei, bet viņa jau bija pazudusi aiz Sarkanās istabas durvīm. Džastins sakoda zobus. Bija acīmredzami, ka viņš vēlējās aizsargāt puisēnu.

Ariela pēkšņi iedomājās, ka grāfs rūpējas par savu māsu ne jau tādēļ, lai nodrošinātu viņas dzīvi, bet gan tādēļ, lai zēnam nekā netrūktu.

Pie virtuves durvīm grāfs nolika Tomasu uz kājām, un puisēns ieskrēja iekšā.

- Viņš ir tik jauks zēns, - atcerēdamies mīļo smaidu, ko Tomass bija veltījis viņai, teica Ariela.

Grevils vienkārši paraustīja plecus.

- Visi bērni šādā vecumā ir jauki.

- Pilnīgi piekrītu, bet mani pārsteidz, ka jūs tā uzskatāt. Biju iedomājusies, ka jūs bērnus uzskatīsiet par lieku apgrūtinājumu.

Viņa acīs parādījās dīvains mirdzums. Arielai pēkšņi šķita, ka tās ir sāpes.

- Gluži pretēji, - viņš teica. - Domāju, ka bērni ir dieva dāvana.

Dāvana? Tādu atbildi viņa nebija gaidījusi. Ak, dievs, vai viņa jebkad spēs izprast šo cilvēku?

- Tad jau jūs plānojat, ka pašam kādreiz būs bērni?

It kā aptvērusi jautājuma bezjēdzību, Ariela papurināja galvu.

- Protams, ka būs. Galu galā jums taču būs vajadzīgs mantinieks.

Džastins pasmējās par šādu pieņēmumu.

- Man sasodīti vienalga, kas notiek ar mana tēva titulu. Kas attiecas uz maniem bērniem... Baidos, ka es nespēšu būt īsts tēvs.

- Kāpēc ne?

- Es neko nezinu par bērnu audzināšanu. Varbūt es būšu vēl sliktāks par savu māsu.

Uz brīdi Ariela nespēja noticēt savām ausīm - īpaši pēc tam, kad bija redzējusi, kā grāfs rūpējās par māsas dēlu. Viņai ienāca prātā Filips un mazais melnādainais zēns, un viņa centās sev iegalvot, ka tas nav viens un tas pats. Ja tas būtu viņa bērns, Filips būtu brīnišķīgs tēvs. Taču viņai neizdevās sev to iestāstīt, tādēļ, lai atvairītu šīs domas, viņa pūlējās mainīt sarunas tematu.

- Vai jūsu māsa allaž ir tik...

- Patmīlīga un neiejūtīga? Vienmēr. Ja es viņu nepazītu, iedomātos, ka viņa ir manas mātes un nevis Mērijas Rosās meita.

Ariela nevarēja neievērot šo salīdzinājumu. Viņa māte un Barbara Taunsenda patiešām bija ļoti līdzīgas, un tas nozīmēja, ka grāfa māte arī bijusi tikpat patmīlīga un neiejūtīga. Tā kā šī sieviete bija pametusi savu bērnu, par to nevarēja būt ne mazāko šaubu.

- Es jūsu māsai nepatīku.

- Barbarai neviens nepatīk, īpaši jau es.

- Viņai nepatīk, ka ir atkarīga no jums. Bet man jau arī tas nepatīk.

Grāfs ar acu kaktiņu vēroja Arielu, bet neatbildēja.

- Tomass gaida, - viņš teica. - Iesim iekšā.

Viņš pavēra durvis uz silto, tvaikpilno virtuvi, bet Ariela papurināja galvu.

- Ja jums nav iebildumu, es iztikšu bez cepumiem.

Tik daudz kas bija noticis. Viņai vairs negribējās

tālāk iepazīt šo grāfa nekad iepriekš neredzēto, tomēr daudz satraucošāko rakstura pusi.

- Ceļojums bija pārāk nogurdinošs. Varbūt mazliet atgulšos.

Grāfs viegli pamāja ar galvu.

- Kā vēlies.

Ariela pagriezās uz kāpņu pusi, lai dotos savas guļamistabas drošībā, lai tur kaut uz mirkli aizmirstu par Džastinu Rosu. Taču atkal un atkal viņai prātā vīdēja maigums grāfa sejā, kad viņš turēja rokās zēnu.

Filips Mārlins ar apmierinātu smaidu sejā vēl un vēlreiz pārlasīja zīmīti, ko bija saņēmis šorīt no rīta. Sasodīts. Vēstulīte uzjundīja viņā mednieka instinktu, un šķita, ka medības tuvojas nobeigumam.

Dārgais Filip,

man ar jums jārunā. Lūdzu, satiksimies tavernā šovakar desmitos.

Jūsu draudzene Ariela Samersa

Tas nebija aicinājums uz romantisku satikšanos, bet kāda, pie velna, tam nozīme? Meitene bija gatava aizlavīties no Grevila, bija gatava izjust grāfa dusmas, lai tikai satiktos ar viņu. Tiklīdz viņi būs palikuši divatā tavernas augšistabā, viņa sniegs viņam to pašu, ko jau bija devusi Grevilam, turklāt viņš panāks, ka meitene turēs muti. Filips pavīpsnāja, iedomājoties, ko teiks Džastins, kad uzzinās, ka viņš iedabūjis gultā šo blondo padauzu.

Agrāk vai vēlāk - par to Filips bija pārliecināts -viņam tas izdosies.

Šķita, ka diena nekad nebeigsies. Viņam tik ļoti gribējās, kaut ātrāk pienāktu vakars, kaut ātrāk viņš varētu redzēt Arielu kailu savos apskāvienos. Domājot par to, viņu pārņēma kaisle. Meitene bija tik sievišķīga, neapzināti pavedinoša, ka pat Grevila mīlināšanās nebija spējusi izdzēst nevainības auru, kas Filipam šķita tik ļoti pievilcīga. Viņš tikko spēja sagaidīt, kad varēs izģērbt viņu un iedabūt gultā.

No mājas viņš aizies pusdesmitos, lai būtu pietiekami daudz laika sagatavoties. Viņam bija jāpasūta istaba uz nakti, jāizvēlas ēdiens un vīns vakariņām. Viņš nevēlējās paļauties uz nejaušību - šoreiz katrā ziņā ne.

Tagad, kad viņš bija uzzinājis par Arielas zemo izcelšanos un to, ka viņa pavisam noteikti bija Grevila mīļākā, Filips bija cieši nolēmis iedabūt viņu gultā. Šonakt tas notiks pirmo reizi, bet ne pēdējo.

- Un tā... Kā veicas ar medībām? - jautāja Kleitons Hārkorts, stāvēdams Brūkstrītas mājas darbistabas durvīs.

Sēdēdams pie lielā mahagonijkoka rakstāmgalda, Džastins tikko dzirdami atburkšķēja:

- Diemžēl ne visai.

Hārkorts piegāja pie bufetes un ielēja sev brendiju, tad atslīga dīvānā pie ķamīna.

- Tu gribi teikt, ka nepatīc viņai?

Džastins nopūtās, papurināja galvu un domāja par pēdējo reizi, kad bija kopā ar Arielu.

- Tā vis es neteiktu.

Nē, viņš drīzāk teiktu, ka tas, kas starp viņiem notika, līdzinās maigai ugunij.

- Par nelaimi, viņa ir pietiekami gudra, lai saprastu, -tiklīdz viņa atradīsies manā gultā, viņa būs zaudējusi jebkuru iespēju nākotnē kļūt par cienījamu dāmu.

Kleitons dīvānā paraustīja plecus un iemalkoja brendiju.

- Ja viņai vajadzīgs vīrs, tu viņai tādu noteikti atradīsi -pēc tam, kad viņa tev būs apnikusi.

Par to Džastins nespēja domāt. Protams, viņš bija pietiekami bagāts, lai izdotu viņu pie vīra, piešķirot pamatīgu pūra naudu. Tā nebija slikta doma, tomēr viņš nespēja to pieņemt.

- Es par to padomāšu.

- Bet šovakar tu varētu pievienoties mums ar Terēzi. Mēs dodamies pie Medisona. Tā ir spēļu elle Zermīn-strītā, diezgan neuzkrītoša vieta. Terēzei tur ļoti patīk. Varbūt arī Arielai iepatiksies.

Džastins pievērsās papīru kaudzei, ko tikko bija caurskatījis. Tie bija dokumenti par tekstilrūpniecību, kuģniecības lietām un citiem uzņēmumiem, kas viņam piederēja.

- Man vēl daudz jāstrādā.

- Tev vēl ir diezgan laika. Turklāt tev jāņem vērā, ka nevar izrādīt meitenei uzmanību, ja neesi ar viņu kopā.

- Tas tiesa.

Lai gan, arī esot kopā ar viņu, Džastinam nebūt neveicās.

- Labi, ja Ariela būs ar mieru, mēs iesim.

Džastins pierakstīja adresi, ko nosauca Kleitons.

Tiklīdz draugs bija aizgājis, viņš aizsūtīja pēc Arielas, kas pēc pāris minūtēm parādījās uz darbistabas sliekšņa.

- Jūs vēlējāties mani redzēt, milord?

Viņai mugurā bija rozā zīda kleita ar sūnzaļa samta apakšmalu un piedurkņu ielaidumiem.

- Rozā tērpā jūs izskatāties ļoti pievilcīga, mis Samersa.

Arielas seja kļuva tikpat sārta kā kleitas audums.

- Pateicos, milord.

- Mans draugs Kleitons Hārkorts šovakar ielūdzis mūs uz spēļu zāli. Domāju, ka tev tas varētu patikt.

Uz mirkli viņas seja atplauka. Taču tikpat ātri priecīgā sejas izteiksme pazuda.

- Man tas patiešām patiktu, milord, taču baidos, ka esmu ieplānojusi ko citu.

Viņa novērsa acis, taču viņas sejā bija kaut kas tāds, kas Džastinam lika uzmanīties.

- Vai drīkst jautāt, ko?

Ariela aplaizīja lūpas, acis bija pievērstas kurpju purngaliem un viņa pūlējās izvairīties no grāfa skatiena.

- Došos apraudzīt savu draudzeni, klasesbiedreni... Viņa ir Kasandras paziņa.

- Saprotu.

Viņa meloja. Viņa to neprata darīt, un tādēļ Džastins nebija tik dusmīgs kā vajadzētu.

- Piedodiet, bet es nevarēšu jums doties līdzi, - viņa teica, un pirmo reizi izklausījās patiesa. - Varu iedomāties, cik tur būtu jauki.

- Jā... Protams, tur būtu jauki. Un tieši tādēļ, jo vairāk es par to domāju, jo vairāk pārliecinos, ka tev vajadzētu nākt mums līdzi. Aizsūti draudzenei vēstuli. Paziņo, ka tavi plāni mainījušies.

- Bet es nevaru...

- Vari gan.

Džastins sakoda zobus.

- Atļauj atgādināt, - iekams tu neesi izpildījusi savu solījumu, tu darīsi, kā teikšu es. Tātad tu aizsūtīsi savai draudzenei atvainošanās vēstuli, un mēs dosimies pie Medisona.

Ariela saknieba lūpas.

- Kā vēlaties, milord.

Vairāk viņa neko neteica, vienkārši pagriezās un izgāja no istabas.

Džastins savilka pirkstus dūrē. Viņa meloja - bet kādēļ? Viņa taču nebūs sarunājusi tikšanos ar Mārlinu? Nē, viņa nevarēja būt tāda muļķe. Grāfa Viltonā otrais dēls varēja būt ļoti bīstams, ja viņa uzmanības lokā nonāca neaizsargātas sievietes bez vārda. To Džastins Arielai jau bija teicis, taču viņš baidījās, ka meitene viņam nenoticēja. Iespējams, viņa izmantotu jebkuru izdevību, lai satiktos ar Mārlinu, un tas Džastinā uzjundīja spēcīgu greizsirdību.

Šīs jūtas viņam bija tik svešas, ka pirmajā brīdī viņš tās pat neatpazina. Viņš nebija izjutis greizsirdību kopš tā laika, kad tik muļķīgi bija aizrāvies ar Margaretu. Viņš nekad nebija domājis, ka vēlreiz to izjutīs.

Sakodis zobus, Džastins pūlējās apvaldīt savas jūtas. Lai ko arī Ariela nebūtu iecerējusi, viņa netiksies ar Mārlinu -ne šovakar, ne arī kādu citu vakaru. Kopš rītdienas viņš šo meiteni turēs rokas stiepiena attālumā vai vismaz pavēlēs kādam kalpotājam raudzīties, lai viņa būtu drošībā.

Džastins domāja par Arielu un Mārlinu, un pakrūtē parādījās dīvainas trīsas. Viņš pūlējās sevi pārliecināt, ka meitene ir pietiekami apķērīga, lai saprastu, kas tas ir par cilvēku, ka viņa nebūs tik liela muļķe, lai iemīlētos šai vīrietī, taču sāpes sirdī no tā nemazinājās.

Desmita nodaļa

Kā aizskrējuši gadi! Gluži neticami, ka pēc pāris nedēļām es pabeigšu skolu un aizbraukšu no šejienes -no vietas, kas man bijusi kā mājas vairāk nekā jebkura cita vieta uz pasaules. Man tik loti tās pietrūks, tāpat draugu, ko esmu ieguvusi; tomēr ar nepacietību gaidu to brīdi, kad sastapšos ar jauno pasauli, ko jūs man esat pavēris, kad kļūšu par cilvēku, kas it kā no jauna piedzimis.

Vēstules vārdi izgaisa no Džastina prāta, kad viņš ^ palīdzēja Arielai šķērsot ietves akmeņus pie ieejas Medisona spēļu zālē - neregulārā divstāvu ēkā Zermīnstrītā. Aplicis roku meitenes viduklim, viņš ieveda Arielu blāvā viegli piesmēķētā telpā, kuras durvis sargāja spēcīgs vīrs apdriskātā burgundieša krāsas frakā.

Džastina pirksti sajuta meitenes saspringto, it kā pa-stīvo augumu. Visu vakaru un īpaši pie vakariņu galda, kur, par laimi, aizņemtības dēļ neatradās viņa māsa, Ariela bija ļoti atturīga un pūlējās izlikties mierīga.

Bet tagad, palūkojoties apkārt, viņas rāmums pamazām izzuda; tā vietā parādījās dabiska ziņkāre, kas viņai piemita, vēlēšanās gūt pieredzi, kas reiz bija viņu novedusi tēva rokās un nu - pie viņa.

Viņi izgāja cauri lielajai zālei, ko rotāja tumši sarkanas un misiņa dzeltenas sienas, bārkstainas drapērijas un pabālējuši turku paklāji. Interjers bija pārāk uzkrītošs, smagās tapetes dažās vietās jau bija atlupušas, mēbeles ari pieredzējušas labākus laikus. Istaba, no kuras varēja nokļūt citās, mazākās zālēs, bija pilna cilvēku: lielākā daļa bija labi, citi - vienkārši ģērbušies, bet daži izskatījās tā, it kā tikko būtu iestreipuļojuši no ielas.

Bija acīmredzami, ka Medisona iestādījumā rūpējās, lai te ērti justos ikviens klients, un daudzi no viņiem te bija tādēļ, lai izvairītos no pētījošajiem augstākās sabiedrības tenku vāceļu skatieniem.

Kad Džastins ieveda Arielu mazajā zālē, viņš juta, ka meitenes satraukums pieaug. Tas, ka Arielai nešķita nepievilcīgs mazliet noplukušais interjers, ka viņa nelikās manām pārāk spilgti uzkrāsotās sievietes un viegli iedzērušos vīriešus, - tas Džastinam lika just vēl lielāku riebumu pret šo vietu.

- Nekad agrāk nebiju zinājusi, ka ir arī tādas vietas, -mazliet godbijīgi teica Ariela, skatīdamās uz vīriem, kas sēdēja pie kāršu galdiem, kuri bija klāti ar zaļu rupjas vilnas audumu, vai kas izmēģināja laimi pie kauliņu spēles galda.

Negaidīti Ariela veltīja Džastinam žilbinošu smaidu.

- Priecājos, ka mēs šurp atnācām.

Bet Džastins nemaz nepriecājās. Ariela te neiederējās, tādēļ viņš vēlējās, kaut nebūtu klausījis Kleitona Hārkorta aicinājumam. Ar acīm meklējot savu draugu, Džastins to pamanīja atspiedušos pret sienu. Ģērbies brūnā frakā un dzeltenbrūnā^ biksēs, viņš stāvēja līdzās sievietei smaragdzaļa un melna zīda auduma kleitā ar dziļu dekoltē - tā bija maza auguma tumšmataina sieviete, kas smējās mazliet par skaļu, kad Klejs kaut ko čukstēja viņai ausī.

- Iesim tur.

Džastins vedināja Arielu pie sava drauga. Pēkšņi viņš ievēroja, ka meitene kļuvusi nedroša; bet tad jau atkal viss bija kārtībā, un nervozitāti viņa paslēpa aiz saulaina smaida. Klejs, ieraudzījis nācējas, pamāja ar roku un aicināja Terēzi paiet viņiem pretim.

- Tomēr atnācāt.

Klejs sarokojās ar Džastinu.

- Nebiju īsti pārliecināts, vai tu atnāksi.

- Klej, iepazīsties - tā ir mis Samersa. Esmu tev par viņu stāstījis.

- Protams, turklāt neskaitāmas reizes.

Viņa vērtējošais skatiens pievērsās Arielas augumam, kas bija garāks nekā citām sievietēm, un atzinīgi atmaiga, tomēr tajā nebija nekā piedauzīga.

- Priecājos iepazīties, mis Samersa.

Klejs acīmredzot noprata, ka Ariela Džastinam nozīmēja daudz ko vairāk nekā tikai sievieti, kas sildīs viņa gultu. Līdzās Klejam viņa bija drošībā. Džastins iedomājās, kā viņam paveicies, ka Kleitons Hārkorts kļuvis par viņa draugu.

Viņi tika iepazīstināti arī ar Terēzi Naitingeilu. Viņa bija pievilcīga, aptuveni divdesmit gadus veca sieviete -Klejs bija stāstījis, ka viņa ir kādas aktrises meita. Pēc neilga mirkļa Ariela vairs nejutās nedroša, jo Terēze pret viņu bija ļoti laipna.

Tomēr Džastinam nepatika redzēt Arielu šādā vietā. Tā kā iegādātās kleitas vēl nebija pašūtas, šovakar viņai mugurā bija atturīga gaiši zila zīda kleita. Viņas slaidais augums un nevainīgi zilās acis darīja viņu līdzīgu eņģelim velna miteklī.

Džastins iekšēji saviebās.

- Ar ko sāksim? - mazliet stiepdams vārdus, jautāja Klejs. - Mēs jau vairākas stundas spēlējam kauliņus, bet nu tas jau mazliet apnicis.

- Mis Samersai patīk spēlēt kārtis, - atsaukdams atmiņā Arielas stāstīto, kad viņi brauca uz laukiem, teica Džastins. - Varbūt uzspēlēsim?

Ariela plati pasmaidīja, un viņas agrākais aizvainojums izzuda. Džastinam patika, ka viņas dusmas allaž ātri izgaisa. Viņš iedomājās, ka varbūt meitenei nemaz nav laika dusmoties, jo bija taču tik daudz jaunu lietu, kas viņai bija jāiepazīst.

Kad viņi piegāja pie galda, tur bija palikušas vietas vairs tikai diviem spēlētājiem. Ariela apsēdās līdzās Terēzei, un Džastins viņai priekšā nolika žetonu kaudzīti. Viņš jau zināja, ka Ariela ļoti labi spēlē kārtis. Un Džastins tīksminājās, domājot, ka viņa varētu uzvarēt.

Ariela aptaustīja pieaugošo žetonu kaudzīti savā priekšā. Terēze, kas visu laiku bija zaudējusi, beidzot nometa kārtis un atvainojusies devās meklēt Kleju. Abi vīrieši bija nozuduši citā spēļu zālē, savukārt Ariela turpināja spēli. Kamēr krupjē no jauna izdalīja kārtis, Ariela pavērās bagātīgi rotātajā pulkstenī, kas atradās uz kamīna telpas viņā galā. Desmit.

Sājā stundā viņai bija jāsatiekas ar Filipu, jāizstāsta par grāfam doto solījumu un jālūdz palīdzība. Tā vietā viņa bija spiesta nosūtīt Filipam vēl vienu vēstulīti un atcelt tikšanos, kas viņai tik ļoti bija vajadzīga.

Tev nebūs vajadzīgs Filips, ja tu vienkārši aizmirsīsi par parādu, - šī doma viņas prātā iezagās desmitiem reižu. Lords Grevils teica, ka nenodarīs tev pāri. Bet viņa nemēdza lauzt dotos solījumus, īpaši tos, kas deva viņai visu - visu, ko viņa ar tādām grūtībām sasniegusi.

Viņa bija parādā Džastinam Rosam. Gan viņa izdomās, kā samaksāt. Filips noteikti palīdzēs. Ja vien viņai pietiks drosmes palūgt.

Viņas žetonu kaudzīte auga augumā, un viņas seju rotāja uzvarošs smaids. Viņa dega nepacietībā parādīt šo ieguvumu grāfam. Viņa jau gara acīm redzēja atzinību viņa acīs.

Viņas žetonu kaudzīte kļuva vēl iespaidīgāka, izpelnoties komentārus no citiem spēlētājiem: vāja plikgalvaina vīrieša zilā frakā, raženas blondīnes ar garām ausu ļipiņām, pievilcīgas tumšmates sarkanā zīda kleitā ar dziļu dekoltē. Tumšmate, šķiet, bija Arielas vecumā, briljantu un safīru kaklarota, kas greznoja viņas kuplās krūtis, bija ļoti dārga, taču viņas flirtēšana ar vīrieti, kas stāvēja aiz viņas krēsla, lika domāt, ka šo dārgliem dēļ viņa pārdevusi miesu un dvēseli.

Sī doma šķita pārāk satraucoša. Ariela to atvairīja, tāpat noraidīja arī šīs sievietes piedāvājumu dubultot likmi. Allaž taču bija iespēja zaudēt, bet viņa bija cieši nolēmusi uzvarēt. Tādēļ viņa, priecīga sagrābusi saujās šīvakara guvumu, atvainojās un piecēlās no galda.

Piegājusi pie kases lodziņa, viņa pabāza tajā iegūtos žetonus. Viņa jau devās cauri zālei, lai uzmeklētu grāfu, kad pēkšņi viņas skatiens apstājās pie slaida jauna vīrieša, kas kopā ar divām sievietēm šajā mirklī nāca iekšā pa stiklotajām āra durvīm. Ieraugot Filipam Mārlinam pie vienas rokas nekaunīgu blondīni, bet pie otras - sarkan-mati ar lieliem zobiem, Ariela sastinga kā zibens sperta.

Augstā debess, tas nevar būt!

Protams, tas tomēr bija viņš.

Ieraudzījis Arielu, kā iemiets apstājās ari Filips; šajā mirklī viņš atgādināja mazu zēnu, kas pieķerts bāžam roku cepumu kārbā. Viņa mati bija nekārtīgi sabužināti, izturēšanās pārāk vaļīga, tādēļ Ariela secināja, ka viņš dzēris. Pateicis dažus vārdus savām pavadonēm, viņš atstāja tās pie kāda galdiņa un tuvojās Arielai. Viņš runāja tik klusi, ka to varēja dzirdēt tikai viņa.

- Ariela... Dieva dēļ, ko tu te dari? Un kādēļ tu atcēli mūsu tikšanos?

Ariela paskatījās apkārt, lai pārliecinātos, ka grāfa nav tuvumā, jo zināja, cik viņš būs nikns, ieraugot šo vīrieti.

- Tas ir garš stāsts, Filip, un tagad nav īstais laiks izskaidroties.

Viņa pameta acis uz jautrajām sievietēm.

- Turklāt, kā redzu, tev šobrīd ir daudz svarīgākas darīšanas.

Filips nosarka.

- Ko gan tu gribēji, lai es daru? Nedēļām gaidīju no tevis kādu ziņu. Kad m beidzot izbrīvēji laiciņu arī man, pēdējā mirklī tu tomēr pārdomāji.

- Es nevarēju tikt prom no mājas. Domāju, ka šovakar varēšu, bet...

- Bet Grevilam bija citi plāni.

-Jā.

Vēl viens skatiens to sieviešu virzienā.

- Un acīmredzot tev ari.

Viņš uzmeta skatu savām kompanjonēm, kas bija tērpušās košās satina kleitās un greznojušās ar spalvām, tādējādi atgādinot vazaņķes, - un Ariela saprata, ka tādas viņas ari bija.

- Vīrietim ir savas vajadzības, Ariela. Tu jau noteikti to zini un saproti.

Varbūt. Bet varbūt arī nesaprata. Pirmo reizi viņa uzdeva sev jautājumu, kādas ir Filipa patiesās jūtas pret viņu.

- Tās sievietes neko nenozīmē, - turpināja Filips, it kā lasīdams viņas domas. - Man svarīga esi vienīgi tu. Es vēlos ar tevi apmnāties. Mēs varētu satikties rīt tajā pašā tavernā.

Pēkšņi Ariela jutās neomulīgi.

- Nezinu... Es... Es neesmu pārliecināta, ka varēšu iziet no mājas.

- Trijos, - viņš teica. - Es pasūtīšu pusdienas atsevišķā istabā. Vienkārši pasaki īpašniekam, ka esi atnākusi satikties ar mani, un viņš parūpēsies par pārējo.

- Tomēr es nezinu...

- Tev jāatnāk, Ariela, dārgā. Lūdzu, neapbēdini mani vēlreiz.

Ar acs kaktiņu Ariela pamanīja kādu kustīgu stāvu un viņai aizrāvās elpa. Viņi nebija pamanījuši, ka pienācis grāfs, taču viņa bija pilnīgi pārliecināta, ka grāfs dzirdējis vismaz sarunas pēdējos teikumus.

Filipa Mārlina stāvu mērīja niknu pelēku acu pāris.

- Rīt mis Samersa būs ļoti aizņemta. Un arī visas citas dienas. Viņa neatnāks, Mārlin. Ne rīt, ne parīt, ne pēc tam.

Filipa vaibsti saspringa.

- Viņa nepieder tev, Grevil.

Grāfs neuzskatīja par vajadzīgu atbildēt.

- Domāju, ka tavas... dāmas... gaida.

Viņš nicinoši paskatījās uz abām bezgaumīgi ģērbtajām sievietēm, ko Filips bija atvedis.

- Tu taču negribēsi viņas apbēdināt.

Filips sakoda zobus. Viņš aiz dusmām vai plīsa. Kakla sānos bija redzams, kā pulsē viņa asinis. Uz mirkli Arielai šķita, ka sadursme ar to vēl nebeigsies, un tādēļ stāvēja, aizturējusi elpu. Tomēr Filips stīvi pamāja Arielai, uzmeta naidīgu skatienu grāfam un neveikli aizslāja. Piegājis pie sievietēm, viņš uz tām pat nepaskatījās -pagāja garām, it kā viņu tur nemaz nebūtu. Abas aizsteidzās viņam nopakaļ un pazuda durvīs.

- Tātad... ar Mārlinu tu biji šovakar iecerējusi satikties.

Apkārt valdošā kņada apliecināja, ka viņu sarunu

neviens cits nenoklausīsies.

- Es... Es nesaprotu, ko jūs ar to gribējāt teikt.

- Es uzreiz sapratu, ka tu melo. Es tikai nezināju, kādēļ.

Ariela lepni pacēla galvu.

- Labi. Es gribēju ar viņu aprunāties. Gribēju lūgt viņam palīdzību.

- Vai tu viņu mīli?

Sis jautājums bija tik negaidīts, ka pārsteidza Arielu nesagatavotu. Vai viņa mīlēja Filipu? Bija laiks, kad viņa patiešām tā domāja. Bet kopš tā laika, šķita, pagājusi mūžība.

- Es... Es nezinu.

Viegli satvēris meitenes elkoni, Džastins vedināja viņu uz durvju pusi. Viņš apstājās tikai uz mirkli, lai pateiktu draugam Kleitonam Hārkortam, ka dodas prom.

Durvju priekšā apstājās viņu kariete, vienādie sirmji nemierīgi mīņājās un žvadzināja sudrabotos apaušus, pie durvīm mirdzēja laternas. Viņi iekāpa karietē un atslīga polsterētajos ādas sēdekļos - Ariela vienā, Džastins pretējā pusē. Neviens nerunāja. Kariete sāka braukt, bet klusums tās iekšienē šķita biezāks par piesmēķēto spēļu zāles gaisu.

- Es negribēju jums melot, - klusi ierunājās Ariela. - Es tikai nezināju, ko lai dara.

Grevils neatbildēja, un šķita, ka karieti piepilda ledains aukstums.

- Iedomājos, ka viņš varētu man aizdot naudu, ko es varētu samaksāt jums. Domāju, ka viņš man palīdzēs sameklēt darbu; un tad, ar laiku, es varēšu viņam atdot parādu.

Grāfa dzedrais skatiens pievērsās runātājai, kas tobrīd izmisīgi rakņājās mazajā rokassomiņā un izvilka šonakt iespēlēto.

- So naudu jūs man aizdevāt, lai es varētu spēlēt.

Viņa satvēra grāfa roku, atraisīja pirkstus un noskaitīja naudu.

- Un to es iespēlēju.

Arī pārējo naudu viņa iespieda grāfam plaukstā.

- Zinu, tas ir tikai sākums, bet...

Džastins sažņaudza naudu dūrē. Viņa skatiens bija tik neprātīgs, ka Ariela sastinga. Grāfs spēcīgi piebungoja pie karietes griestiem.

- Stāt! - viņš pavēlēja kučierim. - Ātri!

Viņš atrāva durvis, pirms braucamais pilnībā apstājās, un izlēca ārā, aiz sevis durvis atkal aizcirzdams.

- Aizvediet mis Samersu mājās. Raugiet, lai ar viņu viss būtu kārtībā.

- Jā, milord. Bet kā jūs nokļūsiet mājās?

- Gan jau es tikšu galā.

Un prom bija - viņa garās kājas kustējās neticamā ātrumā. Ariela lūkojās viņam nopakaļ, redzēja viņu aizejam, un viņu pārņēma savādas trīsas. Viņš bija dusmīgs, pat nikns. Bet viņa acīs Ariela bija pamanījusi sāpju atblāzmu, un redzētais lika sažņaugties viņas sirdij.

Viņa bija nodarījusi viņam sāpes. Tas šķita tik neiespējami, taču par to nebija nekādu šaubu. Viņš acīmredzot domāja, ka Ariela viņu atraida Filipa dēļ, bet tas nebija tiesa. Viņa vairs neuzticējās Filipam Mārlinam tā kā agrāk. Vairs ne, jo ikreiz viņai bija jāiedomājas par mazo melnīgsnējo puisēnu, ko Filips izmantoja kā spēļlietiņu. Un nu viņa bija to redzējusi kopā ar divām sievietēm.

Un tomēr, viņa nevēlējās kļūt par grāfa mīļāko. Viņa vēlējās kļūt par lēdiju. Viņa gribēja dzīvot labāku dzīvi, gribēja labāku dzīvi bērniem, kas viņai noteikti kādreiz būs. Kopš aiziešanas no mājām viņa bija iemācījusies, ka, kļūstot par kāda vīrieša uzturētu sievieti, viņa nekad nesasniegs izvirzīto mērķi. Viņa gribēja vīru un bērnus - to viņa zināja noteikti. Vēlējās būt cienījama, tādu draudzeņu kā Kasandra Ventvorta mīlēta.

Viņa taču tik smagi bija strādājusi, lai kļūtu par īstu lēdiju.

Taču, iedomājoties grāfu...

Kad kariete piebrauca pie mājas, viņas skatiens pievērsās logam. Viņa mēģināja nedomāt par grāfu, taču satraukums šķēla sirdī kā nazis.

Džastins sēdēja piesmēķētā krogus telpā un mēģināja atsaukt atmiņā tā nosaukumu - Zaķis un bikšulente vai Bikšulente un zaķis. Varbūt tomēr Spalvainā bikšulente - viņš to nespēja atcerēties un patiesībā viņam bija vienalga. Lai kāds arī bija tā nosaukums, krogū bija drēgns - vismaz Džastinam sala; stindzinošs, ledains aukstums apņēma viņa locekļus, un viņa asinis šķita plūstam daudz lēnāk nekā parasti. Tomēr kamīnā dega uguns un nevienam citam šai telpā, šķiet, nesala.

Viņu pārņēma dīvainas aizdomas, ka aukstums radies viņa dvēselē.

Viņš paraudzījās apkārt - šajā krogū ar zemajiem smago siju griestiem un plašajām dēļu durvīm viņš reiz bija ieradies kopā ar Kleju. Par laimi tas nebija tālu no spēļu elles un ne pārāk noplukušā pilsētas rajonā.

Viņš mazliet pašūpojās uz saskrambātā koka sola, atslīga pret raupjo sienu un iztukšoja alus kausu.

Viņš reti dzēra. Viņš jau bija pilns kā mārks, taču nedomāja rimties. Viņš vēlējās aizmirsties, izdzēst no prāta sarunu ar Arielu. Viņš paskatījās uz sarukušo naudas kaudzi sev priekšā uz galda - tā bija nauda, ko Ariela šovakar bija laimējusi kāršu spēlē un atdevusi viņam kā parāda atmaksu, bet nu viņš to pamazām nodzēra.

Džastins klusi, bet nešķīsti nolamājās. Vai tiešām viņa domāja, ka viņam svarīga ir tikai tā nolādētā nauda? Viņam tās bija vairāk, nekā iespējams notērēt, viņa ieguldījumi ar katru dienu nesa arvien lielāku peļņu.

Viņš negribēja Arielas naudu. Viņš gribēja viņu pašu. Gribēja viņu savā gultā. Gribēja mīlēties ar viņu. Gribēja uzsūkt to siltumu, ko viņa izstaroja. Viņš gribēja darīt laimīgākas savas citkārt drūmās dienas.

Vainīgas vēstules, to viņš zināja. Tieši vēstules izraisīja viņā tādu maigumu, kādu nespētu uzjundīt nekas cits. Viņš bija sācis apbrīnot Arielas apņēmību, dzelžaino gribasspēku un vēlmi izrauties no nabadzības, kaut ko sasniegt. Viņš apbrīnoja pat līdzekļus, ko viņa izmantoja šī mērķa sasniegšanai, noteiktību un uzdrošināšanos, ar kādu četrpadsmit gadus veca meitene piedāvāja darījumu tādam vīrietim kā viņa tēvs.

Viņš dievināja Arielu Samersu, lai gan vēl joprojām nebija pārliecināts, vai var viņai uzticēties, un viņš bija sācis just riebumu pats pret sevi par to, cik nežēlīgi bija izturējies pret šo meiteni. Ak, dievs, viņš taču nekad nebija domājis, ķa liks Arielai izpildīt tēvam doto solījumu. Iekams viņš vēl nebija sastapis šo meiteni, viņš domāja, ka palīdzēs viņai sākt jaunu dzīvi, ko viņa ar savu nelokāmību un neatlaidību bija pelnījusi.

Un tad viņš bija pārsteidzis Arielu kopā ar savu niknāko ienaidnieku Filipu Mārlinu. Senais aizvainojums kā trieciens uzšķīla viņā spējas ieslīgt galējībās, par kurām viņam agrāk nebija ne jausmas.

Viņā modās pagātnes ainas, Arielas sejas vietā bija Margaretas vaibsti, viņš atcerējās mirkli, kad ieraudzīja viņu kailu Filipa Mārlina apskāvienos. Margareta Simonsa, vikonta meita, skaista un kaislīga. Džastins viņā iemīlējās no pirmā acumirkļa - tas bija viesībās, ko viņas tēvs bija sarīkojis savā lauku īpašumā netālu no Oksfordas, kur viņš studēja. Viņus bija iepazīstinājis Klejs, un vairākus mēnešus viņi satikās slepeni, jo Margareta nevēlējās atzīties tēvam, ka satiekas ar Grevilas grāfa ārlaulības dēlu.

Džastins bija pārliecināts, ka, ieguvis labu izglītību, viņš spēs nodrošināt savas iemīļotās nākotni. Viņš bija pietiekami neprātīgi iemīlējies, lai noticētu, ka Margareta patiešām kļūs par viņa sievu.

Tad kādu rītu viņš saņēma anonīmu vēstuli.

Rit trijos atnāc uz Gaiļa krogu. Tevi gaidīs tava iemīļotā.

Tas nebija Margaretas glītais sievišķīgais rokraksts, taču vēstule viņu ieinteresēja. Nelielajā nomaļajā viesnīciņā viņš ieradās tieši trijos, un saimnieks - kāds viņam acīmredzot bija par to samaksājis - uzveda viņu augšstāvā. Džastins atvēra kādas durvis un ieraudzīja mīkstu gultu, segas un palagi nekārtīgā murskulī bija nomesti uz grīdas - un viens otra apskāvienos tur gulēja Margareta un Filips.

Džastinu pārņēma mežonīgas dusmas.

Margareta iekliedzās, bet Filips tikai smējās.

Džastins gribēja viņu nogalināt.

Tomēr viņš tikai viegli pamāja ar galvu.

- Atvainojos par traucējumu, - viņš teica. - Kā redzu, jūs abi esat ļoti aizņemti.

Margareta drebēja, viņas acis bija bailēs ieplestas. Džastins nelikās viņu manām.

- Sai meitenei ir zināms talants, - viņš teica Mārlinam. - Viņa gan ir mazliet par daudz aizrautīga, taču prasmīga.

Bet Margaretai viņš teica:

- Domāju, mīļā, ka esi atradusi sev piemērotu partneri.

Pagriezies viņš izgāja no istabas un juta, ka viņa sirds

ir sašķīdusi sīkās drumslās.

Džastins, to atcerēdamies, iesmējās. Tolaik viņš patiešām domāja, ka viņam ir sirds.

Viņš iesūca vēl vienu malku alus un ar delnas virspusi noslaucīja putas no lūpām. Viņš skatījās uguns liesmās, un viņam gribējās apsēsties tai tuvāk. Pirksti šķita sastinguši ledū.

Tobrīd pienāca krogusmeita - maza auguma sarkan-matei kuplām krūtīm mugurā bija dziļa izgriezuma blūze, kas atklāja viņas iespaidīgos apaļumus.

- Grib’ vēl vien’, smukulīt?

Galva dūca. Alkohols bija nomācis viņa jutekļus, līdz beidzot viņš vairs īsti nebija pārliecināts, ko grib.

- Man būs vajadzīga istaba. Vai jums ir kāda brīva istaba?

- Vairākas jaukas istabiņas tepat augšstāvā, - viņa norādīja uz koka kāpnēm telpas viņā galā.

Džastins pastūma meičai atlikušo naudu - tur bija daudz vairāk, nekā būtu jāmaksā par istabu un alu.

- Ar to vajadzētu pietikt - arī par dzērieniem, kas man vēl būs vajadzīgi.

Meiča paņēma naudu, pārskaitīja un valdzinoši uzsmaidīja Džastinam.

- Par šitād’ ņaud’ tu var’ dabūt vēl kaut ko, ja vien grib’.

Viņa satvēra plaukstā savu smago krūti un zīmīgi paspaidīja tā, ka cauri plānajai blūzei kļuva redzams piebriedis krūts galiņš.

Džastins papurināja galvu.

- Varbūt kādu citu reizi.

Sarkanmate tikai paraustīja plecus.

- Kā vēlies.

Viņa atgriezās, nesdama vēl vienu alvas kausu un nolika to viņam priekšā. Džastins iedzēra pamatīgu malku rūgtenā brūvējuma un atslīga pret sienu, juzdams, kā šķidrums izplūst viņa iekšās, un pārlikdams, vai tas spēs mazināt aukstumu. Viņš gribēja piedzerties tā, ka aizmirstu Aj-ielu, - pagaidām tas nebija izdevies.

Tā bija iekāre - viņš zināja, ka iekāre viņu tā pārņēmusi. Citas sajūtas viņā jau sen bija mirušas. Taču viņam bija sirdsapziņa un tā viņu, domājot par Arielu, pamatīgi nomocīja.

Viņa sirdsapziņa cīnījās ar viņa paša iekāri.

Džastins atkal iedzēra malku alus un mēģināja uzminēt, kas uzvarēs šai ilgajā cīniņā.

Pagāja divas dienas.

Tā bija vēl viena vējaina un auksta rudens diena, kas ienesa mājā pelēku vientulību. Palikusi viena savā istabā, Ariela grozījās gultā, bet nevarēja aizmigt. Savādajā klusumā, kas valdīja mājā, viņa pūlējās saklausīt kaut vismazāko troksnīti, kādu norādi, ka grāfs atgriezies. Tomēr no viņa nebija ne miņas.

Barbaras šovakar nebija mājās. Viņa reti pārradās pirms rītausmas. Mazais Tomass dusēja savā gultiņā, un Ariela viņam pirms miega bija lasījusi pasaku. Bet Džastins vēl joprojām nebija pārnācis.

Nevienu citu, šķiet, tas neuztrauca.

- Viņš ir grāfs, - vienkārši atbildēja pārvaldnieks. - Viņš atgriezīsies, kad pats to vēlēsies.

Bet ja nu kaut kas atgadās? Viņš no karietes izkāpa jau vēlā nakts stundā, un viņš taču bija viens pats. Londonas ielas taču bija tik bīstamas. Ja nu viņš tiek ievainots? Ja nu viņam vajadzīga palīdzība? Vai tad neviens cits neuztraucās par Grevilas grāfu?

Tā kā Džastina nebija, viņa iedomājās, ka varētu aiziet pie Filipa. Tā taču bija izdevība, ko viņa tik ilgi bija gaidījusi. Tomēr pēc sadursmes spēļu namā viņa vairs neuzticējās Filipam; un, ja arī uzticētos, tad, zinot, ko grāfs par to domā, viņa nevēlējās kļūt par nodevēju.

Viņas ausis sasniedza kāds troksnis. Arielas jutekļi bija saspringti kā vēl nekad. Lejā bija dzirdami nedroši soļi. Kaut kas nokrita uz grīdas, un viņa izdzirdēja neskaidras lamas. Ariela klausījās zābaku būkšķienos pret pakāpieniem un savādi švīkstošajos soļos, kas izzuda istabā koridora viņā galā.

Džastina istabā.

Beidzot viņš bija mājās.

Arielu pārņēma atvieglojums - tik spējš, ka augums it kā saļima. Viņas galva atslīga spilvenos. Viņa dziļi uzelpoja un noskaitīja īsu lūgšanu par to, ka viņš beidzot atgriezies mājās dzīvs un vesels. Viņu pārņēma miegai-nums. Nogurušie un sāpošie acu plaksti lēnām aizvērās. Pirmo reizi pēdējās trijās dienās viņa iegrima dziļā, rāmā miegā un nogulēja līdz pat rītam.

Vienpadsmitā nodaļa

Ariela neredzēja Džastinu visu nākamo dienu. Viņa saprata, ka grāfs izvairās no šis satikšanās, un pēc tā, kas bija noticis, viņa baidījās to uzmeklēt. Atkal un atkal viņa mocījās pārdomās, kur viņš pavada laiku, un no prāta neizgāja abas spēļu namā redzētās uzkrītošās sievietes.

Vīrietim ir savas vajadzības, bija teicis Filips.

Ja tā, tad arī grāfam droši vien bija savas vajadzības. Ariela atcerējās nakti, kad viņi abi bija strādājuši kopā Kingsvejas viesnīcas istabā. Sermuļi skrēja pār kauliem, iedomājoties viņa skūpstu, alku un ilgu sajaukumu, kas bija vilinājis viņu grāfa apskāvienos, kas vienlaikus radīja arī bailes.

Viņa aizvēra acis, lai atvairītu domu, ka Džastins varētu atrasties kādas nekaunīgas blondīnes apskāvienos. Viņa mēģināja iedomāties, ka grāfs skūpsta sarkanmati ar lielajiem zobiem, taču instinktīvi viņa juta, - ja arī grāfs ar kādu pārgulētu, tā noteikti nebūtu līdzīga šīm divām sievietēm. Viņa izvēlētā noteikti būtu skaista un iekārojama. Tā domājot, Arielu pārņēma nelabums.

Viņa nevēlējās domāt, ka grāfs varētu būt kopā ar kādu citu sievieti. Viņa nevēlējās domāt, ka viņš to skūpsta, mīlējās ar viņu. Un, tā kā viņa bija atklāta pret sevi un citiem, viņai bija jāatrod atbilde uz jautājumu, kādēļ viņa tā domā.

Viņa mēģināja sev iestāstīt, ka tas ir tikai pašas lepnuma dēļ. Džastins taču bija teicis, ka ilgojas pēc viņas, ka citas sievietes viņu neinteresējot. Ja nu viņš teicis patiesību...

Ja viņš patiešām teicis patiesību, vai tas nozīmētu, ka grāfs nav pret viņu vienaldzīgs? Vai tas nozīmēm, ka viņa ir savā ziņā īpaša, citāda nekā pārējās sievietes, ko viņš pazina?

Un ja nu tā ir - kāda gan tam nozīme?

Tomēr dziļi sirdī, kur viņa parasti nevēlējās ielūkoties, viņa zināja, ka tam ir liela nozīme. Ļoti liela.

Apģērbusies Ariela nopūtās, mirkli paklausījās Silvijas ikrīta tērzēšanā, tad devās lejā uz brokastu istabu. Patiesībā viņa nebija nemaz tik izsalkusi, taču zināja, ka jāēd. Kopš tās nakts, kad viņa pēdējoreiz bija redzējusi grāfu, Ariela tikko pieskārās ēdienam.

Nokāpusi plato kāpņu pusceļā, viņa apstājās. Lejā gaidīja Barbara Taunsenda, kuras seju rotāja ierastā augstprātība. Ariela sajuta kņudoņu pakrūtē, un jebkuras domas par ēdienu pazuda kā nebijušas. Viņa piespieda sevi turpināt ceļu un apstājās kāpņu lejasgalā.

- Lēdija Heivuda, - noliekusies reveransā, viņa pievēra plakstus, lai paslēptu nevaldāmās domas.

- Šķiet, mans brālis vēlas jūs redzēt. Es teicu, ka uzmeklēšu jūs.

Ariela vilcinoties pacēla acis.

- V-vai jūs zināt, ko viņš vēlas?

Izteikusi šos vārdus, viņa tūdaļ ilgojās, kaut nebūtu tos teikusi. Tas bija muļķīgs jautājums. Džastins nekad savai māsai neko nepaskaidroja, un viņš jau nu noteikti nebūtu apspriedies ar māsu arī šajā lietā.

Barbara atplauka nekaunīgā smaidā.

- Ja mans brālis kaut nedaudz līdzinās mūsu aizgājušajam tēvam, iespējams, ka viņam jau apnicis tavs apšaubāmais skaistums.

Rubīnsarkanās lūpas savilkās nievājošā grimasē.

- Bet neuztraucies. Esmu pārliecināta, ka viņš būs pietiekami dāsns, lai nodrošinātu tavu nākotni. Grevili nekad neatstāj padauzas neapmierinātas.

- Es jau teicu - es neesmu padauza.

Barbara pacēla lieliski veidoto uzaci.

- Nē? Tad jau varbūt tieši to viņš ari vēlas apspriest. Ja viņš vēl tevi nav ieguvis, viņš noteikti to vēlas izdarīt. Lai vai kā, viņš tevi gaida savā darbistabā.

Jūraszilajiem zīda svārkiem švīkstot, Barbara pagriezās un devās prom.

Ariela tikko spēja elpot, jo viņai bija jāsatiekas ar vīrieti, kas soli pa solim bija kļuvis par viņas dzīves neatņemamu sastāvdaļu. Viņa īsti nezināja, kad un kā tas noticis, nebija to sapratusi līdz tai naktij, kad grāfs neatnāca mājās. Viņa nebija varējusi aizmigt, nespēja ēst. Uztraukums radīja neciešamas sirdssāpes.

Ejot uz grāfa darbistabu, Ariela drebēja. Izkāpjot no karietes, viņš bija ļoti dusmīgs. Vai viņš vēl joprojām bija pietiekami nikns, lai pieprasītu viņai izpildīt doto solījumu? No vienas puses viņa baidījās no priekšā stāvošās sarunas, no otras - ilgojās ieraudzīt grāfu, lai arī ko viņš vēlējās teikt.

Viņa klusi pieklauvēja, un viņš aicināja ienākt. Iegājusi Ariela ieraudzīja, ka grāfs stāv pie rakstāmgalda, pagriezies ar seju prom no durvīm un rokas salicis aiz muguras, -viņš bija pievērsis skatienu grāmatu plauktiem, bet skatījās tiem garām. Viņai ienākot, grāfs pagriezās, un, ieraugot viņa nogurušo seju, Arielas sirds sažņaudzās.

Viņš izskatījās izvārdzis un pārpūlējies, it kā sakauts -nekad agrāk viņa grāfu tādu nebija redzējusi. Ariela devās dziļāk darbistabā, un pakrūtē viņa juta neciešamas sāpes.

- Paldies, ka atnāci, - viņš teica, norādot, ka viņa var apsēsties krēslā, kas atradās viņam tieši pretim.

Ariela nesteidzīgi paklausīja, uzmanīgi sakārtodama svārkus un izmantodama šo brīdi, lai apkopotu domas. Sekundes ritēja, un viņa pētīja grāfa seju, mēģinādama uzminēt, kas nomāc viņa prātu.

Mēģinādama uzminēt, ko tagad teikt.

- Es... Mēs visi par jums uztraucāmies. Priecājos, ka pārnāci sveiks un vesels.

Viņš palūkojās uz Arielu, viņa pētījošās pelēkās acis bija pavisam satumsušas, bet tumšie loki zem acīm liecināja par sliktu miegu.

- Tiešām?

-Es...

Viņa paskatījās grāfam tieši sejā.

- Jā. Ļoti priecājāmies.

Viņš neatbildēja, taču viņa skatienā uz mirkli pavīdēja kāda nenosakāma izteiksme. Viņš apsēdās pie rakstāmgalda un, ar elkoņiem atbalstījies pret galda virsmu, paliecās uz priekšu.

- Domāju, ka tu zini, kādēļ vēlos ar tevi parunāties.

Ariela nogludināja svārku ieloci.

- Patiesību sakot, neesmu īsti pārliecināta.

- Dienas rit. Ir pienācis laiks apspriest mūsu vienošanos.

Viņa sastinga. Augstais dievs, no tā viņa visvairāk bija

baidījusies. Atcerējusies viņa māsas teiktos vārdus, Ariela aplaizīja lūpas. Ja viņš vēl tevi nav ieguvis, viņš noteikti to vēlas izdarīt.

- Ko... Ko apspriest?

Grāfs iztaisnojās, viņa skatiens bija pievērsts kādam plankumam griestos virs galvas, it kā tas būtu vissvarīgākais objekts šajā istabā.

- Acīmredzot esmu maldījies, domājot, ka ar laiku tu... varētu izjust... tādas pašas alkas, kādas pret tevi izjūtu es. Tā kā iespēja kļūt par manu mīļāko ir tik pretīga...

- Tā nemaz nav! - pārbijusies no dzirdētā vārda, Ariela iesaucās. - Jūs nedrīkstat tā domāt, milord.

- Nē? Bet kas tad ir noticis?

Ariela brīdi klusēja, jo saprata, cik šobrīd svarīgi izvēlēties pareizos vārdus.

- Tu neesi pretīgs, - viņa teica. - Nu, varbūt pašā sākumā. Toreiz es tevi vēl nepazinu, un, patiesību sakot, tu vari iedvest arī bailes.

Grāfs pasmaidīja - viņa mute bija tik jauka, nodomāja Ariela, atminēdamās, ka šīs lūpas ir daudz maigākas nekā izskatās.

- Jā... Esmu pārliecināts, ka varu gan.

- Tagad, kad esmu tevi labāk iepazinusi, es atskārtu... Es domāju, ka tu esi diezgan pievilcīgs vīrietis un ikviena sieviete būtu ar mieru kļūt par tavu mīļāko, un neapšaubāmi viņa būtu laimīga, ka esi izvēlējies tieši viņu.

- Bet tu neesi tāda sieviete, - viņš sausi noskaldīja.

- Nē. Tas ir, es nevēlos kļūt par kāda vīrieša mīļāko.

- Pat ne par Filipa Mārlina mīļāko?

Viņa nosarka. Vai tiešām grāfs domāja, ka viņa varētu dot priekšroku Filipam un nevis viņam? Jo viņa pēkšņi un ļoti skaidri atskārta, - ja būtu jāizvēlas, viņa daudz labprātāk saistītos ar grāfu.

- Es gribēju teikt, ka kļūt par kāda mīļāko ir pavisam kas cits, nekā es savulaik biju iedomājusies. Un, patiesību sakot, toreiz, kad devu solījumu tavam tēvam, es neticēju, ka man tas kādreiz būs arī jāpilda. Es allaž domāju... ka tad, kad pienāks laiks... ka es izdomāšu, kā atmaksāt manis dēļ iztērēto naudu. Tagad, kļuvusi vecāka, es sapratu, kāda nākotne gaida šādu sievieti. Un es... Man ir neciešama doma pārdot savu miesu kā pēdējai vazaņķei.

Grāfa izvārgušajā vaigā ietrīsējās muskulis.

- Es nekad par tevi tā nebūtu domājis, - viņš klusi teica.

Tā kā Ariela neatbildēja, viņš dziļi un klusi nopūtās un

piecēlās kājās.

- Lai vai kā, tagad tam vairs nav nekādas nozīmes. Es jau tev reiz teicu, ka ar varu nespiedīšu tevi likties manā gultā. Pagājušonakt es sapratu, ka, pieprasot atmaksāt tevis izglītošanā ieguldīto naudu, es tieši tā rīkojos. Kopš šī brīža, Ariela Samersa, varam uzskatīt, ka tavs parāds ir pilnībā nomaksāts.

Arielas sirds dauzījās kā negudra. Viņa noteikti nebija pareizi saklausījusi grāfa teikto. Taču sirds skrēja arvien ātrāk un ātrāk, un viņa saprata, ka dzirdējusi pareizi. Beidzot! Esmu brīva! sauca viņas iekšējā balss. Kā jau viņa no paša sākuma bija cerējusi, grāfs viņu atbrīvoja no dotā solījuma. Viņa vēl joprojām sēdēja un trīcēja, atvieglojums bija viņu

apreibinājis, taču viņa nespēja saprast, kādēļ viņai negribas smaidīt. Kādēļ gan viņa nesmējās, dzirdot šo brīnišķo vēsti?

- Es atradīšu tev dzīvokli, - viņš teica. - Nokārtošu, ka tu katru mēnesi saņem zināmu naudas summu...

- Nē.

Šis vārds pats izlauzās pār lūpām, taču, kad tas bija izteikts, Ariela saprata, ka tieši tā arī bija domājusi.

Grāfs pacēla galvu.

- Kā, lūdzu?

- Es teicu nē. Es nevaru pieņemt žēlastības dāvanas.

Biezās uzacis izbrīnā saraucās.

- Tu nevēlies pieņemt manas žēlastības dāvanas? Bet tev nav ģimenes, nav naudas, neviena, kas varētu palīdzēt. Dieva dēļ, ko tu runā?

- Es saku, ka nevēlos vairs pieņemt nevienu peniju tavas naudas - esmu jau pietiekami daudz saņēmusi. Un vēl joprojām vēlos tev visu atdot atpakaļ.

Viņa paskatījās uz dokumentu kaudzi, kas atradās uz rakstāmgalda, uz virsgrāmatām un mapēm - dažas bija no daudzkārtējas izmantošanas pavisam apdriskātas, - un visās bija tikai skaitļi, nebeidzamas skaitļu rindas.

- Es vēlētos tev palīdzēt darbā - tāpat kā iepriekš.

Uz brīdi viņš bija kā valodu zaudējis.

- Tas nav iespējams, - viņš beidzot noteica.

- Kādēļ? Lai izpildītu visus pienākumus, ko uzliek grāfa tituls, un pārvaldītu īpašumus, jūs strādājat no agra rīta līdz vēlam vakaram. Jūs teicāt, ka ienīstat rēķināšanu. Ļaujiet, lai es ar to tieku galā.

- Cienījamas sievietes tādu darbu nestrādā.

- Cienījamas sievietes nedod tādus solījumus.

Grāfs smagi atkrita krēslā.

- Kur tu dzīvosi?

- Šeit, protams. Te ir pietiekami daudz istabu, turklāt es daudz ātrāk atmaksāšu savu parādu, ja man nebūs jātērējas dzīvokļa īrei un ēdienam. Tev ir dučiem kalpotāju. Es varu dzīvot trešajā stāvā kopā ar viņiem.

Džastins ar roku izbrauca cauri matiem, pieglauzdams pāris tumšo cirtu.

- Tas ir neprāts.

Beidzot viņai gribējās smaidīt.

- Tu man jau tā esi dāvinājis tik daudz - izglītību, valodu, pat drēbes, kas man mugurā. Es vēlētos tev par visu atmaksāt ar darbu. Kāds gan te neprāts?

Džastins pacēla acis un pētījoši vērās Arielā. Viņai šajā mirklī likās, ka grāfs - noguris vai ne, dusmīgs vai ne - tomēr bija vispievilcīgākais vīrietis, kādu viņa jebkad sastapusi.

- Mums vēlreiz jāizrunājas par manu tieksmi pēc tevis, - viņš teica. - Es gribu tevi, Ariela. Un šī iekāre nemazināsies, kamēr tu dzīvosi šeit.

Pēkšņi ierunājās mazais velniņš viņas dvēselē.

- Tu vienmēr vari atgriezties pie sievietes, pie kuras pavadīji visu šo laiku.

- Es nebiju pie sievietes.

- Protams, tā nav mana darīšana, tomēr...

- Ja vēlies zināt, es biju pamatīgi piedzēries un šis stāvoklis ilga tieši divas dienas. Kad atgriezos mājās, arī tad es biju piedzēries. Tici man, esmu samaksājis par savu muļķību.

Viņai ļoti piestāvēja pietvīkums.

- Piedod. Kā jau teicu, tā nav mana darīšana.

Bet velniņš līksmi smīnēja, un Ariela jutās daudz apmierinātāka, nekā viņai vajadzētu būt.

Džastins apgāja apkārt rakstāmgaldam un pienāca viņai klāt, arī Ariela piecēlās.

- Labi, - viņš teica. - Darīsim pēc tava prāta, bet ar trim noteikumiem.

Ariela aizdomu pilnām acīm vērās runātājā.

- Kādiem?

- Pirmkārt, tu paliksi savā pašreizējā guļamistabā. Mēs abi diezgan daudz esam nopūlējušies, lai tu kļūtu par lēdiju. Es vēlos, lai arī turpmāk tevi par tādu uzskatītu.

- Pret dzīvošanu labos apstākļos es nespēju iebilst. Un kādi ir pārējie noteikumi?

- Kamēr būsi te, mēs apspriedīsim tavu nākotni.

-Un?

- Un tu turēsies pa gabalu no Filipa Mārlina.

Viņa nevarēs satikties ar Filipu, kamēr vien dzīvos pie grāfa. Dīvaini, bet šāda apziņa nemaz tik sāpīga nelikās.

Ariela lēni pasmaidīja, jo pirmo reizi daudzu gadu laikā jutās brīva. Brīva un nu pati varēs sev nopelnīt iztiku. Lai kas arī ar viņu notiktu, lai kas viņu sagaidītu nākotnē, viņa pati varēs izlemt, kā rīkoties.

- Piekrītu, - viņa teica.

Tad viņa plati pasmaidīja.

- Kad sāksim?

Klejs Hārkorts bija ērti atlaidies brūnas ādas krēslā Brūka kluba smēķējamajā istabā Sentdžeimsa ielā, bet pretim viņam sēdēja viņa draugs Džastins Ross. Agrāk Džastins diezgan reti apmeklēja ķlubu. Pēdējo divu nedēļu laikā viņš te uzturējās gandrīz katru vakaru.

Klejs ievilka cigāra dūmu, atgāza galvu un ļāva, lai zilie dūmu apļi lēni celtos gaisā.

- Kā... Kā klājas tavai jaunajai darbiniecei?

Džastins paskatījās uz draugu un šķita, ka viņš it kā

pēkšņi pamostas no miega.

- Piedod. Ko tu teici? Biju aizdomājies.

- Tā izskatās. Tu taču nedomāji par sievieti, vai ne? Varbūt par kādu pievilcīgu meiču ar eņģeļa smaidu un zeltainiem matiem?

Džastins riebumā ievaidējās.

- Par nelaimi, viņa pēdējā laikā reti neparādās manās domās. Es gandrīz ilgojos, lai mana māsa vēl viesotos manā mājā. Barbara bija kā ērkšķis mūsu miesā, bet viņa vismāz kalpoja kā aizsargs. Bez viņas un Tomasa klātbūtnes dzīve mājā sāk līdzināties ellei.

Klejs klusi iesmējās. Džastins bieži vien bija atturīgs un nerunīgs, taču tādu viņš savu draugu nebija redzējis - pat ne toreiz, kad bija iedomājies mīlam Margaretu Simonsu.

- Saņemies, draugs. Viņa savu parādu atmaksās... nu,

varbūt pēc desmit gadiem? *

Džastins neticīgi vērās sarunu biedrā.

- Par darbu, ko viņa padara, es maksāju karaļa cienīgu algu, tādēļ tavs joks šajā situācijā ir labākajā gadījumā kaitinošs.

Klejs apslāpēja smaidu.

- Piedod, - viņš teica, lai gan patiesībā neko nenožēloja.

Bija nepieciešams vismaz uz brīdi iedragāt Džastina tik ierasto nesatricināmi mierīgo izturēšanos. Un Klejs bija priecīgs, ka var to izdarīt.

Viņš saskalināja rokā glāzi un ieelpoja brīnišķīgo brendija smaržu.

- Ariela dzīvoja tavā mājā arī pirms tavas māsas atbraukšanas. Kādēļ tagad kaut kas būtu mainījies?

- Tādēļ, ka kopš laika, kad pateicu, ka viņa ir brīva, Ariela ir mainījusies. Agrāk viņa allaž bija piesardzīga, baidījās no tā, ko es varētu izdarīt. Tagad, kad esmu viņu atbrīvojis no solījuma, viņa pret mani, šķiet, izturas pavisam citādāk.

- Varbūt tādēļ, ka uzticas tev. Tu varēji pieprasīt, lai viņa izpilda doto solījumu, bet tu to nedarīji. Tu rīkojies, kā uzskatīji par pareizu. Tas noteikti rada daudz lielāku uzticēšanos.

- Domāju, ka tas... ja vien tas tiesa. Patiesību sakot, es rīkojos kā egoists, lai apklusinām savu sirdsapziņu. Diez vai to varētu nosaukt par augstsirdīgu rīcību.

Klejs neatbildēja. Džastins allaž uzskatīja, ka rīkojies kā nelietis, stāstīja par sevi vissliktākajos vārdos. Klejs zināja, kādēļ draugs tā rīkojies, - viņš rūpējās par meiteni, jo cienīja un apbrīnoja viņu - un tas nebija nekas egoistisks.

Džastins nopūtās.

- Nelaime tā, ka, jo viņa vairāk man uzticas, jo atklātāka un vaļsirdīgāka viņa kļūst, jo vairāk es viņu iekāroju. Jāsaka, ka mans dižciltīga vīra tēls kļuvis pavisam bāls.

Ikreiz, kad viņa man uzsmaida, es vēlos izģērbt viņu, novilkt uz paklāja un iegūt viņas skaisto augumu. Nezinu, cik ilgi vēl spēšu izturēt.

Klejs iemalkoja brendiju.

- Ja jau tu tik ļoti pēc viņas alksti, tu taču vari viņu apprecēt.

Lai gan viņa āda bija melnīgsnēja, Džastins acīmredzami nobālēja.

- Apprecēt?

- Kādēļ ne? Tu esi vecpuisis. Ariela ir līgavas vecumā. Protams, allaž paliek iespēja - lai gan man ļoti nepatīk to teikt, - ka viņa jau no paša sākuma vijusi intrigas, lai iekaltu tevi važās.

- Tas ir smieklīgi. Es diez vai esmu piemērots kandidāts laulībām. Un Ariela to zina.

Jā, tu teici, cik viņa gudra. Tavs tēvs diez vai bija lētticīgs cilvēks, tomēr arī viņš iekļuva viņas tīklos.

Klejs plati pasmaidīja.

- Un toreiz viņai bija tikai četrpadsmit gadi.

Džastins tikai atburkšķēja:

- Precības nav iespējamas.

- Kādēļ ne?

- Tādēļ, ka šādās attiecībās nepieciešams kaut mazliet jūtu un pievilcības. Vienīgais, ko jūtu pret Arielu, ir bezgalīga iekāre.

Klejs ievilka cigāra dūmu un atkal izpūta to. Viņš nevēlējās strīdēties, jo no tā tikpat nebūtu nekāda labuma. Klejs gan bija pārliecināts, ka viņa draugs pret Arielu Samersu jūt ne tikai iekāri, bet daudz ko vairāk. Džastins tam, protams, nekad nepiekritīs, pat sev viņš to neatzīs.

- Varbūt vēlreiz dosimies pie Sarbonē kundzes, - lai pārbaudītu savu teoriju, ierunājās Klejs. - Sievietes tur ir skaistas, un mēs abi zinām, cik prasmīgas.

Džastins veltīja draugam noraidošu skatienu.

- Nedomāju vis. Vismaz ne tagad.

Viņš nekāroja citas sievietes. Viņš kāroja pēc slaidās blondīnes. Tas, ka viņš noliedza savas jūtas pret Arielu, Kleju nepārsteidza. Tēva atraidīts, mātes pamests, Margaretas nodots, Džastins bija tik dziļi apslēpis savas jūtas, ka pats tās vairs nepazina. Tajos retajos gadījumos, kad jūtas lika sevi manīt, Džastins nolēma, ka tas ir kaut kas cits, kaut kas daudz pragmatiskāks nekā vienkāršas cilvēka emocijas.

Klejs atkal iemalkoja brendiju, īsti nezinādams, - žēlot draugu vai uzjautrināties par viņu.

- Mazliet nogaidi, - viņš teica. - Laiks parasti visu noliek savās vietās.

Džastins neatbildēja. Klejs mēģināja uzminēt, cik ilgi vēl viņa draugs spēs izturēt un kad viņš beidzot padosies. Tas noteikti ir tikai laika jautājums - gan Džastina mazā jaukā blondīnīte tomēr attapsies Grevilas grāfa mīkstajā gultā un viņa apskāvienos.

Un, kā jau Klejs bija teicis, varbūt tieši to mazā intrigante arī vēlējās panākt.

Pienāca oktobris. Rudens tuvojās beigām, bet Ariela to tikko manīja. Šorīt, dodoties uz darbistabu un nesot virsgrāmatu, ko bija paņēmusi uz savu istabu iepriekšējā vakarā, Ariela dungoja kādu dziesmiņu. Viņa cītīgi strādāja katru dienu un dažkārt arī vakaros un pati brīnījās, ka viņai tas patīk.

Bija tik jauki darīt kaut ko lietderīgu, izmantojot zināšanas, ko ar tādām grūtībām bija ieguvusi. Viņa nesaprata, kādēļ arī citas sievietes nav aptvērušas, ka darbs nemaz nav tik garlaicīgs, kā iztēlo vīrieši. Ja tu dari kaut ko tādu, kas tev patīk, tas ir pat aizraujoši.

