Sakse Anna

Kopoti raksti-1 Darba cilts. Stāsti

Anna Sakse

Kopoti raksti-1 sējums

«

Romana «Darba cilts» noslēgumā gudrā un cilvēcīgā vājiniece Līze, ar kuru cieši sadraudzējas katrs, kas ar viņu sapazīstas Annas Sakses romānā, māca vedeklai savaldīšanos jūtu kaislajā sūrumā. Pati viņa nekad nav bijusi ne sausa, ne nežēlīga, bet smeldzi un atsaucību citu cilvēku ciešanām bieži no cilvēkiem slēpusi, jo viens otrs cietsirdīgi un nicīgi izsmej tos, kas atver dvēseli pārāk plaši. Tādēļ Līzes Cīrules dzīves gudrība ietverta pavisam īsos un stingros vārdos. «Prātu un sirdi,» viņa saka, «vajag valdīt kā negantu zirgu. Palaidīsi bez iemauktiem, ir prom būs.» Un turpat mazliet tālāk: «Pagājušajā vasarā tu biji dusmīga uz mani, ka es visur izliekoties tā stiprā. Tad nu tava reize stiprai būt. Ks jau otrreiz esmu pušu lauzta un tad vēl saaugšu.»

Annai Saksei dzīvē bijušas baltas un nebaltas dienas, rūgtas ciešanas, bijuši jāveic pienākumi, kas prasījuši lielu miesas un gara spēku piepūli. Kam gan dzīve bez ērkšķiem bijusi, teiks simti un tūkstoši, un par to še nemaz varbūt nebūtu jārunā, tāpat par to, ka viņa nav radusi žēloties par savām likstām, bet citiem allaž sniegusi palīdzīgu roku. Tādas ziņas un lietas jāsavāc kopā un jāaplūko rakstnieces dzīves gaitu aprakstītājam kādā biezā sējumā. Lasītājam rūp tas, kā rīkojas Anna Sakse ar savu romānu un stāstu varoņiem, kādi zemteksti dažreiz skopām rindām, kādiem līdzekļiem viņa attēlo ne vien pretēju raksturu, bet ļaužu kopu, šķiru sadursmes, kā parāda savu sašutumu un ienaidu, atzinību un mīlestību. Kā viņa savalda un pārvalda savus negantos zirgus, prātu un sirdi? Ar vienu vien necik tālu uz priekšu rakstnieks netiek, veiksmīgam ceļojumam nepieciešami abi. Dzīvē un darbā allaž apvienojusi abus, laiku pa laikam paļaudama lielāku vaļu sirdij, un tas ļaudīm savukārt iet pie sirds.

Romānos «Darba cilts», «Pret kalnu» un «Dzirksteles naktī» darbība norisinās dažādos laikos un apstākļos, cilvēki auguši katrs savā vidē, cīnās par saviem mērķiem, bet rakstnieces prāts un sirds nostāda visu savā vieta, parāda apgaismojumā, kas ļauj dziļi ieskatīties varoņu dvēselēs. Krietnie cilvēki, kas cīnās un nebaidās no visļaunākajām grūtībām, dažreiz iziet cauri maldu tumsai, atrod pareizo ceļu, ir cīnītāji šā vārda viscēlākajā revolucionārajā jēgā. Vai nu tie būtu Līze Cīrule ar dēlu Pēteri, Ozolu Juris un Mirdza, Agnese Vīksna, darba tautas tiesību aizstāvji, zemnieki, kalpi, strādnieki, dažādu uzdevumu un amatu ļaudis, viņi ir ne vien grāmatas varoņi, galvenie notikumu dalībnieki, bet patiešām vAroniski cīnītāji. Latvieši savas rakstnieces grāmatās ierauga tautas ne visai tālo vai pavisam vēl tuvo pagātni, daudzi saskata paši sevi un no jauna pārdzīvo ciešanas un priekus, kopā ar Annu Saksi atrodas cīņu mutuļos, kopā ar visu tautu izcīna Padomju Latviju. Šie cīnītāji sapro tāmi un dārgi katram padomju cilvēkam, lai kāda būtu viņa tautība, valoda un dzimtā vieta. Viņus iemīlējuši krievi, kuru saime un zeme tik diženas, un mazo tautu piederīgie, kas tālajos ziemeļos un austrumos, dienvidu kalnos tikai padomju laikā un iekārta uzsākuši patstāvīgu dzīvi. Tādi varoņi nepieciešami ka saules gaisma visām tautām, kas sekojušas padomju piemēram un dodas uz priekšu pa Oktobra revolūcijas ceļiem ar Marksa un Ļeņina karogiem. Viņi sastopas ar Annas Sakses grāmatu ļaudīm kā ar labiem paziņām un draugiem, ir samulsuši no prieka un uztraukuma, ka viņiem jāatšķetina tādi paši grūtību un pretrunu mezgli kā latviešu rakstnieces romānos, un vēro, kā tas viņiem izdodas. Sie cīnītāji vajadzīgi tautām arī tais valstīs, kur vēl valda kapi tāls un apspiestajiem jācīnās pret apspiedējiem.

Anna Sakse raksta dzīves patiesību un parāda to ar meistara roku. Rakstniece dažkārt pastiprina labā cilvēka jaukumu, saasina ļaundara nelietības, izceļ dažādu ērmu smieklīgumu savos romānos un stāstos, lai visas šis īpašības kļūtu vēl sajaušamākas. Mietpilsonība, visādas nelāgas vecās sabiedriskās iekārtas paliekas, mantkārība, mantas lāsts, iedomība un liekulība, nežēlība un gļēvums, dažādu slaistu un slīmestu kaites un vainas — diemžēl, garš ir vecās pasaules netikumu saraksts — nelāgi un uzmācīgi pinas jaunās pasaules cēlājiem pa kājām, un te grūti atturēties no sašutuma. Esam pateicīgi Saksei, kas modina, saceļ kājas mūsu naidu un nicināšanu pret neliešiem, liek smieties par ērmiem, plātīgiem sīkmaņiem un tukšiniekiem, kas ar kaunu nogāžas ar visām savām ķekatām. Te jāļauj sirdij vaļa.

Vēl vairāk tas atļauts, kad Anna Sakse sapazīstina ar krietniem cilvēkiem, ar cildeniem tautas tiesību izcīnītajiem, ar īstiem varoņiem, kas ļoti bieži ir pavisam vienkārši, šķietami neievērojami, klusi ļaudis, bet kas ar vislielākajiem upuriem, bez šaubām un bailēm, darbos īsteno un apliecina padomju augstos sapņus, cildeno stāju, biedriskumu, draugu uzticību, tautu draudzību, rakstura stingrību, jūtu spodrību un patiesīgumu. Mēs taisni gaidām vēl un vēl kādu labu vārdu par Līzi un Mirdzu, par Agnesi, kas pārdzīvo vilšanos un nesabrūk. Katru reizi, kad esam bijuši lielās bēdās, atceramies, ka pienākusi, acīm redzot, mūsu reize stipriem būt, ka divas un trīs reizes pušu lauztai dvēselei no jauna jāsaaug. Rainis teica, ka izmisums bēgot viņa dziesmas, un mums tāds vārds nav ne mutē ņemams, ne domās pieturams. Anna Sakse ir cieši jo cieši saaugusi ar uzvarējušo darba tautu, ar komunisma celtniekiem, kas pilni spēku un visžilbinošāko nākotnes ieceru, un viņas grāmatas izstaro dvēseles siltumu, dzīves jaukumu, pamatšķiras uzvaras apziņu. Raiņa pamatšķirai uzvara vēl bija jāizcīna, tagad tā kļuvusi par tautu, simtu miljonu sabiedrību, padomju plašumos naidīgās šķiras izzudušas, un mūsdienu paaudzei dots drošs komunisma solījums. Komunismu izcīnīt, uzcelt, ievadīt ļaužu jēgā. cilvēces dzīvē palīdz Annas Sakses grāmatas.

Anna Sakse patiesīgi, cildeni, aizrautīgi stāsta par mīlu, un tas ir stāsts, ko vienmēr vēlamies noklausīties no jauna.

Mīla, laime, sapņi būs bez saknēm un bez augsnes, ja pasaulē nebūs miera, ja tautas un valstis negribēs vai nepratis savaldīt un apdzēst karus, kam ar kodolieročiem dotas drausmās iespējas iznīcināt veselas zemes un ļaužu saimes mūsu zaļajā planētā. Nekas nevirzīsies uz priekšu, ja daudzi sēdēs ar klēpī saliktām rokām, slinkumā aizvērtām lūpām. Anna Sakse godam kalpo sabiedrībai, cilvēcei, cīnās par mieru gan ar rakstiem, gan ar vārdiem. Esiet modri! Viņa atkārto šos visiem zināmos vārdus, kas jāatkārto diendienā, jāiekaļ ļaužu prātā un sirdī.

Cilvēks nav viens arī vientulības brīžos, viņš sadzīvo ar dabu, ar kokiem un puķēm, putniem un dzīvniekiem. Anna Sakse sirsnīgi un iejūtīgi rakstījusi par dabu, par cilvēka runāt nepratējiem biedriem, kas dzirdīgām ausīm pasaka tik daudz. Putni un zvēri, koki un puķes pasniegtu Annai Saksei garu pateicības tīstokli, ja tas viņiem būtu pa spēkam. Cilvēkam jāmīl dzīvā radība, kas ap viņu, cilvēkam jāapgūst kosmosa tāles, saka kosmonauti, un mazi zēni un meitenes būvē raķetes, sapņo par zvaigznēm. Uz dzīvību, dzīvības mīlestību vērš cilvēku domas Anna Sakse.

Kad esam pieminējuši meitenes un zēnus, iegrimstam mirkli domās, laimīgs smaids nometas kā taurenis lūpās un dvēselē, un reizē satraucas nemiers. Ar priecīgu smaidu atceramies paši savu bērnību, bet nemierīgi prasām sev, vai esam ko labu darījuši bērniem, pusaudžiem, jaunatnei. Annai Saksei ir atbilde arī šim jautājumam, viņa devusi jaukas grāmatas visām trim šīm saimēm, lielām saimēm, visu zināt kārām, dzīves rosmes nepacietībā alkstošām.

Vai atcerēties stāstu par kara invalīdiem, par notikumiem, kas saistās ar trim šķūnīšiem, par veco pulksteni, kam mūžs bijis tik raibs, par kvēles piesātinātajiem publicistiskajiem rakstiem, kur vārdi deg dusmās un brīdina cilvēkus no briesmīgā kara, varbūt pieminēt par sirdi ezerā un citām pasakām?

Kopš esmu izlasījis nemitīgi asprātīgā IIjas Ērenburga priekšvārdu zviedru rakstnieka Artūra Lundkvista grāmatai par Dienvidameriku, esmu sācis šaubīties par priekšvārdu nepieciešamību. Tas ir ļodzīgs, nedrošs žanrs, saka Ērenburgs. Priekšvārdniekam dažkārt jāizklāsta trijās vai trīsdesmit lappuses viss, ko pateicis rakstnieks trīssimt lapās.

Dārgais lasītāj, neesmu domājis to darīt, unoeju tikai izteikt savu prieku par Annas Sakses gramatam.

Esmu dziļi pārliecināts, ka lasītājs kļūs bagats un laimīgs ar to, ko atradīs Annas Sakses darbos.

Jānis Sudrabkalns

DARBA CILTS

Kivista ciems sakustējās kā ar akmeni iztramdīts skudru pūznis. Laivas Līzei sabraukuši precinieki! Diviem melniem zirgiem, zvārguļi vien noskanēja. No pirmām kamanām izkāpa skaists, jauns cilvēks sārtu seju. kuplam ūsām, siltā kažokā, sarkanraibu jostu apsējies. No otra pajūga izrausās sprigans večuks sarkaniem vaigiem, jautrām, labsirdīgām, bet drusku blēdīgām acīm. Zirgus piesējuši un no suņiem ar pātagas kātiem gaiņā damies, tie gāja uz rijas galam piekļāvušos kambari.

Durvis paverot, kambara vidū sasēdies bērnu bars izšķīda uz visam pusēm. Dažs aizlīda aiz lādes, dažs aizkrāsnē, mazākie pabēga zem gultas. Neviens viņus arī neievēroja un nemēģināja saukt no paslēptuvēm lauka. Katrās mājās bija bērnu kā circeņu, un to zināja lielie, to mazie, ka viesiem pa kājām bērni nedrīkst maisīties.

Ari Laivas vecākā meita Līze, kas sēdēja stellēs un auda, vēl pa vecam paradumam gribēja nozust, bet tad iedomājās, ka ir jau iesvētīta, liela meita, kam neklājas vairs darīt to. ko dara mazie kvekšķi. Viņa tikai savilka lakatiņu uz acīm un. pārliekusies sistuvei un nītīm, centīgi sēja kādu pārtrūkušu šķēru dziju.

Svešinieki ienāca kambarī un. kājas pie durvīm vēl padauzījuši, lai ķivistieši dzirdētu, ka klaudz ciemiņu zābaki, padeva labdienu un dievpalīgu. I zrunu atņēma saimnieks Laiva, kas patlaban vija kaņepāju virvi, un Laiviene, pacēlusi acis no linu kodeļas.

Laikam ciemiņi tālu braukuši, tā kā neizskatās no mūsu pagasta, — Laiva pieceldamies ievadīja sarunu.

— Tālu gan. — atsmaidīja ņiprais večuks. — Cauri mežam, pāri ezeram, tad pa labu roku, kur deguns rāda.

— Piesēdiet, pastāstiet, kādi vēji jūs atpūta uz mūsu ciemu, — vedināja Laiva.

Večuks apsēdās, bet jauneklis palika stāvot. Vecais izvilka pīpi. izrakstītu tabakas maku un ietaisīja dūmu. Tad viltīgi pašķielēja uz Līzi, kas vēl arvien nebija pagriezusi pret viņiem savu vaigu, un iesāka:

Redz še mēs esam kupči. Meklējam telīti pirkt. Saklausījām, — jūsu mājā viena esot pārdodama.

Līze piesarka kā ābols, bet neviens to neredzēja. Ve-cais Laiva noklepojās: — Ir jau, ir, bet vai jūs varēsiet samaksāt?

— Nu. nu, — smējās svešais vecis, — cik tad citi sola?

— Vēl jau nevienā tirgū nav bijusi, jauniņa ir, bet lēši gan nedosim.

Ko nu. ko nu, Ķivistu tēv, redz še, vai Kraupenu Cīrulim naudas trūkst. Māja kā muiža. — Svešie devās pazīstami.

— Tad jau varbūt salīgsim, — svinīgi atteica Laiva. — Māt, Līz. paraugiet ciemiņiem ko iekost! Tak jau tālu ceļu braukuši.

Līzei bija jākāpj laukā no stellēm. Viņa juta, ka nu vairs nav tikai sasārtusi, bet sarkana. Sarāva lakatiņu vēl vairāk pār acīm un steigšus izskrēja no kambara. Paskatīties uz viesiem viņa neuzdrīkstējās, lai gan ļoti gribējās redzēt, kāds izskatās jaunais, kas vēl nebija ne vārda bildis.

Līze ar māti izvārīja kluču putru un izcepa žāvētu gaļu. Putras bļodu un karotes uz galda liekot. Līze tāpat nepacēla acis no lakatiņa apakšas. Uz pusdienu kambarī ienāca arī puisis un meita. Saimnieku un kalpu bērniem nolika putras bļodiņu zemē.

Pie galda sasēdušies, visi ēda klusu. Līzei bija grūti norīt kumosu. Kakls sažņaudzās, ausīs džinkstēja. Svešie ar tēvu laikam jau bija norunājuši. Līzei neviens neko neprasīja. Paēduši ciemiņi taisījās prom. Ziemas diena īsa, ceļš tāls, telīte aizrunāta, ko vairāk gaidīs.

Atvadoties večuks — Kumuru saimnieks Lābrāns — vēl nosmēja: — Tā ja, Laivas tēv, citam gan nepārdod. Nekur tavai telītei tādu ganību nebūs.

Līze tā ir netika paskatījusies uz savu nākamo.

Pēc kāda laika precinieki atbrauca vēlreiz. Nu bija līdzi arī precību māte, Kumuru Lābrāniete, runīga vecene. Tā gribēja visu zināt, visu apskatīt, kas Līzei pūrā, ko māk strādāt. Nokaunējusies Līze veda precinieci uz klēti, cēla vaļā vāku savai pūra lādei un pārcilāja vadmalas un linu audekla baķus, gan mātes, gan savus austus. Izrādīja raibos cimdus un jostas, garās zeķes un dreļļu dvieļus. Pa starpām Lābrāniete apskatīja arī pašu Līzi.

Istabā ienākot, puisieši jau bija uzlikuši galdā degvīna pudeli. Lābrāns pašlaik lielīja Cīruļa mājas.

Zeme kā dārzs! Mājas jaunas! Līzei nebūs vis rijā jādzīvo. Jauna istaba, ķēķis priekšā. Darbu saime apdarīs.

— Ko nu. Kumuru tēv, par darbu runāt. Vai te bez darba dzīvoja? Pie darba jau pieradusi.

Precību māte piesēdās galda galā un izdzēra savu glāzīti. Lābrāns aicināja arī Līzi iedzert uz labu satikšanu ar nākamo un kaimiņiem. Acis nodūrusi, Līze paņēma glāzīti, cēla uz lūpu pusi, bet līdz mutei neuzcēla. Gar lakatiņa malu viņa bija uzskatījusi jaunā Cīruļa seju.

«Cik viņš skaists!» nozibsnīja Līzei domās, un savāda gaviļu sajuta iedzina jaunu asins vilni sejā. Lepni viņa varēs iet pie altāra un paceltu galvu klausīties, kā sačukstas pazīstamas un svešas jaunas meitas un kaimiņu mātes.

Tēvs ar preciniekiem norunāja, kad brauks pātaros. Līze apsēja tiem jostas ar cimdiem, zeķēm un dvieļiem. Atvadoties Cīrulis sniedza roku arī Līzei. «Vai viņš mēģinās mani arī nobučot?» viņai ieskrēja prātā un atkal sarkanums dedzināja vaigus. Bet nē, viņš pat lāgā neuzlūkoja savu nākamo dzīves biedreni. Līze jutās atvieglota.

Uz pavasara pusi Līze ar Cīruli brauca pie mācītāja pātaros. Kāzas nolika Lieldienās.

Līze tomēr gāja baznīcā nodurtu galvu, bāla un domās nogrimusi. Sirdi nospieda savādas šaubas par nākamo dzīvi. Ko viņa zināja par to cilvēku, ar kuru kopā tagad soļoja pie altāra? Kāds viņš būs — laipns vai dusmīgs, lutinās viņu vai sitīs? Bet vai kāds bija jautājis, ko pati vēlas darīt, tēvs ar māti bija norunājuši, viņu bija samulsinājis Andreja cēlais augums un skaistā seja. Solos un ejas malās stāvēja ļaužu kā mūris un sačukstējās. «Daža laba mani tagad apskauž!» ar lepnumu nodomāja Līze un izslēja galvu. Draudzes dziesma viņu pacēla ka mākoņos. Nemanīdama sevi un apkārtējos, viņa kāpa uz augstās grīdas. No mācītāja kambarīša iznāca otrs pāris un nostājās viņiem blakus. Līze jau bija nometusies ceļos, bet Andrejs vēl grozījās. Mācītājs sāka pamācošu runu, ļaudis dziedāja. Pusneapzinīgi Līze pateica «jā» vārdu, pasniedza roku gredzenu maiņai, un ceremonija drīz bija galā. Jaunais pāris piecēlās un atgriezās pret draudzi, bet Līze redzēja tikai svešas sejas, viņas radi bija atspiesti tālāk. Kad māte un tēvs no aizmugures izlauzās līdz viņiem, Līze to sejās redzēja apmulsumu un uztraukumu. Radi savadi sačukstējās, kaimiņu meitas smīnēja. Tēvs sāka plātīties rokām.

Tur ir kāda misēšanās! — viņš murmināja, griezdamies pie viena un otra.

Ej pie mācītāja! Ej pie mācītāja! — māte buk-ņīja tēvam sānos.

Otrs pāris bija jau sakārtojies un gājienā devās no baznīcas ārā. Līze paskatījās uz aizejošiem un apspieda kliedzienu — tur aizgāja viņas līgavainis Andrejs Cīrulis ar citu pie rokas. Pirmajā mirklī gribējās skriet, atturēt to, kliegt, vai viņš tiešām neredz, ka viņa īstā sieva palikusi te. Bet kājas likās sapītas, galva griezās ka ratiņa spole. Ar mokām viņa noturējās, pieķērusies pie svešā vīra elkoņa. Draudze gluži atklāti sarunājās, daži smējās. «Savaldīties, savaldīties, ja es sākšu raudāt, viņi smiesies vēl vairāk!» Līze turējās, zobus sakodusi. Nekas jau nevarēja būt noticis, sīks pārpratums, bet ļaudis smejas pat svētā vietā.

Tēvs ieskrēja pie mācītāja ģērbkambarī. Brīdis, kamēr viņš tur kavējās, Līzei likās mūžību garš. Sastingusi viņa skatījās uz durvīm, no kurienes vajadzēja nākt glābiņam. Ko gan tēvs tik ilgi varēja tur stostīties, vai tiešām viņš ļaus Andrejam Cīrulim aizbraukt ar svešo sievu? Un Andrejs pats arī, vai viņš apburts vai apstul

bis, ka neredz sev blakus kalsnējo, garo sievieti? Un šis te. kura rokai viņa bija samulsumā pieķērusies, kāpēc tas stāvēja kā pienaglots, vai nevarēja steigties pakaļ savai īstajai? Līze atrāva roku no nepazīstamā vīra elkoņa un nostājās stingri uz savām kājām.

Beidzot vērās mācītāja ģērbkambara durvis un iznāca tēvs. Māte atgrūda ar elkoņiem ceļā stāvošos un steidzīgi bēra jautājumus:

Nu, ko viņš saka? Vai Andrejs nebija tur iekšā? Kur tas Cīrulis palika?

Tēvs izskatījās pavisam apjucis. Izrāva pat pīpi no kabatas, pataustīja tabakas maku, bet, apķēries, ka atrodas baznīcā, atkal ātri iegrūda to atpakaļ.

Tad velns vien . . . tfu tevi, nelab . . . var saprast tos Kraupēnu Cīruļus. Mācītājs saka, ka viss esot pareizi. Viņš esot baznīcas grāmatās Līzi pierakstījis ar Andreju Mārtiņa dēlu Cīruli, un šis pats tas esot. Tas otrs esot Jēkaba dēls. Nu. ko nu vairs, kas salaulāts - salaulāts, brauksim vien mājā un dzersim kāzas.

Līze vēl nevarēja aptvert, ka viss ir pareizi. Izmisusi viņa stīvi raudzījās uz mācītāja istabiņas durvīm, gaidīja — nupat, nupat tās vērsies un nāks Andrejs Jēkaba dēls, paņems viņu pie rokas un lepni izvedīs cauri baznīcai. lai apklust smējēji un čukstētāji. Bet neviens nenāca, durvīs noskrapstēja atslēga, pirmais pāris jau sen bija baznīcu atstājis. Līzes sirds asiņoja. Cik labprāt viņa tagad būtu skrējusi uz savas dzimtenes birztalu, atkritusi sūnā un raudājusi, raudājusi. Bet nedrīkstēja raudāt. neviens nedrīkstēja zināt, ka viņa pievilta. Cieši pieķērusies pielaulātā elkonim, viņa virzījās uz izeju. Grūts bija šis gājiens, likās, ka jāiet caur stroju un katrs draudzes loceklis, ejas malā nostājies, dod savu sitienu — meitas ar zobgalīgu smaidu, puiši ar klusām, ņirdzīgām piezīmēm, vecenītes, galvu šūpodamas un viena otrai piegrūzdamas. — Es dzīvošu tā, ka ilgi jūs nesmiesie-ties. Un arī viltīgais Cīrulis nedabūs smieties.

Ratos sēžoties, Līze nedroši paskatījās uz savu vīru. Tagad viņai vairs nebija šaubu, ka būs jādzīvo ar šo, jo Cīrulis ar savu jaunivi bija aizbraucis. Putekļi vēl kūpēja uz ceļa, kur strauji aizlocījās garā kāzinieku rinda. Līze otrreiz paskatījās uz blakus sēdētāju, šoreiz

jau drošāk. Skaists viņš nebija, ne ari tik stalts kā Andrejs. Andrejs! Šis ari bija Andrejs Cīrulis, cik labi, ka vismaz vārdi vienādi. Līzes domas sāka noskaidroties. Bagātais Andrejs Cīrulis bija ar viņu spēlējies, apkaunojis draudzes un radu priekšā. Bet viņa taču arī var pasaules priekšā nospēlēt joku. Vai viņai jāliekas, ka šis Andrejs nav īstais? Oho! Ilgi viņi nesmiesies!

Kāzu godības sākās pastīvi. Līzes radi centās izdibināt, kas īsti ir jaunais vīrs. Tā kā skaļi to nedrīkstēja darīt, visos kaktos notika sačukstēšanās, kas apklusa, līdzko tuvojās kāds no vedējiem. Vedēju gan nebija daudz, lielā daļa Cīruļa radu bija aizbraukuši uz otrām kāzām. Līdz lielajai maltītei panāksnieki tik daudz bija uzzinājuši, ka jaunais rads ir gluži tukšs un nabags, dzīvo Kraupēnos, butkā, un pelnās šā un tā, reizēm pie kalēja, reizēm uz lauka, pavasaros brauc plostos. Nu vairs panāksniekiem nebija ne mazākās cienības pret jauno svaini. Arī Līzes tēvs, sadzēries degvīna un alus, acis berzēdams, piesēdās pie viena otra rada un iereibis paklusu stāstīja, dažam jau otro un trešo reizi: Kāds

viņš bija, kad atbrauca precībās! Kā zelta zirnis, kā saules stars, kā sārtais ābols! Un kāds nu ir pielaulāts? Kā Mieļu Ļargans, kā Kručku Jargans, kā Dūres Ļu buškis!

Līzi šāda radu ņirgāšanās durstīja asām naglām. Kā vanags viņa pazibsnīja acis un stingrā apņēmībā sāka runāt:

— Nu man jādzied, kā tai dziesmiņā teikts, — ko, radiņi, jūs raudat, kad es pati neraudāj’? Jūs laikam domājat, ka es nezinādama precu Andreju Mārtiņa dēlu Cīruli? Tad ziniet visi, ka mums tas jau sen bija norunāts. Tā blēdība ar bagāto Cīruli arī bija norunāta, jo šim te tēvs mani nekad nebūtu devis. — īsā brīdī Līze no meitenes bija pārvērtusies sievietē, drosmīgā un asā, jo viņa it kā paredzēja, ka dzīves cīņa nebūs joka spēle.

Tēvs noskaitās, un nu visu radu nicinājums vērsās ari pret Līzi. Kā noziedznieku pāris sēdēja jaunie aiz galda. Andrejs bikls un acis nodūris, Līze lepna un gatava aizstāvēties un aizstāvēt.

Vakarā visi viesi kļuva ļoti nevaļīgi. Vienam mājā govij gaidāms teļš, otram kumeļš bijis tāds kā slims,

Irošam solījušies atbraukt tālēji ciemiņi. Nedaudzie Cīruļa radi palika līdz rītam un saguruši sēdēja pie alus un pīrāgiem. Ari Līze ar Andreju kvernēja tiem līdzi.

Otrā dienā Līzi veda uz jauno vietu. Šis brauciens arvien ir bijis skaļš un priecīgs. Kāzinieki sapušķo zirgus, piesien zvārguļus, un kliegdami iet bra ukties panāksnieki ar vedējiem. Jaunā vīra mājās jau sagaida radi, kaimiņi un mājinieki, garus bomjus vārtiem priekšā turēdami. Jauno pāri un vedējus salaiž iekšā pagalma, bet panāksniekiem aizšauj bomjus priekšā un atļauj iebraukt tikai pēc ilgas tielēšanās un degvīna pudeles pasniegšanas, un tad dzer kāzas par jaunu. Tādu bija iedomājusies arī Līze savu pirmo braucienu uz vīra mājām, bet cik daudz savādāks tas iznāca.

Kā parasts, māte panākstīs nebrauca. Atvadīdamās viņa nevarēja novaldīt asaras.

Ka nu tu, meitiņ, dzīvosi? — viņa šņukstēja.

Man, katru maizes kumosu mutē bāžot, būs jādomā, vai tev ir jel garoziņa, ko grauzt.

— Nebēdā, māmiņ, — mundrināja Līze, mātes vaigus bučodama. — Vai mēs, jauni cilvēki, badā nomirsim?

Līzīt, meitiņ, lai nu kā bijis, bet, ja tev kādreiz ka trūkst, alteci pie manis. Kamēr es būšu dzīva, tev te vienmēr būs māja.

— Bet tēvs tā nedomā. Tu redzi, cik steidzīgi taisa mani prom. Lai gan pats bija tas, kas pārdeva mani krāpniekam, tam bagātajam Cīrulim. Māt, tu drīksti to zināt, bet cits neviens, ka savu vīru es vakar redzēju pirmo reizi.

Mātei kļuva viegli un labi. Tātad velti bija žvadzinājušas kaimiņu žagatas kāzās, ka Līzei, baznīcā ejot, vajadzējis siet lakatu uz acīm, ne miršu kroni likt galvā.

Līzes pirmais brauciens uz jauno vietu vairāk līdzinājās bēru braucienam. Tēvs saīdzis iekrāva ratos meitas pūra lādi. Ar gudru ziņu lielais Cīrulis bija atlicis pūra vešanu uz pēckāzu laiku. Varēja to vēl atlikt, bet tēvs it kā centās ātrāk dabūt no acīm prom negudro meitu, kas apkrāpusi savus vecākus nabaga dēļ. Tā kā pūra lāde bija smaga, pavasara ceļš dūksnākās vietās vēl nenožuvis, lielāko tiesu nācās braukt soļos.

Kraupēnu ciemu braucēji aizsniedza tikai pret vakaru. Līze priecājās, ka krēsla slēpa saīgušās sejas. Cīruļa mājele atradās pašā ciema galā, bet ceļš gāja cauri visu ciema septiņu saimnieku pagalmiem. Viņiem bija jāpabrauc garām arī bagātā Cīruļa sētai, kur bļaustījās piedzēruši kāzinieki. Atkal uz viņiem kā smagi krusas graudi bira zobgalības. Daži taisījās Līzi raut no ratiem laukā. — Šitā taču mūsu brūte! — kliedza jaunieši.

To mums baznīcā Cīrulītis nozaga! Šitā ir skaistāka, mainīsim atpakaļ! — Lai gan zobošanās nebija ļaunprātīga, Līzei katrs vārds bija kā nātres dzēlums. Beidzot viņi izkļuva no jautrā bara un drīz vien sasniedza jauno mājvietu — Cīrulīša butku, kā to visi sauca.

Tā arī bija, kā teica vecais Lābrāns, precībās atbraucis. Māja izskatījās jauna, no āra ienācēji vispirms iekļuva virtuvē, tad mazajā istabiņā ar diviem lodziņiem. Istabas dibenā atradās paplata lāva ar salmu maisu un svītrainu vilnas segu. pie loga galdiņš, divi krēsli. Vienā kaktā pret virtuvi bija izlaidusies plata, zema krāsns ar mūrīti kā žogu visapkārt.

«Tad te nu es dzīvošu kā cīruļa perēklītī,» nodomāja Līze, žiglā skatā istabu ietvērusi.

Vīri ienesa Līzes pūra lādi un novietoja gar sienu. Ienesa kurvi ar ēdamo un dzeramo, jo Cīrulīša mājā nekas nebija gatavots. Tēvs taisījās tai pašā naktī braukt atpakaļ. Gan Līze centās pierunāt palikt līdz rītam, bet tēvs nicīgi noteica: — Kur tad es te metīšos, labi. ka pašiem kur gulēt.

Līzei sāpīgi grieza tēva nicinājums. Arī Ķivistos tie bija gulējuši vairāk nekā desmit ļaužu vienā kambarī, un nu te nevar pārgulēt trīs. Teikt viņa neko neteica, tikai atvadoties noskūpstīja tēvam roku.

— Tad vesela nu. Līz, — tēvs, ratos kāpdams, skaldīt noskaldīja. — Kādu pati izvēlējies, ar tādu iztiec. — Šie vārdi Līzi kā cirvis zaru atšķēla no dzimtas koka. Nu viņa bija atcirsts zars, pārvests svešā pusē. iestādīts svešā zemē. Augt vai nokalst, par to jābēdā pašai. Un arī tam otram, kas viņu te bija atrāvis.

Klusēdami viņi iegāja istabiņā. Andris gribēja iedegt skalu, bet Līze to atturēja.

— Apsēsties tur, — viņa norādīja uz krēslu, pati nolaizdamās uz mūrīša. Andris apsēdās. Iestājās klusums un ieilga.

— Saki man, Andri ... pēc brīža iesāka Līze, bet aprāvās.

Visvairāk Andrejs bija baidījies šā mirkļa, kad Līze jautās: «Saki man.» Bet viņa bija teikusi «Andri», un tas izklausījās tik tuvi un draudzīgi. Vēl svelošāks kauns dedzināja puisi. Būtu Līze lamājusi viņu, lādējusi, raudājusi aiz dusmām un apvainojuma, to tomēr būtu vieglāk panest nekā šo draudzīgo «Andri».

Pašpārmetumi dzelstīja viņu kā saniknotas bites. Kāda pārdrošība no viņa puses — atmānīt jaunu meiteni no turīgas mājas uz savu būdu, nostādīt viņu visu ļaužu priekšā izsmieklam! Vai viņš neredzēja vakar, ka visi radi. pat pašas tēvs, novērsās no Līzes, kad viņa tik drosmīgi cirta vārdus pretim nicinātājiem. Un ko viņš varēja solīt turpmākajā dzīvē? Parasto būdinieku dzīvi — vasarās pastrādāt vienam otram uz lauka par rudzu vai miežu pūru. ziemās — vērpt saimnieču linus un pakulas par gaļas šķēlīti un putraimu kulīti.

Saki man, Andri, — atsāka Līze un atkal sastomījās. Vai tu . . . tu taču nebiji tas, kas izdomāji to blēdību? - Nu tas bija izrunāts, un Līze jutās atvieglota. Viņa neticēja, ka viņas Andris būtu tāds blēdis, bet tik grūti bija izteikt, lai arī viņš redzētu, ka viņa netur to vainīgu.

Andris neizturēja. Raudas aizspieda kaklu, un viņš nevarēja parunāt. Tad Līze piecēlās un noglaudīja viņa matus.

Nu, pastāsti man visu. Es redzu — tu neesi ļauns.

Līzes roka aizdzina asaras. Andris juta sev blakus draugu, kāda tam nekad nebija bijis. Viņš sāka runāt un pats neticēja, cik brīvi un viegli varēja stāstīt. Tā viņš nebija runājis ne ar vienu, kamēr bērnībā ar māti.

Līzīt. tu tiešām neesi uz mani dusmīga? — Andris nevarēja savaldīt līksmi balsī. Bet tad viņš atkal kļuva nopietns. — Es tevi redzēju tavā iesvētīšanas dienā, un tu vienīgā man patiki no visām meitām. Pēc tam man nepatika vairs neviena. Bet tevi bildināt nekad neuzdrīkstētos, — es zināju, ka tēvs tevi man nedotu. Un tad

mans brālēns bija aizbraucis pie tevis precībās un sāka taisīties uz kāzām. Biju noņēmies iet prom no šejienes, tiklīdz tevi atvedīs Kraupēnos. Nē, es nevarētu noskatīties, ka tu katru dienu staigā pa Lieluriju sētu. Bet tad pats naudas velns sakūdīja brālēnu. Jūs jau esot izbraukājuši pie mācītāja pātaros un vienreiz uzsaukti, kad Andrejam radi iestāstījuši meitu ar naudu. Andrejs atnāca pie manis. «Redzi, kāda man ķeza,» viņš teica. Esot sarunājis Laivas Līzi, bet ko viņam tās govis, kas līdzi, un drēbju lupatas derot. Cušļu Madei esot nauda. Nepatīkami esot Līzi mānīt, būšot uz kāzām taisījusies, kas tādu uzsauktu meitu vairs ņemšot. Vai es nevarot ņemt Līzi, es tāpat esot Andrejs Cīrulis un no Kraupēniem. Līgavu maiņu pie altāra viņš nokārtošot ar mācītāju. Par desmit rubļiem tas grāmatās ierakstīšot, kā vajadzīgs. Ja es citādi negribot, viņš maksāšot arī man . . .

Pie vārda «maksāšot» Līze pietrūkās kājās.

— Un tu ņēmi ... tu taču neņēmi tādu naudu.

— Nē. Naudu neņēmu. Jau tas man likās par daudz — dabūt tevi. Līze, Līzīt, vai tu nenicināsi mani, ka esi tā pievilta?

Līze saslējās: — Neesmu pievilta. Cušļu Made ir pievilta. Un arī Cīrulis. Pazīstu Cušļu meitas. Bagātā bija Mare, nevis Made.

»Bērnišķīgs prieks salija Līzes sirdī. Ja bulu viena, viņa lēkātu no prieka, smietos skaļi. Nē, ta tomēr nebija bērnišķība. Tas bija drusku ļauns prieks, ka blēdis muļķīgi iekritis, naudu kārodams, un Līzei tas bija patīkami. Tik viegli kļuva, ka izgaisa visas dusmas uz krāpnieku. Viņš bija apkaunojis Līzi divu draudžu priekšā, bet kā viņš pats jutīsies rīt parīt. Un visu garo mūžu.

— Andri. Līze droši apķērās vīram ap kaklu. — Mēs tomēr dzīvosim. Dzīvosim labāk nekā tas otrs ar savu Madi.

Otrā rītā Līze no durvju priekšas apskatīja Kraupēnu ciemu un apkārtni. Ciems bija iekļāvies nelielas upītes līkumā. Mājas atradās cieši cita pie citas. Visas bija celtas pēc viena parauga. Galvenā ēka visur bija rija ar kambari vienā un piedarbu un gubeni otrā galā. Pretim

kambarim kūts. blakus tai zirgu stallis, cūku kūtiņas, pelavnieks. Tukšās starpas noslēdza kāršu sētiņas un vārti. Cīrulīša būda stāvēja nomaļāk no saimnieku mājām, bedrainas lopu olnīcas malā.

Aiz mājām sākās tāda kā pļava, kā purvājs, un uz katras sausākas druviņas tupēja siena šķūnītis. Nelielajā pļavas gabalā Līze saskatīja septiņus šķūnīšus un vienu kaudzes vietu.

No istabas iznāca Andris.

— Ko tu, apskati robežas?

Ja. Skatos un brīnos, kam te tik daudz siena šķūnīšu?

— Kam? Tur katram Kraupēnam pa šķūnīšam. Bir-kumam vēl nav, tas met kaudzē.

Bet kur tad tīrumi?

Tālāk. Katram pa sloksnei, pa gabaliņam. Tāpat meža pļavas un meži, dažviet piecas sešas verstis tālu.

— Vai mums arī ir zeme? — Līze vairs neteica «tev», bet «mums».

— Tik kā šis dārziņš.

— Neko teikt, Lābrāns nav melojis: zeme kā dārzs! viņa jautri iesmējās.

Kad nāca pusdienas laiks, Lize pateicīgi pieminēja māti, kas pūra lādē bija ielikusi gaļas šķiņķi, putraimu kulīti, miltus, zirņus.

Trešo svētku vakarpusē visi Kraupēnu ļaudis sanāca pie šūpotnēm, kas bija celtas Makara pļavā. Bet šūpojoties — kā visi smējās — šūpotņu koki gāja pāri triju saimnieku zemei, tik šauras bija pļavas strēmeles.

Līze skatījās pa logu un brīnījās, cik daudz cilvēku pulcējās ap šūpotnēm.

Tur jau sanācis vai puspagasts, — viņa teica Andrim.

— Tikai paši Kraupēni, neviena sveša, — tas paska

11jās un piebilda: Mums arī jāaiziet. Visi gribēs tevi

redzēt.

— Man tā kā negribētos iet. Kauns.

Jāiet, jāiet. Citādi teiks, ka lepna esi. Un ... Andris aprāvās.

— Saki vien līdz galam. Un butkenieka sieva nedrīkst būt lepna, — tā tu gribēji teikt?

— Jā . . . Tā nu tas ir, ka mums tepat vien jāpārtiek. Vasarās jāiet pie pļāves, ziemās jāņem no sābru mātēm vērpiens. Tāds nu ir mūsu liktenis.

- Vai saimniecēm nav jāiet pie pļāves, vai Made ziemā dzīvos bez darba?

— Tomēr tas nav tā. Pļaut savā vai otra tīrumā, tur tomēr ir starpība. Tu vēl to neesi izjutusi, nopūtās Andris.

- Ar darbu mani neiebiedē. Manus kaulus darbs nesalauzīs, — lielījās Līze.

— Ko tu nu vairs vari darīt, kādos vilkos esi ievesta, tā jākauc, — skumji nosmaidīja Andris.

Viņi aizgāja pie šūpotnēm. Pašlaik šūpoja Lieluriju Cīruli ar jauno sievu Madi. Augstāk metoties, Madei reiba galva, un viņa kliedza un lūdzās, lai laiž zemē. Bet šūpotāji — Makars ar Breksi neparko negribēja stāties. Tikai kad Made kļuva gluži bāla, tā ka pat Cīrulis to saķēra ar vienu roku, puiši apturēja šūpotnes. Bet Madei jau bija ticis par daudz. Pasprukusi aiz šķūnīša, viņa atdeva zemei ieēstos kāzu labumus. Vecuriju Grīslis smīnēja un gudroja, ko labi kodīgu varētu pateikt. Katram cilvēkam viņš mēdza pateikt kaut ko tik dzēlīgu, lai tas to atcerētos visu mūžu. Bet, tā kā Made bija nostāk un negribējās aiz šķūnīša līst. Grīslis atlika teikšanu uz citu reizi.

Tagad visi sāka kliegt, ka jāizšūpo otrs jaunais pāris — Cīrulītis ar Līzi. Atkal tāpat kā baznīcā viss Ivraupēnu ciems skatījās uz Līzi. «Jāsaņemas,» viņa domāja. «Lai vai kas, kliegt nedrīkst.»

Tagad metējos bija Grīslis ar Svikla Pēteri, Galariju puisi.

— Tikmēr metīsim, kamēr zupa tecēs lejā, — pačukstēja Grīslis Sviklam.

Un tad meta arī. Šūpotnes gāja jau pāri augšējam šķērskokam, meitas lejā spiedza, bailīgākās mātes aizgrieza galvas prom.

Līze nekliedza. Katrreiz, augšā nesot, rokas cieši sažņaudza turamos kokus, bet, uz zemi nākot, sirds kļuva auksta un slābana, gribējās rokas laist vaļā.

— Lize, kliedz, citādi metīsim vel augstak! — sauca Svikls.

— Nekliegšu, — atsmēja Līze.

Grīslis ar Sviklu pievilka valgus. Šūpotnes jau sen gāja pāri šķērskokam. Bet nu notika kaut kas, ko neviens negaidīja, — šūpotnes pārsviedās baldzēniem pāri, vienu laiku Cīrulis ar Līzi atradās ar kājām pilnīgi gaisā, tad otrā pusē strauji nokrita uz leju. Apakšā nebija neviena, kas nebūtu kliedzis. Bet no augšas nenāca ne skaņa. Divi puiši saķēra valgus un pamazām apturēja šūpotnes. Cik labi, ka tās neapstājās uz reizi, tad būtu izkāpuši divi bāli, līdz nāvei pārbijušies cilvēki. Tagad tāds bija tikai Cīrulītis, Līze smaidīja.

— Velns, tādu meitieti, — brīnījās Breksis. — Ja mana Zūze tāda būtu! Ir gan tam Cīrulīšam laime!

Visi Kraupēnu viri apbrīnoja Līzes dūšu. Lielā Cīruļa Made bija atžirgusi un piestājās blakus vīram. Bet tas iejaucās barā. No turienes viņš meta skatus uz Līzi un Madi, bet arvien ilgāk skats pakavējās pie Līzes.

«Čorts viņu zina, laikam būšu butkas Andrim atdevis dūzi un sev paturējis devītnieku,» viņš iekšķīgi nospļāvās. Nenoliedzami Līze bija jaunāka un skaistāka par Madi. Pēdējās trīs dienās viņas seja bija kļuvusi spraiga, spožās acis drošas, vismaz uz citiem skatoties. \ iss stāvs, pat biezie mati bizēs ap galvu likās spēka pilni. Made bija kalsna, vienaldzīgām acīm, plāniem, pelekiem matiem. Likās, ka viņa sevi neko neturēja un vēl arvien nebija attapusies, kāpēc Lielais Cīrulis apprecējis viņu, ne kādu citu. Madei bija divdesmit astotais gads, un viņa bija jau pilnīgi sagatavojusies nevienu precinieku nesagaidīt. Pūra nekāda lielā, par meitu ejot un vēlāk pie tēva un brāļa rentes mājās dzīvojot, nebija varējusi sataisīt, skaista arī nebija, ko lai viņa gaida? Darbu vien puiši reti kad novērtēja, sevišķi kautrīgas meitas darbu neviens neredz. Preciniekus vēl nebija sagaidījusi arī māsa Mare, kurai krustmāte bija novēlējusi divi tūkstoši rubļu. Nu, lūk, ja Marei vēl nebija gadījies ņēmējs, ko tad Made lai cer? Tādu pašu bezcerīgu ikdienas seju viņa gāja vērt vārtus, kad pie tiem piestāja Kraupēnu Cīrulis ar Grasi lepnā pajūgā. Sākās parastie precinieku joki. Made bija pilnīgi vienaldzīga, pārliecināta, ka svešie braukuši Mares un viņas tūkstošu pēc. Precinieki ilgi pētīja un taujāja, līdz beidzot — Made vēl tagad nezināja, vai tā bija pārteik-šanās vai nezināšana. — iznāca, ka braukuši viņas dēļ. Viņa neatteica, jo nebūtu atteikusi arī citiem, kur nu vēl Kraupēnu Cīrulim. Gan jau viņš pats zināja, kāpēc viņu ņēma.

Pēc baigā metiena nevienam vairs negribējās šūpoties. Tikai bērni sasēdās šūpotnēs un viens otru paraustīja.

Kaimiņi un kaimiņienes sastājās ap Līzi un Andri. Visiem gribējās zināt, kā viņi varējuši noturēties ar kā jām gaisā.

— Varena tu gan esi, Līz, — skaudīgi nosēca lielais Breksis, — bet ko tas līdz tādā bada vietā. Tagad vēl tēva maize vēderā, tad vari turēt.

Vai Kraupēnos sliktāka maize? — smējās Līze.

Bada vieta, bada maize, — nospļāvās Breksis.

Kur tad tiem mūsu metējiem spēks radās?

Lielībā, lielībā, norūca Breksis un aizkliboja.

Vakarā Līze noprasīja Andrim: — Vai tiešām te tik slikta zeme, kā tas klibais biedēja?

— Ko nu, bada dzeguze vienmēr badus sludina. Katru pavasari viņš novaid, ka nu badi gaidāmi. Skaties, rudenī ievāc labāko ražu, bet vaid tāpat. Tas viņiem ģimenē. Tēvs bija tāds vaidētājs, un dēls arī būs tāds pats. Gan tu redzēsi.

Lieluriju Cīrulis ar savu Madi lēni gāja pa olnīcu uz māju. Gāja un domāja, domāja un pukojās, vai tikai nav izdarījis muļķību, atdodams Līzi brālēnam. Pēkšņi viņš parāva Madi un sāka iet steidzīgākiem soļiem. Viņam drīzāk gribējās sevi noskaidrot un likās, ka to varēs izdarīt nauda, Mades tūkstoši, kas, kā stāstīja precību tēvs Grasis, glabājoties zeķē pūra dibenā.

Istabā Made gribēja drusku atlaisties gultā, kamēr nelabums pāriet, bet Andrejs to atturēja.

— Zini, Made, — viņš iesāka, — lai nu arī klētij un lādei atslēgas, bet to zeķi gan labāk nes istabā.

— Kādu zeķi? — vientiesīgi pabrīnījās Made.

— Nu, to naudas zeķi.

Naudas? — novilka Made. — Ak tā, — beidzot viņa saprata. — Tā jau nebija man. Tā ir Mārci.

Kā — Marei? Kā tā Mārci tika?

— Nu, Marei bija nauda. Man nekad nav bijis.

— Nav bijis? Tev nav bijis? Marei ir nauda? — iekliedzās Cīrulis. — Nauda ir Marei, bet kāpēc tad es precēju tevi?

Par to es arī brīnījos, — godīgi atzinās Made.

Maita, ne sieva! Tu brīnījies, bet neko neteici. Ļāvi, lai es tevi apprecētu, un nu pasaki, ka nauda bija Marei. Vai tu nevarēji lo tūlīt pateikt?

— Nezināju, ka tu gribi Māri precēt. Tu bildināji mani, un es neuzdrīkstējos tevi atraidīt.

Ak neuzdrīkstējies? Un piemānīt uzdrīkstējies? Kā es varēju zināt, kura Mare, kura Made. kurai nauda, kura tukša kā svilpe. Ak, lops, lops, Līzi atdevu brālēnam un pats sevi iznerroju, jaunais vīrs lādējās.

Made vairāk neteica ne vārda. Viņa labprāt būtu atdevusi savam Andrejam Māri ar naudu, bet ko viņa vairs varēja darīt.

Tā sākās divu jaunu sievu dzīve Kraupēnu ciemā.

o

Pirmajā nedēļā Līze nezināja īsti. ko darīt. Neviena kustoņa, ko apkopt, nebija. Pūra govs līdz zāles laikam bija palikusi tēva mājās, jo te nebija barības. Pa dienām Līze piekopa māju, salāpīja Andrim darba drēbes un zeķes, novakarēs Andris vedināja viņu apciemot kaimiņus: — Jāaiziet pie visiem, citādi ņems ļaunā.

Līze gribēja sākt apciemojumus ar tuvāko kaimiņu Mazuriju Birkumiem, bet Andris pretojās, jāsāk ar radiem un lielākiem saimniekiem: — Tur jādod govs ganībā, tur vasarās jāstrādā, nedrīkst aizvainot.

Tā iznāca, ka vispirms bija jāiet pie Lieluriju Cīruļa.

Šis bija grūtākais gājiens, un Līze savā ziņā priecājās, ka tas būs pirmais no kakla nost.

No pirmā skata Līze noprata, ka Cīrulis savu pārska tīšanos atklājis. Tik saīgušu jaunu vīru reti gadās redzēt. Līzes acis sprēgāja kā pagales. Dusmīga uz jauno radu viņa vairs nebija nemaz, tik smagi nosodīts viņš likās. Made izskatījās gan bēdīga, bet samierinājusies ar likteni.

it kā apzinādamās, ka ari šai muļķīgajā dzīves jokā viņa nav nekas, bez viņas gribas tā bija kā dubļu pika iesviesta sejā lepnajam, mantkārīgajam Cīrulim.

Vakariņās sanāca iekšā visi mājinieki un sasēdās ap galdu, uz kura bija nolikta liela bļoda ar zirņu putru un gar to koka karotes. Vaļinieki un kalpi ēda virtuvē uz katla mūra malas.

Ja Made būtu aptvērusi, cik neizdevīgi viņai sēdēt līdzās būdiņas Līzei, tā nemaz nebūtu pie galda nākusi. Bet tagad viņa kā pārziedējusi magone bija nolikta līdzās pusplaukušam rozes ziedam — Līzei, un taisni Mades vīrs bija tas, kas salīdzinādams laida acis no vienas uz otru. Arvien ilgāk viņa skats sāka kavēties pie Līzes, arvien īgnāks tas kļuva, Madi uzskatot.

«Kā muļķis,» viņš sevī dusmojās, pagriezās un atmuguriski nospļāvās.

— Tfu, tārpu uzkodu, — viņš paskaidroja.

— Gaļa paliek gaļa, kas tur ko spļaudīties, — smējās saimnieka brālis Pīters. — Kad atminos, kādu putru skolā deva, — tārpu biezs. Ēst gribējās, puikas, acis aiztaisījuši, pielēja bļodiņas un salīda tumšos kaktos strēbt.

Tā sākās sarunas, kas visus atpestīja no savrupdo-mām. Pīters bija vienīgais Ivraupēnu ciemā, kas bija gājis skolā, kur no katra ciema varēja sūtīt vienu puiku. Pēc tam viņš bija mācījis grāmatu citiem ciema bērniem, cik nu kurš varējis iemācīties. Tagad Pīters dzīvoja pie brāļa un strādāja bez algas, tāpat kā tēvamāsa, vecā Mārģa, un kā tolaik strādāja visi neprecētie saimnieku brāļi un māsas, kas nebija aizgājuši pasaulē. Vecākais dēls. māju mantodams, mantoja līdzi citam inventāram arī darba darītājus. Gadījās gan, ka dažs tēvs kādam jaunākam dēlam atvēlēja pāra pūrvietu meža zemes, kur uzcēla mazu mājeli. Tā radās būdinieki, kas pavasaros brauca plostos, vasarās līga pie saimniekiem nedēļas darbos, ziemas šā tā nospieda pusbadā.

Pīters bija pretstats savam brālim Andrejam. Andrejs, pēc tēva nāves jauns dabūjis mājas valdīšanu, iekarsa mantā. Kalpiem viņš bija stingrs saimnieks, neviens nedrīkstēja darba laiku šā tā noblenstīt vai darbu šā tā apgrābstīt. Kalpus uzmanīdams un mūžīgi norūpējies par mantas vairošanu, Andrejs bija kļuvis īgns un rupjš.