Villa piegāja pie darbistabas durvīm, pagrieza sudraba rokturi un bez klauvēšanas iegāja iekšā. Tagad viņa ar grāfu strādāja vienā telpā - viņš pie sava lielā rakstāmgalda, Ariela pie mazāka istabas otrā galā. Darbs abiem bija pirmajā vietā; viņi jau sen vairs neievēroja formalitātes.

Grevils pacēla galvu, kaut ko pie sevis nomurmināja, tad atkal pievērsās mapēm, kas bija atvērtas viņa priekšā.

Ariela uz mirkli apstājās, lai palūkotos uz grāfu. Viņš bija ģērbies baltā batista kreklā un tumši pelēkās biksēs, bet burgundieša krāsas fraka bija pārmesta līdzās esošajam krēslam. Krekla piedurknes bija uzrotītas, atklājot muskuļotas rokas, ko klāja raupji tumši matiņi.

Arā bija apmācies, mitrs un vēss, sauli aizsedza bieza mākoņu sega. Uz rakstāmgalda dega lampa, un tās gaisma meta ēnas Džastina sejā. Viņa melnie mati, kas parasti bija kārtīgi saglausti, šobrīd šķita mazliet paaugušies un viļņojās uz sniegbaltās apkaklītes.

Ariela vēlējās uzzināt, vai tie patiešām ir tik maigi un zīdaini kā izskatījās, vai viņa kakls ir tikpat muskuļots kā rokas, un viņas pakrūtē kaut kas iekņudējās. Pārsteigta pati par savām domām, viņa vēl ciešāk satvēra smago virsgrāmatu un devās pie plaukta aiz viņa rakstāmgalda, lai noliktu dokumentus. Viņa apņēmīgi skatījās tieši sev priekšā un mēģināja domāt tikai par darbu.

Pastiepusies viņa mēģināja nolikt grāmatu vietā uz augšējā plaukta, taču, lai cik arī viņa bija gara, viņai tas neizdevās. Ariela izdzirdēja, ka Džastins atstumj krēslu un pienāk viņai klāt.

- Ļauj, es tev palīdzēšu.

Viņš stāvēja tik tuvu, ka viņa krūtis skāra Arielas muguru. Viņa juta Džastina saspringtos muskuļus, kad viņš nolika smago grāmatu plauktā. Darbiņš bija padarīts, taču neviens no viņiem pat nepakustējās. Viņas augumam pāršalca karstuma vilnis. Uz kamīna tikšķēja pulkstenis, kas šķita sitam vienā ritmā ar viņas sirdi.

Lēni, it kā baidīdamies, ka viņa aizbēgs, Džastins nolaida rokas, un viņa slaidie pirksti pieskārās meitenes pleciem. Tie viegli oda pēc tintes, un gaisā virmoja izsmalcināta vīrišķīga smarža, kas piemita tikai viņam. Ariela juta, kā cilājas viņa krūtis, juta viņa elpu sev uz vaiga un matu cirtās.

- Ariela, - viņš pavisam klusi nočukstēja.

Tas skanēja kā lūgums, kas izteikts tieši viņas sirdij. Viņa vairs sev nejautāja, kas būtu darāms, viņa vienkārši pagriezās, un viņas acīs bija atbilde uz šo lūgumu.

Džastins maigi pieskārās viņas vaigam. Viņa īkšķis pārslīdēja Arielas apakšlūpai, un viņu pārņēma vieglas trīsas.

- Džastin... - viņa nočukstēja, lai izbaudītu šī vārda skaņu.

Viņa acis bija pievērstas Arielai - tas bija saprotošs, tūkstošiem neizteiktu domu pārpilns skatiens.

- Ariela... ak, dievs, ko tu ar mani dari.

Viņš dziļi ievilka elpu un satvēra meitenes seju plaukstās. It kā cietis sakāvi, viņš ievaidējās un ar lūpām skāra Arielas muti. Skūpsts bija maigs un ilgs. Dziļš, kārdinošs, piesātināts skūpsts. Savāds, satraucošs skūpsts, kas viņas augumam lika ietrīcēties un kam, šķita, nebūs gala.

- Es centos, - skūpstīdams Arielas mutes kaktiņus, tad atkal pievērsdamies viņas lūpām, Džastins maigi čukstēja. - Tu pat iedomāties nevari, kā es centos.

Satvēris Arielas galvu plaukstās, Džastins viņu skūpstīja arvien prasīgāk un kaislīgāk, aicinot ļauties šim mirklim. Viņa mēle atgādināja karstu, zīdainu straumi, kas pauda vārdos neizteiktu lūgumu.

Ariela ievaidējās un piespiedās Džastina krūtīm, viņas rokas slīdēja augšup pie viņa kakla. Viņas vēderā parādījās dīvaina siltuma sajūta. Šķita, ka viņas kājas kļuvušas pavisam ļodzīgas un nejūtīgas. Viņš nekad vēl nebija licis viņai tā justies - nekad. Agrāk viņa bija baidījusies. Tagad viņa vairs nebaidījās no viņa.

Džastins atkal viņu skūpstīja. Viņš mazliet sakustējās, un Ariela juta viņa rokas sev uz krūtīm, kas tūdaļ saspringa. Cauri kleitas audumam viņš maigi glāstīja tās, satvēra plaukstā, un pāri viņa lūpām izlauzās klusa nopūta.

- Ariela... - viņš čukstēja, turpinot glāstīt viņas krūtis, kairinot to galiņus, un viņas locekļus pārņēma dīvainas tirpas. Ariela trīsēdama piekļāvās viņam, un šķita, ka viņa

rūdai saļims. Ariela zināja, ka vajadzētu pārtraukt, bet -ak, dievs - tas bija tik patīkami, tik brīnumaini jauki, ka viņas nodevīgais augums atteicās paklausīt.

Viņa aptvēra, ka arvien ciešāk piekļaujas Džastina krūtīm, arvien dziļāk ieslīgst viņa nepārprotamajos apskāvienos. Džastins skūpstīja viņas kaklu, atkal pievērsās mutei, un Ariela ievaidējās. Tagad viņa sāka drebēt, sirds auļoja kā neprātīga. Ariela juta, ka Džastins uzmeklējis pogas kleitas aizmugurē un sāk tās vienu pēc otras atpogāt.

- Džastin? - viņa tikko dzirdami nočukstēja, un viņas balsī bija dzirdams izmisums. Ja viņa tagad viņu neapstā-dinās, būs jau par vēlu.

Džastina augumam pāršalca spēcīgas trīsas. Pāris sekundes viņš stāvēja nekustīgs, viņa rokas bija gluži kā sastingušas, un viņš pūlējās atgūt paškontroli. Uz mirkli Arielai gribējās, kaut viņa neko nebūtu teikusi, ļauties viņa maģijai, viņa ugunīgajai kaislei. Ariela nešaubīgi saprata, ka šajā ceļā viņu gaida posts.

Viņš ievilka elpu, iztaisnojās, it kā nomierinājās. Maigi pagriezis meiteni pret sevi ar muguru, viņš aizpogāja visas pogas.

- Piedod, - viņš piesmakušā balsī teica. - Es tā negribēju.

Atvainošanās nebija vajadzīga. Viņa bija gribējusi, lai

Džastins viņu noskūpsta. Viņa bija gribējusi ne tikai to. Bet viņa nespēja to pateikt vārdos.

- Tā nebija jūsu vaina. Tā vienkārši... gadījās.

Viņa tumši pelēkajās acīs, kuru izteiksme parasti bija

nenosakāma, iezaigojās kaut kas nevaldāms. Bet jau pēc mirkļa maska atkal bija savā vietā.

- Apzinoties, kādas tam var būt sekas, būs labāk, ja tas vairs nekad neatkārtosies. Patiesībā būs labāk, ja mēs kādu laiku neredzēsimies.

Viņš atkāpās, norotīja piedurknes un aizpogāja aproču pogas.

- Tādēļ man tev jāsaka, ka man ir darīšanas ārpus pilsētas. Būšu prom vairākas nedēļas.

Arielas sirds gluži vai pamira.

- Vairākas nedēļas?

Viņa centās nedomāt, cik drūma liksies šī māja, kamēr Džastins būs prom. Cik ļoti viņa ilgosies pēc grāfa.

- Iepriekš jūs neko neteicāt par aizbraukšanu.

Džastins jutās neveikli, un Ariela saprata, ka viņš

tikko pieņēmis šādu lēmumu. Viņš gribēja aizbraukt viņas dēļ, tā dēļ, kas tikko bija noticis, un tas bija noticis vairāk viņas, nevis grāfa dēļ.

- Man jāpārbauda, kā veicas darbi tekstilfabrikā. Atstāšu tev darbu sarakstu, kas jāpaveic, kamēr būšu prom. Ceru, ka tad, kad neviens tevi netraucēs, tu daudz varēsi padarīt.

- Jā... Noteikti.

Lai gan - viņš jau nu noteikti nebija traucēklis. Ariela atcerējās viņu sarunas. Viņai patika strādāt kopā ar Džastinu, viņa bija daudz ko uzzinājusi par darījumiem, veiksmīgiem un neveiksmīgiem ieguldījumiem, bankām, kas dod visaugstākos procentus, un īpašībām, kādām jābūt, lai saņemtu aizdevumu.

Viņai patika sarunāties ar Džastinu, patika apzināties, ka viņš ir tepat, mājā.

Viņš piegāja pie galda, no krēsla atzveltnes paņēma fraku un uzmeta to plecos.

- Es iziešu. Mājās būšu vēlu.

Ariela neko neteica, vienkārši noraudzījās, kā viņa slaidais, elegantais augums tuvojas durvīm. Pēdējā laikā viņš vakaros ilgi uzturējās ārpus mājas. Viņš centās aizsargāt viņu un, iespējams, arī sevi, no alkām, kas bija viņu pārņēmušas.

Pirmo reizi, kopš Džastins bija parādījies savā Brūkstrītas mājā, Ariela saprata, ka viņai vairs nav vajadzības aizsargāties no grāfa.

Divpadsmitā nodaļa

Kleitons Hārkorts pieklauvēja pie Džastina mājas durvīm un nepacietīgi gaidīja, kad tās atvērsies.

- Labdien, mister Hārkort, - teica Noulzs, ar ierasto rāmumu atvērdams smagās koka durvis. - Man ļoti žēl. Baidos, ka šobrīd mistera Grevila nav mājās. Ja vēlaties, varat atstāt viņam vēstuli.

Klejs sarauca pieri. Viņš gribēja ar Džastinu apspriesties, un viņam nebija pārāk daudz laika.

- Jā, labprāt. Man ir daži dokumenti, un es gribētu, lai viņš tos apskata. Ja drīkst, atstāšu tos viņa kabinetā.

Klejs iegāja pa durvīm allaž drūmajā hallē, un viņam azotē rēgojās piebāztā ādas soma. Viņš novilka smalkādas cimdus, iemeta tos bebrādas cepurē un pasniedza pārvaldniekam, kas savukārt viņu pavadīja uz Džastina kabinetu.

Noulzs atvēra durvis, tad mazliet atkāpās.

- Atvainojiet, mis Samersa. Es nezināju, ka jūs vēl joprojām strādājat. Misters Hārkorts atnesa lordam Grevilam dokumentus. Viņš vēlas atstāt grāfam vēstuli.

- Protams. Lūdzu, nāciet iekšā.

Viņa aiz rakstāmgalda piecēlās kājās. Viņai mugurā bija jūras zili balts tērps un gaišie mati bija sasprausti ierastajā sasukā. Smaidīdama viņa pastūma spalvas un tintes komplektu tuvāk Klejam.

- Paldies. Es jūs aizkavēšu tikai uz mirkli.

Viņa šobrīd šķita vēl skaistāka nekā iepriekš - tik gaiša un atklāta, gluži kā saulīte pret Džastina melnīgsnējo ādu. Klejs uzreiz saprata, kādēļ viņa draugs ir kā bez prāta šīs meitenes dēļ.

Un tomēr viņš uztraucās. Viņš uzticējās tikai dažām sievietēm. Viņš pazina daudzas, kas bija spējīgas piesaistīt vīrieti tikai tādēļ, lai redzētu viņa mokas.

Noulzs devās prom, un Klejs pievērsās Arielai. Varbūt, aprunājies ar šo meiteni, viņš justos mierīgāks.

- Cerēju, ka lords Grevils būs mājās, - viņš teica, lai uzsāktu sarunu. - Esmu saņēmis piedāvājumu, kas varētu interesēt arī viņu. Es reti iesaistos finansu darījumos, bet šis šķiet tik izdevīgs, ka nespēju atteikties.

- Baidos, ka viņš būs mājās vēlu. Un rīt viņš plāno doties uz Kadamonu. Šķiet, ka viņš būs prom vairākas nedēļas.

Likās, ka viņa nemaz nejūtas iepriecināta par to.

- Ja esmu pareizi sapratis, iepriekšējā reizē jūs devāties viņam līdzi.

- Toreiz viss bija savādāk.

- Kā tā?

Viņa pacēla galvu.

- Viņš, kā jau jūs droši vien zināt, vēlējās padarīt mani par savu mīļāko.

Klejs centās apslāpēt smaidu.

- Cik noprotu, kaut kas ir mainījies.

-Jā.

Tomēr nešķita, ka viņu tas apmierinātu.

Klejs atvēra somu, izņēma dokumentus un nolika tos uz rakstāmgalda stūra.

- Viņš pret jums labi izturētos. Džastins nemaz nelīdzinās savam tēvam. Viņš nemēdz uzturēt sievietes. Patiesību sakot, agrāk viņam nekad nav bijis mīļākās, bet tas nenozīmē, ka viņš dzīvojis kā mūks.

- Par to es esmu pilnīgi pārliecināta. Patiesību sakot, es varu iedomāties, ka neskaitāmas sievietes labprāt pieņemtu šādu grāfa piedāvājumu.

- Ja vien viņš to vēlētos. Es gribēju teikt, ka jūs viņam nozīmējat daudz vairāk nekā tikai nejaušu aizraušanos.

Ariela neatbildēja. Viņa nevēlējās neko teikt.

- Es nezinu, cik labi esat viņu iepazinusi. Varbūt jūs jau esat sapratusi, ka viņš nemaz nav tik neiejūtīgs kā izliekas.

Viņas smalkajos sejas vaibstos parādījās ieinteresētības dzirksts.

- Vai jūs man pastāstīsiet par viņu?

Klejs pasmaidīja.

- Ko tieši jūs vēlētos zināt?

- Viņš šķiet tik šausmīgi svešāds. Vai tiešām nekad neviens nav viņu mīlējis, rūpējies par viņu? Zinu, ka māte viņu pametusi un tēvs izturējies vienaldzīgi. Ir skaidrs, ka māsa rūpējas tikai par sevi. Reiz viņš pieminēja savu vecmāmiņu, tomēr man šķiet, ka viņi sen nav tikušies, bet Tomass lielākoties dzīvo muižā.

- Es par viņu rūpējos, - teica Klejs.

Arielas zilās acis pievērsās viņam. Viņas skaistās, skaidrās acis... Vismaz tādas tās izskatījās.

- Es arī, - viņa teica.

Klejs pārlika, vai Ariela runājusi no sirds, vai viņa ir pietiekami gudra, lai redzētu cauri Džastina drūmajai, aukstajai čaulai un saskatītu jūtīgo dvēseli aiz tās.

- Ja esmu pareizi sapratis, arī par jums neviens nav rūpējies. Tādējādi jums abiem ir kaut kas kopējs.

Viņas mute savilkās maigā, sapņainā smaidā.

- Zināmā mērā jā. Bet atšķirībā no Džastina bērnībā mani ļoti mīlēja. Man bija visbrīnišķīgākā māte, kādu meita vien var vēlēties, un ļoti jauki vecvecāki. Tikai pēc viņu nāves es nonācu tēva uzraudzībā, kas sagādāja tikai ciešanas. Esmu sapratusi, cik liela nozīme ir mīlestībai. Nedomāju, ka Džastins zina, kas tas ir.

- Varbūt jūs varat viņam to atklāt.

- Atklāt?

- Es domāju, ka cilvēkam pirmām kārtām ir jāzina, kā ir, ja viņu mīl, un tikai tad viņš būs spējīgs mīlēt pats. Un to nu cilvēks noteikti var iemācīties.

- Varbūt jums taisnība. Varbūt, ja man pietiktu drosmes, es varētu mēģināt. Diemžēl tas ir pārāk liels risks. Tiklīdz būšu nomaksājusi savu parādu, es došos prom. Lords Grevils man maksā bezgalīgi lielu algu, bet es nespēju iebilst.

Ariela šķelmīgi pasmaidīja.

- Turklāt, iespējams, esmu tā vērta.

Klejs iesmējās, jo viņam patika meitenes atklātība un pašvērtības apziņa, kas tik ļoti atšķīrās no Džastina domām par viņu pašu.

- Džastins ir apsolījis, ka, tiklīdz būšu izpildījusi savu pienākumu, viņš nodrošinās nākotni. Šajā ziņā es viņam uzticos un zinu, - lai arī kādu darbu viņš man sameklēs, tas būs pietiekami labs.

- Ticu, ka... vismaz kādu laiku tā ari būs.

- Ko jūs ar to gribat teikt?

Klejs paraustīja plecus, vēlēdamies izskatīties bezrūpīgs.

- Jūs esat jauna un ļoti pievilcīga. Ir taču dabiski, ka kādudien jūs vēlēsieties iziet pie vīra.

- Esmu sieviete, mister Hārkort, un tāda pati kā pārējās. Kādudien man ļoti gribēsies pašai savu ģimeni.

Klejs vienkārši pamāja ar galvu. Arēji viņa līdzinājās meitenei, kādu Džastins bija raksturojis, - tieša un apņēmīga, ļoti atklāta.

- Tādā gadījumā novēlu jums veiksmi. Atgādiniet Džastinam, lai izskata piedāvājumu, ko esmu atstājis uz viņa rakstāmgalda, labi? Pasakiet viņam, ka vēlos, lai viņš atnāk pie manis pirms aizbraukšanas no pilsētas. Ja mēs iesaistīsimies šai darījumā, mums būs jārīkojas visai veikli.

- Es viņam uzrakstīšu zīmīti, - teica Ariela. - Ja nu viņš gadījumā no rīta aiziet ātrāk, nekā es viņu satieku.

- Paldies.

Klejs pieklājīgi atvadījās, paņēma savu cepuri un cimdus un izgāja no mājas - vēl joprojām domās kavēdamies pie sarunas ar Arielu. Kad viņš klubā bija runājis par šo meiteni ar Džastinu, viņam bija radusies pārliecība, ka Ariela vēl joprojām ir tikpat nekaunīga skuķe kā četrpadsmit gadu vecumā.

Pēc šīs sarunas viņš sāka domāt, ka kļūdījies. Ja tā un ja Džastins patiesi pēc viņas tik ļoti alka, kā runāja, varbūt laulības nebūt nebija tas sliktākais risinājums.

Klejs pasita cepuri padusē un uzvilka smalkādas cimdus. Protams, precības nemaz nebūtu tik ļauns atrisinājums. Daudzi cilvēki tā rīkojās. Patiesībā arī viņam pašam nebūtu iebildumu kādudien nodibināt ģimeni. Protams, patlaban viņš nespēja uzturēt attiecības tikai ar vienu sievieti, bet tam nebija nekādas nozīmes - tāpat kā lielākajai daļai viņa draugu. Varbūt ari Džastinam tas nāktu par labu - lai pa māju skraidītu pāris bērniņu, lai viņam būtu sieva, kas dotu mīlestību, ko viņš nav izbaudījis bērnībā. Varbūt viņai izdotos noraut to kaitinoši rāmo izteiksmi sejā, ko Džastins nēsāja kā smagu dzelzs masku.

Tomēr varēja izrādīties, ka šī meitene nemaz nav tik nevainīga, kā šķiet. Varbūt šobrīd viņa vienkārši bija daudz piesardzīgāka, lai sasniegtu iecerēto, nekā četrpadsmit gadu vecumā. Viņš cerēja, ka Džastinam pietiks prāta saskatīt viņas patieso dabu.

Un viņš bija sasodīti priecīgs, ka nav drauga vietā.

Ariela vērās bāli zilā velveta baldahīnā virs gultas. Ārā plosījās vētra, kas aptumšoja mēnesi un zvaigznes. Pūta spēcīgs vējš, un zibens dzeltenās šautras šķēla draudīgi tumšās debesis. Bija jau krietni pāri pusnaktij, tomēr viņa vēl joprojām nespēja aizmigt.

Viņa domāja par Džastinu, par to, kas bija noticis kabinetā. Aizvērdama acis, viņa arvien vēl juta Džastina slaido, spēcīgo augumu, satraucošās, saldās sajūtas, kas kā zibens strāvoja viņas ķermenī. Tikai iedomājoties vien, viņas augumam pārskrēja trīsas - tādas pašas kā brīdī, kad viņa atradās Džastina skavās.

Šīs sajūtas bija tik skurbinošas, tik reibinošas, ka viņai negribējās, lai tās izzustu. Un viņa zināja, ka Džastins arī to nevēlas. Patiesību sakot, viņa jutās pārsteigta, kad Džastins pārstāja viņu skūpstīt. Kādēļ viņš tā rīkojās? Dziļi sirdī viņa zināja atbildi.

Gadiem ilgi viņš bija lasījis viņas vēstules. Viņš zināja, par ko viņa domā un sapņo, iespējams, pazina viņu labāk, nekā jebkurš cits pasaulē. Viņš alka pēc viņas, taču zināja, ka, iegūstot Arielu, viņš sagraus meitenes sapņus.

Ariela nopūtās. Džastinam labāk patika izturēties atturīgi un bezrūpīgi. Viņa vairs nebija pārliecināta, ka tā ir. Strādājot ar viņu tik cieši kopā, Ariela zināja par visām pārmaiņām, ko viņš iecerējis Kadamonā, - lai palielinātu peļņu, kā viņš bija paskaidrojis. Bez šaubām, veiksmīgas darbības rezultāts būs tieši tāds, taču Ariela nespēja noticēt, ka jaukās četristabu kotedžas, ko Džastins cēla strādniekiem, tika būvētas tikai naudas dēļ.

Un vēl Tomass Taunsends, Džastina māsasdēls. Bija acīmredzams, ka zēns ļoti mīlēja savu tēvoci un pretī saņēma to pašu. Džastins patiešām rūpējās par zēnu. Ja Džastins būtu pārliecināts, ka māsa piekritīs, viņš noteikti paturētu Tomasu pie sevis, Londonā. Bet bērna atdošana diez vai uzlabotu Barbaras reputāciju, bet Heivudas grāfienei statuss sabiedrībā bija vissvarīgākā lieta uz pasaules. Tādēļ zēns palika pie mātes un Džastins apmaksāja izdevumus, iestāstot sev, ka dara to tikai finansiāla praktiskuma dēļ.

Un vēl tā vienošanās, ko Ariela bija noslēgusi. Grāfs bija tik cēlsirdīgs, ka viņa ieguva izglītību, pēc kuras tik ļoti bija ilgojusies. Tā vietā, lai pieprasītu izpildīt doto solījumu, Džastins bija viņu no tā atbrīvojis un, ja vien Ariela piekristu, viņš turpinātu rūpēties par viņas labklājību.

Es nezinu, cik labi esat viņu iepazinusi, bija teicis Kleitons Hārkorts. Varbūt jūs jau esat sapratusi, ka viņš nemaz nav tik neiejūtīgs kā izliekas.

Džastins nebija tik cietsirdīgs nelietis, kāds šķita sākumā.

Vienkārši izmisis un ļoti vientuļš.

Viņas uzmanība pievērsās vēja brāzmām, kas grabinājās gar logu slēģiem. Lietus smagais pelēkais plīvurs sitās pret mājas akmens sienu. Džastins bija tur, ārā, šajā vētrā viņas dēļ, jo baidījās, kas varētu notikt, ja viņš paliktu mājās. Viņš bija tur, ārā, un viņa uztraucās par to.

Uztraucās par Džastinu un par daudz ko vēl. Ariela centās apspiest sāpīgu emociju vilni - viņa pirmo reizi skaidri apzinājās patiesību.

Ak, dievs, es mīlu viņu.

Sī neiespējamā doma izraisīja rūgtu kamolu kaklā. Kā gan tā? Kad tas bija noticis? Vai tas bija kāds konkrēts brīdis, īpašs mirklis, noteikta diena, vai arī šīs jūtas bija viņu pārņēmušas pamazām - kā smiltis zem uzbrūkoša viļņa? Varbūt tas bija toreiz, kad viņa grāfa atturīgi pelēkajās acīs saskatīja mīļumu un nevaldāmas emocijas, kas tik rūpīgi tika slēptas. Varbūt tobrīd, kad saprata, ka viņa skarbā āriene slēpj vientulību un izmisumu, kas viņu tik ilgi mocījis.

Arielai acīs sariesās asaras. Viņa raudāja par Džastinu un viņa nepiepildīto dzīvi. Viņa raudāja par sevi - jo bija iemīlējusi vīrieti, kurš viņu nekad nemīlēs. Kā gan viņa bija pieļāvusi, ka iemīlas vīrietī, kas nemaz nezina, ko šis vārds nozīmē?

Varbūt jūs varat viņam to atklāt.

Hārkorta it kā starp citu izteiktā piezīme bija Arielu mocījusi kopš brīža, kad viņa to izdzirdēja. Vai bija iespējams, ka tāds cilvēks kā Džastins iemācās mīlēt?

Un, ja tas ir iespējams, - vai viņa ir īstā sieviete, kas to izdarīs?

Un - kas bija vēl svarīgāk - vai viņai pietiks drosmes pamēģināt?

Tajā brīdī Ariela izdzirdēja lejā Džastina soļus. Pēc mirkļa viņš lēni kāpa augšup. Viņš reti dzēra, un Ariela zināja, ka šobrīd viņš nav piedzeries. Vienkārši noguris, izmircis un ļoti vientuļš.

Rīt viņš aizbrauks. Ariela nezināja, kad viņš atgriezīsies. Nedēļām ilgi viņa bija centusies izvairīties no Džastina. Tagad pēkšņi viņai šķita ļoti svarīgi viņu ieraudzīt - šonakt, tūliņ. Kad viņa izslīdēja no pēļu gultas un uzvilka zilo piķē auduma rītakleitu, Arielas rokas drebēja. Viņa sakārtoja garos matus, kas brīvi krita pār muguru, un, sirdij smagi sitot, devās uz durvju pusi.

Viņa gāja ļoti klusi, lai neviens kalpotājs to neizdzirdētu, atvēra durvis un izgāja koridorā. Tā galā uz galda dega sudraba lampa, kas uz sienas meta dīvainas ēnas. Viņa dzestrajā gaisā nodrebēja un devās uz grāfa istabas pusi; pie tās durvīm viņa uz mirkli saminstinājās.

Otrpus smagajām koka durvīm viņa dzirdēja, kā Džastins staigā pa istabu. Viņa iedrošinoši ievilka elpu un, pirms vēl paspētu pārdomāt, pagrieza durvju rokturi un iegāja iekšā. Stāvot priekštelpā, viņa pa atvērtajām durvīm varēja ielūkoties guļamistabā. Kamīnā dega uguns, un uz marmora galda virsmas stāvēja iedegta eļļas lampiņa. Džastins stāvēja pie galda un gatavojās doties pie miera.

Uz mirkli Arielai aizrāvās elpa. Viņš jau bija novilcis fraku, vesti un balto kreklu. Izmirkušās bikses apņēma šauros gurnus kā krāsas kārta, kas klāja garās, muskuļotās kājas, ieautas melnos zābakos. Viņa mati bija mitri un slīga pāri kaklam, bet viena šķipsna bija pārkritusi pierei. Viņa kailās, platās un melnīgsnējās krūtis klāja melni sprogaini matiņi, kas sniedzās līdz pat muskuļotajam vēderam.

Neapzināti Ariela aplaizīja lūpas, bet viņas acis vēl joprojām bija pievērstas pievilcīgajam un vīrišķīgajam augumam. Viņa pat neaptvēra, ka klusām tuvojas Džastinam, līdz viņš pamanīja meiteni un sastinga. Pārsteigumu nomainīja ieinteresētība, un viņš sarauca melnās uzacis.

- Ariela? Kas noticis? Kaut kas atgadījies?

Viņš devās Arielai pretim, trijos soļos viņš jau bija klāt un uztraukts satvēra meitenes plecus.

- Vai ar tevi viss kārtībā?

Ariela aplaizīja drebošās lūpas.

- Man vienkārši bija jāatnāk. Man bija tevi jāredz.

- Ariela... Mīļā... Pastāsti, kas noticis.

- Viss ir kārtībā. Es tikai... Es negribu, ka tu brauc prom.

Viņš ilgu laiku klusēja.

- Nesaprotu.

- Es arī ne. Es tikai zinu, ka negribu, lai tu rīt brauc prom. Es gribu, lai tu paliec šeit kopā ar mani.

Viņa sejas izteiksme mainījās, vaibsti kļuva skarbāki. Vaigā ietrīcējās kāds muskulis.

- Tu zini, kādēļ man jābrauc. Tik naiva tu neesi. Ariela piesarka, bet nenovērsās.

- Es zinu, kādēļ tu brauc. Tu gribi turēties no manis pa gabalu, centies pasargāt mani. Tu negribi man nodarīt pāri.

Džastina pelēkajās acīs iedegās kaut kas nevaldāms; bet nākamajā mirklī tas jau bija izplēnējis.

- Es braucu prom, jo alkstu pēc tevis. Ja palikšu -agrāk vai vēlāk iegūšu tevi.

Vai tā būtu? Ja vien viņa to pieļautu. Un šajā mirklī Ariela saprata, ka var uzticēties Džastinam.

- Vai tiešām tu tik ļoti alksti pēc manis, Džastin? Viņš sakoda zobus. Sejai pāršalca vētraina izsalkuma

brāzma.

- Tu zini, ka tā ir.

- Tad mīli mani. Tagad. Šonakt.

Acumirkli viņa acu zīlītes iegailējās. Tad viņš lēni papurināja galvu.

- Tu nesaproti, ko ainā.

Ariela pastiepa roku un pieskārās viņa krūtīm.

- Tu maldies, Džastin. Es ļoti labi zinu, ko runāju. Tā arī bija. Kopš iziešanas no savas istabas viņa zināja,

kas bija spiedis nākt pie Džastina, zināja, kādu risku viņa uzņēmusies, zināja, ka vēlas to.

- Kad atbrīvoji mani no pašas dotā solījuma, tu atdevi man brīvību. Tu ļāvi man pašai izvēlēties, pašai pieņemt lēmumus. Es izvēlos to, pēc kā mēs abi alkstam.

Džastins vērās Arielā, it kā viņa būtu pavisam cita, līdz šim neredzēta sieviete, viņa acīs bija jaušams uztraukums un spriedze.

- Nespēju noticēt. Kopš mūsu satikšanās brīža tu esi man pretojusies.

- Es runāju nopietni - nopietnāk nekā jebkad agrāk. Mīli mani, Džastin... Lūdzu.

Ritēja garas, satraucošas sekundes; tad viņa augumam pāršalca nevaldāmas trīsas. Viņš izstiepa rokas, satvēra Ar ielu un paslēpa savās skavās.

Viņa krūtis vēl joprojām bija mitras. Viņa slapjās bikses samitrināja Arielas rītakleitu, bet viņai bija vienalga. Šovakar viņa pēkšņi bija visu sapratusi. Kopš šī brīža viņa darīs tikai to, ko sirds liek - lai kāds būtu rezultāts, lai ko tas maksātu.

Džastina acis pievērsās Arielas sejai, tās nopētīja katru vaibstu, ieskatījās meitenes acīs - it kā tur būtu lasāma viņas dvēsele. Tad viņš pielieca galvu un noskūpstīja viņu - tas bija jutekliskākais, kaislākais skūpsts, kādu viņa jebkad izbaudījusi. Skūpsts, kas izteica visu, ko viņa vēlējās dzirdēt un ko, iespējams, nekad neizdzirdēs. Ariela atbildēja šim skūpstam, izsakot tajā visu mīlestību, ko tikko bija atklājusi, un, ak, dievs, tas bija tik labi, tik patīkami! Viņa uzspieda maigus skūpstus Džastina lūpu kaktiņiem, kaklam, kailajam plecam. Ariela juta, kā notrīs viņa augums.

Džastins ievilka elpu un maigi satvēra meitenes zodu, tādējādi piespiezdams viņu paskatīties sev sejā.

- Ariela, vai tu esi pārliecināta?

Pat ļoti, viņa nodomāja. Es mīlu tevi.

Tomēr skaļi viņa neko neteica. Viņš nezinātu, kā tikt galā ar šādām emocijām - vismaz pagaidām ne. Viņa tikko pati bija iemācījusies tās pieņemt.

- Esmu pilnīgi pārliecināta, Džastin.

Slidinādama rokas gar viņa kaklu, Ariela ar pirkstiem skāra Džastina tumšos, mitros matus un pievilka galvu klāt, lai varētu maigi noskūpstīt viņa lūpas un ieelpot vīrišķīgo muskusa smaržu. Džastins atsaucās viņas skūpstam -dziļi, erotiski, tā, it kā viņam nekad nebūtu gana; viņu karstās elpas satikās, viņu lūpas kaislē sāka tirpt. Ariela, pabrīnīdamās, cik ļoti atbilstoši ir viņu augumi, piekļāvās vīrieša krūtīm un sajūsminājās par drošības sajūtu, ko tās deva.

Tad Džastins pacēla viņu rokās un nesa uz guļamistabas pusi, nolika meiteni milzīgajā baldahīna gultā un novilka viņas rītakleitu. Viņš atraisīja kokvilnas naktskrekla saites un pārvilka to pāri meitenes galvai. Viņas vaigos ielija mulss sārtums, tomēr viņa necentās piesegt savu augumu. īpaši pēc tam, kad Džastina sudrabpelēkajās acīs pamanīja apmierinājuma pilnus zibšņus. Viņš atraisīja arī Arielas matu lenti un maigi sakārtoja tos uz pleciem.

- Tu esi tik skaista, - viņš aizsmacis klusi noteica. - Pat vēl skaistāka, nekā es biju iedomājies.

Viņš ar pirkstu noglāstīja meitenes zodu, tad kaklu un plecu, tad slīdēja zemāk - līdz krūtīm - un sajuta, kā viņas augumam pāršalc trīsas. Džastins nolieca galvu un noskūpstīja Arielu - dziļi un pamatīgi, ar roku glāstīdams viņas krūti, kairinādams tās galiņu, līdz tas sāka tirpt.

Džastins piecēlās, lai nopūstu lampu, kas atradās uz kumodes, un novilktu bikses un zābakus; tad viņš atkal nogūlās - viņa augums vēl joprojām bija mazliet mitrs un vēss, viņa acis bija satumsušas un kvēloja.

- Es zinu, ka man vajadzētu tevi atstāt mierā. Ja vien es nebūtu tik bezjūtīgs riebeklis.

Viņš satvēra blondo matu cirtu, kas bija pārkritusi meitenes vaigam.

- Bet es neļaušu tev aiziet. Es nevaru. Esmu pārāk noilgojies pēc tevis.

- Džastin...

Ariela pasniedzās tuvāk un satvēra vīrieša zodu. Viņa acīs jautās kaut kas savāds. Tas bija izsalkums, sāpēm līdzīgas alkas, bezgalīgas ilgas. Un šajā brīdi viņa lūpas pieskārās meitenes mutei. Viņa mēle darbojās spēcīgi, prasīgi, uzstājīgi; un Ariela sajuta vēderā dīvainu karstuma vilni. Skūpsts nebeidzās un nebeidzās - tas bija kaisles un izsalkuma, ilgu un lūgumu pilns, un viņas krūšu galiņi kļuva cieti, bet sirds sitās kā neprātīga.

Ārā vētra pieņēmās spēkā un pilnībā atbilda neprātīgajam ritmam, kādā pulsēja asinis viņas dzīslās. Džastina lūpas pievērsās viņas kaklam un plecam, tad tās satvēra viņas krūšu galiņu. Vīrieša mute to apņēma pilnībā un šķita, ka meitenes asinis sāk ritēt vēl straujāk. Ariela ievaidējās. Nu viņas augums trīsēja, krūtis no vīrieša mēles pieskārieniem gandrīz vai sāpīgi tirpa. Viņa roka pārslīdēja Arielas augumam, garām nabai un nonāca līdz gaišo matu trijstūrim viņas ķermeņa lejasdaļā.

Ariela saspringa. Viņa neko daudz nezināja par mīlēšanos - tikai tik daudz, cik bija izstāstījusi Kita, tādēļ viņa nezināja, ko īsti darīt tālāk.

- Es tev nenodarīšu pāri, Ariela, - viņš maigi ierunājās. - Vai tu man tici?

Viņa norija siekalas. Pamāja.

-Jā...

Kad Džastins atsaka viņu skūpstīt, Ariela nopūtās, ļaudamās patīkamajam siltumam, kas pārņēma viņas augumu. Džastina roka paplēta meitenes kājas, roka atkal pieskārās gaišajiem matiņiem. Arielu atkal pārņēma trīsas -tās šalca gluži kā jūras viļņi. Džastins turpināja viņu glāstīt, pielīdzinādams roku kustības mēles un skūpstu ritmam -un meitenes vēderā savādais karstums pieņēmās spēkā. Kad Džastina kustības kļuva spēcīgākas un dziļākas, Arielai aizrāvās elpa.

Džastins viņu maigi noskūpstīja.

- Tavs augums ir gatavs, Ariela. Tu esi karsta un mitra, tu gaidi mani.

Viņa aplaizīja lūpas un sajuta, kā tās dreb.

- Kas... Kas man būtu jādara?

Viņš tik savādi un mīļi pasmaidīja, ka Arielas sirds gandrīz apmeta kūleni.

- Vienkārši uzticies man. Es par visu parūpēšos.

Arī Ariela pasmaidīja un, iekams Džastins bija iegūlies

starp viņas kājām, pamanīja viņa acīs maiguma spozmi. Viņa sajuta piebriedušo vīrieša locekli, kas meklēja ceļu viņas iekšienē. Tad viņš uz brīdi apstājās. Kad Džastins palūkojās viņai acīs, viņa skatienā bija jaušams atvieglojuma, maiguma un mīļuma sajaukums, kas atkal lika Arielas sirdij auļot straujāk.

- Sāpēs tikai sākumā un tikai mazliet, - viņš teica. - Centīšos būt pēc iespējas uzmanīgāks.

Viņa nebija zinājusi, ka tas sāpēs, tādēļ neapzināti saspringa. Džastins atsāka viņu skūpstīt. Arā aiz loga trakoja vētra. Brīdi pa brīdim zibeņoja un nogranda pērkons. Džastins nerimās - tāpat kā vētra. Viņa lūpas noklāja meitenes augumu skūpstiem, un viņas sirdi pārņēma mīlestība, bet prātu - domas tikai par Džastinu. Un tad tas notika.

Ariela strauji ievilka elpu, tad viņas lūpām atkal pieskārās Džastina mute un viņu augumi pilnībā sakļāvās. Ariela piespiedās Džastinam un trīsēdama pūlējās aprast ar jaunajām sajūtām. Cenzdamies atgūt paškontroli, Džastins pacēlās uz elkoņiem - un viņa pieri noklāja sviedru lāses.

- Vai ar tevi viss kārtībā?

- Es... jā. Tas... nemaz nebija tik ļauni.

Viņa lūpu kaktiņi atvieglojumā savilkās smaidā. Džastins ārkārtīgi maigi un kaislīgi noskūpstīja Arielu, tad viņš sāka kustēties. Saviļņojumā Ariela tvēra gaisu. Džastina kustības lika viņai atkal un atkal notrīsēt. Šķita, ka viņā eksplodē kāda karstuma bumba, kas gluži vai dedzināja viņas augumu. Arielas nagi iecirtās Džastina plecos un augums pacēlās pretī vīrišķīgajam spēkam. Straujāk, dziļāķ, ātrāķ - šis ritms aizrāva, pārņēma viņas prātu un augumu un solīja... solīja...

Pēkšņi viņa saspringa un gluži kā sastinga. Karstuma vilnis vēlreiz pāršalca viņas ķermeni - gluži kā balta zibens šautra aiz loga, un šķita, ka viņa gluži kā lietus lāses, kas sitās pret palodzēm, tūdaļ saplīsīs sīkās drumslās.

- Džastin!

Ariela no visa spēka piekļāvās vīrieša augumam; viņai šķita, ka atraujoties viņa vienkārši pazudīs. Tad viņa sajuta, kā saspringst arī Džastins, un viņas augumu piepildīja kaut kas savāds. Izdvesis vaidu, viņš ieslīga Arielas apskāvienos.

Tā viņi gulēja ilgi ilgi, klausīdamies vētras kaucienos un abu siržu ritmā.

Es pareizi rīkojos, atnākdama pie viņa, nodomāja Ariela. Nekas slikts neliktu man tik labi justies.

Džastins maigi viņu skūpstīja. Atrāvies no skavām, viņš atlaidās Arielai līdzās un pievilka viņu sev klāt.

- Vai tev ļoti sāpēja?

Ariela tumsā pasmaidīja.

- Man tas patika.

Viņa redzēja, ka Džastina lūpu kaktiņi savelkas smaidā.

- Man arī.

- Tas bija tieši tā, kā tu to biji iedomājies?

- Vēl labāk. Tūkstoš reižu labāk.

Ariela, pilnīgi piekrizdama teiktajam, atslīga spilvenos. Viņai šķita, ka tagad viņi aizmigs, taču, gulēdama Džasti-nam līdzās un ar roku viegli skardama viņa krūtis, viņa juta, kā tās cilājas. Ariela ar roku pārvilka vīrieša sānam, un viņa sajuta atkal to pašu karstuma vilni, kas viņu bija pārņēmis arī iepriekš.

- Tu rotaļājies ar uguni, meitenīt.

Džastina balsī ieskanējās kaut kas palaidnīgs - tādu Ariela viņu vēl nekad nebija dzirdējusi, un tas lika nodrebēt. Viņa ar pirkstu pieskārās vīrieša krūšu galiņam.

- Tiešām?

Džastins satvēra Arielas roku un pavirzīja to zemāk, lai tā sajustu, cik viņš ļoti atkal alkst tuvības.

- Ak, dievs...

Viņš iesmējās, un Arielai tas patika. Viņa sāka glāstīt, it kā mērodama locekļa apmērus un atsaukdama atmiņā sajūtas, kādas tas bija radījis viņas auguma iekšienē.

- Es tevi brīdināju, - viņš teica vēl piesmakušākā balsī nekā iepriekš.

- Tieši tā, - viņa teica, taču roku neatrāva.

Viņu pārņēma tas pats brīnišķīgais nemiers, ko viņa izjuta mīlēšanās brīdī.

Arielai aizrāvās elpa, kad viņš pārliecās viņas augumam, ar celi pašķīra viņas kājas platāk un vienā paņēmienā iegāja viņā.

- Tev nevajadzētu tā darīt, - Džastins ķircinājās. - Nu tu apdedzināsies.

Pieliecis galvu, viņš noskūpstīja Arielu.

Ariela atņēma skūpstu un klusībā pasmaidīja. Rīt būs viņas deviņpadsmitā dzimšanas diena. Bērnībā viņu mācīja turēties no uguns pa gabalu. Bet ne šonakt. Šonakt viņai nebija iebildumu apdedzināties.

Trīspadsmitā nodaļa

Rīt būs mana dzimšanas diena. Man būs sešpadsmit, lai gan dažkārt es jūtos daudz vecāka. Citām meitenēm vecāki sūta jubilejas dāvanas, bet, ja man atļautu izvēlēties, es labāk gribētu, lai viņi sarīko pikniku vai aizved mani kādā ceļojumā. Man allaž paticis apskatīt agrāk neredzētas vietas, laigan šādas iespējas bijušas reti. Ar nepacietību gaidu, kad varēšu doties uz Londmu. Es zinu - vienkārši zinu, ka man ta patiks. Tas noteikti būs brīnišķīgs pārdzīvojums.

Kāpdams lejā pa kāpnēm, Džastins, atsaukdams atmiņā Arielas vēstules rindas, pasmaidīja. Tā bija rakstīta 27. oktobrī. Viņš allaž pārliecinājās, ka Ariela ik gadus savā dzimšanas dienā saņem dāvanas - pirmajā gadā skaistu zilu bārkstainu kašmira šalli, dārgus ādas cimdus nākamajā. Diemžēl viņš nevarēja meiteni aizvest ceļojumā, kā viņa to vēlējās, taču šodien viņš bija nolēmis situāciju labot.

Pārliekot atmiņā vakarnakt notikušo, Džastina prieku nomainīja citas sajūtas. Viņa bija tieši tāda un pat vēl labāka, nekā viņš bija iztēlojies, viņas nevainīgā kaisle šķita daudz satraucošāka par pieredzējušu kurtizāņu prasmi. Pagājušajā naktī viņi bija mīlējušies divreiz - un tad vēlreiz, kad jau ausa gaisma. Pēc tam viņš guļošo Arielu aiznesa atpakaļ uz viņas istabu - lai pasargātu viņu no kalpotāju ziņkārības.

Kavēdamies atmiņās, Džastins bija sasniedzis kāpņu lejasgalu, un pie viņa piesteidzās Noulzs. Garais, kalsnais mājas pārvaldnieks viegli pamāja spīdīgo kailo galvu.

- Labrīt, milord.

- Labrīt, Noulz.

- Kariete jūs jau gaida, lai dotos uz Kadamonu, milord, tieši tā, kā jūs vakar izrīkojāt.

- Jā, bet mani plāni nedaudz mainījušies.

- Milord?

- Es nedošos uz Kadamonu, bet gan uz Tansbridž-velu, un mis Samersa dosies man līdzi!

Ja arī Noulzu tas pārsteidza, viņš to neizrādīja.

- Jā, milord.

- Lieciet, lai mis Samersas kalpone sakārto ceļojumam nepieciešamās lietas. Viņai būs vajadzīgas dažas vakarkleitas un aksesuāri. Viens no kalpotājiem lai nones lejā manu ceļasomu. Tā atrodas pie manas gultas.

Džastinam nebija pašam sava sulaiņa, un viņš nespēja pieņemt, ka kāds cits kārtotu tik privātas viņa lietas.

- Kā kungs vēlas.

Noulzs, grīļodamies uz kaulainajām kājām, aizsteidzās. Viņš noteikti nebija pievilcīgākais kalpotājs, taču noderīgākais gan. Atgriežoties no Tansbridžvelas, Džastins nolēma paaugstināt uzticamajam pārvaldniekam algu.

Prātā pārlikdams gaidāmo braucienu, Džastins devās uz brokastu istabu, apsēdās ierastajā vietā galda galā un pamāja kalpotājam, lai ielej viņam kafiju. Viņš ar nepacietību gaidīja, ko Ariela teiks par viņa plāniem. Pēc tā, kas notika pagājušajā naktī, doma par braucienu ārpus Londonas viņa prātu pārņēma gluži kā dieva sūtīta atklāsme. Džastinam gribējās visu laiku būt kopā ar Arielu, panākt, lai viņa pierod pie mīlēšanās un pieņem nākotni, kādu viņš tai bija izplānojis.

Tansbridžvela šķita piemērotākā vieta sākumam. Tā bija netālu no Londonas, taču pietiekami tālu, lai viņi pabūtu divatā, turklāt tur varēja atrast daudz aizraujošu nodarbju. Tansbridžā bija vairāki smalki restorāni, veikali un teātri, kā arī jaukas nomaļas noīrējamas mājiņas. Šajā gada laikā kādu atrast nebūs grūti.

Doma pabūt divatā ar Arielu, mīlēties ar viņu bez vakar nepieciešamās savaldīšanās uzjundīja Džastinā alkainas ilgas. Mīļais dievs, pat trīs reizes pirmajā naktī nebija viņu apmierinājušas! Viņam gribējās Arielu samīļot simtiem dažādos veidos - taču viņš nebija pārliecināts, ka ar to būs gana.

Vēlēdamies, kaut varētu vienkārši uzkāpt augšā un atkal likties ar viņu gultā, Džastins smagi nopūtās un mierināja sevi ar kaislīgām ainām, ko viņi varēs piepildīt Tansbridžvelā.

Ariela laiski izstaipījās gultā, sajutusi muskuļu sāpes, saviebās - viņai sāpēja tur, kur nekad agrāk nebija sāpējis, tādēļ viņa uzreiz atvēra acis. Izmisumā viņa pavērās apkārt, taču nomierinājās, jo aptvēra, ka atrodas savā istabā un Džastina tajā nebija.

Džastins. Ak, dievs, nedcami, taču viņa pagājušajā naktī bija devusies pie Džastina un lūgusi pēc tuvības. Bija tikpat kā neiespējami iedomāties, cik intīmas lietas viņi vakar bija darījuši. Un tomēr viņa priecājās, ka tas noticis. Stundas, ko viņa pavadījusi Džastina skavās, viņa gultā, viņa nemainītu ne pret ko citu pasaulē.

Pat tad, ja tas nozīmētu viņas sapņu beigas.

Sī doma lika viņai justies nemierīgi. Viņa to atvairīja, atsaukdama atmiņā saldos mirkļus Džastina apskāvienos. Par nākotni viņa domās vēlāk. Bet ne šodien.

Ariela atkal izstaipījās un nožāvājās. Viņa paskatījās pulkstenī uz kamīna malas - tas rādīja gandrīz vienpadsmit, - tādēļ, viegli saviebusies, viņa aši piecēlās sēdus. Izdzirdējusi pazīstamo Silvijas klauvējienu, Ariela paaicināja meiteni iekšā, cerēdama, ka kalpone nepamanīs skūpstu sakairinātās lūpas, pietvīkušo ādu uz kakla, ko pagājušonakt bija radījusi Džastina bārda.

- Labrīt, mis.

Silvija kā allaž enerģiski sāka rosīties.

- Milords lūdza, lai es sakārtoju jūsu ceļojumu somu, -viņa pasmaidīja. - Acīmredzot jūs dosieties vēl kādā ceļojumā.

- Ceļojumā? - Ariela pārsteigumā pacēla galvu. - Bet uz kurieni mēs brauksim?

- Milords to nepateica. Un diez vai viņš kādreiz man klāstām savus plānus.

Ariela apsēdās uz mazliet pabālējušā, ar zilu audumu apvilktā krēsla spoguļa priekšā un sāka ķemmēt savas gaišās matu cirtas. Protams, tā būs Kadamona. Džastinam šodien bija jādodas uz turieni. Apjaušot, ka Džastins viņu acīmredzot ņems līdzi, Arielas lūpās sāka rotaļāties noslēpumains smaids.

- Ak! - iesaucās Silvija. - Ak, dievs! Es gandrīz aizmirsu. Šorīt pie virtuves durvīm bija pienācis kāds kalpotājs un vaicāja pēc jums.

Viņa iebāza roku kabatā un izvilka salocītu papīra lapu.

- Viņš atstāja šo zīmīti. Teica, ka tā jānodod tieši jūsu rokās.

Ieraugot dārgo baltā vēstuļpapīra loksni, ko saturēja sarkana vaska piliens, Ariela sarauca pieri. Tad viņa pasmaidīja. Varbūt atgriezusies Kita. Un šī nu bija tā reize, kad Arielai noteikti bija nepieciešams satikties ar labāko draudzeni. Viņa steigšus atplēsa zīmīti.

Tā nebija no Kitas. Izlasot zilas tintes uzvilkto parakstu lapas apakšā, Arielas rokas sāka trīcēt tā, ka viņa gandrīz nometa vēstuli zemē. Filips. Ak, augstā debess, Filips Mārlins jau nu bija pēdējais cilvēks uz pasaules, ko viņa tagad vēlētos satikt. Ariela sāka lasīt:

Dārgā. Ariela,

Tu nevari iedomāties, cik ļoti esmu uztraucies. Lūdzu dievu, lai tas padauzas dēls Grevils nenodara tev pāri. Man tevi jāredz. Man jāpārliecinās, ka ar tevi viss kārtībā. Kvintanā, Albermārlas ielā, ir neliela viesnīca. Satiksimies šopēcpusdien trijos turienes kafejnīcā. Ja tev dārga mūsu draudzība, ja es tev kaut ko nozīmēju - ļoti lūdzu neapbēdināt mani.

Vienmēr tavs Filips.

Ariela saspieda lapiņu plaukstā un pateicās dievam, ka to nav redzējis Džastins. Iedomājoties par Filipu, Arielu pārņēma vainas apziņa. Viņa nekad nebija domājusi šo vīrieti sāpināt. Patiesībā viņa jutās mazliet pārsteigta, ka tik daudz Filipam nozīmē. Viņa taču neko nebija solījusi, nekad nebija apliecinājusi, ka ir gatava kam vairāk, lai gan savulaik viņai šķita, ka tas ir tieši tas, ko viņa vēlas.

Ariela nopūtās. Sopēcpusdien viņa ar Filipu nesatiksies - drīz viņa dosies prom no pilsētas - un tomēr tas nebija godīgi, jo viņš uztrauksies.

Nebija godīgi, ka viņa turpināja radīt ilūzijas, ļāva Filipam noticēt, ka viņa vēl joprojām pret viņu jūt ko vairāk par draudzību - bet tā bija tikai draudzība, to Ariela tagad ļoti skaidri zināja.

- Man būs vajadzīgs papīrs un rakstāmais, Silvij. Es vēlētos, lai tu pati šim džentlmenim nogādā atbildi. Pārliecinies, ka to saņem tieši misters Mārlins un neviens cits.

- Jā, mis.

Silvija atnesa pārvietojamo rakstāmpulti, un Ariela sāka rakstīt. Pabeigusi viņa salocīja vēstuli, aizzīmogoja un pasniedza Silvijai, izstāstīdama, kur Filips dzīvo.

- Pagaidi, kamēr mēs aizbrauksim. Un tad nogādā vēstuli. So te paturi pie sevis. Nav nepieciešams apgrūtināt lordu Grevilu.

- Neuztraucieties, mis, viss būs kārtībā, - teica Silvija.

Ariela cerēja, ka tā arī būs. Viņa zināja, ko Džastins

domā par Filipu Mārlinu, lai gan neticēja, ka Filips bija tik ļauns, kā bija stāstījis Džastins. Droši vien naids, kas valdīja abu vīriešu starpā, neļāva Džastinam iepazīt Filipu no labās puses.

Ariela centās uzminēt, kas noticis un kādēļ šie vīrieši viens otru tik ļoti necieš. Varbūt ceļojuma laikā viņai izdosies to no Džastina izvilināt.

- Vai šodien matus saspraudīsim uz augšu, mis? Ceļojuma laikā tā varbūt būs ērtāk.

- Jā, paldies, tā ir ļoti laba doma.

Kamēr Silvija saķemmēja un sasprauda viņas matus un uzsēja plūmju krāsas zīda cepurīti, Ariela nespēja nosēdēt mierīgi. Viņas domas atkal un atkal pievērsās Džastinam un mīlas pilnajai pagājušajai naktij.

Iedomājoties Džastina kailo augumu, kas cieši piekļāvies viņai, Ariela spogulī pamanīja, ka pietvīkst vaigi.

Viņa zināja, ka šonakt Džastins noteikti to atkārtos.

Tad viņa iedomājās Filipu, Džastina dusmas, kad viņš tikai izdzird Filipa vārdu, un Ariela sāka satraukti domāt, kas notiktu, ja grāfs uzzinātu par Filipa nebeidzamajiem aicinājumiem satikties, un viņas galvā sāka rosīties biedējošas nojautas.

Džastins atslīga karietes sēdeklī un puspievērtām acīm vēroja Arielu. Kad viņi bija izbraukuši no Londonas un kariete pagriezās uz dienvidiem - un nevis uz ziemeļaustrumiem, kur ceļš veda uz Kadamonu, - viņa sarauca pieri.

- Vai mēs pareizi nogriezāmies? Ja atceros, Kadamona ir pretējā virzienā.

Džastina lūpas savilkās smaidā.

- Mēs braucam uz Tansbridžvelu. Tā ir jauka maza pilsētiņa - ļoti klusa un pievilcīga. Man šķita, ka tev gribētos to redzēt.

Šodien Ariela, tērpusies plūmju krāsas ceļojumu kleitā, izskatījās ļoti skaista. Viņas vaigos ielija sārtums, bet lūpas, šķiet, vēl tvīka pēc vakarnakts skūpstiem. To viņš bija panācis, Džastins to zināja. Un tas bija tikai sākums.

Ariela veltīja viņam tik burvīgu smaidu, ka Džastina augums saspringa un viņa cirkšņiem pāršalca spējš ilgu vilnis.

- Ak, jā, esmu lasījusi par Tansbridžu. Man ļoti gribētos to apskatīt.

- Daudz laimes dzimšanas dienā, Ariela.

Viņas porcelāna zilās acis pārsteigumā iepletās.

- Šis ceļojums ir mana dzimšanas dienas dāvana? Es nedomāju, ka tu zini, kad man ir dzimšanas diena.

- Tiešām? Bet tu taču saņēmi dāvanas, ko es tev sūtīju. Un tu par tām pateicies savās vēstulēs.

Ariela mazliet pietvīka un novērsa acis.

- Jā. Bet es domāju, ka tu samaksāji kādam skolas darbiniekam, kas man pirka dāvanas tavā vārdā.

Džastins neatbildēja. Protams, tieši tā viņa ari domājusi. Viņš ne reizes nebija uzrakstījis personīgu vēstuli, vienkārši paļāvies uz skolas direktori, kas tās sūtīja viņa vārdā.

- Nu... kā cilvēks jūtas, kad viņam ir deviņpadsmit?

Ariela pasmaidīja.

- Neko daudz savādāk kā astoņpadsmit gadu vecumā, izņemot...

Viņa pietvīka vēl vairāk, un Džastins zināja, ka viņa domā par pagājušo nakti. Viņa paša alkas kļuva gluži vai sāpīgas. Viņam gribējās aizvilkt aizkarus un iegūt Arielu tepat, karietē, taču viņa tikko bija iepazinusi tuvību un tādēļ varbūt baidītos. Džastins nevēlējās Arielu nobiedēt, izrādot, cik patiesībā spēcīga ir viņa kaisle.

- Tagad tu esi sieviete, - viņš liegi ierunājās, cenzdamies atvairīt viņas kailo tēlu, kas jauca prātu, un aizgaiņāt paša tik spēji radušās ilgas. - Domāju, ka tas daudz ko maina.

- Jā, laikam gan.

- Kad mēs atgriezīsimies, es tev atradīšu pašai savu mitekli. Kādu nelielu mājiņu netālu no Brūkstrītas. Tur tu jutīsies daudz ērtāk, un mums nebūs jāuzmanās no ziņkārīgo kalpotāju valodām.

Ariela iesānis vēroja Džastinu.

- Ja vien tu neiebilsti, es labprātāk mūsu nākotni apspriestu pēc atgriešanās. Šodien ir mana dzimšanas diena, un es nevēlos, lai to aptumšotu nesaskaņas.

Nesaskaņas? Kādas gan nesaskaņas varētu rasties? Viņa bija atnākusi, mīlējusies ar viņu - viņš taču tik sen pēc tā bija ilgojies. Nu bija pienācis laiks nokārtot viņas nākotni. Taču skaļi viņš to neteica. Kā jau Ariela bija teikusi, - šodien bija viņas dzimšanas diena. Praktiskas lietas var pagaidīt, līdz viņi atgriezīsies mājās.

- Cik tev gadu, Džastin?

Jautājums viņu pārsteidza nesagatavotu.

- Divdesmit astoņi.

Lai gan dažkārt viņš jutās tā, it kā viņa plecus spiestu vismaz simts gadi.

- Tu izskaties pārsteigta. Vai tu biji iedomājusies, ka esmu vecāks?

- Dažkārt jā. Taču citkārt, tevī lūkojoties, man šķita, ka tu neesi daudz vecāks par mani.

To dzirdot, viņš iesmējās. Viņa jaunība taču bija beigusies pirms daudziem gadiem... Ja vien viņš vispār jebkad bijis jauns.

- Kad tu smaidi, tu izskaties jaunāks. Vai tu to zināji? Taču tu to tik reti dari.

Džastins neatbildēja. Ko gan viņš būtu teicis? Ka agrāk viņš mēdza smaidīt katru mīļu brīdi, bet tas bija tik sen, ka viņš tikko to spēj atcerēties?

- Kas dara tevi laimīgu, Džastin? Kas tev dara prieku?

Izdzirdis tik absurdu jautājumu, viņš sarauca pieri.

- Man nav laika domāt par tādiem niekiem, - Džastins norūca, tomēr viņam ienāca prātā, ka viņa dara tam prieku.

Pat tagad, skatoties uz Arielu, kas sēdēja, saules gaismas apspīdēta, vērojot viņas gaišās matu cirtas, kas spraucās ārā no cepures apakšas, - pat tagad viņā kaut kas atplauka. Tas sasildīja viņa nejūtīgo sirdi, lika viņam sajust savādas, neizskaidrojamas ilgas. Viņš nezināja, pēc kā. Savulaik viņš domāja, - kad būs šo meiteni ieguvis, šīs ilgas pazudīs. Taču nē - ikreiz, kad viņš uzlūkoja Arielu, ikreiz, kad Ariela pasmaidīja, šķita, ka viņā kaut kas iedegas un ilgas tikai pieņemas spēkā. Džastins prātoja, kas būtu darāms, lai tās apslāpētu.

- Kad biju mazāka, man patika vērot vētru, - viņa ierunājās. - Es mēdzu uzrāpties uz mūsu mājas jumta un skatīties, kā pulcējas tumšie smagie mākoņi. Man patika vērot zibeni, klausīties pērkona dimā. Es zinu, tas ir bīstami,

tomēr mani pievilka vētras nepakļāvība, visaptverošais tumsas spēks. Man gribējās pastiepties un satvert mākoņus, pārliecināties, no kā tie ir.

Iespējams, viņai to gribējās arī tagad, pārlika Džastins, domādams pats savu tumšo dvēseli un Arielas spēju piekļūt tai.

Tā kā Džastins neatbildēja, Ariela apklusa. Viņa pievērsās logam, un Džastins varēja mierīgi vērot viņu. Atkal viņu pārņēma tās pašas ilgas - un tām līdzi arī sāpīgās alkas pēc Arielas, alkas, ko viņš bija pamatīgi iepazinis kopš viņas ierašanās Londonā.

Viņš alka pēc Arielas, viņš vēlējās viņu iegūt. Gribēja vēlreiz izbaudīt to brīnišķīgi dedzinošo saules gaismu, ko viņš bija pamanījis jau agrāk. Tas bija izsalkums, kas reti noplaka. Nu tas atjaunojās ar vēl nebijušu spēku, un viņa augums saspringa. Tiklīdz viņi ieradīsies Tansbridžvelā, viņš tūdaļ noīrēs kādu jauku mājiņu, aizvilks Arielu līdz gultai, un viņi mīlēsies tik ilgi, kamēr viņš būs guvis sātu. Kamēr viņa dvēseles tumsa vismaz uz mirkli neaizies nebūtībā - un viņš jau sajuta sevī ielīstam saules gaismu.

Protams, tas nebūs uz mūžu. Nekas nespēj uz ilgu laiku apslāpēt viņa patieso dabu. Tumsas spēki atkal viņu atradīs, atkal parādīsies kā briesmoņi no pekles, noliks viņu uz lāpstiņām un savīs savos neredzamajos taustekļos.

Tā būs - tāpat kā daudzas citas reizes, - tikai ne tagad. Tagad te bija Ariela - gluži kā bāka tumsā. Vismaz uz kādu mirkli viņš baudīs Arielas tuvumu un siltumu.

Laiks pagāja ātri. Džastins pūlējās uzturēt pieklājīgu sarunu un pat brīžiem pasmaidīja, taču aiz šīs šķietami ikdienišķās izturēšanās Ariela viņa acīs pamanīja arī neprātīgas, mutuļojošas alkas. Džastins pat nemēģināja tās slēpt, bet gan ļāva Arielai izbaudīt, cik spēcīgu iespaidu viņa atstāj. Apjaušot Džastina acīmredzamās ilgas, sajūtot viņa gandrīz nevaldāmo kaisli, Arielai iekņudējās vēders un locekļus pārņēma patīkamas trīsas.

Tansbridžvelu viņi sasniedza vēlā pēcpusdienā -līdz tam brīdim Džastins kļuva arvien nepacietīgāks un to juta arī Ariela. Džastins devās uz nekustamā īpašuma pārvaldnieka Harija Higinbotoma biroju - šo vārdu viņš bija uzzinājis Londonā, un šis vīrs nodarbojās ar īpašumu izīrēšanu visā apvidū. Džastins noīrēja diezgan lielu māju ar kalpotāju istabām un stalli. Divstāvu māja, ko apvija efejas, atradās kokiem apauguša ceļa galā pilsētas nomalē. Aiz mājas atradās jauka pļaviņa, ko ieskāva rudens krāsās tērpti koki.

- Skaista, - noteica Ariela, kad Džastins viņu ieveda hallē ar parketa grīdu un pēc tam izrādīja pirmo stāvu, kamēr kalpotāji uznesa augšā viņu ceļasomas. Lai arī būvēta no akmens, māja nepavisam nelīdzinājās namam Brūkstrītā. Nelielās, bet ērtās istabas, krāsainie paklāji un mirdzošo logu duči izstaroja siltumu un mīļumu.

Kad viņi atgriezās hallē, Džastins turēja Arielas roku. Viņš paskatījās uz kāpņu pusi.

- Vai mēs palūkosim, kas ir tur, augšā?

Viņa balsī bija jaušams kas tāds, kas agrāk nekad nebija izskanējis. Kad Ariela ieskatījās Džastina acīs, tās bija satumsušas. Tās kvēloja, un Arielas augumā, kā atbildot šai kvēlei, ielija siltuma vilnis.

- Augšā? Jā, es... man šķiet, ka tā ir laba doma.

Viņi, rokrokā sadevušies, uzsteidzās otrajā stāvā un,

sasnieguši smagās koka durvis, kas veda uz istabām, abi smējās kā bērni. Ariela nekad nebija dzirdējusi Džastinu tā smejamies. Viņa nekad nebija iedomājusies, ka viņa smiekli var būt tik pilnasinīgi un dzidri. Viņi skatījās uz durvīm, un pamazām smiekli apsīka.

- Vai tev ir kaut vismazākā nojausma, cik ļoti pēc tevis esmu noilgojies?

Ariela aplaizīja lūpas un nespēja novērst acu no Džastina.

- Kādēļ gan tu man to nevarētu parādīt?

Džastina sejā noraustījās kāds muskulis. Viņš pacēla Arielu uz rokām, atvēra durvis, iegāja pa tām un ar kāju aizcirta ciet. Nolicis Arielu uz kājām, viņš satvēra viņas seju plaukstās un kāri noskūpstīja. Tas bija tik dziļš un kaisls skūpsts, ka Arielas augumu pārņēma atbruņojošs karstuma vilnis.

Viņai gribējās pieskarties viņam. Viņai tas bija nepieciešams. Novilkdama Džastinam žaketi un izvilkdama kreklu no biksēm, viņa pēkšņi atklāja, kā trīc rokas. Pārvelkot ar roku Džastina mugurai, viņa āda šķita kā maigs, silts stikls.

Džastins atpogāja Arielas kleitu, un jau pēc mirkļa viņa bija kaila. Viņu lūpas sastapās. Džastins ar mēli pārbrauca Arielas apakšlūpai, un viņa, kā aicinādama kam dziļākam, pavēra muti. Viņš pieskārās Arielas vismaigākajai vietiņai, noglāstīja un kairināja to. Ariela ievaidējās un steigšus sāka atpogāt Džastina bikses. Atbrīvojies no drēbēm, viņš aizvilka Arielu līdz lielajai un mīkstajai gultai un noguldīja.