Katru vakaru viņš apgūlās ar dusmām, ka pārāk maz dienā padarīts. Dienās viņš staigāja, rēķinādams un gudrodams. kur varētu ieplēst jaunu līdumu un iesēt linus, lai ziemā, tos Rīgā aizvedis, dabūtu vairāk naudas. Pīteram nebija nekādas mantas, un varbūt tāpēc, varbūt cita pēc viņa gars bija jautrs un brīvs. Kad Andrejs rājās, ka dienā maz aparts vai nopļauts, viņš, sevi un puišus aizstāvēdams, arvien smējās pretim: — Tu laikam taisies šonakt mirt. Mums laika diezgan, izstrādāsimies vēl rīt, parīt un citugad arī.

Tā arī tagad drūmo vakariņu saimi izklaidēja Pīters. Katram viņš kaut ko pastāstīja, kaut ko pajautāja un tikai no Andreja nesaņēma atbildi. Drūms un smags tas palika visu vakaru, tikai, būdiniekiem atvadoties, cieši saspieda Līzes roku.

Made jau sen bija apgūlusies, kad Andrejs ienāca istabā. Smagi noāva pastalas, pie mūrīša nodauzīja zemes. Saņēma galvu rokās un domāja. Neko nevarēja izdomāt. — Nevar tā kā zirgu — izmainīt un ņemt atpakaļ. Ak galva, galviņa, kur tu biji tā apstulbināta! — Andrejs ievaidējās.

Kas tev? Slims esi, vai? — bažīgi jautāja Made.

- Nē. Iedomājos pirmītējo tārpu, — norūca vīrs.

Kas tur nu, nieks. Kur tad zirņi bez tārpiem? — vientiesīgi mierināja Made.

Andrejs novilka drēbes, vēl atsēdās uz mūra, ietaisīja pīpi. Taisni riebās līst zem segas līdzās Madei.

Eli, kā tur bija Pīteram ar tiem tārpiem? Aiztaisīja acis un ielīda tumšā kaktā? — Andrejs centās atcerēties un, acis aizvēris, iegūlās gultā. Aizvērtām acīm viņš redzēja Lizes spirgto, sārto seju, dzeltenās bizes ap galvu, dzīvās, smaidīgās acis. Ilgi viņš gulēja un tā skatījās Līzē, līdz bija tik tālu aizsapņojies, ka blakus sev juta ne Madi, bet jauno, brīnišķīgo Līzi.

Nākamais gājiens Andrim un Līzei bija uz Vecurijiem. Kā visos ciemos, tā arī Kraupēnos mājas atšķīra ne pēc saimnieku vārdiem, bet pēc rijām. Cīrulim bija vislielākā tie bija Lieluriji, Sinepam visvecākā tās Vecu-riju mājas. Tad Upesriji, Galariji, Kalnariji, Jaunuriji un Mazuriji.

Vecuriji atradās līdzās Lielurijiem, tāpat pie upes. Te ļaudis vēl dzīvoja rijā. Šovasar celšot kambari. Pēc zemes lieluma šīs mājas bija līdzīgas Pakalna Kalnarijiem, Brekša Galarijiem un Graša Jaunurijiem. Kad Līze jautāja, kāpēc papriekš neapciemot tuvākos kaimiņus, Andris paskaidroja, ka citādi nevarot, Grīslis ņemšot ļaunā, un lai dievs nedodot tam ne pa prātam izdarīt. Tad glābiņa vairs ciemā neesot. Patiesībā vecis, no kura visi tā vairījās, nebija Vecuriju saimnieks. Saimnieks Sineps ar sievu Zuzi bija miruši abi turpat vai vienā laikā, atstādami divus mazus puikas. Puiku audzināšanu un mājas apsaimniekošanu uzņēmās Sinepa vecākā māsa Stīne ar savu vīru Grīsli. Turpat dzīvoja Stīnes jaunākā māsa Marina.

Grīslis bija rupjš, nesaticīgs vīrs. Dzērumā viņš pat meklēja kaušanos. Ja nedabūja krogā izkauties, tad, mājā pārnācis, sita Stīni un Marinu. Dažreiz grasījās piekaut arī mazos puikas Kasparu un Edvartu, bet tad Stīne aizstājās tiem priekšā un neļāva bērniem sist. Smagi viņa pati dabūja ciest par tādu aizstāvēšanu. Grīslis daudzreiz puikām grasījās sist tikai tāpēc, lai dabūtu piekaut Stīni. Kaušanās viņam bija kā nepieciešamība, ja nevarēja izkauties ar cilvēkiem, sita zirgus, suni, kaķi, kas nu kuro reizi gadījās ceļā. Ja suns gulēja durvju priekšā vai sētmalē, Grīslis nevarēja tam paiet garām, krietni neiespēris ar kāju. Mājas suņi no viņa bēga pa gabalu, ciema suņi rēja un ņirdza zobus, jau Grīšļa pēdas vien saoduši. Visā pagastā Grīsli sauca par Krajņemeru, jo, kad viņš iedzēries iekliedzās: «Krajņemer, jūs turiet muti!» — tā bija zīme, ka viņš tūlīt sāks kauties. Tad tiešām visi kādu laiku turēja mutes, vērodami, kuru pirmo ķers Krajņe-mera dūre. Nevar teikt, ka cili no viņa baidījās, neviens tikai negribēja pirmais sākt kautiņu. Bet, kad Grīslis bija nokliedzis «krajņemer» un vienam iezvēlis, visi vienprātīgi metās viņam virsū un pašu pataisīja rāmu. Piekautais Krajņemers lēnām kleģerēja uz māju un vīstīja dūres pret saviem pārmācītajiem. Līdz mājai neizlādētais niknums bija tā sakāpināts, ka nevarēja neko citu kā, pa durvīm ieejot, zvelt Stīnei, kur pagadījās. Tā viņš bija nositis pats savu bērnu jau mātes miesās, un Stīne, nojauzdama, ka viņai vairs mūžam nesēdēt pie pašas bērna šūpuļa, visu mātes maigumu veltīja mazajiem brāļadēliem. Nenogurusi viņa gāja saimniecības gaitās, taupīja un krāja ka saviem bērniem.

Kad Lize ar Andri iegāja Vecuriju rijā, mājas ļaudis sēdēja pie krāsns pārta un ēda ceptus kartupeļus. Mājā bija tikai abas māsas un mazie puikas. Ciemiņus nosēdināja uz sola. Lākturi iespraustais priežu skals dega sprakstēdams un kūpēdams. Sievietes nobraucīja ar kartupeļu mizām nosmērētās rokas priekšautos un apslaucīja puikam mutes. Mazie ziņkārīgi vēroja ienācējus, sevišķi Līzi. Līze parunāja ar tiem dažus vārdus un iemantoja divus mazus draugus, kas visu vakaru negribēja no viņas atkāpties. Stīne un Marina, kā jau darbīgi meitieši, sēdās pie ratiņiem un vērpdamas runājās ar viesiem, lai velti nenosistu laiku. Līze vēroja abas māsas. Marina bija jaunāka un skaistāka, bet viņai labāk palika Stīnes vienkāršā, atklātā seja. Marina atgādināja kādu putnu, bet Līze nevarēja izgudrot, kādu. Deguns ar augsto, apaļo veidojumu līdzinājās knābim, acis bija lielas un pelēkas, bet dziļi slēpās zem plakstiņiem. Marina reti kad skatījās cilvēkam taisni sejā, vienmēr viņas acis it kā nepacēlās tik augstu.

Sarunas diez kā nevedās. Līzei te visi bija sveši, Stīne un Marina bija nodarbinātas ar savām ikdienas domām. Stīne slepeni baidījās, ka tikai nepārnāktu vīrs, kamēr viesi vēl tepat. Svešu priekšā Grīslim īpaši gribējās palielīties. Līze bija paņēmusi klēpī mazo Eidi un vienmērīgi šūpoja. Mazās actiņas kļuva šaurakas, līdz bērns maigi iemiga. Kad Līze gribēja bērnu nolikt kaklā uz maisiņa, rijas durvis pēkšņi atsprāga vaļā no spēcīga kājas spēriena. Reizē atskanēja negants bļāviens, un rijā ieģeņģerēja Grīslis. Pirmajā mirklī krēslainajā telpā viņš neatšķīra, kas svešs, kas savs, un likās uz Līzes pusi. atvēzējies sist.

— Šotēv, — Līze iesaucās, — ja tu gribi mani sist, tad pagaidi, kamēr nolikšu puiku.

Grīslis atlēca atpakaļ, it kā pats būtu dabūjis sitienu. - Krajņemcr! — viņš brīnījās. — Tā taču nemaz nav mana vecene! — Tikai tagad viņš ieraudzīja Andri un izplūda dzērāja atklātībā.

— Ek, ja tev, Andri, būtu tāda dūša kā tavai sievai, tu vis butkā nekvernētu. Kā toreiz šūpolēs

— Tajās šūpolēs jau Andris ari bija, — atsmēja Līze.

— Redzi, redzi, tu domāji, ko sacīt pretī, viņai jau vārds gatavs. Ja mana vecene šitā man vārdu rautu no mutes ārā, es viņai uz vietas smērētu.

— Tu jau smērē viņai arī tad, kad viņa ne vārda nesaka, — smējās Andris.

— Krajņemer, ja viņa nerunā, kad viņai vajag runāt, man viņai jādod pa ļepu. Stīne, — viņš iebrēcās, — dabū zakusku, šņabis man pašam ir. Bilte, madam! — Grīslis stiepa pusizdzertu pudeli Līzei.

— Sābru tēv, es vis labāk nedzeršu, — atrunājās Līze. — Man tāda pati daba kā tev, — kad iedzeru, gribas kauties.

— Krajņemer, ja tu būtu puisietis, es uzreiz tev smērētu par tādu runu. Ek, Andrīt, tu redzēsi, gan viņa vēl iekāps tavās biksēs un uzmauks tev brunčus galvā. Es tik brīnos, kur tam Lieluriju Andrim bija acis ņemt mājā tādu slotas kātu? Ne tur būs sievas, ne saimnieces, — Grīslis nospļāvās.

Andris ar Līzi taisījās projām, jo, kad Grīslis iesāka kaimiņu paļāšanu, tad varēja runāt līdz pusnaktij.

Vai Grīslis nebūs uz mani nikns? — bažījās Līze.

— Pavisam ne. Ja viņš redz, ka cilvēks nav uz mutes kritis, to viņš sargās aizķert. Būtu Stīne viņam devusi pretim, es ticu, — viņam pārietu kaušanās slimība. Vis maz Stīni vairs nesistu.

3

Pēc nedēļas Kraupēnu vīri taisījās iet plostus pīt, tāpēc Andris steidzināja Līzi iepazīties ar visiem sābriem.

Līze izvēlējās nākamos apciemot Kalnariju Pakalnus. Pakalnu jauno saimnieci Zani viņa bija redzējusi pie šūpotnēm, un tā viņai bija iepatikusies. Zane bija dažus gadus vecāka par Līzi, lielām, skumīgām acīm. Agra bērnībā viņa bija zaudējusi ir māti, ir tēvu un uzaugusi Kraupēnu Jaunurijos pie radiniekiem Grašiem. Par audzināšanu bija izganījusies Grašu cūkas, govis, līdz, lielāka paaugusi, sākusi turpat kalpones gaitas. Algu viņai nedeva tikpat kā nekādu, ja kādu linu vai vilnas sauju.

Viņa bija meita bez pūra un pati pārliecināta, ka bez izredzēm. Tad kādā Jāņu vakarā Pakalnu Rečs, spītēdams savai ieskatītai Cīruļu Marei, bija ņēmis Zani dancot vienu otru reizi, līdz viņam iepatikusies lēnā, piemīlīgā meita. Bet ne jau tūlīt Rečs atmestu domas par Māri un bildinātu Zani. Nē, nē, to nedomāja Rečs un Zane nepavisam. Rečs bildināja Māri, bet viņai atkal gribējās savukārt paspītēt Recam, un viņa saņēmās un atteica. «Lai palūdzas vēlreiz,» viņa domāja. Mare bija pārliecināta, ka Rečs drīz vien būs atkal klāt, nolūgsies un viņa ieies Pakalnu kambarī kā vīra prāta un sirds pavēlniece. Bet Recam bija tikpat cieta daba, un. Māri kaitinādams, viņš visās vielās, citiem redzot, ievēroja Zani un atkal Zani. Vai Tālajā pļavā, kur reizē rāvās visi Kraupēni, vai uz lauka, vai dejās un rotaļās, sevišķi, ja Mare bija tuvumā, Rečs ķircinājās ar Zani. Zanei nepatika tāda ālēšanās, jo ne viņai, ne citiem nebija noslēpums, ka Rečs to dara, Māri kaitinādams. Kad ari Mare, Recu kaitinādama, sāka ķircināties ar Upesriju puisi, Rečs vēl sirsnīgāk piegriezās Zanei. Bijusi Zane par sevi augstākās domās, viņa saņemtu parasto kalpa meitu likteni uz nākamo pavasari bērnu, un tad ej, pusmūžu kalpodama bērnam maizi. Bet nē, Zane nebija iedomīga, viņa zināja, ka Pakalnu Recam patīk Cīruļu Mare un Marei Rečs un ka viņa ir tikai grauds starp diviem akmeņiem. Tāpēc jaunais Pakalns velti izklauvē-jās pie Grašu klēts durvīm: Zane tās neatvēra ne lūdzama, ne Reča solījumu vilināta. Tas iekarsēja puisi, un viņš pats sāka ticēt, ka Zane tam patīk vairāk par Māri. Kad arī tēva un mātes acīm jauniešu spēle nepagāja secen. Pakalnu Maja sāka dēlu rāt par tādu aplamu dauzīšanos ar nabadzīgu kalponīti. Ko šis gan domājot, tā ēverģēlē-damies. Ja gribot klētiņā līst, tad lai neķerstoties ar Zani. kur citi redzot. Pajokoties varot ar katru meitu, bet lai nedomājot tādu kādreiz mājā vest.

Mātes labi domātās pamācības bija kā vējš plēnējošam ugunskuram. Reča straujums sacirtās kā mezgls pātagā.

— Kāpēc nevar maja vest? — viņš spītīgi paskatījās mātei acīs. — Vai Zane sliktāka par Māri?

Ja Pakalnu māte būtu kaut drusciņ pazinusi savu dēlu.

viņa sāktu lielīt Zani un nopelt Māri. Bet arī viņai bija tikai viens ierocis cīņai pret citiem cilvēkiem un sevišķi pret bērniem — savas varas uzspiešana. Visas vēlēšanās arvien izteikdama pavēļu veidā, viņa savus bērnus bija spaidījusi kā māla pikas, bet, kā māls kļūst ciets kā akmens, ja nedabū lietus maiguma veldzes, tā arī Pakal nietes Rečs bija savu sirdi pret māti nocietinājis kā akmeni. Bet, ak, kā Majai atriebās pašas nesavaldība un bargums! Izdzirdusi Rēca pēdējos vārdus: «Vai Zane slik taka par Māri?» — viņa sāka kliegt:

— Tēvs, tēvs, panāc šurp! Vai tu dzirdi, ko tas trakais grib darīt?

Vecais Pakalns, kam reimatisms bija saēdis kājas, ievilkās ar spieķīti un norūca: Kas nu atkal par

kariem?

— Vai tu dzirdi, viņš vedīšot mājā to utubungu, to Grašu Zani! Ak kungs, ak kungs, kas to būtu iedomājies, ka mūsu dēlam jālasa pabiras, tā ka nu saimnieku meitu vairs nebūtu! — vecā iesvila niknumā.

Lai izdabātu valdonīgajai sievai, Pakalns arvien cen tās atdarināt viņas izturēšanos un toni, un tā arī šoreiz, kad māte beidza, dēlu sakliegt turpināja tēvs:

Te vēl mums arī teikšana. Māja vēl pieder man, un. ja tu gribi sisties kopā ar to . . . — vecajam Pakalnam neiekrita prātā neviens piemērots lamu vārds... ar to cūku Zani, tad ejiet abi cūkas ganīt. Manā mājā vajag saimnieces, ne cūkganes.

Labi, — saspītējās Rečs, tad iesim arī. Un tad ņemiet jūs sev saimnieci, kādu gribat. — Vairāk Rečs nerunāja, paņēma kakla lakatiņu, ietina tajā savu svētdienas kārtu, pārlika pār roku stulmaiņu zābaku pāri un izgāja no kambara tik ātri. ka vecajiem mutes palika vaļā.

Rečs gāja taisni uz Grašiem. Kā jau tuvākiem kaimiņiem, Jaunurijiem bieži bija iznākušas šādas tādas saķeršanās ar Kalnarijiem. Tāpēc te labprāt uzņēma Recu, lai kaitinātu Pakalnus. Grasim taisni viens strādnieks noderēja. jo puiša nebija; brālis, mēmais Jēcis, tovasar slimoja, bet savi bērni vēl tikai pusaudži. Rečs satika Zani. izstāstīja, ka viņas dēļ izdzīts no mājas un ka nu jābrauc pie mācītāja, lai vai kas.

- Kāpēc steigties? — Zane brīdināja Recu. — Pārdomā. Kur lu skriesi no savas mājas? Tu vēl nezini kalpa dzīvi, apniksi drīz un tad mani lādēsi.

— Nē, Zane, tu atkal nepazīsti manus večus. Vai tu domā, ka viņi atstās māju bez saimnieka? Ja mēs apprecēsimies, tici, — vēl šoruden kulsim Kalnarija. Bet, ja tu nenāksi pie manis, man neatliks nekas cits kā tiešam uzsākt kalpa dzīvi vai kā slapjam sunim vilkties atpakaļ.

Zanei kļuva žēl lepnā puiša. Bet vēl viņu nospieda Mares lieta, un viņa domāja un meklēja vārdus, kā to izteikt.

Saki man skaidri, — viņa beidzot noprasīja, — kā būs vēlāk, vai tu neskatīsies vienmēr pāri ceļam uz upes pusi?

Rečs nosarka un dusmīgi piecirta kāju: E, tā grezele

lai sēstas sāls mucā, citādi sapelēs. Viņa iedomājas sevi nez kādu preileni, un lai es skraidu lūgdamies!

Zanei gluži nepatika tāda zākāšanās. Ar vieniem prātiem viņa domāja, ka vajadzētu Recam atteikt, gan viņš salabs ar Māri un večiem. Bet otri prāti tādu nodomu izsmēja, sak, vai man jāglabā precinieki saimnieku meitām? Ja man laime pati nāk klāt, vai lai es to dzīšus dzenu prom? Vai Mare kādreiz bēdāja par Zani? Vai taisni Mare nebija tā, kas visvairāk par citiem ciema bērniem ganos izsmēja Zanes skrandas un pajukušās bizītes? Vai Mare nezināja, ka Zanei nebija savas mātes, kas uzliek ielāpu un pieglauž matus? Jo vairāk viņa iedomājās Mares augstprātību pret sevi, jo tuvāks likās Rečs. Vai, atstumjot puisi, viņa to nedzen pie Mares, kas vienmēr un visās vietās meklēs pārkundzību un kopā ar veco Pa-kalnieti padarīs Reča dzīvi rūgtu kā vērmeles? \ ai Rečs nebija pret Zani tikai labs vien bijis, kā tad lai viņai būtu tiesība to aizraidīt?

Vasaras beigās Grašu tēvs aizveda jauno Pakalnu un Zani pie mācītāja. Uzsauca pirmo reizi. \ ecie Pakalni vēl smīnēja vien: Lai iztrakojas. Nākamo reizi

sauks Rečiņu ar Mārīti, un tad rīkosim lielas kazas.

Bet. kad pļaujas svētku nedēļā Grašos nokāva aitu, meitas noslaucīja pagalmu tīru kā grīdu un saimnieks valstīja alus mucu no klēts uz aku un atpakaļ, Pakalni saprata, ka dēls nepiekāpsies. Piektdienas vakara māte iegāja tēva kambari, un garu nakti viņi būrās un prātoja, vai laist dēlu pasaulē vai ņemt Zani mājā. Ritā arī Kalnarijos kāva aitu, darīja alu, cepa karašas. Svēt dien gar Pakalnu logiem nobrauca kāzinieku rinda, tepat Kraupēnu ļaudis, kāds rets Pakalnu rads, viens otrs Reča draugs. Pēc kāda laika Pakalniete pieslēja rijas jumtam redeļu kāpnes, lika ganu puikam uzrāpties jumta čukurā un vērot, kad atgriezīsies kāzinieki no baznīcas. Kad braucēji iegriezās dubļainajā Kraupēnu ceļā, ganu puika velšus novēlās no jumta un, skaudri kliegdams: Brauc! Brauc! - iedrāzās kambarī. Vecie Pakalni steigšus izmetās laukā un paslēpās aiz kūts stūra, gar kuru cieši gāja ceļš. Pirmo zirgu ar Grašu ļaudīm viņi palaida garām, bet tad aši kā bezdelīgas, rokas izplētuši, aizšāvās priekšā otram pajūgam, kurā brauca jaunais pāris. Zirgs satrūkās un pasitās atpakaļ. Vedējpuisis nezināja, ko darīt. Ceļa vidū, rokās saķērušies un pēc iespējas plaši izplētušies, stāvēja Kalnariju vecie. Māte sauca savā skaļajā balsī: — Lai tie cili brauc, kur grib, bet Rečiņu ar Zanīti gan garām nelaidīsim! — Un. saņēmusi zirgu aiz galvas, viņa iegrieza to savas mājas pagalmā. Pārējie kāzinieki nosmējās un brauca līdz. Tā Recam un Zanei nodzēra kāzas Kalnarijos, un te viņi palika paši.

Zanei nebija viegla dzīve. Darbs dzina darbu, un viņai par visiem bi ja jābēdā un visiem līdzi jāstrādā. Vīramāte arvien nevarēja piedot viņas kalpa kārtu un vienmēr to atgādināja. Zane varēja sisties nost no darba daudzuma, varēja salīkt zem smaguma, varēja strādāt no ausmas līdz rietam un atkal līdz rītam, arvien Pakalniete rūca un ņurdēja, ka «citiem darbi iet uz priekšu, mums atpakaļ». Neviens netaupīja Zani. kad viņa nēsāja zem sirds pirmo bērnu. Tāpat viņa cēlās pirmā, izslauca govis, izvadīja ganu, skrēja uz siena pļavu. Un tad tā ūdens nešana! Trīs četras reizes dienā Zanei bija jāliek pār pleciem nēši ar smagiem, piemirkušiem koka spaiņiem un jākāpj uz upi. Turp ejot, ej kaut dziedādams, no kalna lejā ripot noripo. Bet lūko kāpt ar pilniem spaiņiem pret kalnu! Cik asaru netika noraudājusi Zane, stiepdama augšā ūdens spaiņus un pati savu smagumu. Vēl beidzamā dienā, jau sāpes juzdama, viņa nokāpa pēc ūdens, lai būtu kur nomazgāt gaidāmo bērnu. Atpakaļ nākot, pusceļā tikusi, saļima aiz sāpēm. Atstājusi spaiņus, uzrāpoja kalnā un aizvilkās uz pirti. Te viņas vaidus, garām ejot, bija izdzirdusi Galariju saimniece Brekša Zūze un palūrējusi pa lodziņu. Ieraudzījusi Zani vienu mokāmies plikos salmos, Zūze skrējusi pēc Birkuma Re-ģlnes uz Mazurijiem. Reģīne atnāca gandrīz reizē ar bērnu. Tik dabūja Zane atpūsties kā dažas stundas, paguļot uz salmiem pirtiņā. Daudzmaz atžirgusi, viņa aizvilkās uz kambari, kur jau bija aiznests puika. Gans sadzina lopus un gaidīja vakariņas. Govis īdēja pēc slaucējas. Pakalnu māte sēdēja savā gultā un žņaudzīja pakrūti, tā spiežot, ka bendējot vai nost. Gandrīz jāsū tot puika otrreiz pēc Rcģīnes, lai nāktu savārdot. — Ja tu, Zane, nevari, lai paliek šovakar govis neslauktas, -viņa nopūtās.

Zanei bija jāvar. Viņa paņēma ķipīti un sīkiem solīšiem tipināja uz kūti. Ilgi viņa slauca govis tovakar, kūtī sabiezēja dziļa tumsa, govis kļuva miegainas un gandrīz gāzās slaucējai virsū. Asara pēc asaras līda no Zanes acīm un krita uz priekšauta, pienā, zemē.

Nekad viņa nebija saņēmusi glāstus un lutināšanu, bet tagad tik ļoti gribējās, kaut jel viens atzītu, cik ļoli nespēcīga viņa ir, un pasaudzētu. Vai vīramāte neatcerējās, ko nozīmē bērnu dzemdēšana, vai nevarēja pasaukt kādu kaimiņu vājinieci jel šovakar govis izslaukt? Bet viņa teica, lai paliek govis neslauktas, tas bija tikpat kā sacīt — vai vari vai nevari, tev tas iādara.

Kad Zane, pienu novākusi, iegāja kambarī, visi jau gulēja. Viņa ielīda gultā, nogurusi līdz nāvei, bet šīsdienas ciešanās noasinātie nervi neļāva aizmigt. Gultai blakus šūpulī gulēja mazais puika, un, tiklīdz tas pakustējās vai pačāpstināja muti, Zanei likās, ka tūkstoš sakarsētu adatu ieduras miesā un pa visām dzīslām skrien uz sirdi. Sirds sāka strauji dauzīties un aizdzina miegu. Pēc pusnakts mazais kļuva nemierīgāks, un Zane cēlās, lai to pabarotu. Drīz vien dziedāja gaiļi, un bija par jaunu jāceļas un jāsāk visas dienas gaitas, it kā viena cilvēka atnākšana pasaulē nebūtu it nekas.

Mazais Jānītis nebija žirgts bērns. Arvien viņš kunkstēja un čīkstēja. Mazā. sejiņa bija krunkaina un zilgana.

///

Nomodā un miegā viņš staipīja lūpiņas un svaidīja galvu uz vienu un otru pusi, kā ēst meklēdams. Vecā Pakalniete ielika lupatā maizi, satina vīšķī, pakodīja pati un tad iebāza mutē mazajam. Tas sāka kāri vilkt knupīti un kādu laiku aprima, bet tad brēca jo stiprāk. — Ahā, iegaršojās gan, — nopriecājās vecāmāte un taisīja arvien jaunus knupīšus. Kopš tā laika bērns kļuva pavisam nemierīgs. dažreiz raustījās kā krampjos, tā ka Pakalniete, kamēr Zane bija tīrumā, atsauca Mazuriju Reģīni. Tā apprasījās, vai nav kāds svešs cilvēks bērnam uzmetis ļaunu aci, iztaujāja, kādas bijušas lūkažnieces, noskaitīja dažus burvju vārdus, bet vairāk arī nezināja līdzēt.

Bērniņš dila ar katru dienu un pēdīgi nespēja vairs pat krūti pavilkt. Tā viņš arī izdzisa Zanes rokās. Neviens neraudāja par mazo aizgājēju, bērns nu gan nebija tāda manta, par ko jāraud, sevišķi, ja cilvēki tik jauni, ka viņiem vēl gaidāms bērns uz bērna. Zane nedrīkstēja, citiem redzot, savas sāpes veldzēt asarās, pat Rečs tad rājās, ka tāda nīkuļa dēļ, kāds bijis Jānītis, neesot vērts savas acis bojāt. Vienīgi kūtī, Raibaļai galvu piespiedusi. Zane varēja izraudāties, kad sirds bija pārāk pilna asaru.

Kopš Jānīša nāves bija pagājis jau pusgads, un Zane zināja, ka vēl pēc pusgada viņu sagaida jaunas grūtības. Pastāvīgi viņu nomāca bailes, vai tikai nākamais bērns nebūs tāds pats nīkulis kā pirmais, jo ūdens nēši nebija ne par matu vieglāki kā toreiz un vīramāte bija tikpat skarba kā agrāk.

Kad Andris ar Līzi kādā vakarā ienāca Kalnarijos, mājas ļaudis jau bija sagājuši kambarī pavakarēt, kā teica Pakalnu māte. Vienīgi Zanes neredzēja iekšā. Esot vēl aizgājusi pēc ūdens.

Jāiet man arī paskatīties, kur jums tā aka ir,

Līze izmanījās laukā. Pa iemīto taciņu viņa laidās no kalna lejā, brīnīdamās un prātodama, kā te ziemā dabū ūdeni augšā. No upmalas nāca pretim Zane ar ūdens nēšiem, trešo spaini nesdama rokā.

- Vai nav par smagu? — jautāja Līze, lai uzsāktu sarunu.

Kādu smagumu esi uzcēlis plecos, tāds jānes, — pasmaidīja Zane.

— Dod man pamēģināt, Līze pieķērās nēšiem.

— Bus par smagu, tu neesi pieradusi. Tak jau saimniekmeita biji visu laiku.

— Un tu atkal esi pati saimniece! — Lize pacēla nēšus plecos.

— Saimniece vai kalpone, no ūdens nešanas vaļā netieku. Tā nesu, kad biju kalpone, tā nesu, kad citi sauc par saimnieci. Bet, ja tu negribi mūsu vecos aizkaitināt, tad gan, viņiem dzirdot, mani tā nesauc. Saimnieki vēl ir viņi paši, dod godu, kam tas pienākas.

Līze uzstiepa spaiņus augšā un noslaucīja pieri. Traks nesiens.

Vai tu viena pati sanes visu ūdeni? Vai Bečs nepalīdz? — viņa apjautājās.

Ja Bečs vienreiz aizietu uz upi, tad visi Kraupenu suņi viņu norietu. Visvairāk gan savi, — Zane piebilda.

Un tu stiepi ūdeni arī savās grūtajās dienās? Līze taujāja.

- Vēl beidzamā dienā, kad Jānītis nāca pasaulē, uzstiepu nēšus līdz pušķainam. Tā stiepšu arī šinī reizē, un varbūt atkal šis bērniņš aizies, pat lāgā labdien nepateicis, — noskuma Zane.

Līzei bija bezgala žēl izmocītās, jaunās sievas. Bet nu bija jāiet iekšā un jārunājas ar citiem. Zane nolīda kaktiņā un klusēja. Zem vīramātes dzedrajām acīm viņa nejutās pilntiesīga mājiniece.

Kalnariji bija darbīgi ļaudis, un sarunas visu laiku ritēja ap darbiem. Rečs stāstīja, kā ziemā linus vedis uz Rīgu. un prātoja atkal par plostos braukšanu. Zanei ļoti negribējās, ka Rečs brauktu. Kad vīrs bija uz upes, viņai nebija miera ne dienās, ne naktīs. Tāpēc viņa juta siltu pateicību vīramātei, kad tā centās Recu no plostiem atrunāt. Zane pati neiedrošinājās kaut ko iebilst.

Kas tur tev tiks no plostos braukšanas? — māte šķendējās. — Redzi, kāds tēvs ir liks, greizs, vai tas vairs pavasarī kāds arājs? Un, kad zeme nav laikā sastrādāta. tad labāk neej ar sētuvi virsū.

Vakariņās viesiem cēla priekšā to pašu miltu putru, ko ēda mājinieki. Nebija nekādi smalkie viesi, un Pakalnu māte bija taupīga, ļoti taupīga sieva. Pēc vakariņām tā noteica: — Nu jāiet gulēt. Rīt arī ir darba diena. — Un Andris ar Līzi cēlās, lai ietu.

Turpmāk Līzei bija vienalga, kuru sābri apciemot, un tāpēc gāja uz tuvāko — Mazurijiem. Tā bija maza vietiņa, pavisam pūrvietas sešas, karavīra zeme. Vecais Bir-kums tā bija saņēmis par ilggadīgu dienēšanu ķeizaram, apprecējis Reģīni un nomiris, atstādams viņai mantojumā šo zemes sloksnīti ar riju un kūtiņu un divus mazus bērnus — Oti un Kristīni. Viņiem bija viena govs un pāris aitu. bet zirgu nevarēja izturēt, tas bija jākalpo no saimniekiem. Grūti būtu Reģīnei izsisties un bērnus izaudzināt, ja drīz vien pēc vīra miršanas nebūtu pa Kraupēniem un citiem ciemiem izskrējusi ziņa, ka Reģīne prot burt un ārstēt cilvēkus un lopus. Kur tāda ziņa cēlās, kas to izlaida ļaudīs, neviens nezināja. Visi tikai zināja, kur meklēt palīgu, ja uznāk slimums pašam, kur meklēt vārdus, ja gadās nelaime lopam. Tā drīz vien Mazuriju durvis sāka virināt tuvi un tāli ļaudis, un visiem bija padusē vai zem villaines gaļas šķēle, miltu kulīte vai kas cits no maizes un aizdara. Viens otrs iedeva pat pa rublim, un tā karavīra Birkuma bērniem vēl nebija trūcis ko knābāt. Reģīne iemanījās arī bērnus saņemt, kas tur nu bija, vai mazumu nācies palīdzēt kūtī kustoņiem. Ja arī viena otra jauna sieva nomira karsonī vai dažs labs bērniņš tūlīt aizgāja atpakaļ debess priekā, tad tas bija dieva nolikts, to zināja katrs, un nevienam nenāca prātā vainot Reģīni. Arvien pēc tam atradās kāda sieva, dažreiz pat vairākas, kas bija noredzējušas sapni, ka tam un tam jāmirst, tikai agrāk nevarējušas izskaidrot.

— Ak jaunā nāburdze atnākusi, — gari novilka Reģīne, acīm redzami aizvainota, ka viņas mājai tik daudz reižu garām iets. — Es jau domāju, vai nu tīri tik lepna būs butkas jaunive, ka nemaz neienāks. Lai nu arī saimnieka meita, vēl saimnieku drēbes mugurā, bet vēderā jau kalpa putra. Tāpat savā laikā bez manis neiztiksi, — skarbi runāja Reģīne, uzmezdama acis Līzes augumam.

Līzei likās pretīga par burvi ieslavētā vecene. Salāpītās un atkal noplīsušās drēbes tai bija netīras, priekšauts likās vai gadu nevelēts. Tāda pati netīra bija mazā istabele. Dobuļainais kuls vismaz nedēļu neslaucīts, pielaistīts un dubļains, kūts mēslu pienests, zemā lāva no rīta neuztaisīta, netīrs, saburzīts pakulu palags nokarājās līdz grīdai. Uz platās, zemās krāsns valstījās abi bērni —

U

Otis un Kristīne, neapģērbti, kaut kādās skrandās ietinušies.

Reģīne nogrūda no sola pakulu kodeļas un uzaicināja viesus apsēsties. Bet sols bija tik netīrs, aplaistīts un spaļiem aplipis, ka Līzei patiešām bija žēl savu tīro drēbju, un viņa apskatījās pēc kādas lupatas, ar ko noslaucīt solu. Reģīne manīja viņas vilcināšanos un piesarkusi, acīm zibsnīdama, ar priekšautu notrausa lielumu no sola.

— Ko lai dara, kāda tā muiža, tādi tie muižnieki. Gan redzēsi, kad pašai būs bērni, vai varēsi vienmēr istabu laizīt. Šodien pat, divreiz biju mežā pēc malkas, kamēr atnesu, saskaldu, ir vakars klāt. Vakar biju Jenicu Degunam cūku ārstēt. Visa sarkaniem pleķiem apmesta. Reģīne pārgāja uz cilu valodu.

Kur tu tādus ārstniecības vārdus mācījies? — vientiesīgi iejautājās Līze, kas burvestībām neticēja.

— Tādus vārdus nevar iemācīties. Tie man no dieva doti, — noslēpumaini čukstēja Reģīne un sāka stāstīt, cik cilvēku izārstējusi, cik lopiem palīdzējusi. Iznāca tā, ka cilvēkam vieglāk palīdzēt nekā lopam. — Tādam dieva vārdam vajadzīga ticība, un lops, lūk, neprot ticēt, — gudri paskaidroja Birkumiete. Burvjiem arvien jābūt labiem cilvēku pazinējiem, un tāda bija arī Birkuma Reģīne. Viņa tūlīt nomanīja, ka Līzei ir pārāk gaišs prāts, lai ticētu burvībām, un pārāk godīga sirds, lai mestos ar Reģīni uz vienu roku un slavētu ļaudīm tās ārsta māku. Tāpēc nekāda ilgāka ciemošanās neiznāca. Kad Birkuma bērni sāka prasīt vakariņas, Andris ar Līzi vīksās projām. Sai netīrajā mājā Līze nebūtu spējīga norīt ne kumosa.

Vēl trīs mājas bija jāizstaigā Andrim ar Līzi, kamēr sāksies plostu pīšana. Jaunuriju Grašos ieejot, saimniece lize mocījās ar galvas sāpēm. Viņa bija nogūlusies zemē uz kažociņa, un bērni pēc kārtas mīdīja tai muguru, pieturēdamies pie otrā pusē nolikta krēsla.

Visādi esmu izmēģinājusies, — stāstīja Ilze, — gan Reģīne vārdo, gan svētīto ūdeni no krievu baznīcas dabūju, bet vislabāk tomēr sāpes pāriet no muguras mīdīšanas. Laikam taču tad asinis ātrāk staigā.

Savas kaites izstāstījusi, Ilze apklusa. Arī saimnieks bija mazrunīgs ne aiz nelaipnības, bet vienkārši nezināja,

ko runāt. Galva bija darbu pilna, bet vai nu par darbiem ar ciemiņiem runāsi. Kad visi sāka žāvāties, ciemiņi gāja mājā.

Brekša mājas savu nosaukumu Galariji bija dabūjušas no tā, ka atradās pašā ciema galā. Vēlāk zobgaļi gan mēļoja, ka nosaukums cēlies no mūžīgās gala sludināšanas, ko Brekši piekopa vairākās paaudzēs.

Līzi un Andri, Galarijos ieejot, saņēma nopluskājies Krancis, īgns un paslepens. Riešana viņam it kā nesagādāja prieku, viņš tikai ņurdēja un skatījās uz otru pusi, bet, kad ciemiņi jau bija pret durvīm, Krancis kā bulta metās tiem pakaļ un būtu Līzei atrāvis brunču malu. ja Andris, Kranča dabu zinādams, nebūtu to paturējis acīs. Tikpat ātri kā Krancis viņš pasitās atpakaļ un ar vieglu nūjiņu ievilka sunim pa zobiem.

— Lūk, suns, kuru nevar izmācīt ne ar labu, ne ļaunu. Pasvied viņam maizes garozu, viņš to apēd un klūp kājā. Iezvel viņam pa zobiem, pēc laiciņa viņš to ir aizmirsis, Andris raksturoja Kranci.

Brekšu ģimene patlaban ēda vakariņas, kad ienācēji padeva labvakaru. Zūze it kā grasījās pabrīvot vietu pie galda arī ciemiņiem, bet Jānis to apveltīja ar tik bargu skatu, ka to saprata ne tikai mājasmāte, In t arī ciemiņi. Līze parāva Andri aiz piedurknes, un abi apsēdās uz mūrīša.

Breksis, redzēdams, ka viesi netaisās uzbrukt ēdamam, kļuva laipnāks un aizbildinājās:

- Solītu ciemiņiem arī vakariņas, bet tik prastu maltīti nez vai ēdīs. Mūsu vecene jau neprot ēšanu taisīt, viņš pablisināja baltas acis uz sievas pusi. — Es saku, citā mājā cūkai un sunim dod labāku putru nekā mūsu mājā cilvēkiem. Breksis turpināja ar īgnumu.

Kaut gan šie vārdi bija teikti viesu acu apmānīšanai, Zūzei tie ķērās pie sirds, jo bija patiesi. Ēdienu gatavošana viņai nepadevās. Putra piedega vai iznāca zila un klaja, sāls piemetās par daudz vai maz, gaļas šķēles nogriezās biezas un neizcepa cauri, maize sakrita un saplaisāja.

Arvien Zūze meklēja vainu burvībā. Atkal viena vai

otra sābru māte bija caur skursteni nobūrusi putras katlu, un nelīdzēja ne griestos savilktie lietuvēna krusti, ne kvēpināšana ar vainīgās sabridies brunčiem noplēsto lupatu. Beidzot Zūze sāka ticēt, ka visa māja pilna bogu, centās tiem pielabināties, nolikdama šur tur ēdiena trauciņus. Bet vai nu bogiem izliktais ēdiens negaršoja, vai viņus kūdīja nesamierināma ragana, — tos nevarēja pielabināt, un Zūzes gatavotais ēdiens nekļuva labāks. Tāpēc viņai vīra vārdi likās ļoti nepelnīti, kā jau cilvēkam, kas darījis visu, ko spējis, bet nostādīts nepārvaramu spēku priekšā.

Brekšiem bija trīs bērni — Jule, prāvs skuķis, jau gana vecumā, Dāvis un Bildis. Jūle ar Kūdi ēda no vienas bļodiņas, Dāvi Zūze ēdināja no savas. Tas bija mātes mīļais dēls, čīkstīgs un skaudīgs kā tēvs. Ēdienu trauciņos liekot, viņš kā vanags skatījās, vai tikai kādam netiek lielāks gaļas kumosiņš nekā viņam. Puika bija uzķēris, ka slimu žēlo vairāk nekā veselu, tāpēc viņš arvien sūdzējās par galvas un vēdera sāpēm. Zūze ticēja katram vecākā dēla vārdam, un drīz vien mājā bija nodibinājies tāds stāvoklis, ka labākos kumosus, glītākās drēbes un ilgāku pagulēšanos rītos dabūja Dāvis. — Viņš jau tāds slimīgs, — aizstāvēja māte, kad Jūle ar Rūdi cēla iebildumus. Rūdis, sīks, pastīdzējis puika, pildīja cūkgana pienākumus un arvien bija pilns nevarīga naida pret vecāko brāli. Bet, tā kā māte viņu stingri sodīja par katru kniebienu vai dunku Dāvim, puikas naids dažreiz izpaudās paslepenā atriebībā, brālim nemanot, viņš saplēsa tā svārkus vai nozieda bikses ar mēsliem.

— Tad šogad gan nu badi būs, — iesāka sarunu Breksis. — Kad Muduļu ezerā ledu sadzen grīvas kaktā, tad katrreiz ir badi bijuši.

— Gan nu, sābru tēv, līdz rudenim visa pieaugs, drošināja Līze.

Neaugs, neaugs! Tu redzēsi, ka neaugs. Badi būs kā likts.

— Vai dieniņ, nenobiedini nu jau pavasarī ar to, kas vēl rudenī nāks, — smējās Andris.

Kas tev ko bīties? Vai tev tīrums, kur sēt, vai lops, ko barot? Ir gan jums, vaļiniekiem, dzīve! Vai jums jābēdā, ka tīrums izkalst vai apslīkst, krusa nosit vai tārps

M

noēd? Nostrādā savas nedēļas, un labības pūrs kā svēti rokā! — pukojās Breksis.

— Bet, sābru tēv, — iebilda Līze, — ja saimnieka tīrums būs tukšs, no kurienes tad vaļiniekam tie pūri nāks?

— Nu, tad es jau saku, Breksis dziedāja savu dziesmu tālāk, — vai vaļinieks prasa, kur saimnieks tos pūrus lai ņem! Kā rudens klāt, atnāk ar maisu, un ber tikai pilnu! Suņa dzīve saimniekam! Visi no viņa prasa. Paša sieva prasa, bērni prasa, kalps un vaļinieks prasa, ir ķeizars prasa. Kaut jel viens kādreiz ko devis arī, — tīri iekarsis nobeidza Breksis.

Līzei sanāca smiekli.

— Nu zini, šotēv, kad tev tik slikti iet, mainīsimies. Ņem tu mūsu butku un vaļinieka priekus un dod mums savus Galarijus. Dabūsi vecumdienās atpūsties un nebūs bērniem jāatstāj tāds krusts.

Zūze nikni pašķielēja uz Līzi ar savu balto, neredzīgo aci.

Tāda kā auša! — viņa nesaprotami norūca.

Breksis izlikās Līzes vārdus nedzirdējis. Vai šopa vasar plostos arī brauksi? — viņš griezās pie Andra.

— Ko citu lai iesāk, jābrauc vien būs.

— Jā, kas tev, nauda birs kā no gaisa. Es arī brauktu, bet kur es varu tikt, sējas laiks nāk virsū. Tagad zemē iebēršu, bet, vai rudeni ko laukā ņemšu, kas to zina?

Līze redzēja, ka nekāda prātīga runāšana nav gaidāma, un vedināja Andri mājup. Neviens arī neaicināja viņus palikt.

Kad Cīrulīšu pāris iegāja Upesriju Makara pagalmā, saimnieks pašlaik plēsa nost salmus kūts jumtam, bet saimniece sēja tos nastā.

— Ko tad nu, — iesaucās Andris, — pārcelties taisāties, vai?

— Vai tad citur būs labāk? — atjautāja Makars. — Vecs jumts, sak, jānoplēš pakaišos, tikpat rudenī jā-liek jauns.

Makars meloja, acīs skatīdamies, lai gan zināja tikpat labi kā Andris, ka jumts likts pagājušajā rudenī, un Andris zināja tikpat labi kā Makars, ka salmus lopiem liks redelēs, ne cisās. Bet tā nu tas bija: Makars neatzi-

nās savā nabadzībā, un Lizei tāpēc viņš iepatikās labāk par bada dzeguzi Breksi.

Līze apskatīja Upesriju sētsvidu. Gadiem neslaucīts, salmu un pērno lopu mēslu pietašķīts, trīs četras vecas, nomestas pastalas greznoja pagalma vidu. Bļodu lauskas bija sasviestas vienkārši gar sētu. Uz zediņiem uzkārti pieci piena spainīši, acīm redzot, jau pagājušajā rudenī sniegā un lietū sasekstējuši gluži melni.

Dārte vedināja viesus kambarī, lai Makars pa to laiku dabūtu salikt lopiem priekšā vecos salmus.

Slieksni pārkāpjot, Līzei aizrāvās elpa. Visapkārt krāsnij bija savilktas auklas un uz tām izžautas maza bērna drēbītes. Nemazgātas, neskalotas tās žūdamas izplatīja neciešamu smaku.

Dārte uzlika galdā sildītu kāpostu bļodu. Maizes šoreiz neesot, ko klāt piekost, rīt tikai cepšot. Gribēja mielot arī ciemiņus, bet nekā nezināja izlīdzēties ar karotēm. Bija tikai divas, viena jaunāka — lieliem, otra, suņu apgrauzta, — bērniem. Bērni sasēdās zemē ap bļodiņu un pēc kārtas laida karoti apkārt, katrs savu reizi iestrēb-dams. Ap bļodiņu uz kūla notecēja apaļa kāpostu peļķīte, un tā tur arī palika, kad nocēla tukšo bļodiņu. Dārte piedāvāja ciemiņiem vienīgo karoti, lai ēdot abi pamīšus, pašu ļaudis pagaidīšot. Līze aizbildinājās, ka nākdami mājā vakariņas paēduši, un tā tika vaļā.

— Nu tu esi iepazinusies ar visu Kraupēnu ciemu. Kāds nu kurais cilvēks te ir, bet ar visiem jāprot sadzīvot, — uz māju ejot, noteica Andris.

4

Andris aizgāja plostos, un Līze palika viena. Pirmo nakti vēji baigi plosījās ap būdiņu un Līze nevarēja aizmigt. Viņa arī necentās aizmigt, tik daudz bija ko domāt un sakārtot. Kopš Lieldienām viss bija gājis tik strauji. Līze atcerējās savu kaunu baznīcā, tēva dusmas, bēdīgo braucienu uz Kraupēnu ciemu, šūpotnes, ciemošanos dažādās mājās un dažādos cilvēkus.

Kāda būs turpmākā dzīve? Kad sāksies ganu laiks, Līze vedīs šurp savu pūra govi. Andris bija norunājis ganību pie brālēna Cīruļa. Par ganību jākalpo darba laikā piecas nedēļas un katru nedēļu vienu dienu jāiet ganos. Govij un aitām siens jāsagādā. Pļavas jāņem no saimniekiem uz pusēm pļaut. Un tad jāsapelnī pašiem ziemai maize, sivēnam miltu sauja. Viegli nebūs. Bet Līze atcerējās Ivalnariju Zani, smagos ūdens nēšus un stāvo kalnu.

Kādu vakaru, kad plostnieki jau bija aizbraukuši, Cīrulīšu būdā ienāca Lieluriju saimnieks Andrejs Cīrulis. Vai Andris jau aizbraucis plostos? — Ak jā, nu jau esot visi aizbraukuši. Ak tā, viņam vajadzējis Andra kalēja āmura, nez kur tas būšot nolikts?

Cīrulim ienākot, Līze bija sastingusi un tikai pamazām raisījās no apmulsuma.

— Āmurs ir uz krāsns, — viņa centās savaldīt balsi, lai tā nedrebētu.

— Ak uz krāsns? — Cīrulis brītiņu pagrozījās, tad paņēma smago āmuru, bet vēl negāja projām.

— Vai tev nav vienai bailes te dzīvot? — viņš iejautājās. — Varēji nākt uz mūsu māju pārgulēt.

— Paldies, saimniek. No kā lai es baidos? Ko zagt un laupīt te nav.

— Nūja. Kā nu zini, — Cīrulis saspieda Līzes roku un gāja.

Cīrulim aizejot, Līze piesarka. Savaldītā sirds dauzījās kā negudra. «Ko viņš te meklēja?» viņa sev jautāja. «Taču ne āmuru?» Baigi un patīkami bija Līzei. Cīrulis, kas bija pazemojis saimnieka meitu Līzi, pret atlīdzību piesolīdams citam, tagad nāca vājinieces Līzes būdiņā apjautāties, vai viņai vienai nav bailes. Velti, lepnais, mantas kārīgais Cīruli, velti tu virini šīs durvis, saimnieka meita Līze bija tevī iemīlējusies, vaļiniece Līze tevi nicina. Bez tam viņai taču ir savs Andris, labāks, mīlamāks, viņu mīlošāks.

Šīs bija vieglākās dienas Līzes mūžā. Kad ganībās parādījās pirmais zaļums, viņa gāja pēc savas pūra govs uz Ķivistiem. Andris bija pārbraucis no plostiem, bet Līze gāja viena. Viņa zināja, ka tēvs savu znotu diez ko netur, un bez tam — gan jau tēvs aizjūgs zirgu, piesies pie ratiem govi un tā atbrauks vieglāk, nekā kad Andris būs līdzi.

Tuvojoties tēva mājām, Līzes sirds spurdza kā tauriņš saujā. Bērnība, ganu gaitas, agrās jaunības dienas to sveicināja no katra koka un krūma. Likās, pat dzeguzes kūko tās pašas, kas citos pavasaros te bijušas. Asaras izsprāga Līzei no acīm. īstenībā viņa taču vēl bija bērns. No perēkļa izsviests putnēns, kas agri iemācījies lidot un pats barību meklēt. Viņa izslaucīja acis, lai māte nedomātu, ka viņa raud savas dzīves dēļ.

Līze sastapa kambarī māti vienu pašu. Tēvs bija tīrumā, brālis un māsa — ganos un darbā. Māte sirsnīgi apkampa meitu un raudādama bučoja tās vaigus.

— Līzīt, meit, es acis izraudāšu tevis dēļ, — māte gaudās. — Kā tu dzīvosi, kad tev zemes nav zem kājām?

— Māt, tik daudz cilvēku dzīvo bez zemes, vai tad mēs neizdzīvosim?

Meitiņ, tu vēl nezini vaļinieka grūtības. Es savās jaunās dienās tās izbaudīju, cerēju, ka tev būs labāks mūžs, un 11u šitā.

— Māmiņ, vai tagad tu bez darba dzīvo? Vai tu zini, kā strādā Kraupēnu saimnieces? — un Līze pastāstīja mātei par Pakalnu Zani.

— Un tomēr, nomirs Zanei vīramāte, viņa dzīvos pēc sava prāta. Katrs solis, ko mājai pieliek, pie mājas paliek. Vaļinieks skrien vienā mājā, skrien otrā, uz ceļa vien cik soļu nepaliek, bet paša māja tukša un neapkopta. Cikreiz skriesi izslaukt saimnieku govis, bet sava nomaus pakaļ ne slaukta, ne barota.

— Lūkosim, māt, strādāt un tikt no vaļinieku kārtas laukā. Krāsim kapeiku pie kapeikas, pēc laika nopirksim zirgu, mēģināsim kā graudnieki.

— Vai tu domā, ka graudniekam kas labāks nekā vaļiniekam? Tu sēsi, tu pļausi, tu skriesi, uguni ķerdams, un rudenī izdalīsi visu uz pusēm.

— Kad apniks par graudniekiem, iesim par rentniekiem, pēc tam pirksim paši sev māju, — smējās Līze.

Ak bērns, kaut tas būtu tik viegli izdarāms, kā izsakāms. Kaut tēvs nebijis tik ciets, atdevis jums meža zemi, devis zirgu, — drīz vien ieplēstu laukus.

— Vai tēvs vēl arvien dusmīgs uz mums?

— Negrib jau, ka tevi piemin. Negrib saprast, ka tu nebiji vainīga, pie lielā Cīruļa gāji, mazais paņēma. Dzied tikai savu — šim esot kauns, ka meita tādu vien butke-nieku varējusi izvēlēties.

Būtu māte apjautusi, kā Līzei dzels pēdējie vārdi, viņa atstātu tos neizteiktus. Līzes lepnums saslējās kā vanags.

— Tēva acīs iznāk tā, ka cilvēks sākas tikai no saimnieka. Vai es vainīga, ka lielā Cīruļa acīs nebiju tik veltīga kā Čušļu Made? Bet man jāsaka — vai es biju vainīga, ka tēvs man nevarēja dot pūrā sudrabu, kuru Cīrulis kāroja?

Es jau zinu, meitiņ. Laikam tēvs arī to zina, bet. nevarēdams savu sirdi remdēt, meklē, kur dusmas izgāzt. Labāk jau mēģini runāt ar viņu pazemīgi kā . . .

— Kā butkeniece ar saimnieku, — Līze rūgti iesmējās.