- Ariela...

Viņa balss skanēja godbijīgi. Viņa rokas glāstīja Arielas krūtis - tik prasmīgi, nerimstoši, mērķtiecīgi, ka viņa atkal klusi ievaidējās. Kad Džastins novietojās starp Arielas kājām, viņa augumu pāršalca spēcīgas trīsas, tādēļ viņš uz mirkli apstājās. Tad viņš lēnām atsāka kustēties.

Ariela čukstēja viņa vārdu, un viņš turpināja kustēties arvien straujāk, pamazām panākdams, ka arī Ariela atbild viņa kustībām. Viņš ne mirkli nedomāja apstāties, viņš piepildīja savas vēlmes, un Ariela atklāja, ka arī viņa to vēlas. Ļaudamās kaisles spēkam, viņa jau pēc dažām minūtēm sasniedza baudas virsotni, un tās viļņi viens pēc otra pārskrēja viņas ķermenim. Džastins beidza pēc dažiem mirkļiem, likdams Arielai to izbaudīt vēlreiz.

Apskāvusi Džastina kaklu un maigi smaidīdama, Ariela domāja, cik ļoti viņa mīl šo vīrieti. Un viņa zināja, ka allaž atcerēsies šo dzimšanas dienu.

Ariela atskārta, ka Tansbridžvela ir piemīlīgs kūrorts, kas izveidots pie 1609. gadā atklātajiem avotiem. Dziedniecisko ūdeni pudelēs pārdeva ceļotājiem, kas te ieradās, lai aizbēgtu no Londonas neciešamās kņadas un izbaudītu dzīvi mājiņās, veikalos un teātros, kas tika uzbūvēti līdzās avotiem.

Pēc mīlas pilnās nakts izgājusi no mājas, Ariela kopā ar Džastinu karietē devās uz pilsētiņu. Nelielā restorānā, no kura pavērās skats uz koku apēnoto taku, viņi paēda pusdienas, tad paklejoja pa veikaliem. Uz brīdi viņi apstājās, lai parkā paklausītos koncertu, tad promenādē pavēroja akrobātus un ziedoja naudu mazam mērkaķītim, kas pateicībā par to dāsnā pūļa priekšā noņēma cepuri.

Kad pēcpusdiena jau tuvojās beigām, Džastins satvēra Arielu aiz rokas un ieveda veikalā, kur pārdeva juvelierizstrādājumus. Kamēr viņi aplūkoja stikla vitrīnās izliktās lietas, viņus novēroja neliela auguma vīrs; tad Džastins lūdza parādīt brīnišķīgu briljantu un pērļu kaklarotu.

- Smalka, vai ne? - pasniegdams dārgo rotu, iejautājās pārdevējs.

Džastins tikai pasmaidīja. Viņš aplika to Arielai ap kaklu.

- Tas tev dzimšanas dienā, - viņš teica pārsteigtajai Arielai.

Viņa bija iedomājusies, ka viņi tikai izklaidēsies -viņai pat prātā nebija ienācis, ka Džastins patiešām to pirks.

Džastins piegāja pie pārdevēja, kas klīrīgi un zinīgi pasmaidīja, jo pamanīja, ka Arielai pirkstā nav laulību gredzena. Ariela juta, kā sažņaudzas vēders, un viņas smaids pamazām izplēnēja. Šķita, ka Džastins to nemaz neievēroja, viņš vienkārši nopirka dārgo rotu - it kā tas būtu tikai greznumnieciņš.

Ariela paskatījās uz Džastinu un nervozi papurināja galvu.

- Nē, lūdzu, milord, es nevaru...

Viņa attaisīja kaklarotas stiprinājumu un tā iekrita viņas trīcošajās rokās. Tā bija rota, ko vīrietis parasti pērk savai mīļākajai - kā jau to acīmredzot bija uzminējis pārdevējs, - un, lai gan pirms pāris stundām viņi bija kaislīgi mīlējušies, Ariela nevēlējās, lai par viņu tā domā.

- Tā ir skaista, patiešām, taču es...

Arielas skatiens klejoja no pārdevēja smīnīgās sejas uz Džastina neizpratnes pilno, viņas sirds neprātīgi dauzījās un viņa klusībā lūdzās, kaut viņš neapvainotos.

- Protams, izlemt tev, bet es nevēlos... Es nevēlos, lai tu pērc šādu dāvanu.

Džastins skatījās viņai garām uz pārdevēju, tad atkal pievērsās Arielas pietvīkušajai sejai. Viņa acis bija sapratnes pilnas.

Viņš neiebilda, vienkārši nolika rotu atpakaļ sarkanā samta kastē uz letes un atkal pievērsās stikla vitrīnām.

- Lūdzu, es vēlētos apskatīt šo.

Viņš norādīja uz vienkāršu zelta medaljonu, ko pārdevējs negribīgi arī pasniedza. Medaljons bija ovāls, glīti nostrādāts, un centrā mirdzēja neliels briljants.

- Varbūt šī tev patiks labāk.

Džastins aplika rotu Arielai ap kaklu - tā bija patīkami vēsa.

- Vienkārša, taču glīta un mirdzoša - gluži kā dāma, kas to valkās.

Samirkšķinājusi acis, lai atvairītu pēkšņi sariesušās asaras, Ariela veltīja Džastinam sirsnīgu smaidu. Drebošiem pirkstiem viņa noglāstīja medaljonu.

- Man tas ļoti patīk, - viņa teica. - Es to glabāšu līdz mūža beigām. Paldies, Džastin.

Džastina izteiksmē kaut kas pavīdēja. Viņš satvēra Arielas cimdoto roku, pavērsa otrādi un noskūpstīja plaukstas iekšpusi. Šis maigais skūpsts Arielai šķita kā spalvas pieskāriens viņas sirdij.

- Tuvojas vakars, - teica Džastins. - Tu droši vien esi nogurusi. Varbūt dosimies mājup?

Viņa acis atkal iekvēlojās, un bija skaidrs, kas notiks, kad viņi atgriezīsies mājā.

Ariela veltīja viņam mirdzošu smaidu, un atvieglojuma izteiksme viņas sejā liecināja, ka šī doma viņai patīk.

- Tā ir loti laba doma, milord.

Ari Džastins pasmaidīja, un Arielai šķita, ka vēlāk viņš tai veltīs vēl daudzus smaidus. Varbūt Kleitonam Hārkortam taisnība. Varbūt viņa varētu iemācīt Džastinu mīlēt.

Ariela ļoti cerēja, ka tā ari būs.

Viņa ar katru dienu arvien vairāk iemīlēja šo cilvēku. Doma, ka tomēr neizdosies iekarot Džastina mīlestību, sažņaudza viņas sirdi.

Četrpadsmitā nodaļa

Tā bija neaizmirstarna dzimšanas diena. Ja neņemtu vērā nepatīkamo satikšanos ar Foksmūras grāfu - vienu no Džastina darījumu partneriem, kas te uzturējās kopā ar sievu un meitu, - Ariela iemīlēja šo mazo pilsētiņu un brīnišķīgās stundas, ko viņa pavadīja kopā ar Džastinu. Viņa atskārta, ka nevēlas doties prom, jo apzinājās problēmas, kas viņu gaida Londonā.

Diemžēl nelaimes sākās agrāk - jau karietē, tiklīdz viņi bija izbraukuši no pilsētiņas. Jo tuvāk viņi bija mājām, jo vairāk Džastins no atbrīvota un dzīvespriecīga cilvēka pārvērtās drūmā, domīgā vīrietī.

- Drīz mēs būsim mājās, - viņš teica, pārtraukdams Arielas domas. - Rit es tikšos ar savu advokātu un lūgšu viņu sameklēt tev piemērotu mājokli. Tas prasīs laiku, bet esmu pārliecināts, ka mēs atradīsim kaut ko pieņemamu.

Arielai aizrāvās elpa. Viņa tik ļoti no šī brīža bija baidījusies. Kamēr viņi bija prom, viņai bija izdevies par to nedomāt. Nu tas bija klāt, un viņa nespēja izvairīties no tā.

- Saprotu, ka... pēc tā, kas starp mums noticis, nebūs labi, ja es ilgāk uzturēšos tavā mājā. Bet es... es cerēju, ka tu man atļausi tur palikt, iekams es varēšu atļauties pati sev noīrēt dzīvokli. Tam nav jābūt nekam dārgam. Ar nelielu dzīvoklīti pilnīgi pietiks. Tā kā es vēl pilnībā neesmu tev samaksājusi parādu, brīvajā laikā strādāšu tavā labā - jebko, ko vien tu varēsi man piedāvāt.

Džastina sadrūmušās acis pievērsās Arielai, un viņa sejā noraustījās kāds muskulis.

- Ko tu runā?

- Es runāju par darba meklēšanu. Mēs vienojāmies, ka... mūsu attiecības padarījušas manu uzturēšanos tavā mājā par neiespējamu. Tādējādi man būs nepieciešama nauda. Tu solījies man palīdzēt. Vienīgais, ko es lūdzu, -lai tu izpildītu solījumu.

- Tavs piedāvājums ir bezjēdzīgs. Es atņēmu tev tavu nevainību. Esmu atbildīgs par tavu nākotni. Man ir pietiekami daudz naudas, lai varētu tevi uzturēt, tādēļ tev nav jāstrādā kā parastai zemniecei.

- Bet es esmu parasta zemniece, - atteica Ariela.

Džastins nikni nokremšļojās.

- Tu esi dāma. Tu šo stāvokli esi sasniegusi, smagi un neatlaidīgi strādājot. Es nepieļaušu, ka tu tam vienkārši atmet ar roku.

Cenzdamās apvaldīt asaras, Ariela papurināja galvu.

- Tu nesaproti.

- Tu vēl esi jauna. Tev nav pieredzes. Varbūt tieši tu neko nesaproti.

Ariela iekoda apakšlūpā, pūlēdamās apturēt tās trīcēšanu.

- Tu redzēji, kā viņi uz mani skatījās; es zinu, ka tu redzēji. Tu izlikies, ka neredzi, bet tā nebija. Lorda Foksmūra sieva tik tikko ar mani sarunājās, un viņa to vispār nebūtu darījusi, ja vien vīrs nebūtu uzstājis. Es zinu, ko viņa nodomāja - ko viņi visi domāja. Tas bija redzams viņu acīs. Viņi mani sauca par padauzu.

- Ariela, mīļā...

- Tā ir tiesa, un tu to zini. Ja es pieļaušu, ka ai maksā īri par manu dzīvokli, ja es ļaušu, ka tu pērc man dārglietas un greznus tērpus, - es būšu pelnījusi, ka mani tā sauc.

Džastins iztaisnojās, un viņa galva tikko neaizskāra karietes griestus.

- Tanī naktī, kad tu atnāci uz manu istabu, tu zināji, ko izvēlies.

Ariela samirkšķināja acis, lai atvairītu asaras, un novērsās.

- Es izvēlējos tevi, Džastin. Es gribēju, lai tu mīli mani, taču domāju, ka mana dzīve vēl joprojām piederēs man.

Džastina augums atslāba. Viņš apsēdās līdzās Arielai un satvēra viņas rokas.

- Tu allaž esi bijusi lietišķa sieviete, Ar iela, vai ne?

- Droši vien.

- Kad tev bija četrpadsmit, tu zināji, ka vēlies sasniegt vairāk, nekā tev spēj piedāvāt tēva nelielā ferma. Un tu atradi iespēju piepildīt savas vēlmes.

- Tā bija vienīgā iespēja.

- Tu prati lietišķi atrisināt savas problēmas. Esi lietišķa arī tagad. Ļauj man parūpēties par tevi.

Tas izklausījās tik viegli, tik vienkārši. Vajadzētu tikai ļaut, lai Džasdns rūpējas par viņu tāpat kā agrāk. Lai arī viņa tādējādi kļūtu vēl atkarīgāka no Džastina, tas tomēr dotu tik nepieciešamo laiku. Viņa vēlējās rast iespēju iemācīt Džastinu mīlēt. Jo ilgāk viņa būs līdzās, jo lielāka būs iespēja to izdarīt.

- Es saprotu, ka tas nav tieši tā, kā tu biji plānojusi, -maigi ierunājās Džastins, - bet vai tu esi iedomājusies, kas notiks, ja tev būs bērns?

Ariela strauji pievērsās viņam.

- Bērns?

- Tu zini, ka tas ir iespējams.

- Jā, protams... Es zinu, ka mēs varētu... ka mums varētu būt bērns, taču esmu pārliecināta, ka tam nepieciešams ilgāks laiks nekā tikai pāris dienu.

- Tas var notikt pat pāris minūtēs.

Džastins ar roku pieskārās viņas sejai.

- Pilnīgi iespējams, ka tu jau tagad nes manu bērnu.

Neapzināti Ariela pieskārās savam vēderam. Tas zem

ceļojumu kleitas bija gluds un līdzens, taču, ja var ticēt Džastinam, tas mainīsies. Vai tas būtu pārāk šausmīgi? Viņa iedomājās mazo melnīgsnējo Tomasu un viņa lielās pelēkās acis. Tik jauks mazs zēns! Džastina dēls noteikti būs tāds pat.

Ariela pagriezās, lai ieskatītos Džastinam acīs.

- Man nav iebildumu nest tavu bērnu, Džastin. Patiesībā es domāju, ka man tas ļoti patiktu.

Pagāja nedēļa. Ariela pārbaudīja skaitļus sev priekšā noliktajā dokumentā - projektā, ko Kleitons Hārkorts bija iedevis Džastinam pirms viņu aizbraukšanas uz Tansbridžvelu un kas deva iespēju nopirkt Nortamberlendas ogļraktuvju kontrolpaketi.

Skaitļi liecināja, ka Klejam bijusi taisnība. Peļņa, ja raktuves uzlabotu, būtu milzīga. Džastins bija pieņēmis drauga piedāvājumu, taču nebija gatavs to iegādāties tik ātri, cik to vēlējās Klejs. Džastins bija daudz pacietīgāks nekā viņa draugs, viņš vēlējās pagaidīt, kamēr Ariela pabeigs pārbaudīt atskaites un apstiprinās, ka Kleja prognozes bijušas pareizas.

Un, cik nu viņa spēja saskatīt, ieguldījumi nestu peļņu.

Ariela nolika spalvu turētājā un atslīga ozolkoka krēslā. Viņa lepojās ar padarīto un priecājās par to, cik ļoti Džastins uz viņu paļāvās.

Viņa cietajā krēslā mazliet izstaipījās, tad viņu pārsteidza klauvējiens pie durvīm. Darbistabā iesteidzās Silvija. Viņa šķita uztraukusies, acis šaudījās uz visām pusēm, un šī nervozitāte tūdaļ pārņēma arī Ar ielu.

- Kas noticis, Silvij ? - atgrūdusi krēslu un piecēlusies, jautāja Ariela.

Silvija paskatījās pār plecu, it kā baidīdamās, ka kāds viņas varētu novērot, tad atvēra plaukstu.

- Pie kalpotāju durvīm šodien atnesa vēl vienu zīmīti. Mūsu virēja misis Vilisa to tūdaļ nodeva man.

Nojauzdama, ka tā būs no Filipa, Ariela paņēma aizzīmogoto vēstuli.

- Paldies, Silvij.

Aizgriezusies viņa atlocīja papīra lapu un, pakrūtei kņudot, izlasīja rakstīto.

dienas rit, bet es nebeidzu par tevi uztraukties. Tu teici, ka izjūti pret mani tikai draudzību, taču mana sirds atsakās tam noticēt. Man tevi jāredz. Kā jau tu noteikti zini, šovakar Grevilam būs darījumu vakariņas ar viņa draugu KLeitonu Hārkortu. Tā kā tu atteicies nākt pie manis, es došos pie tevis. Satiksimies desmitos stallī aiz jūsu mājas. Lūdzu, es tevi lūdzu - mūsu abu dēļ, - neapbēdini mani.

Allaž tavs draugs Filips.

Augstā debess, Filips šķita pagalam izmisis, un pie visa bija vainīga tikai viņa. Viņai vajadzēja būt atklātākai, jāizstāsta Filipam, ka viņa iemīlējusies grāfa. Taču viņa bija pacentusies dot viņam vēl kādu cerību un tā tikai visu padarījusi vēl ļaunāku.

Viņa īsti nebija pārliecināta, kā Filips zināja par Džastina iknedēļas tikšanos ar Hārkortu, tomēr šīs vakariņas viņš patiešām tikai retumis atcēla. Parasti viņi tikās Sentdžeimsa ielas klubā, un Džastins nekad neatgriezās agrāk par pusnakti.

Džastina nebūs mājās - varbūt tā arī labāk. Viņa reizi par visām reizēm visu Filipam paskaidros.

- Vai vēlaties, lai es aiznestu atbildi? - uztvērusi sev pievērsto Arielas skatienu, jautāja Silvija.

Iegrimusi domās, Ariela bija pavisam piemirsusi savas kalpones klātbūtni.

- Jā. Varbūt tā būs labāk.

Apsēdusies pie rakstāmgalda, viņa aši uzrakstīja atbildes vēstuli, apsolot, ka viņa piekrīt satikties. Aizzīmogojusi vēstuli, Ariela to pasniedza kalponei.

- Lūkošu, lai viņš to saņem tieši rokās.

- Paldies, Silvij.

Ariela noskatījās, kā meitene pazūd aiz durvīm, un centās uzminēt, ko viņa domā. Aj*iela cerēja, ka Silvija nedomā par kādām slepenām attiecībām starp viņu un

Filipu. Bridi viņa apsvēra iespēju meitenei visu pa^ skaidrot, taču izlēma, ka tā nav Silvijas darīšana, turklāt viņa īsti nezināja, ko teikt. Cerams, ka šovakar viss nokārtosies un skaidrojumam vairs nebūs nekādas nozīmes.

Klusībā cerēdama, ka nebūs atkal jāaizvaino Filips, un pūlēdamās neuztraukties par to, kas viņam būs jāsaka, Ariela nopūtās. Nolēmusi gaidāmo tikšanos pagaidām izmest no prāta, viņa atkal apsēdās pie rakstāmgalda un turpināja darbu.

Silta rīta saule spīdēja iekšā pa stiklotajiem logiem Kleitona Hārkorta pilsētas mājā. Viņš noskūpstīja kārdinošo jauno sievieti, ko bija pavadījis lejup pa kāpnēm un kas nu bija apstājusies, lai atvadītos.

Kleitons maigi uzsita viņai pa dibenu.

- Esi laba meitene, Lizij, un ej mājās. Tu pagājušajā naktī mani gandrīz nobeidzi. Vēl pāris tādu, un es nespēšu atlabt.

Nesen kļuvusi par grāfa Mēja atraitni, Elizabete Votkinsa jautri iesmējās.

- Tev piemīt vērša izturība, Kleitori Hārkort. Manuprāt, es tev vienkārši esmu apnikusi.

- Kā gan tu varētu apnikt, saldumiņ? Tavas krūtis ir kā nogatavojušās melones, mute kā samta cimds, bet...

Klauvējiens pie durvīm pārtrauca viņa piedauzīgos komplimentus. Tā kā viņš bija atlaidis mājas pārvaldnieku un lielāko daļu kalpotāju, lai būtu pārliecināts, ka naktī neviens viņu netraucēs, viņš pats palūkojās durvju actiņā. Viņam par pārsteigumu aiz tām līdzās lauvas statujai uz lieveņa stāvēja viņa draugs Džastins Ross.

Kleitonu pārņēma satraukums. Parastai pieklājības vizītei bija krietni par agru. Viņi nebija paredzējuši tikties agrāk par šo vakaru. Lai kas arī Džastinam būtu uz sirds, tas noteikti bija ļoti svarīgi.

Klejs pagriezās pret tumšmataino Elizabeti, kas bija tērpusies tajā pašā kleitā, ko vakar bija nometusi uz grīdas un šorīt atkal pacēlusi, un pasmaidīja.

- Ja vien nevēlies satikties ar manu draugu lordu Grevilu, es tev iesaku pazust pa virtuves durvīm. Pateikšu kučierim, lai viņš tevi sagaida alejā.

Džastins, protams, neteiktu ne vārda, ieraudzījis viņu tādā rīta agrumā un tādā kompānijā. Klejs neuztraucās par drauga attieksmi; viņš domāja par to, kā jutīsies sieviete.

- Varbūt šonedēļ satiksimies vēlreiz, - ierunājās Elizabete un aši noskūpstīja Kleju uz vaiga.

Kad Klejs nereaģēja un vienkārši pamāja ar galvu, viņa, mazliet uzmetusi lūpu, aizsteidzās.

Džastins pieklauvēja vēlreiz, un Klejs atvēra durvis.

- Piedod, ka liku tev gaidīt, - viņš teica. - Es atvadījos no... drauga.

Kad Klejs viņam garām devās pie kučiera, lai pateiktu, ka dāma gaida mājas otrajā pusē, Džastins izbrīnā sarauca uzacis. Tad Klejs atgriezās, iegāja mājā un aizvēra durvis.

- Man šķita, ka norunājām satikties šodien vakarā, -Klejs teica Džastinam, pamādams draugam, lai tas seko.

Viņš nebija apģērbies, lai uzņemtu viesus, vienkārši uzrāvis vakar pie gultas pamestās bikses, viņa pēdas vēl joprojām bija kailas, bet saburzītais baltais krekls - vaļā. Tomēr šķita, ka Džastins to neliekas redzam.

- Noruna vēl joprojām ir spēkā, - satraukti un pat nervozi atteica Grevils. - Šoreiz nav runa par darījumiem, tā ir privāta lieta. Cerēju, ka varēsi man dot kādu padomu.

- Tad jau tas būs saistīts ar sievieti.

Tikai tagad Džastins pamanīja Kleja sagumzīto un nekārtīgo apģērbu.

- Viens ir skaidrs - šajā jomā tu esi speciālists. Ceru, ka šī bija vecāka nekā iepriekšējā.

Klejs izskatījās pārsteigts.

- Man taču nebija ne jausmas, ka tai meitenei ir tikai sešpadsmit. Viņa izskatījās vismaz divdesmit piecus gadus veca. Turklāt viņa nu nekādi vairs nebija saucama par jaunavu.

Klejs plati pasmaidīja un atvēra durvis uz brokastu istabu.

- Šī bija atraitne, ja tev paliek vieglāk, to dzirdot. Un, jāsaka, ļoti jauka, ļoti iztapīga atraitne.

Džastins pasmaidīja. Viņš sekoja Klejam saulainajā istabā, no kurienes skats pavērās uz dārzu aiz mājas, un viņi apsēdās pie pulēta ozolkoka galda. Pēc pāris minūtēm ar brokastu paplāti rokās parādījās tukla, sirma virēja, kas pie Kleja strādāja jau četrus gadus. Tā kā kalpotājs vēl nebija atnācis, virēja ielēja viņiem kafiju un tad devās atpakaļ uz virtuvi.

Klejs atgāzās krēslā, ka tā atzveltne skāra sienu un bridi pa brīdim iemalkoja kafiju.

- Labi, kas tad tik svarīgs noticis, ka tu nevarēji pagaidīt līdz vakaram?

- Es domāju par laulībām, - izgrūda Džastins, un Kleja krēsls ar blīkšķi nokrita uz grīdas.

- Laulībām? Tu? Manuprāt, tu zvērēji, ka nemūžam neprecēsies.

- Tieši tā. Zvērēju, - viņš nopūtās. - Līdz pagājušajai naktij. Tomēr pēdējā laikā esmu bieži par to domājis. Kā tu domā - vai tādam vīrietim kā man ir iespējams apprecēties un būt laimīgam?

Klejs pāri tasītes malai vēroja draugu.

- Vārdu “laimīgs^51 reti lieto saistībā ar laulībām, -viņš teica, domādams savu nabaga mirušo māti un viņas neatbildēto mīlu pret nu jau atkal apprecējušos tēvu. - Lielākoties cilvēki precas naudas vai sabiedriskā stāvokļa dēļ. Bet, ja tu domā Arielu, tad tas ir iespējams. Bet kādēļ tas tev vajadzīgs? Meitenei taču vēl ir par agru būt enceinte. Vai viņa tēlo ievainotu jaunavu? Pieprasa tev rīkoties kā džentlmenim?

- Patiesību sakot, nedomāju, ka viņa kaut reizi iedomājusies par precībām. Saproti, es taču esmu grāfs. Ariela ir nabadzīga zemnieka meita. Arēji viņa nevainojami tēlo sabiedrības dāmu, tomēr klusībā viņa sevi uzskata par zemnieci, jo tāda viņa dzimusi.

- Viņa ir kļuvusi par tavu mīļāko. Tieši to jau tu arī vēlējies. Kādēļ kaut ko mainīt?

Džastins papurināja galvu.

- Tādēļ, ka esmu sapratis, ka ar to vien nepietiek. Es nemaz nemāku to izskaidrot. Vienkārši ikreiz, kad es skatos uz Arielu, viņā jaušama tāda labestība, un es nevēlos to sabojāt. Es gribu, lai gaisma, kas viņā kvēlo, allaž būtu tikpat spoža kā tagad.

Džastina garie pirksti apvijās ap kafijas tasīti, tomēr viņš nedzēra.

- Es apzinos, kā viņa riskē. Dievs zina, es varbūt būtu neciešams vīrs. Tomēr viņai būs iespējams iet pa ielu ar augsti paceltu galvu. Es nespēšu viņu mīlēt tā, kā cits to varētu - man nav ne mazākās nojausmas, kā to darīt, taču es viņai varu dot ko citu. Kaut ko daudz praktiskāku. Laulības ar mani dotu viņai cieņu sabiedrības acīs. Es varu viņu padarīt par dāmu, kāda viņa allaž ir vēlējusies būt.

Klejs neko neteica. Vai laulības ar Arielu Samersu būtu labākais, kas varētu sagaidīt viņa draugu? Džastins varbūt domāja, ka nespēs mīlēt šo sievieti, taču Klejs bija pārliecināts, ka draugs jau tagad pa pusei bija iemīlējies.

- Ja mēs neko nemainām, - turpināja Džastins, - agrāk vai vēlāk var parādīties bērni. Un tie būs ārlaulības bērni, Klej. Nedomāju, ka Arielai ir kaut mazākā nojausma, ko tas nozīmē. Bet es to zinu.

Džastina skatiens pievērsās Klejam.

- Mēs abi to pārāk labi zinām.

Un tā bija taisnība. Klejam ienāca prātā, - ja reiz Džastins kaut uz pusi tik ļoti rūpējas par šo sievieti un saviem bērniem, kā šķiet, ja viņš vēlas pasargāt viņus no sāpēm, ko viņi abi pārcietuši, tad tas patiešām bija pamatīgs iemesls, lai precētos.

- Nedomāju, ka tev vajadzīgs mans padoms, - beidzot ierunājās Klejs. - Man šķiet, ka tu jau esi izlēmis, kā rīkoties.

Viņš pasmaidīja un izstiepa roku.

- Apsveicu, mans draugs.

Džastins paspieda Kleja roku un veltīja draugam tik mirdzošu smaidu, kāds reti parādījās viņa sejā. Tajā jautās atvieglojums un, kā šķita Klejam, arī prieks.

Džastins pielēca kājās.

- Es nu labāk iešu. Man vēl daudz kas darāms. Gribu, lai brīdī, kad es viņai piedāvāšu roku un sirdi, viss jau būtu nokārtots.

- Tiksimies šovakar klubā, - mādams atvadas aizejošajam Džastinam, teica Klejs.

- Es būšu klāt, - atsaucās Džastins.

Viņa balss skanēja daudz priecīgāk nekā tad, kad viņš bija atnācis, un Klejs pasmaidīja. Džastins bija pelnījis mazliet laimes. Dievs bija liecinieks, ka viņš savā dzīvē daudz laimes nebija pieredzējis. Klejs klusībā lūdzās, kaut Ariela Samersa izrādītos tieši tāda, kādu Džastins viņu iedomājās.

Viņš sakoda zobus. Lai dievs stāv viņai klāt, ja tā nebūs.

Ladgeithilā esošā Sanborna un dēlu juvelierizstrādājumu veikala pārdevēji stāvēja aiz letes un novēroja labi ģērbto džentlmeni, kas tikko bija ienācis pa durvīm -spriežot pēc dārgās baložpelēkās žaketes un pirkstā mirdzošā rubīna gredzena viņš bija īsts augstākās sabiedrības pārstāvis. Acīmredzami no dižciltīgas dzimtas.

Piecdesmit gadus vecais pārdevējs ar plato degunu un nolaideno zodu pagājās uz priekšu.

- Labdien, milord. Kā varētu jums palīdzēt?

- Jūsu veikalu man ieteica draugs. Viņš teica, ka jums ir godīga tirgotāja reputācija un jūs pārdodat augstākās kvalitātes dārglietas.

Pārdevējs, apmierināts ar dzirdēto, kas neapšaubāmi bija taisnība, pasmaidīja.

- Mana ģimene ar to nodarbojas jau piecdesmit gadus.

- Man ir vajadzīgs gredzens, - teica atnākušais vīrietis.

Viņš, saraucis uzacis, pievērsās vitrīnām.

- Manuprāt, vislabāk ar safīriem, tie piestāvēs dāmas acīm, un, protams, briljanti. Kaut ko elegantu, bet ne uzkrītošu. Kaut ko piemērotu saderināšanās gredzenam.

Pārdevēja acis iemirdzējās. Lielākā daļa augstākās sabiedrības vīriešu savām līgavām dāvāja mantotus gredzenus, ko nēsājušas viņu mātes. Sis vīrs acīmredzot vēlējās kaut ko personīgu, gredzenu, ko viņš pats izvēlējies.

- Mēs, protams, varam izgatavot visu, ko vien vēlaties, bet, ja jūs mirkli uzgaidītu, es jums parādītu pāris gatavu gredzenu. Viens no tiem noteikti varētu derēt.

Gredzens, ko viņš domāja, to teikdams, bija no nevainojami apstrādātiem safīriem, ko ieskāva brīnišķīgi briljanti. Tas bija pietiekami liels, lai iepriecinām pat visizvēlīgāko dāmu, - smalks, bet nemaz ne izaicinošs.

Pārdevējs iesteidzās veikala palīgtelpā un atgriezās, nesdams trīs visdārgākos gredzenus, kādi vien veikalā bija atrodami, un nolika tos uz melna samta drānas līdzās lampai, kas brīnišķīgi izgaismoja briljantu mirdzumu.

Kad džentlmenis vienu pacēla un sāka pētīt, pārdevējs nenolaida acu no viņa sejas. Tas bija pievilcīgs vīrietis, slaids un platiem pleciem, tomēr viņā jautās kaut kas draudīgs. Juvelierizstrādājumi šajā veikalā bija augstākās kvalitātes, un pārdevējs par to tikai priecājās. Bija skaidrs, ka vīrs bija dārglietu pazinējs, tādēļ nebūtu prātīgi viņu apbēdināt.

Vīrs paņēma pēdējo gredzenu un uzmanīgi to nopētīja; viņa aukstās pelēkās acis iemirdzējās, tomēr skatiens palika tikpat noslēpumains kā iepriekš. Uztraukums, mīlestība, kaisle? Vienu gan tās liecināja nepārprotami -tā bija cerība. Un tas lika pārdevējam pasmaidīt.

Darbu, ko viņš tik rūpīgi un uzmanīgi bija veicis, novērtēja tik iedvesmots cilvēks.

- Es ņemšu šo.

Viņa rokās bija izsmalcināts gredzens ar nevainojami apstrādātiem dārgakmeņiem.

- Brīnišķīga izvēle, milord. Tas ir tieši tas gredzens, ko ari es būtu izvēlējies.

Viņš aiznesa uz palīgtelpu pārējos gredzenus un atgriezās, nesdams nelielu samta kastīti, ko rotāja balts satīns. Kad nauda bija samaksāta, pārdevējs ielika gredzenu kastītē un pasniedza to džentlmenim.

- Pieņemiet manus laimes vēlējumus gaidāmajās kāzās, milord.

- Paldies.

Slaidais vīrietis pasmaidīja, ieslidināja kastīti labi piegrieztās žaketes kabatā un izgāja no veikala.

Pārdevējs vēroja džentlmeni un nodomāja, ka viņa soļi nu bija daudz vieglāki nekā tad, kad viņš ienāca veikalā.

Tomēr tas varbūt bija tikai viņa iztēles auglis.

Piecpadsmita nodaļa

Iestājās tumsa. No ziemeļiem tuvojās migla, kas nosedza pilsētu gluži kā ar spocīgu pelēku segu.

Stāvēdama Sarkanajā istabā, Ariela lūkojās ārā biezējošajā tumsā, bet viņas domas kavējās pie gaidāmās tikšanās ar Filipu.

- Ariela? - viņas domas pārtrauca Džastina balss, kas atskanēja tikai dažu soļu attālumā.

- Jā, milord?

Viņš gatavojās doties uz tikšanos ar Kleitonu Hārkortu, tādējādi dodams Arielai iespēju noskaidrot attiecības ar Filipu, lai gan to būtu vajadzējis izdarīt jau sen.

- Šovakar tu šķiti tik izklaidīga. Vai kaut kas noticis?

Arielas sirds salēcās.

- Nē, nē, milord, nekas nav noticis, - viņa piespieda sevi pasmaidīt. - Man vienkārši mazliet sāp galva. Domāju, ka šodien agri došos pie miera.

- Ja nejūties labi, es atcelšu tikšanos un palikšu mājās kopā ar tevi.

- Nē! Tas ir, es gribēju teikt, nemuļķojies. Kad tu atgriezīsies, ar mani jau viss būs kārtībā.

Džastins brīdi vēroja sievietes seju, un Ariela lūdza dievu, kaut viņš nepamanītu, cik ļoti viņa nervozēja. Beidzot viņš pamāja.

- Labi. Domāju, ka man laiks doties prom.

Ariela viņu paklausīgi noskūpstīja un sekoja Džastinam hallē, kur Noulzs viņam pasniedza apmetni. Noskatījusies, kā Džastins pazūd aiz smagajām ozolkoka durvīm, Ariela atviegloti nopūtās.

Tad viņa paskatījās greznajā senlaicīgajā pulkstenī, atkal iedomājās par tikšanos ar Filipu, un satraukums atgriezās. Vēlreiz nopūtusies, viņa devās augšup pa kāpnēm. Laiks, šķita, vilkās pārāk lēni, un viņa attapās, ka, gaidīdama nolikto tikšanās stundu, soļo turpu šurpu gar logu. Viņa nemaz nevēlējās, lai šī stunda pienāk, taču, no otras puses, ļoti to gaidīja.

Viņas dzīve turpinājās. Džastina advokāts misters Vipls vēl joprojām nebija atradis viņai piemērotu mitekli, taču Ariela bija pārliecināta, ka drīz viņa varēs doties prom no šīs mājas. Bet tagad Džastins katru nakti nāca uz viņas guļamistabu un viņi nodevās neprātīgai, mežonīgai mīlai. Džastins palika pie viņas līdz rīta ausmai, un viņa mierīgi dusēja viņa apskāvienos, līdz Džastins negribīgi devās prom.

Arielai šķita, ka Džastins ar katru dienu arvien vairāk rūpējas par viņu. Ariela nevēlējās, lai Filips radītu problēmas viņu attiecībās.

Stāvēdama pie guļamistabas loga un lūkodamās ārā pelēkajā miglā, kas klāja šauros celiņus, Ariela apsvēra vārdus, ko teiks Filipam. Viņa skaidri pateiks, ka nemīl viņu. Patiesību sakot, viņa tagad noteikti zināja, ka nekad nav mīlējusi šo vīrieti. Lai arī ko Filips juta pret viņu, šīs jūtas atbildi nesagaidītu. Viņa vēlējās, lai Filips tiktu izdzēsts no viņas dzīves, lai draudi, ko viņš sagādāja viņas laimei, tiktu novērsti.

Viņa paskatījās pulkstenī uz kamīna malas. Bez piecām minūtēm desmit. Laiks doties prom. Paķērusi no gultas savu silto zilo vilnas šalli, viņa to apmeta ap pleciem, izgāja pa durvīm un devās uz kalpotāju kāpņu pusi. Lielākā daļa kalpotāju jau bija devusies pie miera savās istabās. Ariela ldusi izslīdēja no mājas un pa -akmeņiem klāto celiņu steidzās uz staļļa pusi.

Tajā valdīja puskrēsla un ēnas, ko radīja viena vienīga lampa. Te smaržoja pēc ziedēm un mēsliem, svaigi ieeļļotas ādas un tikko vākta siena. Ariela iegāja vēl dziļāk stalli, ieklausījās, kā zirgi klusi bubina un ar nagiem klikšķina pret akmens grīdu. Viņa pārliecinājās, ka tuvumā nav neviena kalpotāja, un turpināja meklēt Filipu.

- Ariela, - Filips sauca viņas vārdu, iznākdams no tumsas. - Priecājos, ka tu atnāci. Baidījos, ka tu atkal mani apbēdināsi.

Ariela piegāja viņam dažu soļu attālumā.

- Es nekad neesmu gribējusi tevi apbēdināt, Filip. Dažkārt tā vienkārši notiek.

Viņš pienāca tuvāk. Ariela sajuta viņa patīkamā odekolona smaržu, pamanīja mirdzumu viņa zeltainajos matos. Filips pienāca tuvāk un ar roku pieskārās viņas vaigam.

- Vai tu vari iedomāties, cik ļoti es pēc tevis skumu? Cik ļoti ilgojos tevi atkal redzēt?

Ariela aizgriezās, jo juta, ka viņu pārņem vainas apziņa.

- Man tev kas jāsaka, Filip. Es domāju... es cerēju, -kad tu būsi izlasījis manu vēstuli, tu visu sapratīsi.

Lampas gaismā viņa pamanīja, ka Filipa seja saspringst.

- Saprast ko? Ka Grevils ir pavedinājis tevi? Ka viņš tevi piemānījis un ievilinājis savā gultā? Vai tu mani uzskati par muļķi, Ariela? Vai tu domā, ka es to nenojautu?

Ariela jau atvēra muti, lai iebilstu, taču vārdi iesprūda kaklā, un to vietā viņa izdabūja tikai klusu iebilstošu vaidu.

- Tu viņu nepazīsti tā kā es, - teica Filips. - Tu nesaproti, uz ko spējīgs šis vīrietis. Reiz jau es mēģināju tev to izstāstīt. Centos tevi brīdināt, bet tu neklausījies.

Ariela papurināja galvu.

- Viņš nemaz nav tāds. Viņš ir labs un uzmanīgs. Viņš pats to vienkārši nezina.

- Viņš ir nelietis, Ariela. Viņš ir laupījis tev nevainību -vai arī to tu noliegsi?

Ariela novērsās, taču sārtums viņas vaigos apliecināja Filipa vārdu patiesumu.

- Es viņu mīlu.

Filips satvēra viņu aiz pleciem.

- Vai tad tu nesaproti, ka viņš tevi izmanto? Tiklīdz tu viņam apniksi, viņš tevi izmetis kā nevajadzīgu grabažu.

Arielai acis sariesās asaras.

- Tu maldies. Džastins nekad tā nedarītu.

- Ariela, tu nedrīksti viņam uzticēties. Tev jādodas prom no šejienes - tūliņ, jau šonakt. Nāc man līdzi, dārgā. Kas noticis - noticis. Tagad es par tevi rūpēšos, sargāšu tevi no Grevila.

Viņa papurināja galvu un lepni pacēla to.

- Es jau tev teicu, ko jūtu. Lūdzu, Filip, ej prom. Tev ir bīstami te atrasties. Ja lords Grevils uzzinām, ka esi amācis...

Sājā mirklī Arielai aizrāvās elpa, jo Filips strauji viņu pievilka sev klāt, satvēra viņas galvu un uzspieda lūpām nosodošu skūpstu. Viņa mēle tik dziļi ielauzās viņas rīklē, ka Ariela gandrīz nosmaka.

Atspiedusies pret vīrieša krūtīm, viņa mēģināja aizgriezt galvu, izrauties brīvībā, bet tad sastinga, jo Filipa roka ieslīdēja aiz viņas kleitas. Viņš satvēra viņas krūti un sāpīgi spaidīja to.

- Tu esi mana, - viņš čukstēja, - es pirmais tevi atradu.

Kad Filips sāka negausīgi berzēt viņas krūts galiņu,

pirmā ieplīsa kleita, tad arī krekls. Ariela pūlējās savaldīt raudas un mēģināja iesist vīrietim, taču viņš bija daudz spēcīgāks, nekā varēja spriest pēc ārienes. Filips rāva viņas svārkus un izjauca matus. Arielai paslīdēja kāja, sapinās kleitā, un viņi abi nogāzās salmos uz staļļa grīdas.

- Laid mani! - iekliedzās Ariela, nebeigdama cīnīties zem smagā vīrieša auguma.

- Es tevi iegūšu - zvēru. Tu taču esi pieradusi pie staļļa smakām - tu tajā piedzimi. Tieši te es tevi iegūšu pirmo reizi.

Ariela mēģināja kliegt, taču Filips vienu roku uzspieda viņas mutei, bet ar otru turpināja cīnīties ar viņas svārkiem. Viņa mēģināja iekost, atbrīvoties - un sajuta, ka vīrietis atpogā bikses; pēkšņi viņa smagais augums novēlās no Arielas, it kā to virzītu kāds pārcilvēcisks spēks. Filips pagriezās, lai sevi aizsargātu, un viņa zodu skāra gaļīga dūre, kuras sitiens iegrūda sienā, bet smagie groži, kas pie tās karājās, uzkrita viņam uz galvas.

Ariela ieraudzīja milzīgu, muskuļotu sarkanmati, kurš stāvēja, rokas savilcis dūrēs, - tas bija Džastina kalps Sairuss Makkalafs. Viņa sāka drebēt un tikko spēja izspiest vārdus pār lūpām.

- Mister Makkalaf... p-paldies dievam, ka jūs esat šeit.

Filips iestenējās un atvēra acis. Viņa krūtis smagi un

nedabiski cilājās, un no viņa mutes kaktiņa sāka plūst asinis. Viņš tās ar roku notrauca.

- Ko, pie velna, jūs te darāt?

- Manā dzimtenē, puisīt, - teica Sairuss, - mēs nece-remonējamies ar vīrišķiem, kas vēlas iegūt sievieti pret viņas pašas gribu.

Filips sakoda zobus, nosvieda grožus uz grīdas un pietrausās kājās. Ariela pārmeta izpūrušos matus pār plecu, centās notraust no svārkiem salmus, taču viņas rokas pārāk trīcēja.

- K-kā jūs zinājāt, ka esam šeit?

- Biju savā istabā un dzirdēju troksni. Domāju, labāk nākšu paskatīties, kas te par ķīviņu.

- Paldies. Nezinu, kas būtu noticis, ja jūs neatnāktu.

Pāris soļu tālāk Filips savilka rokas dūrēs. Viņš veltīja Sairušam Makkalafam nāvējošu skatienu.

- Es esmu grāfa dēls. Vai tu, vecais, zini, ko tas nozīmē? Tu turpmākos savas dzīves divdesmit gadus pavadīsi Ņūgeitā.

- Tā nenotiks, - mierīgi noteica Ariela, un Filips viņai veltīja tikpat nežēlīgu skatienu. - Ja tu kaut vienu vārdu kādam bildīsi par to, kas te notika, es visu izstāstīšu Grevilam. Es viņam pateikšu, ka tu gribēji mani izvarot.

Pat pustumsā bija redzams, ka Filips nobāl.

- Man nav vajadzīgas problēmas, un tev arī ne. Neviens no mums neizpaudīs, kas te šonakt notika. Vai tu dzirdēji, Filip?

Viņš izgrūda lamas, tad ar pirkstiem izbrauca cauri matiem, pūlēdamies tos sakārtot. Viņš negribīgi pamāja ar galvu.

- Jums labāk iet prom, kundzīt. Pirms kāds atklāj, ka esat pazudusi.

Ariela pamāja un veltīja Sairušam Makkalafam pateicības pilnu smaidu.

- Vēlreiz paldies.

Uzmetusi vēl vienu skatienu Filipam, viņa aizsteidzās prom. Jau aizvērtās durvis apslāpēja pēdējo sitienu, ko muskuļotā skota dūre deva Filipa Mārlina zodam.

Džastins stāvēja pie savas tumšās guļamistabas loga un vēroja, kā Ariela izsteidzas no staļļa. Blāvajā mēness gaismā, kas spraucās ārā no mākoņa malas, viņš pamanīja, ka viņas kleita ir saplēsta. Viņas gaišie mati bija izpūruši un, pazaudējuši visas sprādzes, viļņojās pāri pleciem. Šalles, ko viņa bija aplikusi pleciem, nebija. Ariela pazuda virtuves durvīs, un Džastins uz viņas saburzītās kleitas pamanīja salmus un netīrumu pēdas.

Džastins aizvēra acis, lai atvairītu pēkšņo nelabuma sajūtu, kas ar milzīgu spēku spieda viņa krūtis un tikko ļāva elpot.

Viņš atgriezās mājā dažas minūtes pēc tam, kad bija izgājis, un uzkāpa augšstāvā. Visu vakaru viņš novēroja Arielu, redzēja, ka viņa kļūst arvien satrauktāka.

Viņš, protams, zināja, ka viņa melo. Un viņš nolēma uzzināt, kādēļ.

Tagad viņš zināja.

Dusmas jaucās ar rūgtu izmisumu, un viņa augumu pārņēma drebuļi. Tikai nejaušības dēļ viņš alejā aiz mājas bija pamanījis Filipu Mārlinu, kurš iegāja stallī. Pirms tam viņš bija dzirdējis, ka Ariela iziet no mājas, taču nesaprata, kurp viņa dodas un kādēļ par to nepastāstīja viņam.

Tiklīdz viņš bija ieraudzījis Mārlinu, kas iegāja stallī, viņš atskārta patiesību, lai gan sākumā atteicās tam noticēt. Viņš gaidīja, cerēdams, ka kļūdījies, lūgdams dievu, kaut Ariela neietu uz satikšanos ar šo nelieti, kaut notiekošajam būtu cits izskaidrojums. Sākumā viņš nolēma pārsteigt abus, taču reiz jau bija zemojies Mārlina priekšā; otrreiz viņš to nevēlējās piedzīvot.

Tādēļ viņš vienkārši stāvēja pie loga, juta, kā kņud pakrūtē, kā svīst rokas - un viņš skaitīja lūgšanas, kaut būtu kļūdījies.

Tad beidzot Ariela iznāca no staļļa, viņas drēbes bija netīras un salmiem klātas, bet mati - izpūruši. Bija acīmredzami, ka viņai bijusi satikšanās ar Mārlinu, un nelabums, kas viņā pieauga, pārvērtās nežēlīgās sāpēs. Viņš gribēja nomirt.

Viņš nekad nebūtu noticējis, ka spēs pārciest tik neizturamas sāpes. Un pie visa vainīga bija Ariela, kas bija iznīcinājusi aizsargvalni, ko viņš tik cītīgi bija būvējis ap sevi, padarījusi viņu tik ievainojamu un nu atstājusi salauztu un asiņojošu; Arielas dēļ viņš bija zaudējis to spēcīgo čaulu, kurā agrāk bija dzīvojis.

Par to viņš ienīda Arielu. Ienīda vairāk par to, ka bija padarījusi viņu tik vāju, nekā par to, ka bija kļuvusi neuzticīga kopā ar Mārlinu. Viņš stīvi soļoja pustumšajā istabā, ko izgaismoja vienīgi mēness gaisma, kas plūda iekšā pa logu. Viņš atslīga krēslā kamīna priekšā, vērās izdzisušajās liesmās un juta, kā viņu apņem drēgnums.

Krūtīs truli dauzījās sirds - mirusi, sastingusi masa, kam vajadzēja sen apstāties un kas tomēr sāpīgi pulsēja. Kā gan viņš to bija pieļāvis? Kā gan viņš bija atļāvis sevi tik smagi ievainot?

Ariela. Pat šī vārda skaņas, kas dunēja galvā, palielināja sāpes viņa krūtīs. Ar savu viltus mirdzumu un aprēķinātājas maigumu viņa bija izkausējusi spēcīgo vairogu, kas bija viņa vienīgais aizsargs. Viņa bija apbūrusi viņu, apmuļķojusi viņu, būtībā atbruņojusi viņu.

Džastins lūkojās aukstajos kamīna pelnos un iedomājās, ka tie atspoguļo viņa dzīvi. Izdzisis un pamests divdesmit astoņu gadu vecumā, ar sastingušu sirdi un ledū sasalušu dvēseli.

Sī doma izsauca nervozus, dzedrus smieklus. Džastins ar trīsošu roku pārvilka sejai un konstatēja, ka asaras, kas ritēja pār vaigiem, tomēr nav pārvērtušās ledū.

Nākamajā rītā Džastins lika pateikt Arielai, ka gaida viņu. Viņš visu nakti nebija gulējis, taču, lai gan spogulī bija redzamas iekritušas un blāvas acis, citas emocijas viņa sejā nebija jaušamas. Viņš to nepieļautu. Ne šodien. Un vairs nekad.

Gaidīdams, kad Ariela parādīsies viņa darbistabā, Džastins izrāva šarpija diedziņu sava nevainojamā uzvalka piedurknē un rūpīgi nogludināja balto batista kreklu. Šorīt viņš bija ģērbies īpaši rūpīgi, izvēloties tumšas drēbes - varbūt kā zīmi, ka beidzies kāds viņa dzīves posms.

Ariela viegli pieklauvēja pie dūnām, tad ienāca un aizvēra tās. Viņa mīļi uzsmaidīja Džastinam, tomēr viņas sejā jautās neveiklums. Pagājušajā naktī Džastins nebija atnācis pie viņas. Iespējams, viņa gribēja zināt, kādēļ.

- Labrīt, milord.

- Labrīt, Ariela. Ceru, ka tu labi gulēji.

Viņas vaigos ielija viegls sārtums.

- Ne tik labi kā agrāk.

Savulaik viņš būtu priecājies par mājienu par viņa neierašanos. Tagad šī piezīme tikai vēl vairāk sastindzināja viņa vaibstus.

-Man jūsu pietrūka, milord. Es domāju... cerēju, ka atgriezies jūs ienāksiet manā istabā.

Kā gan viņa tā varēja? Kā vienubrīd cilvēks var melot tik vāji, bet citkārt - tik meistarīgi?

- Tikšanās ievilkās. Pēc tam mēs ar Kleitonu... iztrakojāmies.

Arielas piemīlīgā sejiņa sadrūma.

-Ak.

Viņa bija tērpusies mīkstā dzeltenas vilnas kleitā, bet mati bija atglausti un sastiprināti ar perlamutra ķemmītēm, ko viņš bija nopircis Tansbridžvelā.

Ak, dievs, viņa bija tik skaista! Viņai bija vismaigākā āda un viszilākās acis, kādas viņš jebkad redzējis. Dīvaini -viņš tiklab ienīda šo sievieti, kā vēl joprojām alka pēc viņas. Viņa cirkšņi saspringa. Viņam nebija ienācis prātā, ka varētu pirms šķiršanās vēlreiz mīlēties ar Arielu - bet kādēļ gan ne? Arī agrāk viņiem ar Mārlinu bija vienas un tās pašas sievietes. Un tagad šāda doma šķita īsti vietā.

- Nāc, Ariela.

Viņa pacēla acis un pasmaidīja, taču viņas maigums vairs nespēja ietekmēt. Viņa sirdi sargāja ledus kārta, un viņš vairs nepieļaus, ka Ariela to vēlreiz izkausē. Viņa pienāca klāt Džastinam, kas ar muguru bija atspiedies pret zeltītajiem ādas sējumiem grāmatplauktā.

- Vakar es krietni pastrādāju, - apstādamās viņa priekšā, teica Ariela. - Pārbaudīju visus skaitļus un...

Džastins pārtrauca teikumu ar spēcīgu, pavēlošu skūpstu, un šāda izturēšanās mazliet pārsteidza Arielu. Uz brīdi viņa sarāvās, tad piekļāvās Džastinam un ļāvās skūpstiem. Džastins kļuva maigāks. Viņš vēlējās uz ilgiem laikiem saglabāt atmiņā šo pēdējo mīlas brīdi. Iespējams, šad un tad viņš ļaus sev atsaukt atmiņā šo sievieti, tādēļ gribēja iegaumēt saldo uzvaru, pilnībā iegūstot un pakļaujot viņu, lai pēc tam aizsūtītu pie Mārlina.

Viņš atkal un atkal skūpstīja Arielu, viņa mēle darbojās kā neprātīga, viņa rokas spēcīgi glāstīja viņas krūtis, kuru galiņi saspringa un sāka alkaini pulsēt. Ariela klusi ievaidējās, un viņas rokas sāka glāstīt Džastina kaklu. Džastins pagriezās un piespieda Arielas plecus grāmatplauktam. Tad viņš novietoja celi starp viņas kājām un, mazliet paberzējis to, pacēla Arielu augšup. Džastins dzirdēja, kā viņa strauji ievelk elpu, bet viņas pirksti iecirtās viņa plecos.

Viņš uzrāva Arielas svārkus, pieskārās viņas kājai un gurnam. Skūpsti kļuva dziļāki, ceļa vietā stājās roka, kas glāstīja viņas maigākās vietiņas un padarīja tās mitras.

Nepārtraukdams skūpstus, viņš atpogāja bikses. Viņa augums karsti un alkaini pulsēja.

- Izplet kājas, Ariela.

Viņa mazliet sašūpojās, sirds dauzījās kā neprātīga, tomēr viņa darīja, kā likts, ļaudamās viņam, kā jau to bija darījusi arī agrāk. Džastins noteikti un spēcīgi iegāja viņā.

Kad viņš sāka kustēties, Ariela ievaidējās. Viņas augums drebēja, un viņa atmeta galvu atpakaļ. Džastins skūpstīja viņas kaklu, viegli iekodās tajā, un Ariela piespiedās vīrietim. Piesātinājuma viļņi, kas pāršalca viņas augumu, lika piekļauties, izliekt ķermeni, čukstēt viņa vārdu.

Kad Arielas augums kulminācijas brīdī cieši sakļāvās ap viņu, Džastins iekšēji pasmaidīja. Taču viņš turpināja kustēties, līdz viņa kaisles virsotni sasniedza vēlreiz. Un tikai tad Džastins pats ļāvās atbrīvoties, bez žēlastības gūdams baudu sev.

Pēc brīža viņš pagrieza Arielai muguru un, gaidīdams, kad sirds atgūs ierasto ritmu, aizpogāja bikses. Viņa izturēšanās veidā bija kaut kas tāds - patiesību sakot, kaut kas nebija, kā vajag, tādēļ Ariela kļuva uzmanīga.

- Džastin?

Viņš pagriezās tik nesatricināmi, ka Arielas seja nobāla.

- Es tevi atsaucu tādēļ, ka man ir kas sakāms, - viņš lietišķi ierunājās. - Domāju, ka pienācis laiks visu noskaidrot.

- Ko... ko noskaidrot? Kas noticis, Džastin?

Viņa sejas izteiksme nemainījās.

- Pagājušonakt mēs ar Kleitonu... mēs pavadījām laiku kādā jautrā kompānijā.

Protams, tie bija meli - viņš nemaz nebija izgājis no savas guļamistabas, taču viņam vairs nebija pienākuma teikt Arielai taisnību.

- Jautrā kompānijā? Tu taču nerunā par... par sievietēm?

- Piedod, dārgā, bet tu zināji, ka agri vai vēlu tā notiks. Tu tiešām biji ļoti laba - labāka, nekā es biju gaidījis, taču vīrieša gaume mainās. Tādēļ būtu labāk, ja tu aizietu no manas mājas.

- Tu... tu gribi, lai es eju prom?

- Uzskati, ka tavs darba laiks beidzies.

Ariela izskatījās pārsteigta.

- Bet... bet kādēļ mēs tikko mīlējāmies?

- Nebiju domājis tevi uzaicināt, lai to darītu, taču tās būs brīnišķīgas atmiņas par šķiršanos, vai ne?

Ariela ievaidējās. Viņas seja kļuva balta kā papīrs, un viņa satvēra galda malu, lai noturētos kājās.

- Tu gribi teikt, ka viss beidzies. Tu gribi teikt, ka tu vairs... ka es vairs neesmu tev vajadzīga.

Džastins paraustīja plecus.

- Tu esi diezgan valdzinoša skaistulīte. Tevis iedabū-šanu gultā diez vai var nosaukt par nepatīkamu nastu. Taču es gribu kaut ko citu.

Arielas acīs sanesās asaras. Pār viņas vaigiem sāka ritēt lielas mirdzošas lāses. Agrāk šāds skats liktu viņam sarauties sāpēs. Bet vairs ne.

Ariela trīcošu roku tās notrausa un pacēla galvu.

- Man jāatrod, kur dzīvot. Dod man dienu vai divas laika...

- Būtu labāk, ja tu aizietu jau šodien.

Viņš izvilka no kabatas vienu zelta gineju, satvēra Arielas plaukstu un iespieda naudu tajā.

- Ar to tev kādam laikam pietiks - līdz brīdim, kamēr atradīsi citu aizgādni.

Tā kā Mārlins deg nepacietībā, ilgi nebūs jāgaida.

Iedomājoties Arielu ķopā ar Mārlinu, Džastinu pārņēma dusmas. Viņš tik spēcīgi sakoda zobus, ka sāka sāpēt vaigu muskuļi.

Ariela sažņaudza monētu un ieskatījās Džastinam tieši acīs.

- Es jau pašā sākumā zināju, kāds tu patiesībā esi, -viņa klusi teica. - Tu esi izvirtulis, neģēlis. Tu esi visbezjūtīgākais cilvēks, kādu es jebkad esmu sastapusi. Kā gan es varēju būt tāda muļķe?

Džastins neatbildēja, vienkārši nolūkojās, kā Ariela izslej galvu, iztaisno plecus un cēli iet pāri istabai.

Ja kāds arī bija muļķis, tad tas noteikti bija viņš. Bet viņš vairs neļausies piekrāpties. Viņš iedomājās brīnišķīgo gredzenu, ko nesen bija nopircis, prātā jaucās vīzijas, kāda varētu būt viņa dzīve kopā ar Arielu, un krūtis sažņaudzās neciešamās sāpēs. Tās pārvērtās biezā ledus kārtā, kas apsedza viņa jūtas brīdī, kad Ariela izgāja no istabas un aizvēra durvis.

Cīnīdamās ar asarām, šoka un sāpju pārņemta, Ariela aizvēra guļamistabas durvis; viņa iegāja ģērbistabā un atstāja tur visas dārgās drānas, ko Grevils bija viņai sagādājis. Viņa uzmeklēja tās nedaudzās lietas, kas viņai būs nepieciešamas, atvadījās no raudošās Silvijas, paķēra nelielo auduma somu un izgāja no mājas.

Nokļuvusi uz ielas, Ariela izplūda asarās, kas tikko ļāva saskatīt ceļu. Ak, dievs, ak, dievs, kā gan viņš varēja ? Viņa rūgti iešņukstējās. Viņa bija iedomājusies, ka pazīst Džastinu. Viņa bija uzticējusies viņam. Iemīlējusies viņā.

Tomēr viņa nemaz nepazina šo vēso, varaskāro, nežēlīgo vīrieti, ar ko bija satikusies darbistabā. Vīrieti, kas mīlējās ar viņu, lai apmierinātu savu pēkšņo kaisli, bet tad izmeta kā novalkātu kurpi.

Ak, augstais dievs. Ariela satvēra savu vidukli un saliecās, pār viņas lūpām plūda klusi vaidi. Pat toreiz, kad tēvs bija pret viņu nežēlīgi izturējies, viņa nebija jutusies tik slikti, nekad nebija jutusi tik neizturamas sāpes. Viņa nekad nebija jutusies tik pamesta, bez mazākās nojausmas, kurp doties. Viņai nebija, kur iet, ar vienīgo monētu pie dvēseles, ko bija saņēmusi no Džastina; viņa nezināja, ko tagad darīt. Vienīgā draudzene, pie kuras viņa varētu doties, bija Kasandra Ventvorta, bet Kita bija aizbraukusi uz Itāliju un atradās simtiem jūdžu attālumā. Agrāk viņa būtu devusies pie Filipa, taču pēc tā, ko viņš bija nodarījis, par to nebija ko domāt.

Filips bija tāds pats kā Džastins. Cietsirdīgs un bezjūtīgs. Melīgs un viltus pilns. Varbūt viņi viens otru ienīda tieši tādēļ, ka bija tik līdzīgi.

Sirdij sāpot un asarām ritot, Ariela uz akmens ietves sašūpojās un gandrīz pakrita. Viņa atslīga pret dzelzī kalto žogu, lai atgūtu elpu, izdomātu, kurp doties, ko darīt, taču viņas domas jaucās un dunēja; stundas steidzās, bet viņa tikai bezmērķīgi klīda no vienas ielas otrā.

Diena tuvojās vakaram. Drīz satumsīs, bet viņa paliks bez pajumtes. Ariela paskatījās uz savām rokām tā, it kā tās nepiederētu viņai, vienā viņa nesa nelielo somu ar nedaudzajām mantām un monētu, ko bija iedevis grāfs. Ja viņa dzīvotu taupīgi, varbūt ar to pietiktu līdz brīdim, kamēr viņa atrastu darbu.

Ariela dziļi ieelpoja un paraudzījās apkārt. Viņa bija ieklīdusi vietā, kuru nepazina. Mājas te bija nedaudz nolaistas, dažām bija izsisti logi, aizvirtņi brīvi karājās eņģēs. Viņai nebija ne mazākās nojausmas, kur viņa atrodas, te viss bija tik noplucis, taču nedaudz tālāk vīdēja kāda viesnīca. Varbūt tajā izdotos atrast lētu mitekli.

Ariela iegāja nespodrajā hallē un nolika somu uz izdiluša paklāja.

- Ser? Vai jūs nebūtu tik laipns un nepalīdzētu man?

Sārtsejains vīrs pacēla galvu no papīriem, ko tobrīd

pētīja, un no brūnas ādas naģenes apakšas drūmi paskatījās uz Arielu.

- Gribi istabu?

- Tieši tā. Neko dārgu, kaut ko pavisam vienkāršu.

Vīrs paskatījās apkārt, bet tur neviena cita nebija.

- Istabu tikai tev vienai?

Ariela pamāja.

- Lūdzu.

Vīrs nopētīja viņas drānas - vienkāršo brūnas vilnas kleitu ar balto muslīna apkakli un nelielo brūno cepurīti, kas bija sasieta zem zoda.

- Kur ir tavs vīrs? Tu aizbēgi no viņa?

- Nē! Es... es neesmu precējusies.

Vīrs vēl vairāk sadrūma un papurināja galvu.

- Piedod. Ar tādām kā tu var tikai iekulties nepatikšanās. Bet es negribu sev sagādāt problēmas.

Ariela tumši pietvīka. Augstais dievs, viņš iedomājas, ka viņa ir vieglas uzvedības sieviete!

- Goda vārds, ser, es neesmu... neesmu tāda. Es... es tikai...

Viņa izmisīgi pūlējās izdomāt ticamu pasaciņu, kādēļ jauna sieviete varētu viena klīst pa pilsētu.

- Man šodien bija norunāta tikšanās ar māsīcu. Acīmredzot kaut kas noticis. Viņa droši vien aizkavējusies. Man vienkārši vajadzīga istaba līdz brīdim, kamēr viņa ieradīsies.

Vīrs atkal papurināja galvu.

- Izmēģini laimi citur.

Ariela saprata, ka velti iebilst. Viņa atkal izgāja uz ielas un atkal izplūda asarās. Džastins droši vien zināja, kas ar viņu notiks pēc tam, kad viņa būs palikusi bez pajumtes. Viss, kam viņa bija ticējusi, izrādījās meli. Viņa tam nekad nav bijusi dārga. Viņa Džastina acīs bija vēl vairāk nekā bezvērtīga. Arielas sirds sažņaudzās neciešamās sāpēs.

Viņa nesekmīgi iegriezās vēl divās viesnīcās, līdz beidzot noīrēja piesmakušu bēniņu istabu kādā motelī Strandā. Tieši zem tās bija krogs. No turienes nepārtraukti skanēja piedauzīgi smiekli, tomēr viņas istaba vismaz bija tīra un durvis slēdzamas.

Ariela apsēdās šaurajā gultā pie sienas. Viņa domāja par Džastinu un to, kā varējusi tik smagi kļūdīties. Kādēļ gan viņa uzreiz nebija saskatījusi, kāds šis cilvēks ir patiesībā? Kā gan viņa varēja tā vilties? Atbilžu nebija, un, iestājoties tumsai, viņa ar visām drēbēm saritinājās uz matrača un mēģināja iemigt.

Kad nākamajā rītā uzlēca saule, viņa vēl joprojām bija nomodā un viņu vēl joprojām mocīja sāpes un skumjas.

Viņa pūlējās nedomāt par Džastinu, kurš bija šķitis tik laipns un uzmanīgs, tomēr šīs atmiņas atkal un atkal pārņēma viņas prātu. Viņi kopā smējās Tansbridžvelā. Viņa palīdzēja Džastinam darbā, viņi plānoja būvēt Kadamonas strādniekiem mūra mājas. Viņi mīlējās jaukajā īrētajā mājiņā.

Rīts pagāja, iestājās pēcpusdiena. Viņa mēģināja sevi pierunāt doties prom, taču bija pārāk nogurusi, izvārgusi, viņa nezināja, ko lai dara tālāk, un pat tad, ja zinātu, viņai nebija vēlēšanās kaut ko darīt. Viņa turpināja nekustīgi sēdēt, rokas un kājas bija stindzinoši aukstas, bet salauztā sirds tikko jaudāja pukstēt.

Pagāja vēl viena diena. Domas par Džastinu pamazām izplēnēja; mokošās cerības un sapņi izzuda. Viņa zināja, ka tie bijuši māņi. Džastina retie, bet burvīgie smiekli, rūpes par viņu, apņēmība - nekas no tā nebija īsts. Pamazām Ariela izgaiņāja šīs atmiņas, apslāpēja un apglabāja dziļi sirdī.

Nākamajā rītā, izvārgusi no neēšanas un no raudām apsarkušām acīm, Ariela izgāja no istabas, sapratusi, ka Džastins Ross allaž bijis tik cietsirdīgs un bezjūtīgs cilvēks kā todien, kad padzinis viņu.

Tagad viņa ienīda šo vīrieti.

Tikpat ļoti viņa ienīda arī sevi, jo pārāk viegli ļāvusies valdzinājumam. Viņa sev apzvērēja, ka nekad vairs nebūs tik naiva, nekad vairs tik ļoti neuzticēsies cilvēkiem. Viņa bija guvusi sāpīgu mācību, taču viņa bija vēl pietiekami jauna, un dzīve turpinājās. Gan viņa izdzīvos - tāpat kā toreiz, kad viņai bija četrpadsmit.

Tikai tagad viņa paļausies pati uz saviem spēkiem. Viņa nevienam nepaliks parādā. Viņa dzīvos pati savu dzīvi, lai ko tas arī prasītu. Lai cik smagi būtu jāstrādā, lai kas arī būtu jāziedo, lai to sasniegtu.

Ja viņu atkal pārņemtu izmisums, viņa atsauks atmiņā skarbo, bezjūtīgo vīrieti, kurā viņa reiz it kā bija iemīlējusies. Un tad viņa vienkārši pateiksies dievam, ka atbrīvojusies no tā.

Sešpadsmitā nodaļa

Kleitons Hārkorts iegāja Džastina Brūkstrītas mājas darbistabā. Viņš vairāk nekā nedēļu nebija saticies ar savu draugu. Džastins nebija ieradies uz tikšanos klubā, vienkārši nākamajā dienā atsūtījis atvainošanās vēstuli. Ari pēc tam par Džastinu nekas nebija dzirdams, tādēļ Kleitons sāka uztraukties.

Lai kas arī būtu noticis, Džastins nemēdza pamest darījumus novārtā.

Klejs atrada draugu strādājam pie rakstāmgalda. Kad viņš ienāca, Džastins piecēlās kājās, bet Klejs, viņu ieraugot, apstājās kā iemiets. Izvārdzis un dzeltenbāls, iekritušiem vaigiem Džastins izskatījās tā, it kā būtu saslimis. Viņa acis liecināja ko tādu, ka Kleja sirds sāpīgi sažņaudzās. Tās bija tukšas un dzedras, tādēļ Klejs tūdaļ saprata, - lai kas arī būtu noticis, tas saistīts ar Arielu Samersu.

- Cik labi, ka tu atnāci, - ar izstieptu roku devies pretim draugam, teica Džastins.

Viņi sarokojās.

- Piedod, ka neaizgāju uz tikšanos... Notika kas neparedzēts.

- Iedomājos, ka jāatnāk tevi apraudzīt. Tu nemēdz vienkārši pamest darīšanas novārtā.

- Jā, piedod arī par to. Esmu parakstījis nepieciešamos dokumentus. Mēs varam noslēgt darījumu par raktuvēm, kad vien tu vēlies.

Klejs vienkārši pamāja ar galvu. Viņš nespēja novērst skatienu no Džastina neko neizsakošajām acīm.

- Ir acīmredzams, ka kaut kas noticis, - viņš klusi ierunājās. - Lai kas tas arī būtu, tas noteikti saistīts ar meiteni.

Džastins aizgriezās.

- Ja tu neiebilsti, es negribu par to runāt. Pietiks, ja pateikšu, ka kāzu nebūs.

- Un viss?

Džastins paraustīja plecus.

- Varbūt tā arī labāk. Es diez vai esmu piemērots vīra lomai.

- Kur viņa ir?

Džastins pamāja ar roku uz rakstāmgalda pusi, kas bija nokrauts ar papīriem, un sāka tos pārskatīt.

- Domāju, ka šobrīd viņa jau atradusi citu aizgādni.

Vārdi tika izteikti it kā starp citu, taču tad, kad viņš

pacēla acis, tajās bija jaušamas tik dziļas sāpes, ka Klejs jutās kā triecienu saņēmis. Viņš atkal gribēja pajautāt, kas noticis, taču piespiedu kārtā Džastins tik un tā neko nestāstīs. Viņa mājas ekonome misis Danielsa draudzējās ar pāris Džastina kalpotājiem. Viņš palūgs, lai tā mēģina noskaidrot patiesību.

- Vai tu esi pārfiecināts, ka ar tevi viss kārtībā? -jautāja Klejs. - Tu neizskaties labi.

Sī bija otrā reize viņa mūžā, kad viņš redzēja draugu tik izmisušu, tik iztukšotu - pirmo reizi tas bija pēc tam, kad Džastins bija pārsteidzis Margaretu Simonsu gultā ar Filipu Mārlinu.

Marlins? Droši vien ne. Dievs nevarēm būt tik cietsirdīgs. Bet Ariela bija saistījusies ar Mārlinu jau toreiz, kad Džastins pirmo reizi satikās ar viņu. Un Filips allaž prata pavedināt sievietes.

- Ar mani viss ir kārtībā, - teica Džastins. - Esmu vienkārši mazliet noguris.

Paskatoties uz viņu, bija skaidrs, ka tas bija pārāk maigi teikts. Klejs piespieda sevi pasmaidīt.

- Tā kā tu atkal esi brīvs no saistībām, varbūt apciemosim Sarbonē kundzi?

Klejs vienkārši gribēja izteikt piedāvājumu un palūkot, kā Džastins reaģēs.

Viņa lūpas savilkās visdzedrākajā smaidā, kādu Klejs jebkad redzējis.

- Izklausās vilinoši. Man tagad uz brīdi jāizbrauc no pilsētas, bet, tiklīdz atgriezīšos, mēs tā arī darīsim. Galu galā viena sieviete, nogūlusies uz muguras tev apakšā, ir tikpat laba kā pārējās.

Tik skarbi vārdi šķita par bargiem pat Džastina mutei, tādēļ Kleja mugurai pārskrēja šermuļi. Ja agrāk Džastins bija atturīgs un piesardzīgs, tagad viņš bija pārvērties ledū.

Klejs iedomājās Arielu Samersu un ilgojās, kaut varētu satvert rokās viņas slaido kaklu un izdzīt no viņas dzīvību.

Tāpat kā viņa bija izdarījusi ar Džastinu.

«Zelta irbes» viesnīcas bēniņos gaudoja dzestrs rudens vējš. Ariela drebēja un pūlējās sasildīties. Nauda viņai bija beigusies jau sen, taču saimnieks bija atļāvis viņai strādāt virtuvē - Deizijas Gibonsas vietā, kas bija pēdējos grūtniecības mēnešos. Bet naudas bija maz un palīgu daudz. Kad piedzims bērns, Deizija atgriezīsies darbā un Ariclai būs jāiet prom.

- Ko gan es iesākšu? - mazgādama milzīgā virtuves katla piedegušo dibenu, viņa teica vairāk sev nekā pavārei Agnesei Bimsai. - Misters Dramonds man ļoti palīdzēja, taču Deizijai kuru katru dienu piedzims bērns. Viņai vajadzīga nauda. Viņa atgriezīsies darbā, cik vien ātri tas būs iespējams. Esmu atsaukusies sludinājumiem avīzēs, klauvējusi pie neskaitāmām durvīm, mēģinājusi atrast darbu ar aģentūru palīdzību. Esmu darījusi visu, kas vien ienācis prātā. Bez atsauksmēm no citiem neviens mani darbā neņems.

- Un kāds kauns, ka ar tav* lielo skološanos tas vispār jādar\ Tu būt’ lab’ guvernanti paties’, kādam no tiem Vestendas bagātniekiem. Kāds kauns.

- Man kaut kas jādara. Man vienalga, ko darīt - es pieņemšu jebkuru darbu.

Agnese domīgi sarauca pelēkās uzacis. Viņa bija īsa, tukla sieviete ar tumšu Ūsiņu svītru virs augšlūpas un laipnām zilām acīm.

- Ir vien’ lieta, ko tu varēt’ izmēģināt.

Ariela pacēla galvu.

- Ķo, Agij?

- Sosestdien parkā aiz stur’ bus rudens gadatirgus. Tu vari pamēģināt tur.

- Gadatirgus? Baidos, ka man nav ne mazākās nojausmas, kas tas tāds.

- Tur nolīgst strādniek’s, va’ ta’ tu nesaprot’? Tu aizej, un tas, kam vaj’g kalpon’s vai strādniek’, skatās uz tev^5 . Ja tu viņiem patīc, viņi tev^3 nolīgst uz gad’ . Ja tu iepatīc’, var strādāt arī ilgāk.

Sajuzdama cerību stariņu, Ariela pasmaidīja.

- Ak, Agij - tā ir brīnišķīga doma. Tur noteikti būs kāds, kam vajadzīga laba strādniece.

- Noteikti būs, dārgumiņ.

Agnese pasniedza viņai vēl vienu beržamu katlu, taču smagais darbs nespēja izdzēst smaidu Arielas sejā. Šoreiz viņa atradīs darbu, par to viņa bija pārliecināta.

Piektdien darbā atgriezās Deizija Gibonsa, bet sestdien Ariela sakravāja somu, pameta noplukušo istabu bēniņos un devās uz gadatirgu. Tērpusies vienkāršos brūnos svārkos un baltā blūzē un apvilkusi gauži smagas kurpes, viņa bija viena no pirmajām, kas ieradās. Viņa bija domājusi uzvilkt kaut ko labāku, piemēram, moderno mīksto pelēkas vilnas kleitu, ko viņa bija atļāvusies sev paturēt, lai būtu lielāka iespēja atrast guvernantes vietu un tādējādi pielietot grūtā darbā iegūto izglītību, tomēr iekšēji viņa juta, ka bez ieteikuma vēstulēm izredzes bija vājas, tādēļ darbu būs vieglāk atrast, ja viņa ģērbsies pēc iespējas vienkārši.

Pusdienlaikā tirgus ritēja pilnā sparā. Vienā zālāja galā bija uzbūvēta platforma, ap kuru pulcējās ļaužu pūlis - daži, acīmredzot tie, kas atnākuši nolūkot strādniekus, ģērbušies labi, pārējie valkāja daudz vienkāršākas drēbes. Uz platformas kāpa darba meklētāji, tādējādi ļaudami sevi labāk apskatīt.

Arielai ienāca prātā, ka tas atgādina govs vai suņa pirkšanu zemnieku tirgū, taču tūdaļ apslāpēja šo domu.

Viņa gribētu, kaut varētu izvairīties no šī pazemojuma, taču viņai nebija izvēles. Kādu brīdi viņa vienkārši vēroja notiekošo un pamanīja, ka dažiem strādniekiem ir īpašas drēbes vai kāda zīme, kas liecina par to, kādu darbu viņi pieprot. Krāvējiem ap cepurēm bija apsieta pātagas aukla; jumiķi turēja salmu vīkšķi.

Viņa nebija īsti pārliecināta, kas būtu parastas kalpones simbols, tādēļ vēl mazliet pagaidīja. Viņa skatījās pūlī, cerēdama ieraudzīt kādu, kas meklē guvernanti, bet tādu nebija. Tad viņa kopā ar vēl dažām jaunām meitenēm, kas meklēja kalpones vietu, uzkāpa uz platformas; bet pārējām bija ieteikuma vēstules un pieredze, tādēļ viņu neviens neizvēlējās. Viņa uzkāpa uz platformas vēl divas reizes, cenzdamās atrast pavāra palīga vai ekonomes darbu, taču atkal velti. Beidzot atradās kāds vīrs, kas meklēja istabeni. Ariela nolēma izmēģināt laimi vēlreiz un atkal kāpa uz platformas.

Labi ģērbts vīrietis ar plāniem brūniem matiem stāvēja lejā un rūpīgi nopētīja darba meklētājas. Ariela to bija izcietusi jau tik daudzas reizes, ka brīdī, kad vīrietis norādīja uz viņu, viņa vienkārši piemiedza acis un turpināja stāvēt.

Viņa centās savaldīt auļojošo sirdi. Viņa bija pārliecināta, ka tiks jautāta, cik ilgi strādājusi par istabeni, taču šoreiz tam, šķiet, nebija nekādas nozīmes.

- Cik tev gadu? - jautāja vīrietis.

- Deviņpadsmit.

- No kurienes tu esi?

Ariela nervozi aplaizīja lūpas. Viņai nebija, kur pavadīt nakti, un nebija naudas. Viņa klusībā skaitīja lūgšanu, kaut tiktu pieņemta darbā.

- Esmu dzimusi zemnieka fermā netālu no Grevilu muižas.

- Londonā tev ir kāds radinieks?

Ariela papurināja galvu.

- Tad jau tev bez darba būs vajadzīga arī istaba?

- Jā, ser.

Viņš šķietami apmierināts pamāja.

- Savāc savas mantiņas, - viņš asi noskaldīja.

- Jūs mani pieņemsiet darbā?

Tikko spēdama noticēt savai veiksmei, Ariela strauji pukstošu sirdi noskrēja pa kāpnēm.

- Darbu tev dos lords Horviks. Esmu viņa saimniecības pārzinis Mārtiņš Holmss.

Kad Ariela bija klāt, viņš norādīja uz atvērtu karieti.

- Pagaidi mani tur. Kad būšu nokārtojis darīšanas, aizvedīšu tevi mājās un ierādīšu istabu.

- Jā, ser.

Ariela viegli pakniksēja.

- Paldies, ser.

Viņa atviegloti nopūtās. Beidzot viņai būs jumts virs galvas un ēdiens vēderā. Un varbūt lordam Horvikam ir bērni vai arī viņš pazīst kādu, kam tie ir. Tad ar laiku, kad būs sevi pierādījusi darbā, viņa varēs strādāt arī par guvernanti.

Pa ceļam uz karieti viņa jutās kā septītajās debesīs, bet tad izdzirdēja, kā sačukstas divas sievietes, kam viņa gāja garām.

- Nabaga meitēns. Viņa neko nezina par veco Horviku. Vecais izvirtulis būs novilcis viņai brunčus un piesmējis, iekams būs pagājuši divi mēneši.

Ariela tumši pietvīka, taču turpināja ceļu. Lai kāds arī nebūtu lords Horviks, viņai bija vajadzīgs darbs. Ja radīsies sarežģījumi, viņa vienkārši pateiks, ka ir istabene un nevis vazaņķe.

Prātā atausa gadījums, kad viņu gandrīz izvaroja Filips Mārlins, tam sekoja sāpīgas atmiņas par Grevilu. Viņai nācies sastapties ar daudz nelietīgākiem cilvēkiem, nekā šis izvirtušais vecīgais aristokrāts. Ja Horvikam prātā ne tikai darbs, viņai nebūs vajadzīgs ilgs laiks, lai atvēsinātu viņa prātu.

Džastins atslīga Šarbonē kundzes izklaižu nama krēslā, kas bija rotāts ar zeltītu brokātu. Klejs sēdēja viņam līdzās un, brīvi pārmetis vienu kāju pāri otrai, vēroja puskailu meiteņu parādi. Klejs izvēlējās slaidu rudmati, kas runāja ar nelielu franču akcentu. Viņa stāvēja aiz krēsla un viegli masēja Kleja kaklu, bet viņš tukšoja brendija glāzi un gaidīja, kamēr Džastins izvēlēsies.

- Un šī brunete? - ieteica Seleste Šarbonē.

Seleste bija slaida, eleganta, tumšmataina trīsdesmit gadus veca sieviete, kam piemita izcila gaume gan tērpos, gan franču vīnos. Viņa pelnīja iztiku, izprotot vīriešu tieksmes, un meitenes, kas pie viņas strādāja, bija visskaistākās un talantīgākās visā Londonā.

- Gabrielai āda ir maiga un gluda kā zīdainim, bet rokas... Tik brīnišķīgas rokas spēj apmierināt visdažādākos vīriešus.

Meitene ar kastaņbrūnajiem matiem, kas šobrīd pagāja viņiem garām, patiešām bija ļoti skaista, taču Džastins tikai papurināja galvu.

- Šovakar, šķiet, vajadzētu blondīni.

Gabriela noraidījumu pieņēma ar smaidu uz lūpām. Šī nama istabās netrūka vīriešu - viņai nebūs grūti atrast kādu, ko šonakt izklaidēt.

Džastina acis pievērsās zeltainā samta aizkariem. Tie pašķīrās, un parādījās jauna blondīne - maza auguma, taču pilnīga, ar valdzinošu smaidu. Viņai mugurā bija tikai caurspīdīgs violeta zīda auduma gabals, kas no pleciem brīvi nokarājās pāri gurnu līnijai.

Džastins sarauca pieri.

- Pārāk īsa. Man gribētos kaut ko garāku.

Šoreiz iznāca divas blondīnes - dvīnītes no Norvēģijas. Viņas bija skaistas, spēcīgiem kauliem un eleganti kustējās.

- Ar divām prieki ir dubulti, - teica Seleste.

Tomēr kaut kas nebija kārtībā. Varbūt acu krāsa. Viņš

īsti nezināja, kas. Viņš vienkārši zināja, ka šīs nebūs īstās meitenes, kas spēs šonakt apmierināt viņa vajadzības.

- Man vajag kādu vēl slaidāku, ar zilām acīm un vēl...

Džastins apklusa pusvārdā, jo viņš, šausmu pārņemts,

pēkšņi saprata, ko tas nozīmē. Viņš paskatījās uz Kleju un pamanīja, ka draugs sarauc pieri.

Kad Seleste uzsita knipi un parādījās vēl viena blondīne, Džastins aizvēra acis. Meitene bija īsta angļu skaistule, līdz viduklim kaila, kājās viņai bija baltas zeķes, kas apsietas ar zilām satina prievītēm. Viņa bija vienkārši izcila, taču Džastins zināja, ka viņam nepatiks.

Jo tā nebija Ariela Samersa.

Džastins piecēlās kājās un klusi nolamājās - uz sevi un uz Arielu.

- Varbūt nemaz nebija prātīgi šovakar nākt šurp, -viņš teica Klejam, kas satraukti vēroja draugu, nemaz nelikdamies zinis par rudmati, kas nu jau sēdēja viņam klēpī un kuras kailās krūtis spiedās klāt viņa augumam.

- Varbūt arī ne, - noteica Klejs un, nostutējis meiteni uz kājām, piecēlās arī pats.

- Es nevēlos, lai manis dēļ šis vakars tev būtu neizdevies. Nav nekāda iemesla, lai tu dotos prom.

- Ir jau labi. Man arī nebija noskaņojuma.

Viņš uzsmaidīja Sarbonē kundzei.

- Varbūt citreiz.

Klejs iebēra viņas garajos, slaidajos pirkstos sauju monētu.

- Lai meitenes mūs neaizmirst.

- Neuztraucieties, mesjē. Viņas jūs neaizmirsīs. Par to varat nešaubīties.

Tikko ieklausījies sievietes yārdos, Džastins steidzās uz durvju pusi un atvēra tās. Ārpusē viņš uz brīdi apstājās, lai dziļi ieelpotu.

- Piedod, - viņš teica Klejam. - Es nevēlējos apbēdināt tevi. Es patiešām nezinu, kas notika.

- Es gan zinu, - klusi noteica Klejs. - Bet tam nav nekādas nozīmes. Mēs atgriezīsimies šeit citreiz.

Džastins tikai pamāja. Viņš bija pūlējies izmest Arielu no prāta, un lielākoties viņam tas arī izdevās.

Paretam, arī šoreiz, viņš atminējās sievieti, kurai viņš tik muļķīgi bija uzticējies, atminējās viņas vieglos smieklus, viņas aso prātu, viņš atcerējās jauko, nevainīgo meiteni, kas rakstīja vēstules. Viņš atminējās sievieti, kuru mīlēja, kurai uzticējies kā nevienai citai; viņš atcerējās arī sāpes, kādas viņš nekad nebija piedzīvojis un kas kā ass nazis dūra sirdī.

Viņš sakoda zobus, dziļi ieelpoja un lēni izelpoja.

- Esmu mazliet vairāk noguris, nekā biju iedomājies. Droši vien došos mājup, ja tev nav iebildumu.

- Nē, - teica Klejs, - neiebilstu. Paliec sveiks, mans draugs.

Džastins pamāja un aizgriezās, pie sevis vēlēdamies, kaut nekad nebūtu šurp nācis, kaut nekad nebūtu ieraudzījis blondīni, kas atgādināja viņam par Arielu -atgādināja, ka viņa bija tāda pati padauza kā meitenes, kas strādāja pie Sarbonē kundzes.

Darbs pie lorda Horvika izrādījās grūts. Māja bija milzīga un kalpotāju maz. Eka bija veca un noplukusi, allaž pilna putekļu, kārtību uzturēt bija ļoti grūti. Horviks bija ne tikai prasīgs kungs, kas nodarbināja kalpotājus no agra rīta līdz tumsai un ēst atvēlēja tieši tik daudz, lai tie nenomirtu badā. Viņš bija tieši tik izvirtis, kā bija teikusi sieviete gadatirgū.

Pretīgs, patukls vīrelis biezām lūpām, allaž oda pēc liķiera un cigāriem. Viņš jau divreiz bija pienācis klāt Arielai, piespiedis viņu pie halles sienas un centies ar varu noskūpstīt. Ikreiz viņai bija izdevies izvairīties un aizbēgt.

Arielai ļoti negribējās strādāt pie šāda cilvēka, un viņa dienu no dienas centās izvairīties no tā. Viņai jāatrod cits darbs, taču viņa bija dzirdējusi, ko Horviks izdara ar tām meitenēm, kas uzdrošinās aiziet, - viņš nedeva ieteikuma vēstules, izplatīja melīgas baumas par viņām, tādēļ citu darba vietu atrast bija gandrīz neiespējami. Tādēļ bija jācenšas iekrāt pēc iespējas vairāk naudas, nogaidīt izdevīgu brīdi un brīvdienās meklēt citu darbu. Tiklīdz gadīsies kaut kas piemērots, viņa tūdaļ dosies prom no šejienes.

- Rietumspārna četrās viesistabās vaj’g nomainit gultsveļ’, - hallē garāmejot teica ekonome misis O’Greidija. - Rit no laukiem atgriežas lēdija Horvika. Viņ’ gribēs rikot parastās ballit’s un vien’ ipaš’ bail’ māsasmeit’s dzimšan’ dienā. Te sabrauks vesels pūl’s visād’ radiniek’.

- Es to tūdaļ izdarīšu, misis O’Greidij.

Ariela pakniksēja tuklajai sirmajai īru sievietei, kas vadīja grāfa saimniecību ar niecīgajiem līdzekļiem, kādus viņš atvēlēja. Arielai šī apaļīgā mazā auguma sieviete patika, viņa to pat sāka uzskatīt par draudzeni. Viņa paķēra slotu un devās uz augšstāvu, cerēdama, ka vecā Horvika tur nebūs, un pateikdamās dievam, ka drīz atgriezīsies lēdija Horvika. Vecais resnais izvirtulis taču noteikti metīs pie malas savus riebīgos jociņus, ja mājās būs sieva.

Ariela nostrādāja visu rītu un arī vēl pēcpusdienu. Atšķirībā no pārējām telpām viesu istabu un pirmā stāva zāļu iekārtošanai nauda nebija taupīta un tur nebija ne miņas no novalkātām vai nobružātām lietām, kādas bija rodamas citur mājā. Viņa tikko bija pabeigusi darboties pēdējā viesu istabā, kad atvērās durvis un pa tām ienāca tuklais, mucveidīgais vīrelis.

- Sveika, dārgā, - teica Horviks. - Es tevi meklēju. Cerēju, ka būsi šeit.

Arielas sirds pamira.

- Meklējāt mani? Ko jūs vēlaties?

Horviks sarauca pieri.

- Tu nemaz nebaidies? Un nav nemaz vajadzīgs. Gan jau tu saproti, cik pievilcīga man šķieti.

- Man jāstrādā, - teica Ariela un lēnām atkāpās, tiklīdz vīrietis tuvojās viņai.

- Jā, tā varētu būt. Zini, te es tev varētu palīdzēt. Ja tu būtu mazliet laipnāka pret mani, tev būtu krietni mazāk darba.

- Man nav iebildumu strādāt.

Pēkšņi viņas mugura atspiedās pret rožkoka kumodi. Horviks stāvēja mazliet pa labi, tādēļ viņa, cerēdama izvairīties, pagājās pa kreisi.

- Es daru to, kamdēļ mani te nolīga.

- Jā gan, turklāt, man jāsaka, diezgan apmierinoši. Varbūt neliels algas paaugstinājums padarītu tevi mazliet... draudzīgāku.

Viņš aizšķērsoja Ar ielai ceļu, un viņa sastinga.

- Es esmu istabene, milord. Būtu nepiedienīgi, ja es kļūtu... draudzīgāka... ar vīrieti no jūsu kārtas. Tādēļ, ja jūs mani atvainotu...

Ariela metās pa kreisi, taču vīrelis, lai gan diezgan tukls, tomēr kustējās pietiekami ātri un, izpletis īsās gaļīgās rokas, nostājās viņai priekšā. Kad vīreļa strupie pirksti pieķērās viņas gurniem un saspieda tos, Ariela iekliedzās.

Kad Ariela, tumši pietvīkusi, izlauzās brīvībā un metās uz durvīm tik spēji, it ķā zeme degtu zem kājām, Horviks skaļi ieķiķinājās. Ariela paberzēja sāpošo gurnu. Kaut vecais izvirtulis ciestu elles mokas! Nākamreiz, kad viņš atļausies kaut ko tādu, viņa... viņa... Jā, ko gan viņa darīs? Viņai bija vajadzīgs darbs - vismaz vēl kādu laiku. Viņai vienkārši jācenšas izvairīties no veča nagiem.

Ariela nopūtās un devās lejup pa kāpnēm, bet galvā vēl joprojām jaucās Horvikam adresēti nikni vārdi. Atlikušo dienu līdz vēlam vakaram viņa pavadīja darbā. Nākamajā dienā ieradās lēdija Horvika.

Ariela bija vairāk nekā pateicīga par to. Vismaz kādu brīdi viņa būs pasargāta no šīs sievietes nelietīgā vīra. Diemžēl, tā kā kundze bija ieplānojusi svētkus, Arielai bija jāstrādā divtik.

Kad māja bija gatava lēdijas Horvikas pirmajai ballei -pieticīgam saviesīgajam vakaram viņas vīra draugiem un darījumu partneriem, - Ariela bija nogurusi līdz nāvei. Pēc smagā darbā pavadītas dienas kundze vēl vēlējās, lai Ariela palīdz pasniegt atspirdzinājumus. Ariela pabīdīja atrisušu matu šķipsnu atpakaļ zem cepurītes un vārgi nopūtās. No zāles atskanēja pieklusināta orķestra mūzika. Viesi vēl tikai ieradās. Kad būs beigusies izklaidējošā daļa -kāds vecā Horvika radinieks spēlēs uz klavierēm, - blakus salonā visi sēdīsies pie vēlo vakariņu galda.

Nesdama smago sudraba paplāti ar aukstajām gaļas uzkodām, Ariela izgāja no virtuves un devās uz halli. Viņa jau gandrīz bija nonākusi līdz salona durvīm, kad izdzirdēja pārvaldnieka balsi, kurš apsveicinājās ar vēl vienu viesi.

- Ja atļausiet paņemt jūsu cepuri un mēteli, milord, es ar lielāko prieku jūs pieteikšu.

- Protams, paldies.

Izdzirdējusi šos dažus vārdus, Ariela halles vidū apstājās kā sasalusi un pagrieza galvu uz pazīstamās zemās balss pasi. Viņa ieraudzīja slaidu, gandrīz tikai melnā tērptu augumu, un viņas sirds gluži vai pamira. Viņai gribējās pazust, izgaist kā dūmu mutulim - lai nebūtu redzami viņas vienkāršie melnie svārki, baltā kokvilnas blūze un muļķīgā cepurīte.

Sakopojusi pēdējos spēkus, Ariela metās bēgt. Viņa steidzās atpakaļ, gandrīz uzskrēja virsū kalpotājam, kas devās pretējā virzienā, iespieda paplāti viņam rokās un turpināja skriet. Viņa jau gandrīz bija sasniegusi drošo patvērumu virtuvē, kad aiz muguras izdzirdēja smagus vīrieša soļus.

- Ariela! Ariela, vai tā esi tu?

Viņa turpināja skriet - garām virtuvei, ārā pa durvīm, cerēdama, ka varēs paslēpties mēnesgaismas pielijušajā dārzā. Viņa izdzirdēja, kā vēlreiz atveras durvis, kā grantī gurkst vīrieša soļi, tad spēcīga roka satvēra viņas elkoni. Kad viņa piespiedu kārtā pagriezās, vīrieša biezās melnās uzacis izbrīnā izliecās, it kā viņš neticētu savām acīm.

- Tā tomēr esi tu, - viņš drūmi noteica. - Ko tu te dari?

Viņa acis mēroja Arielu no galvas līdz kājām, novērtēja viņas vienkāršās drēbes. Tad viņš atkal sarauca pieri.

- Un kādēļ tu esi ģērbusies kalpones tērpā?

Arielai gribējās smieties viņam tieši sejā. Viņai gribējās

raudāt. Tomēr viņa tikai pacēla galvu un piespieda sevi paskatīties vīrietim acīs.

- Esmu šeit tādēļ, ka es šeit strādāju. Esmu ģērbusies kalpones drēbēs tādēļ, ka es arī esmu kalpone.

Neizpratne vīrieša sejā pieauga.

- Bet kā tad Mārlins? Es domāju...

- Ko tu domāji?

Ariela nespēja savaldīt dusmas. Viņa pat necentās to darīt.

- Ļoti lūdzu, milord, es noteikti gribu zināt, ko jūs domājāt.

- Beigsim spēlītes, Ariela, labi? Es redzēju tevi un Mārlinu kopā. Tajā naktī, kad jūs satikāties stallī. Es tevi vēroju no guļamistabas loga.

Uz brīdi Arielai bija grūti saprast, ko viņš saka. Viņa domas par šo vīrieti bija tik dziļi apslēpusi, ka pagāja krietns laiciņš, kamēr viņa attapās, par ko viņš runā. Tad Ariela saprata, - viņš domā, ka viņa gājusi satikties ar Mārlinu. Ariela ar pūlēm apslāpēja histēriskos smieklus, kas lauztin lauzās uz āru. Bet dusmas pieauga līdz baltkvēlei.

- Tu mūs redzēji? Patiešām? Tu redzēji, kā mēs abi iegājām stallī - vai to tu gribi teikt? Cik žēl, ka tu nevarēji redzēt arī cauri sienām. Žēl, ka tu nevarēji redzēt, kas notika stallī. Ja tā būtu, varbūt tu arī pamanītu, ka es viņam teicu, lai beidzot liek mani mierā. Varbūt tu arī pamanītu, cik nikns viņš palika, to dzirdot. Tik nikns, ka centās noraut man drēbes. Tik nikns, ka centās... - Ariela norija rūgto kamolu, kas krājās rīklē, - .. .ka centās iegūt mani ar varu. Ja nebūtu tava kalpa mistera Makkalafa, viņam tas arī būtu izdevies. Bet tagad - ja tu mani atvainotu - man jāatgriežas mājā. Man jāstrādā.

Ariela mēģināja paiet viņam garām, bet Džastins aizšķērsoja viņai ceļu.

- Tu melo.

Viņa lepni pacēla galvu. Acīs sariesās dusmu asaras.

- Tiešām? Tu esi melis, Džastin. Viss, ko tu jebkad esi darījis, viss, ko tu jebkad esi teicis, - tie ir meli. Priecājos, ka tu izmeti mani no savas mājas. Dievs vien zina, cik daudz melu man vēl būtu jāpiedzīvo.

Pagriezusies viņa, valdīdama asaras, caur kurām tikko varēja redzēt ceļu, metās atpakaļ mājā un uzskrēja augšā pa kalpotāju kāpnēm.

Pusceļā viņa apstājās un ieklausījās, vai nedzirdēs, kā tiek aizvērtas durvis, kas liecinātu, ka Grevils ir devies pie viesiem. Bet durvis nevērās. Viņa iedomājās, ka grāfs būs aizgājis, pat nesasveicinoties ar lordu Horviku, taču viņa nevēlējās par to pārliecināties.

Ariela nevēlējās domāt par viņu. Ne tagad, ne jebkad vēlāk.

Ariela nevēlējās atcerēties, kā viņš tur stāvēja, kā mēness gaisma apspīdēja viņa slaido un neticami pievilcīgo augumu. Viņa nevēlējās atcerēties, cik bāla kļuva viņa parasti melnīgsnējā seja, kad viņa pastāstīja, kas tonakt notika stallī.

Kariete, sagriezdama virpulī putekļus un pērnās lapas, vēl tikai brauca pa aleju aiz mājas, kad Džastins to pēkšņi apstādināja. Lai gan bija jau vēls, viņš devās taisnā ceļā uz stalli.

- Kur ir Makkalafs?

Pamodinājis vienu no kalpotājiem, Džastins nepacietīgi gaidīja, kamēr jauneklis vārdā Mikijs, ieraudzīdams saimnieka satumsušo skatienu, sāka nervozi stostīties.

- Viņš... Viņš...

Mikijs norija siekalas.

- Domāju, ka viņš ir augšā savā istabā.

Džastins jau devās uz turieni, kad izdzirdēja skota balsi.

- Esmu šeit, milord.

Muskuļotais vīrs, braucīdams rokas lupatā, ar ko nupat bija eļļojis seglus, iznāca no vāji apgaismotā staļļa.

- Meklējāt mani?

Džastins palūkojās apkārt un pamanīja, ka no saviem kaktiem viņus vēro vēl vairāki staļļa puiši.

- Man ar tevi jāparunā... Divatā.

Skots ar galvu pamāja uz kāpņu pusi.

- Mēs varam iet augšā manā istabā.

Džastins pamāja.

- Labi.

Viņi devās turp, un, tiklīdz Makkalafa istabas durvis bija aizvērušās, Džastins pagrieza puisi ar seju pret sevi.

- Es gribu zināt, kas notika tonakt, kad mis Samersa satikās ar Filipu Mārlinu.

Skots pēkšņi kļuva uzmanīgs.

- Labāk lai jums to pati kundzīte pastāsta.

- Kā jau tu varbūt esi dzirdējis, mis Samersas šeit vairs nav. Tādēļ es prasu tev.

Makkalafs pabraucīja rudos rugājus uz sava zoda, tad piekāpīgi nopūtās.

- Bija vēls. Man bij’ drusku grūt’ aizmigt. Izdzirdēju lejā troksni. Domāju, būs labāk, ja paskatīsies, kas notiek.

- Un ko tieši tu redzēji?

- Redzēj’ viņus ab’s, blondo vīr^5 - viņa to sauca par Filipu - un kundzīti, mis Samersu. Viņa laipni ar viņu runāja, teic’, ka viņai žēl, mēģināj’ paskaidrot, ka nemīl viņ’, kā viņam to gribētos. Viņa teica, ka būt’ labāk, ja viņš iet prom, ka jums nepatikt, ja jūs atklātu, ka viņš atnācis.

- Ko vēl?

- Viņa teic... Viņa teica, ka mīl jūs.

Džastinam sagriezās galva. Tas bija neiespējami. Tas nevarēja būt. Taču atlika vien paskatīties skota sejā un bija skaidrs, ka tā ir taisnība. Šķita, ka viņa sirds tūdaļ apstāsies. Uz brīdi šķita, ka viņam paliks slikti.

- Tu esi pārliecināts, ka viņa tā teica?

- Jā gan, ser. “Es mīlu viņu.” Tieši tā kundzīte teica.

Džastins dega kā ugunīs. Stallī bija auksts, bet viņa

krekls kļuva slapjš no sviedriem.

- Un kas notika tālāk?

- Es nolēmu iet atpakaļ uz istabu. Tā taču nebij’ man’ darīšan’, vai ne? Es negribēj’ slepus noklausīties kundzītes sarunu. Tad es izdzirdēj’, ka tas puis’ saka, ka grib viņ’ iegūt - vai viņa to grib vai ne. - Skots papurināja galvu. - Es nees’ no tiem, kas piever ac’s, kad otrs vīrs grib ar var’ paņemt to, ko kundzīt’ negrib dot.

Džastins aizvēra acis, viņa krūtis sāpēja tā, it kā tajās durtos stikla lauskas.

- Es nosvied’ viņ’ nost no viņas, - turpināja skots. - Es viņam iesit’ un viņš nokrit’. Es aizsūtīj’ kundzīt^5 atpakaļ uz māj’, - viņš plati pasmaidīja, - un tad es viņam iesit’ vēlreiz.

Ja spētu, Džastins tagad būtu pasmaidījis. Bet viņš bija pārliecināts, ka nekad vairs nesmaidīs.

- Paldies, mister Makkalaf, ka izstāstījāt man patiesību... un ka parūpējies par viņu.

Džastins jau devās uz durvju pusi, tad apstājās un pagriezās.

- Vēl viens jautājums.

- Jā, ser?

- Kādēļ tu nevienam to neizstāstīji?

- Tas puis’ bij’ grāfa dēls. Viņš draudēj’, ka iemetīs mani cietumā par to, ka es piekāv^5 viņ’. Kundzīt’ viņam teica, lai labāk stāv klus’, citādi viņ’ pastāstīs jums, ko vi’š izdarīj’s. Viņ’ teic, lai neviens nevienam neko nestāst’. Un to es arī darīj’ līdz šim brīdim, kad jūs man to pajautāj’.

Džastins vienkārši pamāja ar galvu. Ariela bija gājusi uz stalli, lai pateiktu Mārlinam, ka mīl citu vīrieti. Pazīstot Arielu, bija skaidrs, ka viņai tas bija jādara. Sava godīguma dēļ Ariela gandrīz tika izvarota. Bet tā vietā, lai aizsargātu viņu, uzklausītu, kādēļ viņa gāja satikties ar Mārlinu, viņš iedomājās, ka Ariela kļuvusi neuzticīga, un izmeta viņu uz ielas.

Bet Ariela nekad nav bijusi viņam neuzticīga. Vismaz sākumā ne. Vismaz ne tonakt ar Mārlinu.

Tieši viņš - Džastins Bedfords Ross - bija nodevējs. Viņš bija atņēmis meitenei viņas nevainību, viņš tik nelietīgi bija izmantojis viņu torīt darbistabā, viņš bija samīdījis viņu kā tikko plaukušu ziedu zem zābaka papēža.

Džastins laukā apstājās. Uz viņa pieres izspiedās sviedru lāses, bet vēderā brieda nelabums. Viņš pagriezās, paskrēja dažus soļus tālāk no takas, pielieca galvu un zem rožu krūma sāka nežēlīgi rīstīties.

Septiņpadsmitā nodaļa

Ariela notrausa sviedrus no pieres un turpināja berzt guļamistabas grīdu. Lēdija Horvika bija nolēmusi sagatavot viesiem vēl pāris pieputējušu, pēc pelējuma smirdošu istabu, kas gadiem ilgi nav lietotas, tādēļ Arielai nācās pamatīgi pastrādāt. Kad šis darbiņš bija pabeigts, viņu jau gaidīja skapis, pilns ar nosūbējušiem sudraba galda piederumiem, kas bija jānospodrina; pēc tam sekoja ēdamistabas paklāji, kas jāizdauza, tad - veļa, kas jāsaloka un jānoliek vietā. Kad tas būs galā, viņai vēl...

- Piedod, ka iztraucēju, dārgā, bet tev’ lejā gaid’ kāds džentlmenis, - smaidot teica misis O’Greidija. - Viens no lorda Horvika darījumu partneriem. Vi’š tev’ gaid’ Baltajā istabā. Pasteidzies gan. Tu tak negrib’ likt viņam gaidīt.

Arielai sāka kņudēt pakrūtē. Džendmenis? Tas nevar būt. Protams, ne. Bet pagājušajā naktī viņai bija uzklupis Grevils, un nu tas izklausījās pēc neiespējamas sagadīšanās. Sirds sāka truli sisties kā bungas. Tas noteikti nebija grāfs; viņš taču bija padzinis viņu. Grāfam viņa vairs nebija vajadzīga. Viņš vairs negribēja viņu redzēt. Bet kurš tad tas varēja būt? Un ja nu tas bija grāfs, kādēļ viņš atnācis?

Noliekot lupatu, Ariela juta, kā viņai trīc rokas. Ejot uz durvju pusi, viņa pabāza zem cepurītes atrisušo matu šķipsnu. Viņa devās lejup pa nesen salabotajām kalpotāju kāpnēm, tad cauri hallei uz Balto istabu. Kā jau lielākā daļa apakšstāva telpu, tā bija eleganti iekārtota un tajā nebija nekā nobružāta vai nolietota.

Ariela uz bridi apstājās pie balti zeltītajām salona durvīm, dziļi ievilka elpu un gāja iekšā. Grevils, izdzirdējis viņu nākam, tūdaļ pagriezās, un Arielai, viņu ieraugot, aizrāvās elpa. Pievilcīgā, nosvērtā aristokrāta vietā, ko viņa bija sastapusi vakar, viņas priekšā stāvēja cilvēks, kura parasti melnīgsnējā seja bija pavisam bāla, bet acis iekritušas.

- Paldies, ka atnāci, - viņš teica. - Baidījos, ka tu atteiksies ar mani tikties.

- Es šeit strādāju. Daru, kā man liek. Tā kā tu esi lorda Horvika paziņa, man nav izvēles - bija jānāk.

Džastins novērsies pamāja.

- Man tev kas sakāms. Nav ne mazākās nojausmas, ko tu pēc tam domāsi, tāpat nemaz nezinu, vai tu man ticēsi.

- Runā. Mani gaida darbs.

- Grūti iesākt.

Viņš paskatījās lejup, tad augšup un šķita tik nervozs, kādu Ariela viņu nekad nebija redzējusi.

- Vārdi, kas man sakāmi, tādam cilvēkam kā man ir grūti dabūjami pār lūpām.

Ariela klusēja. Viņa acīs bija jaušams kaut kas tik savāds, ka Arielas sirds auļi pieņēmās spēkā.

- Piedod, ka es tā izrīkojos ar tevi... man tiešām ļoti žēl - vairāk, nekā tu vari iedomāties.

Viņš ar roku vārgi pārvilka sejai.

- Saproti, tovakar, kad man bija tikšanās klubā ar Kleju, es jum, ka tu melo. Es gribēju zināt, kāpēc. Īstenībā es nemaz neizgāju no mājas, es tikai izlikos.

Arielu tas nepārsteidza, tagad, kad viņa pazina šī cilvēka spēju melot, - tagad vairs ne.

- Es redzēju, ka stallī ieiet Mārlins, - viņš turpināja. - Redzēju, ka tu viņam seko. Kad tu atkal iznāci ārā, tavas drēbes bija saburzītas, bet mati izjaukti, un es... es iedomājos to ļaunāko.

Viņš, nobālēdams vēl vairāk, atkal novērsās.

- Bet es maldījos.

Šos vārdus viņš izrunāja mazliet piesmakušā balsī. Ariela centās nemanīt, kā šie vārdi viņu ietekmē.

- Es gribēju tev nodarīt pāri, - viņš atsāka. - Gribēju tev atmaksāt ar to pašu, ko biju iedomājies, ka man esi nodarījusi tu.

Pirmo reizi Ariela sāka apjaust, kas bija noticis. Līdz šim brīdim viņa nevēlējās par to domāt, nevēlējās pat uz mirkli vēlreiz atsaukt atmiņā šo cilvēku. Viņai sāka trīcēt kājas; viņa sāka baidīties, vai spēs nostāvēt. Lēnām viņa noslīga turpat esošajā krēslā.

- Kad padzinu tevi, domāju, ka tu iesi pie Mārlina. Es zināju, ka viņš to gribētu. Man pat prātā neienāca, ka tev nebūs kur iet, nebūs neviena, kas par tevi parūpētos.

- Vai tad tevi tas satrauktu? - rūgti iejautājās Ariela. - Tu dabūji, ko gribēji. Es biju nogurdinājusi tevi. Torīt tu tā teici. Tu teici...

Balss apsīka un, lai kā viņai to negribējās, acīs sariesās asaras.

Džastins tūdaļ piesteidzās viņai klāt, nometās ceļos un satvēra plaukstās viņas ledusaukstos pirkstus. Viņa rokas šķita vēl aukstākas nekā Arielas.

Ariela atrāvās, piecēlās kājās, pagriezās un grīļodamās piegāja pie loga. Dažu pēdu atstatumā viņa izdzirdēja Džastina balsi.

- Tev bija taisnība. Es biju melis. Torīt es tev sameloju, taču ne jau tā, kā tu iedomājies. Es meloju par to sievieti. Citas sievietes nav. Vēl vairāk, es meloju, ka negribu vairs tevi. Es vienmēr esmu ilgojies pēc tevis, Ariela. Es alkstu pēc tevis kopš pirmā brīža, kad tevi ieraudzīju. Tagad skatos uz tevi un jūtu, cik ļoti esmu noilgojies pēc tevis.

Pagriezusies pret Džastinu, Ariela aizžņaugtā balsī ierunājās:

- Es negribu to dzirdēt. Vairs ne vārda.

Viņa sāka iet uz durvju pusi, taču Džastins aizšķērsoja ceļu.

- Šī nav vieta tev. Vienalga, ko tu domā par mani, tev nevajadzētu te atrasties. Ej augšā un paņem savas mantas. Es vedīšu tevi prom.

Ariela pūlējās apslāpēt jaunu dusmu vilni.

- Tu esi zaudējis prātu. Es ar tevi nekur neiešu. Kopā ar tevi es savu kāju no šīs mājas ārā nesperšu.

- Zinu, ka tu mani ienīsti. Tev ir iemesls tā justies, bet...

- Es kopā ar jums nekur neiešu, lord Grevil. Ne tagad, ne vēlāk.

Džastins sastinga, un viņa stāvs šķita vēl slaidāks nekā parasti.

- Ariela, uzklausi mani. Tu vienkārši nedrīksti te ilgāk dzīvot. īpaši tagad, kad tu zini, kāds ir vecais Horviks. Viņš ir slavens ar to, ka sabojā dzīvi visām jaunajām sievietēm, kas pie viņa strādā. Dieva dēļ - viņa nelietīgais pārvaldnieks allaž piegādā jaunas meitenes. Dosimies mājās un es...

- Tu? Ko? Atkal ļausi man sasildīt tavu gultu? Mīlēsies ar mani, kamēr atradīsi kādu labāku? Noskaidrosim visu reizi par visām reizēm, milord. Es nekad neesmu gribējusi kļūt par Filipa mīļāko. Un es vairs nevēlos būt par tavējo.

Ariela skatījās tieši pētījošajās pelēkajās acīs.

- Kopš ierašanās Londonā esmu ko iemācījusies. Būt par lēdiju nenozīmē tikai pilnu somu ar naudu un modernas kleitas. Lēdijai piemīt lepnums un pašcieņa. Kā istabene es esmu vairāk vērta nekā jūsu padauza.

Džastina seja saspringa, un viņa acīs bija jaušams kaut kas nožēlai līdzīgs. Lai gan viņai sirds sāpēs sažņaudzās, Ariela pagriezās un devās prom. Nu Džastins vairs nemēģināja viņu atturēt. Nonākot līdz kāpnēm, Arielas sirds dauzījās kā neprātīga, krūtīs smeldza, un viņai bija grūti elpot.

Viņa turpināja iet. Džastina Rosa rokās viņa bija pārāk daudz cietusi. Lai kāds liktenis gaidāms, viņa vairs nevēlējās šo cilvēku redzēt.

Lai atgūtos, Ariela visu dienu strādāja līdz pārgurumam, tad, tumsai iestājoties, atkrita savā trešā stāva istabas šaurajā gultā, it kā viņas augums būtu svina smagumā. Viņa nevēlējās domāt par Džastinu. Viņa nevēlējās atcerēties sāpju pilno izteiksmi viņa sejā.

Pa dienu viņai mierinājumu sniedza darbs - tas nomāca jūtas un sāpes. Dienā viņa bija pasargāta no domām par Džastinu, bet tagad, nakti, viņa nespēja šo tēlu izdzēst no sapņiem.

Viņa redzēja skumjas ainas, tā cietsirdīgā vīrieša tēlu, kurš torīt bija mīlējies ar viņu, bet tad izmetis uz ielas. Viņa seja pauda vienaldzību, un šķita, ka ledainais aukstums pārņēmis visu viņa augumu. Stindzinošās acis caururba viņu kā ledus gabali, kas ķēra līdz kaulam.

“Tu zināji, ka agri vai vēlu tā notiks... Būtu labāk, ja tu dotos prom jau šodien

- Džastin... - viņa tumsā čukstēja, sirds vai lūza sāpēs, un pašas savādā balss aizdzina briesmīgo sapni.

Caur nelielo logu bija redzams, kā aust gaisma. Ariela aukstumā drebēja, viņa pārmeta gaišo matu pīni pār plecu un lēnām izlīda no segu apakšas. Pēc pāris minūtēm viņa jau bija ietērpusies melnajos svārkos un baltajā blūzē un devās lejup pa kāpnēm, lai atsāktu smagi strādāt.

Brokastis viņa neēda. Viņa nespētu norīt ne kumosa. Viņai sāpēja galva, muskuļi pēc negulētās nakts smeldza. Viņa bija nostrādājusi tikai dažas stundas un priekšā vēl bija nebeidzama diena, kad pie viņas pienāca misis O’Greidija.

- Tev sūtījums, dārgā. To pirms pāris minut’s atved’ kariete. Tas atrodas hallē uz galdiņ’.

Tā bija izsmalcinātā sudraba vāzē ielikta roze. Kartiņā bija ierakstīts tikai viens vārds: ccPiedod ” Paraksts nebija vajadzīgs. Viņa tāpat labi zināja, kas to sūtījis.

Taču viņa nespēja piedot. Noteikti ne to, ko šis cilvēks bija padomājis par viņu. Ne cietsirdīgo izturēšanos pret viņu. Ne arī salauzto sirdi, kas sāpēs pukstēja viņas krūtīs.

Nākamajā dienā pienāca vēl viena dāvana - grezna mūzikas kastīte, kas atskaņoja Baha koncertu, ko viņi bija klausījušies Tansbridžvelā. Kartītes nebija; tās nebija arī citās dienās pienākušajām dāvanām. Ariela visas aizsūtīja atpakaļ. Kad atveda vēl vienu dāvanu - šoreiz jau ar vēstuli, tā tika atdota atpakaļ pat neatplēsta. Tāpat viņa rīkojās arī ar pārējām.

Viņai bija vienalga. Lai cik dārga būtu dāvana, lai cik mīļi būtu uzrakstīta vēstule - tās nespēja viņu pārliecināt, ka cietsirdīgais, bezjūtīgais cilvēks, ko viņa torīt bija sastapusi darbistabā, nebija īstenais Džastins Ross.

Džastins iegāja vienā no Kleja iemīļoto restorānu privātajām ēdamistabām. Viņš nebija izsalcis. Kopš viņš bija redzējis Arielu kalpones tērpā strādājot par istabeni pie tā vecā izvirtuļa, viņš bija zaudējis apetīti.

Džastinam Horvikas grāfs nekad tā īsti nebija paticis, taču šim vīram piemita ķēriens darījumos un viņi bija veiksmīgi sadarbojušies pāris veikalos. Kad viņš bija uzklausījis baumas par to, kā grāfs izrīkojas ar jaunajām sievietēm, kas pie viņa strādāja, Džastinam radās vēl lielāka nepatika.

Tagad to nabaga dvēseļu vidū bija arī Ariela, un Džastins saprata, kādēļ viņa nolīgta.

- Tu izskaties šausmīgi.

Džastina domas pārtrauca Kleja balss.

- Kamēr vēl neesi nokritis, labāk apsēdies.

Klejs pasauca kādu apkalpotāju un pasūtīja abiem ēdienu.

- Tu izskaties tā, it kā nedēļu nebūtu ēdis.

Džastins saguris nopūtās.

- Man nav apetītes.

Sēdēdams polsterētā sarkana samta krēslā ar smagiem aizkariem rotātā privātajā ēdamistabā, Džastins pusstundas laikā izstāstīja, kas noticis ar Arielu stallī, cik brutāli viņš to izmantojis nākamajā rītā, kā padzinis viņu un to, kas viņai jāpārcieš, strādājot pie Horvika.

Klejs izgrūda klusas lamas. - Atzīstu, ka reizi pa reizei dzīvē esmu pieļāvis kļūdas, tomēr nekad neesmu rīkojies tik ļauni.

- Viņa atsakās tikties ar mani. Viņa nelasa manas vēstules. Viņa atsūtījusi atpakaļ visas manas dāvanas. Ko gan lai es iesāku?

- Varbūt vienkārši pasaki, ko jūti pret viņu. Ir taču acīmredzami, ka viņa tev nav vienaldzīga.

Džastins papurināja galvu.

- Nav vērts. Viņa manī neklausīsies, bet, ja arī klausīsies, neticēs nevienam vārdam.

- Katrā ziņā viņa nekādā gadījumā vairs nedrīkst turpināt strādāt pie Horvika. Agrāk vai vēlāk vecais riebeklis uzmāksies viņai. Ja vien tu neesi brīdinājis viņu tā nedarīt.

- Man nebija iespējas. Pagājušajā nedēļā viņš bija aizbraucis darīšanās. Par laimi, mājās ir viņa sieva. Viņas klātbūtnē Horviks uzvedīsies kā paklausīgs bērns.

- Cik man zināms, lēdija Horvika šodien dodas prom. Pirms divām dienām viņa sarīkoja ballīti savai mīļākajai māsasmeitai un nu brauks uz laukiem.

- Tu tur biji?

- Uz mirkli ieskrēju, jo biju pārliecināts, ka tur būs arī tā jaukā atraitne, par kuru tiku tev stāstījis.

- Vai tu Arielu gadījumā neredzēji?

Klejs papurināja galvu.

- Diemžēl ne. Kā jau teicu, es tur biju tikai uz īsu mirkli. Mēs ar kundzi nolēmām, ka varam pavadīt laiku daudz patīkamāk, nekā klausoties lēdijas Horvikas slavas pilnajos vārdos par viņas kazzobaino māsasmeitu.

Tika atnestas pusdienas - biezas brieža gaļas šķēles mērcē, austeres, zirņus un kraukšķīgu baloža gaļas pīrāgu.

- Ed. Ja vien gribi izkļūt no nepatikšanām, kādas pats esi savārījis, tev jābūt stipram.

Džastins negribīgi ķērās pie ēšanas, apzinādamies, ka nekādi nespēs palīdzēt Arielai, ja pats pēkšņi saslims.

Klejs iemalkoja vīnu.

- Arielu pie Horvikiem es neredzēju, taču satiku tavu māsu.

Džastins pamāja.

- Biju dzirdējis, ka Barbara atbraukusi uz pilsētu. Domāju, ka viņa ciemojas pie lēdijas Kadberijas.

- Vilta bija diezgan labi pazīstama ar tavu dārgo draugu Filipu Mārlinu. Domāju, viņi varētu būt brīnišķīgs pāris.

Džastins pacēla acis no šķīvja.

- Es viņu izsaukšu uz dueli.

Klejs uzmanīgi nolika vīna glāzi uz galda.

- Tā nav laba doma - tas nelietis nav to pelnījis. Un, ja tu viņu nogalinātu, nepatikšanu būtu vēl vairāk. Arielas vārds tiktu izvazāts pa dubļiem. Viņš vienkārši nav tā vērts.

- Es nespēju nelikties ne zinis par to, ko viņš nodarījis Arielai.

- Jāvar. Vismaz pagaidām. Tev pirmām kārtām jāparūpējas par Arielu. Par viņu tev jādomā vispirms.

Džastins klusēja. Klejam taisnība. Pirmām kārtām jāpadomā par Arielu, pēc tam viņš tiks galā ar Mārlinu. Viņš piespieda sevi apēst vēl vienu kumosu gaļas, bet šķita, ka tas garšo pēc smiltīm.

- Zini, varēja būt vēl sliktāk. Tagad tu vismaz zini, ka viņa nepinas ar Mārlinu. Un pavisam noteikti nav viņā iemīlējusies.

- Nē, viņa nemīl Mārlinu, - klusi noteica Džastins. - Viņa tam pateikusi, ka mīl mani.

Austere, ko Klejs bija atvēris, apstājās pusceļā līdz viņa mutei. Viņš nolika sudraba dakšiņu atpakaļ uz šķīvja.

- Jēzus.

- Tieši tāpat jūtos arī es.

- Un ko tu tagad domā darīt?

- Es nezinu. Vēlreiz satikšos ar viņu. Centīšos pārliecināt, ka viņai jādodas prom. Man jāatrod viņai miteklis -vieta, kur viņa būs drošībā.

- Viņa iedomāsies, ka tu gribi...

- Es skaidri zinu, ko viņa iedomāsies, bet tā nav tiesa. Es viņai pat netuvošos. Viņa nevēlas mani redzēt, un es negribu viņai to pārmest.

- Ikvienam gadās kļūdīties, - ierunājās Klejs. - Tu esi labs cilvēks, Džastin, - tici tu tam vai netici. Arī tev ir jūtas - tāpat kā visiem citiem. Dažkārt tās nodara ļaunu. Tās aptumšo prātu, un tu vairs nesaskati lietu patieso būtību. Tu centies tās ignorēt, taču tās vēl joprojām ir tevi. Ja tu izliecies, ka esi bezjūtīgs, tas vēl nenozīmē, ka tu tāds patiešām ari esi.

Džastins klusēja.

- Tu taču nekad neesi gribējis nodarīt viņai pāri, -turpināja Klejs. - Varbūt ar laiku Ariela to sapratīs.

Džastins neatbildēja. Pēc tā, ko viņš tai nodarījis, Ariela nekad to nesapratīs. Lai vai kā. Viņai jāpalīdz. To viņš Arielai ir parādā. To un vēl daudz ko citu.

Ariela norāva lielajai baldahīna gultai palagus. Pirms divām dienām bija beigusies lēdijas Horvikas pēdējā ballīte - un paldies dievam. Lielākā daļa viesu jau bija aizbraukuši, pārējie dosies prom šodien.

Ariela izstaipījās, nožāvājās un paberzēja sāpošo muguru, tad satvēra aiz stūriem tīru baltu palagu un izklāja pāri dūnu matracim. Rūpīgi to izlīdzinādama, viņa izdzirdēja, kā atveras durvis, tad atkal klusi aizveras. Domādama, ka tā būs misis O’Greidija vai kāda no istabenēm, Ariela pacēla galvai un ieraudzīja pie durvīm lorda Horvika tuklo figūru.

- Nu, dārgā, beidzot mēs esam divi vien.

Ariela sastinga.

- Jūs gribējāt teikt, ka jūsu sieva ir aizbraukusi un jūs esat palicis viens.

Horviks aplaizīja pilnīgās lūpas un ieņurdējās.

- Es gribēju teikt, ka mēs esam divi vien. Cik noprotu, tu vēl līdz šim brīdim neesi aptvērusi, ka no tā izbēgt nav iespējams, bet, izejot no šīs istabas, tev viss būs skaidrs.

Arielas lūpas kļuva pavisam sausas. Viņa bija vairāk dusmīga nekā nobijusies, turklāt viņai ļoti bija apnikuši lorda Horvika pieņēmumi, ka agrāk vai vēlāk viņa ļausies kunga neķītrajiem piedāvājumiem.

- Es jums jau teicu, ka esmu istabene un nekas vairāk. Ja jums tas nav pieņemami, man nāksies pamest šo vietu.

Tas, protams, bija biedējoši - ņemot vērā, cik daudz pūļu bija jāpieliek, lai atrastu darbu. Varbūt, ja viņa kļūtu pielaidīgāka, vecais beidzot liktu viņu mierā.

Horviks pasmaidīja.

- Jaunai meitenei atrast darbu bez ieteikuma vēstulēm būs diezgan pagrūti.

Tuvodamies Arielai, viņš novilka fraku ar samta apkakli un uzmeta to uz pusklātās gultas.

- Kādēļ radīt tik daudz grūtību, ja var vienkārši ļauties man un palikt šeit, kur tev būs tik labi?

Ariela apslāpēja niknu atbildi un sāka riņķot uz durvju pusi.

- Es nevēlos ļauties ne jums, ne arī kādam citam. Tagad vienkārši laidiet mani.

Horviks papurināja galvu.

- Esmu bijis vairāk nekā pacietīgs. Pienācis laiks saprast, kurš no mums te ir saimnieks un kurš - kalpotājs.

Horviks metās viņai klāt, bet Arielai par mata tiesu izdevās izvairīties no viņa ķetnām. Viņa pieskrēja pie durvīm, bet tad dusmās iekliedzās, jo tās izrādījās slēgtas. Ariela pagriezās ar seju pret Horviku tieši tajā brīdī, kad īsais, tuklais augums piespieda viņu pie durvīm.

- Vācieties prom!

Ariela pūlējās atbrīvoties, taču gaļīgā roka satvēra viņas galvu, nolieca to un biezās miklās lūpas pieskārās viņas mutei. Neprātīgās dusmās viņa iekoda Horvikam lūpā. Tas sāpēs ieaurojās, izgrūda rupjas lamas, taču nelaida Arielu vaļā. Tad strupie pirksti pieskārās viņas krūtij, un viss niknums, ko Ariela juta pret Horviku - un pret visiem vīriešiem - pārvērtās nepieredzētā spēkā.

Ar acs kaktiņu viņa pamanīja smagu ķīniešu porcelāna vāzi. Viņa, izvairīdamās no grāfa, nonāca līdz tai, satvēra to un sasita drumslās pret viņa apaļo galvu.

Niknie auri apklusa. Neķītri lādēdamies, Horviks saķēra sāpošo un asiņojošo galvvidu un, atstutēdamies pret kumodi, noslīga ceļos.

Lūgdama dievu, kaut nebūtu viņu nopietni savainojusi, Ariela steigšus sāka meklēt atslēgu. Augstā debess, tā noteikti bija viņa kabatā! Viņa pieskrēja pie gultas, kur atradās fraka, un nervozi pārmeklēja kabatas. Atrast atslēgu nebija grūti, taču rokas tā drebēja, ka viņa nespēja to izvilkt.

- Ak tu, mazā kuce!

Ariela tūdaļ pagriezās Horvika balss virzienā. Viņš jau bija piecēlies kājās un stāvēja, nedroši grīļodamies, no galvas pāri tuklajam vaigam pilēja asinis.

- Tu man par to samaksāsi! - viņš kliedza. - Zvēru pie dieva, tu samaksāsi!

Ariela metās pie durvīm, drebošu roku iegrūda atslēgu slēdzenē. Trakā steigā viņa atvēra durvis un izskrēja pa tām. Tur viņa satikās ar diviem lorda kalpotājiem, kas skrēja šurp.

- Apturiet viņu! - kliedza Horviks. - Tā sieviete gribēja mani nogalināt!

Arielas seja zaudēja krāsu. Ak, augstais dievs! Viņa mēģināja izbēgt no kalpotājiem, taču viens no tiem satvēra viņu ap vidukli, otrs sagrāba aiz elkoņa un atlieca roku aiz muguras. Lords Horviks grīļodamies no istabas iznāca koridorā.

- Izsauciet konsteblu! - viņš pavēlēja. - Pieprasu taisnu tiesu! Pieprasu, lai šī sieviete man samaksā par nodarīto!

Ariela lūdzoši pavērās grāfa.

- Lūdzu... Es negribēju jums nodarīt pāri. Es tikai mēģināju aizsargāties.

Taču kalpotāji jau bija sacēluši troksni, virtuvenes steidzās šurp, lai noskaidrotu trača cēloni, trīs kalpi metās ārā pa durvīm. Pēc dažām minūtēm pa kāpnēm augšā jau rībināja vairāki sargi. Horviks auroja un kliedza, stāstīja par slepkavības mēģinājumu un pieprasīja, lai Arielu iemestu cietumā.

- Viņš melo! - kad vīri sagrāba viņu, lai vestu lejā, iekliedzās Ariela. - Grāfs pats man uzbruka! Es tikai mēģināju aizsargāties!

Taču neviens viņai neticēja, pat kalpotāji ne. Un, ja ari ticēja, viņi pat nedomāja iejaukties. Visi baidījās zaudēt darbu.

Kad viņi tuvojās ārdurvīm, Ariela pēdējo reizi palūkojās apkārt, meklēdama misis O’Greidiju, tad atcerējās, ka ekonome paņēmusi pāris brīvdienas, lai apciemotu radiniekus ārpilsētā.

- Ak, dievs, - nočukstēja Ariela, kad sargs viņu nostūma lejā pa lieveņa kāpnēm un iegrūda gaidošajā karietē. Ariela bija šausmu pārņemta - viņai nebija ne mazākās nojausmas, ko darīt. Uz mirkli viņa iedomājās par Džastinu, taču Ariela nebija pārliecināta, ka viņš palīdzēs - pat ja izdotos paziņot viņam par notikušo. Un, ja Džastins arī palīdzētu, Ariela pārāk labi apzinājās, ko viņš pieprasīs par pakalpojumu.

Valdīdama asaras, Ariela atslīga nobružātajā karietes sēdeklī, lūkojās apsūdzošajās sargu sejās un domāja, kā gan reiz tik brīnišķīgi iecerētā dzīve varēja tā sarežģīties.

Džastinam tikai ar otro reizi izdevās sasiet kravati, tad viņš sakārtoja nevainojamā batista krekla aproces. Tērpies baložpelēkā frakā, sudraba brokāta vestē un burgundieša krāsas biksēs, viņš vēlreiz paskatījās uz sevi spogulī un devās uz durvju pusi.

Viņš bija nolēmis aizbraukt uz lorda Horvika māju un parunāt ar Arielu, lai pārliecinām viņu pārcelties uz māju, ko viņš tai bija noīrējis. Pirms četrām dienām viņš bija aizsūtījis grāfam vēstuli, lūdzot tikšanos, lai paskaidrotu, ka Ariela ir viņa aizbilstamā un Horvikam viņa jāliek mierā, bet grāfs, šķiet, bija izbraucis no pilsētas.

Džastins bija vairāk nekā pateicīgs par to. Zinot, ka Ariela ir drošībā, viņš trīs dienas bija veltījis, lai saņemtos un izdomātu, ko teikt. Beigās viņš izlēma, ka aizvedīs viņu ar varu, ja Ariela atteiksies doties līdzi labprātīgi. Un viņš apņēmīgi steidzās lejup pa kāpnēm un ielēca karietē.

Līdz grāfa mājai nebija ilgi jābrauc. Viņš mierīgi pieklauvēja pie parādes durvīm, un viņu ielaida pilnīgs neliela auguma ķalps.

- Labdien, milord. Diemžēl man jums jāsaka, ka lorda Horvika nav mājās.

- Es zinu. Esmu ieradies, lai satiktos ar mis Samersu.

- Mis Samersu?

- Tieši tā.

Džastins pagāja garām kalpotājam un iegāja hallē.

- Man ļoti steidzīgi viņa jāsatiek. Ja jūs būtu tik laipns un pateiktu viņai, ka esmu šeit...

- Piedodiet, milord, bet mis Samersas nav... Mis Samersa vairs nestrādā pie lorda Horvika.

Džastina pētījošais skatiens tik dziļi ieurbās kalpotājā, līdz tas kļuva gluži vai zaļš.

- Vai jūs gribat teikt, ka viņas šeit nav?

- Nē, nav, milord.

Džastinam kļuva nelabi.

- Tad uz kurieni viņa devusies?

- Es... es īsti nezinu, milord.

Bet viņa izturēšanās liecināja ko citu. Džastins sagrāba nelielā auguma kalpotāju aiz baltā krekla un pacēla uz augšu.

- Tad atrodi kādu, kurš zina - un labāk būs, ja pasteigsies.

Džastins palaida puisi vaļā, un pārbiedētais kalpotājs steigšus pazuda. Gaidīdams Džastins šurpu turpu soļoja pa halli, un viņu pamazām pārņēma bailes. Uz kurieni gan viņa devusies? Kā gan viņš tagad atradīs Arielu? Vai kaut kas noticis? Kādēļ gan viņš nebija nācis ātrāk?

Kad iezvanījās halles pulkstenis, bet kalpotājs vēl nebija atgriezies, Džastins devās mājā.

Viņš bija paspēris tikai pāris soļu, kad hallē parādījās ekonome - neliela auguma, spēcīga izskata sirma sieviete.

- Lord Grevil, paldies dievam, ka jūs esat šeit. Esmu misis O’Greidija - lorda Horvika ekonome.

Horvika vārda pieminēšana kņudēšanu pakrūtē tikai pastiprināja.

- Kopš uzzināju jaunumus, nespēju rast mieru, - viņa turpināja. - Biju prom, ziniet, ciemojos pie tantes, un tik šorīt atgriezos.

- Kur viņa ir? Kur ir Ariela?

- Ak, milord, tā ir visbriesmīgākā lieta.

Džastins satvēra ekonomes rokas.

- Misis O’Greidij, lūdzu - izstāstiet, kas noticis.

Viņas satrauktās acis pievērsās Džastina sejai.