— Redzēsi pati, meit. ka vienu otru reizi nāksies ar savu taisnību apakšā palikt. Ir ļaužu tiesā, ir kroņa tiesā, visur bagātam spriež taisnību.

Pārnāca tēvs. Līzi ieraudzījis, savilka cietu seju un noslēdzās mazrunīgs.

— Jā, ved nu, ved prom savus kustoņus. Cik ilgi mēs te viņus barosim? Neredzēju, kur tu savu zirgu esi piebraukusi, būtu padevis sienu priekšā, tēvs dzēla, labi zinādams, ka Līze atnākusi kājām.

— Man zirga nav. Esmu kājiniece.

— Kā tad tu savas aitas dabūsi prom? Arī govi tādu gabalu grūti aizvest, - tēvs izlikās pārsteigts.

Līze bija domājusi, ka tēvs dos zirgu un brālis palīdzēs aizvest govi. Aitas viņa bija domājusi atstāt pa vasaru ganībā tēva mājā. Līze zināja — ja tēvam palūgs, viņš sākumā izliksies, ka negrib dot, bet vēlāk sajūgs un liks aizvest. Bet lepnums un spītība slēdza viņas muti lūdzošiem vārdiem. Skarbi un cieti viņa atteica:

— Piesiešu valgā un aizvedīšu. Kāds auklas gals varbūt atradīsies tavā mājā, ko nebūs žēl man atdot?

Vārdi atsitās kā krams pret akmeni.

Tēvs sakaunējās, bet iecirtās arī no savas puses.

— Tad staigā vesela! Māt, tu parādīsi kūtī, kura govs šovasar ies Kraupēnu ganībās. Aitas lai ņem, kuras grib.

Asaras slaucīdama, māte veda Līzi uz kūti.

— Meitiņ, kam jūs abi ar tēvu cieti viens pret otru? Palūgusi, rīt aizvestu, siena sauju līdzi ieliktu. Tāpat aitiņas tepat paganītu, vasarā atnāktu nocirpt.

Māt, man jāmācās būt cietai. Vienam jābūt cietam, lai pastāvētu. Zirnis arī ķeras pie žubura. Un, cik es noprotu, mans Andris nespēj būt žuburs.

— Pazemīgai tev jāmācās būt. Ar pieri sienai cauri neizskriesi. Redzēsi, arī nopelnīto vieglāk dabūsi rokā lūgdama nekā prasīdama.

— Kas man nepienākas, to lūgties neiešu un, kas man pienākas, to otram neatstāšu.

Visur paliks savs nobirums, otra sētā strādājot. Grūta dzīve tev būs, ja tik lepna esi. — Māte atraisīja govi un iesēja ragos valgu. - Ej nu, Zlmaļiņ, uz jaunu vietu. Tev arī būs jāmācās citā pulkā ganīties, ar svešām govīm satikt. Bet kā tad aitiņas, tās taču valgā neaizvedīsi? — māte sabijās.

Patiesībā laikam jau nevarēšu aizvest. Jēriņi nevarēs noiet tālo ceļa gabalu. Būs jāatstāj tepat, lai paliek jums. Es jau te savas acis vairs nedrīkstēšu rādīt, un klāt man neviens nevedīs. Redzi, māt, cik ātri piepildās tavi vārdi, — visur paliek nobirums, — Līze rūgti iesmējās.

— Nesaki neko, — mātei radās labs padoms. — Es vilnu sakrāšu un kaut kā tev nogādāšu. Atnāksi kādreiz uz mūsu baznīcu, tad norunāsim.

Līze paņēma Zīmaļu aiz valga. Pagaidi, — iesaucās māte, paņem līdzi maizes doniņu: kad negribēs lopiņš iet, iedod pa gabaliņam.

Svaigā gaisā tikusi, govs sākumā raustījās un lēkāja, raudama līdzi ari Līzi. Līze turēja valgu cieši, tā ka sarkanas svītras iegrauzās rokā. Iedama cauri bērzu birztalai, kur tik bieži kā meitene bija ganījusi govis, kur agros pavasaros bija skrējusi saplūkt zilos vizbuļus, viņa apraudājās. «Pēdējo reizi, pēdējo reizi es eju te cauri. Es nedrīkstu vairs te nākt. Vienīgi, ja nāktu kā ubadze, tēvs iežēlotos par pazemīgo meitu. Bet nē,» viņa noslaucīja asaras, «lai vai kas, es neiešu lūgties. Neviens neredzēs mani raudot.»

Līze nolauza maizes kumosu un iedeva Zīmaļai. Govs paklausīgāk sekoja vedējai, un tā drīz abas gājējas at radās uz Laivu robežu pakalna. Līze vēlreiz atskatījās uz pazīstamajiem tīrumiem un norām. Arī Zīmaļa, attapusies no pirmajiem lauka priekiem, atcerējās kūtī pali kušās draudzenes un iemāvās.

— Iesim, iesim, Zīmaļiņ, neganīties tev vairs šais ganībās.

Lielu gabalu abas ceļinieces nogāja raitos soļos. Diena griezās uz vakara pusi, bet priekšā vēl lielākā puse ceļa. Līze juta, ka lops sāk pagurt. Acīm redzot, govi mocīja arī izsalkums: iedama tā grāba ar muti pērno kūlu un, kaut kur ceļmalā zaļas zāles vīšķi ieraugot, nevaldāmi metās tam virsū, dažreiz pat noraudama zemē savu vedēju.

Bija atlikušas septiņas verstis ko iet. Līze bija nogurusi līdz nāvei, bet vēl gurdāka likās Zīmaļa. Vēl pāra verstis nogājusi. Zīmaļa nebija dabūjama ne soli uz priekšu. Elsodama tā stājās ceļmalā un grasījās gulties zemē. Līze saprata, ka lopiņa pēdējie spēki ir galā, noveda to ceļ malas krūmos un ļāva apgulties.

— Atpūties, atpūties, gotiņ, — viņa glaudīja govij purnu un iebāza mutē pēdējo maizes garoziņu. Arī viņai pašai gribējās ēst, bet vairāk nebija. Nogurums sāka spiest acis, un viņa apsēdās blakus Zīmaļai. Patīkams siltums plūda no govs ķermeņa. Līze nolika arī galvu uz tās sāniem un nemanot bija aizmigusi. Kad pamodās, pavasara nakts likās pāri pusei. Dzestrums koda sānos, nakts bija nozvaigžņojusies. Līze strauji piecēlās un rāva augšā arī Zīmaļu. Govs bija atpūtusies, bet uz aukstās zemes nosalusi, tāpēc gausi sekoja savai saimniecei.

Kraupēnos viņas iegāja, gaismiņai svīstot. Andris izbrīnījies dzirdēja nočīkstam kūtiņas durvis un gāja lūkot, kas tik agrā stundā pagalmā klaudzinās.

— Līze, tu? — viņš neizprašanā ieplēta lielas acis.

Es domāju, ka tu pārgulēsi nakti tēva mājās.

— Ne man vairs tēva, ne tēva māju, — Līze īsi noteica.

Andris saprata. Atkal smaga vainas apziņa dzeldēja sirdi. Laikam visu mūžu viņš netiks no tās vaļā.

Zīmaļa izbadējusies sāka grauzt cisās pamestās sūnas.

Ko nu dosim gotiņai priekšā? — iejautājās Līze.

— Būs jāiet purvā ciņus plūkt, — bailīgi ieteicās Andris. — Muižas purvā tie salīduši tīri trekni. Bet tu pati būsi nogurusi, atpūties, es aiziešu.

— Es iešu tev līdzi. Tad citā reizē zināšu ceļu.

Andris aizgāja pastrādāties pie kalēja. Līze rāvās pa māju, stiepdama govij zāļu un pakaišu nastas. Zāles bija jāplūc slepeni muižas grāvjos un liekņās. Bija jāuzmanās no mežsarga, jāiet pašā pusdienas tveicē vai arī dienā jāsaplūc un vakaros jāpārnes. Līze nebija vienīgā plūcēja muižas grāvjos, zālēs tur gāja arī citas Kraupēnu mātes un arī kalpu sievas no muižas. No pēdējām bija ļoti jāuzmanās, jo dzirdēja, ka tās pret notvertajām zāļotājām izturoties daudz bargāk nekā mežsargs. No mežsarga vēl varot atpirkties ar kukuli, bet, ja kalpu sievas nosūdzot lielkungam, jāiet uz muižu kalpot.

Sākās mēslu vedamais laiks. Saimnieki rīkoja talkas, sabrauca viens otram palīgā. Tā nu tas bija parasts — lielākos darbus darīt ar talkām, jo barā katrs darbs sokas ātrāk. Kā lai sadūšojas viena saime ķerties pie mēsliem pieaugušās kūts un aizvest tos uz pāris verstu tāliem tīrumiem? Bet, kad sabrauca visu Kraupēnu zirgi, sanāca meitas un puiši, visas apkārtnes vājinieces par mēslu ārdītājām, prāvākie bērni par zirgu vadātājiem, — skaties, vienā dienā kūts bija tīra. Kas par to, ja nākamajā dienā visi zirgi un ļaudis sabrauca kaimiņu kūtī, un tā tas gāja vairāk nekā nedēļu. Saimniekiem tā bija savstarpēja izpalīdzēšanās, vaļiniekiem un sīksaimniekiem — goda lieta. Sava sīkuma nomākti, mazie jutās pagodināti, ka lielie viņus ievēro, tā sakot, lūdz izpalīdzēt. Tas it kā pacēla viņu acīs pašvērtību.

Nekad talkas nerīkoja sīksaimnieki. Ar savu vienīgo zirdziņu tic uzplēsa sasekstējušo zemi, izveda mēslus, saveda *sienu un vēl izbrauca apkārtējo saimnieku talkas. Tāpat vaļiniekiem neviens nebrauca talkā malku un sienu atvest, kartupeļu zemi apart. Tur tika par zirga došanu cieti sarēķinātas dienas, kas bija stingri jāatkalpo. Tādi bija Kraupēnu apkārtnes nerakstītie likumi, un nevienam — ne saimniekiem, ne vaļiniekiem — nenāca pat prātā, ka tie varētu būt netaisni. Arī Līzei bija rokas pilnas tulznu no ārdīkļu cilāšanas, bet viņa tās slēpa pat no Andra. Kā maksu viņa vakaros saņēma karašas stūrīti vai piena krūzīti tais mājās, kur govis jau bija slaucamas. Līzes govs vēl nebija atnesusies. Brekša Zūze pat neiedeva neko, un, talciniekiem prom ejot, viņa vienkārši nekur nebija redzama.

Līze nebija apmierināta ar šādu samaksas veidu. Tikai tagad viņa aptvēra, cik mazu novērtē vaļinieka darbu. Tā tas bija bijis ari viņas tēva mājās, bet tur viņai tas nebija nācis prātā. Vai nebūtu pareizāk rudenī saskaitīt vasarā nostrādātās dienas un saņemt uz reizi labību? Bet, kad viņa par to ieminējās Andrim, tā acīs iegūla nepatika.

— Tā nu gan, Līzīt, nevar acīs lēkt. Tā te ir bijis gadu gadiem, vai tad tu pirmajā vasarā ievedīsi jaunu būšanu. Talkās jau neiet peļņas, bet labas satikšanas dēļ. Neiesi vasarā talkās, ziemā neviena saimniece tev nedos vērpienu. Vai te ļaužu trūkst, kas uz darbu gaidīt gaida?

Līzes govij atradās teļš. Nu bija jādod ziņa Meiskim. Tas atbrauca, iesvieda teļu vezumā un pasniedza Līzei rubli. Līze paskatījās un piesarka.

— Nav pareizi. Man pienākas divi rubļi, — viņa noteica īsi un stingri, paturēdama roku ar tajā ielikto rubli izstieptu.

— Ko, divi rubļi? Sieviņ, tu esi traka! Divi rubļi es devu Lielam Cīrulim!

— Vai Lielam Cīrulim teļš bija lielāks?

— Nē, teļš nebija lielāks, bet viņš pats ir lielāks. Vai tu gribi, lai es par babulnieka teļu maksāju to pašu. ko par saimnieka?

Sakustējās arī Andris. — Līz, paliec nu mierā, par mūsu teļu neviens divi rubļi nemaksās. Saimnieks ņem, cik grib, mums jādod prom par to, cik dod.

— Kāpēc? — Līze nesaprata. — Vai man vieglāk savu govi izbarot? Katru pusdienu man jāskrien zāles plūkt, līdz pusnaktij es nesu govij pakaišus.

Meiskis piemeta vēl kvartu, iesēdās ratos un aizbrauca.

Līze bija noskaitusies uz Andri. — Tu gan arī man esi! Tev vajadzētu stāvēt par savu mantu, bet tu meties uz vienu roku ar Meiski. Labāk būtu gājis nost.

— Tad Meiskis brauktu prom un tu paliktu ar savu teļu. Nekur taču tā nav, ka vaļinieks dabūs to, ko saimnieks.

Līze tomēr palika sarūgtināta. Šī mūžīgā pazemība, šī noliekšanās bagātāko priekšā viņu spieda kā jūgs.

Sākās siena laiks. Līze ar Andri rāvās katrs uz savu pusi. Andris dabūja no brālēna purva pļavu uz pusēm pļaut. Līzei trīs nedēļas bija jāiet Cīrulim strādāt par govs ganību. Pļavas bija tālu, Cīruļa pļāvēji aizbrauca uz ilgāku palikšanu, bet Līzei bija jāskrien vakaros izslaukt govi. Ari rītos govs bija jāizslauc sen priekš saules un jātiek pie citiem uz pirmo vālu. Vakaros mājā viņa tika vēlu, un tā slaukšanas reizes iznāca turpat kopa, bet daudzreiz visu garo dienu govs stāvēja neslaukta. Vakaros piens jau tesmenī bija sarūdzis, atlika to iegrūst sivēnam pie ušņu ķipīša, jo miltu šovasar viņiem nebija. Arī Andris nevarēja tikt savā pļavā tik agri kā citi, tam rītos bija jāizlaiž govs un pusdienā jānāk to piesiet, tāpat vakarpusē jāuzmana, kad Cīruļa gans laiž garām. Līze prātoja, ka pareizāk būtu, ja Andris ietu kalpot nedēļas un viņa pļautu savu purvu. Bet Lielais Cīrulis tā ir palika pie sava, — esot runāts, ka nāks Līze. Arī viņš pats šogad strādāja Tālajā pļavā un arvien vālus iekārtoja tā, ka pļāva Līzei no muguras.

Līze juta savu augumu ietvertu Andreja acu ugunīs, šausmīgs kauns dedzināja sirdi, un viņa pļāva tā, it kā aiz muguras stāvētu vagars ar sautētu rīksti. Un tomēr nekur nevarēja aizbēgt no dedzinošās versmes, priekšējais pļāvējs rājās, ka Līze šim sacirtišot papēžus. Līze piesolījās mainīties, bet Andrejs sāka rāties, kas la par ākstīšanos, lai pļaujot, kā cilvēku spēkos likts. Pīters sevī smīnēja, jo nevienu gadu Andrejs vēl nebija vilcis cilvēka spēkam robežas, arvien tam bija licies, ka pārāk gausi vairojas vālu rindas. Rīta puses Līzei pagāja drausmīgā sasprindzinājumā. Toties patīkamākas bija vakarpuses, kad siena grābēji varēja kustēties brīvi un Andrejs citu dēļ nedrīkstēja Līzi dedzināt ar saviem skatiem.

Dažreiz Made atnesa no mājas ēdamo un laiciņu pasēdēja pie siena vācējiem. Tādās reizēs Andreja seja kļuva īgna, viņš netaisni pēla atnesto ēdienu, tā ka pat saimes ļaudīm kļuva žēl jaunās saimnieces. Bet Made bija pacietīga. Nevienu asu vārdu viņa neņēma mutē sevis aizstāvēšanai, kas Andreju kaitināja vēl vairāk. Būtu viņa cirtusi pretī, arī viņš drīkstētu lamāties un reizi no reizes izkratīt no sirds to niknumu un nicināšanu, kas viņu grauza kā suns. Ar šīm precībām viņš bija neganti piekrāpies, bet viņam negribējās atzīt savu vainu. Viņam gribējās meklēt vainīgo, un tā Made reizē kļuva pati nelaime un nelaimes vaininiece.

Līzei, rītos un vakaros uz pļavu un māju skrienot, gadījās ceļabiedre — Kalnariju Zane. Zanei bija jāceļas agrāk par Līzi, jāizslauc sešas govis un jātiek pļavā. Tāpat vakaros viņai bija ilgāk jāpaliek nomodā, pēc govju izslaukšanas jāsalej piens lēzenos spainīšos, jāsataisa rītam līdzņemamais ēdiens. Dažu labu nakti viņa dabūja tikko acis aizvērt. Līze būtu palīdzējusi Zanei izslaukt govis, bet Kalnariju Maja nu reiz bija stingra sieva, kas nelaida svešu cilvēku pār savas kūts slieksni. — Kāda kuram acs, — viņa ņurdēja, — un ej tad nu ņemies ar svēpināšanu!

Arī savs smagums Zani spieda arvien grūtāk, kādu kumosu vairāk ieēdot, kļuva nelabi. Zanei seja vērtās šaura un pelēka, gaita neveikla, nekā vairs nebija no glītās meitenes Grašos.

Lieluriju Mare ar neslēptu prieku raudzījās Zanes pārvērtībā. Vakaros pļavā pie ugunskura sastopoties, viņa pazibsnīja ar acīm uz Recu. Nevienu vasaru Mare nebija centusies ģērbties tik glīti kā šogad. Pirmajā gadā pēc Reča apprecēšanās ar Zani viņa bija jutusies apsmieta un nospiesta. Ja Rečs būtu paņēmis kādu saimnieka meitu, Mare to pārciestu vieglāk. Bet tā — vest mājā vienkāršu plikadīdu tikai tāpēc, ka Mare drusku pajokojusies, pirmo bildinājumu noraidīdama, nē, tāds apvainojums viņu kapāja kā krusa rudzu lauku. Sirds un asinis alka gandarījuma. Kādreiz Marei pašai kļuva no sevis bail. Šķūnītī gulēdama, viņa sapņoja par Recu. Ja viņš nāktu, kaut viņš nāktu -— alka asinis. Prāts kliedza — nē, viņš nedrīkst nākt, jo viņa nespētu to aizdzīt. Tā dažu nakts melnumu viņa nomocījās ar pretstatīga-jām jūtām, rītam austot, asiņu viļņi noplaka sāpīgā nožēlā, ka Rečs nebija nācis, bet prāts lepni lielījās — labi, ka nenāca, es viņu būtu aizdzinusi kā suni.

Tālajā pļavā darbi gāja uz beigām. Nopļauts bija viss, vēl atlika pēdējo izkaltēt un samest kaudzē. Ļaudis pārvācās uz citām pļavām, no rītiem pļaudami tur, pusdienas laikā nākdami atpakaļ nogalēt pēdējo sienu. Rečs aizsūtīja savus pļāvējus uz Murukakta pļavu. Pats palika vēl vienu nakti, lai no rīta sataisītu kaudzes vietu un savestu pļavā izkaisītās gubas. Bālas zvaigznes mirdzēja zaļganajās vasaras debesīs, siens izplatīja neprātīgi reibinošu smaržu, kad Rečs apgūlās siena ķirpā, apklājam uzmezdams zirga segu. Gurdie locekļi tīksmi atpūtās no dienas tveices. Gausi risinājās domas, un nemanot viņš bija iegrimis cietā, veselīgā darba cilvēka miegā.

Murukakta pļavā Kraupēnu ļaudis vakarā bija salasījušies pie kopīgā ugunskura. Jaunie dziedāja, vecie pielāpīja pastalas, izkāpināja un pārsēja izkaptis. Mare ievēroja. ka Kalnariju ļaudis ieradušies bez Reča. Jautāt, kur viņš — mājā vai citur, viņai nebija apņēmības. Likās, visi smīnēs, ka viņa apprasās pēc cilvēka, kas to apsmējis visa ciema priekšā. Un tomēr doma par Recu viņu grauza neatlaidīgi. Sasprindzināti viņa klausījās, vai kāds no Kalnariju ļaudīm nepieminēs savu saimnieku. Gluži vai asaras spiedās no acīm, kad dziesmas netaisījās rimties. Būtu labāk kaut ko runājuši, taču paspruktu kādam vārdiņš par Recu.

— Jāliekas labāk gulēt, rīt atkal darba diena, — nožāvājās Mare pēc kādas pabeigtas dziesmas.

— Iesim arī, — sāka žāvāties citi. Meitas centās sapļauto sienu sačubināt vienmērīgi, lai kunkuļi nespiestu sānus. Dažu māju ļaudis jau ķircinādamies un grūstīdamies sagūlās vienuviet. Kalnariju pļāvējām iznāca plēšanās, neviena negribēja malā gulēt. Beidzot viena piekāpās: — Kas maliņā, tas dievam, kas vidiņā, tas velnam.

— Nez kā nu mūsu saimniekam iet vienam pašam Tālajā pļavā? Ka neaiznes vēl velns, ko tad mēs iesāksim, — vidū gulētāja pa jokam ieteicās.

— Vajadzētu iet pabaidīt, — atsaucās Brekšu puisis.

— Ko nu, vellu, — rūca Breksis, — tagad vazāsies apkārt, rīt nespēsi ne strīķim uzspļaut.

Rečs Tālajā pļavā! Viens! Šī vēsts iespruka Mares asinīs kā uguns. Murukakts likās drūms un baiss, purva smaka kāpa līdzi miglai un padarīja elpu grūtu. Atklīda ainas no ziediem piebārstītās Tālās pļavas. Priekš dažiem gadiem viņa ar .Recu apmētājās zobgalībām, bet, kad Pī-ters uz vijoles uzspēlēja danci, Rečs spieda viņu sev klāt tik cieši, ka likās. viņa būtu pakritusi nesamaņā, ja puisis to nepieturētu. Bet Rečs nemaz nelaida viņu vaļā. vēl pēc dejas viņa spēcīgajām rokām tikās turēt viņas augumu. Brīnišķīgas dienas tās bija. Brīnišķīgas, neatsaucamas kā tveicīgais siena laiks. Nē, siena laiks iet un atgriežas katru vasaru, bet laime vairs nenāk tam līdzi. Nenāk un nenāks vairs nekad. Viņa zināja, ka varēs iet gadu gadi, varēs nākt nelaime vai laime, Recu viņa allaž glabās savā sirdī kā apslēptu dālderi.

Ļaudis jau krāca cietā miegā. Mare pagrozījās savā guļas vietā, bet blakus guļošā meita nepamodās. Nosvieda segu, — nekā. Laimīgie, kā viņi var gulēt, - nočukstēja Mare. Piepeši viņai ienāca prātā, ka savu izkapts strīķējamo galodu aizmirsusi Tālajā pļavā, šķūņa paksī iespraustu. Rīt pusdienā būs jāiet tur sabāzt pēdējo sienu, bet kā līdz tam iztikt visu cēlienu? Iet vienmēr no otra aizņemties, nē, tas stipri kavēs darbu, brālis būs dusmīgs. Nē, nē, tur nelīdzēja nekas, kam nav gudras galviņas, tam vajag vieglu kājiņu, tas bija vecs likums, un tāpēc jāņem kājas pār pleciem un jāiet pakaļ. Viņa izvēlās no savas guļas vietas un viegliem soļiem iemanījās birzī. — Man jāiet pēc striķa, man jāiet pēc strīķa, — viņa skaitīja, lai apklusinātu sirdi, kas lēca pa krūtīm kā slazdā iekritusi pele.

Vecuriju Grīslim bija tramīgs miegs. Viņš dzirdēja, ka krūmos aizlūst kāds sauss zars, un pietrūkās sēdus. Kas te varēja brikšķināties, vai kāds vilks būtu atklīdis? Bet ko nu vilks varēja padarīt tādam ļaužu baram? Tad jau drīzāk tas varētu noēst Recu, kas viens pats gulēja Tālajā pļavā. Vajadzētu gan, velnu, pabaidīt, būtu rīt ko pasmieties. Viņš mūžīgi lielās, ka nebaidoties ne vilka, ne velna. Grīslis cēlās, paņēma zirga segu un cirvīti, lai mežā pataisītu garas koka kājas, un gāja. Bija jāpasteidzas, lai, blāzmai svīstot, tiktu atpakaļ pļavā un varētu citiem pālie līties. Pusceļā viņš pāris cirtieniem nolaida divus bērziņus, nocirta galotnes un liekos zarus. Koka kājas bija gatavas.

Tuvojoties Tālās pļavas līkumam, Grīslis pamanīja sev priekšā gaišu tēlu kustamies. «Velns ar laukā, kas te staigā nakts vidū. A, laikam būs Svikla Pēteris, tas arī ies Recu biedēt. Būtu jānobaida pats un vēlāk abiem kopā

Rečs.» Grīslis pielika soļus, lai panāktu gājēju, bet tad apdomājās: «Pag, jāapskatās, vai jel maz ir Pēteris, tāds kā pēc sievieša izskatās.» Veikliem soļiem viņš pameta līkumu un pļavas sākumā bija gaišajam nācējam gabaliņu priekšā. Paslēpies aiz kupla paegļu krūma, viņš aizturēja elpu. Nācējs tuvojās viegliem, tramīgiem soļiem. «Mare! Ak tu nešķīsts!» Grīslim gandrīz paspruka skaļi, bet savaldījās. «Te būs joks,» viņš nopriecājās. «Ak tad šī līdīs pie lieca, vai tu re, un tādu gabalu skriet nakts vidū!»

Mare varēja uz savu šķūnīti tikt taisni pa stigu pāri pļavai, bet tur bija kāda staignāka vieta, un viņai negribējās sabrist kājas un novazāt brunču malu. Kas nu tur ko ne-paskriet apkārt gar Kalnariju kaudzes vietu. Bet tur gulēja Rečs! Nē, viņa nemaz nepaskatīsies uz Recu, lai viņš guļ vien. Un, ja arī Rečs pamostos, — viņa taču gāja pēc sava striķa. Galu galā viņš nedrīkst būt tik iedomīgs, lai ņemtu savā prātā, ka Mare varētu kaut kāda Reča dēļ likt uz spēles savu godu.

Bet, tuvojoties Jaunuriju kaudzes vietai, Mare sāka uzmanīgi apskatīt saliktās ķirpas un gubas. «Diez kurā viņš guļ,» tā domāja, un piepeši viņai iegribējās tikai acis uzmest guļošajam, tikai paskatīties. Viņa viegli ieraudzīja zemo ķirpu un cieši aizmigušo Recu. «Kāds laimīgs miegs!» viņa domāja. «Droši vien viņš nemanītu, ja noglaudītu tam matus.» Mare nenocietās, pieliecās un pie skārās Reča vaigam. Viņš nepakustējās. Bet ja nobučotu? Viņa nometās Recam līdzās uz ceļiem un, karsti elsodama, liecās tuvāk sapņos kārotām lūpām. Nelabs āža brēciens atskanēja tuvumā. Mare pietrūkās un žigli kā stirna nobēga aiz kādas gubas.

Rečs pielēca sēdus un ieraudzīja savā priekšā garu ķēmu uz koka kājām, zirga seģeni pārmestu pār galvu.

— Kas te ākstās! — uzkliedza Rečs, bet ķēms brēca āža balsī un purināja segu.

Rečs nenobijās. Viņš pieskrēja klāt biedēklim, saķēra vienu koka kāju un sāka kratīt. Grīslis turējās cieši pie kokiem, bet Rečs kratīja tik neganti, ka viens koks palika tam rokā, bet biedētājs gāzās. Stīvējoties otra koka kāja bija iestigusi pļavā, tā palika slāvus. Grīslis krita ar galvu lejup un sāpēs nelabi iekliedzās. Viena kāja viņam bija palikusi gaisā, ieķērusies koka kāsi. Šausmīgas sāpes iesi tās gurnā. Viņš sāka lamāt Recu: — Lops tāds, nu ir kāja izmežģīta! Razbainieks, ko nu es iesākšu pašā darba laikā!

— Ko tad tu lien traucēt godīgus cilvēkus! — rājās pretim Rečs. — Vecais āzis, vai tu nevarēji sust savā Muru-kaktā kā citi kraupēni!

— Nūja, es jau gan tev jauku brītiņu izjaucu, nedabūji izdīdīties ar Māri!

— Māri? Kas par Māri? Vai tu jucis esi, vai? — nesaprata Rečs.

— Pameklē vien aiz kādas prāvākas gubas, tepat jau viņa vēl būs. Vai! — Grīslis sāpēs iekliedzās.

Rečs neticīgi pagājās aiz gubām, bet tur nebija neviena cilvēka. Likās, ka kaut kur tālumā kāds skrien, bet varbūt tā bija paša sirds, kas lēkāja no bailēm, ka tiešām Mare varētu atrasties aiz kādas gubas. Bet viss bija kārtībā, nesen pļautās zāles stuburos nebija pat rasas, ko notraukt bēgošām kājām.

— Tu nu esi īsts muldētājs! - Rečs dusmīgi rāja Grīsli. — Ja vari, tad ģeņģerē šurp un parādi, aiz kuras gubas te ir kāda Mare vai kas.

— Aizbēgusi gan, — gandrīz ar žēlumu noteica Grīslis. — Vai! Vai! Ko nu lai iesāku ar kāju? Vajadzētu vest Labo tēvu, lai iegriež atpakaļ.

— Ko nu, nakts laikā vedīs te uz pļavām Labo tēvu? Gaidi rītu, tad atvedīsim.

— Es nevarēšu sagaidīt. Vai! Ģībonis nāk virsū, — stenēja Grīslis.

— Nu, tad es nezinu. Ratu man te nav. Pagaidi, vai tu nevarētu noturēties jāšus zirga mugurā? Es paņemtu zirgu pie pavadas un aizvestu tevi pie Labā tēva.

— Jāmēģina. Bet kā es tikšu zirgam mugurā? — šaubījās Grīslis.

Lūkošu uzcelt.

Rečs atveda zirgu, nostādīja blakus Grīslim un mēģināja slimnieku uzcelt. Bet nekas neiznāca — Grīslis par daudz stipri iespēra zirgam pa sāniem, tas atvirzījās nost, un Grīslis kā maiss izkrita Recam no rokām. Skaļi vaidēdams un lādēdamies, viņš palika guļot.

— Nē, tā nevarēs, — sprieda Rečs. — Zirgs jāpieved pie gubas, es tevi uzvilkšu augšā, un tad uzsēdīsies kā ķēniņš.

Lai zirgs nevarētu aizbēgt, Rečs iesita gubas priekšā mietu, piesēja zirgu, uzvilka uz gubas Grīsli un uzsēdināja to lopiņam mugurā. Saulei lecot, viņi sasniedza Stabulnieku mājas, kur dzīvoja vecais Stabulnieks, iesaukts par Labo tēvu sava amata dēj. Viņš bija plašā apkārtnē it kā ārsta vietā — ievilka izgrieztus un izmežģītus locekļus, lika ragus un cirta āderes. Ar pūšļošanu un riebšanu viņš nenodarbojās, par savu darbu nekādu algu neprasīja, cik kurš atnesa, tik bija labi. Ja kāds aizmirsa samaksāt, otrreiz atnākušam viņš to neatgādināja.

Labais tēvs sāka prašņāt, kur Grīslis nakts laikā varējis kāju izmežģīt, bet tas tikai stenēja un pūta, nevarēdams tik ātri izgudrot kaut cik ticamus melus. Rečs darbojās gar zirgu un izlikās jautājumu nedzirdējis.

Kad Labais tēvs ķērās pie Grīšļa kājas, šis kliedza un spārdījās, tā ka bija jāsanāk visiem mājas ļaudīm un jāsatur slimniekam rokas un veselā kāja, lai dakteris dabūtu darīt savu darbu. Labais tēvs uztaustīja, ka mežģījums ir gurnā, saņēma kāju virs ceļa, ievilka elpu un ar spēcīgu rāvienu iegrieza kaulu īstajā vietā. Grīslis kļuva bāls kā līķis, bet, brītiņu pagulējis, attapās.

— Nu kauliņi atkal kārtībā, vari jāt uz mājām, — Labais tēvs uzsita viņam uz pleca.

Nekad savā mūžā Mare nebija skrējusi tik ātri un tādu gabalu kā šorīt. Bailes piesēja viņas kājām spārnus. Kad Rečs bija uzsācis cīņu ar garkājaino biedēkli, viņa pietrūkās no paslēptuves un saliekusies skrēja uz sava šķūnīša pusi. Paķērusi galodu, viņa ar līkumu devās mežā iekšā un bez ceļa, pa celmiem klupdama, biezokņos ķerdamās, sasniedza Murukaktu. Ļaudis vēl gulēja, un viņa atvieglota ielīda savā guļas vietā. Ziemeļu rītos jau plaiksnījās gaišums. Vecuriju Marina piecēlās sēdus un pusbalsī sāka prātot, vai nebūtu jāstājas uz vāla. Modās arī citi un drīz pamanīja Grīšļa nozušanu. — Vai tikai nebūs velns aiznesis drošo malā gulētāju? — zobojās meitas.

«Ak tad Grīslis bijis tas biedēklis Tālajā pļavā,» iešāvās prātā Marei. «Pazina viņš mani vai ne?» prātoja meita. «Nez vai pazina,» viņa drošināja sevi, «bija taču tumšs. Lai nu kā, es izlikšos, ka nekā nezinu.»

— Krajņemers būs aizvilcies uz krogu, — pārliecināti noteica Svikla Pēteris, un visi ķērās pie darba. Rasa zālē bija nokritusi, kad ļaudis saradās pie brokastīm.

— Krajņemers nu iemet dūšīgi, — puiši mēļoja.

— Būs atkal sakāvies, — kāds prātoja.

Bet tad pļāvēji ieraudzīja savādus nācējus. Vīrs darba drēbēs veda pavadā zirgu, bet zirga mugurā sakumpis drīzāk gulēja nekā sēdēja otrs. Tuvāk panākušus, ļaudis tos pazina, bet no brīnumiem palika klusi un mēmi un tā arī sagaidīja Recu ar Grīsli.

Rečs lādējās, ka visa rīta puse pagājusi, ar Grīsli lūkoties, nedabūjis ne kaudzes vietu sataisīt, ne gubas savest.

— Kaut tu zinātu, kāds tavam Recam ciets miegs, — Grīslis uzrunāja Zani. — Kaza grauž sienu taisni no gubas, kurā viņš guļ, bet šis tikai krāc. Labi, ka es aizdzinu, citādi būtu ir pašu līdzi apgrauzusi.

Mare pašlaik cepa iesmā uzdurtu gaļas gabalu. Grīsli klausoties, iesms bija pārdedzis, gaļa iekrita ugunī, un Mare steidzās to zvejot ārā. Neviens nesaprata Grīšļa smieklus, bet Marei iznāca uztraukums ar ugunī iekritušo azaida gaļu.

6

Pagāja smaržīgais siena laiks. Saule jau balināja rudzu rogas. Līzei būtu iznākusi īsa atpūta starp siena un labi bas laiku, ja atkal visu nedēļu dienu no dienas nebūtu jāiet uz papuves mēslu talkām visiem Kraupēniem no vietas.

Visu nedēļu Līze cilāja mēslu dakšas. Rokas bija pil nas cietu tulznu, karstajā saulē reizēm sareiba galva. Savādi, ka agrāk tā nekad nebija gadījies. Būtu māte tuvumā, vaicātu tai padomu, bet tagad nebija neviena ar ko aprunāties. Varbūt parunāt ar Zani, tā jau ilgāk bija zem sievas aubes, tā nesmīnēs un negudros visādus niekus.

Kalnariju talkas dienā Līze pastāstīja Zanei savas kaites un raizes.

— Kas tad nu cits būs, tā pali sensenā jaunu sievu vaina, — atbildēja Zane, un Līze nosarka.

— Ak Līzīt, — nopūtās Zane, — vajadzētu taču būt tā, ka bērniņš ienes prieku pasaulē, un tomēr — cik

daudz raižu tas sagādā atnākdams un ... — viņas skropstās ietrīcējās asaras, — un vēl vairāk aiziedams.

Līze gribēja Zani mierināt, bet neatrada vārdus. Kad vecs cilvēks nomirst, ļaudis saka - lai nu atpūšas, diez gan savā mūžā strādājis. Nomirst jauns vai pusmūžā, tas tikpat kā no dziru galda piecēlies. Bet, kad mazs bērniņš nomirst, kas tik vien piedzīvojis kā pasaulē nākšanas mokas un tikai raudāt mācējis, — jā, tad vairs nebija ko teikt.

Tagad Lize zināja, ka viņu gaida jauno sievu pirmās raizes un prieki. Bet viņa nebija nobijusies, jauns spēks strāvoja viņas ķermenī, un, vakarā apgūlusies, viņa dziļā maigumā noglaudīja savu vidukli.

Rudenī Kraupēnos tika rīkotas kāzas. Upesriju Ma kara Jānis precējās ar Vecuriju Marinu.

Stīnes māsa Mariņa bija nenorimstoša strādniece. Darbu viņa strādāja, it kā tai vagars ar stibu stāvētu uz papēžiem. Ja Stīne visas savas pūles atdeva Vecuriju mazajiem puikām, tad Mariņa centās šo to ieraust arī savā lādē. Tas arī gluži dabiski, jo Stīnei kā nākamā saimnieka audžumātei mūža gals bija nodrošināts Vecu-rijos, kamēr Mariņa savu laimi bija saskatījusi kaimiņu saimnieka Makara jaunākajā brālī Jānī. Abiem bija pa redzams kalpa pāra liktenis, jo mājas mantoja vecākais dēls.

Mariņa bija noskatījusies, ka cilvēka dzīvē viss kas noder, tāpēc kā pele vilka savā lādē, ko vien varēja aizsniegt. Atslēgu tā arvien prata paslēpt kādā sienas šķirbā, un tāpēc neviens nezināja, ka Marinas lādē glabājas dvieļu audekls, ko čigāni bija nozaguši Stīnei, pļavā ba linot, ka tur lupatās ietītas divas koka karotes, par ku rām jaunais suņuks izpelnījās pērienu, it kā būtu tās sagrauzis. Tur gulēja arī pastalu pāris, ko Mariņa bija uzmetusi uz sētas apžūt un ko Brekša bērni aizvilkuši, tā ka Grīslim vajadzēja pirkt jaunu ādu un taisīt Māri ņai jaunas pastalas. Tikpat veicīga kā darbā Mariņa bija arī ievilkšanā. Neviens nemanīja, kad viena otra lieta, pat Krajņemera jaunā pīpe, ieslīdēja Mariņas lādē. Viņai bija ari sava aita, un tur nu varēja darīt, ko grib: ja ziemā Stīnes aitas izkāmēja no sliktā purva siena, Ma riņas aitai no tā paša siena mugura ļumēja vien. Lai cilvēkiem maizes kādreiz aptrūka, bet viņas aitai nekad. Zem Marinas kuplajiem brunčiem bija piesieta kabata krietnas kulītes lielumā, un tur veikli ieslīdēja maizes rikas. kartupeļu šķēles, auzu sauja. Citās mājās viņa neko neņēma, lai dievs pasarga, tikai savā. jo vai tad viņai par lielo strādāšanu tik vien pienācās, kā deva Grīslis ar Stīni?

Kāzām Grīslis nokāva vepri un darīja alu, jo, lai nu kad, bel kāzās nedrīkstēja skopuļolies. Stlne lēja putraimu desas un vārīja aukstu gaļu. Marina beidza šūt savu alkšņu mizās krāsoto brūtes kleitu, ko ziemā bija noaudusi. Jānim viņa uzdāvināja pelēkas vadmalas kārtu, un skrodelis tam šūdināja jaunus krumpaiņus. Kuinuru ciema kurpniekam Mednītim nācās taisīt vairākus pārus kurpju un zābaku ar čīkstētājiem. Tāda bija mode, jo lepnākos apavus uzskatīja tos, kas. baznīcā ejot. visvai rāk čīkstēja.

Jaunuriju Mare posās uz kāzām ar skaudību sirdī. Viņa ar Zani un Marinu bija reizē iesvētīta. Zane un vēl citas Kraupēnu meitas bija jau sen sievas godā, drīzumā mičos arī Mariņu, tikai viņa — bagātākā un brašākā Kraupēnu meita — vēl staigāja vainagā. Skaudrs žēlums par Reča pārsteidzību vēl nebija beidzis plosīt viņas lepno sirdi. Mīlestības saldais kauss viņai bija vērmeļu pieliets, tagad viņa alka piepildīt to ar atriebības saldumu. Viņa sapņoja par lepnu bajāru, kas vedīs viņu pie altāra, viņa ies tam blakus augstu paceltu galvu un brauks no baznīcas mājā lepnā divjūgā par spīti Recam, kas tikai tad atskārtīs, kādu dārgumu pametis. Uz Marinas kāzām viņa posās sevišķi rūpīgi. Piešuva apakšbrunčiem platu, pašas tamborētu mežģini, šūdināja strīpainus svārkus un balināja izrakstīto villaini. Ne jau Kraupēnu un sava pagasta puišu dēļ viņa ta kopās, tie bija viņas acīs tikai plāna galdiņa urbēji. Bet baznīcā laulību svētdienās sanāca ļaudis no tāliem pagastiem, kas zina. kāda pārno vada puisis gājienā noskatīs viņu un iztaujās šejieniešus, no kurienes cēlā meita starp Kraupēnu kāziniekiem, un varbūt jau šoziem strauji, ābolaini kumeļi nozviegsies Lieluriju istabas galā.

Arī Andris ar Līzi bija aicināti kāzās. Sestdienā Līze cepa karašas. Andris no savas nabadzības nopirka pusstopu. Ja jau aicināti, arī būdinieki negribēja iet uz kāzām tukšām rokām.

Pienāca kāzu rīts. Panāksnieki sabrauca Vecurijos, vedēji Upesrijos. Kraupēni sadalījās pa abām mājām. Andris ar Līzi gāja uz Vecurijiem. Tā kā viņiem nebija sava zirga, ar ko braukt uz baznīcu, Stīne aicināja Līzi palikt mājā viņai palīdzēt. Līze palika labprāt, viņai nepatika ar savu piebriedušo augumu rādīties ļaudīs.

Kāzinieki aizbrauca sapušķotiem zirgiem un zvaniem pie ilksīm. Draudzes skolā jaunie pāri sakārtojās gājienam un pēc dievvārdiem devās uz baznīcu. Kāzinieki gāja brūtes pārim no muguras, tāpat sastājušies pāros. Bija starp kāziniekiem arī jauni puiši, bet Lieluriju Mare savu miršu pušķīti piesprauda Brekša Dāvim, lai rādītu iedomātiem pārnovada dēliem, ka viņas sirds ir pilnīgi brīva. Vēlāk viņa gribēja pret akmeņiem sadauzīt savu galvu, ka bija izgudrojusi tik muļķīgu lietu kā šo gājienu baznīcā ar knēveli pie rokas. Viņa pati dzirdēja, ka kāds svešs puisis no ceļmalā stāvošā bara jautāja otram: Kas tā par varenu skaistuli? — Ko nu prasi, vai neredzi, ka viņai dēls pie rokas? — atjokoja otrs, un abi plaukstā nosmēja. Pasmējās arī citi, kas bija dzirdējuši šo mēļošanu. Mare nosarka kā biete, viņas nodomātais cēlais gājiens neizdevās, kurpes gan čīkstēja stiprāk nekā citiem, bet arī šī čīkstēšana izklausījās kā apslēpti smiekli par savas valkātājas aplamo izgāšanos.

Čalodami un ālēdamies vakarpusē kāzinieki sabira Vecuriju rijā. Stīne un Līze steidza liki galdā izcepto gaļu, vīri un sievas ēda, dzēra degvīnu un kļuva arvien skaļāki. Līzi neviens neaicināja pie galda, tā nu palika, ka viņai bija jāapkalpo galds, kur blakus jaunajam pārim goda vietā sēdēja Lieluriju Andrejs ar Madi. Līzei kā sīks dzelonis sirdī iedūra novērojums, ka pirmām kārtām pie galda sēdināja turīgos saimniekus, tad viņu brāļus un māsas, sīkie saimnieciņi un vaļinieki, ka viņas Andris, palika uz otru galdu, bet vājinieces — Līze, Irbes Anna un Svikla Karlīne, kas arī bija kāzās lūgtas un nesušas līdzi karašas, cēla galdā ēdienus, mazgāja traukus un vakarā gāja lopus apkopt.

Tā kā Vecurijos nebija kambara, kur dancot, kāzinieki jau vakarpusē pārgāja uz Upesrijiem. Makariete

mazākos bērnus bija aiznesusi uz Grašiem, lai nemaisās pa kājām. Lielākie kopā ar citiem Kraupēnu bērniem šaudījās kā atspoles gar Vecuriju pakšiem un reizēm iespruka arī rijā, kur sievietes gatavoja ēdienus un mazgāja traukus.

Krietni pēc pusnakts, izdejojušies un nomičojuši jauno sievu, viesi taisījās mest zieda naudu. Andris meklēja savu naudas maku, kur vēl glabājās pēdējais plostu braukuma atlikums — pieci rubļi ar kapeikām. Spējš karstums izskrēja caur dzīslām, kad viņš neatrada maku svārku muguras kabatā, kur mēdza to glabāt, un skaidri atcerējās, ka arī šorīt tur bija ielicis. Drošības pēc viņš pārmeklēja arī svārku seklo iekškabatu, bet maka nebija. Maks bija izkritis droši vien ceļā, un reizē ar to beigta bija pēdējā nauda. Ātrāk par nākamo pavasari, kad atkal izbrauks plostus, naudu neredzēt, jo par darbu saini nieki maksāja tikai graudā. Un, kad Līzei pienāks grū tās dienas, viņš nevarēs pat cukuru nopirkt, ko ielikt bērnam knupītī. Noskumis viņš izgāja laukā, kad citi sastājās uz zieda mešanu. Iet atrunāties, ka maks pazu dis? Kāpēc? Neviens tam neticēs, tāpat nosmīnēs, ka viņš ir tukšinieks un ar maka pazaudēšanu tikai mānās.

Andris bēdīgs aizvilkās uz savu māju. Negribējās vairs iet atpakaļ uz jautro namu. Drīz jau visi izklīdīs uz savām mājām nosnausties, pārnāks Līze un vajadzēs arī viņai pastāstīt bēdīgo ziņu.

Līze pārnāca tikai krietni pēc pusnakts, kad bija no mazgāti trauki. Viņai bija pieteikts rīt ar gaismiņu būt atkal kāzu namā, lai priekš viesu ierašanās uzpostu māju un saliktu galdā ēdamo. Andris nolēma par pazudušo maku stāstīt tikai rītā, lai netraucētu sievas īso atpūtu.

No rīta Līze pamodās agri, bet nejutās labi. Reiba galva un spieda pakrūti, laikam no smago katlu cilāšanas.

— Andri, man negribas iet atpakaļ. Lai viņi kāzo be? manis. Man nav labi nēsāt smagas bļodas. — Līze ce rēja, ka Andris atbalstīs neiešanu, žēlodams viņas sma gumu. Bet Andris uzskatīja viņu izbrīnījies, it kā viņa būtu izteikusi kaut ko nepieļaujamu.

— Kā tā? Bet tevi taču gaidīs palīgā! Viņām būs grūti iztikt. Un kā tad tu neiesi, kad aicina.

Līze neteica vairāk nekā. Viņa bija gaidījusi, ka Andris nostāsies viņas pusē, būs viņas aizstāvis un biedrs, bet viņš sūtīja viņu atpakaļ uz kāzu namu, nevarēja aptvert, ka vaļinieks varētu uzdrošināties neklausīt saimnieka saucienam. Dīvaina vientulības sajūta pārņēma Līzi, it kā draugs būtu to pametis pašā cīņas sākumā. Gurdums ielija miesā un garā. Viņu nomāca vīra pazemība, il kā viņiem pašiem nebūtu nekādas tiesības uz savu dzīvi.

Aizgājusi Vecurijos, Līze tur sastapa citas vaļinieces jau priekšā. Irbes Anna bīdīja galdu nostāk no sienas, lai varētu izslaucīt pasieni. Arī Marina un Jānis bija jau uzcēlušies. Līze paņēma slotu un sāka slaucīt sienmali. Kaut kas mīksts un smags aizripoja pa galda apakšu Irbene to uzcēla un iesaucās:

-— Kam zudības, man atradības!

Līze paskatījās. Tas bija naudas maks. Taisni tāds, kādu viņa bija redzējusi savam Andrim. Bet, pirms viņa paguva ko bilst, Mariņai acis iespīdējās kā žagatai, viņa paķēra zuteni un, iesaukdamās: — Vei. Jāni, tas tavs maks! - iegrūda to vīram kabatā. Līze nodomāja, ka laikam tā sagadījies, ka diviem Kraupēnu puišiem — Andrim un Jānim vienādi maki. Tikai vakarā Andris atzinās. ka pazaudējis maku. bet iet to atprasīt likās neērti. un tā tas palika.

Līdz pavasarim Marina ar Jāni piemetās Vecuriju rijā. bet no Jurģiem Makaru Jānis salīga par puisi pie Graša, Marina turpat par vaļinieei ar tiesību turēt govi un aitu.

7

Ziemā Kalnariju Zanei piedzima nedzīva meitene. Ar nēšiem kāpjot noledojušā piegāzē, viņai bija slīdējusi kāja un gadījies nelaimīgi krist. Kad trešā dienā Līze ieradās Zani apciemot, tā jau bija uzcēlusies. Bērniņš, ietīts baltā palagā, gulēja klētī uz skujām. Līze, iedomādamās savu vēl nedzimušo bērnu, apraudājās. Dīvaini izklausījās Zanes vārdi:

— Neraudi, Līz, kā es neraudu. Žēlāk man būtu, ja tas bijis puika. Bet meitene ... Lūk, kad es tā domāju, cik grūti sieviešam dzīvot pasaulē, tad man gribas gandrīz priecāties, ka šis bērniņš nedabūja vārgt un nīkuļot, ne vēl liels izaugt.

Līze aizgāja nospiesta, ar vienu vēlēšanos — kaut vi ņas bērns būtu puika. Viņai likās, ka Zanes vārdos tomēr ir dziļa, izsāpējusi patiesība. Sievietei bija un ir grūtāka dzīve nekā vīrietim. Strādāja abi uz lauka, piekusa abi, bet, kad nāca no lauka mājā, sieviete bija tā, kam jāsaliek uz galda ēdiens, pa dienvidu jāiet zālēs uz muižas grāvmalām, jānes mājā smagas nastas, jāslauc govis, jāvelē drēbes, jāizvada gani un vakarpusē jātiek atkal līdzi vīrietim, kas dienvidū nosnaudis savas stundiņas. Nāca vakars, sākās atkal visi sīkie darbiņi no gala, un. kad sievas ap pusnakti līda migās vīriem blakus, tie vēl rūca, nez ko tik ilgi tūkoties pa lauku, tagad traucējot pirmo labāko miegu. Bet, kad bērns aizraudājās šū pūlī, — un arvien bija tā, ka viens gulēja šūpulī, — sievai bija jāceļas, jāņem tas uz rokām un jānēsā pa istabu, lai raudāšana netraucētu citiem miegu.

Visu ziemu Līze vērpa linus un vilnu. Vērpiena viņai netrūka, jo ne visi varēja notecināt tik smalku un vie nādu dziju. Bet ko viņa dabūja par savu darbu? Daža saimniece atnesa maizes kukuli, daža maksāja ar liniem, cita ar sadzeltējušu gaļas gabalu. To pašu nācās taupīgi likt pie kāpostiem vai zirņu putras. Līze sprieda, ka pa vasarī jātiek pie sava sivēna, bet, kamēr tas izaugs, paies vēl viena ziema. Tad viņi būs jau trīs ēdāji. Laikam jau šis trešais ieradīsies pasaulē, tik grūti viņai bija nosēdēt un staipīt rokas uz augšu pie kodaļas.

Tā pienāca arī Līzes grūtā stunda. Bija pašlaik šķi donis. Līze savā pagastā zināja patīkamu vecenīti bērnu ķērāju. Jau agrāk viņa bija domājusi un Andrim runājusi braukt pēc tās, kad būs vajadzīgs. Bet, kad viņa tagad ieminējās par braukšanu, Andris noplātīja rokas: Kas tādā laikā dos savu zirgu? Tur nav pavisam ko runāt. Visas saimnieku mātes ir iztikušas tepat ar Reģīni, un tad tev tādai vajadzībai dos zirgu? Gan jau Reģīne. Var vēl ņemt ļaunā.

Līzi pārņēma dziļa vienaldzība. Atkal viņas draugs viņu nodeva ar savu gļēvumu, neiedrošinādamies saimniekiem acīs lēkt. Sāpes plosīja jauno ķermeni, bet vēl nsak griezās kaut kas sirdi. Tāds bija viņas virs, lielais neiizdrlkstētājs. Ja kāds cits liktu viņam tagad dabūt zirgu un braukt vai ellē kaut ko sameklēt, Andris brauktu. Bet sevis un tiklab savas sievas un bērna labā viņam nebija dūšas sacelties pat pret netīro pesteļotāju Reģīni. Vientulīgā iespltībā Līze sakoda zobus. Kad Andris gribēja skriet pēc Reģlnes, Līze tam skarbi uzkliedza: Nekur tu neiesi! Ej ķēķī un gaidi, kamēr es būšu galā. Bet, ja tu spersi soli uz Reģlnes mājas pusi, es aizbultēšu durvis, un jūs iekšā netiksiet.

Un viņa uzsildīja ūdeni, sameklēja dzirkles, tīras linu lupatiņas.