- Notika... pirms četrām dienām izcēlās strīds. Lords Horviks apsūdzēja Arielu, ka tā mēģinājusi nogalināt viņu. Ieradās konstebls un aizveda viņu prom. Nabaga meitēns ir ieslodzīts Nūgeitas cietumā.

Bet Džastins jau bija durvīs un metās uz karietes pusi.

- Viņa tikai gribēj’ aizsargāties, - viņam nopakaļ sauca misis O’Greidija, sekodama Džastinam uz lieveņa. - Daži kalpotāji sameta naudu un iemaksāja kukuli, tātad sargi... neviens viņai nenodarīs pāri.

Džastina vaibsti nocietinājās, taču viņš neko neteica, tikai atrāva karietes durvis.

Izskatīdamās daudz satrauktāka nekā jebkad agrāk, misis O’Greidija piesteidzās viņam klāt un satvēra aiz frakas stūra.

- Lūdzu, milord, cits neviens viņai nepalīdzēs.

Džastins pagriezās, palūkojās uztrauktajā ekonomes

sejā un piespieda sevi mierinoši pasmaidīt.

- Nomierinieties, misis O’Greidij. Ariela būs drošībā. Es visu nokārtošu.

Misis O’Greidija atviegloti nopūtās, pasmaidīja un izslaucīja asaras, kas bija sanesušās acīs.

- Es zināju. Es to sapratu jau todien, kad pirmoreiz pie viņas atnācāt. Zināju, ka viņa var uz jums paļauties.

Džastins tikai pamāja. Protams, Ariela var paļauties uz viņu. Tikai viņa pati tam netic. Sasodīts, kādēļ gan viņš nebija atbraucis agrāk? Kādēļ nebija piespiedis viņu pamest šo nolādēto māju? Ja viņš tā būtu rīkojies, Ariela tagad nebūtu ieslodzīta cietumā.

Vēl viena neveiksme.

Vēl viena liecība par viņa tumšo dvēseli.

Vēl viens nodarījums, ko viņa nekad nepiedos.

Astoņpadsmitā nodaļa

Kariete grabēdama steidzās pa Londonas ielām, vedot Džastinu uz Ņūgeitu - centrālo pilsētas cietumu. Pavēlējis kučierim gaidīt ārā, viņš tiešā ceļā devās uz priekšnieka kabinetu. Pēc dažu minūšu garas sarunas pateicīgajās rokās ieslīdēja paliels naudas maks, un Džastins pa vārtiem tika ievests cietumā.

- Šeit, milord, lūdzu, - teica slaidais, mazliet kaulainais sargs ar bojātiem zobiem, kas rādīja Džastinam ceļu.

Ar katru soli, ko viņš spēra dziļāk cietumā, pastiprinājās nemazgātu ķermeņu, urīna un vēmekļu smaka.

Koka kāpņu galā pavērās skats uz garu mitru un tumšu kameru rindu; katrā kamerā bija desmit ieslodzītie. Džastins dzirdēja sieviešu raudas. Viena nekrietni lamājās, cita histēriski smējās, un šīs skaņas spocīgi atbalsojās biezajos mūros. Bet lielākā daļa ieslodzīto tukšām, neko neredzošām acīm vienkārši caur restēm lūkojās viņos.

Džastinu pārņēma šausmas. Ariela šai piesvīdušās miesas un puvekļu ellē bija pavadījusi četras garas dienas. Viņš zināja, kā sargi parasti izturējās pret ieslodzītajām sievietēm, tādēļ klusībā lūdzās, kaut misis O’Greidijas draugu ziedotā nauda būtu pasargājusi viņu no tā.

- Vairs nav tālu, - teica sargs un ar laternu pamāja mērķa virzienā. - Tur.

Džastins pielika soli, tādējādi likdams arī sargam pasteigties. Kalsnais vīrs apstājās kādas pārpildītas kameras priekšā un pacēla laternu. Pa šaurajām restu spraugām

Džastins redzēja, ka kamerā nav gultu, tikai mitri, netīri salmi uz aukstas akmens grīdas. Dažas sievietes bija sakņupušas pie sienas; citas gulēja. Ariela sēdēja, ar muguru atspiedusies pret milzīgu akmeni, un vienkārši skatījās tālumā. Viņas vienkāršie melnie svārki dažās vietās bija saplēsti, bet baltā blūze - pagalam netīra. Svārku mala bija uzrāvusies uz augšu, tādēļ Džastins varēja redzēt, ka Arielas kājas ir kailas. Viņas seja bija netīra, bet garie gaišie mati bija zaudējuši mirdzumu, un tajos bija ieķērušies salmu smalkumi.

Džastina sirds apmeta kūleni. Viņš piespieda sevi dziļi ieelpot pretīgi smakojošo gaisu un piegāja tuvāk.

- Ariela? - viņš caur restēm klusi sauca. - Tas esmu es, Džastins. Atnācu, lai aizvestu tevi mājās.

Viņa pat nepakustējās, šķita, ka viņa atrodas tālu prom no šīs nožēlojamās kameras. Viņa pat nemanīja, ka Džastins ir šeit.

- Ariela? Vai tu mani dzirdi?

Tā kā viņa vēl joprojām nekustējās, Džastins pagriezās pret sargu.

- Atveriet durvis.

Kalsnais vīrs darīja, kā likts, ierūsējusī atslēga pagriezās un dzelzs durvis čīkstēdamas atvērās. Džastins iegāja iekšā un pāri gulošo sieviešu augumiem, garām stāvošajām ieslodzītajām devās pie Arielas.

- Ei, smukulīt, - viena uzsauca. - Vai mani meklē?

Dažas ķiķinādamas sāka smieties, bet Džastins

nelikās to dzirdam. Kad viņš bija nokļuvis līdz vietai, kur sēdēja Ariela, viņš lēni noslīga ceļos viņai līdzās. Laternas gaismā viņas āda šķita bāla kā marmors, bet acis tik blāvas un tukšas, ka Džastinam kaklā sakāpa rūgts kamols.

- Ariela, mīļā, tas esmu es, Džastins. Vai tu mani dzirdi?

Ariela samirkšķināja acis un lēni pagriezās pret viņu.

- Džastins?

- Atnācu, lai aizvestu tevi mājās.

Pieliecies viņš satvēra Arielu zem ceļiem, piespieda sev pie krūtīm un devās uz durvju pusi. Ariela piespieda seju viņa plecam. Džastins juta, kā viņa dreb; tad viņa sāka raudāt.

Kamols kaklā neganti sūrstēja. Džastins izgāja pa smagajām dzelzs durvīm, devās garām garajai kameru rindai un augšup pa kāpnēm. Viņš neapstājās ne uz mirkli, kamēr nebija izgājis no ēkas, kamēr neieraudzīja saules gaismu un neieelpoja svaigu gaisu. Un arī tad viņš turpināja iet - izgāja pa augstajiem cietuma vārtiem, līdz pa akmens plātnēm klāto celiņu nonāca pie karietes. Iekāpis tajā, viņš nosēdināja Arielu sev klēpī un ar vienu roku kā sargādams apskāva viņu. Kalpotājs aizvēra durvis, un pēc dažām sekundēm kariete uzsāka braucienu.

- Viss ir kārtībā, - atglauzdams viņas sudrabbaltos matus no vaiga, Džastins klusi ierunājās. - Nu tu esi drošībā. Tev vairs ne no kā nav jābaidās. Viss nokārtosies.

Viņa šķita tik vārga, tik trausla. Bija acīmredzams, ka viņa nav ēdusi. Loki zem acīm liecināja, ka viņa nav arī gulējusi.

Ariela klusi ievaidējās, un Džastins viņu vēl ciešāk apskāva. Viņš čukstēja mierinošus vārdus un līdz pat mājai spieda sev klāt; tad viņš pacēla Arielu rokās un ienesa mājā.

Viņiem pretī steidzās Noulzs, un viņa parasti nesatricināmo seju bija pārņēmusi rūpju rieva.

- Augstā debess!

- Sagatavojiet vannu viņas guļamistabā.

- Jā, milord.

- Viņai būs vajadzīgs arī kas ēdams.

- Es par to parūpēšos.

Džastins pateicīgi pamāja, uznesa Arielu augšā istabā, ko viņa jau agrāk bija lietojusi, un uzmanīgi nolika platajā gultā.

- Vai tev kas sāp? - viņš maigi jautāja.

Ariela uz mirkli aizvēra acis, tad lēnām papurināja galvu. Viņa neko neteica, vienkārši sēdēja un lūkojās uz

savām rokām. Paskatoties viņas nogurušajā sejā, Džastins īsu mirkli svārstījās, tad sāka atpogāt netīrās blūzes pogas.

- Kalpotāji tev sagatavos vannu, - viņš klusi teica. - Tev jāatbrīvojas no šīm netīrajām drēbēm.

Ariela satvēra viņa roku. Lielās zilās acis pievērsās viņa sejai.

- Ar mani viss ir kārtībā. Es pati.

- Vai esi pārliecināta, ka neesi savainota? Sargi... viņi tev nenodarīja pāri?

Ariela norija siekalas.

-Nē.

Ienāca divi kalpotāji, nesdami kūpošu ūdens kannu. Džastins pagaidīja, kamēr kalpi to noliek istabas vidū, tad piecēlās, lai ietu.

- Pateikšu Silvijai, lai atnāk tev palīgā.

- Paldies.

Džastins devās uzmeklēt meiteni, kas agrāk bija Arielas istabene, tad nemierīgi soļoja gar guļamistabas durvīm, līdz tumšmatainā meitene tās atkal atvēra un iznāca ārā koridorā.

- Kā viņa jūtas? - tikko bija aizvērušās durvis, jautāja Džastins.

- Viņa guļ, milord. Viņa bija tik izvārgusi. Viņa aizmiga, iekams vēl bija paspējusi paēst.

Džastins smagi nopūtās.

- Es kādu brīdi pasēdēšu pie viņas. Negribu viņu atstāt vienu.

- Jā, milord.

Klusi ieslīdējis istabā, lai neuzmodinātu Arielu, Džastins apsēdās krēslā līdzās gultai. Viņa gulēja nemierīgi un šķita, ka redz mokošus sapņus. Tiklīdz viņa atkal sāka miegā svaidīties, Džastins satvēra viņas roku. Ikreiz Ariela tūdaļ nomierinājās un turpināja dusēt.

Viņa nogulēja visu dienu un gulēja arī naktī. Džastins nolēma aiziet, kamēr Ariela vēl nav pamodusies, kamēr

nav aptvērusi, ka viņš ir šeit, taču, ritam austot, aizmiga pats. Viņš sapņoja par Arielu - un sapnī viņa smaidīja tā, kā bija smaidījusi Tansbridžvelā.

Cauri aizkariem spiedās rīta gaisma un kairināja Arielas plakstus. Viņa pāris reižu samirkšķināja, tad beidzot atvēra acis. Viņas mati smaržoja pēc ceriņiem. Viņas vaigam pieskārās tīra balta spilvendrāna, bet ceļi pinās maigā kokvilnas naktskreklā.

Uz brīdi viņai likās, ka tas ir sapnis, ka viņa vēl joprojām ir Ņūgeitā, ka mirklī, kad pamodīsies, viņa atkal ieelpos piesmakušo gaisu un cietīs pārējo sieviešu nievas.

Tad viņa atcerējās Džastinu. Ka viņš atbraucis uz cietumu un ka viņa atkal ir mājās. Viņa piecēlās sēdus un ieraudzīja slaido Džastina augumu neērti ieritinājušos krēslā līdzās gultai - viņš gulēja, bet viņa roka maigi airēja viņējo.

Arielai krūtīs brieda kāds rūgts kamols. Kādu mirkli viņa nespēja elpot. Džastins bija atbraucis viņai pakaļ. Džastins bija izglābis viņu no neiedomājama likteņa pavērsiena. Kā gan tas iespējams?

Atbrīvojusi savu roku, Ariela uzmanīgi nolika kājas pie grīdas un sāpēs mazliet ievaidējās. Kādu brīdi viņa vienkārši vēroja Džastinu. Lai gan viņš elpoja rāmi un vienmērīgi, tomēr šķita, ka viņš ir tikpat izvārdzis kā viņa - par to liecināja tumšie loki zem acīm un rievu izvagotā piere. Un tomēr Džastina izskatā jautās tas pats puiciskums, ko viņa bija ievērojusi jau agrāk, bet šis maigums parādījās tikai miegā. Viņa mati bija izpūruši, un viena šķipsna bija pārkritusi pierei. Garās skropstas meta uz vaigiem tumšas ēnas.

Tad viņš sakustējās, atvēra acis un strauji piecēlās krēslā sēdus.

- Ariela... Piedod. Es laikam biju iesnaudies.

- Jā... droši vien.

Viņu skatieni sastapās, un tumši pelēkajās Džastina acīs ierastās atturības vietā bija jaušamas nepārprotamas rūpes.

- Kā tu jūties?

Ariela atsauca atmiņā šausmīgās dienas un naktis, ko viņai nācās pavadīt cietumā, un acīs sariesās asaras.

- Tas bija briesmīgi. Visapkārt tik netīrs un smirdēja pēc mēsliem. Un kā viņi izturējās pret sievietēm, - viņai runājot sāpēja kakls. - Kamēr vien dzīvošu, es to nespēšu aizmirst.

- Es pie visa esmu vainīgs. Man vajadzēja panākt, ka tu aizej no tās mājas. Es to gribēju. Es...

- Pie visa vainīgs Horviks. Viņam vajadzētu sēdēt cietumā.

Ariela palūkojās uz Džastinu - viņa sejā vēl joprojām bija jaušami sirdsapziņas pārmetumi.

- Tagad es jūtos daudz labāk, jo esmu atpūtusies, -viņa klusi teica. - Kā tu uzzināji, ka esmu tur?

Džastina vaibsti mazliet atmaiga.

- Devos satikties ar tevi. Kalpotājs teica, ka tu tur vairs nestrādā. Kad gribēju noskaidrot, kurp tu esi aizgājusi, parādījās misis O’Greidija. Viņa man izstāstīja, kas noticis.

Misis O’Greidija. Tik jauka, mīļa sieviņa - un viņai vienīgajai pietika drosmes stāties pretim lordam Horvikam! Sī doma lika šausmās nodrebēt.

- Horviks, ak dievs! Kad viņš atklās, ko tu esi izdarījis, viņš sāks mani meklēt. Un man būs jāiet atpakaļ cietumā. Man būs...

- Tev nebūs jāiet atpakaļ cietumā. Nekad. To es tev apsolu. Un ar Horviku es tikšu galā.

- Bet kā tu mani no turienes atsvabināji? Grāfs mani apsūdzēja slepkavībā. Bet es nekad neko tādu nebūtu nodarījusi. Es viņam ar vāzi iesitu pa galvu, bet tikai tādēļ, lai tiktu no viņa vaļā - viņš bija tik neatlaidīgs.

Džastins nespēja noturēties nepasmaidījis.

- Tas gan. Lai vai kā - tu tiki nodota manā aizgādībā. Kad aprunāšos ar Horviku, lieta būs darīta.

- Bet kā gan tu vari būt tik pārliecināts? Varbūt viņš nemaz tam nepiekritīs. Varbūt...

Tēraudpelēkās acis kļuva ledaini aukstas - šo skatienu Ariela labi pazina.

- Atstāj Horviku manā ziņā, - rāmi noteica Džastins, un viņa balss tonis liecināja, ka otram būs vai nu jāpiekāpjas, vai ari jāsaņem sods. Ariela nodrebēja.

Džastins piecēlās kājās.

- Pateikšu Silvijai, ka esi pamodusies un tev vajadzīga palīdzība.

- Paldies.

Neatskatīdamies Džastins izgāja no istabas, un Ariela nemierīgi nolūkojās viņam pakaļ. Viņa bija atgriezusies pašā sākumā - dzīvoja Grevila mājā un atkal bija viņam parādā. Viņai nebija naudas, neviena, kam lūgt palīdzību. Pat tas nieks, ko viņa bija nopelnījusi pie lorda Horvika, bija zudis - tas bija paslēpts zem spilvena viņas kalpones istabā un tam klāt tikt nebija iespējams. Tas nebija godīgi. Tas vienkārši nebija godīgi!

Ariela nopūtās un piecēlās no gultas, pūlēdamās izdomāt, ko iesākt. Par viņas izglītību bija dārgi maksāts, bet ko tā viņai līdzēja? Viņa bija centusies strādāt, lai dzīvotu, kā pati vēlas, bet bija cietusi neveiksmi. Viņa bija zaudējusi naudu, iemesta cietumā un vēlreiz nonākusi grāfa aizgādnībā.

Bet viņa vairs nebija tā naivā meitenīte, kāda bija agrāk. Nu viņa zināja, kas Džastins par vīrieti. Viņš nedarīja neko, kas nebija viņam izdevīgi. Kādu algu viņš prasīs šoreiz?

Ariela apspieda ledainas trīsas.

Sēdēdams darbistabā pie rakstāmgalda, Džastins jau otro reizi pārlasīja London Chronicle rakstu un klusi nolamājās. Viņam vajadzēja iedomāties, ka šī ziņa parādīsies avīzēs, jo notikušo Horvika mājā un Arielas arestu bija redzējuši visi kalpotāji. Lai gan minēti tikai viņu iniciāļi un pilnībā bija rakstīts tikai Arielas vārds, bija acīmredzams, kuri augstākās sabiedrības locekļi iesaistīti šai notikumā, tādēļ nebūs ilgi jāgaida, kad sāks klīst baumas.

Sasodīts, viņš bija iedomājies, ka izdosies šo lietu noklusēt. Vajadzēja gan saprast, ka tā nebūs. Izņemot darījumus, viņam reti veicās. Kamēr viņš, ilgodamies, kaut viss būtu izvērsies citādāk, berzēja nogurušās acis, atvērās durvis un pa tām, nesdams avīzi, ienāca Klejs.

- Vai esi redzējis šo?

- Jā. Kāds vecā Horvika kalpotājs būs nolēmis papildus nopelnīt.

- Droši vien. Horviks un Grevils - divi ievērojamākie Londonas aristokrāti - iesaistīti skandālā ar seksu, slepkavību un skaistu noslēpumainu sievieti. Tas ir vairāk, nekā cilvēkam iespējams pārdzīvot.

- Esmu pārliecināts, ka šis raksts nesis krietnu žūksni naudas, - Džastins rūgti noteica.

Klejs uzsita pa avīzi.

- Te teikts, ka Ariela bija lorda Horvika mīļākā. Viņi raksta, ka Horviks pieķēris Arielu zogam naudu un tieši tādēļ viņa grāfam iesitusi. Acīmredzot viņi domā, katu-lords G. - satiki Arielu Horvika mājā un meti acis uz viņu. Un tieši tādēļ tu esi nolēmis viņai palīdzēt.

Klejs nometa avīzi uz rakstāmgalda.

- Ko tu domā iesākt?

- Vakar runāju ar Horviku. Viņš jau gandrīz piekritis darījumam.

Klejs plati pasmaidīja.

- Varu iedomāties, ka tu viņam skaidri liki noprast, kas notiks, ja viņš nepiekritīs.

Džastins savilka lūpas smaida.

- Skaidri gan.

- Un Ariela? Ja agrāk viņa vēl nebija sagrauta, tad tagad noteikti tā jūtas. Ko tu darīsi?

- Vedīšu viņu prom. Kamēr mēs runājam, Silvija kravā viņas mantas. Pēc stundas mēs brauksim uz Grevilholu.

Durvis atsprāga vaļā, un šoreiz pa tām iebrāzās Ariela. Divas dienas pēc iznākšanas no Ņūgeitas viņa pēc kārtīga gultas režīma un neskaitāmo kalpotāju rūpēm izskatījās pavisam atlabusi. Viņas āda sārtojās, bet gaišie mati sudrabaini mirdzēja. Bija grūti noticēt, ka tā bija tā pati netīrā skuķe, ko viņš bija vedis mājās no cietuma.

Šodien viņas acīs kvēloja uguntiņas. Viņas niknais skatiens pievērsās Džastinam, bet slaidās rokas bija iespraustas sānos.

- Es pieprasu, lai man paskaidro, kas notiek. Silvija apgalvo, ka tu esi pavēlējis sakravāt manas mantas. Viņa apgalvo, ka tu vedīsi mani prom no Londonas. Cik noprotu, atkal esmu tev parādā par to, ka palīdzēji man... izkļūt no nepatikšanām ar lordu Horviku, taču tas tev vēl nedod tiesības pieņemt lēmumus, kas skar manu dzīvi. Ja vēlies aizbraukt no pilsētas, dari tā, bet es kopā ar tevi nebraukšu. Es jau agrāk esmu pratusi pati ar visu tikt galā; un es to noteikti varēšu arī tagad. Patiesību sakot, man labāk patiktu dzīvot vienai.

Džastins neatgādināja, cik vāji viņai veicies, kad viņa to darīja pēdējo reizi. Viņš vienkārši paņēma avīzi, ko Klejs bija nolicis uz rakstāmgalda, un pasniedza to Arielai.

- Ceturtā sleja apakšā, - viņš teica.

Aizdomu pilnu skatienu Ariela atvēra avīzi un sāka lasīt. Vispirms viņa ātri pārskrēja raksta rindām, tad pārlasīja lēnām, un sārtums viņas vaigos pamazām izbalēja.

- Tā nav tiesa. Neviena patiesa vārda!

Džastins izņēma avīzi no viņas trīcošajiem pirkstiem.

- Gribu tevi aizvest prom no baumām. Grevilholā tu būsi pasargāta no ļaunām mēlēm. Tur būs klusāk. Tev būs pietiekami laika, lai izlemtu, kā rīkoties tālāk.

- Bet tur dzīvo arī tava māsa. Ja ieradīsimies arī mēs, viņa kļūs nikna.

- Es jau viņai uzrakstīju, ka mēs braucam. Turklāt māja pieder man, nevis viņai. Barbara tur dzīvo tādēļ, ka es viņai to ļauju. Ja gribēšu, dzīvošu tur nedēļu, ja gribēšu -gadu, un viņa neko nevarēs iebilst.

Viņā urbās lielās zilās acis.

- Es arī dzīvoju no tavas žēlastības. Kādu samaksu tu gaidi no manis?

Džastins novērsās, jo nespēja izturēt apsūdzošo acu skatienu. Vienīgais, ko viņš vēlējās, bija viņas smaida siltums. Vienīgais, ko viņš vēlējās, bija viņas smieklu skaņas. Vienīgais, ko viņš vēlējās, - dzirdēt, kā Ariela čukst viņa vārdu. Diez vai viņam izdosies to sagaidīt.

- Tu tur uzturēsies kā mana viešņa, nekas vairāk. Es tikai gribu būt pārliecināts, ka tu esi drošībā.

- Kādēļ? Kādēļ tu tā rīkojies?

- Tādēļ, sasodīts, ka tu neesi man vienaldzīga! Vai tad tam ir tik grūti noticēt?

Ariela izskatījās apstulbusi. Džastins skatījās uz viņu un juta dusmu un vēl kādu vārdā nenosaucamu emociju sajaukumu.

Dažas pēdas tālāk Klejs kaut ko nomurmināja, tad nokremšļojās.

- Negribu jūs aizkavēt doties ceļā. Līdz Grevilholai labs laiciņš braucams.

Arielai viņš maigi teica:

- Dažkārt mēs neredzam acīmredzamo. Brauciet viņam līdzi, dārgā. Ar laiku viss noskaidrosies.

Ariela ilgi klusēja, tad pamāja.

Džastins sajuta atvieglojuma vilni.

- Pirms aizbraukšanas man vēl šis tas darāms, - viņš teica. - Pēc pusstundas satiksimies hallē.

Ne vārda neteikusi, Ariela izgāja no istabas un klusi aizvēra durvis.

- Es te par visu parūpēšos, - piedāvājās Klejs. - Ja tev kas vajadzīgs, tikai dod ziņu.

Džastina lūpas savilkās pateicības pilnā smaidā.

- Paldies, Klej. Par visu.

Viņam bija laimējies, ka ir tāds draugs kā Klejs. Džastins nolūkojās, kā viņš iziet no darbistabas, tad steidzās pabeigt darbu ar dokumentiem. Lai kā viņš nopūlējās, viņam neizdevās koncentrēties, burti saplūda vienā līnijā.

Nolicis mapes malā, Džastins atrāva rakstāmgalda apakšējo atvilktni. Tās pašā dziļumā viņš uzmeklēja nelielo samta kastīti, kas tur bija nomesta, it kā tā būtu mazāk vērtīga par saņurcītu papīra lapu. Džastins izvilka kastīti un atvēra to. Baltajā satīnā kvēloja nevainojami apstrādāti safīri. Kā mēmi apsūdzot, tiem apkārt mirdzēja ledus balti briljanti.

Kopš brīža, kad bija izlasījis Arielas pirmo vēstuli, viņš bija gribējis tai tikai palīdzēt. Tā vietā viņš Arielai bija nodarījis tikai ļaunu. Atņēmis viņai nevainību, izmantojis viņu un nodevis. Lūkodamies dārgakmeņos, kas mirdzēja baltajā satīnā, Džastins iesmējās. Laulības ar šo meiteni būtu visnežēlīgākā nodevība.

Džastins paņēma pirkstos brīnišķīgo gredzenu un ielika plaukstā, nopētīja katru perfekti apstrādāto akmeni un klusībā ilgojās, kaut varētu sniegt Arielai to ideālo dzīvi, ko simbolizēja šis gredzens.

Bet to viņš Arielai nespēja sniegt. Viņā nebija ne vēsts no mirdzuma, tikai tumsa. Ariela bija viņa gaisma, spožums, uguns. Un viņš arī to bija pacenties padarīt blāvu.

Džastina pirksti tik cieši saspieda safīrus, ka tie sāpīgi iespiedās viņa plaukstā. Roka sažņaudzās dūrē, un safīri nežēlīgi ievainoja ādu, bet viņš nerimās, necentās mazināt sāpes.

Viņš atlaidās tikai tad, kad sajuta lipīgo paša asiņu urdziņu, kas pilēja cauri pirkstiem.

Deviņpadsmitā nodaļa

Klejs panāca Arielu, kad viņa jau bija nonākusi kāpņu galā.

- Mis Samersa! Ariela!

Viņa apstājās un pagriezās, un viņas izskats liecināja par satraukumu. Nemiers viņas zilo acu skatienā nebija nepamanāms.

- Man jāgatavojas ceļam. Nav vairs atlicis daudz laika.

- Zinu, es tikai... man šķita, ka jūs esat bēdīga. Saprotu, ka esat piedzīvojusi īstas šausmas, taču arī Džastinam nav klājies viegli.

Ariela saknieba lūpas.

- Nav klājies viegli? Kādā ziņā? Jūs taču tagad nedomājat te stāvēt un stāstīt, cik viņš juties vientuļš? Varu iedomāties, cik daudz sieviešu rūpējušās, lai viņam būtu jautri. Šaubos, vai jums abiem sagādāja grūtības uzmeklēt laipnu sieviešu kompāniju.

- Nē, mēs nekad neesam cietuši no sieviešu trūkuma.

Ariela pagriezās un sāka kāpt augšup, bet Klejs satvēra

viņas elkoni.

- Džastinu neinteresē citas sievietes. Kopš tās dienas, kad viņš satika jūs, citas viņam ir vienaldzīgas. Vai tad jūs nesaprotat? Jūs viņam daudz nozīmējat.

Ariela lūkojās sāņus, paskatījās lejup, nopētīja marmora rotājumus.

- Tam nav nozīmes. Man ir vienaldzīgs vīrietis, kas netic man, kas domā, ka es varu būt neuzticīga.

- Varbūt, ja jūs viņu labāk iepazītu, jūs saprastu. Vai Džastins jums jebkad ir stāstījis par Margaretu?

- Margaretu? Vai tā sauca viņa māti?

- Margareta bija kāda jauna sieviete, kurā Džastins diemžēl iemīlējās. Tas, protams, bija sen. Mēs abi vēl studējām un abi bijām krietni jaunāki. Margareta bija skaista un stūrgalvīga, un viņa teica Džastinam, ka mīl viņu. Pirmo reizi pēc daudziem gadiem viņš ļāvās jūtām. Džastins domāja, ka vēlāk viņi apprecēsies. Tā vietā viņš pieķēra Margaretu gultā ar Filipu Mārlinu.

Ariela šausmās iepleta acis.

- Kad viņš tonakt ieraudzīja jūs un domāja, ka ejat uz satikšanos ar Filipu tāpat kā to reiz bija izdarījusi Margareta, viņš droši vien zaudēja prātu.

Arielas lūpas drebēja, taču viņa pacēla galvu.

- Viņam vajadzēja pieprasīt, lai es visu paskaidroju. Viņam bija jātic man. Bet viņš iedomājās, ka es esmu... esmu tāda pati kā viņa. Bet es nemaz tāda neesmu.

- Džastinam nebija taisnība, Ariela. Viņš pieļāva kļūdu. Bet visi reiz kļūdās. Savulaik Džastins pārdzīvojis smagu nodevību. Līdz ar to viņš ir daudz ievainojamāks, daudz sargājamāks nekā citi. Bet viņš nav muļķis. Viņš prot mācīties no savām kļūdām. Viņš otrreiz tādu vairs nepieļaus.

Ariela klusēja, bet viņas acīs bija jaušams milzīgs sāpju okeāns.

- Padomājiet par to, - maigi noteica Klejs.

Ariela satraukta nolūkojās, kā viņš aizgāja.

Tērpusies ametista krāsas rītakleitā, kas atklāja lielu daļu viņas pienbalto krūšu, Barbara Rosa Taunsenda pa augstajām apzeltītajām dubultdurvīm ieslīdēja Grevil-holas Rožu salonā. Pa logiem, ko klāja damasta aizkari, iespīdēja saule un atmirdzēja smalkajās kristāla lustrās.

Barbara uzsmaidīja vīrietim ar zeltainajiem matiem, kas viņu gaidīja un pielēca kājās, tiklīdz viņa bija ienākusi pa durvīm.

- Lēdija Heivuda... Barbara. Ierados, cik ātri vien spēju.

- Filip, dārgais, cik brīnišķīgi tevi atkal redzēt!

Viņa paspieda pastieptās Filipa rokas, un viņš pieliecās, lai noskūpstītu viņu uz abiem vaigiem.

- Tu esi tik skaista kā allaž, - viņš pasmaidīja. - Londonā mums nebija pietiekami daudz laika. Kopš tavas aizbraukšanas katru mīļu brīdi domāju par tevi.

Barbara pazina Filipu jau gadiem ilgi, taču tikai nesen sāka pievērst viņam uzmanību. Tas notika pēdējā braucienā uz Londonu. Viņa viesojās pie lēdijas Kadberijas, kad marķīze rīkoja ikgadējās svinības. Filips arī bija ieradies, un viņi bija nodejojuši pāris dejas. Viņš šķita uzmanīgs un rūpīgs, īpaši pēc tam, kad saprata, ka viņa jūtas tiek atbildētas.

Jau agrāk Filips bija licis manīt, ka uzskata viņu par pievilcīgu, un to, iespējams, vēl vairāk pastiprināja naids, kas valdīja Filipa un viņas pusbrāļa starpā. Tomēr Barbara gadiem ilgi bija noraidījusi viņa uzmanības apliecinājumus. Tagad viņa bija priecīga, ka Filipam pieticis pacietības gaidīt.

Barbara labi apzinājās, cik viņa šķiet pievilcīga vīriešiem. Tumšie mati, gaišā āda un bāli pelēkās acis radīja juteklisku, pat erotisku iespaidu, kura priekšā vīrieši nespēja savaldīties, turklāt nepatīkamais piedzīvojums ar bērna piedzimšanu nebija sabojājis viņas glīto augumu. Viņas krūtis ar rožkrāsas galiņiem vēl joprojām bija stingras, bet viduklis - slaids. Viņai piemita visi sievišķīgie atribūti, kas tādiem vīriešiem kā Filips Mārlins šķita kārdinoši, turklāt tas, ka viņa bija Džastina pusmāsa, arī darīja savu.

Pēc tikšanās ballītē Filips bija viņu uzaicinājis pusdienās. Pēc trešā vakara, ko viņi bija pavadījuši kopā, sākās nevaldāma dēka.

Pamanījusi, ka Filips rūpīgi nopēta viņas krūtis, Barbara pasmaidīja.

- Tava vēstule mani satrauca. Tu teici, ka mums kas svarīgs apspriežams.

- Tā ir. Taču tagad, kad esi šeit, mums vēlāk būs pietiekami daudz laika sarunām.

Barbara pieskārās Filipa zodam, tad satvēra viņa seju plaukstās un pielieca to, lai noskūpstītu lūpas. Cauri mētelim bija jūtams, kā paātrinās viņa sirdspuksti. Sajuzdama, kā piebriest vīrieša augums, Barbara klusībā pasmaidīja.

- Kādēļ lai mēs uz brīdi neuzkāptu augšstāvā? Varbūt... pēc tam... mums abiem būs piemērots noskaņojums nopietnām sarunām.

Filipa kaislīgās lūpas savilkās smaidā.

- Domāju, ka man tas patiktu.

Viņš atkal noskūpstīja Barbaru, tikai šoreiz daudz alkaināk, ar mēli pavēra viņas muti un piespieda sievietes augumu sev klāt.

- Jā, domāju, ka man tas noteikti patiktu.

Tikai pēc divām stundām viņi varēja pievērsties sarunai, kuras dēļ viņa bija ataicinājusi Filipu. Barbara ar prieku atklāja, ka Filips daudz labprātāk piekrita viņas piedāvājumam, nekā viņa bija iedomājusies.

Viņi izgāja no guļamistabas un nokāpa lejā. Viņa jau gara acīm paredzēja patīkamu pēcpusdienu, kad ieradās ziņnesis un viņa bija spiesta mainīt plānus.

- Neticami! Pie velna!

Viņa pasniedza vēstuli Filipam.

- Viņš šodien brauc šurp. Bez bildinājuma, bez paziņojuma, vienkārši brauc šurp, it kā viņam būtu tādas tiesības.

Protams, viņam tādas bija, taču Barbara nelikās to zinām.

- Baidos, ka tev, dārgais, būs jādodas prom. Man žēl, ka tev bija velti jāmēro tik garš ceļš.

- Nevarētu teikt, ka velti, - Filips pasmaidīja.

Viņa acis pārskrēja Barbaras augumam tik lēni un

kaisli, lai atgādinātu, ko viņi tikko bija darījuši augšstāvā.

- Pazīstot Grevilu, viņš te neuzturēsies ilgi. īpaši tagad, kad Londonā viņu gaida steidzami darījumi.

Barbara pacēla garās melnās skropstas un valdzinoši pasmaidīja.

- Kad viņš aizbrauks, tu atgriezīsies?

- Protams, dārgā.

Filips piegāja viņai no mugurpuses, aplika rokas ap vidukli un piespieda sev klāt.

- Mums vēl jāizrunā sīkumi, turklāt ir vēl citi... -viņš noskūpstīja sievietes kaklu, - ... daudz aizraujošāki iemesli vizītei.

Barbara pasmaidīja un pagriezās ar seju pret Filipu, bet viņas pirksti ieslīdēja aiz viņa mēteļa atlokiem.

- Tiklīdz viņš aizbrauks, es nosūtīšu tev vēstuli. Pa to laiku tu varētu padomāt, kā īstenot mūsu plānu.

- Patiešām, iespējams, ka tas izdosies.

Vēl tikai viens ilgs, nebeidzams skūpsts, un viņš bija prom.

Barbara pasmaidīja - cik viegli bija pierunāt šo vīrieti, cik viņu intereses un vēlmes bija līdzīgas, un cik gudri ar viņa palīdzību viņai izdosies visu nokārtot. Tad viņa iedomājās cilvēku, kas drīz ieradīsies, un apmierinātais smaids izzuda.

Džastins Bcdfords Ross bija viņas sods, ērkšķis krūtīs jau kopš tās dienas, kad viņa uzzināja par šī cilvēka eksistenci; viņš bija nolaupījis viņas dēla tiesības uz mantojumu. Ak, dievs, kā viņa ienīda šo cilvēku!

Gandrīz tikpat ļoti, kā ienīda cilvēku, kas bija adoptējis Džastinu un padarījis viņu par Grevilu mantinieku.

Tas bija viņas tēvs, kas bija sagrāvis meitas dzīvi.

Brauciens uz Grevilholu lielākoties pagāja klusumā -Džastins bija iegrimis domās, savukārt Ariela nodevusies neskaidriem prātojumiem.

Jo tu man neesi vienaldzīga! Vai tiešām ir tik šausmīgi grūti tam noticēt? Džastina vārdi atbalsojās viņas galvā. Pirms nedēļas viņa būtu teikusi “jā” - tam patiešām ir neiespējami noticēt. Viņa bija pilnīgi pārliecināta, ka grāfs

Grevils rūpčjas tikai par sevi un nevienu citu, ka viņš ir neģēlis un izvirtulis, kas izmantojis viņu un pametis.

Taču tas bija pirms viņa ierašanās lorda Horvika mājā, lai lūgtu piedošanu. Pirms viņas iemešanas cietumā un izkļūšanas no šīs šausmīgās vietas, turklāt viņas glābēja seja bija tik drūma, tik ciešanu pilna, ka viņai sažņaudzās sirds.

Tas bija pirms tā rīta, kad viņa pamodās un viņš turēja viņas roku.

Tagad, skatoties uz grāfu, kas sēdēja karietē viņai pretim, neko neredzošu skatu vērdamies ārā pa logu un domās atrazdamies vēl tālāk, viņa atcerējās, ko bija stāstījis Klejs par meiteni, ko Džastins mīlējis un kas viņu tik cietsirdīgi nodevusi. Tēvs no viņa atteicies. Māte - pametusi. Vai kāds viņu vispār mīlējis?

Neviens, tikai viņa.

Tā domājot, Arielu pārņēma pēkšņas, neciešamas sāpes. Reiz viņa bija mīlējusi grāfu. Nu šī mīla bija mirusi, tik dziļi apglabāta, ka nekad vairs neatdzims. Un viņa arī negribēja, lai tā atdzimst.

Tiešām?

Paslepus viņa vēroja grāfa spēcīgos vaibstus un atcerējās, kā tie miegā atmaiga un padarīja viņu līdzīgu zēnam. Viņa atcerējās dīvaino spīdumu grāfa acīs, kad viņš teica, ka viņai nekad vairs nebūs jāatgriežas cietumā. Maigumu, ar kādu viņš skatījās, kad bija pārliecināts, ka netiek novērots.

Ariela papurināja galvu. Tās, protams, bija fantāzijas, iedomas, ka viņš ir tāds, kāds viņš nekad nebūs. Ja arī viņa grāfam nebija vienaldzīga, tā nebija mīlestība. Viņš vienkārši nebija spējīgs mīlēt.

Nevaldāmās domas turpināja šaudīties viņas galvā, līdz sāka sāpēt deniņi. Viņa aizvēra acis un atslīga samta spilvenos, ieklausīdamās karietes riteņu klaboņā un pūlēdamās piespiest prātu pievērsties citām domām.

Ariela mēģināja iztēloties, kāda būs viņas nākotne, kad skandāls būs pāri un viņa atkal būs pati sava likteņa lēmēja. Grāfs palīdzēs viņai uzsākt jaunu dzīvi, par to viņa tagad bija pilnīgi pārliecināta. Vismaz šajā ziņā viņš noteikti nemeloja. Par pārējo viņa nevēlējās domāt.

Viens bija skaidrs - viņa vairs neļaus sevi aprūpēt, pat ne uz mirkli. Ja viņa ļausies, ciešie un kaislīgie acu skatieni atdzīvinās atmiņas, kuras viņa neuzdrošinājās pat pieminēt. Atmiņas par sajūtām, kad viņš skūpsta viņu, pieskaras viņai, kā asinis sāk ritēt straujāk, kad viņi mīlējās. Ja viņa par to sāks domāt, viņa atkal sāks ilgoties pēc viņa, un ilgas atkal novedīs pie mīlestības. Tādu likteni viņa nevēlējās. Reiz viņa bija piedzīvojusi mīlestību. Otrreiz viņa to nemēģinās.

Viņa nepārdzīvotu vēl vienu sakāvi un sirds asiņošanu.

Grevilhola šoreiz šķita vēl iespaidīgāka nekā Arielas atmiņās. Daudzajos prombūtnes gados viņa bija aizmirsusi, ka milzīgā māja zaļajā ielejā līdzinās pērlei klinšu tuvumā, un bāli dzeltenie akmeņi maigi atmirdzēja saules staros. Trīsstāvīgā celtne ar majestātisko divslīpju jumtu, skursteņu jūru un zeltīto kupolu, kas septiņdesmit pēdu augstumā stiepās zilajās novembra debesīs, līdzinājās mirdzošam dārgakmenim.

Kariete apstājās zem verandas baltajām kolonnām, kas deva pirmo pajumti atbraucējiem, un kalpotājs atvēra durvis. Mājas priekšā stiepās plaši akmens pakāpieni, un Ariela, dodoties augšup un ieejot pa durvīm, sajuta Džastina roku tvērienu ap savu vidukli.

- Laipni lūdzam Grevilholā, milord.

- Paldies. Perkinss, vai ne?

Vecīgais virssulainis brīnījās, kā grāfs, kas tikai reizi bijis šajā mājā, spēja atcerēties viņa vārdu.

- Jā, milord. Harolds Perkinss.

Kamēr Džastins pārrunāja ar virssulaini pāris sīkumu, Ariela godbijīgi skatījās uz iespaidīgo telpu. Virs galvas pa zeltītā kupola logiem ar krāsainām vitrāžām spīdēja gaisma. Uz senlaicīgajām romiešu statujām un gleznām zeltītos rāmjos krita rubīnsarkana, smaragdzaļa un safirzila gaisma.

- Neticami, - viņa nočukstēja, kad pienāca Džastins un piedāvāja elkoni. - Vēl skaistāka, nekā es jebkad biju iedomājusies.

Viņa aukstās pelēkās acis atmaiga.

- Ja jau tā tev tik ļoti patīk, varam doties nelielā pastaigā. Brīdinu, ka nezinu, kur mēs nonāksim. Es pats ne reizes neesmu apskatījis visu māju.

Savādi, iedomājās Ariela, viņam pieder tāds dārgums, bet viņš to nav pat apskatījis. Ja viņa būtu Grevilholas saimniece, viņa pazītu katru tās stūrīti un spraudziņu, katru zīmējumu uz sienas, katru ziedu dārzā.

Tad viņa izdzirdēja aso, griezīgo, dusmu pilno grāfa māsas balsi. Barbara Taunsenda ienāca hallē, un Ariela uzreiz saprata, kādēļ Džastins nekad nav vēlējies uzturēties šajā mājā.

- Kā redzu, tu esi ieradies tieši norādītajā stundā. Allaž tik precīzs, tik briesmīgi noteikts - un tik šausmīgi garlaicīgs.

Džastins savaldījās.

- Ja jau tā, mēs centīsimies izvairīties no tavas sabiedrības, cik vien iespējams.

Barbara pacēla uzaci. Lai arī lūpas savilkās smaidā, tas neliecināja par draudzīgumu.

- Tik tiešām, tev jau mana sabiedrība nemaz nebūs vajadzīga, vai ne? Tevi izklaidēs šī mazā padauza. Kāpēc ievērot pieklājību? Tikai tāpēc vien, ka tavs nevainīgais māsasdēls arī atrodas šajā mājā, taču nevajadzētu nevest šurp savu mīļāko, vai ne?

Džastins sakoda zobus, sejā iezagās ledusauksta izteiksme. Viņa pelēkās acis tik ļoti satumsa, ka izskatījās gandrīz melnas. Vienu roku viņš savilka dūrē, un vaigā noraustījās kāds muskulis.

Šķita, ka viņa skatiens kā nazis ietriecas māsā.

- Tu kļūdies, dārgā. Ariela nav mana mīļākā.

Viņš pievērsās Arielai, bet tikai uz mirkli; tad viņa lūpas savilkās šaurā, brīdinošā līnijā.

- Drīz viņa kļūs par manu sievu.

Ariela nemanīja, ka ir aizturējusi elpu. Džastins atkal pievērsās viņai un cieši ielūkojās acīs. Džastina skatienā jaušamais lūgums izteica daudz vairāk nekā vārdi.

Nesaki “nē”. Ļauj man to izdarīt. Ja arī pirms ierašanās šajā mājā viņš par laulībām nebija pat domājis, nebija šaubu, ka tagad viņš runā nopietni. Viņš apprecēs viņu. Viņš pasargās viņu no cietsirdīgiem, ļauniem cilvēkiem - tādiem kā viņa māsa. Viņš nemīlēja viņu, bet dos viņai savu vārdu, nodrošinās viņas nākotni.

Vēl mirkli viņa skatiens bija pievērsts Arielai, un šajās tumšajās, dūmakainajās acīs Ariela pamanīja kaut ko tādu, ko nebija gaidījusi, kaut ko tik spēcīgu, tik pārliecinošu, ka tikko spēja noturēt līdzsvaru.

Nebija nekādu šaubu, ka šīs tumšās, vētrainās acis izstaroja alkas, neciešamas ilgas - neko tādu viņa nekad tajās nebija saskatījusi. Viņa nekļūdīgi tajās redzēja klusu lūgšanu, kas liedza viņai teikt “nē”. Tā viņu apņēma kā ledains vējš, un šajā mirklī Ariela saprata, ka mīlestība pret šo vīrieti patiesībā visu laiku bijusi dzīva. Tā allaž bijusi viņas sirdī. Nu tā atkal lika sevi manīt.

Viņa mīlēja šo vīrieti, un, redzot viņa seju, neciešamās ilgas, ko viņš slēpa zem aukstās, bezjūtīgās maskas, viņai nebija citas izvēles kā piekrist laulībām. Viņa bija gatava riskēt, ļauties nezināmajām briesmām tikai tādēļ vien, ka kādudien grāfs varētu viņu iemīlēt.

Acīs sariesās asaras. Vārdi nenāca pār lūpām, un, ja arī nāktu, viņa tik un tā nespētu tos izteikt. Tā vietā Ariela paspēra soli un maigi saņēma viņa roku. Džastins gandrīz sāpīgi saspieda viņas pirkstus. Viņš pievilka Arieiu sev tuvāk un ar īpašnieka žestu aplika roku viņas viduklim.

Viņš skatījās savai māsai tieši acīs.

- Ariela drīz kļūs par grāfieni Grevilu.

Barbaras seja kļuva mežonīga, lūpas savilkās cietsirdīgā smaidā.

- Un kad tad šim brīnišķīgajam pasākumam jānotiek?

- Mēs apprecēsimies, tiklīdz es būšu saņēmis īpašo atļauju.

Viņš paskatījās uz Arielu, un jau atkal viņa acīs Ariela redzēja ko tādu, ko agrāk nebija manījusi. Pēkšņā apskaidrībā viņa aptvēra, ka tā ir cerība. Tas bija tik negaidīti, tik mīļi, ka viņai šķita - kaut kas iestrēdzis kaklā.

- Bet pagaidām, - Džastins atkal pievērsās māsai, - ceru, tu esi sagatavojusi mums istabas.

Viņa palūkojās uz otro stāvu.

- Esmu sagatavojusi istabu līdzās tavai guļamistabai. Nezināju, ka tu vēlēsies kaut ko vairāk.

Džastins sakoda zobus, bet neko neteica. Viņš pagriezās pret kalpotāju, kas stāvēja pie durvīm.

- Parūpējieties par somām, lūdzu. Kundze noteikti ir nogurusi un vēlas atpūsties. Es vēlētos apciemot savu māsasdēlu; pēc tam arī es droši vien atpūtīšos līdz vakariņām.

- Jā, milord.

Jaunais gaišmatainais kalpotājs steidzās izpildīt grāfa rīkojumu.

Ariela sekoja virssulainim augšup pa kāpnēm. Durvis uz istabu bija atvērtas, un kalpone beidza to kārtot. Istaba bija tikpat koša un jauka kā visa māja, no tās pavērās skats uz bagātīgu angļu dārzu. Istaba bija rozā satina un krēmkrāsā ar skaistiem koši sarkaniem zīda aizkariem un krāšņu rožkoka gultu, kas atradās uz paaugstinājuma pie sienas. Ariela pagaidīja, kamēr ienes somas, kurās bija kleitas, ko viņa bija atstājusi Džastina mājā, kad viņš to padzina.

Līdz ar somām ieradās ari Silvija, kas bija braukusi otrā karietē kopā ar kalpotājiem un bagāžu. Viņa palīdzēja Arielai novilkt ceļojuma putekļiem klāto tērpu un apģērbt zeltaini zilo rītakleitu. Kamēr Silvija izkravāja mantas, Ariela nogurusi sēdēja krēslā pie kamīna.

Ak, dievs, ko es esmu izdarījusi! Lai gan istabā bija silti, viņu pārņēma drebuļi. Viss bija noticis tik ātri. Džastins bija teicis māsai, ka precēs viņu. Neteikdama ne vārda -cik muļķīgi - viņa bija piekritusi. Ak, dievs, viņa droši vien ir jukusi, pilnīgi zaudējusi galvu!

Viņa gara acīm atkal redzēja Džastina seju, bet tajā nebija nekā no ilgām, no neciešamajām alkām, ko viņa tikko bija redzējusi. Ja nu tās bija tikai viņas iedomas? Ja nu viņi apprecas un tad atklājas, ka viņš patiešām ir auksts un neiejūtīgs cilvēks?

Viņiem jāaprunājas, viņai jāzina, ko viņš domā. Viņai jāpārliecinās, ka rīkojas pareizi.

Viņa piecēlās un, piegājusi pie senlaicīga rakstāmgalda istabas stūrī, uzrakstīja īsu zīmīti ar lūgumu satikties šovakar septiņos dārzā. Viņa iedeva zīmīti Silvijai un lūdza aiznest grāfam. Pakniksējusi Silvija devās meklēt grāfu, bet Ariela vārgi ierāpās gultā. Mazliet atpūtusies, viņa noteikti spēs skaidrāk domāt.

Taču pēc divām stundām viņa vēl joprojām nebija ne acu aizvērusi, domas jaucās tieši tāpat kā tobrīd, kad viņa atlaidās, lai aizmigtu.

Barbara staigāja šurpu turpu marmora kamīna priekšā vienā no savām eleganti iekārtotajām istabām. Lorda guļamistabā. Istabās, kurās viņa dzīvoja kopš ierašanās šajā mājā pēc vīra nāves. To sienas bija karaliski zilajā un sudraba krāsā, un šīs istabas bija pašas elegantākās visā mājā. Kādēļ lai viņa tajās nedzīvotu? Džastins ne reizes nebija atbraucis uz Grevilholu, un tajā vienīgajā reizē, kad ieradās, bija pilnīgi apmierināts ar telpām, kurās viņš bija apmeties arī tagad.

Barbara piegāja pie loga un, noplivinājusi rubīnsarkanā samta svārkus, vēlreiz pagriezās. Pēc taisnības šīm istabām vajadzētu piederēt Tomasam. Jo viņas dēlam, nevis tam tēva bastardam bija jāmanto tituls.

Viņa iedomājās šo sātana iemiesojumu, savu auksto, viltīgo brāli, un viņu pārņēma jauns niknuma vilnis. Kā viņš uzdrošinājās tik mierīgi ierasties viņas mājā un paziņot, ka prec savu padauzu! Kā viņš uzdrošinājās! Gadiem ilgi viņš bija zvērējis, ka nekad neprecēsies. Viņš apgalvoja, ka sieva un bērni viņam nebija vajadzīgi. Viņš vienkārši tam nebija radīts.

Kāda gan viņa bijusi muļķe, noticot viņam. Viņa bija pārliecināta, ka pienāks laiks, kad viņas dēls mantos titulu. Viņa bija muļķīgi ticējusi, ka pienāks laiks saņemt mantojumu. Bet tagad, redzot, kādām acīm viņas pusbrālis skatījās uz Arielu Samersu, it kā tās būtu krāšņas dzīres, kurās viņš ir gatavs piedalīties, Barbara nešaubījās, ka viņš tik ilgi dzīsies pēc šīs skuķes, kamēr uztaisīs tai bērnu, un tas, ņemot vērā Džastina vecumu, noteikti būs zēns.

Zēns, kurš mantos Grevilu titulu un īpašumus, kam patiesībā vajadzētu nonākt Tomasa rokās.

Barbara pagriezās pret kamīnu un ar dūri uzsita pa tā malu. Viņai noteikti jāsatiek Filips, jāizstāsta šie jaunumi un jāapspriežas, ko darīt. Viņa nosūtīs vēstulīti, un viņi satiksies ciema viesnīcā.

Pirmo reizi kopš brāļa ierašanās viņa pasmaidīja.

Varbūt Džastina un viņa ielasmeitas atrašanās mājās bija vairāk laime nekā nelaime. Viņa tādējādi uzzinās, ko Džastins nolēmis darīt, kurp dodas - vismaz kamēr viņš ir šeit. Te, laukos, viss var notikt. Neveiksmīgs šāviens, negaidies kritiens no zirga, nāvējoša saindēšanās ar ēdienu. Nebeidzama iespēju virkne.

Nomierinājusies Barbara apsēdās pie rakstāmgalda un uzšņāpa zīmīti. Viņa to nosūtīs vēl šodien, aprunāsies ar Filipu un izstrādās rīcības plānu. Pirmo reizi viņai ienāca prātā, ka varbūt Džastina ielasmeita jau tagad bija stāvoklī, varbūt tieši tādēļ viņš izlēmis to precēt. Ja tā, Barbara to drīz uzzinās.

Džastins to noteikti pateiks, un, ja gaidāma bērna piedzimšana, tad arī tā padauza neklusēs.

Džastins soļoja pa dārza takām. Te bija tik jauki, viņš nodomāja, pat novembra vidū. Grantētos celiņus apspīdēja mirgojošas laternas. Akurāti apcirptie dzīvžogi veidoja brīnišķīgus zīmējumus. Tālumā vīdēja vecmodīga labirinta aprises, ieeju dārzā sargāja putnu formā apcirpti krūmi.

Nonācis pie marmora strūklakas, kas burbuļoja dārza vidū, viņš apsēdās uz izliekta marmora sola. Viņš bija atnācis par agru. Viņš nogludināja svārku piedurknes un sakārtoja kravati.

Viņš vēlējās iegūt laiku, lai izdomātu, ko teikt Arielai, kad viņa ieradīsies, bet nekas nenāca prātā. Viņš nebija īsti pārliecināts, kādēļ Ariela atsūtījusi zīmīti. Viņš pat nebija drošs, ka viņa piekritīs laulībām. Varbūt viņa vienkārši vēlējās vismaz uz mirkli apklusināt Barbaras indīgās piezīmes.

Džastins sēdēja tumsā un domās lasīja kādu Arielas vēstuli:

Šodien skolā valda liels satraukums. Viena no manām klasesbiedrenēm, Sintija Vidmarka, iziet pie vira! Ijii gan viņa šo jauno cilvēku pazīst jau gadiem ilgi, līdz šim vecāki uzskatīja, ka viņa ir pārāk jauna, lai precētos. Beidzot, šķiet, viņi atmaiguši un ļāvuši saderināties. Sintija ir bezgalīgi laimīga. Varu tikai iedomāties, cik brīnišķīga sajūta pārņem, kad esi iemīlējies, vari apprecēties, iegūt ģimeni. Interesanti, vai man palaimēsies tāpat kā manai draudzenei?

Džastins domāja par šo vēstuli un mēģināja uzminēt, vai Ariela laulības ar viņu uzskatīs par laimi. Reiz viņa bija teikusi, ka mīl viņu. Džastinam gribējās zināt, vai tā vēl joprojām ir taisnība. Varbūt viņa tā teikusi tikai tādēļ, lai tiktu vaļā no Filipa Mārlina? Viņš pūlējās atcerēties, vai jebkad kāda sieviete viņu mīlējusi. Protams, Margareta ne. Arī māte ne, vismaz ne tik ļoti, lai nepamestu viņu un nekad neatgrieztos. Varbūt vecmāmiņa, taču tas bija tik sen, ka viņš nespēja to atcerēties.

Džastins atskatījās uz māju un tukšajās ejās meklēja Arielu. Dārzā bija tik klusi, dzirdama bija vien laternu degšana un strūklakas pakšķi. Tumsā bija vēsi, nakts bija tik spirdzinoša un skaidra, zvaigznes mirdzēja debesu melnumā kā dārgakmeņi. Viņš cerēja, ka Ariela būs paņēmusi šalli.

Izdzirdis soļus uz grantētā celiņa, viņš, kļūdams arvien nervozāks un arvien vairāk zaudēdams pašpārliecinātību, piecēlās. Dieva dēļ, ko lai viņš saka?

- Džastin...

- Esmu šeit... pie strūklakas.

Ariela pagriezās un devās viņam pretim, viņas sejā bija lasāma tāda pati nedrošība kā viņa vaibstos. Kādu brīdi abi klusēja. Tad viņi iesāka runāt abi reizē, un atkal iestājās nervozs klusums.

- Es īsti nezinu, ar ko lai sāk, - beidzot ierunājās Ariela. - Vai tas, ko tu teici savai māsai, bija taisnība?

- Tev vajadzētu zināt, ka tā bija.

- Kāpēc? Kāpēc tu gribi precēt mani?

Viņš nezināja, ko lai atbild.

- Man ir pēdējais laiks precēties.

Tas bija vienīgais, kas viņam iešāvās prātā.

- Man vajadzīga sieva. Tev vajadzīgs vīrs, vismaz kāds, kas par tevi parūpētos. Šķiet, ka laulības atrisinātu mūsu abu problēmas.

- Tu teici, ka neesi radīts ģimenes dzīvei.

- Varbūt kādreiz es tā arī domāju. Bet dzīve turpinās, cilvēki mainās. Reiz tu man jautāji, vai man kādreiz būs bērni. Nebiju par tiem domājis, bet varbūt es pārsteidzos. Tagad domāju, ka es par tiem priecātos.

Ja vien tie būs ari tavi bērni.

- Saprotu.

Taču neizklausījās, ka viņa būtu iepriecināta par tādu iespēju. Varbūt viņš nebija visu labi izskaidrojis.

- Es redzēju tevi kopā ar Tomasu. Zinu, ka tev patīk bērni. Ticu, ka tu būsi ļoti laba māte. Un es varu tev dot visu, pēc kā tu esi ilgojusies. Tev būs nauda, stāvoklis sabiedrībā. Neviens tev vairs nenodarīs pāri.

Ariela aizgriezās, piegāja pie strūklakas un ar roku pārlaida aukstajai, ēnainajai ūdens virsmai.

- Ja mēs gribam radīt bērnus, tev kāds laiks būs jāpavada manā gultā. Ja jau tā...

- Es gribu tevi, Ariela. Allaž esmu gribējis. Negribu, lai šīs laulības notiktu tikai skata pēc.

Ritēja sekundes.

- Es tev nemelošu, Džastin. Es baidos. Agrāk es tev uzticējos. Nezinu, vai varēšu to izdarīt vēlreiz.

Nožēla kā mikla rudens migla nolaidās viņam uz pleciem. Piegājis viņai klāt, Džastins satvēra Arielas zodu un lēni pagrieza viņas seju.

- Pagātni es nevaru izlabot. Es varu tikai apsolīt, ka nekas tāds vairs nenotiks.

Arielas acis, tik zilas kā laternu liesmas, nopētīja katru viņa vaibstu.

- Vai tu mani mīli, Džastin? Kaut mazliet?

Džastina krūtis sažņaudzās. Kaut viņš varētu pateikt

to, ko viņa gribēja dzirdēt, varētu piepildīt viņas meite-nīgos sapņus, bet viņš nezināja, ko nozīmē kādu mīlēt, un viņš nekad vairs nemelos Arielai.

- Tu man esi ļoti dārga, Ariela. Vairāk nekā es jebkad esmu iedomājies. Mīlēt... Mīlestība ir kaut kas tāds, par ko es neko nezinu. Patiesību sakot, neticu, ka esmu spējīgs to just. Vienīgais, ko zinu, - es. parūpēšos par tevi, par mūsu bērniem. Un darīšu visu, kas manos spēkos, lai padarītu tevi laimīgu.

Viņai ietrīsējās apakšlūpa.

- Es... Es nezinu.

Šie vārdi ievainoja. Krūtis žņaudza tā, ka bija grūti elpot.

- Ļauj man par tevi parūpēties, dot tev to, ko esi pelnījusi. Lūdzu, Ariela.

Tu man esi vajadzīga.

- Saki, ka kļūsi mana sieva.

Viņa skatījās Džastinam acīs, un viņam gribējās zināt, ko Ariela tur izlasīja, kādus noslēpumus tās viņai atklāja. Lai kas tas arī būtu, viņas acīs sariesās asaras.

- Es precēšos ar tevi, Džastin.

Viņš nebija domājis Arielu noskūpstīt. Viņš tikai skatījās šajās skaistajās, asaru pilnajās acīs un nespēja atturēties. Ieskāvis viņas seju savās rokās, Džastins piekļāvās trīcošajām lūpām un alkaini noskūpstīja tās. Nožēla par agrāko nodevību sajaucās ar apziņu, ka šl sieviete drīz piederēs viņam, un viņš ilgojās pēc tuvības. Izsalkums pieņēmās spēkā, un asinis dzīslās karsti pulsēja.

Uz brīdi Džasdns ļāvās kaisles izvirdumam, piespieda Arielu sev klāt, skūpstīja, juta, kā slaidie pirksti iecērtas viņam plecos. Viņš juta, ka ir gatavs kaut tūdaļ mīlēties. Viņš noskūpstīja Arielu vēlreiz un atrāvās, lai apstātos, kamēr nav par vēlu, kamēr nav izdarījis ko tādu, ko vēlāk nāktos nožēlot.

Pūloties atgūt paškontroli, Džastins juta, kā augumam pāršalc drebuļi. Krūtis cilājās, it kā viņš tikko būtu uzvarējis skrējienā.

- Domāju, būs labāk, ja tu iesi atpakaļ mājā, - viņš klusi ierunājās. - Citādi baidos, ka būšu spiests lauzt solījumu, ko devu, kad mēs atbraucām.

Ariela paskatījās Džastinam acīs, viņas seja kvēloja, lūpas vēl joprojām glabāja skūpstu miklumu. Džastins redzēja, cik viņa jūtas nepārliecināta, un ienīda sevi par to. Viņš ar roku pieskārās Arielas vaigam.

Vēlreiz satraukti pasmaidījusi, Ariela aizsteidzās uz māju.

Džastins nolūkojās viņā un pūlējās apslāpēt alkas, kas vēl joprojām pulsēja viņa ķermenī. Līdz šim viņam bija izdevies sevi kontrolēt. Bet tagad, kad Ariela bija piekritusi kļūt par viņa sievu, šīs alkas plosīja viņa augumu kā neganta briesmoņa nagi.

Iekāre bija pazīstamas jūtas.

Bet, Arielai aizejot, viņš izjuta maigumu, un tas pārsteidza. Uz brīdi viņš pat īsti nesaprata, kas tās ir par jūtām.

Viņš vārgi atslīga solā un, mēģinādams sakārtot domas, paberzēja kaklu. Jau iepriekš viņš bija aizsūtījis vēstuli savam advokātam, lai tas nokārto formalitātes. Pēc pāris dienām viņi salaulāsies.

Džastins palūkojās uz savām rokām un savilktajiem pirkstiem un juta, kā saspringst apakšdelmu muskuļi. Gadiem ilgi viņš bija centies sevi uzturēt fiziski un garīgi veselu. Viņš bija iemācījies būt bezbailīgs un izmantoja šo īpašību, lai nodrošinātu sev tādu nākotni, kādu pats sev bija izvēlējies.

Tagad, domādams par nākotni, kas nozīmēja gaidāmās laulības un varbūt pat bērnus, Džastins juta pieaugošo nemieru, lai gan nekad agrāk neko tādu nebija piedzīvojis. Patiesību sakot, viņš nekad agrāk nebija juties tik nobijies kā tagad, sēdēdams viens dārza puskrēslā un domādams par savādo likteņa pavērsienu, kas novedis viņu tik negaidītā dzīves situācijā.

Divdesmita nodaļa

Sākās vētra. Augstā ciprese, kas auga dārzā, pakļaudamās skarbajam ziemeļu vējam, kas valdīja ielejā, locījās gandrīz līdz zemei. Lietus kapāja zemi un grabinājās pa palodzēm. Baismīgas zibens šautras šķēla tumsu, un aiz kalniem granda pērkons.

Bija jau gandrīz nakts. Vikārs varēja ierasties ļoti vēlu, bet Džastins nevēlējās gaidīt vēl vienu dienu. Mazajā, bet eleganti iekārtotajā zili zeltainajā salonā vajadzēja sākties laulību ceremonijai.

Piedalījās tikai daži viesi: Barbara un Tomass; Klejs Hārkorts, kas pēc Džastina lūguma šorīt bija atbraucis no Londonas; Arielas mazā istabene Silvija; ekonome misis Vilsone un pārvaldnieks Harolds Perkinss - pēdējie kā jau kalpotāji stāvēja mazliet atstatus no pārējiem. Vikārs vārdā Ričards Vuds gaidīja, kad varēs sākt ceremoniju, bet viņa apaļīgā sieva Emīlija jau asaru pilnām acīm stāvēja līdzās Klejam.

Svinības sākās tieši noliktajā laikā. Pēc dažām minūtēm Ariela Samersa, dzimusi nabadzīga un neizglītota rentes zemnieka ģimenē, kļūs par Arielu Rosu, piekto Grevilas grāfieni.

Tērpusies gaiši zilā samta kleitā ar augstu vidukli un rotātu ar lentēm, Ariela drebošām rokām un bālu sastingušu seju stāvēja līdzās Džastinam. Kad vikārs sāka runāt, Džastins skatījās tieši sev priekšā, viņa vaibsti šķita nesatricināmi, bet acīs nebija lasāms nekas no tā, ko viņš šajā brīdī domāja.

Ariela pūlējās apvaldīt pašas auļojošās domas un ieklausīties, ko saka vikārs.

- Kristīts ir teicis: “Kā tas Kungs ir mani mīlējis, tā viņš mīl arī jūs. Un tas ir mans bauslis - mīliet viens otru.”

..mīliet viens otru.”Tas bija Dieva bauslis, un Ariela sirds dziļumos juta, ka ievēros to. Viņa mīlēja Džastinu Rosu. Taču viņa vēlējās, lai arī Džastins mīlētu viņu. Paslepus Ariela pamanīja, ka Klejs Hārkorts smaidīdams vēro viņu tā, it kā lasītu viņas domas. Reiz Klejs bija metis viņai izaicinājumu, iedvešot, ka viņa noteikti varētu iemācīt Džastinu mīlēt. Iespējams, ja šīs sarunas nebūtu, viņa tagad nestāvētu šeit.

- Sadodieties rokās, - norādīja vikārs.

Ariela juta Džastina noteikto un spēcīgo tvērienu. Viņas pašas roka drebēja.

- Vai tu, Džastin Ros, Grevilas grāf, ņem šo sievieti, Arielu Samersu par savu laulātu sievu? Lai būtu ar viņu priekos un bēdās; bagātībā un nabadzībā; slimībā un veselībā; lai mīlētu un godātu, līdz nāve jūs šķirs?

- Jā, - mierīgi atbildēja Džastins.

Vikārs pagriezās pret Arielu, atkārtoja zvērestu un lūdza viņas atbildi.

- Jā, - viņa klusi noteica.

- Gredzenu, lūdzu.

Džastins izņēma to no sudraba brokāta vestes kabatas un pasniedza vikāram. Sveču liesmās brīnišķīgie safīri spīdēja kā zila uguns; briljanti mirdzēja kā tīrs balts ledus. Ariela pārsteigta lūkojās uz gredzenu, jo nekad agrāk neko tik burvīgu nebija redzējusi.