Andrim bija stāstīts, ka sievas šādos gadījumos dažreiz kliedzot tā, ka viss ciems skanot. Bet tagad viņš dzirdēja Līzi, smagi staigājot pa istabu, dzirdēja nočaukstam salmu maisiņu mūrīša priekšā. Vairākas reizes Līzei paspruka gārkstošs vaids, tad noknarkšķēja dzirkles un sīka balstiņa iebrēcās: — Lē, lē!

Andris jutās kā noziedznieks, kā zaglis. Savu sievu grūtā stundā viņš bija pametis vienu, gļēvi atteikdamies pat sadabūt zirgu, lai atvestu Līzes tīkoto palīdzi. Un tomēr, kaut viņš tagad sevi nicināja par savu mazdūšību, tomēr ari tagad nespētu rīkoties citādi, tik neveikli viņš justos pret Kraupēnu saimniekiem un Reģīni. Tā nu viņš bija audzināts, pazemībā un sevis noliegšanā. Un taisni tāpēc, ka Līzi viņš juta tuvu kā daļu no sevis, viņš nespēja arī viņas labā lūkot ko darīt, k;i nebūtu darījis savā labā.

Kad viņš bailīgi un pazemīgi pavēra durvis uz istabu. Līze gulēja mūrīša priekšā uz maisiņa. Mazais bija sa tīts baltās drēbītēs un gulēja viņai blakus.

Pagaidi, — Līze čukstēja, — es drīz celšos un sakopšu māju. Apskati savu puisīti.

Andrim gribējās kaut ko izdarīt Līzes vietā, teikt, lai viņa atpūšas, pieiet un noglaudīt viņas vaigu, bet viņš jutās nevarīgs un neveikls pret šo spēcīgo sievieti, kas bija viņa sieva. Līze it kā izauga viņa priekšā liela, bezbailīga, nesaliecama un nesalaužama, bet viņš pats sa ruka maziņš un gļēvs kā tas sīkais vaļinieka puišelis, ko saimnieks reiz ar rīksti bija izdzinis no saviem rāceņiem līdumā. Tas bija viņš pats savā bērnībā, nekad pēc tam viņš nebija iedrošinājies pieskarties saimnieka rācenim vai kartupelim, lai gan dažreiz iekšas no izsalkuma rāvās čokurā un rāceņi smaržoja turpat deguna galā. Tāds viņš bija izaudzis, ar dziļu bijību pret tiem, kam ir manta, ar dziļu bijību pret mantu, kas lielākā vairumā bija sakrājusies pie viena īpašnieka. Viņam arvien bija licies, ka tie cilvēki, kas prata iedzīvoties turībā, bija kaut kā pārāki par citiem, gudrāki un izveicīgāki. Ne viņš viens izjuta tādu bijību pret mantu un mantīgiem, to pašu juta citi vaļinieki un mazie saimnieķeļi. Bet nu Andra priekšā liels un varens izauga cilvēks, viņa paša sieva, ne ar mantu, bet kaut ko citu, ko Andris nespēja aptvert skaidrā un noteiktā sajēgumā. Viņš likās pazaudējis savu dabisko balsta stāvokli laulāto attiecībās. Viņa sieva nebija tītenis, tā auga un sakņojās, arī šajā svešajā zemē pārstādīta, stingrāk nekā viņš.

8

Tuvojās Jāņu diena. Sējumi bija kupli sazēluši. Kal nariju Rečs nāca no upes gar Brekša mājas logiem. Tū līt aiz taciņas bija Kalnariju miežu lauks, mīksts un trekns.

Tu nu, sābri, pieskaties, ka man te nesaliek veldē, Rečs pa jokam uzrunāja Brekša Jāni, kas sēdēja istabā pie galda.

Sargi pats savu bagātību, man diezgan ar savu nabadzību ko noņemties, — kā arvien saīdzis atbildēja Jānis. — Tā jau ir, vienam viss gāžas veldē. otram plauki vien tīrumā.

— Dja, vai tev sliktāki lauki! Nupat skatījos, kas tev par varenām auzām. Ziemā varēsi braukt peļņās. Zirgi tāpat spīdēs.

— Ak tev laikam žēl manu auzu? Vai negribi mellos graudus pieburt?

— Nē, sābri, man nav žēl, — Rečs manījās projām.

Bet Brekša sirdī bija iekritusi skaudība kā ražena

sēkla trūdainā zemē. Tā auga milzīgā ātrumā, un drīz Breksim likās, ka sirds plīsīs pušu, tik lielas dusmas vi ņam bija uz Kalnariju miežiem. Un tā viņam būs augu

\asaru jaskatas kaimiņa treknajā miežu lauka taisni aiz

Inga!

V akarpuse Breksis teica:

Jūluka var iet uz līci kroņus pīt, es pats paganīšu lopus.

Jūle aizskrēja lēkādama uz līci. Nepatīkamais ganu uzdevums bija nokratīts. Breksis paņēma līdzi grābekļu zaru kokus, ko ganos drāzt, un izlaida lopus uz papuves blakus Kalnariju miežiem. Ežmalē nosēdies, viņš drāza un drāza, un nemaz nemanīja, ka lopi sagāja miežu laukā. Papriekš tie bailīgi ķēra labību no malas, bet. kad manīja, ka gans pret šādu rīcību neprotestē, brida arvien dziļāk, cits citu grūstīdami un meklēdami, vai kaut kur nav atrodami vēl mīkstāki stiebri. Veselu stundu lopi mielojās treknajā laukā, vēderi tiem bija pieēsti pāri mugurai, lauks bija izbradāts un izraustīts, bet Breksis tikai drāza grābekļu zarus.

Pievakarē Grašu Sīmanis, nākdams no upes, ieraudzīja izpostīto miežu lauku un pateica Kalnarijiem. Tie skrēja trijatā — vecais uz kruķiem, māte, kliegdama un rīksti vicinādama, Rečs, pārsteigumā apklusis. Vecais lamāja Breksi, māte trenkāja govis, bet Rečs, ne vārda neteicis, gāja sasaukt kaimiņus. Sanāca visi Kraupēnu vīri, jo, kā Jāņu sestdienā, visi bija pie mājas. Sievas saskrēja, ro kas priekšautos slaucīdamas, daža ar karašu mīklu apli pušo sauju laizīdama. Beigti bija Kalnariju lepnie mieži. Rečs aizsūtīja Grašu Sīmani uz Kumuriem pēc desmit nieka. Lābrāns atnāca un novērtēja rudens ražu.

— Maksā nu. Breksi, divdesmit rubļu ar labu, — no teica vecis.

— Lai viņš sūdz, cik tiesa spriedīs, tik maksāšu. Breksis iecirtās. Viņš zināja, ka Pakalnam nepatīk pa tiesām vazāties, un tā viņš bija divkārt ieriebis Kalna rijiem. Mieži bija pagalam, un vēl būs jāvazājas pa tiesu.

Jāņu vakara omulība Kraupēnos bija izjaukta. Breksis bija Jānis, bet viņa mājās tovakar neiegriezās neviens līgotājs. Pulciņā salasījušies, Kraupēnu ļaudis pārgāja pāri laipai uz Kumuriem.

Līze noskatījās, kā Andris pievienojas līgotāju saimei. Viņas jaunajai sirdij gribējās būt jautrajā barā,

bet mazais Pēterltis, skali brēkdams, atgādināja, ka mātei jāsēd istabā un jākustina šūpulis.

— Ardievu, jaunība, Līze nočukstēja asarām acīs.

Sākās atkal siena pļauja. Līzei bija jāiet atkalpot govs

ganība. Bija arī citas kalpošanas. No Lielā Cīruļa viņi nolīga zemes gabaliņu, kur iestādīt kartupeļus. Гиг bija jāuzved mēsli un atkal jākalpo par zirga došanu. Iznāca, ka visu vasaru bija jāskrien darbā pie citiem, savu māju apkopt dabūja tikai no rītiem un vakaros. Mazais Pēte-rītis bija jānēsā līdzi, un tā bērns savu pirmo vasaru pavadīja pļavās un uz lauka. Puika auga vesels un mierīgs, jo savā īsajā mūžā bija pieradis, ka uz pirmo brē cienu māte nevar atsteigties un rokās šūpot. Andris atkal pļāva uz pusēm purva pļavas, lai būtu ziemā govij barība.

— Lai nu šovasar, citu gadu būs vieglāk, — runāja Līze ar Andri. Tad Pēterītis jau tecēs kājām, nebūs vairs uz rokām vien jānēsā.

Tā nebija tikai Līzes un Andra cerība. Tā cer visi pārmērīgā darbā un nabadzībā nomāktie ļaudis. Katru vakaru viņi sagaida ar klusu pateicības noputu, ka atkal vienai smagai dienai beigas un gaidāms īss atpūtas brī dis. Katru gadu viņi noliek pie malas kā galā aiznestu nastu, lai celtu plecos nākamo. Un trūkums tas liekas tāds tikai šogad. Nāks laiks, un viņiem vairs nebūs jau rudenī ar bažām jāvēro miltu vai putraimu maisiņš lādē, nebūs jālāpa apģērbs tikmēr, kamēr no tā palikuši vairs tikai ielāpi, uz kuriem vēlreiz jāliek virsū lupatas.

Cerība, šis nenogurdināmais putns, kas mūžīgi vēdina spārnus pār savu perēkli, cik daudziem tā ir bijusi vie mgais salmiņš, pie kura turēties, kad ūdens iet pāri galvai, un cik daudzus tā ir noturējusi virs ūdens. Jo ka varētu vakarā aizmigt, lai mostos nākamajai dienai, ja cerība nesolītu rītdien kaut cik izlabot šīs dienas pāri nodarījumus. Un, ja arī šodiena ir līdzīga vakardienai un rītdiena šodienai, ja šis gads ir bijis ļaunāks par pa gājušo, tad cerība nepiekūst iestāstīt, ka nākamais, aiznā kamais, varbūt aizdesmitais gads būs tāds, kura dēļ vērts pat izmisumā un vienaldzībā nepamest dzīvei ar roku Labi ir tam. virs kura mājokļa plivina spārnus cerību putns. Bet ir cilvēki, kas ne tikai cer. tie tic, ka vajag reiz nākt lielam izlīdzinājumam. Tie neķeras pie cerību salmiņa, bet spēcīgiem vēzieniem savām rokām šķeļ straumi. Lielais ļaužu vairums ir cerētāji, ticētāju ir maza saujiņa, bet no tiem izaug lielā cīnītāju cilts.

Andris bija cerētājs, Līze — ticētāja. Vēl viņa tikai neskaidri nojauta cīņas veidu, nezināja, kā to uzsākt, bet dvēseles dziļumos viņai brieda spēki, kas sacēlās pret Andra un citu nabaga ļaužu pašpazemošanos mantīgo priekšā. Viņa juta, ka Andrim dara sāpes viņas stingrība, viņas niecīgie mēģinājumi likt pretī šejienes paražām savu prātu, vērtēt savu dzīvi ar savām, nevis savu no-darbinātāju — saimnieku acīm. Viņa vēl daudzreiz piekāpās pret Andri, daudzreiz pat nepateica savas domas, it kā baidīdamās viņu aizvainot un radīt plaisu starp tiem, kam bija jabut vienam. Tikai vienu viņa bija stingri noņēmusies savus bērnus audzināt savā labajā ticībā.

9

Kalnariju tēvam ar māti vienmēr bija lieli strīdi: kad labāk mirt ziemā vai vasarā. Tēvs teica, ka ziemā mirt visnepatīkamāk.

Vēl neesi lāgā atdzisis, tā ienes tevi aukstā rijā. Guli nu tur veselu nedēļu, kamēr izkaplē kapu. Un tad klausies, kā sasalusi zeme dārdēdama birst uz zārka. Un bērinieki pat dziesmiņu nevar lāgā nodziedāt, — mute salst kopā. Ne puķītes nav, ko uz kapa uzlikt. Uzsviež asu skuju vainagu.

Ej nu, tēv, ko tu runā! — tiepās māte. Vissliktāk ir mirt vasarā. Visiem tik daudz darba, kam tad vaļas ar mironi noņemties. Tu padomā, cik tur cil vēkiem nav dienas jākavē pa bērēm vien. un kur tad savējiem jābraukā pie mācītāja, jāved zārks un bēres jātaisa. Skaties, visa nedēļa pagalam. Vēl es saprotu mirt pavasarī pēc sējas laika, kamēr nav sākusies siena pļaušana.

Nē, nē, māt, pavasarī gan grūti mirt. Visas puķītes zied, putniņi dzied, — ak tu jaukā pasaulīte! Bet tevi ņem un iebāž tumšā bedrē.

Nu. tad tu vari mirt rudenī, kad kartupeli norakti, — strīdējās pretī praktiskā māte. — Bet nē, viņa attapās, — nevar vis, tad taču rija jākurina un labība jākuļ. kur tad līķi liks? Un klētī mums nav vietas. Es jau toreiz sacīju taisīsim lielāku, gan visādai pielikšanai noderēs, bet tu kā apmāts, — citiem nav lielāka, ko tad mēs darīsim. Nu, redzi nu. nomirsi rudenī, aizkavēsies kulšana, māte runāja gluži noskaitusies.

— Nebaries nu, māt, — mierināja lēnīgais Kalnariju tēvs, tad jau ienesiet mani piedarbā. Būs man arī jautrāk, kad jūs no rītiem klabināsiet spriguļus.

— Nu, ja nu tā, — māte kļuva pieļāvīgāka. Bet saki, ko gribi, vispareizāk jau nu ir mirt ziemā.

Kā allaž Kalnariju tēvs atstāja sievai pēdējo vārdu, kaut gan arī pēc pārliecinošajiem pierādījumiem viņam bija jānodreb, pieļaujot varbūtību, ka taisni viņam būtu jāmirst ziemā. Ja viņš nebaidītos nokaitināt sievu, kas vienmēr un visur bija paturējusi virsroku, viņš šo sarunu būtu nobeidzis ar lūgumu:

— Mirsti tu ziemā un ļauj man mirt vasarā.

Bet, kā dažu labu izjoko dzīve, tā Kalnariju māti izjokoja nāve. Jau pavasarī viņa juta, ka iekšās kaut kas nav kārtībā. Kad ieēda kāpostus vai zirņu putru, tad karsts un skābs vien griezās uz augšu. Beģīne vairākas reizes skaitīja buramos vārdus, bet tie palīdzēja tikai vienu dienu, kamēr neko neēda, kā Reģīne bija noteikusi, lai svētie vārdi labāk iedarbotos. Bet Pakalnu māte zināja, ka bez ēšanas cilvēks nav nekāds darba strādnieks, un tāpēc, kā tikai bija pārgājis nelabums, strēba atkal putru un kāpostus.

Māt, izvāri sev miltu putru, ja tev zirņi un kāposti nav par labu. ierunājās Zane. gan jau miltu iznāks līdz jauniem.

— Tu tik uz šķērdēšanu, tik uz šķērdēšanu! — pa tie sai rājās māte. — Kā tu zini, ka līdz jauniem iztiks? Kamēr labība nav gubā, vēl neko nezini, vai maz kas iznāks? Tu redzēji, kādi vareni mieži mums bija Vēra kalnā, un ej nu meklē, kur Brekša govis tos izcepa karašās.

Vai nu katru gadu Breksis citu miežus izganīs. Lūk. kā tiesa tikpat nosprieda, un rudenī bija jāved govs uz tirgu.

- Ne nu Breksis vien. Vai nav gadījies, ka labība saaugusi kā krūmi, tu jau iztrin izkapti kā rītā iet gāzt zemē, te nāk viena maza tūcīte, un tu redzi, ka tavs lauks sakapāts kā spriguļiem. Zemniekam jāprot taupīt ir tā putra, kas karotē.

Tā Pakalniete mocījās un staigāja pie Reģīnes. Pēc Jāņiem viņa sataustīja sev vēderā lielu, cietu punu. Tas auga arvien lielāks, bet slimniece dila ārā. Vēl viņa iz gāja reizēm cūkām zāles saplūkt, bet sakapāt neva rēja — tad iekšās kaut kas it kā cērtot pretī.

Siena laikā Kalnariju mātei bija jāliekas gultā. Gan viņai tas nepatika, viņa ļoli dusmojās uz sevi un līdz ar lo bija nikna pret ciliem. Visvairāk nācās ciest Zanei, uz kuru nu gūlās visi sieviešu mājas darbi un kurai bija jāiet arī pļavā. Ari ganu meiteni viņi bija salīguši mazu. lai būtu lētāk, tā nevarēja vēl izslaukt govis, tāpēc Zane dabūja pa īstam noskrieties. Rītos viņa izslauca govis, sabaroja cūkas, ielika ganam biezpienu cibiņā un izva dija govis cauri olnīcai, tad iesvieda redelēs zāles, lai vieglāk varētu lopus, mājā laižot, piesiet, padeva bro kastis tēvam un slimniecei, ielēja putru spainīšos, ko nest pļāvējiem, un ar kāšiem plecos un maizes kulīti rokā devās uz pļavu. Un, ja tad bija tā, ka pļāva Tālaja pļavā, kur pļaušana visilgākā, tad stunda pagāja ceļa vien Pļāvēji jau bija sasēdušies pie šķūnīša un gaidīja brokastis.

— Nu gan saimniecīte aizgulējušies, mēļoja vaļi nieks, kas bija pieņemts pie siena darbiem. Zane noteica, ka jau ar pirmajiem gaiļiem likusi putras katlu uz uguns.

Ko nu tu murkšķi, — aprāja vīru vājiniece, — vai tu nezini, ka viņai slimnieks mājā kopjams. To meitieša soli jau neviens nesaprot. Kad tev vienu dienu liktu brunčos pastaigāt, tad tu gan zinātu runāt.

Vaļinieku pāris ēdot sāka strīdēties, kam grūtāk — vīram vai sievai, bet Zane paķēra izkapti un stājās uz vāla, kamēr vēl rasa nav nokritusi.

Kad laiks gāja uz pusdienas pusi, viņa steidzās uz māju govis slaukt. Apdarījusi visus mājas darbus, stiepa atkal uz pļavu rūgušpiena spainīšus. Vakarā cēla plecos zāļu nastu, ko otrā dienā iemest govīm priekšā, un atkal mēroja garo ceļu uz māju.

Rudzi jau bija nobrieduši, un kraupēnieši trina vien ročus, lai nākamajā rītā stātos bara galā. Zane steidza velēt drēbes. Māte bija saņēmusi vājos spēkus un, uz vēziņas atspiedusies, iznāca pagalmā. Dzirdēdamas saimnieču pazīstamās balsis, cūkas kūtiņā kļuva nemierīgas, urkšķēja un kvieca. Vecā saimniece vilkās uz kūtiņas pusi:

— Jāapskata vēl cūkas, ka nav pakritušas pa šo laiku, kamēr es netieku barot.

Ar vienu roku atspiedusies pret kūtiņas durvīm, ar otru viņa atvilka aizbāžamo koku. Cūkas, pajutušas, ka aiz durvīm grabinās, ar sparu metās durvīs, atgrūda tās vaļā. un vecāmāte iekliegdamās augšpēdu atkrita lai darā.

Laikam krītot viņai iekšās bija pārtrūcis kāds audzējs, pa muti izšāvās strutainas asinis. Zane piesteidzās un, uzcēlusi māti augšā, pusnešus veda uz istabu. Cūkas bija saskrējušas ap veļas baļļiņu, viena paķēra uz soliņa nolikto ziepju gabaliņu. Māte izrāvās no Zanes rokām un gribēja mesties atņemt cūkai ziepes, bet atkal pakrita.

— Nu ko tu, māt, kas tur, tāds nieciņš vien bija! — Zane steidzās uzcelt māti, bet tā pacēla vēziņu un iesita viņai pa roku.

Ak tu palaidne, vai ta jāglabā ziepes, ka cūkas tiek klāt! — aizsmakusi un gārdzēdama bārās māte. — Tur vēl iznāktu sestdien pirtī nomazgāties.

Lai ko, bet ziepes Kalnariju māte arvien bija taupījusi. Saviem un tēva krekliem, tāpat palagiem viņa nekad ziepes nesita, tāpat vien stiprā sārmā izvelēja. Arī seju un rokas viņa pēc trauku mazgāšanas pārlaida tikai ar trauku lupatu.

Nevērodama vīramātes lamāšanos, Zane ienesa viņu gultā. Nespēks pārņēma veco sievu.

Vai, vai, kas nu būs! — viņa zūdījās. — Ja nu jāmirst, cik tad gan slikti, pašā darba laikā.

Viņa iedzēra ūdeni, bet atkal izvēma.

- Tēvs, — viņa klusi pasauca, — ja es šodien mirstu, saki Recam, lai rītu pēc zārka nebrauc. — Brītiņu atpūtusies, viņa turpināja: — Tāpat pie mācītāja un zvaniķa. Gan apzvanīs citā dienā. Vispirms gādājiet, lai rudzi tiek statos. Ka neuznāk krusa.

Tie bija Kalnariju matēs pedejie vardi. Vakara viņa vēlreiz atvēra acis, bet runāt vairs nespēja.

10

Lieluriju Made bija nelaimīga. Neko viņa nevarēja savam Andrejam izdarīt pa prātam. Pat pusdienas viņš neēda, ja bija vārījusi sieva. Lai kā Made pūlējās un izvārīja labu labo putru, Andrejs jau iepriekš visu nopēla, ne karoti pie mutes nepielicis. Pēdīgi viņš vairs nelaida Madi pie katla nemaz klāt, vecā Mārģa nu bija lielā darītāja. Līdz ar saimnieku ari saime sāka nicināt savu rīkotāju. Andreja māsa Mare izturējās pret jauno radinieci pavisam vīzdegunīgi, saukāja par lielmāti, un, ja Made pati nepamanījās ēdamās reizēs, neviens viņu pie galda neaicināja. Šai mājā ievestā saimniece jutās lieka. Vienu laiku viņa cītīgi gāja baznīcā un lūdza dievu, bet. kā visur, arī lūgšanās viņai nebija īstas pār liecības, ka tās tiks piepildītas. Viņa nu reiz bija savās acīs tāds neizdevies radījums, kas nebija īsti pārliecināts, vai viņam uz dzīvi ir tādas pašas tiesības ka citiem. Viņa bija kalpa meita, no desmitā dzīvības gada sākusi ganīt svešus lopus un no agras jaunības bridusi svešas kūtis. Gribēdams lielāku algu, tēvs arvien viņu bija nolīdzis pie prāvākiem saimniekiem, kur ganu bērnus dresēja visos kalpu ļaužu tikumos. Viņai bija jabnt miera ar lieso ēdienu, ko no katla dibena ielēja apdauzītā bļodiņā, un, ja gadījās ganos aizsnausties un lopi sagāja labībā, pašai bija jānolauž mežā žagars un par pērienu jānobučo saimniekam roka. Tikai priekš dažiem gadiem, cītīgi lie-kot kopā vecāku un bērnu peļņu, viņi bija uzsākuši rentnieku dzīvi. Darba bija ne mazāk, kā par meitu ejot, un arī sev nevarēja vairāk atlicināt, tomēr Made izjuta, ka no krūtīm novēlies baiļu slogs, kas mūžīgi spieda, pie saimnieka kalpojot. Toreiz bija licies, ka pat smaržīgo pavasara gaisu ieelpot ir zādzība, tas taču plūda no saimnieka kokiem un puķēm un nebija domāts gājēju iepriecināšanai. Un vēlāk nāca tas nelaimīgais pārpratums ar precībām. Made to tiešām uzskatīja par nelai migu. jo te. lielajās mājās, viņa jutās vientuļa un

nomākta. No visiem viņai bija bailes no Mares, no vecās Mārģas, bet sevišķi no sava vīra Andreja. Vienīgi Pīters izturējās pret viņu laipni un tāpat kā citiem ari viņai, garām ejot, pateica kādu joku. Daudzreiz Made no domāja, cik laba dzīve būtu ar tādu vīru kā Piteru.

Madei tomēr bija vēl viena cerība — viņa gaidīja bērnu. Ja tas būs puika un augs žirgts un priecīgs, var būt tas remdinās Andreja bardzību pret viņu. kas taču būs viņa bērna māte.

Kādā svētdienā, kad ganam bija brīvdiena, Made ga nīja govis mežmalā pie Pirkuma Reģīnes mājeles. Viņa sēdēja uz akmens un adīja mazas zeķītes. Reģīne izlīda no meža ar lielu, sausu malkas koku uz pleca. Pie ak mens nonākusi, viņa nosvieda koku un apsēdās Madei līdzās.

Ko tad nu jaunā saimniece ada? — tā glaimīgā balsī iesāka sarunu. — Ak zeķītes un tādas maziņas! Tās jau laikam jaunajam saimniekam? — viņa uzmeta viltīgu aci Mades piebriedušajam augumam.

— Kas nu zina, kā būs ar valkātāju, — norūca Made Vai dieviņ, vai tā nu jaunas sievas runā! Gan nāks

valkātājs ar laimes kreklu mugurā. Tādas mājas kā muiža. Tur jau divi var reizē nākt, ir tad izauklēsi.

— Ak dievs, bez sava grūtuma neviens neizaugs, Made nopūtās.

— Ko tu vienmēr tāda bēdīga? Reģīne taujāja. Pēc brītiņa viņa piebilda: — Bet tā jau gan runā, ka tavs Andrejs tevis vis diez ko neturot. Nez vai nav uz citu acis metis, te jau viena otra tāda staigā lepni, zobus rādīdama, — un Reģīne naidīgi paskatījās uz Cīrulīša būdas pusi. — Kas zina, vai vēl tavējam nesēd sirdī kāds smaidīgs vaidziņš, lai nu gan toreiz izākstlja, tavas naudas kārodams.

Kaut arī Made zināja, ka Kraupēnu ciemā nekas ne paliek apslēpts, — ja vienā mājā putra piedega, tad pēc brītiņa par to jau zināja viss ciems, — tomēr viņai bija nepatīkami, ka Reģīne tik skarbi pieduras viņas sāpošai sirdij. Kā mēnessērdzīga viņa varēja staigāt bīstamas takas un neklupt, dažreiz bija sevi mierinājusi ar neuzticību savam vērtējumam. «Sak, kā tev tagad trūkst, ka esi nelaimīga? Paēdusi un apģērbusies esi, vai kādreiz bijis vairāk, un kas vairāk vajadzīgs?» Un, kad sirds klusi čukstēja, ka tomēr kaut kas vēl vajadzīgs — mazdrusciņ maiguma un siltuma. —- viņa centās vīru attaisnot. «Kā auša,» viņa sevi rāja, «vai tad citi puisieši savādāki?) Grīslis savu Stīni arvien sita, Breksis savai Zu-zei bija izgrūdis aci. Andrejs tomēr nekad tik rupjš nebija.

Bet tagad Reģīne pēkšņi norāva plīvuru, ko viņa tik cītīgi bija segusi pār acīm. Viņa it kā attapās uz šauras laipas pāri bezdibenim, pa kuru bail iet uz priekšu un bail an atgrie zties. Tāpēc ka glābēja pasniegta roka viņai šķita Reģīnes tālākie vārdi:

— Es tev varu pastāstīt, kā tu piesiesi sev vīru, ka ne ar valgu viņu neviena tev neatraus.

Kad Made vēl šaubīdamās klusēja, Reģīne ņēmās kurināt :

— Nu saki, — vai nav tā, ka Andrejs tevi neieredz? Kāpēc tad tu ne putru nevari viņam pa prātam izvārīt? Tā ir veca lieta: ja vīrietis sāk paļāt ēdienu, viņam sava sieva kļuvusi par apnikumu. Vai tev žēl gaļas šķiņķīša, bet tad es tev izstāstīšu, ko darīt un kādus vārdus noskaitīt. un tu redzēsi, ka tavs Andrejs ap tevi vien tīsies kā apīnis ap kārti.

Made jutās tik nelaimīga, ka apsolīja Reģīnei gaļas šķiņķi.

Nu redz, tas ir prātīgi, Reģīne piecēlās uz iešanu. Vajag tikai labi mācēt un nebaidīties, tad groži būs tavās rokās. Atnāc vakarā pa mēnesniekam, tad es tev izstāstīšu. Tikai tu nedrīksti nevienam pļāpāt.

Vakarā Madei sirds lēkāja kā atspole. Gaļas šķiņķi Andrejam prasīt nedrīkstēja, tas bija vienkārši jānozog. Arī gājienam uz Mazurijiem vajadzēja izmeloties, bez iemesla no mājas pazust nevarēja. Un kā tikt klētī, kad atslēga glabājas vīram zem spilvena? Nekas nelīdzēja, viņai vajadzēja vakarā ģērbties nost un likties gultā. Kad Andrejs jau laidās miegā, viņa lēnām bāza roku zem spilvena un taustīja atslēgu. Vīrs sakustējās un kaut ko dusmīgi norūca, bet atslēgas gals jau bija Madei rokā, tas dega kā ēzē nokaitēts, bet viņa nelaida to vaļā kā savas laimes atslēgu. Piepeši viņa sakustējās stiprāk, lai tīšām uzmodinātu Andreju.

— Ko tu trinies! — viņš uzbrēca. — Ritā darba diena, vai gulēsi nost!

— Neskaisties, man tā izgadījās, ka gandrīz laikam būs jāceļas un jāaizskrien uz ganībām, — Made bija izdomājusi melus. — Pirmīt ganīdama noliku pie akmens lielo dzijas kamolu un aizmirsu paņemt. Būs jā-aiztek pakaļ, ka rīt nepaņem gani. — Viņa drebēja, ka tikai vīrs nenoliedz iešanu, sak, rītā aizskriesi.

Bet nē, Andrejs nevarēja paciest, ka tik nolaidīgi rīkojas ar mantu, viņš noteica: — Tad ej vien, — un apgriezās uz otriem sāniem.

Made saģērbās un uzmeta plecos lielo lakatu. Kā zaglis viņa klusām devās uz klēti, bez trokšņa atslēdza durvis un, ietinusi gaļas šķiņķi lupatā, pasita to zem lakata.

Reģīne viņu jau gaidīja savas rijas priekšā. Vispirms viņa paņēma un nolika gaļas gabalu, tad, Madi atpakaļ vadīdama, sāka stāstīt, kas jādara, lai iegūtu vīra mīlestību.

— Bet tā kā tu nevienam nesaki, citādi viss vējā, — šķiroties piekodināja burve.

Made tagad gan zināja, kas jādara, bet nebija nemaz tik viegli šīs burvestības izdarīt. Nejēdzīgi likās klausīt Reģīnes mācībai, bet, tā kā Made ticēja, ka. tai klausot, viņas dzīve var vērsties uz labo pusi, viņa gaidīja brīdi, kad izdosies tikt pie vīram pasniedzamā ēdiena.

Otrdienas rītā Andrejs aizbrauca uz dzirnavām. Pusdienā Mārģa izvārīja baltos kāpostus un atlika saimniekam bļodu uz plīts siltumā. Kad mājas ļaudis bija paēduši un vecā Mārģa atkritusi diendusā, Made aizsūtīja arī meitu pagulēties un uzņēmās nomazgāt traukus. Paklausījusies, ka nevienu nedzird staigājam, viņa nocēla kāpostu bļodu no plīts un izdarīja, kā Reģīne bija mācījusi. noskaitīdama arī burvības vārdus.

Nākamajā dienā Lielurijos izcēlās liels tracis. Mārģa bija uzgājusi, ka klētī trūkst lielākā gaļas gabala. Tā kā klēts nebija lauzta, aizdomas krita uz mājas ļaudīm, sevišķi uz ganu puiku, kuram māte lielā nabadzībā dzīvoja pār upei būdiņā. Ganiņš raudādams liedzās, ka nav vainīgs, bet saimnieks jau nāca ar krietnu žagaru sauju un gribēja izspiest atzīšanos.

Made uztraukta vēroja ganu puikas izmisušo liegšanos. Iedomājās savas ganu gaitas pie svešiem saimniekiem, un viņai kļuva mazā gājēja tik žēl, it kā tur stāvētu viņa pati savā bērnībā.

Kad Andrejs ķērās puikam jau klāt un gribēja raut bikses, viņa iesaucās:

— Andrej, liec puiku mierā, es tev visu izstāstīšu!

Andrejs pārsteigts atlaida puiku un neizpratnē pagriezās pret Madi. Tur nu vairs neko nevarēja darīt, viņai nācās izstāstīt, ka gaļas šķiņķi aiznesusi Reģīnei par buršanu un cik nejēdzīgi aptraipījusi vīra ēdienu. Andreja acis iezvērojās, šoreiz viņš nevarēja savaldīties un, izkliegdams tādu rīcību raksturojošus lamu vārdus, grūda sievu Iik spēcīgi, ka tā atsitās pret pagalmā stāvošo velētavu. Lielās dusmās Andrejs bija aizmirsis sie-vas stāvokli, arī tagad, kaut gan Made bija ievaidēdamās nobālusi un pieķērusies velētavai, viņš nesteidzās tai palīgā. bet devās uz stalli un, zirgu pavadā paņēmis, aizgāja ecēt papuvi.

Made ievilkās istabā un atkrita gultā. Sāpes dzina virsū ģīboni, bet kas viņai bija šīs sāpes pret tām, ka apzinājās savu dzīvi pilnīgi izpostītu. Viņa neticēja, ka Andrejs varētu kādreiz piedot viņas neglīto pesteļošanos, neko viņa vairs necerēja, un, ja bijis vairāk spēka, viņa ietu uz upi un meklētu kādu dziļāku vietu. Bet sāpes plūda virsū viļņiem, tiklīdz no vienām atpūtās, nāca otras vēl plosošākas, līdz pēdīgi viņa nevarēja vairs savaldīties un sāka kliegt. Ienāca vecā Mārģa un, sapratusi, kāda vaina, aizsūtīja meitu pēc Reģīnes.

Kad vakarā Andrejs pārnāca no lauka, Reģīne jau mazgāja bērnu.

— Redzi nu, — viņa mēģināja jokot, — kamēr pats uz lauka, mājā jauns saimnieks.

— Arā no manas mājas, pesteļu vecene! — Andrejs uzbrēca tik nikni, ka Reģīnei gandrīz bērns izkrita no rokām.

Tā gaidīja, ka saimnieks aprimsies un viņa dusmīgie vārdi paliks tāpat vējā izkliegti, bet, kad Cīrulis stāvēja nekustīgs un draudoši saslējies, Reģīne saprata, ka ilgākai palikšanai var sekot jauns dusmu izvirdums. Ievīkstījusi bērnu lupatās, viņa ielika to šūpulī un paķēra

savu villaini. Pie durvīm vēl apdomājās un atgriezās atpakaļ:

- Cilās vietās gan par šādiem darbiem mēdz samaksāt. Vai Cīrulis savu jauno saimnieku neko nevērtē?

— Arā, riebekli! — Andrejs kliedza niknāk nekā pirmo reizi. — Vai tev nepietiek ar gaļas šķiņķi, ko izmānīji tam durakam? — nepagriezies viņš ar īkšķi parādīja uz Mades pusi.

Noslēpumainu lāstu norūkusi. Reģīne aizcirta durvis.

Madei neklājās labi. Naktī bērns raudāja, un neviens nenāca to pārtīt vai pasniegt pabarot, bet viņa pati nespēja celties, pat uz sāniem pagriezties nevarēja. Olrā dienā viņu kratīja drebuļi, kaut gan kambaris bija karsts un Mārģa bija uzmetusi kažociņu virs segām. Pēc drebuļiem nāca karstuma viļņi, slimniece svīda un grūda nost segas. Nākamā diena bija vēl grūtāka, Made lielāko tiesu nogulēja nesamaņā un baigos murgos, bet, kad nāca pie samaņas, raudāja, ka pamodusies. Pat bērns, kuru vecā Mārģa dzirdīja ar ūdeni un pienu, bija tai vienaldzīgs. Madei nebija spēka turēties pie dzīves, viņa bija tik nogurusi un apnikusi, ka gribēja tikai gulēt, gulēt un nemosties. Tā viņa arī nomira labā apziņā, ka vismaz tik prieka sagādā savam vīram.

ll

Iepriekšējā vasarā Līze bija cerējusi, ka šī vasara būs vieglāka, bet jauns grūtums stāvēja viņas pēdās. Savā klēpī viņa auklēja otru bērnu, un mazais Pēterītis vēl nebija tik liels, lai varētu visur līdzi izskraidīt. Nevarīgi viņš ķērās mātes brunčos un, ja Līze gribēja pasteigties, — un jāsteidzas bija arvien, gan uz pļavu, gan tīrumu. — tad vajadzēja ņemt viņu klēpī un stiept. Rītos, kad priekš saules bija jādodas uz Tālo pļavu, vajadzēja modināt bērnu augšā, saģērbt un nest līdzi. Klēpī mazais aizmiga par jaunu, rociņas ļengani nokārās un neturējās ap kaklu, tā ka nesiens iznāca vēl smagāks. Pļavā viņa nolika Pēterīti uz sapļautās zāles čupas vai sienā, sasprauda apkārt bērzu zarus, lai mušas un dunduri ne kristu bērnam virsū, un tā mazais nogulēja līdz brokastu

laikam. Labi bija, kamēr viņš gulēja, pa to laiku visi varēja brīvi strādāt, bet pamodies bērns staigāja pļāvējiem pakaļ, un arvien bija jāuzmanās, lai neiecirstu tam kājā ar izkapli. Visi vēl atcerējās, kā Breksis bija sapļāvis kāju puiša Čukura meitenei, visu mūžu viņa palika krople. Visnepatīkamāk bija, kad Cīrulis pats atnāca uz pļavu. Atklāti viņš gan neko neteica, kad bērns maisījās pa kājām, bet no dusmīgiem skatiem Līze saprata, ka viņš Pēterili uzskata par kavēkli darbā. Tāpat Līzei likās, ka Andrejs acīm skaita putras karotes, ko Mare brokastīs ielēja Pēterītim bļodiņā, un nopūtās par maizes garozu, ko Līze atlauza no sava pusdienu gabaliņa. Viņa izmēģinājās bērnu no rītiem iedot līdzi Andrim uz purva pļavu, bet samiegojies tas sauca māti un ķepurojās ārā no tēva rokām. Bez tam purvā mudžēja daudz čūsku, la ka bija bailīgi pamest bērnu kaut uz laiciņu vienu.

Kad Lieluriju Cīrulim nomira sieva, viņš kļuva vēl nicīgāks un vairāk izdzina gājējus un savējos. Ar sievas nāvi bija pietrūcis divu darba roku, — darbs, ko līdz šim bija tās veikušas, tagad jāpadara pārējām. Ar bērēm bija radušies izdevumi, tos vajadzēja atgūt taupot, un kur citur varēja ietaupīt, ja ne uz kumosiem, ko noēda saimes mutes. Tāpēc Marga tika stingri izrīkota, ka nedrīkst šķiesties ar pavalgu, sviests drīkstēja uz galda parādīties tikai svētdienas rītā, pārējās dienās ļaudis dabūja ar pakraišķiem mīkstinātu biezpienu. Sava apkopšana bija vajadzīga arī mazajam Rihardam — tādu smalku vārdu pēc muižkunga dēla parauga dabūja Cīruļu puika, tāpēc sestdienās Līzei bija jāiet mazo nomazgāt un izskalot tam autiņus un krekliņus.

Sestdienas Līzei bija grūtas dienas. No rīta vajadzēja likt citiem līdzi darbā, pusdienā izslaukt savu govi, apkopt māju un pēcpusdienā skriet uz Lielurijiem. Dažreiz bija jau liela tumsa, kad viņa nāca no upes ar izskalotiem mazā Riharda autiņiem. Daudzreiz viņa netika ar Lieluriju meitiešiem reizē pirtī, jo, kamēr savā mājā izslauca govi, visi jau bija nomazgājušies, viņai atlika iet vienai padzisušā pirtī. Šādās naktīs, pagalam nogurusi, viņa, uz māju nākot, atcerējās tēva māju un īsās jaunības dienas. Cik patīkami bija toreiz no pirts iet kailām kājām uz kambari. Zvaigznes mirdzēja pār galvu,

gribējās iet lēni un gudrot, vai tiešām tās ir eņģeļu aizdegtās svecītes, kā bērnībā stāstīja vecāmāte. Nakts klusumā kaut kur aizčirkstējās samiegojies putniņš, sikspārnis nočaukstēja pār galvu, smaržoja zeme un koki. Pasaule likās noslēpumu un solījumu pilna. Varbūt tagad zvaigznes mirdzēja tikpat brīnišķīgi kā toreiz, bet noguruma apdullinātā galva necēlās vairs uz augšu, apkārtne likās tik parasta un ikdienišķa, naktij nebija vairs noslēpumainības plīvura. Toreiz sirds vai plīsa no skaļas līksmības sajūtas, un, ja nebūtu kauns no tēva un mātes, viņa būtu varējusi kliegt, gavilēt, dziedāt. Tagad domas kavējās pie sīkiem šīsdienas darbiem, sarindoja kārtībā rītdien veicamos. Dažreiz galvā pēkšņi iesita kā ar veseri atminējums, ka kaut ko svarīgu aizmirsies padarīt: vai tur galodiņa palikusi tādā tīrumā, uz kurieni pirmdien neiznāks iešana, vai kas cits. Nu jāaizskrien svētdien, lai parīt nekavētos darbs. Nē, nebija vairs krāšņuma dzīvē, darbs un rūpes, nogurums un trūkums uzmācās neatlaidīgi, un katru stundu bija jādomā, kā stāvēt tiem pretim, lai uzveicējs paliktu cilvēks.

Tās bija noguruša cilvēka domas. Pa svētdienām ogodama un sēņodama atpūtusies, Līze pirmdien ieradās darbā smaidīga. Bija linu plūcamais laiks, un viņa pēc kārtas gāja visiem Kraupēniem linus plūkt. Kaut gan mugura dienu no dienas bija noliekta un vakaros sāpēja, Līze centās darbu padarīt jautrāku, uzvedinādama meitas sacensties plūkšanā, sevišķi Galariju tīrumā, lai nebūtu jāklausās Brekša vaidēšanā, ka šogad gan būs plikiem jādzīvo, tādi lini — kalnā īsi, lejā salikti veldē un sapuvuši, ne tur būšot ko pārdot, ne ko kreklus aust. Nodošot puisim tiesu, pašiem nekā nepalikšot.

— Nu kur tad, sābru tēv, mums, vājiniecēm, par plūkšanu? — Līze kaitināja Breksi.

Jā, to jau jūs kā vārnas te vienmēr kladzināt man un man, man un man! — Breksis mēdījās. — Es te. savā zemē, esmu plēsies un sējis, bet, kas man paliks, to neviens neprasa.

- Nu ko lai dara, ka mums savas zemes nav. Bet. ja mums būtu zeme un mēs tagad plūktu savus linus, tad tavi paliktu neplūkti.

Breksis saskaitās. — Tā jau ir, cilvēku pilna māja,

bet, skaties, vazājas kā vardes pa upes malu. Vai stāsies barā! — viņš uzkliedza Dāvukam, kas rakāja tīrumu, meklēdams makšķerei tārpus. — Memmcs dēliņš kāds nebijis, izlutinājusi tevi māte!

Puika nobijās un sāka raustīt linus ar vienu roku. Jūle ganīja tuvumā lopus un adīja cimdu. Breksis sakliedza arī meitenei, lai met adīkli nost un tūlīt sāk plūkt. Rudi aizsūtīja uz māju pēc Zūzes, pavēlēdams mest visus darbus pie malas un nākt uz tīrumu. Rūdis atgriezās ar ziņu, ka māte taisot sviestu un nevarot tikt. Breksis aiztrieca dēlu otrreiz uz māju. ka lai māte tūlīt tiekot lī rumā. Zuze atskrēja, pat roku nepaspējusi nomazgāt, krējums kusa saulē, un viņa gan laizīja, gan slaucīja to priekšautā.

- Bet tūlīt stājies uz bara! - Breksis uzkliedza sievai. Ko domājusi, darba laikā slaistīties pa kambari. Es jūs reiz izmācīšu strādāt!

— Un tagad tie linu gribētāji — ārā no mana tīruma! iMēs paši noplūksim visu, un tad arī zini, ka pašiem viss paliks.

Citā reizē Līze būtu pasmējusies par Brekša badaino uztraukumu un tikusi tracim pāri ar kādu joku, bet ta gad. kad zem sirds bija jānēsā savs smagums, viņai ķērās klāt tāda rupja izturēšanās. Noraisījusi netīro skoteli, viņa pagriezās pret otru vājinieci, Irbes Annu, un teica:

- Tad iesim arī, Annīt, vai mums nu darba trūkst, ka jādara tepat savam sābrim tāda skāde.

Breksim mute palika vaļā, tik ļoti viņu pārsteidza šāds noslēgums. Viņš bija domājis meitiešus sabrāzt, lai veicīgāk strādātu, bet nu pa tiesai paliks vēl lini neplūkti. Viņš jau gandrīz taisījās mainīt balsi un teikt, lai paliek vien sievas tepat un strādā, bet atkal kļuva žēl linu sauju, ko nāksies atdot par darbu. Un, ja tā labi kliegs virsū saviem cilvēkiem, varbūt noplūks paši. Kad Irbes Anna. bailīgāka būdama, gausi sēja saplūkto sauju, viņš uzkliedza tai. lai netaustās. Viņš baidījās, ka pats vēl neapdomājas un neaicina vājinieces atpakaļ, tādēļ lai labāk tās ir prom un nolīgst pie citiem, nebūs kārdi nājuma. Līze ar Annu aizgāja, klusi sarunādamās, un, garām iedamas, apsolījās otrā dienā plūkt Kalnariju

līduma linus uz pūrvietām. Tiem pašiem šovasar ar darbiem gāja grūti, mātes bēres bija aizkavējušas, puiša, meitas nebija. Zane. kā atkal nevesels cilvēks, tik tikko spēja veikt mājas darbus, sanest ūdeni un sagādāt lopiem zāles.

Brekši strādāja savos tīrumos lamādamies un lādēdamies. Mazo Rūdi norīkoja ganos, bet lopi no tāda maza knēveļa nebaidījās, suns neklausīja, ganiņš skrēja spiegdams un raudādams no vienas tīruma malas uz otru, un tomēr vakarā kaimiņu labības malas bija nelīdzenas, apkodītas un izraustītas. Zūzei neveicās plūkšana, tāpat kā viņai neveicās neviens cits darbs. Saujas siet ar liniem Breksis neļāva, tā esot izšķērdība, bet siešanai saplūktās nezāles trūka pušu, tā ka ar katru sauju nācās labu brīdi noņemties, līdz dabūja sasiet. Dāvuks, kad par ilgāku laiku bija sauju pielasījis, arī nesa mātei siet, bet Jūlei saujas iznāca pavisam nevienādas, viena pogaļa otras neredzēja. Vienīgā krietnā plūcēja bija Svikliene, bet, tā kā nebija īstas sacensības, viņa vilka darbu garumā, arī lai nesariebtu saimniecei, jo, ja Breksis redzētu, ka otra plūcēja var padarīt vairāk, viņš Zūzi lamātu visu dienu. Tāpat jau apkārtējie kaimiņi savos tī rumos reizēm izliecās taisni un, muguras atpūtinādami, paklausījās, kā Breksis kliedza:

— Putēšana vien un bads ar tādiem cilvēkiem! Māte nejēdz strādāt, tā ir bērni atsitušies tādi paši. Kas tā sien, — viņš sita ar atrisušu sauju Jūlei pa rokām. - Vai tev biezpiena pirksti, ka nevari ciešāk savilkt? Vai tādas var nosukāt? Bet rudenī, tad līdīsiet man virsū. — man vajag palagiem, man vajag krekliem. Visi man vien prasa, kaut jel ko paši ar gādājuši. Cik ilgi tā ies reiz būs beigas un āmen. Un kur tad jūs ņemsiet, kad manis nebūs?

Uznāca lietus laiks. Līze ar Irbes Annu savas pūrvietas bija jau noplūkušas, bet Breksim labākie lini līdumā vēl stāvēja. Kā apmāts viņš lādēja laiku, cēla dūres pret debesīm, bet nekas nelīdzēja, svētais lietus izdalītājs bija sazvērējies un ākstīja Breksi, kā viņam likās, jo pa nakti mākoņi nogrima pamalē, rītā spīdēja priecīga saule, bet, tiklīdz Galariju ļaudis bija nobraukuši līdumā, mākoņi salīda debesu čukurā un sāka birdināt rasu, papriekš

sīku un smalku, tad sāka līt jau pa krietnam, un pret pusdienu gāza zemē baltu ūdeni.

Baidīdamies, ka lini paliks tīrumā, Breksis meklēja rokā vājinieces. Irbes Anna neuzdrošinājās saimniekam pretī runāt un apsolījās plūkt arī lietū, bet Līze pasmējās Breksim taisni acīs:

Ko nu, šotēv, es tevi plēsīšu, lai plūc vien Zūze ar Dāvuku.

Togad Breksim labākie lini palika neplukti un turpat uz lauka sapuva. Lielās dusmās par zaudējumu viņš visu vainu uzkrāva Līzei. Katrā mājā, kur gadījās ieiet, viņš sašutis runāja par vaļinieku bezkaunību un izlaidību.

Vai agrāk tas kur bija redzēts? — viņš iekaisis ārdījās. — Vai vaļinieks drīkstēja pretim runāt, ja saimnieks sauca? Sak, uz kā zemes jūs dzīvojat, kā maizi ēdat, ja ne saimnieka? Bet tagad — atnāca nez no kurienes tāda Līze un, skaties, kādu muti palaiž! Nevienam vairs nevajag tādiem darbu dot, redzētu, ka izsprāgtu kā prusaki!

Bet Līzei tomēr darbu deva, jo, lai nu kā kurš palīdzēja Breksim nokliegties uz vaļiniekiem, tie tomēr bija pie strādāšanas visparocīgākie un lētākie. Pieņem tu mājā vienu lieku cilvēku, tev viņam jāmaksā alga stundīgi, bet vaļinieku pasauc tikai tad, kad darbs deg. Atnāk viņš no rīta, sāk strādāt, bet, ja uznāk lietus, suti mājās, un diena neskaitās. Nē, nē, varēja jau Breksim līdzi novaidēt, bet, kad vajadzēja, visi sauca Līzi un Annīti darbā tāpat kā agrāk. Tā Breksis savu naidu nēsāja viens pats, Līzes vārdu viņš vēl ilgi nevarēja pieminēt bez klāt piekārtā lamu vārda vai vismaz niknas nošņākšanās.

12

Ziemā Kraupēnu ciemā ieradās divi jauni dzīvotāji puikas Zanei un Līzei. Kalnariji savu kristīja par Miķeli, Cīrulīši ielika vārdā Jāni. Mātes gāja raudzībās pie vienas karašu cepšanas. Grīšļa Stīne iejauca karašas mul-diņā, taisījās jau uz mīcīšanu, bet tad apdomājās un atlika vienu daļu bļodā. Muldiņā pielēja klāt izkausētu tauku piciņu, bļodā samīcīja tāpat bez aizdara. Karašas

izcepusi, saģērbās un, paņēmusi zem lakata divas mul-diņā mīcītās, aizgāja apraudzīt Zanes dēlu, vakarā paķēra bezaizdara karašu un nogāja pie Līzes.

Šoziem, Jānīti šūpodama un Pēterīti klēpī auklēdama, Līze dienās maz dabūja ar vērpienu darboties. Tikai naktīs, bērnus noguldījusi un skalu lākturī iespraudusi, viņa plucināja kodaļu, un līdzi dzijai garš un nebeidzams vērpās arī viņas domu pavediens. Kā tā dzīve gan iegrozās, pavisam ne tā, kā cilvēks iepriekš izdomā un izsapņo. Atbrauca viņai skaists, bagāts precinieks. Ko viņa netika izjūsmojusies par savu nākamo dzīvi, bet toreiz viņai ne prātā nevarēja ienākt, ka sapņu zirgi apstāsies mazas būdiņas pagalmā. Tagad, kad viņa pazina abus Andrejus Cīruļus, viņa brīvu prātu būtu tomēr izvēlējusies un palikusi pie sava Andreja. Tas otrs bija cietsirdīgs mantrausis. Līze mēģināja iedomāties, kāda dzīve viņai būtu bijusi Lielurijos. Svētkos viņi sajūgtu zirgu, piesietu zvanu pie ilkss un aizbrauktu uz Ķivistiem ciemos pie mātes un tēva. Jā, tad viņai būtu māte un tēvs, brāļi un māsas. Šopavasar laikam iesvētīs jaunāko māsu Mīni, bet Līze neies uz baznīcu skatīties. Ko viņa iai tur iet stāvēt ārpusē starp nabagmājas vecenēm un noskatīties, kā garām aiziet viņas māsa, saimniekmeita, tēvs un brālis garos zābakos, māte ar raibu villaini uz rokas? Līze sakoda mēli zobos, linu pavediens pārtrūka, viņa vēra to par jaunu acī, bet asaras pilēja uz rokām un klēpī. Cik ļoti tomēr gribējās redzēt Mīni, mīļo, mazo māsiņu, noglaudīt mātes vaigus, un arī pret tēvu bija zudis rūgtums. Kaut reizi vēl redzēt tēva mājas, apskatīt senās, pazīstamās vietiņas, pavasarī aiziet uz birzi un basām kājām pastaigāt pa pirmo zāli. Asaras kļuva nevaldāmas, plēsa krūtis vai pušu, viņa baidījās, ka raudas nekļūst skaļas.

— Uzmani taču skalu, — Līze dusmīgi uzsauca Andrim, kas pie krāsns vija pastalu auklas, — te jau cilvēks var akls kļūt!

Andrejs strauji pietrūkās, nolauza ogli un nometa krāsns priekšā, uzsperdams tai ar kāju. Kad Līze runāja tādā balsī, viņš neiedrošinājās bilst ne vārda, pazemīgs saruka sevī un drūmi noklusa. Jau tā viņš Līzes priekšā arvien jutās vainīgs, bet, kad redzēja viņu neapmierinātu un īgnu, bija tā, ka viņš pats varētu sev uzspļaut.