- Šis gredzens lai ir kā apliecinājums, ka jūs pildīsiet ar zvērestu apstiprināto solījumu. Milord, vai jūs zvērat?

Un atkal Džastins atbildēja:

-Jā.

- Varat uzvilkt gredzenu līgavai pirksta.

Vikārs atdeva to Džastinam, un viņš to uzslidināja Arielas kreisās rokas pirkstam. Tas šķita vēss un mazliet par smagu, taču ne traucējošs. Tas vienkārši bija tik neticami skaists, ka Arielai kaklā sakāpa asaru kamols.

Kur tas radies? Džastinam taču nebija laika to iegādāties. Droši vien Klejs atvedis no Londonas. Savādi, kā gan viņš varējis izvēlēties gredzenu, kas tik ļoti piemērots tieši viņai.

Atkal atskanēja vikāra balss:

- Tā kā tu, Džastin Ros, un tu, Ariela Samersa, esat labprātīgi devušies šai laulībā un esat to apliecinājuši ar doto solījumu šo ļaužu priekšā, es Dieva Tēva, Dieva Dēla un Svētā Gara vārdā pasludinu jūs par vīru un sievu. Ko Dievs savienojis, cilvēks nevar šķirt.

Viņš pasmaidīja.

- Varat noskūpstīt savu līgavu, milord.

Bet Džastins jau bija pieliecies un piespiedis savas lūpas Arielas mutei. Viņa skūpsts bija maigi juteklisks un nedcami saudzējošs, taču tajā jautās arī neparasta kaisle, kas lika Arielai nodrebēt. Nedēļām ilgi viņa bija piespiedusi sevi aizmirst šos kairos skūpstus, viņa slaido, muskuļoto augumu, glītās rokas ar garajiem pirkstiem, kas tik glāsmaini slīdēja pār viņas jutīgo ādu. Nu šīs atmiņas atgriezās ar tādu spēku kā ārā trakojošā vētra.

Pēkšņi viņu pārņēma trauksme, bažas par nākomi, par to, kas notiks tālāk, taču Ariela atgaiņāja tās. Viņa palūkojās pulkstenī, kas atradās uz kamīna marmora malas, atsauca atmiņā labsajūtu, kas agrāk bija viņu pārņēmusi šajās rokās, un domāja, cik bezgalīgas šķitīs stundas, iekams viņi varēs doties augšstāvā un atkal nodoties mīlai.

- Apsveicu, - pieliecies noskūpstīt viņu uz vaiga, teica Kleitons Hārkorts. - Vēlu jums abiem laimes.

- Paldies.

Klejs uzsita Džastinam uz pleca.

- Tātad tev tomēr pietika prāta beidzot viņu apprecēt. Es jau sāku uztraukties.

- Domāju, tā ari būtu labāk, taču lēdija izrādījās pietiekami vieglprātīga un piekrita.

Klejs klusi ieķiķinājās. Bija acīmredzams, ka viņš priecājas par drauga laimi, turklāt viņš atzinīgi novērtēja sievieti, ko Džastins bija izvēlējies. Arielai bija patīkami apzināties, ka viņas vīra labākais draugs viņu laipni uzņēmis.

Tad pie viņiem, plati smaidīdams un atklādams tukšumu, kur drīzumā vajadzētu parādīties zobam, pieskrēja mazais Tomass.

- Vai tagad tu esi precējies, tēvoci Džastin?

Džastins pasmaidīja, pacēla zēnu uz rokām un

piespieda sev pie krūtīm.

- Tā vien izskatās. Mēs ar Arielu apprecējāmies, un tas nozīmē, ka viņa tagad ir lēdija Grevila. Tagad viņa ir tava krustmāte.

- Mana krustmāte?

- Tieši tā. Kopš šodienas tev viņa būs jāsauc par krustmāti Arielu.

Zēns kautrīgi caur pieri palūkojās uz Arielu.

- Krustmāte Ariela?

Ariela pasmaidīja, jo viņai patika šis zēns.

- Man nekad nav bijis tik maza radinieka. Domāju, ka man ļoti patiks būt par krustmāti.

Tomass priecīgi iesmējās un ar vienu roku apķēra Džastina kaklu.

- Man arī, krustmāte Ariela.

Arvien vairāk un vairāk priecādamās par jauno lomu, Ariela nolūkojās, kā Džastins nolika zēnu atpakaļ uz kājām.

- Vai tu negribētu ieiet blakus istabā un paņemt kaut ko ēdamu? - viņš teica. - Man šķiet, es tur redzēju dažas ābolu kūkas, un tās izskatījās patiešām gardas.

Caur durvīm varēja redzēt, ka blakus istabā ar baltu drānu klātais galds vai lūza no neskaitāmajiem sudraba šķīvjiem: tur bija sulīgi zoss eskalopi, cepta jēra gaļa, omāri ar kariju, fazāna pīrāgs, tvaicētu dārzeņu kaudzes, kā arī burvīgi deserta ēdieni - brīnišķīgs šokolādes krēms, apetītlīgs mandeļu pudiņš, olu krēms, konservēti augļi un, protams, ābolu kūkas.

Pašā vidū sudraba svečturi dega baltas bišu vaska sveces, līdzās bija nolikti porcelāna šķīvji ar sudraba maliņu.

Zēns aizskrēja, un Ariela pamanīja, ka viņiem tuvojas vēl kāds cilvēks. Viņas laipnais smaids izzuda un mute izkalta, jo tā bija Barbara Taunsenda. Rokās viņai bija glāze šampanieša, bet viņas elegantās zīda kleitas svārki drīzāk atgādināja vilni, ko aiz sevis atstāj kuģis. Apstājusies pie viņiem, Barbara savilka muti viltīgā smaidā.

- Domāju, ka arī man jāapsveic laimīgais pāris. Jāatzīstas, ka necerēju sagaidīt šo dienu. Interesanti, ko teiktu tēvs, ja zinātu, ka viņa dēls apprecējis šo...

- Es tavā vietā apdomātu, ko teikt, - brīdināja Džastins, kam, šķiet, bija apnicis piedalīties māsas cietsirdīgajās spēlītēs.

Ariela nevilšus pievirzījās tuvāk Džastinam, un viņš kā sargādams aplika viņai roku.

- Es tikai domāju, ko gan teiktu tēvs, ja zinātu, ka viņa rentnieka meita kļuvusi par Grevilas grāfieni.

Ariela nesaprata, kā Barbara bija uzzinājusi viņas pagātni, taču bija skaidrs, ka šī sieviete prot sagādāt pārsteigumus.

- Zinot, cik ļoti viņš rūpējās par savas dzimtas turpināšanu, domāju, ka viņš daudz vairāk uzmanības veltītu tam, ka es esmu viņa mantinieks, nekā tam, vai manis izvēlētā sieva atbilst viņa meitas priekšstatiem.

Barbara, veltījusi abiem neizprotamu skatienu, iemalkoja šampanieti.

- Varbūt tev taisnība. Tēvam allaž daudz vairāk rūpēja jauniņās skaistulītes nekā laba audzināšana.

Ariela nobālēja. Džastins par šo piezīmi nelikās ne zinis, tomēr viņa sejas muskuļi ietrīcējās. Parādījās kalpotājs, kas nesa sudraba paplāti ar kristāla glāzēm, un Barbara nozuda daudz labākas kompānijas meklējumos, atstājot Arielu un Džastinu citu viesu rokās.

- Vēlies glāzi šampanieša? - piedāvāja Džastins. - Domāju, ka mums abiem nepieciešams mazliet atslābināties.

Ariela vienkārši pamāja. Viņai bija jāapslāpē arvien pieaugošais nemiers.

- Paldies.

Viņa paņēma glāzi un iemalkoja no tās, un mēle sajuta šampanieša burbulīšu sprēgāšanu. Ariela juta, ka Džastins nenovērš no viņas acis, taču tās rūpīgi slēpa to, ko viņš patlaban domāja.

- Tu acīmredzami ar kaut ko neesi mierā, - viņš teica. - Ja uztraucies par šo nakti, nevajag.

Arielai iekņudējās pakrūtē.

- Šo nakti?

- Cik noprotu, šo nedēļu laikā tava attieksme pret mani ir ievērojami mainījusies. Mēs esam precējušies. Tā kā esmu tavs vīrs, tev būs... zināmi pienākumi. Bet es nevēlos tevi piespiest, iekams tu tam neesi gatava.

Glāze Arielas rokā notrīcēja, mazliet izšļakstot šampanieti.

- Bet es domāju...

Šķita, ka viņas sirds tūdaļ mitēsies pukstēt.

- Es domāju, ka tu ilgojies pēc manis, Džastin.

Tajā pašā mirklī viņa skatiens mainījās - acis kļuva

debesu pelēkas un tajās jautās tādas ilgas, kas, šķiet, tūdaļ apdedzinās.

- Es ilgojos pēc tevis, Ariela. Ikreiz, kad aizveru acis, atceros, cik tu biji skaista, kad kaila gulēji man līdzās; cik jauki bija skūpstīt tavas daiļās krūtis; cik saspringts kaisles mirkļos bija tavs augums. Bet es nevēlos tev lūgt ko tādu, kam tu vēl neesi gatava.

Ariela stāvēja un juta, kā Džastina vārdos sprēgā uguns, ka gaiss kļūst biezs un mutuļo ar gandrīz vai taustāmu spēku.

- Tu esi mans vīrs, - viņa izdzirdēja pati sevi sakām, - šī ir mūsu kāzu nakts. Esmu gatava izpildīt sievas pienākumus.

Alkas Džastina acīs pamazām izplēnēja, un tās piepildīja skumjas.

- Varbūt ar laiku tu būsi gatava kam vairāk - ne tikai pienākumam. Varbūt tu atcerēsies, kas mūs savulaik vienoja. Varbūt pienāks laiks, kad ari tu ilgosies pēc manis.

Tad Džastins pagriezās un aizgāja, bet Ariela pēkšņi jutās pilnīgi viena. Viņa bija melojusi - muļķīgi melojusi. Viņa jau tagad visu atcerējās, viņa jau tagad ilgojās pēc viņa. Lai ko Džastins juta pret viņu, lai kas viņus gaidītu nākotnē, viņa alka pēc šī vīrieša. Vērojot, kā viņš stāv istabas otrā galā un sarunājas ar Kleitonu Hārkortu, viņas sirds sāka pukstēt straujāk, bet pakrūtē kņudēja.

Tērpies baložpelēkās biksēs, kas ļāva nojaust viņa muskuļotās kājas, un tumši zilā frakā, kas uzsvēra viņa platos plecus, Džastins izskatījās spēcīgs, vīrišķīgs un neticami pievilcīgs. Viņš bija slaids, stiprs un neatvairāms. Tas bija viņas vīrs un, lai gan nemīlēja, tomēr kāroja pēc viņas.

Un ari Ariela alka pēc viņa.

Sī bija viņu kāzu nakts. Bērnībā viņa bija sapņojusi par to. Tagad, būdama sieviete, viņa zināja, kādu baudu var atnest nakts, ja līdzās ir īstais vīrietis. Viņa bija apprecējusi Džastinu un riskēja atkal viņā iemīlēties. Tagad viņa ilgojās, kaut viņš atnāktu, kaut viņi atkal būtu tuvi. Prāts brīdināja uzmanīties, bet augums alka kaisles tāpat kā agrāk.

Ariela aizgaiņāja šaubas. Džastins bija viņas vīrs. Viņa metīs lepnumu pie malas un izstāstīs patiesību. Viņa vēl mirkli vēroja Džastinu, pūlēdamās pārliecināt pati sevi, ka rīkosies pareizi. Ej tagad, iekšējā balss mudināja, iekams vēl neesi zaudējusi drosmi.

Sveču gaismā šķita, ka briljanta kaklasaites adata aicinoši mirkšķina rīkoties. Lai iedrošinātu sevi, viņa iemalkoja šampanieti, tad uz tuvējā galda nolika glāzi un devās pie Džastina. Viņš pagriezās, un viņa acīs Ariela ieraudzīja to pašu kaismīgo izsalkumu, kādu bija tajās redzējusi jau agrāk. Taču mirdzums pazuda - tikpat ātri kā parādījies.

- Atvainojiet, - saprotoši pasmaidīja Klejs. - Pēkšņi sajutu, cik ļoti esmu izsalcis.

Viņš piemiedza ar aci un devās prom, atstādams abus divatā.

Ariela, lai nomierinātos, dziļi ievilka elpu un pievērsās savam vīram.

- Gribu tev kaut ko pateikt. Kaut ko, ko neiedrošinājos teikt agrāk. Tagad es to vēlos - pirms neesmu zaudējusi drosmi.

Džastins nolika malā tikko skarto šampanieša glāzi un pievērsās Arielai.

- Tad jau labāk tiešām pasaki to tagad.

Ariela samitrināja lūpas, taču vārdi pār lūpām nāca smagāk, nekā viņa bija iedomājusies.

- Agrāk... Kad mēs apspriedām mūsu kāzu nakti... Es runāju par pienākumu. Es biju uztraukusies, baidījos atzīt patiesību. Man vajadzēja runāt nevis par pienākumu, bet par alkām. Es neesmu aizmirsusi naktis, ko pavadījām kopā. Nekad netiku tās aizmirsusi. Džastin, es tik ļoti šajās šausmīgajās nedēļās pēc tevis ilgojos, es tik ļoti gribēju, lai tu mīlētu mani. Šonakt mums būs īsta kāzu nakts... Ja vien arī tu to vēlies.

Viņa acīs kaut kas iekvēlojās, iemirdzējās gluži tikpat spoži kā ārā zibens. Viņa acis kaislē satumsa. Kad Džastins pieliecās un pacēla viņu rokās, Arielai aizrāvās elpa.

- Ko... Ko tu dari?

- Nesu savu sievu uz gultu.

Gariem, noteiktiem soļiem Džastins devās uz durvju pusi, un kalpotāji viņa priekšā pamuka kā žurkas uz visām pusēm.

- Viņa taču pati teica, ka tieši tur viņa vēlētos atrasties. Un dievs ir liecinieks, ka arī es to vēlos.

Ariela apvija rokas Džastina kaklam un pār plecu, tumši pietvīkdama, raudzījās jauniņo kalpotāju zinīgajos smīnos. Viņa izdzirdēja arī Kleja Hārkorta aizsmakušos smieklus un redzēja Barbaras Taunsendas dusmās piesarkušo seju.

Džastins vienkārši nelikās par to ne zinis.

- Bet kā tad vikārs un viņa sieva? - satraukta iejautājās Ariela, kad Džastins cauri hallei nesa viņu uz kāpņu pusi. - Un tavs draugs misters Hārkorts?

- Galdi ir tik bagātīgi klāti, ka šaubos, vai vikārs un viņa sieva vispār pamanīs, ka esam pazuduši. Un Klejs mūs noteikti sapratis.

Kāpdams pa diviem pakāpieniem, Džastins devās uz savām istabām. Pagriezis sudraba rokturi, viņš ar plecu atgrūda durvis un ienesa Arielu istabā. Durvis aizvērās.

- Turklāt, - iedams garām marmora galdiem uz guļamistabu, viņš turpināja, - man ir sasodīti vienalga, ko viņi domā. Es gribu mīlēties ar tevi. Un, tā kā ari tu to vēlies, es tieši tā arī rīkošos.

Šie vārdi lika Arielai uztraukumā nodrebēt. Pēkšņi viņu pārņēma nedrošība, bailes vēlreiz kļūdīties. Viņa apņēmīgi atvairīja šis izjūtas. Aizvērusi acis, viņa cieši apskāva Džastinu.

Vētra pieņēmās spēkā. Vējš gaudodams drebināja logus un tricināja sveču liesmas. Džastins lēnām nolika Arielu uz kājām. Viņa juta, cik Džastins ir uzbudināts, un viņas pakrūtē radās līdzīgas alkas. Šķita, ka gaiss istabā sprakšķ, - it kā viņi stāvētu lietū un vējā kādas aizvēsturiskas kraujas malā.

Ariela palūkojās uz Džastinu un nespēja vairs novērst acu. Viņa bija šī vīrieša sieva un ilgojās pēc tuvības ar viņu. Alka pēc viņa. Lai gan klusi prātā iezagās ari bailes par nākotni. Ar katru pieskārienu, ar katru izčukstēto vārdu viņa piederēja šim vīrietim arvien vairāk, un arvien vairāk mīlēja viņu. Viņa apzinājās, cik tas ir bīstami, apzinājās, cik nopietnu soli spērusi. Apzinājās, ka, pilnībā atdodot viņam savu miesu, viņa riskēja atdot ari dvēseli.

Džastins maigi pieskārās viņas vaigam, ar pirkstu lēni pārvilka viņas zoda līnijai.

- Ariela, - viņš mīļi čukstēja.

Ielūkojies viņas acis, Džastins pieliecās, noskūpstīja viņu - sākumā pavisam viegli, tad jau arvien prasīgāk.

Tad jau tie bija kaismīgi, uzstājīgi, alkaini skūpsti, kas Arielas vēderā radīja pazīstamo karstuma vilni. Viņa pavēra lūpas, un Džastina karstā mēle ielauzās viņas mutē. Skūpsts, ko Ariela sniedza pretim, bija vēl karstāks, pārdrošāks, prasīgāks, - vienlaikus tas arī aizslaucīja visas bailes. Nu tas bija viņas vīrs, viņas mīļākais. Viņi piederēja viens otram. Rīt bailes atgriezīsies, bet tagad ne, ne šonakt.

Aizslidinājusi rokas aiz Džastina frakas atlokiem, Ariela novilka to. Tad viņa neveikli mēģināja attaisīt skaisto kaklasaites adatu, beidzot tā padevās, tad viņa atraisīja kravates mezglu un noņēma to. Tad viņa atpogāja kreklu, kas atklāja spēcīgus muskuļus un tumšās, melniem, sprogainiem matiņiem klātās krūtis.

Džastins atkal viņu maigi un kaislīgi noskūpstīja, tad vienu pēc otras izņēma no viņas matiem adatas. Gaišās zeltainās cirtas atrisa pāri Arielas pleciem. Pagriezis sievieti ar muguru pret sevi, Džastins pacēla smago matu vilni sāņus un noskūpstīja slaido kaklu, tad atbrīvoja Arielu no zilās samta kleitas. Pēc mirkļa viņa jau bija kaila. Tad viņš atkal sāka Arielu skūpstīt.

Viņa rokas slīdēja pāri Arielas pleciem un krūtīm. Viņa lūpas viegli kā tauriņš skāra Arielas muti, tad skūpsti kļuva arvien kaismīgāki. Ariela bija iedomājusies, ka Džastins steigsies, ka ilgi apslāpētā kaisle neļaus vilcināties. Pretēji gaidītajam, Džastins aprāvās, pagrieza Arielu pret sevi, pacēla augšup un apsēdināja uz gultas malas. Vēlreiz noskūpstījis, viņš nolika Arielu uz muguras un pats iekārtojās starp viņas kājām.

Ariela bija iedomājusies, ka Džastins nekavējoties atpogās bikses un ielauzīsies viņā - un tieši to viņa pati arī vēlējās. Taču brīdī, kad viņa jau sniedza vīrietim pretim savu augumu, Džastins vienkārši papurināja galvu.

- Mēs nesteigsimies. Kāzu naktī noteikti ne. Tagad tu esi mana, un es esmu nolēmis tevi lolot tā, kā man to jau sen būtu vajadzējis.

Tas bija tik mīļi teikts, ka bridi, kad Džastins atkal maigi un kaislīgi noskūpstīja viņu, Ariela nejautāja, ko viņš ar to bija gribējis teikt. Tad viņš sāka lēnām uzbudināt Arielu, ar lūpām skardams viņas kaklu, ar mēli kairinādams plecus un krūšu galiņus, kas tūdaļ saspringa. Viņš ar muti pieplaka tiem un kaismīgi sūca.

Kad Džastina lūpas slīdēja zemāk, Ariela izlieca muguru, skūpsti pārklāja viņas vēderu, kairināja nabu, pārslīdēja gurniem, tad pievērsās gaišajiem matiņiem vēdera lejasdaļā.

Kad Džastina mute pieskārās visjutīgākajai auguma daļai un pieplaka tai, Arielai aizrāvās elpa.

- Džastin! - viņa, iekozdama apakšlūpā un ar pirkstiem iekrampējusies vīrieša tumšajos matos, iekliedzās. - Ak, dievs!

Ariela gribēja apturēt viņu, jo tā rīkoties noteikti bija grēks, tomēr bauda bija daudz spēcīgāka par vārdiem.

Viņas pirksti iecirtās Džastina plecos. Tie sajuta satina kreklu, un Ariela attapās, ka viņš vēl joprojām ir apģērbies, bet viņa - pilnīgi kaila. Šī aina šķita tik satraucoša, tik jutekliska, ka viņa tūdaļ kļuva mitra. Džastins ar rokām satvēra Arielas gurnus, lai pavirzītu tos sev tuvāk. Viņas augums kaislē drebēja, un Ariela izdzirdēja pati savus kunkstienus. Džastina pleci pavirzīja viņas kājas vēl platāk, un viņa mute vēl dziļāk un noteiktāk pieplaka Arielai.

Bauda pieņēmās spēkā, tā kļuva gandrīz vai neciešama. Karstuma viļņi viens pēc otra pāršalca viņas augumam. Viņas āda uzbudinājumā dega kā ugunīs. Elpa, izlauzusies no krūtīm, gandrīz vai applaucēja viņas muti. Viņa satraukti mētājās gultā, izlieca muguru un lūdzās pēc apmierinājuma, ko Džastins viņai varētu sniegt.

Tas nāca ar tik pārsteidzošu spēku, ar tādu saldkaislu, gluži vai iznīcinošu karstuma vilni, ka viņa spēja vien čukstēt Džastina vārdu. Kad viņš pārliecās viņai pāri un noskūpstīja uz lūpām, Ariela raudāja - asaras ritēja pāri vaigiem.

Džastins atstāja Arielu vienu tikai tik ilgi, kamēr viņš atbrīvojās no drēbēm, tad atkal apgūlās līdzās viņai. Sākumā Džastins vienkārši turēja Arielu savās skavās un cieši spieda sev klāt. Viņa uzbudinātais augums lika sevi manīt, un Ariela saprata, ko viņam nozīmē nezaudēt paškontroli.

Džastina miesas kvēle un uzbudinājums pārņēma arī Arielu. Viņa pieskārās Džastina vaigam, tad pieliecās un noskūpstīja to, viņas mēle ieslīdēja vīrieša mutē, liekot saspringt viņa muskuļiem. Klusi ievaidējies, Džastins atbildēja skūpstam, un Arielu atkal pārņēma satraukums.

Aiz loga uzplaiksnīja zibens, kas izgaismoja istabu un alkas Džastina acīs. Pērkona grāvieni satricināja logus. Tajā brīdī Ariela atradās zem Džastina, un vīrieša slaidais, garais augums slējās pāri viņai. Džastins ar celi iepleta viņas kājas un jau nākamajā mirklī, pilnīgi zaudēdams paškontroli, ar spēcīgu triecienu ieguva viņu.

Ariela bija iedomājusies, ka viņš steigsies, ka alkas neļaus ilgāk kavēties. Tomēr viņš uzņēma lēnu ritmu, un Ariela, izliekusi muguru, ar kājām apķēra vīrieša augumu, tādējādi pavērdama ceļu brīvākām kustībām. Kaisle un alkas pieņēmās spēkā. Sasniegusi baudas kulmināciju, Ariela iekliedzās, Džastins viņai pēc pāris mirkļiem pievienojās - viņa augums drebēja, saspringa un pulsēja.

Pēc tam viņi apskāvušies gulēja līdzās viens otram, viņu ķermeņi vēl bija mikli no sviedriem. Es mīlu tevi, Ariela klusībā domāja, taču skaļi neko neteica. Bailes bija atgriezušās daudz agrāk, nekā viņa bija cerējusi, un tās neļāva izrunāt ne vārda. Viņa klusi gulēja līdzās Džasti-nam, klausījās pērkona dunā un vēja svilpienos un domāja par nākotni.

Viņa jau agrāk bija tā jutusies - pilnībā uzticējusies Džastinam tieši tāpat kā tagad. Pēc tam viņa tika izmesta uz ielas bez naudas un pajumtes, ar sīkās drumslās salauztu sirdi. Un cik viegli viņam izdevās panākt, ka viņa to aizmirst! Ariela neveiksmīgi pūlējās izlikties, ka nekas nav noticis. Velti - te viņa gulēja līdzās Džastinam un domāja par pārdzīvotajām sāpēm un nodevību. Domāja par to, cik liela muļķe bijusi, atkal uzticēdamās viņam.

Ariela juta, ka Džastins sakāstas un paceļas uz elkoņa. Acis - tumšas kā nakts aiz loga - lēni slīdēja pāri viņas sejai. Ariela zināja, ka Džastins pamanījis bailes viņas skatienā. Jutis tās pat mīlēšanās laikā. Tas bija redzams viņa sejas izteiksmē un dzirdams garajā, dziļajā nopūtā, kas izlauzās no viņa krūtīm.

- Mums droši vien būtu bijis labāk nogaidīt, - mazliet atrāvies no Arielas, noteica Džastins. - Tu gribēji mani, bet tu baidies man uzticēties. Tas lasāms tavā sejā.

Ariela aplaizīja lūpas, papurināja galvu un pūlējās savaldīt asaras.

- Piedod. Ar laiku...

Pēkšņi Džastins ar panteras veiklību izlēca no gultas un piegāja pie loga. Zibens šautra apspīdēja viņa kailo augumu, slaido kāju un vēdera muskuļus.

- Ar laiku... jā. Tagad mēs esam precējušies. Mums būs pietiekami daudz laika.

Džastins tikai dažus mirkļus nostāvēja pie loga, taču šķita, ka pagājušas vairākas stundas, tad viņš pagriezās un devās atpakaļ uz gultu. Pievilcis Arielu sev tuvāk, viņš to noskūpstīja, taču pat nemēģināja viņai pieskarties un vairs nesāka mīlēties.

Divdesmit pirmā nodaļa

Laiks bija tikpat nemīlīgs, ceļi pārāk dubļaini, lai dotos izbraucienā, tomēr vikārs un viņa sieva devās nogurdinošajā ceļojumā atpakaļ uz ciemam.

Noguris un satraucies par notikumiem kāzu naktī, Džastins kāpa lejā pa kāpnēm. Austrumu salonā viņš satikās ar Kleju, kas izskatījās daudz laimīgāks nekā viņš.

- Nu, kā redzams, tu esi izturējis šo nakti, - kamīna priekšā sēdēdams krēslā, kura roku balstam pāri bija pārlikta avīze, un plati smaidīdams, teica Klejs. - Kā jūtas tikko apprecējies vīrietis?

Džastins drūmi paskatījās uz draugu.

- Patiesību sakot, nezinu.

Klejs sarauca kafijas brūnās uzacis.

- Paradīzē jau sākušās problēmas?

- Man nevajadzēja mīlēties ar viņu. Pēc visa, kas noticis, tas bija vienkārši par agru.

Klejs piecēlās un devās tuvāk draugam, bet apstājās pie grebtās koši sarkanās vāzes.

- Varbūt tev taisnība. Viss notika tik ātri, Ariela acīmredzot ir pārāk samulsusi. Viņa ir gudra meitene. Viņa ātri aptvers 1iem būtību.

Klejs paņēma rokās vāzi un nopētīja tās sarežģītos grebumus.

- Starp cim, - viņš it kā nevilšus ierunājās, tomēr Džastinam šķita, ka drauga izskats liecināja par saspringumu, - šorīt ieradās tavas sievas draudzene Kasandra

Ventvorta. Acīmredzot viņa tikko atgriezusies no kontinenta. Domāju, ka tu pazīsti viņas tēvu.

- Ieradusies lēdija Kasandra?

Klejs pamāja.

- Ieradusies pavisam nesen.

- Es pazīstu lordu Stoktonu. Mums bijuši kopīgi darījumi.

Viņš patiešām pazina šo vikontu - Kasandras Ventvortas tēvu. Reiz vikonts bija izteicis neapmierinātību ar meitas untumiem, bet citā reizē slavējis viņas skaistumu un stāstījis Džastinam, ka drīz meita būs precību gados.

Džastins nebija īsti pārliecināts, vai vīrs meklēja padomu vai arī cerēja ieinteresēt iespējamo līgavaini.

- Meiteni es ne reizes neesmu saticis, - viņš teica, - bet Ariela bieži par viņu runā. Kā viņa uzzinājusi, ka esam šeit?

- Spriežot pēc tā, ko viņa stāstīja tavai māsai, viņa izlasījusi avīzē, ka lords Grevils precas. Domāju, ka viņa ar Arielu jau agrāk apspriedusi jūsu attiecības. Mis Ventvorta visu sapratusi, devusies uz Brūkstrītas māju, piespiedusi kalpotāju pateikt, kurp jūs esat devušies, un braukusi šurp.

Džastins šķita ieinteresēts. Noulzs nekādā gadījumā nebija tas, kuru viegli iebiedēt - katrā ziņā tas neizdotos tādam meitēnam.

- Kur viņa ir tagad?

- Augšstāvā, istabā, kuru tava māsa negribīgi atļāvusi viņai ierādīt. Barbara bija ļoti neapmierināta, ka jāuzņem vēl viena viešņa, taču Kasandra neatkāpās.

Kleja lūpās iezagās smaids, kas vēstīja par prieku.

- Viņa ir diezgan nepiekāpīga meiča.

Džastins tikko novaldīja smaidu.

- Tādā gadījumā es labāk pasaukšu savu sievu. Arielai šī meitene acīmredzami patīk. Viņa priecāsies, uzzinot, ka atbraukusi Kasandra.

Taču tad Džastins atcerējās, ka viņas ne vienmēr bijušas draudzenes, - par to Ariela bija rakstījusi kādā vēstulē:

Šodien skolā ieradās jauniņā. Viņu sauc Kasandra Ventvorta. Viņa ir vikonta jaunākā meita - bagāta un šausmīgi izlutināta. Zvēru, ka viņa savu degunu uzslējusi tik augstu gaisā, ka jābrīnās, ka tajā neieskrien mušas. Man viņa neko daudz nepatīk, un es viņai arī ne.

Gadu gaitā šis izjūtas mainījušās. Ariela reiz bija stāstījusi, ka Kita Ventvorta ir viņas vienīgā īstā draudzene, vienīgā, kam viņa patiešām var uzticēties.

Sī doma neizgāja Džastinam no prāta. Ariela gan varēja būt viņa sieva, taču viņa bija zaudējusi pat to niecīgo uzticības devu, ko agrāk bija izjutusi. Ariela viņam neuzticējās. Un viņš nebija pārliecināts, ka jebkad varēs to atjaunot.

- Kā noprotu, tu jau esi paēdis, - domādams, ka kaut ko derētu ieēst, lai gan apetītes nebija, Džasdns teica Klejam.

- Jā, bet tas bija pirms vairākām stundām.

Iedomājies, ka varētu izdzert vismaz tasīti melnas

stipras kafijas, Džastins atvēra durvis, un pa tām kā viesulis iedrāzās sīka sarkanmate. Kita Ventvorta bija acīmredzami skaista un slaida, viņai bija mirdzošas zaļas acis un kārdinošs augums. Viņa lūkojās uz Kleju - vai drīzāk garām viņam - un meklēja Arielu. Neatradusi viņu, Kasandra neapmierināta pievērsās Džastinam.

- Kā noprotu, lords Grevils.

- Tieši tā, un jūs, šķiet, esat lēdija Kasandra Ventvorta.

- Jā, - viņa palūkojās Džastinam sejā, - kur viņa ir? Ko jūs ar viņu esat izdarījis?

Džastins varētu gan izstāstīt, ka darījis pašas intīmākās lietas un alkst to darīt atkal. Pūlēdamies nezaudēt paškontroli, Džastins savaldījās.

- Mana sieva vēl joprojām ir gultā.

Un viņš nespēja noturēties, nepiebildis:

- Galu galā tā bija mūsu kāzu nakts.

Kitas vaigos ielija sārtums, taču viņa nenovērsās.

- Es vēlētos viņu satikt. Es gribētu pati savām acīm pārliecināties, ka ar viņu viss kārtībā.

Džastinu pārņēma neapmierinātības vilnis.

- Varu jums apzvērēt, ka mana sieva ir pie labas veselības. Bet, lai jūs nomierinātu, iešu paraudzīties, vai viņa jau ir pamodusies, un jūs pati pārliecināsieties, ka ar viņu viss kārtībā.

Kasandra mirkli cieši raudzījās Džastinā, tad viegli pamāja ar galvu. Džastins izgāja hallē un pavēlēja kalpotājam, lai nodod Silvijai ziņu, ka ieradusies lēdija Kasandra. Tad Džastins atgriezās dzīvojamajā istabā.

Telpā valdīja pilnīgs klusums - Klejs stāvēja kā sastindzis, bet Kitas zods bija kareivīgi izsliets.

- Esmu aizmirsis savus mājas saimnieka pienākumus, -laipni ierunājās Džastins, mēģinādams izklaidēt abus kaprīzos viesus un vienlaikus pūlēdamies uzminēt, kādēļ viņi tā izturas. - Man taču jūs jā iepazīstina. Lēdija Kasandra, atļausiet jūs iepazīstināt ar manu labāko draugu...

- Tas nav nepieciešams, - viņa skarbi pārtrauca. - Mēs ar misteru Hārkortu jau esam tikušies.

Džastins izbrīnā sarauca pieri.

- Tiešām?

Džastinam šķita interesanti, ka Klejs ne reizes nebija par to stāstījis.

Kasandra veltīja viņa draugam nosodošu skatienu.

- Pagājušajā otrdienā misters Hārkorts bija ielūgts vakariņās mūsu pilsētas mājā, - viņa visžēlīgi pasmaidīja. - Vēlāk es atklāju, ka manam tēvam labpatiktu, ka mēs kļūtu par pāri. Es, protams, darīju galu šim smieklīgajam nodomam.

- Tiešām? - stiepdams vārdus, izsaucās Klejs, un viņa sejā iezagās draudīga izteiksme. - Man gan tāds iespaids neradās. īpaši tad, kad mans nerāmais sencis, viņa augstība Ratmūras hercogs ieminējās - turklāt ne reizi vien, - cik laimīgs es būtu, ja piekristu laulībām ar jums.

Kasandra pagriezās pret Kleju.

- Ko jūs teicāt?

- Hercogs un vikonts acīmredzot to uzskata par labu veikalu, jo viņiem jau bijuši kopīgi finansu darījumi.

- Jūs melojat.

- Patiesību sakot, ir vēl daži citi minējumi. Piemēram, otrreiz apprecējies, jūsu tēvs vēlētos atbrīvoties no izlutinātās, niķīgās jaunākās meitas, savukārt manējais tiktu vaļā no nevērtīgā dēla.

Iestājās klusums, bija dzirdama tikai Kasandras straujā elpa. Klejs bija sevi nosaucis par nevērtīgu. Sis vārds diez vai atbilda Klejam, taču Džastins saprata, ka draugs vēlējās, lai tēvs tieši tā par viņu domā - galu galā Kieja tēvs, tāpat kā viņa nu jau aizgājušais sencis, bija atteicies atzīt savu vecāko dēlu. Ar Džastina palīdzību Klejs hercoga maksāto iespaidīgo kabatas naudu un azartspēlēs laimēto summiņu bija pārvērtis par pieklājīgu kapitālu, par kuru viņš nevienam netika stāstījis.

Džastins pievērsās meitenei. Viņa dusmojās, lūpas sakniebtas, bet acīs vīdēja sāpes, it kā Kleja vārdos būtu izskanējusi patiesība.

Neviens neteica ne vārda. Klejs stāvēja, sakodis zobus, bet Kita drūmi raudzījās sāņus.

Tad atvērās durvis, un pa tām iesteidzās Ariela. Ieraudzījusi draudzeni, viņa priecīgi pasmaidīja. Arī Kasandra laimīga iesmējās un atplestām rokām steidzās pretī Arielai.

Abas meitenes, plati smaidīdamas un slaucīdamas laimes asaras, apskāvās.

- Es tik ļoti priecājos tevi redzēt! - teica Ariela. - Tomēr izstāsti, kā tu mani atradi?

Kasandra atkārtoja to pašu, ko jau bija stāstījis Klejs, izlaižot tikai daļu par Noulza un acīmredzot arī Barbaras iebiedēšanu.

- Tu jau acīmredzot iepazinies ar manu vīru, -ierunājās Ariela, taču pat nepalūkojās uz Džastinu.

Kasandra mazliet stīvi pamāja ar galvu.

-Jā.

- Un ar misteru Harkortu?

Meitenes acis atkal sadrūma.

- Mēs jau agrāk bijām pazīstami.

Ariela uztvēra Kleja nikno skatienu, un Džastins apjauta, ka sievas prātu nodarbina domas par šāda naidīguma cēloņiem. Nelikdamies ne zinis par Kleja skarbo skatienu un Kitas nicinošo izteiksmi, Ariela satvēra draudzenes roku.

- Kungi, ja jūs neiebilstat, tad mēs labprāt jūs atstātu. Mēs diezgan sen neesam tikušās. Mums daudz kas pārrunājams.

Abi vīrieši piekrītoši pamāja, lai gan Džastins pamanīja, cik Klejs ir satraukts.

Ariela vēl vilcinādamās uzsmaidīja Džastinam, tad pievērsās Kasandrai.

- Mirstu, kā man gribas uzzināt, kā tev klājās Itālijā, -vedinādama draudzeni uz durvju pusi, viņa teica.

Kita veltīja Džastinam vēl vienu pētījošu skatienu.

- Un man šķiet, ka arī tev būs daudz kas stāstāms.

Džastins iedomājās, ka būs gan. Viņš nespēja iedomāties, ko Kasandra Ventvorta teiks par vīrieti, kas viņas labāko draudzeni aizsūtījis uz cietumu.

Ariela apsēdās pretī Kasandrai nelielajā, saulainajā viesistabā, pa kuras logiem bija redzams dārzs un kas, kā bija teicis Perkinss, bija iepriekšējās lēdijas Grevilas iemīļotākā istaba. Mērija Rosa mēdza ieslēgties jaukajā salonā, lai, kā iedomājās Ariela, aizbēgtu no sava vīra - cilvēka, kas atklāti plātījās par saviem sakariem ar jaunākām sievietēm.

Istaba bija iekārtota dzeltenos un krēmkrāsas toņos, tā bija mazāk grezna nekā pārējās telpas mājā un ģimene to reti izmantoja, lai gan tā bija kļuvusi arī par Arielas mīļāko istabu.

- Jāsaka, ka tas vīrietis patiešām ir pievilcīgs, - ērti iekārtojusies uz dīvāna pie kamīna, teica Kasandra. - Zinot visu, kas par lordu Grevilu stāstīts, biju iedomājusies, ka viņš līdzināsies cilvēkēdājam.

Arielas roka, turot porcelāna tējkannu, nodrebēja, jo viņa atminējās to rītu, kad Džastins bija viņu izdzinis no mājas. Vai viņš bija tas rūpīgais vīrietis, kāds viņš ikdienā šķita, vai arī tas bezsirdis, kas viņu bija izmantojis un bez sirdsapziņas pārmetumiem patriecis?

Ariela ciešāk satvēra tējkannas osu un turpināja liet tēju.

- Džastinam dzīvē bijuši grūti laiki. Lai izdzīvotu, viņš sevi piespiedis izlikties par skarbu vīru, taču es zinu, cik maigs viņš var būt.

Viņa nolika tējkannu uz paplātes.

- Viņu nav viegli izprast. Pat es vēl īsti neesmu pārliecināta, kāds viņš patiesībā ir.

- Tad kādēļ tu viņu apprecēji?

Ariela, domādama, kā lai to izskaidro, jo pati īsti nezināja atbildi, papurināja galvu. Viņa apsēdās līdzās Kitai un sāka stāstīt, kas pa šo laiku noticis, vērodama, ka draudzenes acis ar katru dzirdēto vārdu kļuva arvien platākas.

- Es zinu, ar ko riskēju. Bet es mīlu viņu, Kita, un neticu, ka jebkad spētu iemīlēt tādu vīrieti, par kādu viņš reizēm izliekas.

Ariela turpināja stāstu, pavēstot visu, kas noticis kopš Kasandras aizbraukšanas uz Itāliju - ieskaitot satikšanos ar Horviku, šausmu pilnajām dienām Ņūgeitā un to, cik varonīgi rīkojās Džastins, viņu izglābjot.

- Viņš atnāca man pakaļ, Kita. Es nezinu, kas ar mani būtu noticis, ja viņš neatnāktu.

- Ak, kaut es būtu bijusi tev līdzās! Tu būtu atnākusi pie manis, un nekas tāds nebūtu noticis.

- Varbūt. Un tomēr, tas, šķiet, vienkārši bija liktenis. Esmu Džastina sieva. Nevaru teikt, ka nožēloju to.

Viņai nebija žēl. Pagaidām ne. Vienkārši viņa bija šausmīgi, briesmīgi nobijusies.

- Tu saki, ka mīli viņu. Vai arī viņš tevi mīl?

Ariela lūkojās uz tasīti un apakštasīti savā plaukstā.

-Nē.

Ariela nebija pamanījusi, ka trauki viņas rokā atrodas bīstamā leņķī, bet Kasandra uzmanīgi tos paņēma un nolika uz galda.

- Varbūt tu maldies, - viņa klusi teica. - Ja Grevils tevi nemīl, kādēļ apņēma tevi par sievu? Tev taču nebija ne pūra, ne titula. Viņš no šīm laulībām neko neiegūtu.

Ariela pacēla acis. Filips bija teicis, ka Džastins nekad nedara neko, ja nevar no tā gūt labumu.

- Viņam vajadzīgs mantinieks. Domāju, ka tas ir īstais iemesls.

- Tas vīrietis ir neciešami pievilcīgs un bagāts kā velns - tā mēdz teikt mans tēvs. Neskaitāmas sievietes būtu laimīgas, ja varētu apprecēties ar viņu un dzemdēt viņam bērnu.

Ariela nopūtās.

- Es viņam šķietu pievilcīga. Varbūt tādēļ viņš tā rīkojās.

- Pievilcīga? Tu gribi teikt, ka viņš vēlas tevi gultā? -drūmi iejautājās Kasandra.

Ariela pietvīka. Jā, viņš to vēlas. Vismaz pagājušajā naktī. Taču Džastins bija pamanījis arī viņas nedrošību, vilcināšanos un otrreiz viņi vairs nemīlējās.

- Viņš ir mans vīrs. Es arī pēc viņa alkstu. Ak, Kita, trūkst vārdu, lai izstāstītu, ko jūtu, kad mēs esam kopā.

Kasandra klusēja, tomēr izskatījās mazliet apjuķusi. Ariela arī tagad vēlējās izdibināt, vai Kitas pagātnē noticis kaut kas tāds, par ko viņa nekad nebija stāstījusi.

Kasandra pieliecās un satvēra Arielas roku.

- Ar laiku viss nokārtosies. Tev tam jātic, Ariela.

- Gribētos ticēt. Viss vienkārši ir tik neskaidrs.

Tomēr klusībā viņai gribējās zināt, kā gan viss nokārtosies. Viņa mīlēja vīrieti, kas neatbildēja ar to pašu. Kā jau Kita bija teikusi, Džastins bija ārkārtīgi pievilcīgs vīrietis. Klejs bija apstiprinājis, ka daudzas sievietes viņu uzskatīja par skaistu. Tā kā viņus nesaistīja mīlestība, agri vai vēlu viņš sāks garlaikoties. Vai viņš iegādāsies mīļāko, kā to dara lielākā daļa precēto vīriešu?

Iedomājoties, ka Džastins varētu mīlēties ar citu sievieti, Ariela sajuta pieaugošu nelabumu.

Viņu mocīja šaubas un šausmīgas bailes par nākotni. Tas bija satraukums, kurā dalīties viņa nevarēja pat ar labāko draudzeni.

Piespiedusi sevi pasmaidīt, Ariela nolēma mainīt sarunas tematu.

- Bet tagad... izstāsti par sevi un Kleitonu Hārkortu. No tā, cik naidīgi tu uz viņu paskatījies, es nopratu, ka viņš nav tavs labākais paziņa.

Ariela cerēja, ka Kita to noliegs. Viņai negribējās domāt, ka viņas un Džastina labākie draugi tik acīmredzami neieredzētu viens otru.

- Cik noprotu, viņš ir lorda Grevila labākais draugs, tomēr, Ariela, šis vīrietis ir viens no Londonas bēdīgi slavenākajiem meitu medniekiem. Viņš pārgulējis ar pusi augstākās sabiedrības dāmu, bet otru pusi cenšas pierunāt likties ar viņu gultā. Viņš ir iedomīgs un slikti audzināts. Viņš ir rupjš, nepieklājīgs un...

- Un lieliska izskata vīrietis. Klejs ir gandrīz tikpat slaids kā Džastins. Viņam ir labs augums, un lielākoties viņš ir diezgan jauks. Vai tu gribi teikt, ka viņš tev nešķiet pievilcīgs?

- Pievilcīgs? Man riebjas uz viņu pat paskatīties. Nespēju iedomāties, kā tēvam varēja ienākt prātā mūs saprecināt.

Ariela klausījās, kā Kita pavēstīja par vikonta pūliņiem panākt abu saderināšanos un to, ko Klejs bija teicis Austrumu salonā.

- Viņš bija cietsirdīgs un nicīgs.

Kasandra pacēla acis - tās bija pilnas asaru.

- Un viss, ko viņš teica, bija patiesība.

- Ak, Kita, - Ariela apskāva draudzeni. - Tēvs tevi noteikti mīl. Varbūt viņš domā, ka Klejs būtu ļoti labs vīrs.

- Viņš vienkārši grib tikt no manis vaļā, kā jau to teica Hārkorts.

- Es nedomāju, ka Klejs spēj būt cietsirdīgs. No tā, ko tu man izstāstīji, es nopratu, ka tu laulības ar viņu uzskati par smieklīgu iedomu. Varbūt tu vienkārši aizvainoji viņu.

Kita notrausa asaras.

- Tas cilvēks ir bezjūtīgs. Viņš ir patmīlīgs un... ikreiz, kad viņš uz mani paskatās, viņa acīs jaušama plēsoņa iekāre.

Ariela sāka smieties.

- Uz mani gan viņš nekad tā nav skatījies. Varbūt tev vajadzētu justies glaimotai.

- Bet es tāda nejūtos. Un es nekādā gadījumā nevēlos ar viņu precēties. Patiesību sakot, es ne ar vienu nevēlos precēties.

Ariela neatbildēja. Viņa zināja, ka reiz Kasandra būs spiesta iziet pie vīra. Tā aristokrātu sabiedrībā pieņemts, un īpaši tas attiecināms uz sievietēm. Ariela bija spilgts piemērs tam, kas notiek ar sievieti, ja viņa šai vīriešu valdītajā pasaulē mēģina dzīvot patstāvīgi.

Šī doma vedināja viņu atpakaļ realitātē. Viņa bija precējusies, un viņas dzīve bija tāda vīrieša rokās, ko viņa vēl nebija izpratusi. Kas ar viņu notiks? Ko nesīs nākotne? Ariela palūkojās uz draudzeni, kas arī bija kļuvusi domīga.

Kāda nākotne viņas abas sagaida?

Pēc divām dienām Kasandra atgriezās Ix>ndonā, bet Klejs Hārkorts viņai sekoja tās pašas dienas pēcpusdienā. Ariela viņu aizbraukšanu vēroja ar dalītām jūtām. Viņa vēlējās pavadīt laiku kopā ar cilvēku, kas nu bija viņas vīrs, taču līdz ar Kasandras aizbraukšanu viņai vairs nebija draudzenes, kam uzticēties. Ariela domāja par Kitas rūpju mākto seju un mēģināja uzminēt, vai lords Stoktons turpinās nopūlēties, lai izdotu meitu pie vīra; viņa arī domāja, vai Klejs Hārkorts vēlētos apņemt šādu sievu.

Ariela šaubījās. Abi diez vai spētu nesastrīdējušies ilgi uzturēties vienā istabā.

To iedomājusies, Ariela nopūtās. Klejs ļoti labi zināja Kitas raksturu. Arēji viņa šķita izlutināta un untumaina, un nebija šaubu, ka viņa bija ari pārāk pārgalvīga. Lielākoties viņa rīkojās pēc sava prāta, un neviens, pat viņas tēvs, necentās meiteni ierobežot. Kita jau vairākkārt bija nonākusi kraujas malā. Nebija nekāds brīnums, ka tēvs vēlējās viņu beidzot nodot drošās vīra rokās.

Tomēr aiz šīs bravūras Kasandra Ventvorta slēpa vientuļu un mīlestības alkstošu dvēseli. Ariela klusībā lūdzās, kaut Kasandra satiktu vīrieti, kas viņai šo mīlestību spētu dot.

To pašu viņa lūdza arī sev.

Raudzīdamās ārā pa dzeltenā salona logu, viņa izdzirdēja tuvojošos soļus un pagriezusies ieraudzīja, ka durvīs stāv Džastins.

- Es zināju, ka atradīšu tevi šeit.

Viņa smaids bija laipns, taču skatiens nenosakāms un domas - neizdibināmas.

Ariela piespieda sevi pasmaidīt.

- Gribēju mazliet palasīt. Kasandra iedeva man grāmatu - kādu misis Redklifas gotisko romānu. Vēlējies ar mani aprunāties?

- Man ir jaunumi. Mana vecmāmiņa atrakstījusi vēstuli. Noulzs to iedevis Džonatanam, kas to atveda kopā ar darījumu dokumentiem, kas man jāizskata.

- Tava vecmāmiņa? Cik jauki!

- Viņa man raksta katru gadu šajā laikā. Viņa allaž rīko Ziemassvētku mielastu. Viņa raksta, ka cer uz manu ierašanos. Viņa vēl par tevi neko nezina. Es viņai aizrakstīšu un, protams, pateikšos par uzaicinājumu.

Ariela piecēlās no dīvāna.

- Bet, Džastin, mums jābrauc. Tev nav daudz ģimenes locekļu, bet man tādu nav vispār. Un man tik ļoti gribētos ar viņu iepazīties.

Džastins palūkojās uz vēstuli.

- Pēdējos gados jau biju apņēmies aizbraukt, taču allaž kaut kas atgadījās. Nedomāju, ka viņa patiesi vēlas mani redzēt. Man ir daži attāli brālēni, kas viņu noteikti apciemos, turklāt vecmāmiņa vienmēr gribējusi dzīvot viena - vecā akmens mājā kopā ar tiem dažiem kalpotājiem, kam viņa to atļāva.

- Kad tu viņu pēdējo reizi apciemoji?

- Kad vēl biju zēns. Es viņai, protams, sūtu naudu, un mēs pāris reizes gadā sarakstāmies. Domāju, ka nu viņa jau ir krietni gados.

- Lūdzu, saki, ka mēs brauksim. Ģimenes saites taču ir tik svarīgas, turklāt viņa noteikti pēc tevis ilgojas.

Džastins ilgi vilcinājās ar atbildi, tādēļ Ariela jau nolēma, ka viņš atteiks.

- Lai notiek, - viņš beidzot noteica. - Ja tu tik ļoti vēlies, mēs brauksim.

Ariela pasmaidīja - viņai bija patīkami apzināties, ka Džastins vēlējies viņu iepriecināt. Viņš to saprata un pievērsās Arielai - viņa acis bija pavisam tumšas, un tajās jautās kaut kas nenosakāms.

- Man allaž paticis tavs smaids, - viņš maigi ierunājās. - Tas mani spēj sasildīt kā uguns ziemā.

Ariela pārsteigta vērās Džastinā, jo nebija domājusi, ka viņš spēj pateikt ko tādu; vienlaikus viņu valdzināja Džastina skarbais, melnīgsnējais izskats, un Arielai gribējās noskūpstīt vīru, pieskarties viņam, taču viņa zināja, ka tā būtu kļūda.

It kā būtu nolasījis viņas domas, Džastins atkal sadrūma, un viņa seju klāja jau pierastā maska. Klauvējiens pie durvīm paglāba abus no neveikla klusuma.

- Piedodiet, ka traucēju, milord, - teica kalpotājs, - bet ieradies jūsu advokāts misters Vipls.

Džastins tikai pamāja ar galvu.

- Ievediet viņu darbistabā. Pasakiet, ka drīz būšu klāt.

- Jā, milord.

Perkinss devās izpildīt grāfa rīkojumu, bet Džastins atkal pievērsās Arielai.

- Tiksimies pie vakariņu galda, - viegli palocījies, teica Džastins.

Ariela nolūkojās, kā viņš aiziet, un pakrūtē viņai iekņudējās. Viņu atkal pārņēma sen iepazītās cerības. Viņa arvien vairāk uzticējās šim vīrietim, taču līdz ar to vairāk arī riskēja.

Ariela lūdzās visiem svētajiem, kaut šī nebūtu viņas lielākā kļūda.

Filips Mārlins nepacietīgi soļoja kamīna priekšā kādā Kokkrovas tavernas guļamistabā virs staļļa. Taverna atradās krustcelēs netālu no Ēhērstas ciema, un no tās viegli bija sasniegt gan Grevilholu, gan Londonu. Barbara bija to izvēlējusies ne tikai izvietojuma, bet arī saimnieka Hārlija Rīda uzticamības dēļ.

Filips bija ieradies divas stundas agrāk un nu kļuva arvien nepacietīgāks. Viņš, tikko saņēmis Barbaras vēstuli, steigšus bija devies ceļā. Viņš neprātīgi vēlējās apspriest plānus, ko viņi tikko bija ieskicējuši.

Un savādi, viņam kvēli gribējās satikt Barbaru.

Viegli soļi kāpnēs vēstīja, ka viņa ieradusies. Filips piegāja pie durvīm un atvēra tās. Barbara ienāca un noņēma kažokādas apmetņa kapuci.

Viņa seju nopētīja divas valdzinošas pelēkas acis, kam, šķita, piemīt sitiena spēks. Kad Barbara pasmaidīja, Filips atminējās šo maigo sarkano lūpu sniegto baudu, pien-baltās ādas garšu, un viņa cirkšņos ieplūda karstuma vilnis.

- Barbara...

Sis vārds palika virmojam gaisā, kamēr viņa atraisīja apmetņa auklu un nometa apmetni uz krēsla. Jau nākamajā mirklī viņa atradās Filipa skavās un viņas lūpas piespiedās vīrieša mutei, kairinādamas to tā, kā tas nebija izdevies nevienai citai sievietei.

- Es tik ļoti ilgojos pēc tevis, - alkaini atbildēdams skūpstam, viņš teica.

- Filip, dārgais.

Barbaras lūpas vēlreiz pieplaka Filipa mutei. Viņam gribējās noraut sievietei drēbes, nolikt viņu šaurajā gultā un bez žēlastības ielauzties viņā. Filips alka sajust, kā viņa miesā iecērtas Barbaras nagi, bet zobi iekožas pleca muskuļos, liekot viņam vienlaikus izjust sāpes un baudu.

- Mums jāaprunājas, - viņa nočukstēja, ar mēli kairinādama Filipa auss gliemežnīcu, tad atkal skūpstīdama viņu. - Man jāzina, kā pildās mūsu plāni.

Bet Filips vairs neklausījās. Viņš virzīja Barbaru atmuguriski tik ilgi, kamēr viņas kājas skāra gultas malu un viņa apsēdās. Filips nogūlās viņai virsū un, atbalstījies uz elkoņa, pacēla rubīnsarkanās samta kleitas malu; pieskāries viņas visjutīgākajai vietiņai, Filips izdzirdēja sievietes straujo ieelpu. Pirms viņš bija paspējis likt lietā savus pirkstus, Barbara satvēra viņa roku.

- Vēl ne, dārgais, - viņa iemurrājās. - Es tev sniegšu, ko vēlies, bet tev jāpaciešas. Tā būs labāk... Tu zini, ka tā būs.

Viņa cirkšņus atkal pārņēma karstuma vilnis. Parasti viņš noteica, kas darāms, viņš darīja, ko vēlējās. Barbara to nepieļautu. Viņa vienkārši piecēlās un atteicās pakļauties. Viņa bija tik skaista un neparasta, un gandrīz tikpat nežēlīga kā Filips.

Barbara bija daudz satriecošāka sieviete nekā tās, ko viņš līdz šim bija iepazinis, un viņš darītu visu, lai iepriecinātu to.

- Vai tu jau visu nokārtoji? - uzmanīgi pētot Filipa seju, jautāja Barbara.

- Esmu ievācis informāciju, uzsācis šo to. Kad tas būs galā, mums būs viss, ko vēlamies, - un atlikušo dzīvi pavadīsim kopā.

-Jā...

Barbara piegaja klāt Filipam, ar pirkstiem sabužināja viņa zeltainos matus un kaislīgi noskūpstīja viņa lūpas.

- Palīdzi man noģērbties, - viņa čukstēja.

Filips tūdaļ paklausīja un noliecās, lai novilktu sievietei kurpes. Viņas kājas bija slaidas un pa logu ieplūstošajā mēness gaismā šķita bālas. Tad viņš pabāza roku zem kleitas, noglāstīja lielu un slidināja to tālāk līdz vietai, kur zem ceļa beidzās baltais zīds.

- Tagad noņem prievītes un novelc zeķes.

Filipa augums kaislē saspringa. Viņš labprāt paklausīja, noritināja krēmkrāsas zeķi un gandrīz paklupa, kad pieliecās, lai noskūpstītu viņas kāju pirkstus. Lēni, sprīdi pa sprīdim atkailinādama savu miesu, kairinādama viņu, Barbara atbrīvojās no apģērba.

- Kādēļ tu man nepievienojies? - izģērbusies viņa jautāja.

Filipa uzbudinājums pieauga. Viņš steigšus nometa

drēbes. Viņš juta ciešo pelēko acu skatienu, kas kā mērinstruments nenovērsās no viņa vēdera lejasdaļas. Tad viņa devās uz gultu.

- Nāc pie manis, dārgais.

Iepletusi kājas, Barbara pasmaidīja, un Filips gaidās nodrebēja. Ilgodamies ielauzties viņā, Filips nepacietībā steidzās pie Barbaras.

- Tu esi pārliecināts, ka viss kārtībā? - viņa čukstēja, noliekdama Filipa augumu sev pāri.

- Tici man, es nelikšu tev vilties.

Viņš uzspieda skūpstu Barbaras kaklam, tad lēni virzījās lejup.

- Es nepieļaušu, ka mums abiem nāktos vilties.

Viņš juta, ka Barbaras pirksti bužina viņa matus.

- Zinu, dārgais, zinu.

Roka uz viņa galvas virzīja to zemāk, bez vārdiem pavēlot sniegt baudījumu. Filips pakļāvās - viņa augums alkās smeldza, taču viņš jutās apmierināts, jo bija pārliecināts, ka tūdaļ Barbara darīs galu šīm ciešanām.

Domājot par Barbaras vārdiem un Grevila iznīcināšanas plāniem, Filipa augums saspringa vēl vairāk - viņš labprāt iztēlojās sava ienaidnieka bojāeju.

Pēc tās viņš ilgojās vēl vairāk nekā pēc baudas, ko viņam drīz sniegs Barbara.

Divdesmit otra nodaļa

Novembris tuvojās beigām. Barbara pārsteidzoši labvēlīgi uztvēra Džastina paziņojumu uzturēties Grevilholā ari nākamajās brīvdienās.

- Tiklīdz atgriezīsimies pilsētā, sāksies baumas, - viņš teica māsai. - Es nevēlos padarīt savu sievu par ļauno mēļu intereses objektu. Pēc mēneša vai diviem, kad Klejs būs paguvis visiem atgādināt par Horvika nekrietno raksturu, bet Kasandra pavēstījusi par laulībām, pārējais jau būs aizmirsies.

Ariela zināja, ka draugi rīkosies tieši tā - darīs visu, lai viņa varētu atgriezties sabiedrībā. Viņi bija īsti un uzticami draugi. Viņa cerēja, ka reiz pienāks diena, kad viņi spēs novērtēt viens otru.

Tikmēr dzīve kopā ar Džastinu kļuva arvien saspīlētāka. Bija neiespējami nepamanīt kaisli, ko viņš vairs nemēģināja slēpt; tā bija jaušama ikreiz, kad viņš palūkojās uz Arielu. Un tomēr viņš vairs nenāca uz viņas guļamistabu.

Tas bija kā lāsts.

Un arī atelpas brīdis.

Vēl tikai mazliet, Ariela mēģināja sev iestāstīt. Viņai bija jāizprot Džastins, jāpārliecinās, ka viņam var uzticēties. Tādēļ viņa sargās sevi, cik ilgi vien iespējams.

Dienas ritēja. Tuvojās svētki, un Ariela sāka gatavot dāvanu Džastina vecmāmiņai. Tovakar atgriezies no izjādes uz ciemu, viņš atrada Arielu bibliotēkā ar papīru un šķērēm rokās.

- Piedod, ka atgriezos tik vēlu, - novilcis žaketi un nevērīgi nometis to uz krēsla, viņš noguris teica. - Ceru, ka tu paēdi vakariņas.

- Patiesību sakot, iedomājos, ka mēs varētu pavakariņot kopā... pēc tam, kad būsim beiguši.

Džastins izbrīnā sarauca uzacis.

- Un kas tad mums būtu jāpabeidz?

Ariela drošinoši pasmaidīja.

- Mēs pagatavosim siluetu, ko tu man reiz atļāvi izgriezt. Tā būs brīnišķīga dāvana tavai vecmāmiņai.

Džastina sejā parādījās savāda izteiksme. Ariela varēja apzvērēt, ka tas bija satraukums.

- Lūdzu, - viņa ķircinājās, kad Džastins vēl joprojām vilcinājās, - apsolu, ka tas nesāpēs. Tu reiz teici, ka varēšu izgriezt tavu siluetu, un es turu tevi pie vārda.

Palūkojies apkārt, Džastins pamanīja, ka Ariela jau sagatavojusi sveci, papīru un molbertu, un viņš piekāpīgi nopūtās.

- Man laikam būs jāpaciešas neēdušam, kamēr tu būsi beigusi savu mākslas darbu.

Ariela iesmējās.

- Domāju, ka nekas nenotiks, ja mēs vispirms paēdīsim, ja jau tu esi tik izbadējies.

Džastina pelēkās acis mazliet satumsa.

- Es esmu izbadējies, Ariela, - viņš klusi ierunājās. - Bet nav vainojams ēdiena trūkums.

Ariela neatbildēja, bet pakrūtē kaut kas iekņudējās. Viņa mēģināja atgriezties pie iesāktās sarunas, pūlēdamās runāt bezrūpīgi.

- Tātad vakariņas vai siluets, milord?

Ne viens, ne otrs, vēstīja Džastina skatiens, tomēr viņš paklausīgi apsēdās krēslā, ko Ariela bija nolikusi līdzās svecei, un viņam bija tik nelaimīga sejas izteiksme, ka Ariela ar pūlēm novaldīja smieklus.

- Uzreiz tā vajadzēja, - viņš noburkšķēja. - Tāpat redzams, ka tu neatlaidīsies.

- Tieši tā, milord.

Iedegusi sveci, Ariela ķērās pie darba un, skatīdamās ēnā, ko radīja svece, izgrieza profilu. Rit viņa to pabeigs līdz galam. Pēc tam viņa to pārzīmēs uz cietāka papīra un ar zelta krāsu mazliet izcels vaibstus. Ciemā dzīvoja kāds meistars, kas lieliski prata izgatavot rāmīšus.

Ariela bija iegrimusi darbā un nelikās manām apģērba čaukstoņu, kad Džastins nemierīgi grozījās krēslā. Pabeigusi viņa nopētīja izgriezto attēlu, apbrīnodama spēcīgos, vīrišķīgos vaibstus, ar pirkstiem noglāstīdama tos un ilgodamās, kaut varētu pieskarties viņa sejai arī īstenībā.

Papurinājusi galvu, viņa, būdama pārliecināta, ka Džas-tina vecmāmiņai patiks rezultāts, atkal pievērsās darbam.

Ariela kvēli vēlējās, kaut vecīgā sieviete priecātos par ilgi gaidīto atkalredzēšanos ar mazdēlu. Klusībā viņa cerēja, ka kundzei patiks arī sieva, ko Džastins izvēlējies.

Bija novembra pašas beigas. Kleja vēstule pienāca, kad Džastins bija precējies mazāk nekā desmit dienas. Raktuvēs, ko viņi nopirka, bija radušās finansu problēmas. Vēstulē, ko Džastins lasīja darbistabā, Klejs atvainojās, ka traucē tik drīz pēc kāzām, tomēr bija nepieciešama Džastina klātbūtne Londonā - ja vien viņš vēl joprojām vēlējās piedalīties darījumā.

Džastins nolamājās. Viņš negribēja braukt prom, vismaz tagad ne. Lai gan naktis bez Arielas šķita kā elles mocības un dienas likās bezgalīgas, tomēr viņš bija pārliecināts, ka pamazām tuvojas mērķim. Dažkārt Ariela lūkojās viņā bez pēdējā laikā tik ierastās piesardzības.

Džastins pūlējās, lai šādu brīžu būtu vairāk. Viņš bija nolēmis atkarot Arielas uzticību, lai ko tas arī prasītu. Tomēr situācija raktuvēs arī bija nopietna. Tagad, kad viņi ar Kleju bija īpašnieki, viņi bija atbildīgi par cilvēkiem, kas strādāja raktuvēs. Džastins pirms īpašuma iegādes bija rūpīgi visu izpētījis un jau noskaidrojis, kādi uzlabojumi nepieciešami, lai uzlabotu strādājošo apstākļus. Darbs jau bija sācies. Džastins vēlējās, kaut tas ātrāk būtu pabeigts.

Drošākas raktuves nozīmēja mazāku iespējamību, ka sāksies nogruvumi, kas izmaksāja pārāk dārgi. Pēc kāda laika peļņa pieaugs. Džastinu neuztrauca tas, ka dučiem, pat simtiem strādnieku varētu zaudēt dzīvību pārāk nedrošās raktuvēs. Viņš rūpējās par naudu - vismaz centās sev to iestāstīt.

Kleja vēstule pauda vajadzību rīkoties nekavējoties, tādēļ viņš pavēlēja apseglot zirgu, bet pēc tam devās uzmeklēt Arielu. Viņš to atrada mazajā salonā, kur Ariela turpināja veidot portretu, uzmanīgi ar zelta krāsu iezīmēdama vaibstus. Džastins uz mirkli apstājās durvīs, lai novērotu sievu, - viņam patika nopietnā sejas izteiksme un mēles galiņš, kas vīdēja mutes kaktiņā, kamēr viņa strādāja. Arielas lūpas bija pavērtas - tās bija tikpat sārtas un mitras kā viņas mēle.

Džastins juta, kā saspringst viņa augums. Viņš piespieda sevi savaldīties.

Tad Ariela pacēla acis un apburoši pasmaidīja.

- Nedzirdēju, kā tu ienāci.

Džastins tuvojās viņai un atbildēja smaidam.

- Tu strādāji. Izskatās, ka drīz būsi pabeigusi.

- Gandrīz. Man vēl tas jāierāmē.

Džastins pamāja. Viņa domas atkal pievērsās gaidāmajam braucienam, lai gan viņam negribējās doties prom.

- Ir kas noticis. Man uz pāris dienām jāatgriežas Londonā.

- Darījumi?

Ariela nolika otu un noslaucīja rokas priekšautā, kas bija uzsiets virs pelēkās vilnas kleitas.

- Raktuves, ko mēs ar Kleju iegādājāmies. Jādodas uz banku, vajadzīga nauda strādnieku darba apstākļu uzlabošanai.

- Cik ilgi tu būsi prom?

- Pāris dienu. Došos prom, tiklīdz būs sagatavota ceļojumu soma.

Arielas sejas izteiksme mainījās, tajā iezagās nedrošība.

- Kaut tev nebūtu jābrauc prom.

Džastins ar roku pieskārās viņas zodam.

- Es arī to vēlētos.

Tomēr viņam bija jādodas ceļā, un, jo drīzāk viņš aizbrauks, jo drīzāk atgriezīsies.

- Es droši vien nevaru tev braukt līdzi?

Džastins jau bija apsvēris šo iespēju, tomēr kaisle pret viņu, ko viņš nemitīgi izjuta, lika atturēties to darīt, turklāt ceļi bija dubļaini, bet debesis apmākušās un drūmas.

- Ja braukšu viens, ātrāk būšu galā. Turklāt laiks var kļūt vēl nemīlīgāks. Tev labāk palikt šeit.

Ariela novērsās.

- Varbūt tev taisnība. Tuvojas Ziemassvētki. Man jāpabeidz dāvanas gatavošana.

- Pavadīsi mani?

Ariela pamāja un, satvērusi Džastina elkoni, devās viņam līdzi hallē, tad pagaidīja, kamēr viņš uzkāpa augšstāvā. Pēc dažām minūtēm viņš atgriezās, nesdams ceļasomu un apmetni. Ariela pieturēja to, sakārtoja ap vīra pleciem un sasēja lenti ap kaklu.

Džastins apskāva viņas vidukli un pievilka sev klāt.

- Man tevis pietrūks.

- Tiešām?

Pieliecies Džastins uzspieda skūpstu viņas lūpām.

- Es atgriezīšos, cik ātri vien iespējams.

Pagriezies viņš devās uz durvju pusi, kur jau gaidīja

zirgs. Un pirmo reizi mūžā viņš apsvēra, vai darījumi patiešām bija svarīgāki par visu pārējo.

Ariela sēdēja darbistabā, noliekusies pār spožo mahagonijkoka rakstāmgaldu, uz kura atradās nepabeigts darbs. Kopš viņu ierašanās Džastins šo istabu bija pārvērtis par savējo. īpaši tas nevienu netraucēja. Barbara gandrīz nemaz neizmantoja šo tumšo, koka paneļiem klāto, vīrietim atbilstošāko istabu. Viņa neinteresējās par darījumiem.

Savukārt Ariela interesējās, un šais dažās dienās, kamēr Džastins bija prom, viņa neatlaidīgi strādāja. Atskaites, piedāvājumi ieguldīt naudu, virsgrāmatas - šo milzīgo dokumentu kaudzi vajadzēja pārskatīt. Ariela pietiekami daudz bija palīdzējusi Džastinam, lai pati zinātu, kas darāms, tādēļ tagad, kad Džastina nebija, viņa iegāja darbistabā un sāka strādāt.

Kā allaž, viņa ātri iegrima darbā, jo viņai patika rēķināt, risināt matemātiskus uzdevumus, kas viņas vīram prasītu vairākas stundas laika.

Viņas nrs. Viņa tikko bija sākusi par Džastinu tā domāt. Un viņai tas patika. Kopš laulībām Džastins allaž bija atbalstījis viņu - par tādu vīru varēja sapņot katra sieviete.

Ja tā turpināsies, varbūt, kā bija teikusi Kita, ar laiku viss nokārtosies.

Ariela ķērās pie nākamās skaitļu rindas, bet tad izdzirdēja nočaukstam zīdu un pacēla galvu. Durvīs stāvēja Barbara Taunsenda, un viņas seju rotāja pašapmierināts smaids.

- Izskatās, ka viņš galu galā atradis tev pielietojumu.

Iegrūdusi rakstāmspalvu atpakaļ turētājā, Ariela

piecēlās kājās.

- Un ķo tas varētu nozīmēt?

Barbaras smaids kļuva vēl platāks.

- Bet, mīļā svaine, jūs esat precējušies mazāk nekā divas nedēļas, bet tavs vīrs jau devies uz Londonu. Šķiet, ka tu prasmīgāka esi citās jomās, nevis guļamistabā.

Arielas vaigos ielija karstuma vilnis.

- Manam vīram bija jādodas uz Londonu steidzamās darīšanās. Pēc pāris dienām viņš atgriezīsies.

- Tiešām?

Slaidā melnā uzacs līnija izbrīnā izliecās. Barbara paraustīja plecus.

- Var jau būt, ka viņš patiešām atgriezīsies. Pāris dienu padzīros kopā ar Kleitonu Hārkortu un apmierinās savas iekāres vismaz uz pāris nedēļām.

Ariela nobāla.

- Es tev neticu. Tu vienkārši gribi radīt Džastinam nepatikšanas. Kādēļ tu viņu tik ļoti neieredzi? Ko tādu viņš tev nodarījis?

- Ko viņš nodarījis? Viņš piedzima, un ar to pilnīgi pietiek. Viņš ir ārlaulības bērns, mana izvirtušā tēva un kādas viņa padauzas dēls. Turklāt viņš nozadzis mantojumu manam dēlam. Tomasam vajadzēja kļūt par grāfu Grevilu.

- Varbūt kādudien tā arī notiks.

- Tātad tu gribi teikt, ka negaidi bērnu no mana pusbrāļa?

- Vēl ne. Lai gan ceru, ka reiz tas notiks.

Barbara turpināja ļauni smīnēt.

- Var jau būt... Ja vien viņš nebūs izdāļājis savu vērtīgo sēklu pa visu Londonu.

- Viņš uz turieni devies darīšanās.

Barbara iesmējās.

- Tu taču neesi tik naiva. Viņš allaž mēdza ceļot no vienas gultas uz otru un gūt baudījumu no tā. Ak, viņš nemaz nav tāds kā Kleitons Hārkorts. Hārkortam nepieciešams vismaz ducis sieviešu, lai apmierinātu savu iekāri. Manam brālim vienā reizē pietiek ar vienu. Protams, tagad, kad viņš ir precējies, viņam būs jābūt mazliet piesardzīgākam.

- Tie ir meli.

- Tev būs jāpierod, manu meitenīt. Viņi visi ir vienādi. Tā vienkārši ir.

Ariela neatbildēja. Viņai trīcēja rokas. Viņas seja bija bāla un sastingusi. Barbara meloja. Viņa tikai gribēja radīt problēmas. Bet, ieskatījusies skarbajās Grevilu acīs, viņa saprata, ka Barbara Taunsenda ticēja katram vārdam, ko izrunāja. Viņa bija pārliecināta, ka Džastins ir neuzticīgs, - un ja jau māsa par to nešaubījās... Ak, dievs, varbūt tā bija taisnība.

Viņai kļuva nelabi. Ariela atslīga krēslā.

- Šķiet, tev vajadzētu iedzert tasi tējas, - mīlīgi ierunājās Barbara. - Pateikšu, lai Perkinss tev atnes krūzīti stipras tējas.

Un tad viņa, gurnus grozīdama, izgāja no istabas.

Ariela nolūkojās viņai pakaļ un juta, ka nelabums atgriežas. Viņai gribējās ticēt Džastinam, bet - dieva dēļ! -tas bija tik grūti izdarāms. Pēc kāzām viņš tikai vienu reizi bija atnācis uz viņas guļamistabu. Likās, ka viņš ilgojas pēc tuvības, tomēr pameta viņu un devās uz Londonu. Viņa nekad neaizmirsīs vārdus, ko Džastins izteica tajā rītā.

- Pagājušonakt mēs ar KLeitonu... mēs pavadījām laiku kādā jautrā kompānijā.

- Jautrā kompānijā? Tu taču nerunā par... par sievietēm?

- Piedod, dārgā, bet tu zināji, ka agri vai vēlu tā notiks. Tu tiešām biji ļoti laba,... taču vīrieša gaume mainās.

Ariela nodrebēja.

Vīrieša gaume mainās. Tā bija taisnība, to viņa zināja. Grāfs to pilnībā apliecināja.

Kad Džastins pēc divām dienām neatgriezās un nebija atsūtījis arī vēstuli, Ariela nodomāja, ka Barbarai bijusi taisnība.

Viņa nespēja gulēt. Nespēja strādāt. Apetīte bija pilnībā zudusi - kopā ar cerībām un sapņiem.

Nākamajā naktī Džastins atgriezās - lietū izmircis, slapjām drēbēm un trīcēdams no aukstuma, bet no apmetņa pilēja lietus lāses. Ariela, lai gan agrāk bija plānojusi vīru sagaidīt hallē, palika savā istabā. Viņa negribēja Džastinu redzēt. Viņai bija bail no tā, ko varētu izlasīt viņa acīs.

Viņai bija bail, ka rīkojusies vēl muļķīgāk nekā iepriekš, un, ja tā patiešām bija, viņas sirds to neizturēs.

Džastins novilka apmetni un pasniedza to Perkinsam, kurš, saraucis kuplās pelēkās uzacis, aiznesa pilošo apģērba gabalu. Cerēdams ieraudzīt gaidošo Arielu, Džastins palūkojās apkārt, taču noilgojušās sievas vietā viņam pretī steidzās mazais Tomass.

- Tēvocis Džastins!

Puisēns palēcās gaisā, un Džastins satvēra viņu, pacēla un turēja izstieptās rokās.

- Ak, dievs, tu kopš manas aizbraukšanas esi kļuvis par pāris kauliņiem smagāks.

Tomass priecīgi iesmējās, un Džastins nolika viņu uz kājām.

- Vai tu atvedi man dāvanu?

- Vai tu, kamēr es biju aizbraucis, labi uzvedies?

Smaids izzuda no puisēna sejas.

- Mamma teica, ka esmu bijis nejauks. Viņa lika man iet gulēt neēdušam vakariņas.

Tad viņš plati pasmaidīja, atklādams tukšumu, kurā vajadzētu būt zobam.

- Krustmāte Ariela man slepus atnesa jēra gaļas pīrāgu un ābolkūku, tikai nestāsti to mammai.

Džastins papliķēja pa zēna plecu.

- Es glabāšu tavu noslēpumu.

Iebāzis roku kabatā, viņš izvilka nelielu koka kuģīti, ko bija atvedis puisēnam no Londonas. Tas bija darināts no smalka tīkkoka, miniatūrās buras bija no balta audekla, bet takelāža - no melnas auklas.

- Cik tas skaists! - bijīgi satverdams kuģi, iesaucās Tomass.

- Nevis tas, bet tā. Par kuģiem allaž runā kā par sievietēm. Sī ir Mirabella. Redzi? Vārds ir uzrakstīts uz pakaļgala.

- Mirabella.

Tomass ar pirkstu pārvilka uzkrāsotajam vārdam.

- Tas patiešām ir skaists vārds, - piespiedis kuģi sev pie krūtīm, puisēns plati pasmaidīja. - Paldies, tēvoci Džastin.

- Lūdzu.

Džastins atkal palūkojās apkārt, meklēdams Arielu.

- Kur ir tava krustmāte? Vai neesi viņu redzējis?

- Viņa ir augšā, savā istabā. Nedomāju, ka viņa jūtas labi.

Džastins sarauca pieri. Viņš sabužināja puisēna tumšos matus un pagriezās uz kāpņu pusi, steigšus uzkāpa augšā, tad pieklauvēja un iegāja pa durvīm.

Ariela sēdēja kamīna priekšā un izšuva. Izdzirdējusi nācēju, viņa pacēla acis.

- Ariela, mīļā, vai ar tevi viss kārtībā? Tomass teica, ka tu nejūties labi.

Džastins piegāja pie Arielas un jau bija gatavs pacelt viņu savās rokās, tomēr kaut kas viņas acīs atturēja.

Ariela uzmanīgi nolika šuvekli. Džastinam šķita, ka viņa izskatās bāla.

- Ar mani viss ir kārtībā. Es... es nedzirdēju, ka tu atbrauci.

Kādēļ gan tas neizklausījās pēc patiesības? Un ja nu tie patiešām bija meli, kādēļ viņa to teica?

- Es traucos kā neprātīgs, lai tikai ātrāk būtu atpakaļ. Cerēju, ka varēšu atgriezties agrāk, taču tad bija jāsasauc sapulce, kurā arī man bija jāpiedalās. Vēl vairāk, dokumenti bankā vēl nebija sagatavoti parakstīšanai. Es negribēju braukt uz turieni vēlreiz, tādēļ nācās aizkavēties.

Ariela piecēlās un veltīja Džastinam smaidu, tomēr tas nebija tāds, kādu Džastins vēlējās redzēt. Tas pauda nedrošību.

- Vai tu esi pārliecināta, ka jūties labi?

- Es vienkārši esmu mazliet nogurusi. Mani moka galvassāpes. Domāju, ka agrāk došos gultā... tas ir, ja vien tev nav iebildumu.

Viņam bija iebildumi. Viņš nez kādēļ bija cerējis, ka Ariela būs noilgojusies pēc viņa. Ka atgriežoties viņš atradīs gaidošu - nevis nedrošu, nepārliecinātu sievu. Diemžēl tā nebija, un, ja Ariela patiešām bija slima, viņai nepieciešama atpūta un miers.

Džastins pūlējās izmocīt smaidu.

- Atpūties. No rīta tu jutīsies labāk.

Taču arī no rīta Ariela neizskatījās labāk, tādēļ Džastins atkal sāka uztraukties. Lielāko dienas daļu Ariela izvairījās no viņa, bet pie vakariņu galda šķita tik savāda, ka Džastias atstāja viņu mierā un devās uz darbistabu.

Viņš nespēja saprast, kas noticis viņa prombūtnes laikā, kas tagad Arielu bija tik ļoti attālinājis no viņa.

Dod viņai vēl mazliet laika, viņš sevi mierināja. Tomēr dziļi sirdī viņš sāka uztraukties, tas mazumiņš jūtu, kas Arielai reiz bijis pret viņu, nu pavisam izplēnējis un pazudis bez pēdām.

Decembris atnesa dzestrus vējus un aukstu 1iem. Lai gan laiks bija nemīlīgs, Ariela tikpat kā nesatikās ar savu vīru. Kopš viņa aizbraukšanas uz pilsētu Ariela izvairījās no palikšanas divatā ar Džastinu. Diemžēl šķita, ka viņam vienalga. Arielai bija bail iedomāties, ka Barbarai bijusi taisnība - ka Džastins devies uz Londonu, lai satiktos ar citu sievieti. Ticība šim vīrietim, ko viņa jau bija sākusi palēnām atgūt, atkal izplēnēja.

Laiku pa laikam viņiem tomēr nācās satikties. Piemēram, tovakar, kad Barbara paziņoja, ka rīkos Ziemassvētku balli, lai oficiāli nosvinētu sezonas sākumu. Barbara bija solījusi, ka tā nebūšot pārāk ekstravaganta, tikšot ielūgti tikai daži tuvākie draugi.

Sākumā Džastins iebilda, taču Barbara neatlaidās.

- Ielūgumi izsūtīti jau pirms vairākām nedēļām. Man pat prātā nebija ienācis, ka tu varētu nepiekrist. Mēs taču Grevilholā Ziemassvētku balles rīkojam katru gadu. Tā būtībā ir ģimenes tradīcija, - viņa tikko jaušami pasmaidīja. - Bet tu jau par to neko nezini, vai ne?

Džastins sakoda zobus, bet neatbildēja.

- Varbūt tā arī labāk, - kad Barbara bija aizgājusi, Džastins teica Arielai. - Agrāk vai vēlāk mums tik un tā būtu jāatgriežas sabiedrībā. Varbūt neliela ballīte pašu mājās varētu būt labs sākums.

Ņemot vērā viņu attiecības, Arielai nebija ne mazākā noskaņojuma izklaidēties, bet, kā jau Džastins bija teicis, -agrāk vai vēlāk tas tik un tā būtu jādara.

- Varbūt tev taisnība. Balle taču notiks pēc dažām dienām. Ja jau ielūgumi izsūtīti, nedomāju, ka mums ir iespējams to atcelt.

- Es arī ielūgšu dažus draugus, un mums būs cilvēki, uz kuriem varēsim paļauties.

Visi gatavojās ballei, taču Arielu tā maz interesēja. Džastins vēl joprojām nenāca uz viņas guļamistabu. Ja viņam nebūtu nevienas citas, viņš noteikti tagad būtu sācis meklēt tuvību.

Pienāca svētku vakars, un saspīlējums viņu attiecībās šķita pat sataustāms.

Ariela rūpīgi izvēlējās apģērbu - zeltīta zīda brokāta kleitu ar augstu vidukli. Tā bija burvīga, ap dziļo kakla izgriezumu rotājās balti briljanti, vēl vairāk izceļot viņas krūšu apaļumus. Tā bija kārdinoša kleita, un viņa to izvēlējās, lai tā palīdzētu uzturēt možu garu.

Kad Ariela, juzdama nervu saspringumu un nelabuma kamolu pakrūtē, nokāpa lejā, balle jau ritēja pilnā sparā. Viņa pārsteigta atklāja, ka vīrs viņu gaida. Kad Džastins pacēla acis, ar skatienu pārslīdēja brīnišķīgajai kleitai un uzspraustajiem gaišajiem matiem, viņa sejā parādījās mīļš smaids, un Arielas satraukums mazliet atkāpās. Viņa vairs tik ļoti netrīcēja un pat mēģināja pasmaidīt.

- Tu esi tik ļoti skaista, - noskūpstīdams Arielas roku, teica Džastins. - Mani apskaudīs ikviens vīrietis.

Arielas vaigos ielija sārtums, lai gan viņa bija pārliecināta, ka apskaudīs viņu. Slaidais, tumši pelēkās un burgundieša krāsas drēbēs tērpies, mirdzot briljanta kaklasaites adatai, Džastins šķita drūms un draudīgs, un neticami pievilcīgs.

Džastins pasmaidīja, piedāvāja Arielai elkoni, un viņi cauri hallei un augstajām divviru durvīm devās uz dzīvojamo istabu.

Barbaras solījums, ka šī būs neliela ballīte, izrādījās viltība: galerijā spēlēja orķestris, mēbeles bija iznestas, lai būtu vieta dejām, dzīvojamajā istabā bija iekārtota spēļu zāle un grezns uzkodu galds. Mājas dekorējumi bija sudraba un krēmkrāsā, gar kamīna malām vijās mūžzaļas virtenes, bet sudraba kārbās smaržoja baltās leduspuķes.

Mūzikas skaņas un cilvēku balsu murdoņa atjaunoja Arielas nervozitāti. Atceroties Horvika sacelto skandālu, grāfa Grevila steidzīgās kāzas ar apšaubāmas reputācijas sievieti, Ariela zināja, kā sabiedrība viņu uzņems. Ieejot dzīvojamajā istabā, Ariela atjauta, kā dreb viņas pirksti. Viņa dzirdēja čukstus un juta pētījošus skatienus.

Džastins viņai līdzās izskatījās mierīgs, tomēr brīdi pa brīdim viņa seja šķita pavisam saspringta. Ariela izmisīgi lūkojās apkārt, meklēdama kādu draudzīgu seju, ilgojās, kaut Kasandra būtu šeit, taču viņas tēvs, zinādams meitas tieksmi iekulties nepatikšanās, bija aizliedzis viņai ierasties. Šoreiz Kasandra bija paklausījusi.

Pirmais pie viņiem, laipni smaidīdams, pienāca Kleitons Hārkorts.

- Jūs šodien esat neticami skaista, milēdij, - viņš teica.

- Paldies, Klej. Priecājos, ka varējāt ierasties.

Tā bija taisnība. Bija labi, ka istabā, kas pilna ienaidnieku, bija vismaz viens draugs.

Klejs acīmredzot saprata, ko viņa domā, jo pieliecās mazliet tuvāk.

- Jūsu vīrs iedomājās, ka jums būs nepieciešams atbalsts, tādēļ atvedu sev līdzi vēl vienu draugu.

Klejs norādīja uz pievilcīgu tumšmatainu vīrieti sev līdzās - viņš bija tikpat garš kā Klejs un viņa acis bija tikpat zeltaini brūnas kā Hārkortam.

- Jūsu gaišība, atļausiet iepazīstināt ar grāfieni Grevilu. Milēdij, iepazīstieties ar Ratmūras hercogu.

Ariela palocījās reveransā, un viņas sirds auļoja kā neprātīga. Kleitona tēvs. Viņai nekad nebija ienācis prātā, ka Ratmūrs varētu atbalstīt viņus.

- Jūtos pagodināta, jūsu gaišība.

Hercogs acīmredzami apmierināts pasmaidīja.

- Es jūtos pagodināts, milēdij, ticiet man. Mēs ar jūsu vīru, protams, esam labi pazīstami. Man prieks, ka šim palaidnim beidzot pietika prāta apņemt sievu -turklāt tik neticami skaistu.

Ariela pietvīka.

- Paldies.

- Ceru, ka pataupīsiet man vienu deju, milēdij. Es taču nebūšu pārvarējis šos briesmīgi dubļainos ceļus tikai tādēļ, lai atklātu, ka jūsu deju karte jau aizpildīta.

Ariela iesmējās - hercoga jautrais gars spēja izgaisināt viņas satraukumu.

- Es nemūžam tā nespētu rīkoties. Jutīšos pagodināta dejot ar jums, jūsu gaišība, jebkurā laikā.

Hercogs plati pasmaidīja, un viņa vaigos parādījās bedrītes. Ariela atcerējās, ka arī Kleitonam tādas bija - tieši tajā pašā vietā. Kādu brīdi viņi patērzēja; tad parādījās kāds hercoga sens paziņa, un viņi aizgāja.

Tātad Kleitonam bija izdevies. Tā kā grāfu un viņa jauno sievu bija atzinīgi novērtējis arī hercogs, atmosfēra istabā strauji mainījās. Vairāki viesi - lords Foksmūrs, ko Ariela bija satikusi Tansbridžvelā, lords un lēdija Oksnardi un pusducis citu - pienāca sasveicināties. Šķita, ka pat lēdija Foksmūra bija piedevusi Arielai viņas grēkus. Ariela gan domāja, ka tas drīzāk tādēļ, ka lordam Foksmūram ar Džastinu bija kopīgi darījumi, kas varēja nest lielisku peļņu.

Vakars Arielai šķita bezgalīgs, tomēr nekas nepatīkams līdz šim nebija atgadījies. Kad orķestris sāka spēlēt valsi, Džastins vedināja viņu uz deju.

Kad Džastins aplika roku viņas viduklim un sāka dejot valsi, Ariela izdvesa prieka pilnu nopūtu.

- Es visu laiku sapņoju, kā dejošu ar tevi valsi, - maigi ierunājās Džastins.

Viņš tik iznesīgi dejoja, ka šķita, - viņu kājas tikko pieskaras grīdai.

- Tiešām?

Ariela juta vīra gurnu pieskārienus, spēcīgo roku, kas turēja viņas muguru, un viņas pakrūtē kaut kas iekņudējās.

- Turklāt ne reizi vien.

Džastins pievērsās Arielas sejai.

- Vai zini, par ko es parasti sapņoju?

Ariela nespēja novērsties no šīs melnīgsnējās sejas un spēcīgajiem vaibstiem.

- Par ko tu parasti sapņo?

- Es sapņoju par mūsu kāzu nakti. Cik tu biji salda, kā tavs augums atbildēja maniem glāstiem, cik burvīga bija mūsu mīlas nakts. Es atkal ilgojos pēc tās.

Ariela sarāvās. Viņa pūlējās apslāpēt pēkšņās alkas. Uz brīdi viņa aizmirsa par dejošanu, un Džastins pievilka viņu sev tuvāk, lai atkal iekļautos valša ritmā. Viņa acis bija tumši pelēkas un mirdzēja. Viņš noteikti bija pamanījis, kādu iespaidu atstāja šie vārdi.

Un kā gan ne? Viņa taču šo nakti atcerējās tikpat skaidri kā Džastins.

Mūzika apklusa ātrāk, nekā viņa vēlējās. Viegli palocījis galvu, Džastins atkāpās, taču viņa skatiens vēl joprojām bija tikpat mīklains.

Pēc dažām minūtēm galerijā parādījās hercogs, kurš lūdza Arielu uz apsolīto deju. Džastins ar skatienu viņiem sekoja. Viņš visu vakaru bija ārkārtīgi uzmanīgs un visiem spēkiem centās pasargāt Arielu no Barbaras nepārprotamajiem mājieniem un viņas draugu visžēlīgajiem Smaidiem.

Pēkšņi Ariela iedomājās, ka bija kļūdījusies. Varbūt Barbarai nebija taisnība.

Tad ieradās pāris novēlojušos viesu, un Arielas skatiens pievērsās tiem. Viena no viņiem stāvēja atstatus no pārējiem -slaida, melnīgsnēja sieviete ar augstiem vaigu kauliem un pilnīgām krūtīm. Viņa bija neparasti skaista, un sirmais vīrietis, kas viņu pavadīja, drīzāk atgādināja niecību. Sieviete bija brīnišķīga un neparasta, un brīdī, kad viņa pievērsa savas tumšās acis Džastinam, Ariela nešaubīgi saprata, ka reiz šī sieviete bijusi viņa mīļākā.

Kādu mirkli Arielai bija grūti elpot. Viņa paklupa un būtu nokritusi, ja vien hercogs nebūtu viņu noturējis.

- Vai ar jums viss kārtībā?

- Jā... Jā, viss kārtībā. Vienkārši esmu mazliet nogurusi.

Hercogs palūkojās tajā pašā virzienā, kur Ariela, un sarauca pierē

- Lēdija Istgeita. Viņa ir jūsu svaines labākā draudzene, tomēr jūtos pārsteigts, viņu šeit redzot.

Tikai nesaki to, iedomājās Ariela, tomēr nespēja atturēties.

- Jo viņai ar manu vīru... bijušas attiecības?

Hercogs pētījoši vērās Arielā.

- Jūsu vīrs, dārgā, arī ir cilvēks, nevis svētais. Lēdija Istgeita ir ļoti skaista sieviete, turklāt atraitne. Bet viņu... attiecības... beidzās ilgi pirms tam, kad viņš satika jūs.

Ariela pasmaidīja un pūlējās noticēt, ka tā ir taisnība. Tajā mirklī sieviete noteiktiem soļiem devās pie Džastina, un Ariela, sirdij lūstot, iedomājās, ka hercogs varēja arī kļūdīties.

Vai lēdija Istgeita bija tā sieviete, pie kuras Džastins brauca uz Londonu? Viņa bija eleganta un izsmalcināta -un viņai, iespējams, bija vienalga, ka Džastins tagad bija precējies. Kad deja beidzās, Ariela atvainojās un devās uz terasi. Viņa varētu klusiņām iziet ārā, pa kalpotāju kāpnēm doties uz savu istabu - un tā būtu pati saprātīgākā rīcība.

Tomēr viņas prātu nemitīgi saistīja Džastins un šī skaistā, izsmalcinātā sieviete. Nokļuvusi drošībā savā guļamistabā, Ariela vairs nespēja apvaldīt raudas.

Divdesmit trešā nodaļa

Lēdija Istgeita, - Džastins, nenolaizdams acu no viņas sejas, noskūpstīja garajos baltajos cimdos tērptos slaidos pirkstus.

Rozelīna Beresforde, marķīza Istgeita atraitne, spāņu grāfa un angļu grāfienes meita, bija ārkārtīgi skaista un iekārojama un kādu laiku bija sildījusi viņa gultu. Taču atklājis, ka Rozelīnas sirds bija tikpat auksta kā viņa paša, Džastins pilnīgi zaudēja interesi par šo sievieti.

- Priecājos tevi redzēt, Džastin, - nemitīgi kustinādama smalki apgleznoto vēdekli, smaidīdama teica Rozelīna. - Visus šos garos mēnešus es tik ļoti ilgojos pēc tevis!

- Tiešām?

Rozelīna noteikti nebija ilgojusies pēc viņa, turklāt bija acīmredzami, ka Džastina pieķeršanās - ja to tā varēja nosaukt - zaudēšana bija sāpīgi viņu ievainojusi. “Neviens nedrīkst izturēties pret markīzi Istgeitu tā, it kā viņa būtu kāda nederīga manta!” viņa bija kliegusi tovakar, kad viņš paziņoja par aiziešanu. Viņa bija draudējusi atriebties -un acīmredzot tieši tādēļ bija ieradusies.

- Apsveicu, - tikko jaušami un nervozi smaidīdama, teica Rozelīna. - Tava māsa man jau pavēstīja par nesenajām kāzām. Gribēju tevi apsveikt personīgi.

- Cik mīļi no tavas puses, - sausi noteica Džastins.

Ar acīm pārskrienot telpai, Rozelīna sarauca pieri.

- Un kur tad ir tava brīnišķīgā jaunlaulātā?

Džastins palūkojās apkārt, taču no sievas nebija ne

vēsts. Kad ienāca Rozelīna, Ariela dejoja ar Ratmūru. Kur viņa bija palikusi?

- Varbūt viņa izgājusi atsvaidzināties. Tā kā viņas šobrīd te nav, es būšu laimīgs nodot viņai tavus sveicienus.

- Bet es tik ļoti vēlos iepazīties ar to brīnišķīgo dārgakmeni, ko tu esi apprecējis! Cik atceros, tu teici, ka nevēlies precēties. Toreiz tas šķita tik pārliecinoši.

Džastins skaudri pasmaidīja.

- Toreiz es vēl nebiju saticis Arielu.

Rozelīna viltīgi pasmaidīja.

- Es saprotu.

- Ceru, ka tā arī ir.

Džastins piegāja viņai cieši klāt un runāja tik klusi, ka to dzirdēja tikai Rozelīna.

- Mana sieva man ir ļoti dārga, Rozelīna. Es tevi brīdinu - ja tu viņai nodarīsi pāri, uztveršu to kā personīgu apvainojumu. Tā kā es pietiekami daudz zinu par tava vīra afērām - un zinu, ka viņam pagalam neveicās, - es priecāšos, ka būs radusies iespēja par tām visiem pastāstīt. Vai sapratāt... jūsu augstība?

Rozelīnas skatiens kļuva ledaini salts.

- Pilnīgi.

- Tas labi. Bet tagad atvaino, - Džastins tikko jaušami pasmaidīja, - novēlu labi atpūsties.

Rozelīna neatbildēja, taču viņas sulīgās lūpas sakniebās šaurā stingrā līnijā. Neliekoties ne zinis par naidīgo skatienu, kas sekoja viņam, Džastins, visu laiku lādēdams savu māsu, devās meklēt Arielu. Barbara noteikti bija ielūgusi Rozelīnu tikai tādēļ, lai satracinātu viņu. Un šķita, ka Barbarai tas izdevies.

Džastins iegāja galerijā, spēļu zālē, salonā, taču no viņa sievas nebija ne miņas. Ieraudzījis, ka Klejs sarunājas ar lordu un lēdiju Oksnardiem, Džastins apstājās, jo iedomājās, ka viņi būs redzējuši Arielu.

- Pēdējoreiz es Arielu redzēju, kad viņa dejoja ar manu... ar Ratmūru, - jautājoši vērdamies draugā, teica Klejs.

- Man šķiet, es redzēju, ka viņa iziet uz terases, lai ieelpotu svaigu gaisu, - lēdija Oksnarda pielika pie acīm lorneti un palūkojās uz terases durvju pusi. - Arā gan ir neciešami auksts. Esmu pārliecināta, ka viņa jau sen ienākusi iekšā.

Noteikti, taču Ariela nebijās aukstuma, turklāt Džastins saprata, cik ļoti smags viņai bijis šis vakars. Džastins izgāja uz terases, un viņu apņēma dzestra migla. Akmens plāksnes zem viņa kājām bija slidenas, aukstums tūdaļ palīda zem viņa drēbēm. Arielas tur nebija, tādēļ viņš tūdaļ grasījās doties atpakaļ mājā, taču tad viņa uzmanību piesaistīja kāda kustība dārzā. Viņš devās turp - lejup pa kāpnēm un pa grantēto celiņu uz vasaras māju. Krūmi atkal sakustējās, un uz zemā akmens sola nokrita mājkalpotājas svītrainie svārki. Nolamājies un juzdams arvien pieaugošo satraukumu, Džastins devās atpakaļ uz māju.

Arielas nekur nebija. Acīmredzot kaut kas bija noticis, tādēļ viņš uzkāpa augšstāvā un pieklauvēja pie durvīm. Viņš nebija iedomājies, ka Ariela jutīsies tik nogurusi, ka pametīs balli brīdī, kad māja pilna viesu. Viņš, sadrūmis un nesagaidījis uzaicinājumu, iegāja istabā un mēness gaismā pamanīja Arielas stāvu.

- Es tevi meklēju, - tuvodamies Arielai, maigi ierunājās Džastins. - Nedomāju, ka atradīšu tevi šeit. Tu nejūties labi, vai ne?

- Nē, es...

Viņa novērsa acis, un Džastins pamanīja, ka vienā rokā viņa vēl joprojām tur deju karti. Roka drebēja. Blāvajā gaismā Arielas seja šķita bāla, bet skaistajās zilajās acīs jautās sāpes.

Džastins satvēra sievietes zodu un viegli pacēla to uz augšu, tādējādi panākdams, ka Ariela paskatās uz viņu.

- Izstāsti, kas noticis.

Ariela papurināja galvu, mēģināja pasmaidīt un izstomīja:

- Nekas nav noticis.

Viņas acīs sariesās asaras.

Džastinam gribējās pievilkt Arielu sev klāt un apskaut, taču viņa drēbes bija miklas, tādēļ viņš apvaldīja pēkšņās emocijas.

- Mēs esam precējušies. Esmu tavs vīrs. Izstāsti, kas noticis.

Ariela aizgriezās, piegāja pie loga un lūkojās kailajos dārza kokos.

- Redzēju tevi kopā ar to sievieti. Viņa taču bija tava mīļākā, vai ne?

Džastins pie sevis nolamājās.

- Tas bija pirms daudziem mēnešiem, toreiz mēs vēl nebijām tikušies.

Ariela atkal paskatījās uz Džastinu, un viņas acis bija pilnas asaru.

- Es mēģināju sev iestāstīt, ka nevajag neko iebilst... ka nevajag neko jautāt. Bet es vairs nespēju izlikties. Man jāzina patiesība.

Džastins saspringa, sagatavojās ļaunākajam, gaidīja pārmetumus par kaut ko tādu, ko viņš neapzinājās izdarījis.

- Turpini.

- Kad tu aizbrauci uz Londonu... darīšanās... Vai tas bija tikai iegansts, lai tiktu prom? Vai tu aizbrauci, lai satiktos ar citu sievieti?

Uz brīdi viņam likās, ka sirds pārstās pukstēt.

- Un tu tam tici?

- Es nezinu, es... Tava māsa teica, ka tev nekad nepietiks tikai ar vienu sievieti. Viņa teica, ka tieši tādēļ tu aizbrauci, ka tev nepieciešama dažādība. Šovakar... kad ieraudzīju tevi kopā ar lēdiju Istgeitu... Es zinu, ka viņa bijusi tava mīļākā. Iedomājos, ka varbūt tieši viņu tu devies satikt.

Divi plati soļi, un Džastins jau bija pie Ariclas un apskāva viņu. Viņš varēja samitrināt Arielas kleitu, bet tam vairs nebija nozīmes. Viņš gribēja, lai Ariela uzzina patiesību, gribēja, lai Ariela atkal spēj viņam noticēt. Viņam tas bija jāpanāk.

- Mana māsa ir viena riebīga mele, - viņš čukstēja, paslēpis seju Arielas matos. - Tu to zini tikpat labi kā es. Nav bijis nekādu citu sieviešu. Man nav vajadzīgas citas. Kopš satikšanās ar tevi citu nav bijis.

Džastins sajuta, kā Ariela notrīs, klusi nolamājās un atkāpās.

- Tev man jātic, Ariela. Ja vien mūsu laulībai ir kaut nelielas izredzes būt laimīgai, tev jātic, ka saku tev patiesību.

- Es gribētu tev ticēt, - viņa čukstēja. - Es to gribu vairāk par visu pasaulē.

Džastins nenovērsa acu no Arielas sejas.

- Vienreiz es tev sameloju. Vairs es to nedarīšu. Nekad. Uz pilsētu es devos darīšanās. Neņēmu tevi līdzi, jo vēlējos, lai tu paliec šeit - siltumā un drošībā.

Trīcošu roku viņš pieskārās Arielas vaigam.

- Saki, ka tici man.

Iestājās ilgs klusums. Tad Ariela aizvēra acis un iekrita Džastina skavās.

- Es ticu tev.

Džastins stingri piespieda viņu sev klāt. Ar vaigu viņš pieglaudās gaišajiem matiem.

- Uzticies man, Ariela, - viņš čukstēja. - Es nekad vairs tev nenodarīšu pāri.

Ak, dievs, bija tik labi vienkārši turēt viņu savās rokās un just ceriņu smaržu, ko izdvesa viņas mati!

- Tu trīci, - viņš teica. - Esmu saslapinājis tavas drēbes.

- Tam nav nekādas nozīmes.

Ariela apvija rokas Džastina kaklam.

- Nekam nav nozīmes, tikai tam, ka tu gribi mani un nevienu citu.

Džastins vēl stiprāk piespieda Arielu sev klāt.

- Es gribu tevi, - viņš aizsmacis noteica. - Es allaž esmu gribējis tikai tevi.

Jau nākamajā mirklī viņš bija atliecis Arielas galvu un uzspieda viņas lūpām ciešu, alkatīgu skūpstu - tieši tādu viņš jau sen bija ilgojies viņai sniegt. Kad Ariela atbildēja, šķita, ka pēkšņi izzudušas visas raizes, kas viņu bija mocījušas.

- Džastin... - viņa čukstēja un piespiedās vīram tik cieši, it kā vairs negribētu laist prom.

Viņš turpināja skūpstīt Arielu - maigi, prasīgi, alkaini. Nu viņš bija pārliecināts, ka arī Ariela ir noilgojusies pēc viņa. Trīcošām rokām viņš sāka atpogāt kleitu. Nu Ariela atkal piederēs viņam, viņš sniegs nosalušajam augumam sava ķermeņa siltumu. Kleita bija vaļā un noslīdēja no pleciem un nokrita uz grīdas. Džastins pacēla Arielu rokās un nesa uz gultu.

- Ak, dievs, kā es esmu pēc tevi noilgojies! - viņš čukstēja. - Es tik ļoti pēc tevis esmu noilgojies!

Vēl viens izsalcis skūpsts - un Ariela viņam atbildēja tikpat kaislīgi.

Viņi mīlējās - tik karsti un mežonīgi, it kā pūlētos atgūt iekavēto. Pēc tam Džastins vienkārši turēja viņu savās skavās un maigi glāstīja viņas matus. Viņa šovakar bija ļoti nogurusi. Beidzot viņas acis aizvērās, un Ariela iegrima miegā. Guļot visi uztraukumi no viņas sejas pazuda -tāpat kā nedrošība, kas viņu tik ilgi bija mocījusi. Džastins ilgojās, kaut tā būtu izzudusi uz visiem laikiem, un viņš nozvērējās, ka darīs visu, lai tā arī notiktu.

Viņš domāja par māsas nežēlīgo rīcību, par šaubām, kādas viņai bija izdevies radīt, un viņu pārņēma dusmas. Ja Barbara tā turpinās, viņš liks tai aizbraukt no Grevil-holas. Ja nebūtu Tomasa, viņš jau šonakt māsu padzītu. Taču viņš nespētu atņemt mājas nevainīgam bērnam.

Viņš pats ļoti labi zināja, ko nozīmē mētāties no viena kakta uz otru, dzīvot bez īstas ģimenes, bez vietas, ko varētu saukt par mājām.

Tomēr Barbarai būs jāmaina sava attieksme. Ja ne -viņai no šejienes jāpazūd. Tā vai citādi, bet māsas cietsirdībai jādara gals. Barbarai nāksies apzināties, kas viņu sagaida, ja viņa turpinās radīt problēmas.

Viņam tas bija jādara Arielas dēļ. Un pēkšņi viņš atskārta, ka tas jādara arī pašam sevis dēļ.

Nākamajā dienā stāvēdama greznajā istabā, Barbara sastingusi gaidīja, kad aiz viņas brāļa aizvērsies durvis. Brīdī, kad Džastins pazuda no redzesloka, viņas rokas savilkās dūrēs.

- Kā viņš uzdrošinās! - viņa dusmīgi nošņāca.

Kā viņš uzdrošinās! Barbara piegāja pie stūra rakstāmgalda. Pēc brīža viņa jau bija tiktāl savaldījusies, ka varēja paņemt spalvu un iemērkt to tintnīcā. Bet ari tagad dažas tintes piles notraipīja papīra lapu.

- Dārgo Filip, - viņa iesāka, tad sarauca pieri un nosvītroja uzrakstīto.

Saņurcījusi lapu, viņa aizmeta to un paņēma tīru.

- Mīļo Filip...

Vēstulē Barbara aprakstīja saķeršanos ar brāli - kā Džastins viņu izlamājis, kā draudējis izmest no mājas -no mājas, kas pēc taisnības pieder viņas dēlam! Viņa izlika uz papīra visu, kas ilgstoši bija krājies dvēselē, jo zināja, ka Filips ir vienīgais cilvēks pasaulē, kas spēs just līdzi.

Barbara rakstīja, ka pienācis laiks realizēt viņu plānu. Tad viņa parakstījās: “Tevi mīlot, Barbara.” Viņa to aizzīmogoja un nodeva kalpotājam, lai nogādā adresātam. Viņas rokas vairs netrīcēja, taču iekšēji viņā vēl vārījās dusmas. Džastins, protams, iedomājās, ka uzvarējis, un kādu laiku viņa atļaus brālim tā uzskatīt. Bet ne ilgi. Vairs nebūs ilgi jāgaida.

Likmes bija pārāk augstas, risks liels, bet spēle drīz būs galā. Barbara nemaz nešaubījās, ka viņa gūs virsroku.

Laiks noskaidrojās. Pie horizonta parādījās pirmie saules stari, dzestrajā rīta gaisā, kad Džastins gāja uz stalli, bija redzami elpas mutuļi. Viņa priekšā parādījās jaunā kalpotāja Maikla O’Flehertija stāvs - viņš jau bija iepazinis saimnieka ikrīta paradumus.

Katru dienu, saulei lecot, Džastins kāpa zirgam mugurā un jāja apraudzīt muižu, ko tikai tagad sāka uzskatīt par savu īpašumu. Līdz brīdim, kad viņš šeit ieradās kopā ar Arielu, viņu no tā bija atturējušas nepatīkamās pagātnes atmiņas. Grevilhola bija viņa tēva gods un lepnums, piemineklis viņa naudai un gaumes izjūtai. Grāfs to bija pārvērtis par parādes māju. Kopā ar meitu viņš te bija nodzīvojis lielāko mūža daļu.

Džastinam šī akmens māja zaļajos Surejas laukos iemiesoja visu, ko viņa tēvs bija cienījis, un visu to, ko pats noliedzis.

Džastina māte, muižnieka Viljama Bedforda meita, kādu laiku dzīvoja netālu kādā kotedžā. Zēns būdams, Džastins stundām ilgi bija klejojis pa apkārtnes laukiem, vērojis notiekošo un nemitīgi izjutis zaudējuma sāpes un tēva jūtu uzplūdus, atplūdus un nevēlēšanos dēlu atzīt.

Lai gan māja tagad piederēja viņam - turklāt jau vairākus gadus, - atmiņas, ko tā glabāja, tomēr bija pārāk sāpīgas.

Pēkšņi viņš atskārta, ka tā vairs nebija.

Džastins dziļi ievilka plaušās dzestro rīta gaisu un viegli iecirta piešus sānos labi koptajam bērim, ko Maikls bija apseglojis. Dzīvnieks bija slaiks un muskuļots, un ļoti paklausīgs. Grāfs labi pazina zirgus - to pierādīja prasmīgi izvēlētie un koptie šķirnes lopi viņa staļļos.

Manos staļļos, precizēja Džastins. Skaistais bēris tagad piederēja viņam. Nemaz nevajadzētu būt tik grūti to atcerēties.

Viņš piebikstīja zirgam, lai tas sāk rikšot, un devās lejup pa kalnu. Ceļu iezīmēja neliela koku jaunaudze. Viņš katru rītu devās izjādē gandrīz pa vienu un to pašu ceļu - cauri mežam, tad ārā no tā ikreiz citā pusē, lai labāk iepazītu savus īpašumus. Norājis sevi, ka nav šādi rīkojies jau agrāk, Džastins nosprieda, ka noteikti to būtu darījis, ja te nedzīvotu arī Barbara.

Tomēr Barbaras centieni apgrūtināt viņa dzīvi vairs tik ļoti negremza, un pamazām pagātnes ēnas izplēnēja, sāpīgās atmiņas izzuda un vietā nāca jaunas - daudz jaukākas. Atmiņas par laiku kopā ar Arielu.

Tajos nedaudzajos mēnešos, kopš viņa dzīvē bija ienākusi Ariela, tumsa, kas bija apņēmusi viņa dzīvi, pamazām atkāpās, dodot vietu daudzsološas nākotnes gaismai.

Tikai iedomājoties par Arielu, Džastinu pārņēma gluži vai neciešamas ilgas. Pārsteidzoši, cik nozīmīga Ariela bija kļuvusi viņa dzīvē, cik ļoti viņam gribējās atgriezties mājās, lai atkal viņu satiktu, cik burvīgi bija vienkārši kopā ar viņu paēst pusdienas. Viena mīlas nakts kopā ar Arielu bija simtreiz brīnišķīgāka par neskaitāmām stundām, ko viņš pavadījis pie citām sievietēm.

Džastinu mazliet biedēja jūtas, ko Ariela bija viņā atmodinājusi, jo viņš taču agrāk bija tik pārliecināts, ka viņa alā, ko citi sauc par sirdi, nekādas jūtas nemājo. Džastins īsti nezināja, kā ar tām sadzīvot un kā tās nosaukt, tādēļ viņš nolēma vienkārši tās izbaudīt - cik nu ilgi tām būs lemts eksistēt.

Džastins vedināja zirgu dziļāk mežā, un koku kailie zari kā gari tievi pirksti apēnoja viņa seju. Ar katru soli kazenājs kļuva vēl biezāks, neļaujot saules stariem izlauzties tam cauri un ietinot taku tumsas mākonī, no kura izeju meklēja šaura gaismas strēle. Džastins pieliecās zem īves koka zariem, un viņa apmetni noklāja baltas sarmas adatas.

Taka aizvijās lejup, un zirgs saslēja ausis. Dzīvnieka kāju muskuļi saspringa, un viņš metās mazliet sāņus no taciņas.

- Mierīgi, puis, - Džastins papliķēja zirga kaklu un mudināja doties tālāk, taču bēris vēl pakāpās sāņus un sāka nemierīgi mīņāties. - Kas tad nu?

Zirgs kļuva pavisam nervozs, tādēļ Džastins uzmanīgi sāka pētīt, kas to padarījis tik tramīgu.

Lapu biezoknī viņš pamanīja trīs biedējoša izskata vīrus, un tajā pašā mirklī atskanēja šāviens, bet viņš plecā sajuta pēkšņas un asas sāpes.

Lielceļa laupītāji - sasodīts! Pagriezis zirgu, Džastins piekļāvās bēra kaklam, un dzīvnieks metās uz priekšu -acīm mežonīgi gailot un ieplestām nāsīm, kas saoda saimnieka asiņu smaku.

- Ķeriet viņu! - izlēcis no krūmiem, iesaucās viens no vīriem. - Neļaujiet tam draudziņam aizlaisties!

Tūdaļ no meža izskrēja vēl viens, cenšoties aizšķērsot bēdzējiem ceļu. Džastins vedināja zirgu cauri biezi saaugušajiem vīnogulājiem un krūmiem un tajā mirklī pamanīja iemirdzamies metālu - otrs vīrs bija nomērķējis uz viņu ar pistoli. Džastins spēcīgi parāva zirgu pa kreisi, lai noslēptos koku biezokni. Atskanēja šāviens, un gar Džastina vaigu aizlidoja lode - tik tuvu, ka bija dzirdams tās svilpiens vējā.

Džastina plecs pulsēja. Krekls un apmetnis bija piesūcies ar asinīm. Džastins sāpēs sakoda zobus un vedināja zirgu vēl vairāk pa kreisi, tad strauji pa labi, tad dziļāk kokos un atkal pa kreisi, lai pēc iespējas ātrāk nonāktu saules gaismā un attālajos paugurainajos laukos. Nez no kurienes uzradās trešais vīrs, kurš aizšķērsoja Džastinam ceļu un sagrāba zirga grožus; pārbiedētais dzīvnieks pacēlās pakaļkājās un gandrīz nometa jātnieku.

Džastins nolamājās. Zirgs bailēs iegrudzinājās un ar priekšējām kājām gaisā novicinājās tā, ka spēcīgie pakavi nozibināja dažu collu attālumā no uzbrucēja sejas. Tas metās sāņus un sagatavoja pistoli šāvienam. Džastins spēra ar zābakos ieauto kāju un, trāpījis laupītāja krūtīs, izdzirdēja sāpju pilnu kliedzienu. Atskanēja bez mērķa gaisā raidīts šāviens, lode aizlidoja kokos. Nākamais spēriens laupītāju aizlidināja prom, tas nolamājies iekrita dubļos, bet Džastins steigšus sāka auļot ārā no meža.

Priekšā cauri koku zariem vīdēja saules stari. Bēris paklupa un gandrīz pakrita, tad atguvās un auļoja tālāk. Kad atskanēja nākamais šāviens, Džastins jau bija sasniedzis meža malu un mudināja zirgu auļot prom pa atklāto lauku. Pēc dažām sekundēm viņš jau bija sasniedzis kalna virsotni un nozuda tā otrajā pusē.

Tas bija sasodīti labi. Viņš bija zaudējis tik daudz asiņu, ka sāka just nelabumu un īsti nebija pārliecināts, cik ilgi vēl spēs palikt pie samaņas. Sakodis zobus, viņš apķērās zirga kakdam, atlaida grožus un ļāva bērim iet pašam.

Pakavu dipoņa un neciešamas sāpes bija pēdējais, ko viņš atcerējās līdz brīdim, kad izdzirdēja Arielas kliedzienu.

Sakopojis spēkus un atvēris acis, Džastins ieraudzīja, ka Ariela raud, un viņa sāpju aptumšotajā prātā iezagās doma, ka viņš tai atkal nodarījis pāri.

Divdesmit ceturtā nodaļa

Ariela aizvēra Džastina istabas durvis un sekoja ārstam hallē. Pārsteigta viņa ieraudzīja, ka tur, soļodama šurpu turpu, gaida Barbara, kas izskatījās neuzposusies.

- Cik smags ir ievainojums, mister Mārvin? - piesteigusies klāt nācējiem, jautāja Džastina māsa. - Vai viņš izveseļosies?

- Lordam Grevilam neapšaubāmi paveicies.

Sirmais, sešdesmit gadus vecais ārsts izņēma monokli.

- Svina lode izskrējusi cauri plecam. Muskuļiem vai kaulam liels ļaunums nav nodarīts, tomēr viņš zaudējis diezgan daudz asiņu. Allaž iespējams, ka rēta sāks pūžņot, taču es izmantoju ļoti labus pulverus, tādēļ domāju, ka grāfs pavisam drīz būs atkal uz kājām.

Ar iela atviegloti nopūtās.

- Paldies dievam.

- Bet kas īsti ar viņu noticis? - jautāja Barbara. - Vai viņš spēja to paskaidrot?

- Viņš kaut ko teica par lielceļa laupītājiem, - mazliet pārsteigta par Barbaras ieinteresētību, atbildēja Ariela.

Varbūt tomēr Džastina māsai kaut nedaudz rūpēja brāļa liktenis. Tam bija grūti noticēt, taču tā, šķiet, bija.

- Lielceļa laupītāji? - Barbara izbrīnā sarauca melnās uzacis.

- Jā, - apstiprināja ārsts. - Ja es pareizi sapratu, viņi bija trīs. Acīmredzot viņi gribēja nolaupīt grāfa maku.

Barbara iepleta acis.

- Un es biju iedomājusies, ka šeit - tik tālu no pilsētas - esam pilnīgā drošībā.

- Viņi droši vien iepriekš novērojuši grāfa ikdienas gaitas, - ieminējās Ariela. - Džastins ir ieradumu cilvēks. Izzināt, kur un kad viņš atradīsies, nemaz nav tik grūti.

- Vai arī viņi vienkārši izlēma, ka vientuļš jātnieks būs viegls medījums, - iebilda Barbara. - Man vairāk jāpieskata Tomass. Viņi var to nolaupīt, lai pieprasītu izpirkšanas maksu.

- Par to, kundze, jums nav ko uztraukties, - ārsts papliķēja pa Barbaras plecu. - Pa ceļam uz mājām es iegriezīšos pie šerifa. Ja laupītāji vēl uzturēsies šajā apkārtnē, šerifa vīri tos ātri vien noķers.

- Paldies, - teica Ariela. - Arī es viņam aizrakstīšu. Esmu pārliecināta, ka varasvīri vēlēsies iztaujāt manu vīru.

Doktors Mārvins pamāja, un Ariela vēlreiz pateicās par palīdzību. Kamēr Barbara viņu pavadīja līdz durvīm, Ariela devās atpakaļ uz Džastina istabu.

Viņš gulēja. Mikstūra, ko bija iedevis ārsts, nodrošināja tik nepieciešamo atpūtu. Un tomēr viņa uztraucās. Nekad agrāk viņa nebija tā pārbijusies kā brīdī, kad Džasunu ienesa pa durvīm. Viņa acis bija ciet, drēbes vienās asinīs, tādēļ Ariela pirmajā mirklī nodomāja, ka Džastins miris. Tajā brīdī viņu pārņēma gluži vai neciešamas sāpes.

Ariela neatcerējās, vai kliegusi, taču tā noteikti bija, jo Džastins pēkšņi atvēra sāpju pilnās acis un pievērsās viņas sejai. Kad Džastina lūpas savilkās tikko jaušamā smaidā, Ariela saprata, ka viņš ir dzīvs. Viņas augumu, krūtis, sirdi pildīja mīlestība pret šo vīrieti.

Par spīti satraukumam viņa steigšus deva rīkojumus. Jau pēc pāris minūtēm Džastinu uznesa viņa istabā un noguldīja, ievainojumi bija izmazgāti un pārsieti, tūdaļ tika aizsūtīts pēc ārsta.

Izņemot sarunu ar ārstu, Ariela ne mirkli nebija atkāpusies no Džastina gultas.

Pamazām iestājās vakars. Pagāja nakts. Saulei lecot, Ariela pamodās krēslā līdzās Džastina gultai un pārsteigta konstatēja, ka ari viņš neguļ.

- Ariela?

Viņa balss šķita aizsmakusi un drebēja, prāts pamazām noskaidrojās un viņa skatiens bija pievērsts Arielai.

- Kas, pie velna... Tu taču nesēdēji šai krēslā visu nakti?

Viņa mīļi pasmaidīja.

- Tevi ievainoja. Es gribēju būt pārliecināta, ka ar tevi viss kārtībā.

Sāpēs sakodis zobus, Džastins mēģināja piecelties, un Ariela steidzās viņam palīdzēt. Džastins pūlējās iekustināt plecu un atkal sāpēs sastinga. Viņš vēlreiz mēģināja pakustināt roku, tad pieskārās pleca apsējiem.

- Dedzina kā ugunī, taču nedomāju, ka ievainojums ir pārāk bīstams.

- Ārsts teica, ka lode izskrējusi plecam cauri. Muskuļi un kauli, paldies dievam, nav skarti.

Džastins atvieglots pamāja.

- Ja tā, pēc pāris dienām būšu kā no jauna piedzimis - ja vien tas pārgudrais dakteris nebūs aptumšojis man prātu, piespiežot iedzert kaut ko nelāgu.

Arielai nācās apvaldīt smieklus.

- Tev jāatpūšas. Doktors Mārlins tikai gribēja būt pārliecināts, ka tu gulēsi.

Džastins pūlējās apsēsties taisnāk. Viņš atkal sāpēs sakoda zobus, tādēļ Ariela piespieda viņu apgulties.

- Uz jums, ser, šāva. Ārsts noteicis pilnīgu gultas režīmu un tu darīsi, kā viņš licis - vai tu to gribi vai nē.

Džastins sarauca pieri.

- Tiešām? Un kurš tad mani piespiedīs izpildīt ārsta rīkojumus?

-Es.

Džastina lūpas savilkās smaidā.

- Tad varbūt - ja vien tu paliksi šai istabā, lai uzmanītu, ka esmu paklausīgs, - es patiešām izpildīšu ārsta norādījumus.

Ariela neticīgi vērās Džastinā.

- Un tu labprāt paliksi gultā?

Biezās skropstas aizplīvuroja Džastina domas.

- Nespēju iedomāties neko daudz jaukāku kā palikšanu gultā - ja vien līdzās esi tu.

Ariela pietvīka, taču neiebilda. Bija acīmredzami, ka vīra ievainojums nebija tik bīstams, kā viņai sākotnēji licies. Un tikpat acīmredzami bija tas, ka viņš izmantos šo pēkšņi radušos iespēju.

Kopš Ziemassvētku balles viņu attiecības bija krietni mainījušās. Tonakt viņai bija jāpieņem izšķirīgs lēmums -noticēt Džastinam, noticēt, ka viņš ir vīrietis, kas pelnījis viņas mīlestību, vai arī ļauties bailēm un Barbaras Taun-sendas atriebības pilnajām intrigām, kam vajadzēja sagraut viņas dzīvi.

Tonakt viņa bija ieskatījusies Džastina pelēkajās acīs un sapratusi, ka viņš runā patiesību. Ja tā, viņam rūpēja viņas liktenis.

Ariela pastiepa roku un atglauda biezo melno matu šķipsnu no Džastina pieres. Viņš jau atkal bija iegrimis miegā, un viņa vaibsti bija maigāki nekā parasti. Aizvērusi acis, Ariela vēl joprojām redzēja Džastina seju brīdī, kad viņu ienesa mājā, - acis ciet, seja nāves bālumā, krekls vienās asinīs.

Viņas augumam pāršalca savādas trīsas. Viņa mēģināja sev iestāstīt, - tas, ka Džastinam uzbrukuši laupītāji, bijis tikai negadījums, tomēr doma, ka drīzumā notiks kas briesmīgs, neatstājās.

Šerifs Džons Vilmots sekoja kalpotājam, kas ieveda viņu elegantajā Grevilholas dzīvojamajā istabā. Kopš pēdējās reizes, kad viņš bija runājis ar grāfu, bija pagājušas četras dienas. Grāfs nu jau varēja staigāt un par pārciestajām briesmām liecināja tikai brīdi pa brīdim pēkšņās sāpēs sasprindzinātie sejas vaibsti.

Ieraudzījis lordu, Vilmots noņēma apvalkāto cepuri un turēja to rokās.

- Man, milord, diemžēl jāziņo, ka neesam tikuši uzbrucējiem uz pēdām.

Grāfa vaibsti nocietinājās, tomēr viņš tikai pamāja. Džastins norādīja uz krēslu dīvāna priekšā, un Vilmots apsēdās tieši pretim šī vīra skaistajai sievai. Viņa satraukti lūkojās šerifa.

- Vai jūs domājat, ka viņi aizbēguši? - jautāja Ariela.

Šerifs samulsis sakustējās, jo baidījās, ka varētu sasmērēt dārgo brokātu, uz kura viņš sēdēja.

- Būtu muļķīgi tā nedarīt. Mani vīri pārmeklējuši visu apkārtni, turklāt jūs izsludinājāt atlīdzību.

Džastins sarauca pieri.

- Cik tā liela?

- Kā? Trīs simti gineju, milord. Domāju, ka jūs to zināt.

- Trīs simti... Augstais dievs - tas taču ir vesels kapitāls!

Grāfs cieši palūkojās savā sievā, kas dīvānā izslējās

taisnāk.

- Jūs, milord, bijāt pārāk vārgs, lai pieņemtu šādu lēmumu. Turklāt jūsu dzīvība ir daudz vairāk vērta nekā nieka trīs simti gineju.

Tā vietā, lai dusmotos, grāfs tikko jaušami pasmaidīja.

- Priecājos, ka tu tā domā, mīlā.

Ariela pietvīka, un šerifs nodomāja, cik laimīgs gan ir lords GrevŪs, ka apprecējis tik rūpīgu un mīlošu sievu.

- Vai jūs esat pārliecināts, ka tie trīs bija lielceļa laupītāji? - jautāja Vilmots.

- Viņi noteikti nebija ciema iedzīvotāji. Kas gan vēl tie varēja būt?

Šerifs paraustīja masīvos plecus. Viņš nebija pārāk garš, tomēr spēcīgas miesas būves. Pāri bikšu malai karājās neliels vēderiņš, mati kļuvuši plānāki, tomēr viņš bija gudrs un strādīgs. Saseksas grāfistē pastrādāto noziegumu nebija daudz, un Vilmots darīja visu, lai tā būtu arī turpmāk.

- Domāju, ka tie bija laupītāji, - viņš teica, - tomēr viņus kāds varēja arī nolīgt. Vai jums, milord, ir ienaidnieki?

Grevils tikko jaušami paraustīja plecus.

- Esmu iesaistījies daudzos darījumos. Nevienam nav izdevies nopelnīt tik daudz naudas un neiemantot nevienu ienaidnieku. Bet es šaubos, vai kāds no viņiem censtos nogalināt mani.

- Tomēr padomājiet par to. Kāds vēlējies, lai jūs mirstat. Vai arī viņi tik ļoti kārojuši jūsu naudu, ka bijuši gatavi jūs nogalināt.

- Pēdējais šķiet ticamāks, - teica grāfs, lai gan uz mirkli viņa acīs bija redzams, ka viņš apdomā arī pārējo. - Vīri, kas man uzbruka, acīmredzami bija bandīti. Un kurš gan labāk par mani zina, ka nauda ir pietiekami būtisks iegansts.

Šerifs vienkārši pamāja ar galvu.

- Mēs viņus meklēsim. Ja viņi uzturēsies tepat tuvumā, mēs viņus noteikti atradīsim.

Saruna bija galā, grāfs piecēlās, un viņam sekoja arī šerifs. Atvadījās arī lēdija Grevila.

- Ja uzzināsiet ko jaunu, ziņojiet man, - abiem vīriem izejot hallē, lords Grevils teica šerifam.

- Noteikti.

Kalpotājs aiz viņiem aizvēra dzīvojamās istabas durvis, un šerifs devās ārā, kur viņu gaidīja zirgs. Grāfam varbūt taisnība - laupītāji vēlējās iegūt viņa maku. Tomēr gadiem ilgā pieredze un pieaugošās aizdomas norādīja, ka lords Grevils kļūdās. Šerifs sev nozvērējās, ka sekos šīs lietas gaitai.

Viņam patika grāfs un viņa sieva. Viņš nevēlējās pieļaut, ka ar vienu vai otru kaut kas notiek.

- Šerifs viņus vēl nav atradis.

Vēl joprojām sēdēdama dzīvojamās istabas dīvānā, Ar iela rotaļājās ar svārku kroku.

- Es uztraucos, Džastin.

Tas bija acīm redzams. Par spīti sāpēm, kas smeldza plecā, Džastins apsēdās līdzās Arielai un apskāva viņu.

- Tev ne par ko nav jāuztraucas. Tagad tie vīri ir tālu prom, - viņš pasmaidīja. - Turklāt tu esi apsolījusi tādu atlīdzību, ka uzbrucējus meklēs puse grāfistes. Viņi te vairs neuzdrošināsies rādīties.

- Es tikai gribēju, lai viņus noķer! - stūrgalvīgi iesaucās Ariela.

- Tā izskatās, - viņš uzspieda Arielas lūpām vieglu skūpstu. - Paldies par rūpēm.

Ariela piecēlās un bezmērķīgi sāka staigāt pa istabu.

- Es domāju par to, ko šerifs teica par ienaidniekiem. Ja nu tie tomēr nebija laupītāji, Džastin? Ja nu... ja nu kāds viņus noalgojis, lai nogalinātu tevi?

- Un kurš tad tas būtu?

- Nezinu.

Džastins arī nezināja, tomēr viņš arī pārlika šādu iespējamību. Piecēlies viņš piegāja pie Arielas, kas stāvēja pie klavierēm un nevērīgi pārcilāja nošu lapas.

- Es šerifam teicu taisnību - gadu gaitā esmu iemantojis ienaidniekus, tomēr nevienam no viņiem nebūtu iemesla mani nogalināt, un, lai gan es viņiem ne sevišķi patiku, tomēr neesmu tik vērtīgs, lai manis dēļ uzņemtos šādu risku.

Ariela palūkojās uz vīru, gribēja kaut ko teikt, tad vienkārši papurināja galvu.

- Runā vien. Ja gribi ko teikt, tu to droši vari darīt.

- Ir gan kāds cilvēks, kas gūtu labumu no tavas nāves. Tava māsa.

Sī nejaukā doma arī viņam bija ienākusi prātā, un Džastins sarauca pieri.

- Tā laikam ir. Lai gan mēs ne sevišķi satiekam, es negribētu ticēt, ka mana māsa spētu aukstasinīgi nogalināt savu vienīgo radinieku.

Ariela nopūtās.

- Piedod. Tā ir šausmīga doma.

Viņa mēģināja pasmaidīt, tomēr smaids iznāca samocīts un uztraukumu pilns.

- Prieks, ka atveseļošanās rit labi. Baidījos, ka tu nebūsi vēl pietiekami spēcīgs, lai apciemotu vecmāmiņu.

- Zināmu apstākļu dēļ jūtos daudz labāk nekā vajadzētu. Patiesību sakot, biju plānojis ļaunprātīgi izmantot tavu līdzcietību un ievainojumu norādīt kā ieganstu, lai nekur nebrauktu, tomēr es tev to apsolīju un mēs brauksim. Kā veicas ar manu portretu?

- Gandrīz jau gatavs. Rīt vedīšu to uz ciemu ierāmēt.

- Ceru, ka vecmāmiņai būs skaidrs, kas tas tāds ir.

Ariela veltīja Džastinam neticības pilnu skatienu.

- Nemuļķojies. Protams, ka viņa zinās.

Džastins gan nebija tik pārliecināts. Viņš gadiem ilgi nebija ticies ar vecmāmiņu. No zēna viņš bija pārvērties par pieaugušu vīrieti. Viņam ļoti gribējās zināt, vai vecmāmiņa vispār par viņu jebkad iedomājas. Pats viņš par veco lēdiju reti atcerējās, lai gan jaunībā ar viņu bija vairāk kopā nekā ar savu māti. Džastins atminējās mūžīgo ceriņu aromātu, kas visur pavadīja vecmāmiņu, un ūdenskrāsu smaržu, kas atgādināja par viņas iemīļotāko vaļasprieku. Vecmāmiņa allaž pavēlēja, lai pavārs speciāli Džastinam cep plūmju kūkas, jo zināja, ka tās ir viņa iecienītākās. Viņi abi kopā vienmēr gatavoja Ziemassvētku rotājumus: ogu virtenes, no papīra izgrieztas sniegpārsliņas, vecajā akmens mājā pie kamīna piespraustus īves zariņus.

Viņš ļoti mīlēja savu vecmāmiņu. Viņa bija vienīgā, kas vēl bija palikusi.