Aļ) pusnakti viņi apgūlās klusēdami. Andris piespiedās pie pašas sienas, lai Līzei būtu ērtāka gulēšana, Līze spītīgi izstiepās savā malā. Ilgi viņa nevarēja aizmigt, rūgtums smacēja elpu, un viņa nezināja, par ko, — par zaudēto tēva māju, par grūto dzīvi, par vīru, kurā viņa nejuta īsta atspaida, bet kurš viņu mīlēja, un ari viņa, arī viņa tomēr mīlēja Andri. Ja viņai tagad būtu ļauts izvēlēties atstat Andreju un atgriezties tēva mājās,— viņa neietu, bez Andra neietu. Lai kā viņiem klāsies, būs trūkums un smags darbs visu mūžu, tas būs kopīgs abiem.

Andris elpoja klusi un vienmērīgi. Līze domāja viņu aizmigušu un lēnā maigumā noglaudīja viņa pieri. Bet Andrejs bija nomodā. Pašpārmetumu plosīts, viņš nebija varējis aizmigt. Līzes kautrais glāsts viņu padarīja tik laimīgu, ka viņš, asarām birstot, smējās, raudāja un smējās, un neko nevarēja parunāt, ne paskaidrot. Bet Līze negaidīja vārdus, tie nebūtu vairāk pateikuši kā mēmā laimes izjūta, kas strāvoja no Andra rokām.

13

Pavasarī, no plostiem pārnācis, Andris stipri klepoja. Laiks bija auksts un drēgns, viņam gadījās viscaur izmirkt un pārsalt, turpat uz plosta viņu kratīja drudzis, bet, tā kā nebija kur gulēt un sildīties, viņš turēja līdzi citiem. Vasarā lielais klepus pārgāja, bet sauss krekšķis palika, un no tā viņš netika vaļā arī turpmāk. Šī vasara Līzei atkal bija grūtāka par iepriekšējo. Pēterītis vēl nekāds bērnauklis nebija, uz pļavu bija jāstiepj reizēm abi bērni. Rītos viņa uzsēja uz muguras zāļu deķīli kā maisu, Andris iesēdināja tajā Pēterīti, Jānīti viņa paņēma uz rokām un tā steidzās uz pļavu. Kraupēni bija visi reizē sabraukuši Tālajā pļavā, laiks bija sauss un saulains, neviena lietus diena nesniedza īsu atpūtas brīdi. Saimnieki priecājās, ka siens iet šķūņos un kaudzēs kā zelts, jaunieši vakaros pie ugunskura apdziedādamies ķircinājās. Smaržoja siens un vakara miklums. Arī Līze labprāt būtu palikusi pļavā pa nakti, bet neko nevarēja

darīt, mājā gaidīja govs un sivēns. Pēc darba cēliena viņai nācās atkal siet Pēterīti nastā, ņemt mazo uz rokām un pusteciņus steigties uz māju.

— Nez ko tās sievas dara, kurām trīs bērni? — zobojās Mare. — Laikam vienu sien valgā un ved līdzi.

— Gan jau pati redzēsi, kad būsi precējusies, — at-smēja Svikla Pēteris.

— Es nu gan nekad neprecēšos! — Mare lepni uzsvieda galvu gaisā.

— Vai tu domā, ka tava laime būs ūdenī noslīkusi? jokoja Svikls. — Atbrauks precinieki rakstītās kamanās, prom būs mūsu ciema skaistulīte.

— Nemūžam! — Mare tiepās. — Apskati tās jaunās sievas, kādas viņas izskatās. Pašas vēl bērni, bet jau bērns uz bērna. Līkas un greizas, grumbainas kā vecenes. Nez kā tiem vīriem nav riebīgi uz viņām skatīties! — meita nospļāvās.

— E, meitiņ, nespļauj vis sievām virsū, — lēni pamācīja Svikliene. Noziedēs tavi sārtie vaidziņi, un kas tad vairs no tevis paliks? Bet man un Zanei, un Līzei, skaties, būs dēli kā brieži, meitas kā stirnas. Būs, kas reizēm pienāks pie kapiņa un pieminēs, bet tev ir vilks pakaļ negaudos.

— Ko nu, siev, klausi jaunu meitu gražošanos? Nepaies ne pieci gadi, un mēs celsim Mārītei goda vārtus.

Kalnariju Bečs domīgs klausījās ļaužu mēļošanā. Vi-ņam likās, ka Mārci sava daļa taisnības. Zane ar Māri vienos gados, bet kas to tagad sacīs, ja abas blakus nostādīs. Ātri bija noziedējusi Zane. Vai viņa pasmējās vairs vai pajokojās? Gāja darbā nosmirkusi, brunču mala kūlī nolēkšķējusi, pat svētdienās neredzēja viņu uzposušos. Aicini viņu līdzi uz baznīcu, — atcērt, ka nav vaļas, un aizskrien uz kūti. Reizēm raud pēc mirušiem bērniem, acis sarkanas no asarām un negulēšanas. Pašam nezinot, viņa skati bija apstājušies pie Mares skaistās, svaigās sejas. Viņš reizē redzēja jaunavīgo, dzirkstošo meitu un apvītušo, nomākto sievu. Un tāpat neapzinīgi viņš rāvās nost no Zanes un tvēra Māri. Mares acis no-dzirkstīja, viņa bija manījusi un sapratusi Reča skatu, spējš līksmības vilnis viņu pārņēma, spēcīga brāzma salīgoja asinis.

- Pīter! — Mare uzsauca brālim. — Tev ir vijole līdzi, uzspēlē polku, mēs taču varam drusku padejol.

Pīters sāka spēlēt strauju deju. Siena pļāvējiem kājas cēlās jautros takts piesitienos, puiši un meitas sāka griezties un virpuļot. Pat vecie aizmirsa savus stīvos locekļus, smago darba dienu un nopļauto zāli, kam, gaismai austot, jāsāk krist vālos. Kalnariju Rečs kādu laiku noskatījās līksmajā ņudzeklī. Mares baltā blūze un sarkanais lakatiņš vairākas reizes pazibēja gar viņa acīm, divas kvēlas acis iesvieda uguni viņa izžuvušās sirds biezokņos. Kad sākās nākamā deja, viņš, it kā sevi taisnodams. nosmēja:

Nu ko tad sili lai nesaka, ja purvi jau deg! Ja Svikls ar visu stīvo kāju griežas kā vilciņš, tad tīri kauns man sēdēt kā celmam. Rečs satvēra Māri un sāka griezties. Iepriekšējā dejā satvīkusi un noreibusi, Mare piespiedās Recam, apdedzinādama viņu ar savas apslāpētās, bet neizdzisušās mīlestības kvēli. Viņi abi reiba, līgojās, griezās, viņu rokas bija tā ieķērušās viena otrā, ka, Pīteram beidzot spēlēt, tās tikai ar sāpēm palaida viena otru.

Vecie sāka rukt, ka nu laikam visu nakti ēverģēlēšo-ties un rītā būšot kā caur linu mašīnu izmalti. Ļaudis beidzot nolikās gulēt, bet divi kraupēnieši tonakt neaizmiga.

Labības pļaujamais laiks bija mikls un tveicīgs. Vakaros tālumā zibināja rūsa, bet pērkons augšā neuznāca. Naktis bija karstas kā dienas, cilvēki no istabām bēga gulēt gubeņos un klētīs. Bija jau ap pusnakti, kad Līze, izskalojusi bērna autiņus un pati nomazgājusies, nāca no upes cauri Lielurijiem. Suns viņu pazina un. pretim panācis, draudzīgi pavadīja. Kad Līze bija aiz ceriņu krūma, viņa manīja, ka klēts durvis atveras un kāds klusi izslīd pār slieksni un zaglīgiem soļiem nozūd olnīcas līkumā. Suns paskrējās gājējam pakaļ, bet. asti luncinādams, atnāca atpakaļ, acīm redzot, lo pazinis un ar šādiem nācieniem saradis. Līze brīnījās, kas varētu nākt Mares — šīs lepnās, stingrās meitas klētiņā. Bet otrā vakarā, kad Līze jau bija izgājusi cauri Lielu-riju pagalmam, uz olnīcas, galvu nodūris un cepuri uz acīm uzrāvis, viņai garām aizsteidzās Kalnariju Rečs.

«Nabaga Zane!» bija pirmā doma, kas Līzi gandrīz apstulbināja. Viņa apstājās un ilgi lūkojās tumsā, kur aizčaukstēja Reča nedrošie soļi.

«Stāstīt Zanei, teikt ļaudīm?» Līze domāja. Bet šī doma viņu sāpīgi sadzēla. Zane, krietnā, bēdu un darba nomocītā Zane, vai šis atklājums viņu nesatriektu bdz. nāvei? Ko viņa varētu darīt, lai nomazgātu netīro traipu no savas ģimenes sliekšņa? Nē, labāk lai nezina, kādus ceļus staigā viņas vīrs. Vai ilgi ūdens ceļas pret kalnu? Pārskrien pali, noplok brāzmas, un atkal upe atgriežas gultnē, mierīgi vadot ūdeņus tālāk.

Rudenī Mare kļuva nemierīga un sadrūma. Viņā pavisam nevarēja pazīt šīs vasaras sprigano meitu. Rečs staigāja kā izmircis suns, nolaidies un izdilis, vairīdamies savējiem un svešiem acīs skatīties. Kad bija norakti kartupeļi, Mare aizbrauca ciemoties pie savas tēvamāsas Krievijā, kur tās vīrs bija muižkungs. Kraupēnos viņa atgriezās tikai vēlā pavasarī klusa un bāla. Laikam krievu gaiss man nenāca par labu, — viņa skaidroja, ja kāds pētīja pārvēršanās cēloņus.

— Tad nu gan vairāk nebrauc uz turieni, ja tur tik slikts gaiss, — Līze zīmīgi noteica.

— Nē, — Mare nočukstēja, skatīdamās viņā platām acīm, — es vairs tur nebraukšu.

14

Sējas laikā Kalnarijiem nodega kambaris un rija. Zane bija iekūrusi uguni, uzlikusi putru vārīties un aizgājusi govis slaukt. Kad viņa iznāca no kūts, pa kambara durvīm gāzās ārā dūmu mutuļi.

— Miķelītis! — viņa iekliedzās un metās degošajā namā. Pa zināšanai sataustījusi bērna šūpuli, viņa paķēra puiku ar visām drēbītēm un, cieši sev piespiedusi, iznesa caur liesmām. Viņas mati apsvila, uz muguras bija aiz degusies blūze, bet viņa nemanīja sāpes. Kā neprātīga viņa skrēja ar mazo uz upes pusi un tikai tur iedrošinājās paskatīties, vai bērns vēl dzīvs. Miķelītis bija bez samaņas, bet elpoja, — apdedzis viņš nebija, tikai pieri-jies dūmu. Zane iegrūda viņu ūdenī, vārtīja un pliķēja.

līdz puika pamodās un sāka brēkt. Tikai tagad Zane attapās. Aukstiem sviedriem noplūdusi, viņa ļegani nokrita zemē, visi locekļi bija kā bez kauliem, balss neklausīja, kad gribēja kliegt palīgos. Bet vīri tīrumā bija ieraudzījuši ciemā ugunsgrēku. Sētuves nosvieduši, tie skrēja uz mājām. Vispirms katrs steidzās savā sētā, jo nevarēja zināt, kur īsti deg. Beidzot visi saradās Kalna-riju pagalmā, bet par dzēšanu nebija ko domāt. Gadu desmitos izkaltusi, rija dega sprakstēdama, metot uz visām pusēm dzirksteļu klēpjus. Vīri sadabūja spaiņus un, no upes ūdeni nesdami, sargāja no aizdegšanās citas ēkas. Tikai pēc brīža Rečs iedomāja, kur varētu būt palikusi Zane un mazais Miķelīlis. Viņš skrēja uz kūti, sauca Zani, šaudījās uz vienu un otru pusi, līdz Breksis pateica, ka pie upes manījis vienu sievišķi sēdām. Bečs kā neprātīgs skrēja uz upi un, Zani un dēlu atradis, apkampa tos, nejaudādams izrunāt ne vārda.

Tā Kalnariji palika bez pajumtes, ar to, kas mugurā.

Varēja būt vēl ļaunāk, — mierināja Makars.

Labi, ka nebija vēja, tad aizdegtos arī kūts, un kur tad lopiņiem tās briesmas! Kas nu tagad, vasarā, — zem papardes var pārgulēt, un līdz rudenim jaunais ērberģis būs gatavs.

Viegli bija pateikt, bet ne tik viegli uzcelt jauno māju. Tas mazumiņš, kas no ziemas par linu un sviesta pārdevumu glabājās zem tēva spilvena, bija sadedzis. Velti viņš, no sētiņas labošanas pārnācis, rakņājās karstos pelnos. Ar pelniem kopā sakusušo sudraba murskuli naudā vairs nevarēja pārvērst. Kraupēnu ļaudis sāka pārspriest, kā varētu Kalnarijiem palīdzēt, daži bija ar mieru dot baļķus, nākt talkā ar darbaspēku, tikai Breksis rūca, ka tad vajagot arī citiem palīdzēt, kad kāds kritiens nākot Kad viņam pagājušajā vasarā līdumā sapuvuši lini, neviens nenesis klāt gatavu šķiedru. Grīslis plātījās, ka arī viņam vajagot palīdzības, divu bāriņu labā viņš plēšoties caurām naktīm un vēl neesot pat kambari uzcēlis. Šovasar viņam tas jāuzceļ, lai vedot viņam arī baļķus un nākot ar zirgiem un paši palīgā.

Lai pabraukā ar maisu pa citiem pagastiem, dažs jau tā bagāts kļuvis. — nobeidza Grīslis.

Rečs saslējās. — Nē, sābri, ar maisu gan nebraukšu,

ja ari izputēšu, tad vismaz jau priekšlaikus ubags nebūšu.

Breksis sāka atkal rūkt par lepnību, bet citi viņu pārtrauca ar saviem padomiem.

Ar maisu braukāt — tā bija veca paraža ugunsgrēkā cietušiem. Vaļīgākā laikā saimnieks iejūdza mēslu ratos zirgu, uzvilka vecāku mēteli un apbraukāja kaimiņu pagastus, iegriezdamies visās mājās un apstāstīdams savu nelaimi. Visur tādam kaut ko iedeva — no drēbēm, no labības, no pavalga, citur pat pa desmit rubļiem naudas.

Kad Rečs vēlreiz noteica, ka maisiniekos nebrauks. Breksis apklusa, it kā kaut ko pārdomādams. Viņš arī vairāk nemudināja Recu uz braukšanu, apsolīdams trīs pagājušā ziemā cirstos baļķus, un aizgāja mājā.

Ar kaimiņu palīdzību vien Kalnariji jaunās ēkas nevarēja uzcelt. Bija jāmaksā namdariem, kalējam, galdniekam. Drēbes bija sadegušas, visa iedzīve, trauki un katli bija pagalam, un, lai ari pirka tikai pašu visnepieciešamāko. nauda tā ir šķīda, bet vasaras laikā ienākumu nebija nekādu. Nekas neatlika, bija jāiet pie Cīruļa un jālūdz aizdot. Recam tas bija grūts gājiens, jo visi zināja, cik nelabprāt Lielurijs laiž naudu no rokām ārā. Cīrulis ilgi prātoja un runāja, rēķināja un gudroja, cik vajadzētu jaunai rijai.

— Redzi, sābri, Rečs bailīgi iesaka, — es gribētu celt istabu par sevi. Kad jau nu reiz jāceļ, tad jāceļ ilgākam laikam. Un, kā pats redzi, drošāk, kad katra ēka par sevi, — ja viena deg. otru var nosargāt.

Andrejam Cīrulim īsti nepatika, ka Rečs taisās istabu celt par sevi. Līdz šim visā Kraupēnu ciemā tikai viņam bija atsevišķa istaba, un tas viņu it kā uzskatāmi padarīja pārāku par citiem. Arī svešinieks, cauri braukdams, tūlīt saprata, ka tur dzīvo ciema turīgākais vīrs. Bet nu, ja Rečs arī bija nodomājis tā būvēties, viņš savaldīja īgnumu, tikai strupi noprasīja:

- Bet uz ko lai es tev aizdodu? Zeme taču pieder tavam tēvam. Kas parakstīs zīmi?

Rečs bija domājis, ka Cīrulis aizdos uz goda vārdu, zīmes prasīšana viņu aizvainoja, bet, tā kā naudas vajadzēja un citur to nevarēja dabūt, viņš pazemīgi noteica:

— Nu tad lai tēvs paraksta.

Andrejs izgatavoja parāda zīmi, kurai vecais Pakalns pavilka apakšā trīs krustus, un pagasta skrīveris apliecināja, ka tos tiešām vilcis Šķērst Pakaln un neviens cits, pēc trīs krustiem uzrakstīja piezīmi, ka tēva nāves gadījumā Rečs bez ierunām parādu atzīst par savu un atbild par to ar visu savu kustamu un nekustamu mantu. Tikai pēc tam turpat pagasta mājā Cīrulis iedeva Reča tēvam pieci simti rubļu.

Pēc sējas laika Breksis aizbrauca mēslu ratos pa olnīcu uz lielceļa pusi un pārradās mājā tikai pēc nedēļas naktī ar smagu vezumu. Viņš bija apbraukājis divus pagastus, dažās mājās uzdevies par Pakalnu, citur, kur viņu varēja pazīt, stāstījis, ka Pakalnam pašam esot apdegusi kāja, viņš braukājot, kaimiņam izpalīdzēdams. Samangotās drēbes un linus nolika uz klēts augšas, labību sabēra apcirkņos, piedraudēdams Zuzi nosist, ja tā savu muti palaidīšot kaut par puscollu platāk, nekā vajadzīgs.

15

Ar visu krekšķēšanu Andris nākamajā pavasarī atkal aizbrauca plostos. Viņam prom esot, Līze sagaidīja trešo dēlu. Šis bija vārgāks par abiem pirmajiem, bet pacietīgs un kluss. Pēterītis jau bija prāvs puika. Mātei palīdzēdams, viņš šūpoja mazo Andrīti, kā viņi bez tēva ziņas bija nolēmuši saukt pastarīti.

Lielais Andris no plostiem pārnāca pavisam novārdzis. Klepus atkal bija pieņēmies, sauss, ass klepus. Visā ķermenī Andris juta nespēku. Ap pusdienas laiku viņam reizēm drusku sala, pēc tam bija silti, bieži viņš svīda, sevišķi naktīs mokoši lipīgi sviedri pārklāja ādu. Līzei nezinot, viņš reiz pat aizgāja pie Reģīnes padomu prasīt, bet laikam viņa visām kaitēm zināja tikai vienas zāles — cilvēka atkritumus, un Andris aizgāja no viņas, riebumā drebinādamies. Vasarā ar siena pļaušanu viņam gāja grūti, gan negribējās kavēties un pūsties, bet nez kas bija — izkapts nekoda, laiciņu papļāvušam, bija jāvelk no azots strīķis un jātrin izkapts. Līze atkal kalpoja saimniekiem, un Pēterītis auklēja mazākos brāļus.

Siena laiks bija niķīgs, bieži uznāca pērkona negaisi. Tālā pļava Kraupēniem bija nogāzta pie zemes, bet šķūņos un kaudzēs nekas nebija dabūts. Sestdiena pienāca skaidra un skaļa. Jau rīta pusē visi noārdīja gubas, lai no pusdienas varētu sākt bāzt šķūņos un mest kaudzēs. Tomēr priekš pusdienas pamalē sāka augt mākoņu ozoli, saimnieki bažīgi vēroja debesis un pareģoja pērkonu. Divreiz uzcirtuši sienu, nolēma sākt likt to nost, mitrāko atstājot pēdējo. Līzei bija jātiek izslaukt savu govi, bet Cīrulis nelaida, — siens negaidot, un ar lietu nevarot jokoties. Tā viņai bija jāpaliek un ar bailēm jādomā, ka tikai mājā nenotiek kāda nelaime ar bērniem vai govi. Siena bija daudz, ļaudis nosvīduši un nokarsuši ņēmās līdz krietnai vakarpusei, un, kad bija galā, uznāca skaudra lietus gāze ar pērkonu. Ļaudis sabēga šķūņos, bet Līze steidzās uz māju. Jau pa gabalu viņa dzirdēja, ka visi bērni raud. Andrītim atstātais piena trauciņš bija saplīsis, mazais kliedza, ēst gribēdams, Jānītis bija pārsitis pieri, bet Pēterītis, neprazdams brāļus nomierināt, raudāja tiem līdzi. Kūtī nepiesietā govs neslaukta māva un ar ragiem badīja durvis. Līze nezināja, kam pirmajam palīdzēt, lai ātrāk nomierinātu brēcējus.

Vispirms viņa nomazgāja Jānītim muti un asinīm apšķīdušo pieri, iedeva Andrītim krūti un tad ķēra slauktuvi un skrēja nomierināt uztraukto govi. Pērkona laikā ilgi neslauktajai Zīmaļai piens tesmenī bija sarūdzis, ar mokām viņa to izspaidīja un atdeva sivēnam, kas savā aizgaldā, pakaļkājās pieslējies, kvieca pēc ēdiena.

Andris pārnāca galīgi izmircis. Arī viņu bija baidījis lietus. Visus spēkus saņēmis, viņš izārdīto sienu steidzis kraut gubās un sasvīdis, pēc tam izmircis līdz ādai. Kaut gan vajadzēja pagādāt govij zāles un pakaišus, Andris nespēja cilu neko kā likties uz lāviņas un gulēt. Sāpīgi viņš noskatījās, kā Līze paķēra zāļu deķīti un aizskrēja uz muižas krūmiem.

Arī otrā rītā Andris nespēja celties. Nekas viņam nesāpēja, tikai nebija spēka, reizēm uznāca asiņains klepus, ap pusdienas laiku drudzis.

Svētdienas rītā Līze bija izmisusi. Zīmaļa nedeva piena, laikam tesmenis bija izkarsis, un nu būs jāzaudē piena

lops. Ko visu vasaru dos bērniem, bet, galvenais, ko iekrās ziemai no sviesta un biezpiena? Andris bija slims, jau rīta pusē viņai bija jāsagādā zāles govij un sivēnam, jāsarunā kāds cilvēks, kas nāktu sienu samest kaudzē. Viņa aizskrēja uz Grašiem, vai nevarētu laist Makaru Jāni palīgā. Bet Makars ar Marinu bija aizbraukuši uz baznīcu nokristīt savu meiteni, un tā Līzei nekas neiznāca. Viņa gāja uz Lielurijiem, varbūt Piters vai puisis varētu tikt. Izrādījās, ka Pīteram jāiet uz Kumuriem kāzās par muzikantu, bet puisim brīvā svētdiena, un tas jau sestdienas vakarā aizgājis uz savu pusi. Līze izstaigāja arī citas mājas, bet neatrada cilvēka, kas varētu nākt viņai palīgā. Pēdīgi viņa iegriezās pie Irbes Annītes, ne jau palīgu meklēt, jo Annīte bija atraitne un viņas abas meitas gāja pie saimniekiem. Līzei gribējās izstāstīt kādam savas sāpes, izstāstīt tādam, kas varētu tās saprast. Bet arī Annītei viņa nevarēja neko pateikt, vienīgi pieminēja negalu ar kaudzes mešanu un savu Zīmaļu.

— Tā jau ir, — Annīte nopūtās, — kad saimniekam vajag, tad vaļinieks skrien, savu bērnu nežēlodams, bet, ja tev, vaļiniekam, kaut kas vajadzīgs, tad neviens pirkstiņu nepakustinās.

Kad Līze taisījās uz iešanu, Annīte ieminējās, ka varbūt viņas abas varētu samest kaudzi. — Tu, tāda jaunāka un stiprāka, varētu celt augšā, es jau galā pastāvētu. — Tā divas sievas aizgāja uz purvu un sameta kaudzi. Diez cik glīta ta neiznāca. Grīslis vēl ilgi zobojās, ka kaudze no vienas puses izskatoties pēc Līzes, no otras pēc Annītes.

Andris no savas slimības piecēlās tikai pēc Jēkabiem, kad rudzi jau bija stapjos. Nekāds strādnieks viņš gan vēl nebija, tāpat mājā pacirta zarus, ielēja sivēniem ēdienu, iedeva bērniem maizes gabaliņu, kad tie bija izsalkuši. Līze gāja darbā no vienām mājām uz otrām, tagad viņai nācās nopelnīt arī to piena lāsi, kas aptrūka ar Zīmaļas aizkalšanu. Bērni raudāja, ka māte vārot zilu putru, bet ko Līze varēja izvārīt no viena piena stopa, ko vakaros pārnesa, no darba nākdama?

Augustā kaimiņu pagastā bija gada tirgus. Cīrulīši nolēma dot savu Zīmaļu prom, lai nebūtu veltīgi jābaro. Pa ziemu visas govis stāvēja ciet, tāpēc jaunu pirkšot tikai

pavasari, tad arī barība paliks dzīva un nākošvasar varēs abi tikt peļņā.

Tirgus rītā Līze piesēja govi valgā, Andris paņēma rīksti un gāja no muguras par dzinēju. Zirgu viņi nevarēja dabūt. Cīrulis pats veda govi pārdot. Kas brauca ar aitām, tie negribēja otra govi pakaļ sieĻdai nebūtu jābrauc soļos. Bērni palika mājā vieni paši, apsolīdamies dzīvot godīgi un labi uzmanīt mazo Andrīti, lai izpelnītos kliņģeri.

Kad Līze ar Andri nokļuva tirgū, citi kraupēni jau bija priekšā. Cīrulis bija atstājis Māri ratos pie govs un pats staigāja pie viena un otra, apprasīdamies par cenām. Kad manīja, ka viņa govij piegājis kāds pircējs, viņš pats arī izlikās par kupci un steidzās pārsolīt, lai izspiestu augstāku cenu. Viņš arī dabūja vairāk kā neviens. Grīslis bija atvedis aitas, viņš lamāja kupčus, ka tie gribot taukus par kaulu cenu, un beigās vienu uzpircēju pat piekāva. Citi atsauca uradņiku. Krajņemeru aizveda uz pagastmāju un noturēja līdz otrai dienai. Mājā pārnācis, viņš sasita Stīni, ka tā aitas pārdevusi par daudz lēti. Breksis par savu pērnājo aunu prasīja pusgovs cenu un tikmēr kaulējās, kamēr beigās pārdeva lētāk par visiem.

Līze ar Andri nostājās lopu rindas galā un gaidīja pircējus. Bet tie jau pazina, ka šādi kājām gājēji ir vaļi nieki, un nesolīja ne pusi tā, ko saimniekiem. Andris bija ar mieru pārdot par pirmo cenu, ko sacīja uzpircējs, bet Līze, arī apklausījusies, ko šodien maksā lopi, prasīja vairāk. Uzpircējs pasmējās un aizgāja. Kad labu laiku neviens nenāca, Andris sāka rāt Līzi, ka viņa laikam gribot viena pati visu tirgus naudu paņemt, dabūšot vēl govi vest atpakaļ. Beidzot Līze nolaida pusi no sava uzprasī-juma, un Zīmaļu aizveda. Līze noglaudīja govij kaklu un iespieda tai mutē līdzpaņemto maizes gabaliņu. Asaras viņai sariesās acīs, kad Zīmaļa vēl atskatījās un nomāvās. Likās, ka ar Zīmaļas aizvešanu pārtrūkst pēdējās saites ar tēva māju, izgaist pēdējās dzīvās atmiņas.

Pēc tam viņi devās apstaigāt tirgu. Ļaužu drūzmā kāds satvēra Līzi aiz elkoņa. Viņa atskatījās — Mīnē. Liela, skaista meita bija izaugusi no viņas mazās māsiņas. Līze palaida Andra elkoni un pieķērās māsai. Viņas jautāja viena otrai, nespēdamas nemaz atbildēt. Mīnei zem lielā lakata bija pauniņa, izrādījās, ka māte iedevusi vilnas

sauju, — ja satiekot Līzi, lai iedodot ko bērniem zeķes adīt. — Cik tad tev īsti jau ir bērnu? — viņa jautāja, un Līze stāstīja. — Vai tēvs vēl dusmīgs uz mani? — viņa beidzot iedrošinājās jautāt.

— Kas tad viņu var saprast. Liekas, ka viņš vienmēr dusmīgs, bet sirds viņam laba. Bet saki, — kas ar to tavu Andri, tāds bāls un slimīgs izskatījās.

Līzei negribējās sāpināt māti, jo Mīnē taču visu viņai izstāstīs, tāpēc nostāstīja, ka Andris īsu laiciņu paslimojis, bet nu jau būšot vesels.

— Un tu pati ari tāda sīka esi palikusi. Kādas tev cietas rokas, kā vīrietim, — Mīnē brīnījās.

Ātri pienāca māja ejamais laiks. Līze atvadījās no māsas un sameklēja Andri. Viņi nopirka bērniem kliņģerus, kulīti sāls, gabalu cukura un izgāja no tirgus laukuma. Pēc brīža viņus panāca Kraupēnu ļaudis. Savu šņabīti iedzēruši, visi bija jautri un vēlīgi, piesolījās Cīrulīšus aizvest. Grīšļa Stīnei bija pietrūcis braucēja, Andris iesēdās pie viņas un paņēma grožus, Cīrulis aicināja Līzi savos ratos.

Lieluriju Andrejs bija iedzēries, runāja vienā runāšana. — Klausies, Līz, — viņš mēļoja, — tu varētu nākt pie manis par saimnieci. Redz, māsa man tāda skaista, ilgi meitās nesēdēs, sieva nomira, ko lai es viens iesāku.

Bet man taču savs vīrs, kur tad es to lai lieku? — smējās Līze.

— E. tas jau ilgi vairs nedzīvos. Taisni tāpat viņa māte arī krekstēja un jauna nomira. Tā tāda ģimene. Patiesi gan, Līz, ko tu viena iesāksi ar trim bērniem, — Cīrulis runāja tālāk, bet Līze viņu vairs nedzirdēja. Kā apdullusi viņa dzirdēja tikai vienu teikumu — «krekstēja un jauna nomira». Viņai likās, ka pa ceļu aizauļo garām nāve, lai notvertu Andri, kas bija izbraucis brītiņu ātrāk, un Līzei gribējās lēkt ārā no ratiem un aizsteigties nāvei priekšā, lai ar savu spēcīgo augumu aizsargātu vīru no tās kaulainajiem pirkstiem.

Andrejs, manīdams, ka Līze neklausās, ieknieba viņai sānos un pielieca seju viņas vaigam. Dzēruma elpa sitās Līzei degunā. Viņa atgrūda Andreju un asi iesaucās:

— Vai tu liksies mierā! Tu domā, ka cilvēkus var tāpat pirkt un pārdot kā lopus?

Andra krekšķēšana Līzi satrauca. Kad viņa rīkojās pa virtuvīti un dzirdēja viru pagalmā vai istabā klepojam, sirds sāka sist smagi un strauji, it kā gaidāmās nelaimes nojautā. Andris bija stipri izdilis, roku pirksti izstiepušies gari un kaulaini. Ziema nāca virsū, bet viņu klēts kambarītis bija tukšs, citreiz tur glabājās vairāki sviesta spainīši un lupatās ietīti biezpiena vīstokļi. Labība Līzei pienācās no saimniekiem, virtuves kaktā bija sabērti kartupeļi, bet ko liks pavalgam vismaz līdz Ziemas svētkiem, kad varēs kaut vepri? Andris vairs nevarēja kā agrāk pa vakariem iet uz muižas mežu un nest mājā nokaltušos kokus malkai. Tagad tas bija jādara Līzei pašai. Līdz krēslai nostrādājusi, viņa uzsildīja savējiem vakariņas un jau krietnā tumsā ar cirvīti ielīda mežā, no kurienes pēc labas stundas pārnāca ar zaru klēpi vai malkas nastu uz muguras. Taupīgi bija jālieto smagi sagādātais siltums, mazo Andrīti nevarēja laist pa zemi rāpot, cauru dienu viņš kūleņoja tēvam apkārt pa lāviņu. Šoziem Līze vairāk varēja rauties ar vērpšanu, nebija jākavē laiks ar govs barošanu un kūts līdzināšanu. īsas tomēr iznāca viņas atpūtas stundas. Bērniem bija jāšuj apģērbi no savām vecām lupatām, jāada zeķes un cimdi. Katru vakaru viņa, gulēt iedama, domāja, ka dienā diezgan daudz padarīts, bet, kad pienāca pavasaris, likās, ka neko nevarētu sev un citiem atrādīt, kas īsti veikts.

Kad upe salauza ziemas ledu, Andris bēdīgs noskatījās un noteica:

— Šopavasar laikam plostos nebraukšu.

— Vai nu prātsī — iesaucās Līze. — Vai neesi izbrau-cies vai nebrauksi!

Nu, nezin ... — Andris novilka, un Līzei atkal sirds smagi cēlās un grima. Lai valdītu žēluma asaras, viņa saka Andri bārt, ka atstājis durvis vaļā un mazais puskails rāpo pāri slieksnim. Andrim gribējās runāt, pārspriest, kā Līze ar bērniem iztiks, ja viņa vairs nebūs. Reizēm viņam likās, ka šī pati kaite būs pēdējā, sevišķi, kad atcerējās māti. Bet bail bija Līzi sāpināt, arī pašam gribējās dzīvot un nepieminēt nāvi, — kas zina, varbūt izveseļosies, vai nu visiem vienādas slimības. Māsa gan

arī bija mirusi jauna, pavisam jauna, pēc iesvētīšanas ar masalām sasirgusi, bet tā jau bija citāda vaina. Pēc drūmām nāves domām atkal nāca labas ticības dienas. Viņš prātoja, vai nevajadzētu nākamvasar nonomāt vēl kādu gabaliņu zemes, nu jau viņi bija pieci ēdāji. Arī Līze tad atžirga, smagās raizes likās pašas izdomātas, viņa pat iedziedājās jautru dziesmu un izstāstīja bērniem pasaku.

Bija lapu plaukstamais laiks, vēss un mitrs. Kur vien varēja saklausīt kādu darbu, Līze gāja strādāt, pat uz muižas laukiem mēslus ārdīt. Vissliktākais bija, ka sievietei nekur nemaksāja ar naudu, bet daļa pagājušā vasarā pārdotās govs naudas bija ziemā izgājusi par dažādiem sīkumiem, un pavasari govis bija dārgākas nekā rudenī. Neko nevarēja darīt, šovasar bija jāpaliek bez govs un bērniem bez piena. Mazais Andrītis bija panīcis, rāpodams viņš urbināja ar pirkstiem kaļķaino klonu un grauza drupačas. Lai kā pūlējās, no šī netikuma bērnu nevarēja atradināt.

Līze vairs neticēja, ka Andris izveseļosies tik tālu, ka atkal varēs strādāt. Ar žēlumu viņa katru rītu aizgāja no mājas, dusmodamās pati par savu mazticību. Savādi arvien iznāca: gribējās pateikt vīram kādu laipnu vārdu, bet kāds rūgtuma un sāpju kamols iespiedās kaklā, un, kamēr viņa to norija, vārds bija pārvērties ass un skarbs. Tāds tas palika pie Andra, viņai aizejot, un lika tam asiņot līdz viņas pārnākšanai. Darbā Līze centās būt starp citiem, runāt, jokot, smiet, lai nebūtu jāatceras nāves ielenktā māja. Dažreiz citas sievas galvu vien nogrozīja: — Ir gan tā Līze bez sirds. Mājā vīrs slims, bet viņa triec kā lakstīgala. Līze nekad nerunāja par sevi, vēl mazāk klāstīja savas bēdas. Vai kāds varēja ko līdzēt? Katram bija diezgan savu, un katram savas liekas vislielākās. Darbā starp cilvēkiem posts nelikās tik liels, kā mājā esot, savā ziņā darbs bija atpūta, atpūta sirdij, kuru mājā stindzināja draudīgās nāves tuvums. Vakaros Līze pārgāja mājā laipna un jautra, bērnu gaviļu sagaidīta. Andris turpretim bija drūms, sievas skarbā rīta vārda nomocīts. Visu dienu viņš bija to nēsājis kā ezi azotī, valstījis un gludinājis, un tomēr sadurstījies. Ko viņš vairs derēja dzīvē, tikai par grūtumu bija Līzei, lieks ēdājs, kas atrauj kumosu saviem bērniem un izkalpina sievu. Vai viņam jel maz bija tiesība dzīvot pasaulē, vai nevajadzēja paņemt auklu un pie spāres pakārties? Bet, kad Līze atkal pārnāca laba un smaidīga, viņš nevēlējās vairāk nekā kā tiesību viņu drusku redzēt, dzirdēt viņas balsi un smieklus. Nekā, nekā viņam nevajadzēja, pat to pašu lieso ēdienu viņš centās ēst mazāk, lai vairāk paliktu bērniem un Līzei. Vakaros viņš meloja, ka ir jau paēdis, rītos aizbildinājās, ka tik agri negriboties, ēdīšot vēlāk. Kad Līze beidzot saprata, viņa pa tiesai noskaitās.

— Vai tu domā, — man bēdas nepietiek, viņa bārās, — ka liec vēl vienu klāt? Vai man jāsēd mājā un jāuzrauga, lai četri bērniņi kārtīgi paēstu? Tiešām, tā ir Sibīrija, ne dzīve! — un viņa aizskrēja darbā, pat no bērniem neatvadījusies. Andris atkal bija satriekts. Viņa bērnišķīgais plāns bija Līzi sakaitinājis, viņš dusmojās uz sevi, bārās uz bērniem, gribēja apdarīt visus mājas darbus un galu galā nekā nepadarīja.

Šovasar Kraupēni siena pļavā staigāja sabozušies un saskaitušies. Brekša zirgi naktī bija pasprukuši vaļā, izēduši un izstampājuši Makara līča pļavu. Atkal bija jāved desmitnieks un jāsūdzas. Cīruļa govs kopējās ganībās bija sabadījusi Grīšļa jauno teli, to vajadzēja nokaut. Grīslis prasīja vietā jaunu, bet Cīrulis nedeva, vajadzēja sūdzēties. Brekša kāpostu dārzu, kas atradās aiz Kalnariju logiem, bija izkasījušas vistas. Rečs gan apgalvoja, ka viņu vistas nav vainīgas, bet Breksis iesūdzēja Reča tēvu. Sākās braukšanas uz tiesu sūdzētājiem, atbildētājiem un lieciniekiem. Kavējās darbi, cēlās naids, lamāšanās, bāršanās.

Jauniešiem gribējās pļavā vakaros palīksmoties un paplosīties kā citos gados, bet vecie neļāva. Graša dēls Sīmanis bija metis acis uz Brekša Jūli, bet, kad vecais to manīja, viņš aizliedza Jūlei pat paskatīties uz Grašu šķūnīša pusi, jo Grasis bija Makara liecinieks, — viņš pats bija Brekša sapītos zirgus izvedis no Makara pļavas. Lieluriju Mare kopš Krievijas brauciena bija klusa un nopietna, katru svētdienu gāja baznīcā, nosodīja dančus un jaunības trakulības. Šī meita bija pārvērtusies, uz puišu un meitu izlaidībām viņa raudzījās stingrāk nekā pats mācītāja cienīgtēvs, ar lielu sašutumu viņa runāja par meitām, kas bija piedzīvojušas bērnus. Viņa uzstāja, lai brālis arī vasaras svētdienās turētu rīta pātarus, kas kalponēm bija jānoklausās pat savās brīvajās svētdienās, tikai tad drīkstēja iet uz baznīcu vai ciemoties. Visas kalpones viņa turēja aizdomās, ka tās klētiņās vai kūtsaugšās pieņem puišus. Naktī pajutusi suni rejam vai durvis čīkstam, Mare otrā rītā kaunināja meitas gan laicīgiem, gan dieva vārdiem, tā ka tās raudāja, arī bez vainas būdamas.

Šovasar Kraupēnu kopīgā ugunskura vieta Tālajā pļavā aizauga ar zāli. Vakaros pie katra šķūnīša kurējās sava uguntiņa, dziesmas likās aizmirsušās. Ja vienas mājas ļaudis runājās ar citiem, tad niknās balsīs. Un tomēr kraupēni bija nosodīti vienmēr būt kopā, strādāt vaigu vaigā.

Tā bija iekārtojuši viņu tēvi, iepirkdami kroņa muižas zemi. Mērnieks bija gribējis iedalīt katram savu gabalu, bet nākamie saimnieki sākuši strīdēties labākās zemes dēļ. Kur gribējis viens, tur arī otrs un trešs. Beidzot cits neatlicis kā iemērīt visos tīrumos, visās pļavās, mežos un purvos katram pa sloksnītei, pa gabaliņam. Kam bija vairāk dālderu zeme, kā Lielurijiem, tam gabaliņš iznāca lielāks, citam dažā labā vietā nebija kur zirgu apgriezt. Ganības, ciņaina, slapja atmata ar sausu druviņu vienā malā, bija kopīgas, gani te reizēm kāvās, reizēm guldināja govis un darīja blēņas, lopi badījās, aprāva pienu. Māņticīgās saimnieces meklēja vainu burvībās, zagšus grieza viena otrai brunču malas un svēpināja kūtis.

Kalnarijiem gāja grūti. Cīrulis sāka prasīt parādu rokā, bet, kā mēdz teikt, nelaime nekad nenāk viena. No pļavas braucot, jaunais zirgs iegrūda kāju caurā tiltiņā, gan atveda Labo tēvu, bet neko nevarēja darīt, kauls bija pušu, zirgu nācās nokaut. Pavasarī Zanei bija piedzimusi meitene. Lai kā gribēja taupīt, bez lieka strādnieka vasaru nevarēja iztikt. Vasara bija slapja, govīm ganībās izsuta kājas, tās staigāja klibodamas un nedeva piena. Pavisam maz varēja iekrāt spainīšos sviesta, ko ziemā uz Rīgu vest. Aitas nīkuļoja, jēri apsprāga, — ja kādu aizveda uz tirgu, tas neko nemaksāja. Ziemā vēl nomira tēvs, un tā beidzamās kapeikas aizgāja zārkam un bērēm. Cīrulis jau solījās sūdzēt un likt māju vai lopus zem āmura, bet Rečs vēl izlūdzās vienu gadu laika, apsolīdams procentus un parakstīdams par tiem zīmi.

Arī Cīrulis bija pārvērties. Ļaudis brīnījās, ka viņš daudzreiz caurām naktīm dzer Prēdelienes krogā. Jā, Andrejs dzēra, kopš Mades nāves viņš bieži piedzērās. Viņš nevarēja paciest garos vakarus un tumšās naktis. No kakta uz viņu blenza mirušās sievas padevīgās, sastingušās acis, visur tās viņu vajāja. Lādēdamies viņš lika puisim sajūgt zirgu un aizaulekšoja uz krogu. Naudu viņš uz krogu līdzi neņēma. — Pieraksti! — viņš rīta pusē uzsauca krodziniekam. Citam vecais Eidemanis nebūtu uz krīta devis, bet Cīrulim — kā nedosi bagātajam Cīrulim? Ne naudas trūkuma dēļ viņš lika pierakstīt nodzerto, sava gudrība bija neņemt naudu līdzi. Gan visādi ļautiņi krogā vazājas, noskatīs vēl, cik biezs maks ieslīd atpakaļ Cīruļa kabatā, un tad klusākā vietā — kas tur piedzērušam ko neizvilkt. Bet, kad pavasarī Eidemanis saskaitīja Cīruļa rēķinus, tur sanāca trīs simti. Smalkus šņabjus vien Kraupēns bija dzēris, reizēm vēl tiesas kungus un skrīveri cienājis, pārāk liela summa bija pierakstīta, lai vēl dotu uz parāda. Kad Cīrulis atkal ieradās krogā, Eidemanis ierunājās, ka vajadzētu sākt kārtot rēķinu.

— Ko tu, gnīda, man te bāzies virsū ar saviem rēķiniem, — Cīrulis atkliedza. — Dod šņabi! Bet no smalkākiem!

Eidemanis domāja, ka ar iedzērušu būs vieglāka sarunāšana, un lika šņabi galdā. Kad Andrejs bija kādas glāzes izdzēris, krodzinieks mēģināja vēlreiz ar labu pierunāt rēķina maksāšanu.

— Cik tad tur īsti ir? — Cīrulis apjautājās.

Eidemanis atnesa papīru un parādīja.

Andrejs skatījās, skatījās, viņa acis izplētās baltas, tad pieplūda asinīm.

—- Zaglis, rīkļurāvējs! — viņš, kājās pielēcis, rēca. — Tu domā mani ap stūri apvest? Ja es nodzeru par rubli, tu ieraksti desmit. Nekā nebūs, kūmiņ, tādiem rēķiniem es spļauju virsū! — Un Cīrulis to tiešām izdarīja.

Krodzinieks saslējās:

— Neviens vel nav teicis, ka vecais Eidemanis ir blēdis! — viņš cienīgi paskaidroja. — Un līdz šim ari par Cīruļiem neviens to nebūtu teicis.

— Ak tu kroga žurka, tad tu būsi tas, kas Cīruli sauks par blēdi? Ja gribi, saņem simt rubļu un turi muti. Un nedomā plātīties ar saviem rēķiniem. Pašu cietumā iebāzīšu!

Eidemanis kļuva bāls, bet savaldījās.

Ja jau es varu bagāto Cīruli pacienāt par diviem simtiem, lai tad iet par visiem trim. Un to, kas uz galda, arī vēl izdzer no manas puses. — Viņš gāja uz letes pusi. bet Cīrulis saniknots paķēra neizdzerto pudeli un trieca krodziniekam pakaļ. Pudele atsitās pret leti un sašķīda. Kā vērsis šņākdams, Andrejs izskrēja pa durvīm.

18

Visu ziemu Andris klepoja. Ap Ziemas svētkiem, no pirts nākdams, viņš bija vēl apsaldējies. Rīklē iemetās skaudra sāpe, tā ka grūti bija pat siekalas norīt. Balss aizsmaka, runāšana nāca kā čuksti un gārdzoņa. Februārī viņš atkal iegūla un nevarēja un nevarēja vairs atlabt. Runāt viņš runāja maz, tikai ar acīm silti glāstīja Līzi un bērnus. Mazais Andrītis vāļājās viņam blakus un ar mazajām roķelēm plucināja bārdu un matus. Lielākie bieži skrēja pa āru, tie retāk pienāca pie tēva gultas.

«Tie drīz sāks paši sev pelnīt maizi,» domāja Andris, «bet ko tu, mazais, sīkais bārenīti, iesāksi? Kā tu liels izaugsi?»

Arī Līze runāja maz. Lakatiņu uz acīm savilkusi, viņa klusi vērpa linus vai vilnu. Baigas domas spieda asinis deniņos, daždien viņa staigāja pusneapziņā. Gāja uz upi pēc ūdens un pusceļā apķērās, ka nav paņēmusi kāšus ar spaiņiem, bet slauktuvīti, gāja uz klēti pēc putraimiem, bet, kad iebēra katlā, ieskatījās, ka nav putraimi, bet milti.

Andris nevarēja sagaidīt pavasari. Katru dienu viņš čukstēdams prasīja Līzei, vai sniegs vēl nav nokusis. Nevarēdams pats vairs piecelties un pieiet pie lodziņa, viņš lika Līzei stāstīt, ko laukā redz, vai kāds nebrauc garām, vai vīri neved no pļavas sienu vai malku no meža. Reizēm viņš gaidīja viesus. — Diez, diez vai Andrejs šodien neatnāks? — viņš minēja svētdienu rītos. Līz, saliec bērnu zeķes aizkrāsnē, sačubini man glītāk segas. — Kad vārna, gar logu skrejot, iemeta istabā ēnu, Andris uztraukts klausījās, vai kāds nevērs durvis. Bet reti kāds nāca uz viņu būdu, bēdu mājām labprāt visi garām iet.

Kad kokiem sāka plaukt pirmās lapas, slimība Andri sagrāba vēl stingrāk. Ēdienu viņš nevarēja vairs norīt, kauli bija guļot atspiesti un sāpēja. Lai kā Līze purināja maisu un līdzināja palagu, slimnieku lāviņas malā pavēlusi, viņam arvien likās, ka salmi sagriezušies grīstē un spiež. Reizēm viņam uznāca piepeša kāre pēc kāda ēdiena. Varējis dabūt griķu putras, viņš reiz čukstēja Līzei. Bet, kad Līze no Kalnarijiem atnesa griķu putraimu krūzīti un pudeli jaunpiena, izvārīja baltu putru un, bļodiņā ielējusi, pienesa Andrim, viņš paskatījās un nodrebinājās:

— Negribas vairs.

Savādi tīrīgs bija kļuvis Andris. Rokas no segu apakšas izvilcis, viņš knibināja panadzes un trina atmirušo ādu no pirkstiem. Vairākas reizes dienā viņš lūdza Līzi samērcēt dvieļa galu un nomazgāt viņam muti. Sestdienās viņš bēdājās, ka netiek vairs pirtī, sviedru saēstā miesa sūrstot no netīrumiem.

Līzi mocīja doma par ceturto bērnu, kam vajadzēja drīz nākt pasaulē. Kā viņa izvilks šo vasaru, ko nopelnīs ziemai ar bērnu pie krūts? Iet pie tēva palīdzību lūgt? Nē, lai vai kas. to viņa nespētu darīt. Tad viņa vairs nejustos sava tēva cienīga meita. Viņa pati bija uzņēmusies atbildību par savu dzīvi, lai tad iet. lai iet kā iedams.

Un pienāca diena, kad Andris ieslīga nemaņā. Krūtis vēl lēni cilājās, bet izdilusī seja dīvaini sakrita, deguns izspiedās ass un garš, vaigi iebruka. Nepamodies viņš no gārdzās un apstājās elpot. Bija pāri pusnaktij, bērni aizmiguši grozījās savās guļu vietās. Līze apsēdās līdzās mirušajam draugam. Lielas asaras bez raudām krita uz mirušā sejas.

— Kāpēc tu raudi? — viņa klusi runāja ar sevi. — Viņam ir labi. Nekas nesāp. Nekādas bēdas vairs nespiež. Nav jādomā, ko ēdīs šodien, ko rīt.

Piepeši viņa piespiedās nedzīvajam ķermenim, ar nagiem ieķērās viņa plecos un šņukstēdama kliedza:

— Ņem mani līdzi! Ņem līdzi mūs visus! Kā mēs varēsim bez tevis? Kas mēs būsim? Kāju pamesls radiem un svešiem!

Bet mirušais nekustējās. Vienaldzīgi viņa sastingušās, pusatvērtās acis blenza tālumā. Līze attapās, ka mironim jāaizspiež acis. jānomazgā, pirms galīgi izdzisis, jāsaģērbj. Lakatu apņēmusi, viņa gāja uz Irbes Annītes būdu, palūdza vājinieci palīgā pie mazgāšanas. Klusēdamas viņas sildīja ūdeni, nomazgāja un saģērba līķi. Izdilušo vīru viņas arī divatā viegli aiznesa uz klētiņu un noguldīja uz dēļiem, kamēr atvedīs zārku.

Rītā bērni taujāja, kur palicis tētis. Līzei bija žēl bērnus sāpināt, viņa centās sarunas novirzīt uz citām lietām. Lielākie arī drīz sāka gudrot par dzirnaviņu taisīšanu grāvī, bet mazajam Andrītim neko nevarēja ieskaidrot, viņš trinās ap lāviņu, kur tēvs visu ziemu bija gulējis un viņu auklējis, un nemitīgi jautājošā balsī šļupstēja: Tēta? Tēta?

Andrītis drīz sagura un, ieritinājies savā guļas vietā, aizmiga. Līze brīnījās, ka, tikko piecēlies, tas atkal iet gulēt. Aptaustījusi bērna pierīti, viņa juta, ka tā bija karsta. Andrītis slims! Nebija nekāds brīnums — ciemā plosījās masalas, bet par šo kaiti neviens neuztraucās, tā bija bērnu slimība, kas katram reiz jāizguļ, labāk agrāk, lai vēlāk nav jākavē skola vai ganu gaitas. «Vai taisni tagad vajadzēja tev slimot?» domāja Līze. «Bet varbūt labāk, murgos tu nemanīsi tēva aizvešanu, un vēlāk — vēlāk es tev mierīgāk varēšu visu izskaidrot.» Viņai atkal bija jālūdz Irbes Anna palikt pie bērniem, kamēr pati dabūja zirgu un aizbrauca pie mācītāja un pēc zārka. Pie mācītāja vajadzēja ilgi gaidīt, liela ļaužu rinda bija priekšā. Neviens savu kārtu nezināja, katru izsauca cienīgmāte. Citi nāca vēl pēc Līzes, bet tos izsauca pirmos, tie bija turīgi saimnieki no pagasta otra gala. Tikai vēlāk Līze saprata, ka tie bija iepriekš iegājuši pa virtuves durvīm — un ne jau tukšām padusēm. To viņa saprata pret pusdienas laiku, kad uzgaidāmā istabā no virtuves sāka spiesties cepešu smarža. Kad izsauktie bija savas darīšanas nokārtojuši, mācītājs parādījās durvīs un paziņoja, ka uz laiciņu pieņemšanu pārtraukšot, viņu aicinot pusdienā.

— Cienīgtēvs, — Līze iesaucās, — vai nevarētu vienu mirušu pierakstīt? Man mājā mazi bērni gaida.

Mācītājs sarauca pieri un svinīgi pacēla roku.

— Sieva, kas tu esi, ka gribi būt citiem pāri? Te daudz ļaužu gaida un nesaka ne vārda. Vai taviem bērniem nav jāmācās gaidīt? Esiet pacietīgi un pazemīgi, tad tas kungs jūs mīļos.

Gaidīt nācās ilgi. Pēc pusdienas mācītājs bija atgūlies nosnausties un, sievas modināts, iegāja kabinetā samiegojies un īgns. Gaidītāji, kam kārta priekš Līzes, bija sarunājušies laist viņu pirmo, viņai taču vēl pie zvaniķa jāiet, zārks jāpērk, un bērni arī mājā gaida.