Tomēr ar laiku viss mainījās. Tēvs aizsūtīja viņu uz skolu, un pēc tam viņš ar vecmāmiņu satikās ļoti reti. Džastins pārdomāja, vai viņa priecātos redzēt mazdēlu, un tūdaļ sajuta sirdsapziņas pārmetumus.

Džastins mēģināja sev iestāstīt, ka pietiekami parūpējies par savu vecmāmiņu. Viņš sūtīja tai naudu, un tas bija pareizi. Iespējams, viņa gadiem ilgi nebija pat iedomājusies par savu mazdēlu.

Tomēr viņš nespēja atbrīvoties no domas, ka vecmāmiņa patiesībā ļoti ilgojas pēc viņa un ka jau sen vajadzēja viņu apciemot.

Rūpīgi pārvilkusi kapuci pāri acīm, lai noslēptu seju, Barbara kāpa Kokkrovas tavernas otrajā stāvā. Brālim viņa bija pateikusi, ka dodas apciemot lēdiju Oksnardu, kas pēkšņi saslimusi, un neuzkrītoši izgāja no mājas.

Kopš dienas, kad tika šauts uz Džastinu, viņa bija rūpīgi slēpusi dusmas un sarūgtinājumu. Tomēf dusmas vēl nebija izplēnējušas, viņā viss vārījās.

Barbara klusi pieklauvēja pie tās pašas istabas durvīm, ko viņi tika izmantojuši jau agrāk, un pēc brīža tās atvērās. Vēl mirklis, un viņa jau bija Filipa skavās.

- Kur tu tik ilgi biji? Domāju, ka tu būsi klāt jau pirms pāris stundām. Esmu uztraucies līdz nāvei.

Barbara atbrīvojās no apskāvieniem un, berzēdama nosalušās rokas, piegāja pie kamīna.

- Tev patiešām būtu jāuztraucas, - lūkodamās oranžsarkanajās liesmās, ierunājās Barbara. - Ja viņi noķers kādu no tiem vīriem, ko tu noalgoji, mēs nonāksim uz karātavām.

Viņa pievērsās Filipam.

- Augstā debess, Filip, vai tiešām tas bija labākais, ko tu varēji izdarīt? Noalgot slepkavas, kas trijatā nespēj tikt galā ar vienu vīrieti?

Filips piegāja pie Barbaras un apstājās viņai līdzās.

- Bendžamins Kūlijs ir profesionālis, viens no labākajiem. Viņu neviens nenoķers, un, ja arī noķers, viņš drīzāk karāsies virves galā, nekā kaut ko izpaudīs varasvīriem. Ņemot vērā viņa darbības lauku, gan jau kāds viņu novāks, ja vien viņš vispirms nenonāks manās rokās.

- Un pārējie?

- Viņus nolīga Kūlijs. Par mani viņi neko nezina un par tevi jau ne tik.

Barbara mazliet atslāba un nomierinājās.

- Tā idiote, ko Džastins apprecējis, izsludinājusi nelielu atlīdzību tam, kurš palīdzēs notvert uzbrucējus. Kādam varbūt iegribēsies viņus nodot.

- Viņi jau sen ir tālu prom. Un, kā jau teicu, Kūlijs dzīvo no tā, ka paveic citu melno darbu. Viņš izmainīs savu izskatu, un neviens pat iedomāties nevarēs, ka viņš iesaistīts šajā uzbrukumā. Parasti viņš nekļūdās. Nākamreiz...

- Nākamās reizes nebūs.

-Ko?

- Atsauc pasūtījumu. Saki, ka esi pārdomājis. Saki viņiem vienalga ko. Vienkārši tiec no viņiem vaļā.

- Bet es domāju, ka mēs bijām vienis prātis. Es domāju...

Ieraugot izmisumu Filipa sejā, Barbara pasmaidīja. Viņš atgādināja zēnu, kam jāatsakās no visgaršīgākās konfektes.

- Mēs esam vienis prātis. Mēs vienkārši rīkosimies citādi.

Barbara piegāja Filipam klāt, apvija rokas ap viņa kaklu, piespiedās viņa krūtīm. Filips pieskārās viņas augumam un tūdaļ viņa ķermeni pārņēma uzbudinājums. Barbara caur biksēm noglāstīja Filipa kaisles pārņemtos gurnus, un viņa alkas pieņēmās spēkā.

Filips aplaizīja lūpas.

- Vai mēs... Vai mēs apspriedīsim tavu plānu?

Barbara vieglītēm papliķēja Filipa augumu.

- Protams. Man gan šķiet, ka šobrīd tevi varētu interesēt kas cits, tomēr, ja tev labāk patiktu pārrunas...

To teikdama, viņa maigi saspieda Filipa pietūkušo bikšu priekšu.

- Nē, es... Parunāsimies vēlāk.

Barbara vienu pēc otras attaisīja Filipa bikšu pogas. Viņa darbojās uzmanīgi, gluži vai aijājoši. Filips labsajūtā ievaidējās.

Barbara palūkojās uz viņu un ļauni iesmējās.

- Kad būsim pabeiguši, es tev izstāstīšu, ko esmu ieplānojusi savam mīļotajam brālim, kas drīz kļūs par kādreizējo Grevilas grāfu.

Svētku pusdienas pie Kornēlijas Majas Bedfordes, Džastina vecmāmiņas, bija ieplānotas trīs dienas pirms Ziemassvētkiem. Tā kā viņa dzīvoja vienas dienas brauciena attālumā no Rīdingas, viņi, tērpušies siltās vilnas drānās un apseguši kājas ar biezu kažokādu, devās ceļā agri no rīta.

Nolēmis nelikties ne zinis par darījumiem, Džastins pameta dokumentus uz rakstāmgalda, tomēr Ariela paķēra tos un devās uz karieti.

- Līdz Rīdingai ir tāls ceļš. Mums būs kaut kā jākavē laiks. Man nav iebildumu mazliet pastrādāt. Tu varēsi caurskatīt ieguldījumu piedāvājumus, bet es pārbaudīšu šīs Kleja atsūtītās finansu atskaites. Kad atgriezīsimies mājās, tev būs mazāk darba.

Džastins veltīja Arielai mīļu smaidu.

- Lielākoties sievietes šausminātos, ja viņām būtu jāpalīdz vīriem strādāt.

- Man patīk būt noderīgai. Ja man nav nekā prātīga ko darīt, jūtos līdz nāvei garlaikota.

Kopā strādājot, garās, dubļainajos ceļos pavadītās stundas paskrēja nemanot. Pāris reižu viņi apstājās dažādās viesnīcās, lai sasildītos un atpūtinātu zirgus, tad atgriezās karietē un turpināja darbu. Kad viss bija galā, Ariela atslīga karietes sēdeklī un apmierināta smaidīja.

- Nu, ko es tev teicu? Darbs padarīts, un mums vēl ir pietiekami daudz laika, lai es tevi apspēlētu kārtīs.

Džastins sāka skanīgi smieties, un Ariela nodomāja, cik tas patīkami un jauki. Kopš viņi atkal gulēja kopā, viņai šķita, ka Džastins mainījies, nav vairs tik piesardzīgs kā agrāk. Cerības, ko viņa reiz bija izlolojusi, pieņēmās spēkā. Tagad viņa bija pārliecināta, ka nav Džastinam vienaldzīga. Var būt, ka ar laiku, kā reiz to bija teicis Kleitons Hārkorts, Džastins pat iemācīsies mīlēt viņu.

Kārtīs sākumā veicās Arielai, tad priekšgalā izvirzījās Džastins, un bija jau gaidāms neizšķirts. Tomēr pēdējā gājienā Džastinam izdevās gūt uzvaru ar tikai triju punktu pārsvaru - paceļot pēdējo kārti, abi sāka sirsnīgi smieties.

Ariela smiedamās atslīga sēdeklī un priecājās, ka arī viņas vīrs jautri smaida. Nevilšus viņa pieskārās safīriem rotātajam laulību gredzenam, kārtējo reizi iedomājās, cik tas labi viņai piestāv, un mēģināja iztēloties, kā Klejam Hārkortam izdevies izvēlēties tik piemērotu gredzenu tieši viņai.

Ariela vēlreiz aplūkoja, kā saules gaismā mirdz dzidri zilie safīri un kristālbaltie briljanti.

- Tu smaidi, - klusi ierunājās Džastins. - Vai tiešām tev tas tik ļoti patīk?

- Tas ir tik brīnišķīgs, Džastin. Ja man būtu iespēja izvēlēties, es noteikti ņemtu šo. Allaž esmu brīnījusies, kā Klejam Hārkortam izdevies mani tik ļoti iepriecināt.

Džastins satvēra Arielas roku un palūkojās uz mirdzošajiem safīriem un briljantiem.

- Gredzenu neizvēlējās Klejs. Es to nopirku.

- Tu? Bet tev taču nebija laika. Tu līdz kāzām pat neizbrauci no muižas. Kā gan tu varēji...

- Gredzenu es nopirku jau kādu laiku pirms tam.

Ariela sarauca pieri.

- Pirms tam?

- Kad mēs tikko bijām atgriezušies no Tansbridž-velas. Toreiz biju nolēmis lūgt tavu roku, bet...

- Tu gribēji mani bildināt? - pārsteigta iejautājās Ariela.

- Jā, es to vēlējos.

Pēkšņi Džastins nobālēja.

- Bet tonakt es redzēju tevi ieejam stallī kopā ar Filipu Mārlinu.

Arielai, izskanot šiem vārdiem, noreiba galva.

- Ak, mans dievs!

Viņai acīs sariesās asaras. Pirmo reizi viņa pa īstam apjauta, kas patiesībā noticis. Džastins novērsās, viņa tumši pelēko acu skatiens liecināja par sāpīgām atmiņām.

- Tu gribēji lūgt manu roku. Tā vietā tu... tu iedomājies, ka esmu tevi piekrāpusi. Ak, Džastin!

Nākamajā mirklī Ariela jau atradās Džastina skavās, pieplaka viņa krūtīm, un asaras straumēm sāka plūst pāri viņas vaigiem.

Es mīlu tevi, viņa iedomājās. Es tevi tik ļoti mīlu. Taču skaļi viņa to neteica. Viņa baidījās, ka Džastins nezinās, ko lai atbild.

Džastins cieši apskāva Arielu un piespieda sev klāt.

- Neraudi. Es negribēju tevi saraudināt.

Ariela turpināja elsot, lai gan ļoti vēlējās pārstāt raudāt, un kaklā iestrēga rūgts kamols. Trīcošu roku viņa notrauca asaras un vārgi pasmaidīja.

- Tās ir laimes asaras, Džastin. Tu vēlējies mani precēt jau toreiz, mēs būtu varējuši apprecēties vēl pirms tā skandāla.

- Jā, ja vien tā būtu. Dievs zina, ka es neesmu labākais vīrs pasaulē, tomēr zvēru, Ariela, ka tev tas nebūs jānožēlo. Apsolu, ka tev nekad nekas nebūs jānožēlo.

Lai gan Ariela patiešām mīlēja Džastinu, viņa tomēr nebija tik pārliecināta. Viņa ilgojās, kaut Džastins atbildētu viņas mīlai, viņai bija nepieciešams zināt, ka Džastina jūtas ir tikpat dziļas kā viņas pašas. Viņa nebija īsti pārliecināta, ka spēs būt laimīga, ja nesaņems atbildi.

Un dziļi sirdī viņa nespēja sevi pārliecināt, ka tas jebkad notiks.

Divdesmit piektā nodaļa

Esam klāt, milord.

Vārgi smaidot, kalpotājs atvēra karietes durvis. Sī bija gara diena. Sevišķi nogurdinošas šķita pēdējās ceļojuma stundas, kad viens ritenis iebrauca dziļā grambā un salūza vairāki spieķi. Beidzot tos salaboja, un viņi, drebēdami no aukstuma, ieradās vecmāmiņas mājā krietni pēc tumsas iestāšanās.

- Paldies, Tims, - izlēkdams no karietes, teica Džastins. - Virtuves durvis ir mājas otrajā pusē. Tur tu un pārējie varēsiet paēst un sasildīties.

Viņš palīdzēja izkāpt Arielai un savīstīja ciešāk viņas apmetni. Aplicis roku viņas viduklim, Džastins vedināja sievu uz koka ārdurvju pusi.

Vecā akmens māja izskatījās tieši tāda, kādu viņš bija saglabājis savā atmiņā - varbūt mazliet noplukušākiem aizvirtņiem un kuplāk saaugušiem krūmiem. Mājai bija divi stāvi, divslīpju jumts un pusducis skursteņu. Ēdamistabas logos dega gaisma, un Džastins samanīja milzīgajā akmens kamīnā degam uguni.

Savādi, taču pat pēc tik ilgiem prombūtnes gadiem Džastinu pēkšņi pārņēma sajūta, it kā viņš būtu atgriezies mājās. Viņš vairākas reizes piesita pie durvīm, un iekšā atskanēja tik pazīstamā atbalss. Durvis atvērās tūdaļ pēc tam, kad aiz tām bija dzirdami šļūcoši soļi.

Kādu mirkli Džastins mēģināja atminēties, kā sauc šo plati smaidošo, kalsno veco kalpotāju.

- Sedžviks, miiord. Mēs jau vairs necerējām, ser. Domājām, ka esat nolēmuši nebraukt.

- Pa ceļam salūza karietes ritenis. Nepatīkami, tomēr beigu beigās to salaboja.

Iegājis mājā, Džastins palūkojās apkārt, domādams, ka tūdaļ atskanēs pārējo balsis - te vajadzēja būt viņa attālajam brālēnam Meinardam un viņa sievai Sārai vai ari Finejam un Gerdijai, un viņu pieciem bērniem, tomēr mājā valdīja spocīgs klusums.

- Šeit, miiord... milēdij. Arā ir auksts, nāciet, varēsiet sasildīties pie kamīna. - Džastins cauri hallei devās līdzi vecajam vīram un iegāja salonā; viņš jau sāka uztraukties par savu vecmāmiņu, cerēdams, ka viņa nav pēkšņi saslimusi.

Šķita, ka Sedžviks izlasījis viņa domas.

- Viņa vairs nav tik jauna. Viņai ir grūti staigāt. Viņa ir ēdamistabā. Viņa vēl nezina, ka esat šeit.

- Bet kur ir mani brālēni?

Vecais vīrs papurināja galvu, un viņa blāvi zilajās acīs bija jaušamas skumjas.

- Viņi ļoti gribētu atbraukt, taču ceļš ir pārāk tāls, bet laika apstākļi šajā gadalaikā allaž slikti. Jūsu vecmāmiņa vienmēr cer, tomēr...

Viņš paraustīja kalsnos plecus. Gadu gaitā tie bija salīkuši, bet viņa vaigi - iekrituši. Runājot par kundzi, kas viņam devusi darbu vairāk nekā četrdesmit gadus, viņa sejā iezagās bēdīga izteiksme.

- Džastin? - Ariela satraukti ierunājās. - Kā tu domā, vai ar tavu vecmāmiņu viss kārtībā?

- Es nezinu, - saspringtā balsī atteica Džastins.

Viņi izgāja cauri istabai, kurā atradās tas pats zirgu

astriem pildītais dīvāns, ko Džastins atcerējās kopš bērnības un kura paroceņus sargāja vecmāmiņas izšūti pārklāji. Pie ēdamistabas durvīm viņš uz mirkli apstājās. Galds gan vairs nebija tik garš, kā viņam šķita bērnībā, taču tas bija nopulēts līdz mirdzošam spīdumam. Centrā Ziemassvētku galdu rotāja priežu zari un ogu virtenes. Ap galdu bija sarindoti divpadsmit krēsli - vienpadsmit tukši, taču

katrā vietā bija uzlikti vecmāmiņas mantotie sudraba un porcelāna galda piederumi un kristāla glāzes, ko vectēvs viņai uzdāvinājis pirmajā kāzu jubilejā. Galda vidū novietotās garās baltās sveces lēni kausēja pamazām izzūdošo vasku.

- Un tā katru gadu, - nočukstēja kalpotājs. - Viņa liek saklāt galdu, pavārs sagatavo īpašu maltīti, bet neviens tā arī neatbrauc.

Džastins palūkojās apkārt tukšajā istabā, un viņu pārņēma neizprotamas sāpes. Viņš pārlaida skatienu galdam, kas tik rūpīgi bija klāts ģimenei, kura tā arī nebija atbraukusi, un vārgajai sīkajai sievietei, kas tur sēdēja viena pati, un viņa kaklā sakāpa nožēlas un rūgtuma pilns kamols.

Izdzirdējusi pazīstamo kalpotāja balsi, sirmā sieviņa pagriezās. Kad viņa ieraudzīja Džastinu, pār viņas grumbu izvagotajiem, iekritušajiem vaigiem sāka ritēt asaras.

- Džastin...

Viņa mēģināja piecelties kājās, taču sāka grīļoties, un Džastins piesteidzās viņai palīgā. Viņš satvēra vecmāmiņas roku un juta, cik tā vārīga viņa spēcīgajā plaukstā.

- Esmu šeit, vecmāmiņ.

Vecā lēdija pasmaidīja, un šis mīlošais smaids it kā izkausēja kādu viņā radušos barjeru. Tas apņēma viņa auksto dvēseli, deva tai siltumu un aizveda atpakaļ tajās dienās, kad viņš vēl dzīvoja šajā mājā, atgādināja par laiku, kad viņš jutās patiesi laimīgs.

- Es tik ļoti priecājos tevi redzēt! - viņa teica. - Nebiju domājusi, ka tu šogad atbrauksi.

Džastina sirdī ielauzās trulas sāpes. Šķita, ka krūtis spiež neizturams smagums.

- Man jau sen vajadzēja to izdarīt.

Viņa vaigam maigi pieskārās dzīslota roka.

- Tik ilgs laiks pagājis... tik daudz gadu. Tūkstošiem reižu esmu mēģinājusi iztēloties, kāds tu izskaties. Tu jau esi pavisam pieaudzis.

Viņas šaurās lūpas iedrebējās.

- Man tevis tik ļoti pietrūka... visus šos gadus.

Tad viņa ilgpilni pasmaidīja.

- Un tu esi tik pievilcīgs!

Džastina kaklā atkal sakāpa rūgtais kamols. Viņš tikko spēja to norīt. Kā gan viņš spējis tik ļauni pret viņu izturēties? Kā gan viņš tik ilgu laiku spējis par viņu vienkārši nelikties ne zinis? Viņa acīs kaut kas gremza un sāpēja. Skropstās pēkšņi jautās miklums. Viņš mēģināja sev iestāstīt, ka tas nevar būt.

Viņš nekad nebija raudājis. Viņš bija skarbs, bezjūtīgs cilvēks. Viņš nebija no raudulīgajiem. Džastins nokremšļojās.

- Atbraukusi arī mana sieva, vecmāmiņ. Viņa ļoti vēlējās ar tevi iepazīties.

Tas patiesībā bija vienīgais iemesls, kādēļ viņš vispār bija braucis šurp. Ja Ariela nebūtu uzstājusi, viņu padaban šeit nebūtu. Un viņa vecmāmiņa Ziemassvētku mielastu atkal ēstu viena pati.

Džastina krūtis sāpēs sažņaudzās.

Vecmāmiņa satvēra Arielas roku.

- Es ļoti priecājos ar tevi iepazīties, dārgā.

Sveču gaismā Džastins pamanīja, ka Arielas acīs trīsuļo asaras.

- Un es priecājos iepazīties ar jums. Džastins tik bieži par jums stāstīja!

Tie bija meli, taču tie iepriecināja vecmāmiņu.

- Tiešām?

Sīki meli, taču Džastins jutās pateicīgs Arielai par tiem.

- Baidījos, ka viņš būs par mani aizmirsis.

- Ak, nē! - steigšus iesaucās Ariela un slepus notrausa asaru. - To viņš nekad nespētu.

- Nē, vecmāmiņ, - sāpju aizlauztā un piesmakušā balsī teica Džastins. - Kā gan es spētu tevi aizmirst?

Un šajā brīdī viņš apjauta, ka tā ir taisnība. Viņš mīlēja šo sīko sieviņu, kas viņam bijusi daudz tuvāka par māti, kuru viņš nekad īsti nebija pazinis. Viņš mīlēja viņu toreiz un arī tagad.

Tik ilgus gadus viņš bija apslāpējis šīs jūtas, noslēpis tās tik dziļi, ka jau uzskatīja tās par zudušām. Aukstais, bezjūtīgais cilvēks, par kādu viņš tapis, bija iedomājies, ka viņam nav sirds. Tagad viņš to juta, tā dauzījās viņam krūtis, tā sāpēja - un viņš atskārta, ka to pārņēmusi mīlestība.

- Mana sieva tev sagatavojusi dāvanu, vecmāmiņ.

Viņa iepriecināta pasmaidīja.

- Dāvanu? Man? Bet man nav nekā, ko jums iedot. Es ne...

- Tu mums esi pagatavojusi brīnišķīgas vakariņas. Tu man atgādināji par tām dienām, atmiņas par kurām šķita jau pagalam izplēnējušas. Tās ir dārgas dāvanas.

Ariela pasniedza portretu, ko tik centīgi bija gatavojusi, un vecmāmiņa to satvēra vārgi trīsošajā rokā.

- Apsēdies, lai vari to atvērt, - teica Džastins,. jo ievēroja, ka vecmāmiņa jau bija nogurusi.

Viņš palīdzēja vecajai lēdijai apsēsties un pats apsēdās līdzās. Lēdija uzmanīgi atraisīja sārto lenti, noņēma spožo papīru un ar roku pārvilka Džastina profilam.

- Tas ir skaists, - viņa teica, mīli lūkodamās uz Arielu. - Tā ir ļoti dārga dāvana.

Šoreiz vecmāmiņa piecēlās daudz veiklāk.

- Nāc, es zinu, kur mēs to novietosim.

Džastins satvēra vecmāmiņas elkoni un ieveda viņu dzīvojamajā istabā. Ariela viņiem sekoja.

- Redzat? - viņa norādīja uz vairākiem portretiem pie sienas. - Es tos uzzīmēju pēc tam, kad tu aizbrauci. Gribēju atcerēties katru tavu vaibstu.

Dzīvojamās istabas sienu rotāja pusducis akvareļu. Tie, protams, nebija izcili, tomēr līdzība bija manāma.

Un visos portretos bija redzams tikai viņš.

Ja iepriekš Džastins vēl šaubījās, vai viņam maz ir sirds, tad tagad viņš par to bija pilnīgi pārliecināts, jo tā šķita sabirzusi drumslās, kas sāpīgi spieda krūtis.

- Tu esi līdzīgs savam tēvam, tomēr tev ir mātes stūrgalvīgais zods, - viņa smaidīdama teica. - Varu iedomāties, ka tu savā rīcībā esi tikpat mērķtiecīgs kā viņa.

- Domāju, ka tu būsi visu par mani aizmirsusi, -klusi teica Džastins.

- Tu man biji dēla vietā. Domāju par tevi ik dienas kopš tās nakts, kad tevi aizveda prom.

Džastins pieliecās un apskāva veco lēdiju. Viņš nespēja apturēt asaras, kas ritēja pār viņa vaigiem.

- Kopš šī brīža viss būs citādāk, es apsolu. Tu nāksi dzīvot pie mums. Tur ir pietiekami daudz istabu...

Viņa mazliet atrāvās.

- Blēņas. Manas mājas ir šeit, - viņa ar roku pieskārās Džastina vaigam. - Tomēr es labprāt aizbraukšu pie jums ciemos... ja vien tu vēlēsies.

Džastins pamāja, piespieda sevi pasmaidīt un pēkšņi pamanīja Arielu, kas smaidīdama stāvēja līdzās.

- Protams! Mēs ļoti priecāsimies, ja varēsi atbraukt.

- Un mēs brauksim šurp, cik bieži vien būs iespējams! - asarām mirdzot acīs, iesaucās Ariela.

Klusēdami viņi atgriezās ēdamistabā, kur viss bija sagatavots, lai pasniegtu vakariņas. Tur bija cepta zoss ar dzērveņu un valriekstu pildījumu, paipalu olas ar aspiku, ātes krējuma mērcē, zirņi un burkāni ingvera glazūrā, bet desertā - silta plūmju kūka, kas viņam allaž tik ļoti garšojusi.

Tā bija brīnišķīga maltīte, kas ritēja mīlas un laimes pilnā gaisotnē. Džastinam šķita, ka viņš raud un smejas vienlaikus. Neticama diena - viena no skaistākajām viņa mūžā. Šodien viņš bija daudz ko uzzinājis par sevi pašu - kaut ko tādu, kas pilnībā mainīja visu, kam viņš agrāk ticējis.

Džastins domāja par savādajām jūtām, ko bija sevī atklājis, un saprata, ka tā ir mīlestība. Patiesībā viņš atskārta, ka šī nav pirmā reize, kad to pārdzīvo. Viņš to jau bija izjutis, dzirdējis tās soļus un čukstus. Ikreiz, kad uzlūkoja Arielu. Ikreiz, kad pieskārās viņai, skūpstīja viņu, vienkārši^ vēroja, kā viņa iet pāri istabai.

Šīs jūtas bija tik savādas, tik biedējošas, ka viņš tās labprātāk bija apslāpējis, nevis mēģinājis izprast. Tomēr tās bija izdzīvojušas un ar katru dienu kļuvušas arvien spēcīgākas.

Nu viņš bija pilnīgi pārliecināts, ka tā ir mīlestība. Šodien viņš atklāja, ka nav tas skarbais, bezjūtīgais cilvēks, par Kādu bija sevi uzskatījis. Viņš bija spējīgs just, spējīgs mīlēt.

Un viņš karsti mīlēja savu sievu.

Viņam gribējās kliegt, skaļi smieties un priecāties. Viņam gribējās dziedāt. Un viņš pieņēma lēmumu.

Reiz Ariela bija viņu mīlējusi tikpat stipri, kā viņš mīlēja viņu. Džastins vēlējās, lai Ariela viņu atkal mīlētu tikpat karsti. Viņš īsti nebija pārliecināts, kā to panākt, taču viņš apzvērēja, ka tā būs.

Viņš nepadosies, iekams nebūs to panācis.

Kā jau plānots, viņi Rīdingā pavadīja divas dienas, pēc tam devās atpakaļ uz Grevilholu. Pirms aizbraukšanas Džastins izlūdzās no vecmāmiņas solījumu mēnesi ciemoties pie viņiem, tiklīdz laika apstākļi būs piemēroti ceļojumam.

Arielai arī ļoti gribējās vēlreiz satikties ar šo mīļo, jauko lēdiju, tomēr viņa nebija īsti pārliecināta, ka tad viņi vēl dzīvos Grevilholā. Viņa cerēja, ka tā būs. Pat Barbaras asā mēle nespēs sabojāt prieku dzīvot laukos, tālu prom no pilsētas trokšņa un kņadas, mājā, kas šķita mirdzam savādā gaismā.

Tālais ceļš mājup bija nogurdinošs, lai gan tas bija mazāk dubļains un ne tik grūts kā iepriekš. Kad kariete iegriezās kokiem apaugušajā Grevilholas piebraucamajā ceļā, bija jau vēls. Debesīs pulcējās mākoņi, kas it kā centās ieskaut pilnmēnesi. Tomass, izrādās, jau gulēja. Džastins īsi novēlēja māsai ar labunakti; tad viņi ar Arielu devās uz savām istabām.

- Cik labi, ka mēs atkal esam mājās, - sēdēdama pie spoguļa un izņemdama no matiem pēdējās saspraudes, nopūtusies teica Ariela. - Tomēr priecājos, ka mēs aizbraucām pie tavas vecmāmiņas.

Džastins pienāca viņai klāt, apvija rokas viņas viduklim un noskūpstīja kaklu.

- Es arī.

Ariela pagriezās ar seju pret vīru un jutās laimīga viņa skavās.

- Esmu iemīlējusi tavu vecmāmiņu, Džastin. Šķita, ka atkal esmu ieguvusi ģimeni.

- Jā, taču drīz mums būs pašiem sava ģimene.

Viņa acīs bija redzams, cik ļoti viņš to vēlētos, taču

tajās bija vērojams vēl kas cits - Ariela to bija pamanījusi jau pa ceļam uz mājām. Lai kas tas arī nebūtu, tas bija jauks un patīkams, un, lai gan ceļojums bija nogurdinošs, viņa ilgojās pēc tuvības ar Džastinu.

Ievijusi rokas tumšajos matos, Ariela pievilka sev klāt Džastina galvu, lai noskūpstītu viņu. Bija jūtams, kā saspringst viņa augums, kā piebriest muskuļi krūtīs. Ariela atvēra muti, lai tajā ielauztos Džastina kairā mēle, un piespiedās viņa augumam, kad vīrieša roka pasniedzās, lai satvertu viņas krūti.

- Ariela... - viņš čukstēja, paceldams sievu uz rokām un nesdams uz gultu.

Pēc maiguma pilnā tuvības brīža viņi dusēja viens otra skavās. Drīz abi jau bija ieslīguši miegā, un Arielas galva mīļi balstījās Džastinam uz pleca.

Dziļi naktī viņu pamodināja dūmu smaka. Pūloties atvērt smagos un sāpošos plakstus, Ariela juta, kā smeldz acis, domas šķita tik miglainas, ka nebija atšķiramas viena no otras. Bija nepieciešams pārcilvēcīgs spēks, lai piespiestu sevi piecelties sēdus.

Ieraudzījusi degošos aizkarus, Ariela iekliedzās. Liesmoja arī paklāja mala, un ugunīgās mēles lēni tuvojās viņiem. Viņas izbiedētais skatiens pievērsās durvīm, taču izeju jau bija aizsprostojušas liesmas. Apslāpējusi šausmu pilnu kliedzienu, viņa sāka modināt vīru, kas bija iegrimis dziļā, gluži vai nedabiskā miegā.

- Džastin!

Viņa spēcīgi, izmisīgi, jūtot arvien pieaugošās bailes un neprātīgi auļojošo sirdi, pūlējās pamodināt vīru.

- Džastin! Mosties! Ak, dievs, māja deg!

Viņš pāris reižu samirkšķināja plakstus, tad lēni atvēra acis.

- Kas, pie velna...

Elsdams un klepodams viņš mēģināja apkopot dūmu izkliedētās domas. Papurinājis galvu, viņš ieraudzīja šausmu pilno Arielas seju un liesmas, kas pielēja istabu ar spocīgi sarkanu gaismu.

- Jēzus!

Džastins grīļodamies piecēlās no gultas. Trīcošām rokām Ariela pagrāba no krēsla zilo rītakleitu un steigšus uzvilka to, savukārt Džastins uzģērba bikses.

- Durvis aizšķērsojušas liesmas, - izmisusi iesaucās Ariela. - Vienīgais glābiņš ir logs.

Džastins steidzīgi aizpogāja bikses, un tad abi metās uz loga pusi.

- Tad mēs to arī izmantosim.

Ar savu augumu aizsargādams Arielu, Džastins vedināja viņu garām purpurkrāsas liesmu sienai.

Aiz durvīm bija dzirdami kalpotāju kliedzieni, turpu šurpu skrienoši soļi un klauvējieni pie durvīm.

- Deg! - kāds iesaucās. - Māja deg!

Stāvēdama pie loga, Ariela skatījās uz šauro dzegu, kas bija viņu vienīgais glābšanās ceļš.

- Nezinu, vai spēšu...

- Spēsi. Mēs abi kopā. Es nepieļaušu, ka ar tevi kaut kas notiek.

Ariela palūkojās uz Džastinu, ieraudzīja viņa vaibstos noteiktību un apņēmību, un viņas bailes mazinājās. Viņa varēja uzticēties Džastinam. Viņš noteikti paglābs viņu.

- Paliec šeit, - teica Džastins. - Es tūdaļ būšu atpakaļ.

Kad Džastins pazuda dūmos, Ariela apslāpēja

šausmu pilno kliedzienu. Pēc pāris sekundēm viņš, klepodams un spiezdams pie mutes kabatlakatiņu, atgriezās. Viņa rokās Ariela ieraudzīja spieķi ar sudraba rokturi, kas bija stāvējis līdzās kumodei. Viņa ne reizes nebija redzējusi, ka Džastins to lietotu. Viņa nespēja iedomāties, kādēļ tagad Džastins riskēja ar dzīvību, lai to paņemtu.

Tad viņš piespieda kādu podziņu spieķa rokturī un no tā gala izšāvās četras collas garš asmens.

- Esi mierīga, - viņš pavēlēja, taču tas nebija nepieciešams, jo Ariela tik un tā bija pārāk nobijāsies, lai pakustētos.

Nometies ceļos, viņš ar nazi nošķēla Arielas rītakleitas apakšmalu, lai viņai būtu vieglāk pārvietoties.

- Tev mazliet sals kājas, taču tādējādi tu labāk spēsi sajust kāpnes, nekā valkājot kurpes, - viņš satvēra Arielas roku. - Iesim.

Ariela palūkojās ārā pa logu.

- Ak, dievs, tāds augstums!

Lai gan viņu istabas atradās tikai otrajā stāvā, dzīvojamo istabu griesti bija tik augsti, ka patiesībā viņi bija trešajā stāvā.

- Mums tikai jātiek līdz notekcaurulei. Pa to mēs nokāpsim zemāk.

To mājas daļu liesmas vēl nebija skārušas.

- Gan jau kāds atnesīs kāpnes.

Strīdēties vairs nebija laika, turklāt nebija arī citas iespējas. Džastins izkāpa uz palodzes, tad uz dzegas un pastiepa roku, lai palīdzētu Arielai.

- Nāc, mīļā. Vairs nav laika.

Ariela satvēra Džastina roku, un viņai nebija citas iespējas kā sekot - izkāpt uz šaurās dzegas un pēdu pēc pēdas virzīties uz priekšu. Akmens plāksnes bija ledus aukstas, viņai sala kājas. Uz mirkli viņa novērsās, paskatījās lejup - šķita, ka zeme ir daudzu jūdžu attālumā. Arielu pārņēma nelabums, un viņa sagrīļojās. Džastins piespieda viņas augumu pie mājas sienas.

- Dieva dēļ, neskaties lejup.

Ariela bailēs drebēja. Viņa vārgi ievilka elpu un pamāja, ka ir gatava turpināt ceļu. Pa to laiku lejā cilvēki jau bija pamanījuši, kas notiek. Viņa izdzirdēja šausmu pilnus kliedzienus; tad visi apklusa, jo ieraudzīja, kā mājas saimnieks un saimniece, puskaili un nosaluši, lēnām virzījās pa šauro dzegu zem viņu guļamistabas.

Tajā brīdi liesmas brīkšķēdamas iemetās jumtā virs viņu istabām. Ar skaļu blīkšķi iegāzās sijas. Pēkšņi saplīsa viens no guļamistabas logiem, kam viņi tikko bija pagājuši garām, un gaisā aizlidoja sīkas stiklu drumslas. Viena no tām skāra Džastina kāju, un viņš sāpēs iešņācās. Viņš vienkārši izvilka lausku un aizmeta prom.

Ariela pamanīja, ka viņa kāja asiņo, un iešņukstējās.

- Viss kārtībā, - mierināja Džastins. - Mēs jau gandrīz esam galā. Tikai vēl mazliet.

Ariela smagi ievilka elpu, un viņi turpināja ceļu. Kāju pēdas bija tik nosalušas, ka viņa vairs nejuta pirkstus. Atlika vienīgi cerēt, ka viņa tomēr pamanīs, ja netrāpīs ar kāju uz dzegas.

Džastins jau bija sasniedzis mērķi.

- Man uz brīdi jāatlaiž tava roka, lai es varētu nolēkt lejā. Nekusties, iekams nebūšu tevi no jauna satvēris.

Ariela pamāja ar galvu. Džastins atlaida roku un vienā lēcienā nonāca uz zemākā jumta, tad pasniedzās pēc Arielas.

- Tagad tava kārta, mīļā.

Viņu pirksti atkal sakļāvās, un Ariela lēca; tomēr viņa paklupa un iekliedzās, jo juta, kā gar vaigiem nošalc aukstais vējš. Pārbijusies viņa aizvēra acis un bija pārliecināta, ka nokritīs zemē, kur no viņas pāri paliks tikai asins peļķe.

Taču jau nākamajā mirklī viņa atkal bija Džastina apskāvienos un piespiedās muskuļotajām krūtīm.

- Es turu tevi, - viņš čukstēja. - Es neļaušu tev nokrist.

Viņš trīcēja. Ariela juta, kā viņa slaidajam augumam

pāršalc drebuļi.

Ariela piekļāvās Džastinam un, aptvērusi, cik tuvu bijusi nāvei un ka tikai Džastins viņu izglābis, pūlējās apvaldīt raudas. Viņš uzspieda Arielas lūpām steidzīgu skūpstu.

- Vēl tikai mazliet. Pēc pāris minūtēm mēs jau būsim lejā.

Viņa palūkojās uz Džastinu, iedomājās, cik ļoti viņu mīl, un pasmaidīja.

- Iesim.

Džastins lēnām viņu vedināja prom no liesmām, un viņa rokas tvēriens bija tik ciešs, ka Ariela pat gribēdama nevarētu izrauties. Viņus jau gaidīja pie jumta pieslietās kāpnes, un viņi laimīgi nokāpa lejā.

Brīdī, kad viņas kājas skāra zemi, Džastins cieši apskāva Ar ielu.

- Nekad vairs nemēģini mani tā nobiedēt.

Viņš iegremdēja seju Arielas matos un saspieda viņu tik cieši, ka viņa tikko spēja ievilkt elpu.

Ariela, sajūtot šoka un atvieglojuma atbalsi, vārgi iesmējās.

- Centīšos.

Pie viņiem piesteidzās kalpotāji, arī Silvija.

- Mēs tik ļoti uztraucāmies, milēdij.

Istabene ievīstīja saimnieci siltā vilnas segā, tad atnāca citas kalpones un nez no kurienes atnesa kurpes.

- Esam sākuši dzēst liesmas, - ziņoja kāds kalpotājs. - Neesmu pārliecināts, ka no tā būs kāds labums.

Parādījās Maikls O’Flehertijs, kas nesa melnu ādas zābaku pāri.

- Tie ir jūsu. Atnesu tos no staļļa.

- Paldies.

Kāds pasniedza Džastinam kreklu, un viņš to uzvilka.

- Vai visi izglābušies?

Viņš palūkojās apkārt un nopētīja apkārt stāvošo sejas.

- Kur ir mana māsa un viņas dēls?

- Es redzēj’, ka kundze gāj’ uz ārduru pusi, milord.

Viena no kalponēm norādīja tajā virzienā.

- Viņ’ droši vien ir tur. Bet zēn’ es neredzēj’.

Džastina vaibsti saspringa.

- Palieciet šeit. Man viņi jāatrod.

- Es uzmeklēšu misis Vaitlonu, Tomasa auklīti, -apslāpēdama bailes, teica Ariela. - Varbūt puisēns ir kopā ar viņu.

Džastins pamāja un aizsteidzās uz mājas otru pusi. Viņš apstājās, lai pārmītu pāris vārdu ar māsas istabeni

Frīdu Kimblu. Ariela ieraudzīja, ka sieviete purināja galvu, un, baiļu pārņemta, steidzās atpakaļ uz māju.

Džastins, ne mirkli nevilcinādamies, pagriezās un pazuda liesmās.

Viņu apņēma biezi, melni, smacējoši dūmi, tie koda acīs, smeldza plaušas un bija tikpat kā neiespējami elpot.

Džastins piespieda krekla piedurkni degunam un pieliecās, lai mēģinātu virzīties uz priekšu. Tomass un Barbara vēl joprojām atradās mājā - vismaz istabene bija par to pārliecināta, varbūt liesmas bija iesprostojušas viņus puisēna istabā trešajā stāvā.

Džastins jau bija sasniedzis durvis un palūkojās uz kāpnēm. Ugunsgrēks bija sācies rietumu spārnā un centrālo mājas daļu vēl nebija sasniedzis. Taču Tomasa istaba bija tieši degošajā spārnā. Ja puisēns un viņa māte vēl atradās tur... Džastins lūdzās, kaut Frīda Kimbla būtu kļūdījusies.

Viņš sāka kāpt augšup. Pēc pāris pakāpieniem viņš izdzirdēja aiz sevis soļus. Pazīstama balss lika apstāties.

- Nav vajadzības kāpt augšā. Tavai māsai briesmas nedraud, bet zēns ir kopā ar auklīti.

Džastins ieraudzīja, ka Filipa Mārlina rokā vīd pistole.

- Nespēju atcerēties, ka būtu tevi ielūdzis uz svinībām, - sausi noteica Džastins, kad Mārlins viņam māja, lai kāpj atpakaļ lejā.

- Mums jāaprunājas, - Mārlins pasmaidīja. - Domāju, ka varam ieiet darbistabā.

Džastins pāri hallei devās norādītajā virzienā, bet viņa mugurā dūrās Mārlina mērķētais ierocis. Darbistaba bija rietumu spārna pirmajā stāvā. Priekšā vīdēja liesmas, bija dzirdami kalpotāju kliedzieni, kad viņi tukšoja ūdens spaiņus, pūlēdamies paglābt māju no uguns.

Filips norādīja uz darbistabas durvīm. Džastins atvēra tās un iegāja iekšā. Degšana tur tikko bija sākusies. Liesmas jau bija skārušas aizkarus un arī paklāja stūri. Karstums jau bija jūtams, un dūmi izraisīja klepu.

Mārlins tikko jaušami smaidīja.

- Tu nespēj iedomāties, cik ļoti ilgi es gaidīju šo mirkli.

Džastins saspringa.

- Varu gan. Tavi vīri mēģināja mani nogalināt. Ja gribi ko paveikt, dari to pats - vai nav tiesa?

- Aptuveni.

Filips atbrīvoja pistoles drošinātāju.

- Cik skumjš stāsts. Grevilas grāfs gājis bojā savas degošās mājas liesmās, cenšoties izglābt nabaga bezpalīdzīgo māsasdēlu. Diemžēl puisēns jau bija izglābts.

Džastins aplūkoja ieroci - tā bija sudrabā kalta dueļu pistole, kas parasti atradās pie sienas kādā dzīvojamajā istabā. Viens šāviens. Ja vien izdotos piekļūt tuvāk, viņam būtu iespējams to izraut. Džastins pakāpās uz priekšu. Filips to nemanīja, tādēļ viņš turpināja virzīties aivāk. Muskuļi saspringa, un viņš gatavojās uzbrukumam.

Tajā mirklī atsprāga darbistabas durvis un ienāca Barbara.

Džastins mēģināja atslābināties. Barbara uzsmaidīja Mārlinam, un Džastins juta, ka viņu pārņem nelabums.

- Esi sveicināts, dārgo brāli. Tā kā tu nevēlējies mirt augšstāvā, savā istabā, mēs tevi gaidījām šeit.

Džastins skumji papurināja galvu.

- Sasodīts, bet es cerēju, ka tu tajā neesi iejaukta.

Barbara viņam veltīja ļaunuma un uzvaras saldmes pilnu

smaidu.

- Kā gan es varētu stāvēt malā? Tu mēģināji nozagt to, kas patiesībā pieder man. Bija kaut kas jādara.

- Un māja? Domāju, ka tā tev tik daudz nozīmē.

- Kad tu būsi novākts pie malas, naudas būs tik daudz, ka varēs uzcelt dučiem Grevilholu, - viņa paskatījās uz Filipu. - Domāju, ka mēs jau tā pietiekami ilgi gaidījām. Priekā, dārgais.

Filipa pašapmierinātais smaids un nesatricināmā izturēšanās uzdzina Džastinam šermuļus. Apkārt trakoja liesmas. Viņiem virs galvas salūza kaut kas smags. Filipa pirksti sažņaudza ieroci, un Džastins smagi ieelpoja.

Brīdī, kad viņš iesita Mārlinam, pistole aizlidoja, istabā skaļi atbalsojās šāviena troksnis, un abi vīrieši nokrita uz grīdas. Džastins sajuta spējas sāpes, un viņa galva atsitās pret rakstāmgalda stūri. Viņš pūlējās sakopot domas, taču galvā riņķoja tikai tumši apļi. Tad apkārtne pamazām izgaisa, iestājās tumsa un viņš iekrita bezsamaņā.

Klusi lādēdamies, Filips atbrīvojās no Džastina smagā ķermeņa un, notraukdams no drēbēm netīrumus, piecēlās kājās. Izsmalcināti turēdams pie deguna kabatlakatiņu, viņš ieklepojās, jo istabā arvien vairāk sabiezēja dūmi.

- Lieta darīta. Grevilu mantojums tagad ir tava dēla rokās - un mēs to pēc kāzām varēsim pārvaldīt.

Filips pastiepa roku, taču Barbara atkāpās. Tikai tagad viņš pamanīja, ka svārku krokās Barbara visu laiku slēpusi nelielu, ar ziloņkaulu rotātu dāmu revolveri. Viņa pacēla ieroci un nomērķēja Filipam tieši krūtīs.

- Ko, pie velna, tu dari?

- Vīrieši ir tādi muļķi! Un tu, Filip, esi vēl lielāks muļķis, nekā biju iedomājusies. Vai tu patiešām ticēji, ka es precēšos ar tevi? - viņa rūgti iesmējās. - Vai tu patiešām iedomājies, ka man patika tas, ko ļāvu tev darīt? Man nav ne mazākās vēlēšanās precēties ar tevi vai ar kādu citu - ne tagad, ne jebkad vēlāk.

Filips izskatījās apstulbis.

- Tu taču patiesībā tā nemaz nedomā, vai ne?

- Ak nē? Tu esi tāds pats kā mans tēvs un visi pārējie vīrieši, kas krāpjoties iegūst sieviešu labvēlību, taču patiesībā domā tikai par sevi.

Filipa seja dusmās piesarka.

-Tu... tu melo, nekrietnā kuce...

Viņš paspēra soli uz priekšu, bet Barbara ciešāk satvēra ieroci un Filips apstājās.

- Par vienu gan es tēvam esmu pateicīga. Raugoties uz viņu un viņa padauzām, esmu iemācījusies, ka sieviete, izmantojot savu miesu, var sasniegt visu, ko vēlas. Paldies, Filip, ka atviegloji man darbu...

Filips rūkdams metās uz priekšu, un Barbara nospieda gaili. Filips vēl bridi noturējās kājās, viņa acis šausmās un pārsteigumā iepletās. Tad viņš pavērtu muti nokrita uz grīdas un neko nefiksējošie redzokļi vērās tukšumā.

Barbara palūkojās apkārt, pamanīja liesmas, kas plosījās viņai virs galvas, un paspēja parauties sāņus, kad uz paklāja tikai dažu soļu attālumā no viņas nokrita apmetuma un koka gabali. Istabu piepildīja dūmi un liesmas.

Klepodama un pieliekusies, lai izvairītos no biezajiem dūmiem, Barbara pēdējo reizi palūkojās uz abiem zemē guļošajiem vīriešiem un pasmaidīja. Tad viņa pagriezās un izgāja no istabas.

Atgūdams samaņu, Džastins, izdzirdējis aizcērtamies durvis, ievaidējās. Viņa galva dūca. No ievainotās kājas sūcās asinis. Sāns smeldza un dega, it kā tajā būtu iedūrušies tūkstošiem dzeloņu. Ievilcis plaušās piedūmoto gaisu, viņš ieklepojās un pietrausās ceļos. Viņš uzmanīgi aptaustīja cauršauto sānu un sajuta asinis, bet svina lode bija iestrēgusi starp ribām, tādēļ viņš bija pārliecināts, ka ievainojums nav bīstams.

Māsa jau otro reizi bija mēģinājusi viņu nogalināt.

Džastins klusi un nikni nolamājās. Sakodis zobus, viņš piecēlās kājās un grīļodamies devās uz durvju pusi. Barbara gaidīja viņa nāvi. Viņš zvērēja, ka šis bija viņas pēdējais mēģinājums.

Liesmas arvien augstāk tiecās naksnīgajās debesīs. Noraizējusies par Džastinu un nespēdama atrast Tomasu, Ariela ieraudzīja, ka pa parādes durvīm izsteidzas Barbara, un skrēja turp. Viņa sagrāba svaines roku.

- Kur ir Džastins? Vai tu viņu redzēji? Viņš devās atpakaļ mājā, lai uzmeklētu tevi un Tomasu, bet vēl nav atgriezies.

- Tomass ir kopā ar auklīti.

- Nav gan. Misis Vaitlona ir izmisumā. Viņi steigā izšķīrušies, un neviens puisēnu vairs nav redzējis.

Barbaras seja kļuva pelnu pelēka.

- Ak, dievs! Tad jau Tomass vēl joprojām ir mājā! Mums viņš jāatrod! Augstā debess, mums viņš jāatrod!

Viņa pagriezās un steidzās atpakaļ mājā, Ariela skrēja viņai pakaļ. Barbara atrāva durvis un iesteidzās iekšā. Dūmi bija tik biezi, ka gandrīz nebija iespējams elpot. Rietumu spārnā trakoja liesmas. Nebija ilgi jāgaida, kad tās pārņems visu māju.

- Tomas! - kliedza Barbara. - Tomas, kur tu esi?

- Džastin! - Ariela steidzās uz kāpņu pusi. - Džastin, vai tu mani dzirdi?

Abas sievietes uzskrēja augšā, pagriezās uz koridora pusi, taču ceļu viņām aizšķērsoja liesmas.

- Kalpotāju kāpnes! - Ariela iesaucās, un abas metās turp. - Džasdn! - viņa sauca. - Tomas, vai tu mani dzirdi?

Taču atbildes vietā atskanēja tikai uguns auri un plīstoša stikla troksnis.

- Nāc, mums jāsteidzas!

Pirmā kalpotāju kāpnes sasniedza Barbara, Ariela turējās viņai cieši aiz muguras. Klusi skaitīdama lūgšanu, Ariela iegrima dūmu segā. Viņas jau bija gandrīz sasniegušas trešo stāvu, kad Ariela izdzirdēja briesmīgu troksni un lūstoša koka krakšķus. Augstāk kāpnēs atskanēja Barbaras kliedziens. Arielai šausmās aizrāvās elpa, jo augstāk esošie kāpņu posmi sabruka un to drupas nogāzās lejā līdz pašam pirmajam stāvam.

Kad nogāzās vēl vairāki koki un uzkrita lejā gulošajam ķermenim, kliedziens iestrēga Arielas kaklā. Ak, dievs, ak, dievs. Nebija ne vismazāko cerību, ka Barbara vēl joprojām bija dzīva. Un jau nākamajā mirklī var sabrukt pārējās kāpnes.

Pūlēdamās savaldīt trīcošās kājas un neprātīgi auļojošo sirdi, Ariela uzmanīgi virzījās lejup pa kāpnēm, līdz nonāca otrajā stāvā. Dūmi cēlās augšup, un viņa klepodama pūlējās elpot.

Ariela palūkojās augšup. Barbara bija mirusi, bet viņas dēls? Ja Tomass vēl joprojām bija augšā, līdz viņam tikt bija neiespējami. Augstais dievs, lūdzu, palīdzi man atrast puisēnu! Bet šī lūgšana šķita bezcerīga. Un, ak, dievs, kur gan ir Džastins? Vai arī viņš palicis augšstāvā? To iedomājoties, Arielas sirds sažņaudzās, lai gan viņa ietiepīgi atsacījās tam ticēt. Varbūt viņš jau atradis zēnu un abi jau ir ārā drošībā.

Lūgdama dievu, kaut tā būtu, Ariela devās pa koridoru uz kāpņu pusi. Tā kā liesmas jau bija sasniegušas mājas centrālo daļu, šis šķita drošākais ceļš. Pūlēdamās izdzēst no prāta nedzīvo Barbaras augumu, kas gulēja zem smagajiem, degošajiem baļķiem, Ariela steidzās uz kāpņu pusi. Viņa jau bija sasniegusi tās, kad pēkšņi izdzirdēja raudas - klusus šņukstus, kas jaucās ar šausmu pārņemtām elsām.

Ak, dievs, kāds vēl joprojām atradās mājā! Klepodama un nelikdamās ne zinis par smacējošajiem dūmiem, kas koda kaklā un acīs, Ariela kāpās atpakaļ.

- Tomas, vai tas esi tu? - viņa kliedza. - Kur tu esi? Lūdzu, atsaucies, man jāzina, kur tu esi!

Ariela pavēra vienas durvis, taču pa tām izšāvās liesmu mēles, tādēļ viņa tās tūdaļ aizcirta. Otru durvju rokturis bija tik karsts, ka viņa nespēja tās atvērt.

- Lūdzu, lai kas jūs arī būtu, atsaucieties, mums jātiek ārā no šīs mājas!

Viņai aiz muguras nograbēja veļas glabātavas durvis. Ariela pagriezās un ieraudzīja, ka durvis lēnām paveras. Aiz tām parādījās nokvēpusi, asarām izvagota bērna sejiņa.

- Tomas!

Zēns metās pie viņas, un viņa augums šausmās trīcēja. Viņš pastiepās pirkstgalos, apvija rokas Arielai ap kaklu un piekļāvās viņai kā ievainots dzīvnieks.

- Man... man bail, krustmāt Ariela. Man ļoti bail.

Viņš sāka klepot, viņa augumu pāršalca spēcīgi drebuļi,

viņa balss aprāvās.

- Viss ķārtībā, Tomas.

Arī Ariela sāka klepot.

- Mums jātiek ārā... no šejienes.

Viņa sabužināja zēna tumšos matus, kā iedrošinot apskāva, tad satvēra viņa roku, un abi metās uz priekšu.

Dūmi arvien vairāk sabiezēja, elpot kļuva vēl grūtāk. Viņu no galvas līdz kājām klāja sodrēji, viņai reiba galva. Pieliekušies, cik zemu vien iespējams, pūlēdamies izvairīties no smacējošā gaisa, viņi steidzās lejup pa kāpnēm un tajā brīdī pamanīja, ka hallē no rietumu spārna grīļodamies parādās Džastins.

- Džastin! - spalgi iekliedzās Ariela.

- Ariela, augstā debess!

Cieši satvērusi Tomasa roku, Ariela noskrēja lejā un metās uz durvju pusi. Pēdējais, ko viņa atcerējās, bija satraukuma pilnais Tomasa kliedziens, kad viņš sauca Arielu vārdā.

Acīm asarojot un sānam asiņojot, Džastins piesteidzās pie Arielas, kas bija nokritusi pie kāpnēm. Viņam pretim skrēja Tomass.

- Krustmāte Ariela! Viņai sāp! - sauca zēns, un Džastina pakrūte šausmās iesmeldzās.

Vai viņa ir ievainota? Cik nopietni? Vai viņa vēl bija dzīva? Viņa mute bija izkaltusi, kad viņš pieliecās pie guļošās Arielas. Saklausījis viņas vārgo elpu, Džastins pārliecinājās, ka viņa vēl joprojām ir dzīva. Sarāvies no pēkšņajām sāpēm sašautajā sānā, Džastins pacēla viņu uz rokām un, klusi lūgdamies, kaut ar viņu viss būtu kārtībā, piespieda sev klāt. Kopā ar Tomasu viņi metās uz durvju pusi. Tad abi jau bija ārā, dzestrajā, bet svaigajā nakts gaisā.

Džastins dziļi ievilka elpu, ieklepojās un vēlreiz ieelpoja svaigo gaisu. Tad viņš, sirdij strauji pukstot, drošā attālumā no degošās mājas nometās ceļos un noguldīja Arielu zālē.

Pie viņiem piesteidzās kāda sieviete.

- Tomas!

Ieraudzījusi mazo puisēnu, atviegloti nopūzdamās, auklīte iekļāva zēnu savos apskāvienos.

- Paldies dievam.

- Viņš ir nobijies, taču citādi ar viņu viss ir kārtībā.

Sieviete, bužinādama zēna tumšos matus, pamāja.

Tad auklīte pamanīja guļošo Arielas stāvu, un viņas apaļā seja nobālēja.

- Vai... vai kundze...

Džastina vaibsti saspringa.

- Viņa vēl joprojām elpo. Pasaki kādam, lai aiziet pēc ārsta. Pasteidzini viņu!

Kamēr misis Vaitlona ar puisēnu pie rokas aizsteidzās uz staļļiem, kur bija sapulcējušies kalpotāji, Džastins turpināja trīcošām rokām pārbaudīt Arielas stāvokli.

Džastinam smeldza sāns un sāpēja kāja, taču viņš tikko to juta. Bažas par Arielu nomāca paša ievainojumu sāpes. Brūču nebija, taču Ariela vēl joprojām bija bezsamaņā. Viņš to mazliet sapurināja un visu laiku uzrunāja.

-Ariela... lūdzu, mīļā...

Kaklā sakāpa rūgts kamols. Varbūt viņai bija iekšēji savainojumi. Varbūt jau tagad viņa atradās uz nāves sliekšņa.

- Ariela, lūdzu, mosties. Tu man esi vajadzīga, - viņš čukstēja. - Lūdzu, nepamet mani.

Viņš satvēra Arielas ledus auksto roku, saspieda slaidos pirkstus un piespieda tos pie savām lūpām.

- Es mīlu tevi. Es tevi tik ļoti mīlu!

Viņš sēdēja, noliecis galvu, viņa acīs bija jaušamas klusas alkas, vēlēšanās, kaut viņš šos vārdus būtu viņai pateicis agrāk.

- Džastin?

Viņas balss šķita dobjāka nekā parasti, jo runāt traucēja ieelpotie dūmi. Atvēris acis, Džastins ieraudzīja Arielu, kas sniedzās viņam pretim. Viņa maigi noglāstīja vīra vaigu.

- Es tik ļoti pārbijos... man tik ļoti bija bail, ka tu esi aizgājis bojā.

- Vai tu esi ievainota? Vai tev kas sāp?

Viņa papurināja galvu.

- Ar mani viss kārtībā. Vainīgi dūmi... Man vienkārši palika nelabi.

Džastins sajuta atvieglojumu. Arielai nekas nekaitēja, un viņa bija te, viņam līdzās. Viņš pieliecās, uzspieda maigu skūpstu viņas lūpām, tad kaklam.

- Es mīlu tevi, Ariela, - viņš teica. - Es ļoti tevi mīlu.

Džastins juta, ka viņa nodreb. Pār viņas vaigiem sāka

ritēt asaras.

- Es jau iepriekš to dzirdēju. Bet man bija bail noticēt. Baidījos, ka tu to nesaki no sirds.

Džastins ar pirkstu pārvilka Arielas zodam.

- Es to saku no sirds. Nekad agrāk neesmu runājis tik nopietni. Es mīlu tevi. Mīlu jau ļoti sen.

- Ak, Džastin. Es arī tevi tik ļoti mīlu! Es vienmēr esmu tevi mīlējusi. Es mēģināju, centos pārstāt, taču velti.

Džastina slaido augumu pāršalca trīsas. Tās bija prieka un atvieglojuma trīsas. Tas bija izbrīns, kā gan tādam cilvēkam kā viņš var tik ļoti laimēties.

Ne vārda neteikdams, Džastins palīdzēja Arielai piecelties, un viņa mazliet sagrīļojās. Džastina skavas palīdzēja noturēties kājās.

- Viss kārtībā?

Ariela satvēra rokās Džastina seju.

- Ar mani viss ir kārtībā. Tik ilgi, kamēr tu mani mīlēsi, ar mani viss būs kārtībā.

Džastins pieliecās un noskūpstīja viņu. Asiņojot un mokoties sāpēs, turot Arielu savos apskāvienos, viņš zināja, ka tā ir taisnība. Pārējam nebija nekādas nozīmes. Viss bija vislabākajā kārtībā.

Divdesmit sestā nodaļa

Pār viņa seju un kaklu sāka pilēt kaut kas mikls, tas aizlija ari aiz viņa apkakles. Paskatījies debesīs, Džastins atskārta, ka sācis līt.

- Paldies dievam, - nočukstēja Ariela un adieca galvu, lai veldzējošais lietus apskalotu viņas sodrējiem klāto seju.

Kādu brīdi viņi tā stāvēja, lai svaigais gaiss atspirdzinātu saspringtos prātus, un katrs klusībā skaitīja pateicības lūgšanu. Tad Ariela atskatījās uz māju, un viņas sejā bija jaušamas sāpes. Viņas acīs sariesās nevaldāmas asaras.

- Kas noticis? - satvēris Arielas zodu plaukstā un pagriezis pret sevi, jautāja Džastins.

- Barbara. Tava māsa bija pārliecināta, ka Tomass ir kopā ar auklīti, bet tā nebija. Tu vēl nebiji iznācis no mājas. Mēs devāmies iekšā, lai uzmeklētu jūs. Trešā stāva koridorā jau plosījās uguns, tādēļ mēs mēģinājām tikt augšā pa kalpotāju kāpnēm. Mēs jau gandrīz bijām galā, kad... - pēkšņi viņa apklusa, un pār viņas vaigiem sāka ritēt asaras. - Mēs jau gandrīz bijām augšā, kad sabruka kāpnes. Barbara visu laiku gāja pa priekšu. Viņa nokrita lejā līdz pirmajam stāvam, turklāt viņai virsū uzgāzās griestu sijas. Ak, dievs, Džastin, man ļoti žēl.

Viņš pievilka Arielu sev klāt un, maigi glāstīdams matus, piespieda viņas galvu savam plecam.

- Viss ir kārtībā, mīļā. Dažkārt viss, kas notiek, notiek uz labu. Saka, ka atriebība ir Dieva rokās. Varbūt Viņš tā bija nolēmis sodīt Barbaru par viņas grēkiem.

- Es... nesaprotu.

Atbildes vietā viņš steidzās uz staļļa pusi, lai paslēptos no aukstuma un lietus. Tikai tagad Ariela ieraudzīja, ka Džastina krekls ir vienās asinis.

- Ak, dievs! Tu esi ievainots!

Džastins apstājās zem staļļa jumta dzegas.

- Filips Mārlins un mana māsa aizdedzināja māju. Viņi mēģināja mani nogalināt.

- Nē, Džastin! - Arielas pirksti sagrāba viņa elkoni. - Vai tu esi smagi ievainots?

- Par laimi, Mārlins ir slikts šāvējs. Lode iestrēgusi starp ribām. Sāp kā ellē, bet tas nav bīstami. Filips ir miris. Viņu nošāva Barbara.

- Bet, ja jau viņi darbojās kopā, kādēļ viņa tā rīkojās?

- Alkatības dēļ acīmredzot.

Džastins atstāstīja Arielai visu, ko atcerējās no sarunas, ko bija dzirdējis darbistabā, kad gulēja bezsamaņā un tikai laiku pa laikam atguvās. Ar to pietika, lai aprakstītu viņa māsas lomu šai traģēdijā, kurā viņi tikko nezaudēja dzīvību.

Ariela lūkojās Džastinā.

- Mēs to nedrīkstam stāstīt Tomasam. Nekad.

- Viņš nekad neuzzinās patiesību.

- Ar laiku sāpes izzudīs. Un mēs viņam noteikti palīdzēsim.

Džastins pieliecās un, iedomādamies, cik ļoti mīl šo sievieti un ka beidzot ir saņēmies viņai to pateikt, noskūpstīja Arielu. Viņi iegāja stallī, kur Silvija un Perkinss apmeta abiem ap pleciem siltas segas.

- Šķiet, ka dievs beidzot apžēlojies par mums, milord, - ierunājās kalpotājs. - Lietus apdzēsīs liesmas. Lielākā daļa mājas būs glābta.

- Jā, varbūt pēc pāris stundām, ja lietus nemitēsies, mēs varēsim patverties austrumu spārnā. Tur gan būs pilns ar dūmiem, tomēr tur būs gultas, un mēs varēsim siltumā un sausumā atpūsties.

Perkinss palūkojās apkārt.

- Kur ir lēciija Heivuda, milord?

Džastins vienkārši papurināja galvu.

- Augstais Dievs!

Vecais vīrs aizsteidzās, lai paziņotu to pārējiem, bet Silvija atnesa sloksnēs saplēstu drānu, ar ko apsiet ievainojumus. Viņi apsēdās salmu kaudzē, un Ariela apmazgāja Džastina brūces ar ūdeni, ko kāds bija atnesis no avota. Tad viņa apsēja Džastina kāju un ribas.

Beidzot palikuši vieni tukšajā stallī, slapjās un saplēstās drēbēs, sodrējiem nosmērējušies, viņi beidzot varēja atslīgt pret cieto akmens sienu.

Džastins satvēra Arielas roku un noskūpstīja to. Viņš lūkojās sievas izmocītajā, melnām švīkām klātajā sejā un iedomājās, cik ļoti viņu mīl.

- Kad ieraudzīju tevi guļam pie kāpnēm, es pārbijos līdz nāvei. Ja ar tevi kas notiktu...

- Džastin...

Viņš pieskārās Arielas vaigam, ar pirkstu viegli pārvilka viņas lūpām.

- Nekad nebiju domājis, ka spēšu kādu mīlēt. Es nezināju, ka būtu to spējīgs. Todien, kad aizbraucām pie manas vecmāmiņas... Todien es sapratu - es apjēdzu, ka mīlu tevi un ka mīlu jau ļoti sen.

Arielas acīs atkal sariesās asaras.

- Arī es tevi ļoti mīlu.

Džastins pievilka viņu sev tuvāk, un viņu pārņēma laimes un pateicības sajūta. Ariela mīlēja viņu, un viņš tik ļoti pēc tā bija ilgojies. Viņi gulēja viens otra skavās, stallī uz salmu klājiena, klausījās lietus rīboņā, vēroja, kā palēnām apdziest uguns liesmas, bet no mājas drupām vāri ceļas dūmu strūklas.

- Mēs tiksim ar to galā, - viņš teica. - Mums būs pašiem sava māja, kur mēs varēsim audzināt savus bērnus.

Ariela viņam maigi uzsmaidīja.

- Man to ļoti gribētos.

Džastins vēlreiz noskūpstīja sievu.

- Es mīlu jūs, lēdija Grevila.

Šoreiz šie vārdi pār lūpām nāca pārsteidzoši viegli. Un tas bija ļoti labi.

- Es milu tevi.

Viņa vientulības dienām bija pienācis gals. Tagad viņam bija ģimene: vecmāmiņa, kas viņu bija izaudzinājusi un allaž lolojusi, bērns, kam viņš bija vajadzīgs, un sieva, kas viņu tik ļoti mīlēja. Un viņam bija sirds, par kuras esamību līdz šim viņam nebija ne mazākās nojausmas.

Un, neskatoties uz to, ka viņš bija slapjš, netīrs un nosalis un raudzījās savas nodegušās mājas drupās, Džastias pirmo reizi mūžā jutās patiesi laimīgs.

Keita Martina

BEZSIRDĪGĀ VIENOŠANĀS Romāns

SIA «Asja»

Rcģ. Nr. 40103051931 Formāts 84x108/32

SIA EKLV TIPOGRĀFIJA

Lāčplēša iela 27/D-30, Rīga, tālr. 7286371 Ražotne: Mūkusalas iela 63

Content

Martina Keita Bezsirdīgā vienošanās

Pirmā nodaļa

Otra nodaļa

Ceturtā nodaļa

Piektā nodaļa

Sestā nodaļa

Septītā nodaļa

Astotā nodaļa

Devītā nodaļa

Desmita nodaļa

Vienpadsmitā nodaļa

Divpadsmitā nodaļa

Trīspadsmitā nodaļa

Četrpadsmitā nodaļa

Piecpadsmita nodaļa

Sešpadsmitā nodaļa

Septiņpadsmitā nodaļa

Astoņpadsmitā nodaļa

Deviņpadsmitā nodaļa

Divdesmita nodaļa

Divdesmit pirmā nodaļa

Divdesmit otra nodaļa

Divdesmit trešā nodaļa

Divdesmit ceturtā nodaļa

Divdesmit piektā nodaļa

Divdesmit sestā nodaļa