Mācītājs Līzi saņēma nelaipni.

— Nu, kā tad sauc to tavu steidzīgo līķi?

Līze pateica. Mācītājs uzšķīra grāmatu, paprasīja tēva vārdu un miršanas dienu, pievilka Andra vārdam galā krustu un pierakstīja datumu. Ar to viņš bija izdzēsts no dzīvo saraksta.

Tad nu laikam draudzei būs jāuzņemas viena smaga nasta, — mācītājs skatījās grāmatā, lasīdams Andra bērnu dzimšanas rakstus, un slepus uzmeta skatu Līzes augumam, kas tam bija dūries acīs, jau viņai ienākot.

— Nē, cienīgtēv, draudzei jau tā dažs labs lieks ēdājs, ko barot, es savus bērnus izbarošu pati.

Mācītājs laikam nesaprata Līzes asi mērķētos vārdus, viņš domāja, ka tie zīmējas uz draudzes nabagiem, un, laipnāks kļūdams, Līzi atlaida ar svētības vārdiem:

— Esiet pacietīgi bēdās un pazemīgi lūgšanās, tad jūs to debesu valstību iemantosiet.

Otrā rītā saslima arī lielākie puikas. Pēteris un Jānis gulēja mierīgi, tikai murgos un karstumā segas spārdīdami un rokas mētādami, bet mazais arī pa miegam brēca pēc tēva. Nākamajās dienās lielākajiem puikām miesas izsitās sarkanas, karstums mazinājās, bet Andrīti slimība sagrāba stingrāk. Viņš dega kā ugunīs, visu laiku gulēja gurdā miegā, līdz mātes klēpi kādā naktī izdzisa. Līze neraudāja, viņai vairs nebija asaru. Bērnu nomazgājusi, viņa pat pasmaidīja:

— Nu, Andrīt, — viņa runāja, raudzīdamās dziļā mierā sastingušajā sejiņā, — tagad tu tiksi pie tētes.

Baltā palagā ietīto tēva mīluli viņa aiznesa uz klēti un noguldīja lielajam Andrim uz rokas.

Laimīgie! — viņa čukstēja. — Jums miers no visa. Nez kādas cīņas vēl mūs gaida?

Bēru rītā Līzei uznāca dzemdības. Sīka meitenīte raudāja mātei līdzās, kad bērinieki klētiņā dziedāja: «Šeit paliek tās mālu mājas.» Līze nejaudāja celties. Gurdi viņa klausījās, kā pēc dziesmas un izvadu vārdiem kāds zārkā iesita naglas, rali norībēja pa olnīcu, tad mājā iestājās dziļš klusums un miers. Abi puikas bija aizmiguši, slimības briesmas laikam bija pāri. Vairākas stundas nomodā atpūtusies, Līze, pie sienas turēdamās, izvilkās laukā. No kapsētas puses vējš atpūta saraustītas zvana skaņas.

19

Kalnarijos bija izsludināta ūtrupe. Cīrulis atprasīja savu parādu, bet Recam nebija naudas. Viņu iesūdzēja, un tiesnesis piesprieda maksāt. Svētdienā priekš ūtrupes Rečs ar Zani saģērbās, paņēma līdzi bērnus un apbraukāja radus. Vienam otram zināja iekrātu naudu, bet neviens nedeva. Kalnariju māja bija uz putēšanu, paši tikai divi cilvēki, bērni mazi, un nez cik vēl viņu nebūs, — kāda drošība, ka tādi parādu varēs atmaksāt? Pazemoti un bez cerībām viņi brauca uz māju. Pie Vilku ezera Rečs apturēja zirgu.

— Kā tu domā, Zane, — viņš stīvi stiepa vārdus, — vai būtu vērts vairs braukt mājā?

— Kur tad lai braucam? — nesaprata Zane. — Šonakt jau mums vēl ir mājas, lai nu par rītdienu vairs nezinām.

Vai nebraukt ezerā? — Reča balss skanēja dobji.

Zane klusēja. Viņa saprata, cik smags pārbaudījums ir Recam šī ūtrupe. Viņa bija izbaudījusi kalpa dzīvi, viņu tā vairs nepārsteigtu, bet jo labāk viņa saprata, ka Recam tā būtu nesalīdzināmi grūtāk panesama. Ne paša darba dēļ, — savā mājā viņi nostrādājās vairāk nekā dažs labs kalps pie saimnieka vai muižā, bet pazemojums, izdzīšana no savas mājas varētu viņu salauzt. Zane jutās

llt

vainīga Reča nelaimē, viņas neuzmanības dēļ bija nodegusi rija, bet — vissmagākā vaina — viņa bija gājusi pie Reča par sievu. Ja viņa atteikusi, Mare būtu iegājusi Kalnarijos ar kuplu pūru. Cīrulis savai māsai tik stingri nepiedzītu ari parādus, ja kādreiz nāktos aizņemties. Klusu viņa čukstēja:

— Tad brauksim arī .. .

Rečs pagrieza zirgu pret ezeru. Lopiņš, ceļā izslāpis, labprāt brida sērē, cenzdamies lūpas piesniegt ūdenim. Mazais Miķelis priecājās par ūdensrozēm, kas ziedēja ezera slīkšņā. Kad zirgs bija padzēris, Rečs mudināja to brist dziļāk ūdenī. Bet puika, it kā sapratis tēva nodomu, ar abām rokām apķērās viņam ap kaklu un kliedza:

— Tēt, nebrauc ezerā! Nebrauc! Mēs noslīksim!

Ar! mazā Lienīte ar rociņām ieķērās mātes lakatā un sāka skaļi raudāt. Zanei kļuva žēl jauno dzīvību, bērni taču nebija viņu postā vainīgi. Lēni viņa pagriezās pret Recu un teica:

— Tu redzi, viņi grib dzīvot.

Rečs pārstāja skubināt zirgu, bridi domāja, tad sarāva grožus un grieza zirgu atpakaļ.

— Nu labi, — viņš nopūtās, — mēģināsim vēl dzīvot.

Otrā rītā atbrauca ūtrupnieks. Kaimiņi no Kraupēniem

un sveši no tālienes bija sanākuši un apskatīja pagalmā sanestās mantas. Grīslis šaudījās kā atspole un ar acīm un muti būtu visu nopircis, ja bijusi nauda. Breksis līda ar visiem aprunāties, lai izzinātu, ko kurš nodomājis pirkt, cerēdams citu nekārotās mantas nopirkt par lētu naudu. Makars bija atnācis tāpat ziņkārības dzīts un joka dēļ. Naudas viņam nebija, bet, lai citus paākstītu. viņš bija nolēmis piedalīties solīšanā. Cīrulis sevī smīnēja par sanākušiem pircējiem. Viņš zināja, ka lieli solītāji tie nebūs, nopirks vienu otru nederīgu grabažu, bet labākais paliks viņam. Un ko Rečs iesāks ar zemi plikām rokām, gan viņš par smiekla naudu atpirks arī to.

Ūtrupe vēl nebija sākusies, kad Kalnarijos iebrauca krodzinieks Eidemanis. Daudz ar citiem nerunādams, viņš uzmeklēja Recu.

— Runāsim īsi, — viņš sasveicinājies teica. — Ja jūs ņematies desmit gadu laikā parādu atdot, es jums to naudu tagad aizdošu.

Rečs nesaprašanā pavēra muti. Viņš nevarēja aptvert, vai krodzinieks runā nopietni vai zobojas. Jau labu laiku viņš bija juties kā bedrē aprakts, un vakar, radiem atsakoties naudu aizdot, likās aizbirusi pēdējā spraudziņa, pa kuru varētu izlīst saules gaismā.

Labi, būsim atklāti, — Eidemanis, viņa samulsumu vērodams, turpināja. — Es esmu naudas rausējs, un viens otrs zemnieks savu māju manā krogā nodzēris. Bet man savi rēķini ar Lielo Cīruli, un, kad iedomāju, ka viņš tagad laizās par gardo kumosu, gribu, lai viņam šis kumoss nokuļ) gar degunu. Lai viņš jūt, ko nozīmē sanīsties ar mani! — Un krodzinieks pašapzinīgi sita sev pa krūtīm.

Tā arī norunāja, ka desmit gados Rečs parādu nolīdzinās. Naudu saņēmis, viņš aiznesa to ūtrupniekam. Andrejs bolīja acis un sākumā nevarēja saprast, ka ūtrupe izjukusi. Stīviem pirkstiem viņš skaitīja saņemto naudu, nekāda prieka par to vairs nebija. Viņš jutās izjokots. Krodzinieks bija iejaucies izdomātos plānos, tik daudz viņš apķēra.

Drošs un spītīgs Andreja priekšā nostājās Rečs.

— Tagad mēs esam līdzīgi? — viņš, acīs skatīdamies, jautāja. — Man būs laba mācība — labāk ellē naudu meklēt nekā kaimiņam prasīt. Un tev tev arī būs mācība, ka ne visur tu ar savu negantību paliksi virspusē.

Vīlušies un neapmierināti kraupēnieši izklīda. Bija jāatgriežas savās mājās, ikdienas darbā, nekādus jokus neredzējušiem. Viņi jutās kā bērni, kuriem kāda liela cilvēka iejaukšanās izputinājusi kaķa spīdzināšanu.

Kad ļaudis bija izklīduši, Rečs ar Zani nolika katru lietu savā vietā. Cik viegli viņiem tagad likās arkli un citi rīki, ko pirmīt ar mokām bija stiepuši pagalmā. Gultu sagrāba Rečs viens pats un dziedādams ienesa istabā. Paķēris uz pleciem Miķelīti, viņš to pārgalvīgi pašūpoja un uzsēdināja zirga mugurā. Zane ienesa govīm zāļu nastu un, to izdalīdama, noglaudīja katrai raibo muguru.

Desmit gadi viņiem bija piešķirti! Un cik muļķīgi viņi bija izturējušies vakar, braukdami ezerā, taisni jāsme-jas. Desmit gadi — cik tur nevarēja sastrādāt? Viņi strādās, strādās un taupīs!

20

Vecais Laiva bija nemierīgs. No kaimiņiem viņš bija dzirdējis par Līzes likstām, Andreja un bērna nāvi. Viņus, savus vecākus, Līze nebija bērēs aicinājusi. Lai kā viņš gribēja par to dusmoties un savu sirdi nocietināt, dažādas domas mācās virsū tā, ka pat naktīs miegs nenāca. Tāda nu bija viņa daba — uz ārpusi rupja un asa, iekšķīgi laba un līdzjūtīga. Tāda laikam bija arī Līze, un, kad viņš gribēja atkal savu nemieru apklusināt ar parasto teicienu — «lai spītē savam vēderam», tas it kā nepieskanēja. Viņš pats pie sevis redzēja, ka tāda viņu nostāja nebija vienkārša uzpūtīga lepnība un spītība. Viņam un Līzei, kurā viņš juta savu meitu, tā bija nepieciešamība — dzīvot tā, lai katru mirkli varētu teikt liktenim vai dzīvei: lūk. lauzt tu mani vari, bet saliekt ne. Citādi viņi nevarēja dzīvot un sev acīs skatīties. Līzei gāja grūti, govs arī neesot, diez ko gan viņa deva trim bērniem ēst? Ja viņi abi ar Līzi būtu citādi. Laiva aicinātu meitu atpakaļ uz Ķivistiem, māja bija liela, pietiktu visiem darba un maizes. Bet, ja viņš aicinātu, Līze nenāktu, un, ja viņa nāktu, — tā vairs nebūtu viņa meita, viņš to nicinātu un nīstu.

Laivu tomēr kremta doma par Līzi un mazajiem bāriņiem. Kaut varētu tā palīdzēt, lai viņa nezina, aizsūtīt ar kādu svešu. Bet Līze nepieņemtu tādu dāvanu, lai arī viņai mājā nebūtu ne kripatas maizes. Tik saliekta viņa vēl nav. lai pazemotos, sevišķi sava tēva priekšā, kas tik rupji un nežēlīgi bija izturējies kāzu dienā un otrreiz, kad Līze atnāca pēc govs. Kaut taču sievai bijis vairāk uzņēmības, vai viņa nevarēja, vīram nezinot, piekraut vezumu un aizvest Līzei? Bet tāda viņa bija. vienmēr nobijusies un nedrīkstētāja. Vai Laiva neredzēja, ka tagad viņa staigā noraudājusies un šņaukādama, bet nebilda neviena vārda par Līzi, jo viņš reiz aklās dusmās bija noteicis meitas vārdu nepieminēt.

Beidzot Laiva izdomāja, ko darīt. Kad vakarā visi bija nolikušies pie miera, viņš sajūdza zirgu, izveda no kūts labāko piena govi Zvaigaļu un piesēja pie ratiem. Lai palicēji lopi nebļautu, viņš iesvieda tiem silēs pa miltu vācelei un sāls saujai, bet Zvaigaļai bāza mutē maizi. Tā viņš kā zaglis izmanījās no savas mājas un pēc pusnakts, zirgu piesējis ceļa malā, kā zaglis ar govi saitē vilkās uz Līzes būdas pusi. Suņi izskrēja pretim un, sētmalē ierāvušies, rēja. Kādās mājās no kambara izlīda saimnieks un stīdīja suni, nevarēdams tumsā saskatīt gājēju. Līzes kūtiņa bija vaļā. Laiva steigšus ieveda tur Zvaigaļu un piesēja pie kārklēm. Skriešus viņš pats metās cauri Kraupē-niem, visi ciema suņi bija sanākuši riet. Zirgu atsējis un ratos ielēcis, viņš savicināja pātagu un aizbrauca aulekšos. Brīnums, cik viegla bija viņa sirds. Kā puika, kas pēc blēņām izmucis pērienam, viņš uzsvilpoja dziesmu.

Kad rītā Mīnē uztraukta ieskrēja no kūts un stāstīja, ka nozagta govs, tēvs it kā samulsa, bet uz kūti negāja.

— Ziniet ko, — viņš teica mājiniekiem, par govi un zādzību labāk nesakiet nevienam. Varbūt kādam vairāk vajadzēja govi nekā mums.

Mīnē aizgāja nesaprašanā atpakaļ slaukt, bet māte bija sapratusi. Prieka asaras slaucīdama, viņa kapāja cūkām zāles, kapāja un raudāja.

Mazā gaismiņā Līzi uzmodināja govs māvieni laukā. Viņa pietrūkās kājās, domādama, ka aizgulējušies un gani jau dzen govis garām. Brunčus uzrāvusi un jaku pogādama, viņa izgāja laukā. Likās stipri agrs. olnīcā rasa vēl nebija notraukta. Atkal iemāvās govs, likās, — taisni kūtiņā. Līze pavēra durvis plašāk un ieraudzīja svešu lopu. «Laikam kādam noklīdis,» viņai iešāvās prātā. Bet, tuvāk piegājusi, viņa redzēja, ka govs piesieta, tātad kāds to atvedis. Un piepeši viņa pazina Zvaigaļu, mazo telīti, ko pēdējo vasaru tēva mājās bija dzirdījusi un ganījusi. Neizprašanā viņa skatījās govī, kas sniedza pretim purnu. Baltā zvaigznīte pierē bija tā pati, četras rievas bija iegriezušās ragos. Kas viņu varēja būt te atvedis?

«Tēvs!» Līzei iešāvās prātā. «Neviens cits kā tēvs. Māte bez viņa ziņas nebūtu iedrošinājusies vest govi no kūts ārā, bet, ja vestu ar tēva ziņu, tad ne naktī.»

Līze sētmalē paplūca zāles un iesvieda Zvaigaļai silē. Jāieēdina govs un jāved atpakaļ — bija pirmā apņemšanās. Ja tēvs govi atved zagšus, tad jādomā, — viņam tomēr kauns gaišā laikā pasaules un paša priekšā atzīt Līzi par savu meitu. No tāda svešinieka viņa palīdzību nepieņems. Bet, kad pirmais rūgtums bija pārskrējis un bērni piecēlušies gavilēja par jauno ieguvumu un kāri dzēra izslaukto silto pienu, Lizes spītība saplaka. Vai viņa drīkstēja savas lielās sirds dēļ atraut bērniem labāku ēdienu? Ziemā izslimojuši, tie vēl izskatījās bāli un nīkulīgi un nelabprāt ēda ar taukiem vārīto ušņu šautu. Vakaros atnesto piena stopu viņi gribēja izdzert uzreiz, un lielākie arvien žēli noskatījās uz pudelīti, kurā ielēja pienu mazajai Ieviņai. Ja nu tēvs lik ļoti bija vismaz savā priekšā zemojies, ka zagšus veda govi šurp, tad nevarēja veco vīru vēl vairāk — un vēl savējo un kaimiņu priekšā — pazemot, aptraipot viņa labo gribu. Viņš no savas puses bija piekāpies, cik spējis, tikpat jāpiekāpjas arī viņai, tikai tā dara godīgi pretinieki. Tā Zvaigaļa palika savā jaunajā vietā. Vasara bija pusē, kalpošanas laiks par ganībām iznāca īsāks. Vēl bija dzīvs aizpēru Andra pļautais siens. Pa brīvajām dienām Līze ar nastām sanesa no muižas grāvjiem zāles un pagalmiņā kaltēja, lai jaunajai iemītniecei ziemā iznāktu arī kāds labāks kumoss. Vecais, sakūpējušais purva siens viens pats pa garo ziemu varēja lopam atņemt visus spēkus.

Kaimiņi taujāja, kur Lize ņēmusi govi. Ka tā nav pirkta, tas bija skaidrs, bez naudas neviens nevar nopirkt. Ka sieviete varētu govi nozagt, arī nebija dzirdēts, un tādas lietas par Līzi neviens nevarēja runāt. Brekša Zūze ar Reģīni staigāja čukstēdamās, ka taisna tāda lieta nevarot būt, kā tad citiem svešas govis kūlī nelienot. Bet, tā kā nekur nedzirdēja kādam govi zagtu vai pazudušu, sieviešu mēlēm beidzot bija jāapklust.

Vasaras pusdienās Līze ar bērniem gāja mežā mellenes lasīt. Bērniem gribējās ogu. bet vienus pašus silā nevarēja laist, ka neapmaldās. Marina pašlaik gāja ar slauktuvi uz upi noberzt trauku un pati mazgāties. Ceļā viņa satika Līzi ar bērniem, parunājās brītiņu, tad žigli aizmanījās uz upi.

Kad Līze pārnāca no meža un slauca govi, viņa brīnījās, ka tā dod maz piena. «Varbūt ganos suņi satren-kājuši,» viņa domāja. Arī turpmāk Zvaigaļa niķojās ar piena došanu, reizēm deva, reizēm bija gluži tukša. Savādi bija, ka taisni tad, kad tā ilgāk palika neslaukta, piena bija mazāk. Tikai pēc laba laika, reiz no meža āt-гак nekā parasti pārnākdama, Līze sastapa savā pagalmā Marinu ar pilnu piena slauktuvi. Abas sievas apjuka, bet Marina attapās pirmā.

— Nu redzi, Līzīt, es tā skatījos, ka jūs vēl nenākat no meža mājā, bet gotiņa mauj neslaukta. Domāju, — tāpat tai Līzei neviena palīga nav, jānāk izslaukt, citādi šī gotiņa izkarsīs kā pirmā. Še nu, dod bērniem pienu.

Līze samulsa vēl vairāk no Marinas veiklajiem meliem.

Tad jau gan man jāsaka tev liels paldies par izpalīdzību, — viņa beidzot pasmaidīja.

— Ko nu tur paldies sacīt. Mums, vājiniecēm, jau kopā ļāturas. Varbūt citreiz mani paklausīsi.

Kopš tās dienas Līze aizejot arvien noslēdza kūtiņu.

21

Nākamajā pavasarī Lieluriju Andrejs Līzei iestrādāto kartupeļu tīrumu nedeva. Viņš bija nopircis tam blakus Makara tīrumu un tagad salaida abus kopā. Ja gribot, lai zemi ņemot Dūksliķī, tur viņam negribētos dzīties. Bet tas bija tālu, turpat pusotru versti pa sliktu ceļu vajadzēja vest mēslus. Ja gadījās slapja vasara, rudenī ar zirgu nevarēja ne virsū iet, kartupeļi apslīka. Kalpošanas iznāca vairāk nekā par tuvākajiem tīrumiem, jo pie visiem darbiem tādā tālumā sanāca vairāk zirga dienu.

— Tad man neatmaksājas zemi rentēt, Līze atteica Cīrulim.

Vakarā, kad bērni jau bija aizmiguši un arī Līze taisījās pie miera, būdā ienāca Cīrulis. Viņš bija apjucis, it kā nezinātu, kāpēc nācis. Viņš izsauca Līzi ārā, durvju priekšā nosēdās uz sola un sāka runāt.

— Es jau tev, Līz, varētu dot zemi tepat pie mājas.

— Tad gan labi! — Līze sajūsmināta iesaucās.

— Bet tad es bieži nākšu skatīties, kā tev te aug, — Andrejs turpināja.

Līze nesaprata. — Labāk jau augs nekā Dūksliķī, — viņa noteica.

— Labāk gan. Un atstrādāt arī es tev nelikšu. Tāpat govi laid ganībās par velti. Man nepatīk, ka tu tā nostrādājies.

Līze domāja, ka Cīrulim iežēlojies sava mirušā brālēna bērnu. «Kā gan es par viņu tik slikti vienmēr esmu domājusi!» viņa sev pārmeta.

. — Nu jā, Līz, tu varētu šovasar gulēt klētiņā. Istabā nevarēsi no mušām glābties.

— Ak nu, — Līze atteica, — ja jau bērnus neapēdīs, vai tad nu mani? Tāpat jāuzmana, kad viens otrs dzert paprasa vai nospārdās.

— Ek, kā tu nesaproti, — Andrejs beidzot atklāja kārtis. — Tev tik tie bērni un bērni! Pati vēl esi jauna. Kā zemene! — Andrejs bija pievirzījies Līzei klāt un aplika tai roku ap vidu.

Tagad Līze saprata. Kā dzelta viņa uztrūkās un, uz naglas pakārtos kāšus paķērusi, atvēzēdamās iegāza Cīrulim pa pakausi.

— Nelieti! — viņa centās savaldīt balsi, lai tā neizskanētu pa visu Kraupēnu ciemu. — Tu domā, es, nabadze, iešu pa naktīm pelnīties! Sapūsti tu savā zemē un mēslos, es tev tur līdzi nevārtīšos!

— Gnīda! Kāda nebijusi! — Cīrulis šņāca. — Tābutka arī uz manas zemes celta. Par to mēs vēl parunāsim citā vietā! — Naidā iededzies, viņš lieliem soļiem aizsteidzās pa olnīcu.

Līze meklēja zemi no citiem. Grašiem bija daudz bērnu, zeme nebija liela, paši visu apstrādāja. Kalnariji, ar parādiem kaudamies, rāvās caurām naktīm, lai no zemes izspiestu kādu lieku kapeiku. Makars labākos un tuvākos tīrumus bija pārdevis Cīrulim, tam tik tikko pašam atlika. Breksim prasīt Līze nemaz negāja, tas vēl nebija aizmirsis savus līdumā sapuvušos linus un ar Līzi, kad gadījās sastapties, nemaz nerunājās. Beidzot Grīslis bija ar mieru izrentēt vienu tīrumiņu. Norunājusi kalpošanu, Līze paņēma no viņa arī zirgu un steidzās izvest mēslus. Pati viņa tos meta no kūtiņas ratos un veda uz tīrumu. Rītā izārdīja un uz parītu sarunāja arāju. Bet, kad viņa to aizveda uz tīrumu, izrādījās, ka tas aparts, apsēts un noecēts. Līze uztraukusies gāja prasīt Grīslim, bet tas tiepās, ka viņa pati esot vainīga: to tīrumu, kur viņa mēslus uzvedusi, viņš tai neesot ne solījis, ne gribējis dot. Ja viņa pati nesapratusi, par kuru viņi norunājuši, tā neesot viņa vaina.

— Ak sābri, sābri, atraitnei pāri nodarīt, tur nevajag ne tādas galvas kā tev. Bet tā vien dzīvo, ka miršanas stundā tie mēsli, ko es uz tava tīrumiņa uzvedu, tev nesāk sirdi spiest. Lai nu tev labi aug, par mani un maniem bērniem nebēdā. Izdzīvosim vai nomirsim — ko tur daudz domāt. Nav jau saimnieku miesas.

Grīslis sakaunējās un neprata atbildēt ne vārda. Vienis prātis viņš jau gribēja piesolīt Līzei citu tīrumu un uzvest uz tā mēslus no savas kūts, bet tad viņam atkal kļuva tik žēl zemes un mēslu, ka viņš sāka pats uz sevi dusmoties. — Tāds kā duraks! — viņš klusām sevi izlamāja. — Iesi vēl savu mantu izdalīt!

— Tu te man neplāties ar saviem bērniem! — beidzot viņš uzkliedza Līzei. — Es arī esmu bāriņu aizbildnis un nedrīkstu ar viņu mantu svaidīties. Ja tu pati nesaproti, ko var ņemt, ko ne, tad nepīksti. Iesūdzēšu vēl tiesā par neslavas taisīšanu.

— Ja sūdzi, tad reizē ar Lieluriju Cīruli, — Līze zobojās. — Tas arī solās sūdzēt. Tad pie vienas tiesāšanas un staigāšanas. Satiesāsiet mani, varēsiet kopā magaričas nodzert.

— Kranci! Kranci, puc! — Grīslis sauca suni, lai rīdītu to Līzei virsū. — Maita, diez kur atkal nolīdis, ka ne sasaukt, — viņš norūca, kad suns uz saucieniem nerādījās.

— Krancim kauns ar tevi mēroties, — Līze asi iesmējās. — Ir riešanā, ir košanā tikpat tu būsi pārāks. Dzīvo vesels.

Līze izgāja pa vārtiem. Visu sarunas laiku viņa bija savaldījusies, bet tagad rokas ļengani nolaidās gar sāniem, kājas gāja kā pīdamās.

— Tā kā kraukļi, kā maitu putni, — zobus sakodusi, viņa čukstēja. — Tiklīdz vienam nav aizstāvja, tā visi brūk virsū. — To pavasari Līze savus kartupeļus neie-stādīja.

Bēda bija par govi, kā tai atkalpot ganību, kā sapļaut sienu un vēl nopelnīt kādus labības pūrus maizei. Kartupeļu arī nebūs. Dažu labu vakaru bēda kā akmens nospieda plecus. Līze atkrita uz lāviņas malas un saņēma pieri rokās.

— Vai tev, māmiņ, galva sāp? — Pēterītis jautāja.

— Sirds sāp, puisīt.

— Kāpēc sāp?

— Domāju par nākamo ziemu. Ja kalpošu gotiņai ganību, nevarēšu sapļaut sienu. Būs rudenī Zvaigaļa jāpārdod.

— Nē, Zvaigaļu nedrīkst pārdot! Viņai mīksts purns, — Jānis gluži uztraukts iesaucās.

— Bet mēle diezgan asa, — aizrādīja Pēteris. — Bet tas nekas. Tāpēc pārdot nevajag.

Līzei sanāca smiekli.

— Ja tik vien būtu nelaimes kā Zvaigaļas asā mēle, tad man tiešām sirds nesāpētu. Bet, redziet, mēs esam četri cilvēki un viena govs. Un cik no mums ir pelnītāju? Man vienai pašai jāpiepelna visiem. Nez vai es to spēšu.

— Es tev palīdzēšu! — Pēteris piesolījās.

— Tu vēl esi mazs. Tik mazu nekur darbā neņems.

— Es iešu ganos. Un tad paņemšu arī Zvaigaļu līdzi.

— Paaudzies nu vēl vienu vasariņu, — Līze noglaudīja dēla vaigu.

Bet Pēterītim vairs nebija miera par Zvaigaļas likteni. Naktī vēlu izdomājies, viņš pēdīgi aizmiga ar kādu ciešu apņemšanos.

Rītā, tikko piecēlies, Pēterītis aizskrēja uz Kalnarijiem un izstāstīja mātes raizes par govi.

Vai jūs nevarētu ņemt mani par ganu? — pēdīgi viņš noprasīja.

— Kas nu tik vēlu vairs ganu derēs, Zane pasmaidīja. — Gans jau saderēts. Tu vēl neesi cūkas ganījis un jau gribi tikt par lopu ganu?

— Es varētu ganīt arī cūkas, — Pēterītis it kā piekāpās. — Bet tikai — kā tad Zvaigaļu vienu pašu pie cūkām?

— Esi gan tu dūšīgs puisis, — Zane uzslavēja. — Vakarā es aiziešu ar tavu māti aprunāties.

Tā arī norunāja, ka Pēteris šovasar ganīs Kalnariju cūkas, bet Zvaigaļa ganīsies Kalnariju ganībās.

Vasarā pagasta kazaks atnesa Līzei pavēsti, ka jāiet pie tiesas. Cīrulis pieprasīja, lai izvācas no būdas, kas celta uz viņa zemes. Bet tiesas kungam bija apnikušas Kraupēnu sūdzības par Līzi, viņš bija izklaušinājis, ka tā audzina savus bērnus, neprasot draudzes pabalstu.

Lieciniekus nopratinot, izrādījās, ka būdu cēlis Andra Icvs ar Andri, Līzes vīru, tāpēc spriedums bija, ka Līze ar bērniem var dzīvot būdā līdz savai nāvei, lietojot to zemi, kurai apkārt sētiņa.

Nākamajā pavasarī Līzi iesūdzēja Breksis. Toziem viņai bija gājis grūti, savu kartupeļu nebija, arī citiem bija slikti auguši, cūku nevarēja pienācīgi nobarot. Ap Jāņiem aptrūka gaļas, putraimu un zirņu. Salasījusi pēdējās gaļas ādiņas un tauku lēnas, Līze gudroja, ko varētu izvārīt. Aiz olnīcas, Brekša tīrumā, līgoja mīkstas usnes. Līze sasprauda priekšautu un sāka tās plūkt, lai izvārītu šautu. Krietnu klēpi piešķinusi, viņa atlieca muguru un ieraudzīja Breksi. Kliegdams un spieķi vicinādams, tas skrēja Līzei virsū, sagrāba priekšauta stūrus un, izpurinājis usnes zemē. sabradāja kājām. Gadījās pa olnīcu iet Kalnariju Recam. Breksis piesauca to par liecinieku.

Ko tu ārdies, sābri, — Rečs centās Breksi mierināt, — tev taču vēl labums ceļas, ja usnes izplūc.

— Kas man par labumu? Mani meitieši paši varētu usnes izplūkt, nebūtu jādzenas uz Liesnupi pēc zālēm. Es viņai mācīšu manu labību izbradāt!

Rečs atvēlēja Līzei plūkt usnes savā tīrumā, bet Breksis iesūdzēja.

Pienāca tiesas diena. Tiesnesis nebija labā omā. Noklausījies Reča liecībā, viņš noprasīja Breksim, vai tas negribētu ar apsūdzēto izlīgt. Bet Breksis palika pie sava, — viņam cēlies liels zaudējums, usnes noderētu pašam, arī labība izmīdīta. Tiesnesis jautāja Recam, vai zemniekam ušņu izplūkšana tīrumā nākot par labu vai ļaunu.

— Tikai par labu, tiesas kungs, — sacīja Rečs. — Es maksātu vēl klāt. ja kāds manos tīrumos izplūktu usnes.

— Ak tā, domīgi noteica tiesnesis. — Tad teiksim, lai Jān Brēks samaksā Līzei Cīrul par ušņu plūkšanu.

Breksis nevarēja savaldīties. Kājās pietrūcies un spieķi pret grīdu dauzīdams, viņš kliedza:

— Bet tās ir manas usnes un mans tīrums!

— Klusi, tu kašķi! — noskaities pacēla balsi tiesnesis. — Es jūs, kraupēnus, pazīstu kā raibus suņus. Jūs man te tiesājaties veca žubura un sapuvuša kaķa dēļ!

Lieluriju Mare nevarēja saprast, kas ar viņu notiek. Naktīs, kad laidās miegā, viņa pēkšņi izdzirda kaut kur raudam bērnu. Aizraudājās un apklusa. Mares sirds uztraukumā sāka dauzīties, viņa pacēlās pussēdus, atspiedās uz elkoņa un klausījās, vai vēl būs dzirdamas raudas, bet viss bija klusu.

Nakamajā vakarā atkārtojās tas pats. Bērns aizraudājās un apklusa. Vēlāk Mare, jau gulēt iedama, uztraucās, valdīja sirds dauzīšanos un pretojās miegam. Bet, tiklīdz uznāca snaudiens, tā pati skaņa viņu uztrauca. Mare izmēģinājās visādi — sadzērās buldurjāņu un piparmētru novārījumu, kas citreiz derot pret cauru miegu, gulēt iedama, satina galvu segās. Nekas nelīdzēja. Dažreiz atmiņā uzplaiksnīja garš brauciens garām krievu sādžām, suns, kas rēja vilcienu, bet tālāk Mare neļāva atmiņai rosīties. Ja nevarēja citādi aizdzīt uzbāzīgos tēlus, viņa skaitīja lūgšanas un dziesmu grāmatas pantus. Katru svētdienu viņa gāja baznīcā, meta baltu naudu šķestera ķeselē, bet ļaunais vajātājs neatstājās. Visādi viņa centās būt dievam noderīga — ar karstām lūgšanām, ar stingrību pret sevi un citiem, sevišķi pret jaunām meitām un brāli Andreju, kas bija kļuvis bezkaunīgs, ņēma jaunas kalpones un pēc pusgada palaida pasaulē noraudājušās un apkaunotas.

Iepriekšējā vasarā Lielurijos par meitu bija saderējusi Irbes Annas vecākā meita Emma. Visu pavasari tā staigāja trallinādama, bet vasarā apklusa. Rudenī to bieži redzēja noraudājušos, lakatiņu pār acīm pārvilktu. Mare saprata gan, kas meitai vainas, bet viņai nebija ne mazākās līdzjūtības pret jauniņo Emmu. Kad Emmas augums manāmi piebrieda, Mare to sāka lamāt bezkaunīgiem vārdiem. Vēl vairāk — meitenes negodu viņa stāstīja visiem ciema ļaudīm, kur vien tos satikdama. Mare negribēja sev atzīties, bet tā nu bija, ka sirds dziļumos viņai virda ļauns prieka strauts par Emmas ķibeli.

— Tad ta meita, — rokas sānos iespiedusi, Mare ņirdza. —- Pavasarī iesvētīta, rudenī jau staigā kā govs!

Emma parasti neatbildēja ne vārda. Sarāva lakatiņu ciešāk uz acīm un pameklēja vientuļāku darbu, kur rūgti izraudāties.

Slikti klājās meitenei tādos darbos, kur vienuviet strādāja viss Kraupēnu ciems. Krajņemers tā vien ir taisījās Emmas tuvumā un izšāva savas zobgalības kā odze indīgu mēli.

Kad lielie darbi bija padarīti, kartupeļi norakti un rijas izkultas, Andrejs kalponīti dzina projām. Kā izbrīnījusies, kā neticēdama viņa lielām acīm skatījās saimniekā. kas vasaras cēlienā bija teicies viņu esam mīļu, solījies celt savā mājā par saimnieci. Ne vārda neteikusi, Emma aizgāja uz klētiņu, kur stāvēja viņas drēbes un gulta. Ilgi viņa no tās neiznāca, un neviens viņu nemeklēja. Pēdīgi vecajai Mārģai bija ievajadzējies ratiņa. Klēts durvis pavērusi, viņa ieraudzīja Emmu karājamies pie sijas blakus savai gultiņai.

Mare gribēja aizdzīt nepatīkamās atmiņas un paņēma bībeli. Lapu pa lapai viņa šķīra svētajā grāmatā un lasīja, bet domas kā uzbāzīgi odi līda atpakaļ. Mācītājs Emmai nenovēlēja svētītu zemi. Purvainā meža stūrī aiz kapsētas vaļņa apraka nelaikā aizgājušo meiteni. Tikai septiņpadsmit gadu viņa bija nodzīvojusi.

Ienāca Svikla Pēteris. Māri ar bībeli ieraudzījis, viņš sāka to ķircināt:

— Vai, meit. bībeli no vietas nevajagot lasīt. Kas vienreiz to izlasot no sākuma līdz galam, kļūstot traks.

— Vai no svētiem vārdiem kāds var traks kļūt? — nopietni atjautāja Mare.

— Dažreiz var gan. Cilvēks nav tā ierīkots, ka varētu no svētā gara vien dzīvot. Vajag savu reizi papriecāties, ir pagrēkot kādreiz. Tad ir par ko dievu lūgt. Vai atceries, kāda sprigana meita biji, kad tai jaukajā vasarā dancojām? Bet tagad tāda kā izmirkusi, kā izčākstējusi, kamēr ar dievu vien noņemies. Laikam tie krievu batjuš-kas tev prātu sagrozījuši.

Senās vasaras un krievu zemes pieminēšana Marei bija kā sitiens pa galvu. Taisni to gadu viņa bija centusies kā akmeni nogremdēt dzelmē un pārklāt ar svētulības nogulsnēm ūdens virspusi. Svikls ar savu runu bija kā ar airi pāršķēlis mierīgo, aizaugušo virsmu, melni mutuļi griezās un virpuļoja, kaut kur aiz sienas ieraudājās

bērns un apklusa. Mare paņēma villaini uz pleciem un izgāja ārā. Līņāja lietus, tumsā debess saplūda ar zemi. Mare gāja gar upes malu uz augšu, uz ezera pusi. Ilgi apslāpētās atmiņas garā virknē plūda gar viņas acīm: trakās dejas Tālajā pļavā, kaislīgās naktis klētiņā, smagās paģiras pēc tam, kad viņa apzinājās bērnu sadzīvojusi, brauciens uz Krieviju pie tēvamāsas, grūtā atzīšanās tai. Sākumā Mare bija mēģinājusi bērnišķīgi izmeloties, ka viņai laikam būšot bērns no svētā gara tāpat kā jumpravai Marijai. Bet vecā sieva noskaitās par tik muļķīgu atrunāšanos, un Marei nācās visu izstāstīt. Visu ziemu viņa dzīvoja pie krustmātes un strādāja kā kalpone. Viņa taisni meklēja smagākus darbus, stiepa viena pati smagumus, kas bija nesami diviem. Toreiz viņa sev iestāstīja, ka tas jādara par saviem grēkiem. — dievam būs patīkami, ka viņa labprātīgi uzņemas kādu krustu. Tagad viņa atzinās, ka tā bija tikai liekulība, īstenībā viņa bija gribējusi tikt priekšlaikus vaļā no bērna. Kad bērnam vajadzēja nākt pasaulē, krustmāte-bija sameklējusi kādu šausmīgu veceni viltīgām zvēra acīm. Piedzimušajam bērnam tā pārmeta krustu, ietina lupatās, noteica: «Paldies dievam, tikai meitene!» un aiznesa uz otru istabu. Mare dzirdēja, ka bērns aizraudājās un pēc tam apklusa. Vairāk viņa to ne redzēja, ne dzirdēja. Atspirgusi brauca atpakaļ, bet mājā viņu māca mūžīgas bailes, ko nespēja apklusināt pat dieva lūgšana un baznīca.

Otrā rītā gani upes malā atrada Mares villaini, samirkušu, upes kārklos ieķērušos. Mare pati bija izskalota krietni lejā, pie dzirnavu dīķa. Tā kā nelaimīgā meita bija centīga dievvārdniece un viņas brālis turīgākais pagasta saimnieks, mācītājs ticēja, ka Mare noslīkusi nejauši, — tāds cilvēks, tik taisns un dievbijīgs, nevarēja būt pats sev galu meklējis, — un atļāva līķi apbedīt svētītā zemē, līdzās tēvam un mātei.

23

Gadi gāja uz priekšu, kaut arī dienas, grūtā darbā un rūpēs aizlaistas, likās kā valgā piesietas. Līzei jau abi dēli gāja ganos pie citiem. Pēterim nākamo rudeni bija jāsāk iet skolā. Grāmatu lasīt viņa iemācīja dēliem pati ziemas vakaros. Puikām bija vērīgas galvas un visu zinātkāre. Šur tur kādu grāmatu padabūjuši, viņi skaļā balsī lasīja priekšā, kamēr Līze vērpa un Ieviņa plucināja vilnu. Līze ar saviem bērniem varēja būt apmierināta. Tie klausīja mātei bez pretimrunāšanas. Pēc Andra nāves, kad puikas bija izveseļojušies no masalām, viņa tiem pastāstīja par tēva miršanu un izskaidroja, ko tas nozīmē. — Tagad mums jāturas cieši kopā, — viņa teica, — viegli nebūs, pašiem vien viss jānopelna. Jūs klausiet mani un mīliet mazo Ieviņu. Skatieties, lai jums nekur nepielīp sveša manta, neejiet ar citiem puikām kauties, tas man godu nedarīs.

Pēteris un Jānis, kaut gan strauji un uzņēmīgi kā māte, tomēr bija godīgi bērni. Ieviņa bija tēva meita, maiga un bailīga. Līze ar bažām domāja, kā viņai klāsies, ja būs jāuzņemas ganu gaitas svešās mājās. Jānim prāts nesās uz koka darbiem. Kur vien varēja sadabūt kādu dēļa gabalu, viņš stiepa to mājā, ēvelēja un graizīja, līdz iznāca kāda kastīte vai vācelīte. Pēterim palika zemes darbi, caurām dienām viņš rakņājās pa dārziņu. aprušināja un ravēja kāpostus.

— Māmiņ, kāpēc mums nav vairāk zemes? — viņš

taujāja.

— Nevaram nopirkt, —- atbildēja Līze.

-— Bet kāpēc cili var nopirki?

— Viņiem vairāk naudas.

— Kāpēc viņiem vairāk naudas?

— Vairāk nopelnījuši.

Kāpēc mēs nevaram nopelnīt? Tu strādā ik dienas, mēs ar Jāni arī ejam ganos, bet naudas nav.

Līzei nebija ko atbildēt. Citreiz Pēteris gudroja, ka vajadzētu apstrādāt atmatu sila malā.

— Ta nepieder mums, — aizrādīja Līze.

Bet neviens to neapstrādā. Vai tad nevarētu tā, ka to zemi, kas citiem paliek pāri, apstrādā tie, kam zemes nav?

— Ko lai dara, viņi nedod. Ja mēs gribēsim to pašu atmatu apstrādāt, mums nāksies tik daudz dienu kalpot, ka nebūs nekāda labuma.

— Bet kā tā drīkst! — uztraucās Pēteris. — Zeme stāv brīva, bet citiem nedod! Vai viņi to zemi radīja?

— Tu vēl esi mazs, tev nevar ieskaidrot, — Līze noglaudīja puikam galvu.

— Nu, kad es izaugšu liels, es pats to izskaidrošu, — Pēteris lielījās.

Arī Līzei bieži bija jādomā, kāpēc pasaulē valda tāda netaisnība. Andrejs Cīrulis dzēra un rāvās ar dažādiem amatiem, bija pagasta vecākais, pērminderis. Cienīgi atgāzies, viņš svētdienās soļoja baznīcā, zābaki čikstēja, un plikais pauris spīdēja. Bagātība vija spožu vainagu ap viņa galvu. Tas pats mācītājs, kas no kanceles strostēja Irbes Emmu, Kraupēnos, uz sataisīšanu dievgaldam atbraucis, labprāt sēdās pie Cīruļa galda un, omulīgi pļāpādams, ēda ķimeņu maizes ar medu. Cīrulim bija liels ābeļu dārzs, bet vai viņš iedeva kādam kalpa bērnam ābolu? Mācītājam, skrīverim, muižkungam, mežsargam — tiem katram Pīters aizveda pa lielam grozam labas satikšanas dēļ, kā Andrejs lika teikt. Sliktāko zemi viņš vairs neapstrādāja, tas neatmaksājoties, bet lai prasa kāds vaļinieks — pusvasaru liks atstrādāt.

Gadījās Līzei kādreiz arī lielas raizes ar bērniem. Ieviņa ziemā labprāt aizskrēja pie Grašu bērniem padzīvoties. Reiz, kad meitene bija pārnākusi mājā, viņai pakaļ atnāca Grašu saimniece Ilze un sāka Līzi rāt:

— Klausies, tu skaties, lai tavs meitens nepalaiž pirkstus! Lai nu man kāda skāde ceļas, bet nevar ciemā zagli audzināt!

Līzei pamira sirds.

— Tas nevar būt! — viņa šaubīdamās iesaucās.— Neesmu redzējusi, ka viņa svešu mantu nestu mājā.

— Pameklē meiteņa kabatā, tad redzēsi, — neatlaidās Ilze.

Līze paņēma vīra vecos svārkus, ko Ieviņa valkāja, laukā ejot, bet viņai bija bail bāzt roku kabatā, — tā likās kvēlojošu ogļu pilna. Beidzot Līze saņēmās. Viņas bērni nebija redzēti kaut diega galu no otra ņemam, droši viņa bāza roku kabatā un — apdedzinājās. Roka satvēra un izvilka trīs vilnas dzijas spolītes, aušanai satītas. Līzei aptrūka vārdu, mēma un apkaunota viņa stāvēja Ilzes priekšā.

— Parakājies vien mājā, gan atradīsi vēl citas kaut kur nobāztas. Es domāju, domāju, kāpēc man spolīšu paliek mazāk un mazāk un tagad aptrūkst vadmalai audu.

Līze pasauca Ieviņu.

— Saki man, — kāpēc tu ņem ciema mātes dzijas spolītes? — viņa bargi noprasīja.

— Es neesmu ņēmusi, — meitene izbrīnījusies atbildēja.

— Kā — neesi ņēmusi? Kā tad šīs spolītes tika tavā kabatā?

— Es nezinu, — Ieviņa izbijusies čukstēja.

Kā tu vari nezināt? Melot ir tāds pats kauns kā zagt, — Līze iedegās dusmās.

— Tā jau vienmēr ir — kas zog, tas melo, — runāja Ilze. — Dod tik žagarus virsū, tad redzēsi, ka izstāstīs.

Līzei riebās bērnu dauzīšana ar žagariem. Kas tur var izaugt, viņa domāja, kad tā dīda kā suņus. Līdz šim viņa ar saviem bērniem bija iztikusi ar labu, bet. ja tādās lietas notika, tad tas bija jāizravē kā nezāles. Viņa saķēra meiteni aiz pleciem un sapurināja:

— Vai tu teiksi patiesību vai ne?

Ieviņa sāka raudāt. — Māmiņ, es neesmu ņēmusi spolītes!

— Redz, redz, kā liedzas! — pukojās Ilze.

Līze nesaprata, ko darīt. Ar labu, redzams, bērns neatzīsies. Viņa izgāja virtuvē un nolauza no slotas prāvu žagaru. Ieviņa nobijās un drebēdama ieķērās mātei brunčos.

— Māmiņ, es neesmu ņēmusi spolītes, neesmu zagusi! — viņa raudādama kliedza.

— Ak tu bezkaunīgais bērns! — Līze no dusmām drebēja. — Vai tu mūs par muļķiem turi? — Viņa pēra meiteni, bet nevarēja izspiest atzīšanos. — Es neesmu ņēmusi! — palika viņas pēdējie vārdi, kad žagars bija salūzis.

— Tavu cietu sirdi tādam bērnam, — Ilze nobrīnījās un aizgāja.

Līze pārmeklēja visu māju, bet vairāk dzijas spolīšu neatrada. Ieviņa atkrita savā guļas vietā un tikmēr raudāja, kamēr aizmiga, un bez vakariņām, ar visām drēbēm nogulēja nakti. Līze nevarēja aizmigt, grozījās no vieniem sāniem uz otriem un domāja, kā tas var būt, ka Ieviņa, kas arvien bija tik mīļa un patiesa, pēkšņi varēja parādīt tādu spītību.

Otra diena būdā sākās kā apmākusies. Puikas pamodušies savā starpā sarunājās, bet, kad pie viņiem piegāja māsa, tie apklusa. Arī Līze nerunāja ar meiteni, un noskumusi tā ielīda aizkrāsnē un dzīvojās ar lupatu lelli.

Pēcpusdienā atnāja Grašu Ilze ar karašas gabalu un cukura graudu.

Vai, vai, Liz, — viņa nokaunējusies iesāka, — kā mēs esam vakar pārsteigušās. Šodien man tikai mēmais Jēcis izstāstīja.

Mēmais Jēcis bija Graša brālis, kopš bērnības no kādas slimības kurlmēms. Viņš strādāja visus darbus, bija ļoti saprātīgs, tikai runāt nevarēja, rādīja ar zīmēm un skaņām. Tā arī viņš izrādījis, ka vakar gulējis gultā. Ienākusi Marina, paskatījusies, vai viņš aizmidzis. Sis aizvēris acis. Tad Mariņa paņēmusi spolītes un iebāzusi Ieviņas svārku kabatā, bet no tītavām atšķīrusi dzijas posmu un iebāzusi savas gultas galvgalī. Mariņa arī bijusi tā, kas Ilzei parādījusi Ieviņas kabatas.

Līzes atmiņā uzausa gadījums ar Andra maku Marinas kāzu dienā, govs slaukšana pa pusdienām.

— Aiz to es domāju reizēm, — turpināja Ilze, — ko tās manas vistas šogad tik paslepenas, ka nekur atrast olu perēkli. Marinai viena pati vista, un, skaties, viņa katru nedēļu aiznes bodniekam olu kurvīti. Vai tāpat maize: noskatos — pusdienā paliek pāri puskukulis, vakarā vairs tikai doniņa. Domāju, ka bērni apēd, pa lauku izskrējušies. Pavasarī lai taisās uz citu vietu. Lai no čigāna nosargāsi, no mājas zagļa neko nevar nosargāt.

- Ieviņ, meitiņ, — Ilze apsēdās uz mūrīša pie meitenes. — Vakar mēs tev pāri nodarījām. Lūko nu aizmirst un nāc tāpat uz mūsu mājām kā agrāk.

Ilze iedeva viņai cukura gabaliņu, bet meitene tā ir netika to ēdusi. Brītiņu pacilājusi, atdeva brāļiem. Uz svešām mājām aiziet viņu vairs nevarēja pierunāt. Kad puikas aizskrēja ar citiem bērniem laisties no kalniņa,

viņa viena pati klaiņoja pa olnīcu un sīca kādu dziesmiņu.

Ka nomaldījusies dzērvite!» Līzei sirdī ieduras pašpārmetumu adatas.

Kādreiz puikas atnāca mājā zilām acīm un saplēstām drēbēm.

Ko tad nu. uztraucās Lize, — paši kāvāties vai ar citiem?

Puikas bija apjukuši, bet beidzot atzinās, ka saplūkušies ar Licluriju Rihardu.

\ ispirms viņš saka mūs saukāt par utkām un gm dam. aizdodamies stāstīja Pēteris, — bet. kad mēs teicam, ka viņš savus radus skaita, Riksis noskaitās un lielījās, ka mēs savu stārķa ligzdu esot uzcēluši uz viņa tēva zemes. .Ja tēvs gribot, varot mūs visus sakraut vezumā un aizvest uz nabagu māju.

Un tad mēs vairs nevarējām nociesties, valoda iekrita Jānis, — un grūdām viņu tā, ka noripoja no kal niņa ka bluķis.

Bet ka tad jūs tos zilumus dabūjāt?

Riksis bija noskaities un. kalnā uzrausies, sāka mums sviest ar cietām sniega pikām. Viena ķēra Jānim pa aci. stāstīja Pēteris.

Bet Pēteris saka purināt Riksi. turpināja Jānis.

Ja. es viņu būtu pārmācījis, bet pieskrēja Gala riju Rūdis Riksim palīga. Nu ja, viņš tāds liels, ko mēs varējām izdarīt.

Drīz nāca Licluriju Andrejs nikns kā pūķis. Nūju pret zemi dauzīdams, viņš kliedza:

Savaldi tu savus burlakus. tii* jau dienas laika sāk sist cilvēkus!

Līze mierīgi nostājās viņa priekšā, aizsprostodama ceļu uz istabu.

Savaldi vispirms savu. viņa atbildēja. tev jau viens pats vien ir. ko valdīt.

Ak tu laupītāju vecene! Andrejs pārskaities kliedza.

Ko tu lamājies? Lize nezaudēja drosmi. Apskaties. ko tad es esmu salaupījusi, kur ir tā manta? Par tevi gan visādas lietas runā.

Nezinādama Līze bija pieskārusies Andreja vārīgai

vietai. Neviens nezināja, ka Cīrulis, pats pagasta star-šina būdams, bija slepus izvedis no magazīnas klēts pagasta labību. Neviens to nezināja, bet, kad Līze pieminēja, ka par viņu visādas lietas runājot, Andrejam auksts pārskrēja pār kauliem. Vai kāds varētu būt iz ošņājis?

— Utka! — viņš uzkliedza Līzei un aizskrēja.

Līze tika aicināta pie mācītāja.

— Klausies, Līz Cīrul, mācītājs iesāka bez ievada, - tu man sāc noklīst no ceļa. Ka tu iedrošinies pērminderim acīs lēkt? Un kā tu savus bērnus audzini? Man ka draudzes ganam būs dieva priekšā jāatbild par katru nomaldījušos avi, un ko es teikšu, kad tavus dēlus kā slepkavas aizsūtīs uz Sibīriju?

— Mani dēli pirmie nevienu neaiztiek. Līze iecirtās mātes lepnumā. — Bet vai jūs domājat, ka pa nabagu sirdīm var bradāt kā pa laidaru ?

— Lepns nabags ir dievam pretinieks, norādīja mācītājs. Tu sāc aizmirst dievu. Sen es tevi neesmu redzējis nevienā sataisīšanā, ne pie dievgalda. Bērnus ari uz pārklaušināšanu neesi vedusi. Kā lopiņi dzīvojat savā butkā!

— Mācītāja kungs, vai mēs esam kādu bausli pār kāpuši, ka jūs tik dusmīgi runājāt?

— Klusu, tu sieva! — mācītājs iebrēcās. — Kur ir tas cilvēks, kas var teikt man grēku nav? Nenocietini savu sirdi kā akmeni, kur manu vārdu sēkla izžūs ne uzdīgusi. Pazemīgākai tev jābūt pret dieva vietniekiem zemes virsū. Rāj savus bērnus, lai vēlāk pasaulei nav viņi jārāj.

Lai kā Līze gribēja cienīt mācītāju, viņa nevarēja tam piekrist. Protams, nebija labi. ka bērni sakāvās ar Ri bardu un Rūdi. viņa mācīja, lai turpmāk tie savaldās, bet kāpēc mācītājs rāja tikai viņu, lika būt pazemīgai un pacietīgai? Cīruļa grēki brēca pret debesīm, bet viņš pret tiem aizvēra acis.

Kad mācītājs nākamajā reizē atbrauca Kraupēnos bērnus pārklaušināt, Līze veda arī savus uz Lielurijiem. Ļaudis jau bija sanākuši un dziedāja, būdinieki nostājās aizdurvē. Pēc sprediķa bērni nobijušies un rātni, nolaistām acīm pēc kārtas gāja pie mācītāja atskaitīt baušļus

un citus galvas gabalus un palasīt grāmatā, kur mācītājs uzšķīra un parādīja. Kas labāk prata noskaitīt un atlasīt, tiem mācītājs iedeva pa grāmatiņai.

Pēterim, to redzot, acis iemirdzējās. Kad māte viņu bīdīja priekšā, viņš droši piegāja pie mācītāja.

Nu, puis, ko tu proti? — mācītājs jautāja.

Visu, — Pēteris droši atbildēja.

Redzēsim. Noskaiti man lielo ūdens gabalu.

Pēteris sāka skaitīt un nesajuka līdz pat beigām. Arī lasīšana gāja veikli. Viņš kāri skatījās uz grāmatiņu, ko mācītājs paņēma roka.

Kā tevi sauc? viņam jautāja.

— Pēteris Cīrul, puika atbildēja.

— Līzes dēls?

- Andreja un Līzes dēls, — Pēteris izlaboja.

Mācītājs sarauca pieri. Brīdi padomāja un nolika grāmatiņu atpakaļ uz galda.

— Nu labi. puis. mācies vien dūšīgi, — mācītājs noteica.

Pēteris vēl negāja projām. Viņš skatījās uz grāmatiņu un gaidīja, ka viņam to pasniegs. Pat roku vienreiz pastiepa uz priekšu. Bet mācītājs likās to neredzam un sauca nākamo. Māte stūma uz priekšu Jāni un parāva aiz piedurknes Pēteri. Asarām acīs tas aizlīda lielajiem aiz muguras.

Līze bija nodomājusi palikt sataisīšanā pie dievgalda, bet miklums Pēterīša acīs viņu iespītēja.

«Lai nu iet vien saimnieki, tiem jau arī uz debesīm priekšroka,» viņa rūgti domāja. «Mums laikam arī tur būs jāstāv aizdurvē un jānoskatās, kā citi mielojas pie debesu galdiem.»

Gan, mājup ejot, tādas kā bailes nomāca prātu. — vai bija labi tā pret dievu sacelties? Gandrīz gribēja griezties atpakaļ, bet, kad paskatījās uz bērniem, cik satriekti un nelaimīgi, kā nopērti suņi tie vilkās pa olnīcu, viņa atkal saslējās. «Ja tādus viņš izvēlas sev vietniekus, lai tad ar ...» viņa nenobeidza domu.

Vasaras ganu gaitas pabeidzis, Pēteris rudenī sāka iet skolā. No saimnieka viņš bija nopelnījis jaunas pastalas un pelēku vadmalas kārtu. Zirgu salmu maisa un lādītes aizvešanai uz skolu Līze jau bija vasarā atkalpojusi

Kalnarijiem. Pēterim līdzi bija maizes kulīte ar ribiņā ieliktu sviestu un biezpienu, bļodiņā saceptu gaļu ar taukiem. Tā viņš pārtika visu nedēļu, līdz piektdienai bija visu izēdis un sestdienas rītā nograuza atlikušo maizes doniņu. Tāpat iztika visi vaļinieku un mazo saimnie-ciņu bērni. Lielie saimnieki saveda putraimus, zirņus, gaļu, kāpostus, un tiem nabagu mājas Melbardene pusdienās vārīja ēdienu, pati līdz paēzdama un uz svētkiem pa grivnam saņemdama. Pēc sveču dienas Līzei aptrūka ir sviesta, ir biezpiena, ko likt Pēterim ribiņā. Ja kur par darbu dabūja kaņepju sauju, sagrūda tās un sa-jaura ar taukiem. Pastalu pāris ar visu lāpīšanu pēc Liel dienām izjuka. Līze sameklēja klētiņā veras Andra vīzes, un Pēteris valkāja tās skolā.

Lieluriju Andrejs savu Rihardu aizsūtīja skola uz pašu Pēterburgu. Reti viņu melnā tērpā, ar spožu siksnu ap vidu un staltu cepuri galvā — vairs redzēja Kraupē nos. Vasaras viņš pavadīja pie Andreja tēvamāsas, mājskolotājas uzraudzībā palēnām gatavodams mācības.

J4

Pavasarī Kraupēnos ierādās Cīruļa tēvabrālis Sima nis. klibs, bārdains vecis, divdesmit piecus gadus nodienējis ķeizaram. Mūža galu viņš bija nodomājis pavadīt tēva mājas, pie sava tagad bagāta brāļadēla. Negribējās vecajam vīram vairs mētāties pa pasauli, katru nedēļu pie sava saimnieka, kā toreiz vadāja nespējniekus. Bet Andrejs ātri aprēķināja, ka viņa lielajā mājā tāds stīvs vecis neko lielu vairs nevarēs darīt, būs tikai lieks ēdājs, un viņš pateica, ka savu māju ar zaldātu utīm negribot piegānīt. Tā nu Sīmanim bija jāceļas un jāiet. pagasta māja bija tālu. kāja stīva un sāpīga. l.Tz olnīcas izgājis, viņš aplaida skatu Kraupēnu ciemam. Daudz kas bija pārvērties kopš viņa aiziešanas. Visiem rijas galos bija kambari, citiem pat istabas ar stikla logiem. Viņš bija piedzimis un uzaudzis rijā. Būdiņas olnīcas malā toreiz pavisam nebija. Kādam pavaicājis, viņš uzzināja, ka to cēlis viņa brālis ar savu dēlu Andreju. Sīmanim gribējās ilgāk pakavēties dzimtajā ciemā, dzirdēt savējo valodu.

un viņš gāja uz bildu. sak. varbūt otra brāļa dēls nebūs tik lepns un ļaus pārgulēt nakti. Istabiņā iegājis, Sīmanis prasīja pēc Andreja. Līze izbrīnījusies pacēla galvu no šuvekļa.

Laikam gan svešinieks, no tālienes esi? — viņa vērodama jautāja. Andris, kur tit* gadi, jau kapsēta guļ.

Sīmanim sirds saplaka.

Tad jau man atkal veltīgs nāciens būs. — viņš bēdīgi noteica.

Piesēsti, pastāsti, no kurienes nākdams, kāda rada esi. Līze aicināja. Ieviņ, padod ciema tēvam soliņu.

Ja nu atļauts sēdēt, tad gan uz mūrīša pasildīšos. — Un Sīmanis sāka stāstīt, kāda rada mirušajam Andrim. Tā nu iznākot, ka būšot vien jāpaliek par kroņa nabagu un jāklimst no mājas uz māju. Šo nakti gribējis palikt Kraupēnu ciemā, rīt vēl apstaigāt upes malu, kur agrāk vēžus ķēris. Brāļadēls tomēr izdzinis, un vai tad sveši nu došot pa jumti.

Paliec pie mums pa nakti. Līze piesolīja. — taču tādi paši radi esam.

Vecis kļuva priecīgs, novilka mēteli. Paldies, pal dies, meit. Lūk, tā tas ir, kad cilvēks vecs, tad viņu kā nodilušu naudas gabalu katrs ātrāk grib dabūt no rokām ārā. Sola jau man kroņa zemi, lai taisot butku un dzīvojot. bet ko es vairs viens pats cilvēks varu ar zemi izlauzīties.

Pēteris, to dzirdot, pietrūkās kājās un saķēra svešā roku.

Tad paliec pie mums un apstrādāsim to zemi kopā!

Līze ar Sīmani apmulsa. Bet zaldāts drīz papurināja galvu:

Nekas neiznāks. Cik tur iedos zemes sešas pūr

vietas kādā atmatiņā. Un tad lai jūs barojat tādu vecu smerdeli? Nē, nē, pie Andreja dzīvot Lielurijos —- tas cita lieta, savus divdesmit gadus jaunībā tur esmu nostrādājis, celmus lauzis un grāvjus racis. Bet atraitnei un bāriņiem gulēt uz kakla tas neiet. Tad labāk lai vadā mani apkārt.

Līze pārdomāja. Vīrieša galva mājā derēja, tāpat puikām varētu ierādīt vienu otru darbu. Un sava zeme — veselas sešas pūrvietas, lai kāda tā būtu, ar laiku iestrādātu. Sākumā vismaz govij ganība iznāktu, ja tepat tuvumā iedotu.

— Paliec gan. onkulīt, pie mums. — Līze gandrīz lūgšus lūdzās. — Tu redzi, puikas aug kā brieži, kā lai es, viens sievietis, ar viņiem galā tieku. Un paskat, kā tam acis uz zemi zib, — Līze parādīja uz Pēteri.

Galu galā Sīmanis palika būdā. Pa pasauli izmētājies, viens un svešumu apnicis, viņš alka siltuma — silta mūrīša, siltu vārdu, siltas dzīvības sev apkārt. Līze likās sa ticīgas dabas, bērni jau pirmajā vakarā lipa klāt kā dadži, un vecais zaldāts sāka justies kā vectētiņš meitas ģimenē.

Kad Sīmanis vēlāk dabūja zemi — vecu grantsbcdru laukumu muižas meža malā netālu no Birkuma mājeles, ar pļavas stūrīti un savām piecdesmit priedēm, Kraupē nos viņam radās daudz draugu. Vispirms Andrejs Cīrulis aicināja viņu pie sevis. Ne jau viņam tās sešas pūrvietas esot vajadzīgas, zemes pašam, ka ne pārredzēt, bet kā nu krusttēvs nabaga atraitnei par slogu dzīvošot. Savu laiku Lielurijos esot strādājis, lai tad savu daļu vecum dienās atdzīvojot.

Sīmanis viltīgi pašķielēja uz Andreju.

Ja nu tu. dēls, atzīsti, ka man te kas pienākas, tad izmaksā to naudā. Kas zina kad uzcelšu savu ērberģi, varbūt vēl skaistu sievu noprecēšu.

Andrejs nospļāvās.

— Tad preci Līzi. Būs jau gatavi bērni arī klāt.

— Ko nu Līze! Es jau neesmu tādu ļaužu, kas tukši nieces prec. Pats zini. ka mūsu pamīliju nauda velk.

Kad Sīmanis reiz bija aizklibojis apskatīt zemes gaba linu, vēlīga un smaidīga no savas būdas iznāca Birkuma Reģīne.

— Nu ko tad jaunais kaimiņš robežas apskata, vai? — viņa uzsāka valodu.

— Kas nu tādu veci vairs par jaunu sauc? — Sīma nis mēļoja.

Vai dieniņ, jaunskungs vien jau esi, — Reģīne saldi smaidīja. — Ienāc aprunāties, iedzersim kādu šņabi uz labu satikšanu.

Reģine ieveda Sīmani savā kambari un aizsūtīja bērnus uz mežu. No pagultes šņabja pudeli izvilkusi, viņa dzirdīja ciemiņu un dzēra pati. Pēdīgi viņa bija lielā dūšā, iegrūda Sīmanim dunku sānos un smiedamās teica:

— Ko tu teiktu, ja mēs abi precētos? Salaistu robežas kopā, un kas tā par dzīvi būtu!

Bet Sīmanis vēl nebija tik tālu apdzēries, lai piekristu viltīgās sievas kārdinājumam. Zobgalīgi smīnēdams, viņš atbildēja:

Vīrs ar sievu ir tikpat ka krievu ķeizars ar turku sultānu. Iztausta viens otra vājākās vietas un — būkš! lādē virsū. Es esmu par vecu, lai vēl vienu karu izkarotu. Atstājis krūzītē ielieto šņabi neizdzertu, Sīmanis aizgāja.

Nākamais draugs Sīmanim bija Grīslis. Olnīcā saticis, viņš aicināja to ciemā un, kad Sīmanis aizgāja, cienāja to ar šņabi un kārniem, stāstīja par Līzes negantību, viņas nešpetnajiem puikām.

— Vai tu domā, ka ilgi tur tversies? Viņa jau ir darba zirgs, vai tu klibs varēsi tādam līdzi turēt? Tā jau Andrītis arī kapā aizgāja, vai tad viņa ļāva tam atpūsties? Nāc labāk uz mūsu māju, eku priecīgi padzīvosim. Cik ilgi mūsu puikas būs lieli, sāks paši zemi art, tad mēs abi uzcelsim meža malā mājiņu un šie lai ved maizi klāt. Diezgan esmu nokāvies, viņus audzinādams.

— E, sābri, divi celmi tāpat sapūst ka viens. Bet, kad apkārt plaukst tādas jaunas atvasītes ka tagad man, tad vari skatīties uz tām un sava sapūšana aizmirstas.

Arī Breksim bija savi plāni ar Sīmaņa sešām pūrvietām. Pielikt vēl kādus tīrumus un pļavas gabalus klāt. norakstīt Rūdi Sīmanim par dēlu, un. skaties, abi dēli būtu saimnieki.

Kad viņš savus nodomus pateica vecajam zaldātam, tas pasmējās:

Rēķināt jau tu proti, bet tikai to, kas tev pašam par labu nāk. Tad labāk dod man savu Jūli par sievu, būs, kas mani vecumdienās apkopj.

Breksis sāka lamāties. Ar Jūli viņam bija lielāki nodomi, bet meitēns bija gluži dulns. pastāvīgi trinās ar Grašu Simku. Gan Breksis viņu dauzīja, plēsa aiz ma-

Gem. Juluka vienos zilumos staigāja, bet tik vien noskaties — kur viens, tur otrs.

Sīmanis, kaimiņus noraidījis, mierīgi dzīvoja pie Līzes. bet tenkas kā dzēlīgas odzes ložņāja ap mazo mājeli. Taisni neviens neko nerunāja, bet pusvārdus meta kā mēslu pikas no muguras Līzei, Sīmanim, Līzes bērniem.

Tenkas klīda un apklusa, kad jauns notikums satrauca kraupēniešu prātus. Brekšu Jūle nakts laika bija aizbē gūsi uz Grašiem un negāja vairs atpakaļ uz māju. Gan tēvs atnāca ar lielu stibu, bet Jule iespruka kūtī un aiz šāva koku priekšā. Breksis gāja uz istabu un saka lamāt vecos Grašus un Simku. Grasis iespieda rokas sānos un teica:

Ja vari. ved savu Juli atpakaļ, man viņas nevajag. Man nemaz nepatīk sapīties ar tavu bada kūkotāju sugu. Bet. ja nu kas ir noticis, ar dzīšanu es nedzīšu sava dēla bērnu pasaulē vazāties.

Tad tādas tās lietas? Breksim rokas sāka dre bet. Tad pasaki, lai tā palaidne manās mājās vairs nerādās.

Jūle palika Grašos un gaja visos darbos. Talaja pļava viņa jau strādāja jaunajā saimē. Kāzas vēl nebija rīko tas. un tas bija tāla apkārtnē nedzirdēts gadījums, ka meita bez laulāšanas aiziet pie puiša. Ļaužu mēles trinas ap Juli un Simku kā galodas gar izkapti. Lize. Kalnariju daļā pļaudama, brīnījās, kur cilvēkiem var nākt laukā tik daudz ļaunuma. Kā kurš pats dzīvoja pa naktīm, bet dienās visi likās eņģeļu svārkus uzvilkuši. Kad Jule pus dienas laikā iegāja šķūnītī atpūsties, Grīslis sauca:

Jūle. ko tu tur dari. vai bērnus zīdi?

Vai tad bērnu zīdīšana vien ir darbs? Līze nu* tās meitu aizstāvēt.

Redziet, redziet, ka varna vārnu aizstav, Grīslis tagad uzbruka Līzei. Nu jā, tu jau pirmā tādu modi ievedi. viņš bezkaunīgi nosmēja.

Ko nu. sābri, skaties, ka visi nedzīvo pēc tavas modes! Varēja jau Simka arī savus bērnus iepriekš nosist kā tu savus un tagad būtu tāds pats goda vīrs kā tu.

Grīslim vairs nebija ko teikt. Dusmas bija lielas, bed Līzes klātbūtnē viņš vairs neiedrošinājās ragus rādīt.

Jūle ar Simku klusi salaulājās, apnika ļaudīm arī par

r

viņiem runāt. Rudeni visus pārsteidza Lieluriju Andrejs, ie lūgdams uz savām kāzām. Smalku un jaunu sievu viņš precēja, kaut gan muižas ļaudis un vēl viens otrs zinātājs smīnēja. Pirms dažiem gadiem muižā par galveno mež sargu bija atnācis Lesiņš, bargs un negants vīrs, par Negaisu viņu iesauca apkārtnē, ar meitu Amāliju.

Amālija tūlīt aizgāja uz pili pie barona par istabmeitu. Kā tur viss bija, neviens nezināja, tikai nākošajā ziemā Amālija aizgāja atpakaļ pie tēva. Tēvs bieži staigāja uz pili. kļuva pret visiem vēl bargāks. Reģīne bija manīta kādā vakarā mežsarga mājā iegriežamies, bet viltīgā burve par labu samaksu prata turēt muti un par savu viesošanos neko nestāstīja. Laikam viņa iestāstīja Lielu riju Andrejam, ka Amālijai ir nauda. Barons bija iedevis krietnu žūksni sāpju un klusēšanas naudas, un arī vecais Lesiņš atdeva savu iekrājumu meitai pūra.

Andrejam vajadzēja sievas. Smalki viesi nāca viņa mājā. bet vecā Mārģa neprata tos apkalpot. Kā tas gan izklausījās, kad viņa mācītājam uz paldies par pusdienām atteica:

Ko tu nu, slīdu, tur apēdi, ka paldiesu saki.

Gan mācītājs centās veco sieviņu attaisnot, kad Andrejs dusmīgi grūda viņai sanos, bet neglīti tas bija. tā nevarēja turpmāk iet. Amālija, skaista meita ar smalkam manierēm, bija īsti piemērota tādām bagātām mājām kā Lieluriji. Traips viņas dzīvē ar baronu? — Andrejs tikai pasmīnēja: būs paklausīgāka sieva. Ļaudis viņam acīs nedrīkstēs smiet, par daudz spožs būs viņa bagātības vairogs.

Kazas rīkoja lieliskas. Pats mācītājs sēdēja līgavai līdzās, muižkungs blakus Andrejam. Visi tuvi un tālāki kaimiņi sēdēja pie galdiem, tikai radi Sīmanis ar Līzi nebija lūgti.

Vakarā Marina ar bērniem aizelsusies ieskrēja pie Lizes.

Taisieties, taisieties, iesim uz kāzu namu čigānos!

Līze papurināja galvu:

Es gan neiešu.

Abiem puikām ļoti gribējās iet čigānos, tie lūdzās mātei, lai laižot viņus Marinai līdzi. Bet Līze neļāva. Tad tie vismaz palīdzēja gājējiem saģērbties.

Mariņu sataisīja par kazu. No salmu grīstēm pielika ragus, slotas kātu ar pirts slotu galā paņēma kājstarpā par asti. saliecās līkumā, un uz muguras Pēteris viņai uzklāja segu. Bērnus saģērba vienu par dzērvi, otru par lāci, trešo par čigānēnu, un jautrā ģimene aizgāja.

Pēteris žēli noskatījās tiem pakaļ. — Māmiņ, kāpēc tu neatļāvi mums iet līdzi? — viņš pārmetoši jautāja.

Bērni, es jums kaut ko teikšu, un man gribētos, lai jūs to neaizmirstu visu mūžu: ja mūsu bagātie radi pret mums nepazemojās tiktāl, ka būtu mūs, nabagus, kāzās lūguši, tad nepazemosimies arī mēs tiktāl, ka ietu viņiem par prieku priekšā dancot.

Andrejs ar savu jauno sievu varēja būt pilnīgi apmierināts. Baznīcā viņa sēdēja cienīgi blakus muižkunga madāmai, ar cienījamiem cilvēkiem prata smalki sarunā ties, pret vīru bija laipna un pazemīga, bet pret kalpiem un vaļiniekiem nu. tad viņa parādīja, ka ir īsta sava tēva meita.

Līze sen nebija spērusi kāju Lielurijos. Arī tagad, kad tur atnāca jaunā dzīvotāja, viņa negāja ar to iepazīties. Reiz, olnīcā sastopot, Līze to nepasveicināja, ko Amālija vēl ilgi nepiemirsa.

Tolaik bija parasts, ka muižas mežā apkārtējie vaļi nieki un saimnieki lauza sausos kokus un nesa uz mugu ras mājā. Neviens to neuzskatīja par zādzību, mežā koki krita un sapuva, un vecais mežsargs pat vienu otru pamudināja mežu patīrīt. Tā Birkuma Reģīne, tā Līze un Irbes Anna ar to malku vien iztika, ko no meža pārnesa.

Kopš Amālija atnāca Kraupēnos, Līze vairs nedrīk stēja mežā kāju spert. Kur bijis, kur ne, arvien viņai ceļā gadījās mežsargs, apķīlāja, un darba laikā ziņa no muižas klāt, ka jāiet par sodu strādāt. Ja ne pats mežsargs, tad Reģīne uzmanīja, kad Līze iet uz mežu un nāk ar malku mājā, nosūdzēja Amālijai, tā tēvam, un kalpošana droša. Pēdīgi Kalnariju Rečs, kurš vienīgais Kraupēnos sauca Lizi strādāt, ieteicās, lai labāk tad ņemot no viņa meža sausos zarus un nostrādājot tās dienas, kas bija uz muižu jāiet. viņam. Līze bija priecīga, ka tiek vaļā no muižas klaušām.

Kalnarijos strādāt Līzei patika. Zane ar Recu gan bija līdz beidzamam taupīgi, — parādus maksājot, citādi neva

rēja, — bet pret gājējiem viņi bija taisni. Maksu vienmēr norunāja iepriekš, un tas nepazemoja kā citās mājās, kur vakarā nezini, ko vēl iedos līdzi. Pēc izglābšanās no ūtrupes Rečs ar Zani bija norunājuši, ka nu vairs nedzīvos uz labu laimi un neizdos nevienu kapeiku, kamēr trīsreiz nebūs apsvēruši, vai nevar izdošanu atlikt. Nevienu pastāvīgu gājēju viņi neturēja, tagad ziemās Rečs pats jau rīta tumsiņā sanesa no upes ūdeni tādās reizēs, kad Zane nedrīkstēja nest. Miķelis jau bija prāvs puika, ganīja govis, Lienīte pieskatīja cūkas un reizēm mazākās māsas. Visi te strādāja un kustējās kā skudras, vakaros, bērnus noguldījusi, Zane sēdās pie ratiņa vai stellēs un vērpa, un auda, kamēr pirmais gailis sāka dziedāt. Vasarās, kad Rečs bija pļavā, Zane ņēmās ar mājas darbiem līdz vēlai naktij. Gaisma svīda austrumos, kad Zane nesa augšā pēdējo ūdens nesienu, bet saule vēl nebija uzlēkusi, kad viņa izgulējusies steidzās uz kūti. Katru pusdienu divreiz uz Liesnupi zālēs — trīs verstis turp. trīs atpakaļ. — tā bija barga maksa par tiesību dzīvot savā mājā.

Pēteris bija jau trīs ziemas nogājis pagasta skola un Jānis vienu. Kalpu un vaļinieku bērni ar to arī apmierinājās, dažs nogāja tikai vienu divas ziemas. Bet Pēterim gribējās iet tālāk, draudzes skola. Ar mācīšanos viņam bija labi veicies, viņa beidzamajā liecībā viscaur stāvēja rakstīts «gauži labi». Arī veca Sīmaņa nebeidzamie iiostāsti par svešām zemēm puikam bija uzdzinuši zināšanu slāpes. Jau pavasarī, ganos aizejot, viņš mātei ierunājās, ka gribētu tikt rudenī atkal skolā.

Nu redzēs, puisīt, kā būs, cik pa vasaru nopelni sim, — Līze atrunājās. Viņa redzēja, ka Pēteri sāpina tāds nenoteikts solījums, bet bērnu mānīt, ka laidīs skolā, droši nezinot, vai to varēs, arī nedrīkstēja.

Savu zemes gabaliņu butkas Cīrulīši bija daudzmaz iekopuši. Katru lietus dienu, kad nevarēja strādāt pie saimniekiem, Līze ar lāpstu līdzināja bedres, tāpat Pēteris ar Jāni savās brīvajās svētdienās rušinājās laukā. Kaut kas viņiem bija iesēts, gabaliņš kartupeļu iestādīts, pļavas stūrī Ieviņa ar Sīmani ganīja govi un aitu ar jēriem. Pat viena mežā atrasta ābelīte jau auga lauka vidū, ar ciešu sētiņu no zaķiem pasargāta. Grūtums vairs tā ne nospieda Līzes plecus ka tajos gados, kad Andris pameta viņu vienu ar maziem bērniem. Tagad visi kaut ko darīja, pat Ieviņa ganīja un pusdienās izslauca govi. Sīmanis piecirta mežā zarus un saplēsa sūnas pakaišiem. Bet tomēr par bērna sūtīšanu draudzes skola bija ko padomāt. Grāmatas maksāja naudu, pastalas plīsu, un kā visa nevajadzēja. Ieviņu sūtīt pie saimniekiem ganos Līzei bija žēl. meitene arvien vēl no svešiem baidījās. Kopš nekrietnā apvainojuma zādzība un pēriena viņa bieži naktīs pa miegam raudāja. Neko Līze nevarēja solīt savam dēlam. Kad Pēteris savā brīvajā svētdienā atnāca ciemoties, viņa iesāka valodu par skolu.

Nu. Pēterīt. vai neesi pārdomājis? Varbūt vairs negribēsi iet draudzes skolā?

Pētera seja aptumšojās. Viņš neko neatbildēja, paņēmu sekumus un svilpodams aizgāja aprušināt kartupeļus. Visu svētdienu viņš rakājās pa zemi un svilpoja, bet vakarā viņa sejā Lize lasīja cerības mierinājumu.

— Māmiņ, pēc trim nedēļām es atnākšu tikai svētdien ap pusdienas laiku. viņš, prom iedams, pateica. No rīta es kaut kur aiziešu.

Pēteris bija izdomājis. Kad pienaca brīva svētdiena, viņš devās uz draudzes skolu aprunāties ar skolotāju. Jaunais, dedzīgais skolotājs Kalniņš saņēma viņu laipni, apskatīja visas trīs pagastskolā iegūtās liecības.

Tu laikam esi centīgs puisis. — viņš uzsita Pēterim uz pleca. — Nāc droši uz skolu, man taisni trūkst tādu. kas sliņķiem un neprašām varētu būt par priekšzīmi.

Nu bija pienākusi Pētera uzdevuma grūtākā daļa. Viņš sarka un stostījās, līdz sastādīja sakarīgu teikumu:

Skolotāja kungs, es gribētu zināt, cik daudz naudas man vajadzētu pirmajā gadā?

Kad skolotājs skatījās viņā nesaprazdams. Pēteris turpināja:

Mana māte ir vājiniece, un naudas viņai nav. Maizi un apģērbu es nopelnīšu šovasar, ganos iedams. Bet cik pa visu gadu izmaksātu grāmatas un burtnīcas?

Skolotājs apbrīnoja puikas kvēli.

Zini. viņš pārdomājis runāja, — ja tu labi mācīsies un krietni uzvedīsies, es runāšu ar mācītāju un draudzes priekšnieku, lai draudze tevi skolo uz sava rēķina.

Bet skolotājs vēl nebija pēdējo vardu nobeidzis, kad Pēteris skaļi iesaucās:

Nē, to es negribu!

Kāpēc? skolotājs nesaprata. — Te taču pat lieli saimnieki plēstin plēšas saviem bērniem dabūt brīvu ēdienu un grāmatas.

Es tomēr negribu. Es labāk gribu būt vienam pa rada nekā visai draudzei.

Bet vai tev kāds aizdos?

Te nu Pēterim drosme apsīka. Viņš bija gan izdomājis, kam prasīt, bet. vai tas dos, to nevarēja zināt. Skolotāja tiešais jautājums viņu sabiedēja, pēkšņi sāka likties, ka drīzāk gan nedos un viņa lielais pasākums beigsies ar kaunu. Asaras valdīdams, viņš ar salāpīto piedurkni norausa gar acīm un saņēmās:

Es tomēr mēģināšu dabūt.

Skolotājs ar cienību noraudzījās četrpadsmit gadu vecajā puika. No tāda varēja izaugt lietas koks. \ iņam it ka kļuva kauns, ka Pēteri samulsinājis ar savām šaubām. Lai izlabotu vainu, viņš saņēma puikas roku, sapurināja un teica:

Jā. mēģini gan. Un, ja tev cili neaizdod, tad es tev aizdošu. Viņam gribējās teikt iedošu, bet ar šo puisi bija jārunā uzmanīgi. Viens vārds varēja viņu par jaunu ievainot.

Pēteris turēja skolotāja roku un nezināja, ko darīt. Vecais pagastskolas skolotājs Alberts bija skolniekiem mācījis bučot roku vecākiem, audzinātājiem, saimniekiem, kungiem. It ka vingrinoties viņiem bija jābučo skolotājam roka katru pirmdienu un sestdienu, tāpat mācītājām un baronam, kad tie iebrauca bērnus pārklaušināt. Pēteris to bija darī jis ar pretīguma sajutu, bet šo roku, no kuras strāvoja spēks un drošinājums. viņš labprāt bfitu nobučojis. It ka viņa nodomu nojauzdams, skolotājs cieši saspieda Pētera roku un palaida vaļa.

Kopīgi viņi vel sarēķināja, ka par grāmatām, burtiņ cām un dažādiem sīkumiem divdesmit rubļu par gadu tomēr vajadzēšot.

— Es lūkošu iztikt ar piecpadsmit, Pēteris smaidīja un atvadījās no skolotāja.

Pēcpusdienā Pēteris lūdza māti, lai labi salāpot viņa svārkus un bikses. Nākamajā brīvajā svētdienā viņš mājā nebūšot.

— Kas tev par noslēpumainām gaitām sākušās? — Līze neuzticīgi jautāja.

— Māmiņ. šodien es tev nevaru stāstīt, bet vēlāk visu izstāstīšu, — Pētera skats bija skaidrs, un Līze apmieri nājās. Laikam taču nekas ļauns nebija.

Salāpīto kārtu uzvilcis, Pēteris aizgāja. Visas trīs nedē ļas. taisīdamies lielajam gājienam, viņš taupīja virs drēbes un gāja ganos kreklā un apakšbiksēs. Citi gani viņu izsmēja, saukāja par linu leiti, bet Pēteris visu pacieta. Viņu urba un tirdīja tikai viena doma — dos vectēvs naudu vai ne. Daudzreiz viņš bija dzirdējis māti Sīmanim stāstām par savu tēvu, veco Ķivistu Laivu. Tas bija cieti izturējies pret māti, bet no mātes balss un dažiem vārdiem Pēteris noprata, ka vectēva spītēšanās nav aiz ļaunuma, viņš varēja būt arī ļoti labs, kā toreiz, kad viņiem slepeni atveda govi. Tā Pēteris sevi drošināja, līdz pienāca viņa brīvā diena. Ķivisti bija tālu, ceļš ne zināms, tāpēc puika nakti pārgulēja turpat saimnieka mājās un rītā ar mazu gaismiņu uzsāka savu izšķirīgo gājienu.

Ceļu prasīdams un vairākās vietās atpūties, Pēteris ap pusdienas laiku aizsniedza Ķivistus. Vecaistēvs — kas cits tas varēja būt — pašlaik, dūmus kūpinādams, locījās pie biškoku bluķiem. Bites dziedāja pa visu dārzu, un Pēterim bija bail iet uz to pusi. Viņš stāvēja pagalmā un grozījās, cepuri noņēmis, neiedrošinādamies iet arī kambarī. No kūts iznāca veca sieva ar piena ķipīti un, Pēteri ieraudzījusi, nolika to zemē. Pēteris sacīja labudienu un drošības pēc apjautājās, vai šīs ir Laivu mājas.

Tas pašas ir. puisīt, — mīlīgi atbildēja vecenīte.

Bet es gan tā kā nepazīstu, no kurām mājām tu esi?

Es esmu Pēteris ... — puika apjuka un apklusa.

— Ak Pēteris? Bet kā Pēteris tu esi?

Pēteris Cīrulis no Kraupēniem.

Vai dieniņ, tad jau tu esi Līzes Pēterītis! — vecmāmiņā norausa asaru. — Nāc, dēliņ, kambarī, tik tālu ceļu nācis, būsi piekusis.

Vecmāmiņa ieveda Pēteri kambarī un dzirdīja ar pienu. Jautājumi bira nesakarīgi viens pēc otra. tā ka puika nespēja uz visiem atbildēt.

Pēc kāda laika nāca iekšā vecaistēvs ar medus bļodu.

— Skat, skat. tēvs. kāds mums ciemiņš atnācis, — māte priecīgi sauca. — Vai tu pazīsti arī?

— Nepazīstu, — paskatījies tēvs norūca.

Tas jau Līzes Pēteris! — mātes balsī bija gandrīz pārmetums, it ka pati būtu tūlīt mazdēlu pazinusi.

— Ā. luk. kāds briedis izaudzis! tēvs centās apslēpt prieku savā balsi.

Pēteri nu mieloja ar medu, kuru viņš garšoja pirmoreiz mūžā. Līdz šim viņš bija kādreiz ar salmiņu vai smilgu sūcis saldo sulu no pļavā atrastu kameņu šūnām. Bet tagad viņam iedeva karoti un maizes gabalu un viņš varēja ēst no visas bļodas medu, cik vien gribēja.

Kad vecāmāte izgāja laukā, Pēteris nolēma ķerties pie savas lietas.

— Māte nezina, ka es atnācu šurp. — viņš vispirms paskaidroja. Tālāk viņš saraustītos vārdos stāstīja, ka gribot iet draudzes skola, bet tur vajagot naudas.

— - Varbūt tu varētu man aizdot? — beidzot viņš dabūja pār lūpām. Kad būšu skolu beidzis, vispirms iešu trīs gadus par puisi un, kad būšu parādus atdevis, tad tikai sākšu strādāt savu zemi.

Savu zemi? — vecaistēvs brīnījās. — Vai tev ir sava zeme?

Ir gan. Veselas sešas pūrvietas. — Pēteris izstāstīja, kā atnācis pie viņiem Sīmanis un kā dabūjuši zemi.

Vecais Laiva sakaunējās. Puika priecājās par sešām pūrvietām, bet viņam visu laiku bija atmatā stāvējis liels lauks.

- Nu labi, — viņš uzsita Pēterim uz pleca. Slēgsim tādu līgumu: tu saki. ka pagastskolā esi labi mācījies. Es došu tev katru gadu divdesmit rubļu, un, ja tu skolu atkal pabeigsi gauži labi. tā nauda tev nav jāatdod. Tad es tev vel došu klāt zirgu, ko iesākt savu zemi apstrādāt. Nē. nē. tu nerunā man pretī, — viņš gaiņājās rokām,

kjid Pēteris gribēja kaut ko iebilst. Es vis neciešu, ka man pretim runā. — Vecaistēvs bargi pablisinaja acis.

Grūtais darījums bija nokārtots. Vecaistēvs sajūdza zirgu un paveda Pēteri līdz pagasta robežai. Tālāk puisis cilpoja kājām, pats brīnīdamies, kur gājiens tik viegls kļuvis. Turp ejot. likās, ka ceļš pret kalnu, pret kalnu vien iet. Līdz iedoto medus krūzīti apsietā valdziņa šūpodams, viņš vispirms aizsteidzās uz māju. atdeva medu Ieviņai un izstāstīja mātei, ka nodrošinājis sev skološanos.

Pēteris nogāja draudzes skolā un ar mācīšanos atpelnīja parādu un dabūja zirgu. Jānis pēc pagastskolas beigšanas sāka mācīties par galdnieku. Ieviņa vēl gāja skolā.

Kad Pēteris bija nobeidzis skolu un par puisi nekur nelīga, apkārtējie jaunieši vaļas svētdienās labprāt sala sijās Cīrulīšu būdā. Te gāja jautri, neviens nebārās, ka svētā dienā ar blēņām darbojas, vecais Sīmanis stāstīja kara stāstus. Reizēm, lai labāk ieskaidrotu kara lietas, sadalīja puišus divās daļās, nokomandēja «Smirna!» un apmācīja soļošanā, skriešanā, šaušanā gan ar nu jām. Citreiz vienus nostādīja par turkiem, otrus par krie vieni, pats nostājās «krievu* priekšgalā par ģenerāli un veda savu pulku uzbrukumā. Turkos viņš parasti iedalīja gļēvākos un vājākos puikas un iecēla tiem par ģcnc rāli Brekša Dāvi.

«Krievi», protams, arvien «turkus» ietrieca meža, kas vecajam zaldātam bija liels gandarījums.

Sīmanim patika zobot puikas, sevišķi čikstīgo Brekša Dāvi. Dāvis īstenībā jau bija liels puisis, mācībā izgājis bet viņam bija lielas nepatikšanas — neauga ūsas. Gan viņš pēc veco parauga virslūpas mīkstās pūkas skrāpēja ar nolauztu izkapts galu. bet stingrāki sari nelīda no tās laukā. Puisis pats jutās ļoti apkaunots un slepus taujāja vienam otram, vai nezina zāles ūsu audzināšanai. Sīmanis, padzirdis Dāvja negalu, reiz visu ciema puišu priekšā saka viņu nerrot:

Vai zini, Dāvi. es tev varu pastāstīt labas zāles, ka nedēļas laikā izaugs garu garās ūsas. varēsi aiz auss aizspraust.

Dāvim gan nepatika, ka visu klātbūtnē runā par viņa sāpīgo vietu, bet par šo lietu viņš kāri tvēra katru pa domu.

— Nu. nu, nu, stāsti!

- Iezied tu vakaros lūpu no virspuses ar medu, no iekšpuses ar to, ko vistas izmētā pa pagalmu. Tad medus no virspuses vilks, tā iekšējā ziede dzīs, un vienā naktī ūsas būs uzdīgušas.

Kaut Sīmanis savu padomu deva ar ļoti nopietnu seju, visi saprata ākstīšanos un Dāvi vēl ilgi zoboja par Sīmaņa recepti.

Bet ne tikai ar blēņām nodarbojās ciema jaunieši, bieži tie runāja arī nopietnas lietas. Pēteris pēc draudzes skolas beigšanas sagājās ar skolotāju Kalniņu un ņēma no viņa grāmatas lasīt. Lasīja pats un deva citiem. Dažreiz ziemas vakaros, kad bija beigušās kulšanas un linu kulstīšanas, visi jaunie sanāca pie Pētera un pēc kārtas lasīja no grāmatas citiem priekšā. Līze vērpa un klausījās, viņai patika garie nostāsti par svešām zemēm, daudzreiz ne vakaru nevarēja sagaidīt. Kad vecie saimnieki sāka rūkt, ka dēli veltīgi laiku nositot ar grāmatām, — pa to laiku varējuši labāk kādu auklu vai grožus novīt, — puiši paņēma darbu līdzi. Mazā istabiņa tad izskatījās kā virvju vijēju darbnīca, no rītiem Līze izslaucīja veselu klēpi spaļu, bet viņa nedusmojās, jauno vidū viņa pati jutās jaunāka un žirgtāka.

Reiz Sīmanis bija saaukstējies un saslima. Vecais vīrs kļuva ļoti nemierīgs, likās, ka viņu stipri biedē nāve. Kad Līze ņēmās viņu mierināt, Sīmanis atzinās:

— Nē. nāve tādam vecam praulam nav nekas. Diezgan esmu turku nāvei acīs skatījies, un neviena jau nevar būt briesmīgāka par to, kas trako kara laukā. Bet es visu laiku domāju, ka neesmu nokārtojis šīszemes lietas. Ja es tagad piepeši nomirstu, zini, kas tad notiks? Andrejs pieprasīs mantojuma daļu, un pusi no manas zemes piešķirs viņam. Arvien agrāk iekrita prātā, ka jānoraksta viss Pēterim, bet vienmēr vaļas vien nebija. Ej tu pasauc Kalnariju Recu un Grasi, vismaz mutes vārdiem es viņiem pateikšu.

Sīmanis gan mantu novēlēja, bet mirt nenomira. Tagad viņš nolēma labāk rakstīt Pēteri sev par dēlu.

Vienīgos dēlus neņēma karadienestā, tāpēc tie, kam vairāk dēlu, centās kādu norakstīt radiniekiem, kam bērnu nebija vai bija tikai meitas. Vislabāk bija tiem

W5

10 428

saimniekiem, kam klāt dzīvoja savi neprecētie brāļi un māsas, tiem varēja droši rakstīt, jo par mūža strādāšanu tik un tā mūža maize jādod. Vaļiniekiem rakstīt dēlus nebija patīkami, ko var zināt, cik ilgi tādi sīksti kraķi dzīvo, pagasts tādus nabagumaizē neņems, liks dēlam apgādāt.

— Laikam jau gan vecam zaldātam nepieklātos tā domāt un runāt, — Sīmanis reiz uzsāka ar Līzi valodu.

- Mums tur pulkā oficieri daudz vārdoja, sūtīja par ķeizaru un dievu kauties. Bet, kad lodes svilpoja gar ausīm un paši lādējam turkiem virsū, es daudzreiz domāju, ko es tiem turkiem esmu ļaunu darījis, ka tagad kā slepkavas tie man sūta savas lodes? Un ko tie turki man darījuši, ka es grūžu tiem durkli vēderā? Ja mūsu ķeizaram ar turku ķeizaru kādi strīdi, lai iet paši izkaujas, kāpēc tad bendēt tik daudz cilvēku. Un, ja krievu dievs nevar satikt ar turku mēness dievu, lai izkarojas pa debesīm, diezgan viņiem tur ir zibeņu un pērkonu. Tfu! viņš nospļāvās, — taisni grēks tādus vārdus mutē ņemt, bet, kad gadiem ilgi jāskatās nāves atņirgtos zobos, tad visādas domas prātā nāk.

Kad Līze pārdomādama klusēja, Sīmanis turpināja:

— Tāpēc nebūtu par sliktu, ja tu Pēteri norakstītu man par dēlu. Ja jau nu no karā iešanas nevaram ar labu tikt vaļā, tad mēģināsim ar viltu. Lūk, es biju jaunākais dēls, mani aizveda zaldātos. Kas man tika? Kliba kāja un tur tās grantsbedres mežmalā. Brālis palika mājā, tam visa valdīšana pār mantu. Ja kādam bija tēvu zeme, tad viņam, ne man. Tagad gan, dzirdams, vairs tik ilgi nav jādien, bet kāpēc taisni tādiem kā tavs Pēteris vai Jānis jābāž pirksti oglēs? Tāpēc tu nerunā pretim, ja ņemu Pēteri par savu dēlu. Tev jau tomēr vairāk paliek, viņš pasmējās.

Pēteri norakstīja Sīmanim par dēlu. Breksis atkal staigāja rūkdams, ka būšot jāsūdzoties ķeizaram par tādu blēdīšanos.

Ķeizaram jau diezgan paliek, Līze atcirta,

- saies tavi un Lieluriju dēli, vieni paši turkus izkaus.

— Maniem dēliem ir zeme, ko strādāt, bet ko tavi — slaistīsies pa meža malu. Meitu arī nez par kādu preileni gribi audzināt, ganos nesūti.

— Kādu nu kurš var izaudzināt, tādu audzina, — Līze pasmaidīja.

Ieviņa pēc pagastskolas beigšanas aizgāja uz miestu pie Abēja madāmas mācīties par šuvēju. Tā gribēja Pēteris, tā Jānis. Paši ganu grūtumus izbaudījuši, neļāva māsai tos uzņemties.

Pavasarī Pēterim bija jāiet mācībā. Jau tā viņš divus gadus bija nokavējis, nevarēdams tikt pie zābakiem. Gāja arī citi Kraupēnu puiši, pusbībeles padusē līdzņemdami.

Pēc lūgšanas mācītājs atprasīja baušļus un bībelstāstus. Pārliecinājies, ka jaunekļi kopš skolas gadiem tos nav pilnīgi aizmirsuši, viņš atlikušo laiku veltīja dažādu dzīves gudrību apgaismošanai. Vispirms viņš stāstīja par ķeizaru, cik mīļš un gādīgs zemes tēvs tas esot. Katrai ļaužu kārtai tas piešķirot labumus pēc nopelniem un dievbijīgs esot, par kristīgo dievu gatavs karot ar turku vai japāni. Otrais, kuru nāktos godāt, esot tepat šejieniešu vidū, tas esot mīļais baronlielskungs. kuram draudzes lietas esot tikpat kā pie sirds pieaugušas. Kā nupat, apskatījis veco baznīcu, viņš sākot draudzi mudināt celt jaunu. Un tiešām, neesot vairs nekāda izskata vecajam dievnamam.

Ja mēs kādu mīļu viesi aicinām savā mājā, tad mums gribas savu māju uzpost un izgreznot. Bet vai lai mēs pašu dievu, vismījo viesi, aicinām tādā vecā graustā, kāds tagad ir mūsu dievnams? pacilāti nobeidza mācītājs.

Nākamajā dienā mācītājs skaidroja, kas ir dieva vietnieki zemes virsū.

Vispirmais, ko dievs sev par vietnieku cēlis, ir ķeizars. Pēc tam nāk viņa gudrie ministri, mācītāji un lielkungi. Ja jūs dievu mīlat un bīstaties, tad jums tāpat būs mīlēt un bīties viņa vietniekus, jo viņš pats ar savu ziņu tos iecēlis.

Citā reizē viņš stāstīja pamācības par bagātiem un nabagiem. Gan nabagi apskaužot bagātniekus, bet, ja viņi zinātu un izbaudītu tās grūtības, ko dievs uzlicis bagātniekiem, tad viņu skaudība un naida celšana izklīstu kā dūmi vējā. Dievs viņus gan esot apsvētījis ar mantu, bet uzlicis arī lielus pienākumus. Tā dzirdot, ka šur tur pilsētās strādnieki taisot tračus, prasot nez

kādas savādākas algas un darba laikus. Vai šie karstas putras strēbēji jel maz varot iedomāties, ko viņi iesāktu, ja tādu bagātnieku nebūtu? Kur tad ņemtu jel to pašu maizes riecienu, ko tagad tā apspļaujot kā pārāk plānu?

Nemeklēsim piemērus tālumā, kas jums varbūt nesaprotami. Ņemsim tepat mūsu kalpu puišus, sevišķi tos, kas muižā dien. Vai nav dzirdēts, kā viens otrs kurn pret saimnieku un baronu, — šos izdzenot kā klaušu laikos. Bet es prasīšu tādiem drebeļiem: ko jūs, aklie, darīsiet, ja tas apsmādētais barons jūs par kalpiem neņems? Ko jūs ēdīsiet, jo savas zemes jums nav? Nu redziet, bērni, dievs pats tā iekārtojis zemes virsū, un vai! tam, kas saceļas pret viņa prātu. Vai jūs dabā neredzat, ka vienam kokam citas lapas ir galotnē, citas ēnainā pazarē? Tā tas ir nolemts, ka galvai jāslienas cēli gaisā. — kājām jābrien pa dubļiem. Kas domā šīszemes kārtību grozīt, tas ir vējagrābslis, kas grib staigāt uz galvas ar kājām gaisā.

Puiši klausījās mācītāja dzīves gudrībās, dažs bija aizkustināts, dažam tās nolija garām kā ūdens.

Pēteris ilgi domāja par mācītāja skaistajām runām. Dažreiz likās, it kā tam būtu taisnība, smalki parādīta un iepriekš nolikta. Un tomēr viņā kaut kas sacēlās pret šo kārtību. Ja tā tiešām būtu no dieva un negrozāma, tad gandrīz jāsāk šaubīties par viņa taisno prātu. Viņš domāja un prātoja, bet nevarēja izdomāt līdz galam, arvien kaut kur palika kāds robs. Pievakarē Pēteris aizgāja pie skolotāja Kalniņa un izstāstīja tam savas šaubas.

— Es pats vēl neesmu skaidrībā par visām šīm lietām, — skolotājs atzinās. — Bet es meklēju skaidrību, urbjos grāmatās. Kāds draugs man tās sūta no Rīgas, un tur daudz kas rakstīts par kungiem un kalpiem, valdniekiem un mācītājiem. Draugs gan saka, lai nevienam svešam tās nerādot, bet ar tevi, liekas, var runāt droši. Jau skolas laikā tev bija tāda gaiša galva. Kad būšu izlasījis, pārrunāsim.

Iesvētīšanas dienā mācītājs vēlēja nākt pie dievgalda arī bērnu vecākiem. Līze strīdējās ar Sīmani, kuram no viņiem jāiet.

— Tas jau tagad tavs dēls, — teica Līze.

— Mans gan, bet tev arī sava daļa, — Sīmanis pretojās.

Beidzot nolēma, ka jāiet abiem. Iesvētāmo bija daudz,

pēc viņiem ap altāri pirmie saspiedās saimnieki. Kalpi un vaļinieki palika pēdējie.

Mācītājs ar bažām vēroja, ka sāk aptrūkt svētā vīna. Gan viņš deva maziem malciņiem, taču pēdējam galdam palika tikai biķera dibenā. Nepatīkams stāvoklis, bet sūtīt vecākus projām bez svētā vakariņa arī nevarēja. Pār altāra malu pārliecies, viņš pasniedza biķeri pērminderim un pameta ar acīm. Tas saprata svētā tēva mājienu un, ģērbkambarī iegājis, piegāza biķeri ar ūdeni no kristījamās bļodas.

— Savs svētums tomēr tiks, — viņš taisnodamies norūca.

Uz māju klibodams, Sīmanis Līzei teica:

— Klausies, — vai tu arī manīji, kāds brīnums bija noticis baznīcā? Vecos laikos pestītājs esot pārvērtis ūdeni par vīnu, bet šodien biķerī vīns bija pārvērties par ūdeni. Jānudien!

Pēc Pētera iesvētīšanas Jānis posās uz Rīgu. Daudzi zeltenieši bija aizgājuši uz pilsētu par mālderiem, arī tepat Sinepa Ēidvarts Rīgā dzīvojot labāk nekā te.

— Ko lai es te iesāku? — Jānis jautāja mātei, kad tā bažījās par tālajām gaitām svešā pilsētā. — Pat pie sava ēvelsola es nevaru tikt. Tad iepriekš jāiet kādus gadus par puisi muižā un jālaiza baronam roka. Saimnieki taču visu algu nekad naudā nemaksā.

Beidzot Līze arī piekrita.

Sliktāk jau nebūs. Varēsi vēl ko klāt piemācīties. Te mēs mīcāmies kā pa purvu un miglu, bet, kā tikt uz ceļa, nezinām. — Visērtākā nokļūšana Rīgā bija ar plostiem. Ceļš par brīvu, un galā vēl piemaksā klāt. Šo ceļu izvēlējās arī Jānis.

Kad plostniekam ceļa kulīte bija sataisīta un Pēteris brāli pavadīja līdz miestam, viņiem sarunas nevedās. Jāni nomāca neziņa par jauno dzīvi, kas viņu reizē vilināja un baidīja. Pēteri mocīja sava doma, un viņš neiedrošinājās to izteikt. Beidzot, kad brāļi šķiroties sniedza viens otram roku, Pēteris dabūja pār lūpām:

— Ja nu tev labi veicas, atsūti kādreiz kādu grāmatu.

lhD

Miestiņā nodibinātā labdarības biedrība reizi mēnesī rīkoja jautājumu vakarus. Arī Kraupēnu jaunieši, olnīcā kopā sagadījušies, soļošanā un grāvju pārlēkšanā sacenzdamies, gāja uz šiem vakariem. Jautājumus visu mēnesi ikkurš varēja iemest kastītē biedrības mājas ārpusē, un dažreiz to bija salasījies krietni daudz, tā ka izskaidrotāji solījās atbildēt tikai uz svarīgākajiem. Jautājumus izskaidroja šejienes mācītie ļaudis — dakteris, aptiekārs, skolotāji, bet varēja runāt arī citi.

Dakteris bija labsirdīgs, omulīgs vīrs, kas labprāt arī nopietnākiem jautājumiem uztriepa komiskas krāsas. Kad viņš runāja, sanākušie valdīja smieklus, bet, viņam beidzot, skaļi aplaudēja. Savas dziedniecības lietas viņš turēja tomēr svētas un asi graizīja burvjus un pūšļotājus. Tāpēc daži, negribēdami dakterim maksāt vai kaunēdamies pie tā iet, savas kaites uzrakstīja jautājumu veidā, piemetinādami, ka pūšļotājs ieteicot ārstēt tā vai citādi. Tad dakteris, rokas plātīdams, sāka skaidrot vienīgo pareizo ārstēšanas veidu, nosauca zāles un lādēja pūšļotājus.

Brekša Dāvi zobodami, Kraupēnu puiši bija iemetuši kastītē arī jautājumu par ūsu augšanu. Dakteris to izskaidroja zinātniski, bet puiši nevarēja valdīt smieklus. Tikai Dāvis jutās kā visu ļaužu priekšā kails izģērbts un uz māju gāja vaidēdams:

— Vai, vai, vai, tādu kaunu es nepārcietīšu! Jau dievs mani tik bargi sodījis, un nu vēl cilvēki smejas.

Visvairāk jautājumu bija par mīlestību un precēšanos. Izskaidrošanu gribēja uzspiest draudzes skolotājam Kalniņam, bet tas atrunājās, ka par šādiem jautājumiem runāt viņš neuzdrošinoties, lai tos iztirzājot kāds lielāks speciālists. Tad tos atlika uz Ziemas svētkiem, kad būšot mājā šejienes studenti no Tērbatas. Kāds jauneklis krāsainu lenti pār vesti tiešām ņēmās skaidrot šos «mūžības jautājumus», daudz sarunāja par mirdzošām zilām actiņām un dzeltenām matu bizēm, par lakstīgalām un neaizmirstulēm. Jaunatne klausījās tvīkdama, vecie, tīksmi acis pievēruši.

Tanī pat vakarā bija apskatāms jautājums: kas ir per-

sona? Aptiekārs jau gribēja kāpt uz paaugstinājuma, kad pulksteņtaisītājs igaunis Jaks pietrūkās kājās un piesolījās atbildēt.

— Persuns, persuns, kas tas ir — persuns? — cienīgu pozu ieņēmis, viņš iesāka. — īsi tu pilsatā, Reigā vai Volkā, socīsi: dūd man ēst. Tad tev īdūs plūdinu kāpustu un kapaliņu kaļas. Un tas ir persuns. — Ielējis no karafes ūdeni un izdzēris, kā to dažreiz darīja dakteris pēc dedzīgiem paskaidrojumiem, Jāks svarīgiem soļiem kāpa lejā.

Ļaudis aplaudēja rēkdami, smējās un dauzīja kājām. Domādams, ka tie izsaka piekrišanu, Jāks vēlreiz uzkāpa uz paaugstinājuma un paklanījās uz visām pusēm, kā bija Rīgā redzējis darām aktierus.

Skolotājs Kalniņš piecēlās un acīm meklēja Cīruļu Pēteri. Ieraudzījis piegāja un paveda sāņus.

Kā tev liekas, viņš jautāja, - vai mēs nevarētu mēģināt šos kumēdiņus izbeigt? Atnāc svētkos aprunāties, varbūt kaut ko izdomāsim.

Paceltu galvu Kalniņš izgāja no zāles, līdzi vezdams jaunu meitu spožām acīm un bizēs sapītiem matiem. Pēteris ilgi noskatījās viņiem pakaļ. Piepeši viņa sirdī ielija savāds biklums pret skolotāju. Likās, ka tas ieguvis sev kādu dārgumu, kāda Pēterim nekad nebūs, un tas it kā radīja plaisu draudzības akmenī. Pēteris jutās atstumts, pamests, drauga sirdi pazaudējis. Zāles spožās ugunis šķita nobālušas, viņš vedināja Kraupēnu puišus iet mājā, kaut gan tie gribēja noklausīties iztirzājam jautājumu kādas dabas cilvēkiem ieteicams precēties?

Svētkos aizgājis pie Kalniņa, Pēteris sākumā bija sadrūmis. Valodas nevedās. Labu laiku izpūlējies Pēteri iekustināt nopietnām sarunām, skolotājs redzēja, ka puisi kaut kas nomāc. Viņš pavēra durvis uz blakus istabu un sauca: Paulīn, panāc mums palīgā! Tu jau arī biji lai vakarā un gandrīz sliktu dūšu dabūji.

Ienāca tā pati meita, kuru Pēteris bija redzējis kopā ar Kalniņu jautājumu vakarā.

- Tagad, jaunais draugs, es tevi iepazīstināšu ar savu māsu Paulīnu, — skolotājs teica Pēterim. — Tas ir Cīruļu Pēteris, — viņš paskaidroja māsai, — par viņu tu esi daudz dzirdējusi.

Pēterim kauns apsvilināja vaigus. Māsa! Tā taču bija Kalniņa māsa, un viņš bija domājis nez ko! Piepeši draugs un skolotājs kļuva tik tuvs, ka Pēterim gribējās pārgalvīgi uzsist tam uz pleca, sapurināt aiz ausim vai nez ko padarīt. Bet tad viņš atkal sakaunējās par pēkšņo prieka uzplūdumu un centās uzlikt sejai lietišķības un nopietnības masku.

Kalniņa māsa gāja kādā augstākā meiteņu skolā, bija pēdējā klasē. Pavasarī beigšot un meklēšot mājskolotājas vietu.

Kalniņš sāka runāt par jautājumu vakariem.

Lūk, māsa mani uzvedināja uz domām, ka mēs varētu padarīt tos nopietnākus. Padoms liekas prātīgs. Mums vajadzētu pašiem iesniegt jautājumus. Piemēram, es tev uzrakstīšu dažus, tu dod cilus saviem paziņam pārrakstīt, lai neiznāk, ka viens visus iesniedz, un es ņemšos tos izskaidrot.

Kopīgi viņi sarakstīja garu rindu jautājumu par pasaules izveidošanos, zvaigžņu gailam, cilvēka attīstību.

Pēteris brīnījās, ka Paulīna runā tik droši, gluži kā viņas brālis, un arī saprātīgi. Viņa paša māsa Ieviņa nebija muļķe, bet par daudz bikla un ietramdīta. Citas meitas, ko viņš pazina, gan nebija tik bailīgas, bet vairāk par labdienu un par to. ka mājā visi veseli vai kāds slims, nezināja pastāstīt.

Nākamajā jautājumu vakarā bija daudz nopietnu, skaidrojumu lietu. Dakteris atlika šīs zīmītes malā, teikdams:

— Šos jautājumus skaidrot mēs labāk palūgsim mācītāja kungu.

Bet skolotājs Kalniņš, rādīdams vienaldzīgu seju, atbildēja:

— Kāpēc mums traucēt mācītāja kungu ar tādiem sīkumiem? Es ņemos izskaidrot.

Klausītāji tanī vakarā it kā sašķēlās divās grupās. Lauku un miestiņa jaunieši satraukti klausījās neparastajos paskaidrojumos, vieni kāri tvēra katru vārdu, tos mulsināja skolotāja Kalniņa drosmīgās atbildes, jau klausoties vien. tie jutās pacelti augstu virs bezdibeņa un drebēja, vai tikai tas, uz kuru viņi tagad paļāvās, spēs pārnest pāri, vai tam pašam būs tik daudz pārliecības spēka.

lai izgaisinātu citu šatibas. Bet skolotājs bija labi sagatavojies. Smalkāko aprindu ļaudis jutās vīlušies, tirgotāja Vilema meita žāvājās, aptiekāra meitai nebija iemesla saskatīties ar savu iecerēto, kas sēdēja blakus, un tam nebija iemesla slepeni paspiest viņai roku. Visu vakaru ne vārda par mīlestību, tas bija pārāk garlaicīgi.

Lieluriju Amālijai bieži uznāca dusmu lēkmes. Tad viņa ārdījās pa māju, meitas revidēdama, viss bija slikti darīts, lopi neapkopti, pagalms netīrs, meitas palaidnīgas un slinkas.

— Negaiss jau trako! — kalpones nosmējās pakaļ saimniecei. Negaisa palama Amālijai pielipa tāpat kā viņas tēvam. Nebija tādas dienas, kad viņas paceltā balss neatskanētu ciemā. Tik tuvu sabāztiem, kaimiņiem nebija iespējams nosargāties, ka lops vai bērns neieietu otra daļā. Bet, tā kā Lieluriju daļa bija vislielākā, tad pret to nogrēkošanās iznāca visbiežāk. Dažreiz kaimiņi smējās, ka Andrejs sev esot mājā atvedis ne sievu, bet niknu suni mantas sargāšanai. .la kāda diena pagāja klusu, kraupēni sprieda, ka nu gan būšot nelabs laiks, arvien jau pirms vētras vējš piestājot.

Cīrulīšu ļaudīm bija apnikusi negantā lamāšanās. «Lai nu mani gānītu,» domāja Līze, «bet kaut taču bērniem likusi mieru.» Amālija sevišķi necieta Ieviņu. Kad olnīcā gadījās ar meiteni sastapties, Lieluriju saimniece nošņāca:

— Princese! Preilene!

Ieviņa baidījās no Amālijas kā no čūskas. Arī Pēteris nodrebinājās, kad, pretim nākot, tā pazibināja acīm un griezīgā balsī uzsauca:

— Troņmantnieks!

— Tā vairs nav dzīve, — reiz ierunājās Līze, kad Ieviņa nobijusies ieskrēja istabā. — Galu galā vai mēs te piesieti, ka jādzīvo kā sirseņu pūznī. Lūkosim pārcelt savu būdu meža malā uz savas zemes, būs pašiem labāk, un varbūt Lielurijiem mitēsies naids, kad dabūs savu pēdu atpakaļ.

— Sataisīsim mēs ar! vienu talku, — sprieda Sīmanis. — Salūgsim kaimiņus ar zirgiem, sabrūvēsim alu un izcepsim karašas, vienā dienā butku aizvedīs.

Līze staigāja, talciniekus aicinādama. «Lai nu kā kuro reizi sarāvušies,» viņa domāja, «bet šādā reizē cilvēki viens otram izpalīdz.»

Lieluriju Andrejs, varēja redzēt, priecājās, ka būda nozudīs no viņa zemes. Bet zirgu un cilvēku dot viņš nevarēšot. Paši ar diviem braukšot uz baznīcu, mācītājs ziņojot visu draudzi uz svarīgu vēsti. Vecais zirgs sagrūdis kāju un klibojot, bet jaunais vēl esol lāgā neiebraukts.

-— Jūs varat pamazām vadāt. Tikpat jau šogad es tur vairs nevarēšu neko iesēt, skatījos, jūs esat iestādījuši kāpostus.

Arī Grīslis un Breksis taisījās svētdien uz baznīcu.

— Tādā reizē, kad mācītājs visai draudzei laiž ziņu, nedrīkst mājā palikt.

Kalnariju Hečs apsolījās braukt ar diviem zirgiem, abi ar Miķeli. Parādus maksādams, viņš bija izjutis nabadzības slogu un bagātības cietsirdību, cieši strādādams, atradinājies no baznīcā iešanas un atskārtis, ka ne jau visi lielie baznīcas vīri pie baznīcas mācībām turas. Kā tas pats Lieluriju Andrejs — baznīcā viņa ģīmis spīdēja no lielas dievbijības, likās, — pats apustulis soļo cauri baznīcai, bet kāds viņš bija darbdienās, kur tad palika tuvāku mīlestība un citi lielie tikumi?

— Diezgan esi mūsu talkās iznākusies, — Rečs teica Līzei, — vai tad maniem zirgiem aste notrūks, ja reiz tev arī pabraukšu talkā.

Grasis atsūtīja mēmo Jēci ar zirgu, un tā Cīrulīšu perēklīti, kā smējās talcinieki, pārveda uz meža malu. Pētera draugi sanāca palīgā vēl pāris pusdienas laikus un palīdzēja baļķus sacelt savās vietās.

28

Svarīgā vēsts, ko mācītājs to svētdien ziņoja no kanceles, bija par jaunas baznīcas celšanu. Baronlielskungs to ierosinājis un ziedojis naudu iesākumam. Bet, tā kā

dievnams nepieciešams visiem draudzes locekļiem, tad visiem, katram pēc savas iespēšanas, jāpiedalās tā celšanā. Saimnieki varot vest akmeņus un kokus, vaļinieki nākt ar saviem roku spēkiem vai atstrādāt par velti saimniekiem kavētās dienas.

Jūs visi pazīstat svētīgās lauku darba talkas un čakli braucat viens otram palīgā, — nobeidza mācītājs.

- Un tagad, kad pats dievs jūs aicina talkā, pierādiet, ka jūs savas mēslu talkas neturiet augstākas par viņa svēto namu.

Vecā baznīca bija neliela, no tēstiem baļķiem celta, zemu tornīti. Te notika arī vācu dievkalpojumi baronam un muižas ļaudīm, tāpat bija atļauts uz tiem nākt daktera un aptiekāra ģimenēm, kas tagad dzīvoja miestā, bodniekiem un lopu muižiņu rentniekiem, barons drīzumā taisījās izprecināt savu meitu, bet bija kauns smalkos znota radus vest tādā «šveinštallē», kā viņš klusībā dēvēja veco baznīciņu.

Baronam bija arī citi nodomi ar baznīcas celšanu. Dzirdēja, ka Krievijā šur tur zemnieki sākot pret muižniekiem kurnēt, negribot maksāt renti, tikai ar pletni varot savaldīt. Būtu lietderīgi ļaužu prātus uz laiku aizņemt ar kādu aizrautīgu darbu, kur visi — saimnieki un vaļinieki — justos vienoti un līdzvērtīgi. Barons aprunājās ar mācītāju, un tas apņēmās draudzi iejūsmināt cēlajam darbam.

Nez kur cēlušās, kur ne, draudzē sāka izplatīties runas, ka vecā baznīciņa esot svēta. Ja tanī uzdodot mācītājam dievu lūgt, tad lūgšanas tiekot paklausītas. Vecā Cipas māte bijusi slima, dakteris divas pudeles zāļu izrakstījis, gandrīz jau izdzērusi, bet labuma nekāda. Tad likusi baznīcā nodziedāt pantiņu «Man zāles vien neizārstēs» un pēc nedēļas jau staigājusi. Arī Kumuru Lābrāna Katrīnai bijušas lielas sirdssāpes — visādi izaicinājusies Jenicu Krišu ciemos, bet šis garām vien gājis. Katrīna aizgājusi pie mācītāja un lūgusi, lai draudze nodzied «Kungs, es uz tevi paļaujos», pati baznīcā krietni noraudājusies, bet, kad nākusi mājā, Krišs jau bijis priekšā. Vēl lielākas lietas stāstīja par veco baznīcu: nupat pagājušajā gadā, kad ķeizars bijis slims, visā Krievijā izlūgušies dievu par viņa veselību, bet nekas nelīdzējis. Tiklīdz

šejienes mācītājs noturējis aizlūgšanu, ķeizaram slimums kā ar roku atņemts. Tagad visi atcerējās šo gadījumu un gudroja, ka jāraksta ķeizaram vēstule un jālūdz, lai sūta naudu jaunas baznīcas celšanai. Aizgāja pat pie mācītāja, un tas vēstuli uzrakstīja, solīdamies lūgt arī baron-lielkungu to parakstīt. Ķeizars naudu tomēr neatsūtīja. Lielskungs zināja stāstīt, ka alūksnieši pasteigušies aizlaist augstajam valdniekam ziņu, it kā viņu baznīcā noskaitītās lūgšanas dievs uzklausījis, un jau saņēmuši naudu un ceļot jaunu.

Šejienieši uz alūksniešiem noskaitās. Tādi makani citu nopelnus pataisa par saviem, piekrāpj pašu ķeizaru!

Bet mēs viņiem parādīsim, — lielījās Kraupēnu vīri krogā.

— Uzcelsim baznīcu paši un vēl skaistāku.

— Ar torni līdz pusdebesīm!

Ļaudis iejūsminājās. Veda akmeņus, dēļus, meta naudu kopā, rīkoja koncertus un bazārus. Lielais rīkotājs bija pērminderis Andrejs Cīrulis. Viņš noteica, kad kuram jābrauc šķūtīs, cik un kas jāved. Apkārtējos vaļiniekus viņš norīkoja savos darbos, visi pēc kārtas strādāja bez maksas Lieluriju tīrumos.

Līze ar saviem cilvēkiem pelnījās kā agrāk. No mazās un liesās zemītes visiem pārtikšana neiznāca, darba laikā kā Līze, tā Pēteris tāpat gāja pie saimniekiem.

Reiz Andrejs satika Līzi olnīcā.

— Klausies, — viņš to apturēja, — rīt tavs Pēteris lai nāk ar visu zirgu man mēslus vest.

— Mums savu darbu daudz, nav ko domāt tevi apkalpot, — Līze atbildēja.

Līzi atkal mācītājs aicināja pie sevis.

— Tu man daudz sirdēstu sagādā, mācītājs uzlūkoja viņu bargi. — Mēs visi dievam par godu esam uzsākuši lielu darbu, tikai tu kā vālodze stāvi malā un skaties. Bet apdomā, kā tev klāsies pastardienā, kad tas kungs visus aicinās pie sava galda un tev būs jāstāv malā un jānoskatās. «Kā tad tur kauks’ un trīcēs'» — vai vairs nezini to pantu dziesmu grāmatā?

Bet, mācītāja kungs, — Līze atrunājās, — mēs esam nabaga ļaužu, dzīvojam no rokas mutē. Neviens mums nav palīdzējis, sūri grūti pašiem viss jāsastrādā

— Līze, Līze, bībeli un dievvārdu tu esi aizmirsusi. «Neraizējieties, ko ēdīsiet, ko ģērbsiet, skatieties uz puķēm laukā» — vai tie nav vērā liekami vārdi? Vai Elijam kraukļi nesanesa barību klāt, kad viņš, par ēdienu nerūpēdamies, svētām pārdomām nodevās?

Līze gribēja teikt: «Mums gan kraukļi drīzāk to pašu nabadzību promnesīs,» — bet neuzdrīkstējās mācītājam acīs lēkt.

— Un tāpēc, — turpināja mācītājs, — tu sūti savu dēlu mūsu pērminderim palīgā darbus apdarīt. Viņš tik daudz pūlas mūsu jaunās baznīcas labā, ka taisni grēks būtu lādam svētam vīram nepalīdzēt viņa druvu apkopt.

Līze aizgāja mājā un izstāstīja Pēterim mācītāja pa-vēlējumu. Pēterim vēl siens nebija samests kaudzē, laiks nesolījās būt pastāvīgs, bet bija vien jābrauc Cīrulim mēslus vest.

- Tādi viņi ir, tie lielie svētuļi, — Līze nopūtās, — uz mēles viņiem dieva vārds, sirdī naids pret cilvēkiem. Dievam ceļ lepnas pilis, — cilvēkus dzen ārā no tām pašām šaurām būdiņām. Laikam taču arī dievam ir patīkami tādi ļaudis, vai citādi viņš to apsvētītu ar mantu, kamēr nabagam neatmet ir tik kā sunim.

Draudzē bija liels naids pret alūksniešiem. Kad arhitekts rādīja savu plānu, draudzes vīri nebija apmierināti.

— Tāds vien tornītis, — viņi rūca. — Mums vajag otrtik augstu kā Alūksnē!

Tad arī baznīca jāceļ otrtik liela, — tiepās arhitekts.

Celt otrtik lielu nozīmēja divreiz vairāk klaušu un naudas, un to nevienam vairāk negribējās.

— Ziniet ko, — Cīruļu Andrejs runāja ar citiem saimniekiem. — Vai mums jāklausās, ko tāds Rīgas kun-dziņš runā? Izmaksāsim meistariem šņabi, lai liek strādniekiem uzcelt augstāku. Kad būs uzcelts, nost vairs nejauks.

Tā arī izdarīja. Kādā vakarpusē, kad arhitekts bija aizbraucis, piedzirdīja meistaru un strādniekus, un tie dziedādami stiepa augšā ķieģeļus un mūrēja torni.

— Tad celsim arī vienu īstu Bābeles torni. — kāds strādnieks smējās.

-— Kad tikai šeit ari nesajūk valoda tāpat kā tur, — otrs piebalsoja.

— Vēl labāk, tad nesapratīs viens otra lamāšanos.

Līdz pusnaktij tornis bija uzmūrēts otrtik augsts,

strādnieki nokāpa no stalažām un pa gabalu apskatīja savu roku darbu.

— Kad skatās pret to lielo egli, liekas, ka tornis ir greizs, — kāds jauneklis bažījās.

— Tev varbūt acis rāda greizi, būsi vairāk ieķēris balto, — otrs zobojās. — Tu jau maz vari turēt.

Meistaram gan arī likās, ka tornis ir greizs, bet ko tur pusnaktī vairs varēja darīt, varēja ari būt, ka egle ir greiza, tāpēc īstu novērtējumu varēs dot tikai dienas gaismā.

— Ja arī būtu greizs, par to nekas, — viņš skaļi mierināja sevi un strādniekus. — Ārzemēs taisni ceļot greizus torņus, tad tālienes ļaudis braucot tādus apbrīnot un lielu naudu maksājot. Šejienieši arī varēs par maksu savu torni izrādīt un drīz vien atpelnīs baznīcas cel šanu. Izdzertais šņabis meistaram tēloja slavenu nākotni, dīvainajam tornim līdzi daudzinās viņa vārdu mūžu mūžos. Uz to viņš aicināja strādniekus līdz uz krogu un sāka dzeršanu par jaunu. Rīta gaisma jau rotāja debess malu, kad krogā sēdētāji izdzirda drausmīgu troksni, it kā pērkons būtu grāvis tepat virs galvas.

Nu tad joks, — viens iesaucās, pērkons no skaidrām debesīm un vēl tādā stundā!

Visi izskrēja laukā, bet vairāk neko nedzirdēja. Rīts bija skaidrs un mierīgs, gaisa dzestrums cīnījās ar galvu karstumu.

Jt

— Jāiet apskatīt, kas īsti noticis, — prātoja meistars.

Gāja uz baznīcas pusi un sastinga pārsteigumā: melna

un taisna kā draudīgs pirksts pret sārto pamali cēlās slaidā egle, bet tornis tai blakus bija pazudis. Izsvaidītu ķieģeļu kaudze gulēja baznīcas priekšā. Reizē ar torni bija sašķīdis meistara slavas sapnis. Kā ārprātīgs viņš saķēra galvu un sāka skriet uz lielceļa pusi. Neviens viņu pēc tam vairs netika redzējis.

Cīruļu Andrejs staigāja sarāvies. Arhitekta priekšā gan viņš vainu uzkrāva meistaram, bet cilvēki zināja, ka slepenā torņa celšana ir viņa izgudrojums. Gan jau aiz

muguras viens otrs ņirgājās. Nupat viņš bija saticis Līzi, gribējis prātīgi parunāt par linu plūkšanu, bet tā it kā līdzjūtīgi noteica:

Nu jā, tev laikam atkal jāiet torni celt?

Andrejs negribēja būt pretim ļauns, bet, kad Līze pa-reģoņa balsī turpināja: — Man liekas, Andrej, ka tava uzpūtība reiz sabruks kā tas tornis, viņš nevarēja novaldīties un atkliedza pretim:

— Un tavai lepnībai mēs uzliksim tādus laužņus, ka tu visu mūžu pieminēsi!

Andrejs pats nezināja, kas ir šie «mēs», bet savās domās viņš vienmēr ļaudis iedalīja «mūsējos» un «jūsējos». Svešās, naidīgās puses priekšgalā viņš, kur jau tie gadi, ieskaitīja Līzi. Viņš nevarēja aizmirst spēcīgo zvēlienu pa pakausi, ko bija saņēmis no iekārotās sievietes par ne veiklo tuvošanos. Viņā gruzdēja kāda naida pagale, kas dažreiz vēl spēja izšaut liesmu un dzirksteļu mutuļus. Līze staigāja pa Kraupēnu ciemu un ar savu skatu līda apslēptākos sirds dziļumos, bet, ja gribēja dzīvot tā, kā savs prāts atzina par labu un savs maks pildījās rubļiem, tad īgnums vien radās pēc katras sastapšanās ar tādu dulnu sievieti. Pats labi zini. — nav uz tādu ko klausīties, dzīvē vislabākais likums ir un paliek — kas māk, tam nāk, un tomēr tādi vārdi kremt un tirdī, līdz sirds nomierināšanai cits neatliek kā izlamāt mājiniekus, nopērt kādu bērnu un steigties uz krogu piedzerties. Tad atkal kādu laiku var dzīvot mierīgi.

Mārtiņos iesvētīja jauno baznīcu. No paša rīta uzsalušais lielceļš dārdēja, jo visi, kam zirgi, steidzās pirmie tikt baznīcā un ieņemt labākās vietas. Pirmajiem aizbraucējiem tomēr iznāca vilšanās, jo jaunajā dievnamā nevienu* nelaida iekšā. Ļaužu mūris stāvēja visapkārt jaunajai celtnei, kad staltā divjūgā piebrauca barons ar lielmāti, aiz viņiem mācītājs ar prāvestu, tad muižkungs, Cīruļu Andrejs un cili draudzes vīri. Vispirms bija paredzēts atvadīšanās dievkalpojums vecajā baznīciņā, kas tagad līdzās jaunajai, baltajai ēkai izskatījās kā ubadze pret lielkundzi. Zvaniķis steidza sist veco, aizplīsušo, ļerkstošo zvanu, cienījamie viesi sagāja uz lūgšanu, bet ļaužu vairums drūzmējās pie baznīcas durvīm. Pēc laba laika cēli un majestātiski sāka plūst jaunā zvana skaņas,

vīrieši noņēma cepures un sataisījās gāzties iekšā, tiklīdz atvērsies durvis. Bet šis nodoms viņiem neizdevās, iepriekš iekšā nelaida nevienu. No vecās baznīcas nāca prāvests, mācītājs, barons ar to pašu svītu. Prāvests atslēdza jauno dievnamu un ar uzrunu nodeva atslēgu baronam kā draudzes priekšniekam, goda viesi gājienā devās baznīcā, bet, kad sāka spiesties pārējie ļaudis, kā no zemes izaudzis, pie durvīm nostājās uradņiks un atļāva ieiet tikai pamazām, laizdams saimniekus pa priekšu un spiezdams atpakaļ sliktāk ģērbtos kalpus, vaļiniekus un nabagmājas vecenītes, kas jau priekš gaismas bija ieņēmušas vietas pie baznīcas durvīm. Laba daļa cilvēku palika ārpusē, un tikai pēc sprediķa, kad kājās stāvētāji paguruši iznāca laukā, atlikušie iespraucās iekšā.

Arī Pēteris ar Līzi un Ieviņu bija atnākuši apskatīt jauno baznīcu un. uz dievkalpojuma beigām iekšā ietikuši, nostājās pie durvīm. Pēteris aplaida skalu visapkārt. Pils kas pils,» viņš nodomāja. Divpadsmit apustuļu krāsaini tēli greznoja logus vīriešu solu pusē, altāri rotāja milzīga glezna ar parakstu vācu valodā: «Redzi, es esmu pie jums ik dienas.» Paceļot acis uz augšu, apkārt jumolam, kas veidojās virs augstās grīdas, bija redzams latvisks uzraksts: «Nāciet šurp pie manis visi. kas esat bēdīgi un grūtsirdīgi, es jūs gribu atvieglināt.»

Gluži noskaities, Pēteris parāva māti un māsu aiz rokas.

— Iesim ārā, — viņš skaļi čukstēja.

Uz māju ejot, viņš pastāstīja mātei vāciskā uzraksta nozīmi.

— Lūk, kā tas ir, — Līze smējās, — kungiem dievs piesolās stāvēt klāt ik dienas, mūs aicina pašiem iet pie viņa bēdīgiem ģīmjiem.

Vakarā biedrības namā notika goda mielasts, kurā sumināja baronu un čaklo draudzes darbinieku Cīruļu Andreju. Kāds zobgalis bija nopircis un uzdāvinājis galda karti slīperniekam Boganam, tālā apkārtnē slavenam izēdājam.

«Ēd kā Bogans» — bija kļuvis par sakāmvārdu.

Nosēdināts galda stūrī, Bogans tiešām ņēmās notiesāt ēdienus, cik tālu vien ar roku varēja aizsniegt. Kad viņš jau cēlās kā jās un sniedzās tālāk, citi viesi sāka sačukstēto

lies. Čuksts aizgāja līdz Cīruļu Andrejam, tas piecēlās un, apgājis galdam apkārt, uzlika Boganam roku uz pleca.

— Panāc drusku parunāties, — viņš klusi pateica.

Izvedis Boganu aiz durvīm, Andrejs sniedza tam naudu:

-— Še tev rublis, un ej mājā, — viņš strupi paziņoja.

Bogans paņēma naudu un aizgāja vislabākajā garastāvoklī.

Būtu nomiris, ir nezinātu, — viņš vēlāk stāstīja slīperniekiem, — ka goda mielastā par ēšanu maksā klāt. Zinājis to agrāk, nevienu mielastu nebūtu garām laidis.

29

Kādā svētdienā Cīrulīšu būdā ienāca Kumuru Lābrāns, drusku iedzēries un vēl šņabja pudeli līdzi paņēmis. Viņš nosēdās pretim vecajam Sīmanim un pļāpāja ar to divas stundas. Likās, ka sābris tāpat vien atnācis parunāties. Bet, kad Sīmanis jau bija manāmi iesilis un skaļā balsī stāstīja savus nebeidzamos stāstus par turku kariem, Lābrāns iesauca istabā arī Līzi un piespieda to iedzert mēriņu rūgtā dzēriena.

-— Zini, Līz, — Lābrāns nokrekšķinājies iesāka, — es nu otrreiz pie tevis nāku precībās.

— Ūja, tev jau sava vecene vēl kust, - Līze atbildēja.

E, ko tur nu par mums, veciem makaniem, runāt. Drīz vien jātaisās uz tārpu valsti. Bet mums taču ir jaunie, ko precināt, — man divas meitas, tev divi dēli.

Līze tā apjuka, ka nezināja, ko teikt. Lābrāna meitas bija ap trīsdesmitiem, viņas Pēterim daži gadi pāri divdesmit.

Bet Lābrāns, savu plānu stingri izdomājis, turpināja:

— Man tās meitas tādas lēnas, nekur laukā negrozās, tāpēc arī saimniekdēli garām vien brauc. Un no kalpu puišiem katru slīmestu es negribu savā mājā par valdnieku laist. Bet tavu Pēteri esmu noskatījis gan darbā, gan godos, tas ir viens kārtīgs puisis. Taisni grēks tādam knābāties pa bedrēm un smiltiņām. Kumuros cita lieta,

tur ir platība, ir vērts plēsties. Ja pavasarī iesēj, tad zini, ka rudenī būs ko pļaut. Tāpat par satikšanu nav ko bēdāt, — Karlīne man tāda lēna, ir lopam neuzkliedz. Tā ja, Līz, sit saujā, dzersim līkaupus!

— Ko es tev varu saujā sist, — Līze bija attapusies. — Te Pēterim pašam teikšana. Nevar tā kā vecos laikos — tēvs un māte norunā un saved bērnus kopā.

— Ar tiem jauniem laikiem arī nekur tālu netiksim. Kas agrāk bija vainas? Man pašam vecie bija sievu noskatījuši, un vai tāpat mūžu nenodzīvojām? Paldies dievam, maizes nekad nav trūcis. Un kā zemniekam vairāk vajag? Tagad jaunie runā par nez kādām mīlestībām, bet, lai saka, ko grib, visam pamats ir tā pati dienišķā maizīte. Ar mīlestību ir tā — kur bads pa durvīm iekšā, tur mīlestība pa logu ārā.

— Galu galā tas nemaz nav mans dēls, — Līze sāka smieties, — runā ar Sīmani.

— Ā, ar Sīmani mēs sarunāsim, viņš zina mani, es zinu viņu. Cik reižu, puikas būdami, netikām kopā kac-kus situši? E, vecais kara zirgs, kas to domāja, ka mēs vēl rados tiksim?

Sīmanis tomēr neteica ne «jā», ne «nē». Bārdā smīnē dams, viņš izvadīja Lābrānu ārā.

Kad Pēteris pārnāca mājā, Līze tam atstāstīja Lāb rāna ciemošanos.

— Es jau gan pretojos, bet ko nu es, tu jau esi Sīmaņa dēls, un viņš apsolīja jāt uz spieķīša precībās, — viņa zobojās.

Pēteris noskaitās. Karlīne bija vecīga jaunava ne vien gados, bet visā savā dabā. Kā vista viņa kašājās pa savu māju un zemi, pati ara un ecēja, kad puisis bija pārlauzis kāju. Neko vairāk par savu māju viņa nezināja un arī negribēja zināt. Nevienā jautājumu vakarā viņa nebija redzēta, vienīgi uz baznīcu gāja bieži, mutautā dziesmu grāmatu iesējusi, lai nenobružātos. Neko sliktu par viņu nevarēja teikt, bija strādīga, taupīga, tikumīga meita, bet tomēr viņa izskatījās tik nenozīmīga un palsa kā izbalējusi drēbe.

— Tad jau Sīmaņa tēvs pats var iet iegātņos, Karlīne vairāk viņa gados, — Pēteris pukojās.

— Lēnāk, lēnāk, dēls, — Sīmanis mierināja. — Lāb-

rāns pats saka, ka visi gruntnieki šo mājai garām braucot. Es ari tā kā skaitos muižnieks — āre, barona tuvākais kaimiņš, tāpēc man neklātos savai cunftei kaunu darīt.

— Ak tā, tu domā, kas negaršo saimniekam, tas kalpam labu labais? — Pēteris nebija sapratis Sīmaņa joku.

— Tu, Pēter, esi dūšīgs virs, —Sīmanis kaitināja puisi tālāk, - tu vari viegli izmēģināt, vai derēsi iegātņa dzīvei. Aizej tepat meža malā, novelc bikses un iesēsties skudru pūznī. Ja vari tā trīs dienas nosēdēt, ej droši pie Karlīnes iegātņos, zini, ka izturēsi.

Beidzot Pēteris saprata un sāka smieties. Arī Līze smaidīja un turpināja dēlu ķircināt:

— Tu jau arvien zemi kāroji, jau mazs būdams, gudroji apstrādāt to zemi, kas citiem paliek pāri. Tagad tik viegli varētu tikt par saimnieku.

— Tās domas par zemi es vēl tagad neesmu atmetis, — Pēteris kļuva nopietns. — Kāda tiesība viņiem turēt zemi atmatās, kad tik daudziem nav kur maizi ņemt? Tāpat kā te mūsu barons — izplēties pa puspa-gastu. Kādas viņam uz to tiesības? Vai tad nu reiz cilvēki nevarēja būt tik tālu izglītojušies, lai saprastu, ka otrs arī ir cilvēks? Bet tagad — mācītājam cilvēks sākas tikai no barona, baronam no ķeizara. Viens otru aizstāv un balsta. Un mēs paciešam kā skudras, lai mūs min kājām. Bet lai nebrīnās, ka arī mūsu mērs reiz būs pilns un mēs ķersimies pie rungām, ar kurām tik ilgi esam sisti.

Runādams Pēteris pats bija piesarcis. Sarunās ar skolotāju Kalniņu un jautājumu vakaros viņš vairāk bija klausījies un klausījies, pirmo reizi viņš runāja tik daudz un tik droši.

Līze pabrīnījās. Visu mūžu viņa bija izjutusi netaisnības slogu, bet nezinājusi to izskaidrot. Bieži viņa domāja, ka pie visa vainīga cilvēku ļaunā daba.

— Saki, — kur tu to mācījies? — viņa jautāja dēlam. — Laikam jaunais skolotājs ir gudrs vīrs?

— Jā, viņš daudz man ir stāstījis. — Pēteris izgāja laukā. Skolotāju pieminot, viņam atmiņā uzausa divas spožas acis un brūnas matu pīnes. Šodien viņš atkal bija saticies ar Kalniņu, un, it kā starp citu, tas bija pateicis:

— Jā, vakar saņēmu vēstuli no māsas. Viņa liek tevi sveicināt. Strādājot kāda tirgotāja ģimenē par mājskolotāju, bet nezinot, vai ilgi tur izturēšot. Tie prasot, lai viņa izvedot pastaigāties ne tikai bērnus, bet aukstā laikā nēsājot ari viņu žurkas lieluma sunīti. Un Paulina ir lepna, var drīz saskrieties ar maizes devējiem.

Pēteris nopūtās. Kad skolotājs pieminēja savu māsu, Pēteris arvien apklusa. Svinīga bijība piepildīja viņa prātus, piepeši viņš pats sev sāka likties muļķīgs un niecīgs. Vārdi iesprūda kaklā, un, lai kā pūlējās mierīgi pateikt paldies par sveicieniem, balss drusku drebēja. Pēteris saskaitās pats uz sevi, gribēja droši sākt runāt par citām lietām, bet apjuka vēl vairāk. Kalniņš vai nu neredzēja, vai nelikās redzam Pētera samulsumu, viņš sāka stāstīt, ka mācītājam nākusi ausīs jautājumu zinātniskā izskaidrošana biedrības vakaros un nākamo reizi tas solījies pats nākt par izskaidrotāju. Nu vajadzētu cienīgtēvu pamocīt ar āķīgiem jautājumiem, lai viņš pats skaidrošanā apjuktu.

Kad nākamajā mēnesī vajadzēja sākties jautājumu vakaram, biedrības nams bija ļaužu pilns. Labu daļu bija saziņojuši Kalniņš ar Pēteri, daudzi nāca, cienīgtēvu pagodinādami. Kalniņš uzņēmās vakara vadību.

Šovakar mums nav iesniegts daudz jautājumu, — viņš iesāka, — bet iesniegtie ir ļoti svarīgi. Piemēram, pirmo nolasīsim šo: kura kārta dievam mīļāka — zemnieku vai muižnieku? Es domāju, lūgsim par izskaidrotāju mūsu reto viesi mācītāja kungu.

Mācītājs sāka svinīgi skaidrot, ka dieva priekšā visi esot vienādi. — Bet, lai jūs saprastu starpību starp kungu un zemnieku kārtu, es runāšu ar jums līdzībā. Ja vienam saimniekam ir vairāki dēli, visiem māju atstāt viņš nevar. Māja paliek vecākajam dēlam, nākamajam uzceļ mājiņu smilšainā meža zemē, trešam butkiņu ar dārziņu, ceturts aiziet pie citiem par puisi, piektais dodas uz pilsētu strādāt, sēstam jāiet sargāt tēvu zemi. Vai jūs teiksiet, ka saimnieks kādu no saviem dēliem mazāk mīl nekā otru? Visi dēli viņam vienlīdz mīļi, kaut arī visiem viņš nevar novēlēt tādu mantas daudzumu kā pirmdzimtam.

— Izlocījās kā zutis! — Pēteris pačukstēja Kalnariju Miķelim, ar kuru kopā bija atnākuši.

Skolotājs lasīja otro jautājumu: vai pasaulīgā manta ir cilvēkam par lāstu vai par svētību?

Kas vēlētos šo jautājumu izskaidrot? — viņš pēc kārtas paskatījās uz dakteri, aptiekāru, mācītāju.

Mācītājs, sajūsmināts par pirmo labi izdevušos izskaidrojumu, kāpa atkal uz paaugstinājuma.

Ja dievs kādu apsvētī ar laicīgo mantu, tas nav nekāds negods vai ļaunums. Nevienam nebūs tādu apskaust un sliktu runāt. Vienīgi negodīgi iegūta, zagta vai salaupīta manta nenes augļus, un no tādas būs sargāties. Protams, nevajag zūdīties tiem, kam mantas nav, — ko ēdīs, ar ko ģērbsies, dievs katram piešķirs pelnīto daļu, un badā neviens nenomirs.

Nāca trešais jautājums: vai viss bībelē teiktais ir patiesība?

Mācītājs pats skriešus devās uz katedru.

— Es brīnos, — viņš pārmetoši iesāka, — ka draudzē var būt kāds loceklis, kas šaubās par svētās grāmatas patiesību. Šai grāmatā, ko pats dievs diktējis svētajiem un apustuļiem, katrs teikums, katrs vārds, jā, pat katrs burts ir vissvētākā patiesība.

Ceturtais jautājums skanēja: vai taisnība, ka kamielim vieglāk izlīst caur adatas aci nekā bagātniekam iekļūt debesu valstībā?

Likās, ka mācītājs nu būs iedzīts strupceļā. Bet viņš atkal parādījās, svinīgi smīnēdams, it kā savu pārākumu apzinādamies.

— Vai jautātājs domā, ka dievam kāda lieta ir neiespējama? — viņš iesāka un apskatījās visapkārt, it kā pētīdams, kas varētu but iesniedzis ķecerīgos jautājumus. — Dievs spēj izdzīt kamieli caur adatas aci, un dievs spēj bagātnieku ievest debesu valstībā. Ja viņš pats kādam ir mantu devis, tas nozīmē, ka viņš to mīl jau šinī pasaulē un savu mīlestību tādam neatraus arī viņā saulē.

Kā uzvarētājs mācītājs cienīgi nokāpa un apsēdās blakus dakterim.

Viena daļa klausītāju jutās stipri neapmierināti. Telpā notika sačukstēšanās.

Tā kā mācītājs solījās nākt arī uz turpmākajiem vakariem, Kalniņš ar Pēteri nolēma jautājumus neiesniegt.

Ar Kalnariju Recu notika nelaime. Ziemā ar baļķi uz upesmalu braukdams, viņš nokalnē uzmetās uz baļķa kājas atpūtināt. Ceļš bija nobraukts glums, ragavas slīdēja un gāzās, paraudamas Recu apakšā. Kamēr piesteidzās Miķelis un novēla baļķi, tēvs bija stipri saspiests. Bet viņš neļāva Miķelim gāzt savu baļķi zemē. lai vestu tēvu uz māju.

— Es pasēdēšu tepat ceļmalā, mēģini tu ar abiem zirgiem tikt galā.

Gan Miķelis pretojās, bet tēvs kļuva gluži dusmīgs.

— Padomā, tad taču dienas peļņa pagalam, un vai mēs tā varam ar naudu spēlēties!

Miķelim bija jāpiekāpjas. Kad viņš aizbrauca uz upesmalu, izgāja baļķus un atgriezās atpakaļ, bija jau krietna novakare. Rečs vairs pats nespēja ragavās ierāpties. Dēls viņu ievilka pēdējās ragavās, apklāja ar zirga segu un pats iesēdās pirmajās. Otrs zirgs naski tecēja pakaļ bez vadīšanas.

Recu mocīja šausmīgas sāpes. Mājā Zane viņu izģērba un apskatīja saspiesto sānu, bet roku klāt likt nedrīkstēja, tad vīrs kliedza. Miķelis gribēja braukt pēc daktera, bet tēvs pretojās — paņemšot tikai naudu, cita nekā izdarīt viņš nevarot.

— Ja kauls lauzts, viņš taču sadziedēt uzreiz nevar, savs laiks vienmēr paiet. Tāpat sāpes viņš ar ņemšanu neatņems.

Zane uzlika sāpīgajai vietai aukstā ūdenī samērcētu lupatu. Uz brīdi tas mazināja sāpes, un Rečs jau sāka prātot par šoziem padarāmiem darbiem.

— Ja nu ilgi jāguļ, kā tu viens linus izkulstīsi? — viņš pagrieza galvu pret Miķeli. — Baļķus arī saņēmām izvest, ar vienu zirgu un vienam cēlējam ies gausi. Kas zina, cik ilgi pastāvēs gluds ceļš, vēji skurstenī gaudo, uznāks vēl putenis.

— Tēt, es varēšu Miķelim palīdzēt, — pieteicās Liene.

— Tu? — Rečs ar acīm novērtēja meitenes augumu. — Varbūt varētu arī drusku piepalīdzēt un braukt ar otru zirgu.

— Linus kulstīt arī es māku, — Liene turpināja.

Rečs vairs nepaguva atbildēt. Aukstā lupata bija sasilusi, un sāpes par jaunu dedzināja saspiestos sānus.

Ritā Miķelis ar Lieni jau ar pirmajiem gaiļiem devās uz auksto riju un līdz gaismiņai kulstīja linus. Putekļus noskalojis, Miķelis gribēja braukt pēc ārsta, bet tēvs, lai gan visu nakti vaidējis un negulējis, neļāva.

— Steidz labāk baļķus vest! — viņš atrūca. — Pavasarī jāpēxk jauns arkls, kur tad ņemsi naudu, kad tagad par dakteri izdosi.

Vakarā Recam bija pavisam slikti. Saspiestie sāni bija gluži zili, reizēm sāpes mocīja tā, ka ģībonis nāca virsū.

Kad Zane atkal ieminējās par dakteri, Rečs žēli noteica:

— Nu jau būs par vēlu.

Nespēks sāka gurdināt darbīgo vīru. It kā drīzas beigas paredzēdams, viņš, iepriekšējo sarunu turpinādams, sacīja:

— Drīzāk jau būtu jāved mācītājs.

— Bet lai nu paliek, — pēc brītiņa viņš piebilda. — Labāk es tev izstāstīšu, kas mani ilgus gadus krimtis.

Zane skatījās viņā žēlabu pilnām acīm un reizēm noslaucīja asaras.

— Lūk, tu vēl raudi par mani, — atpūties turpināja Rečs. — Laikam taču tu nezini, cik nekrietns esmu bijis pret tevi. Kādreiz domāju, varbūt tomēr tu zini, būsi pati manījusi vai Līze izstāstījusi — viņa reiz uzskrēja manos grēku ceļos.

Rečs saraustītos vārdos, reizēm ievaidēdamies un ģīboni vairīdams, izstāstīja par savu aizraušanos ar Māri.

— Nekrietns es biju, pavisam nekrietns. Tu biji darbos nodzīta, likies man neglīta, un Mare tā prata kārdināt. Kad viņu apraka, man gribējās ticēt, ka tā nejauši noslīkusi, lai gan kāds tirdītājs man vienmēr čukstēja, ka viņa pati sev galu meklēja. Bet, kad es no sirds gribu atzīties, man pat tā kā patika, ka viņa nav vairs dzīva. Labāk lai no acīm nost, tas vairs nevar nākt gaismā, es toreiz domāju. Tagad tu zini visu un, ja kādreiz būsi aizmirsusi, iestādi uz mana kapa kādu puķīti.

Zane raudāja, acis priekšautā ieslēpusi. Visas grūtās kopējās gaitas aizslīdēja viņas acu priekšā, vai viņa lai tagad teiktu savam vīram pārmetumus? Cik labi bija, ka

viņa toreiz neko nebija zinājusi, tad viņai tas būtu sāpējis un arī darbu padarījis grūtu. Tagad viņu tikai mocīja žēlums, ka Rečs viens pats visu mūžu bija locījies zem sirdsapziņas pātagas un viņa nebija varējusi tam palīdzēt.

Kad Miķelis ar Lieni pārradās mājā no baļķu vešanas, tēvs jau gulēja nesamaņā. Zane un visi bērni nosēdās pie viņa gultas un lasīja pantus no dziesmu grāmatas. Visus nospieda smagais nāves tuvums.

Pret pusnakti Rečs pavēra acis un it kā izbrīnījies paskatījās uz tuviniekiem.

— Vai iesiet gulēt, — viņš, vārdus smagi un neskaidri veldams, bārās. — Tūlīt būs jaceļas linus kulstīt.

Pēc stundas viņš vēlreiz pamodās un, uz Miķeli skatīdamies, teica:

— Tā kā tu neaizmirsti nākamruden ieplēst Muduļa kakta cirtumā līdumu. Tur lini labi augs.

Kad Rečs rīta pusē izdzisa un Līze atnāca palīgā viņu mazgāt, Zane teica:

— Labi gan, ka tu man toreiz neko nestāstīji. Mēs, zemnieki, nevaram savas sirdslietas ņemt tik smalki kā kungi un pilsētnieki, mūsu darbi negaida. Un tomēr, kad sirds nav kārtībā, darbs nešķiras.

31

Pavasarī Cīruļu Andrejs kraupēniešus pārsteidza ar jaunu daiku — par centrifūgu saucot. Bija dzirdēta tāda piena mašīna citās mājās, bet Kraupēnu mātes vēl arvien pa vecam ņēmās ar piena kraistīšanu. Amālija visu laiku bija tīkojusi piena mašīnu. Muižā tāda bija jau sen, bet Andrejs nebija tik viegli pārliecināms par šādas jaunas ierīces lietderību. Viņš vispārīgi par drošu uzskatīja tikai to naudu, kas bija rokā, un ilgus gadus tā tiešām bija nākusi un pie viņa palikusi. Tikai nu jau vairākus gadus naudas straume, kā viņš domāja, bija aizgriezusies uz cilu pusi. Lini maksāja ar katru gadu mazāk, sviestu gandrīz pretim neņēma, labību gāz kaut dzīvu cūkām priekšā, neatmaksājās pat smagos maisus cilāt. Barons par brūža miežiem un rudziem maksāja skopāk par uzpircēju. Lai nu Cīruļu Andrejam kā, pa lielo platību vēl varēja šo to salasīt, bet ciliem kraupēniešiem gāja pavisam grūti. Upesriju Makars jau jaunībā nebija pielicis stingru roku zemei, un arī sieva nepiespiedās pie darba ka citas Kraupēnu mātes. Kamēr citas sievas vasaras pusdienās baros vai pa vienai gāja zālēs uz Liesnupi vai muižas grāvjiem, Makara Dārte pameklēja ēnainu vietu, nometa zāļu deķīti zemē un nosnauda krietnu pusdienas cēlienu. Makars staigāja noplīsis kā čigāns, bērniem, kad vēl ganos gāja, nebija pat bikšeļu, ko uzvilkt, plikās kājas spīdēja vien no krekla apakšas. Makariete daudz neko nebēdāja par savu nabadzību. Kad citas mātes, ganus izvadījušas un atpakaļ nākdamas, olnīcā satika Dārti un ņēmās nožēlot puiku plikos stilbus un pamācīt, ka jau ziemā jādomā par to, ko vasarā ģērbs, viņa tikai pasmējās:

Ko tur tik daudz ņemties ar vērpšanu un aušanu, tāpat atkal viss noplīst.

Kad citas vedināja līdzi zālēs, Dārte kā izbrīnījusies noteica:

— Es nu iešu lopa dēļ tā staipīties! Lai ēd ganos paši pilnus vēderus.

Bet. tā kā kailajās ganībās dažreiz lopi tikpat kā neko nedabūja, Upesriju govis aprāva pienu nelaikā, un Dārte reti kad varēja iekrāt ziemai sviesta spainīti. Ziemās Makari ēda zilu putru un sadzeltējušu cūkas gaļu un, kā paši mēdza teikt, staigāja šļauganām dušām. Kamēr citi līda jaunus līdumus un uzplēsa atmatas, Makars aizlaida atmatās vienu tīrumu pēc otra. Lai kā viņiem gāja, ļaudis Makaru un Dārti redzēja tikai smaidīgus. Katru rudeni viņš lielījās, ka iekūlis pilnu klēti, sākumā — Breksi kaitinādams, bet vēlāk lielīšanās kļuva par viņa otro dabu, tāpat kā Breksim vaidēšana. Bērni paaugušies sāka kaunēties tēva nabadzības un lielības un viens pēc otra aizgāja pasaulē. Beidzamajos gados Makari bija nogājuši tiktāl, ka savas mājas par lētu naudu pārdeva Cīruļu Andrejam, paši aiziedami par graudniekiem.

Kalnariju Miķelis pēc tēva nāves kūlās pa nabadzības nātrēm līdz kaklam. Viņš pats, māte un māsas plēsās ar

darbiem bez atpūtas, bet vairāk par ēdienu un drēbēm nevienam neiznāca.

Vecurijos Sinepa Kaspars, pilngadību sasniedzis, patēvu Grīsli atstūma no saimniecības vadības. Grīslis staigāja pa māju kā ļaunais gars, visu, ko Kaspars darīja, viņš nopēla un izzoboja. Visās grūtībās Krajņemers vainoja Kaspara nemākulību. Kad nepaauga kartupeļi, viņš rudenī gānījās:

— Tā jau ir, kad puikas ķeras pie vectēva pīpes. Pat muļķis slapjā gadā nestāda kartupeļus ielejā!

Kaspars neapzinājās vainas, jo pavasaris bija sauss, un neba viņam vienam togad nepadevās kartupeļi.

Breksis vaidēja vairs ne tikai tur, kur citi dzird, bet arī viens pats, pa tīrumu eglim pakaļ staigādams.

— Putēšana, putēšana, nu ir gals klāt, — viņš skaitīja bez mitēšanās.

Viens mierinājums klibajam vīram bija neizturamajās bēdās: viņa znotam Grašu Simkam arī bija noslīkuši kartupeļi. Lai kuru sābri Breksis satika olnīcā vai krogā, izvaidējies par savu postu, viņš ar gandarījumu nobeidza:

— Netika, netika man kartupeļu, bet, eka, Simkam arī netika!

32

Uz Cīruļa piena mašīnu Kraupēnu saimnieki tomēr skatījās neuzticīgi. Lieluriju puiši un meitas zināja par to liecināt tikai sliktu — tikpat kā ragana tā noņemot pienam visu baltumu, putra vāroties zila kā noplūkta vārna. Biezpiens iznākot sauss kā žagari un, ar to pašu pārvilkto pienu mīkstināts, neturoties pat uz maizes virsū. Sevišķi šķendējās Krēsliņa Ernests, jauns, spēcīgs puisis, divi gadi muižā nodzīvojis, šogad pie Cīruļa salīdzis.

— Nav man laimes, — viņš mēļoja siena pļavā, cīnīdamies nostiprināt biezpienu uz maizes gabala. — Muižā, raganas pienu dzerdams, bez spēka paliku, domāju iet pie saimnieka atkopties, bet atkal šī nosmeļ visu krējumu. Diez cik ilgi tā ies?

Pēteris, kas palīdzēja Kalnariju Miķelim pļaut, to dzirdēdams, atsaucās:

— Tik ilgi, kamēr debesīs valdīs dievs, bet zemes virsū ķeizars.

Visu māju ļaudis pašlaik bija sametušies pulciņos brokastīs. Pētera piezīmi dzirdēdami, tie sāka smieties.

— Tad gan Ernests savu mūžu netiks pie atkopšanās!

— Varbūt, — nopietni atbildēja Pēteris. — Bet varbūt tiks.

— Kā tad tu domā, — ievaicājās Grašu Sīmanis, kurš varētu gāzties — dievs vai ķeizars?

— Bez gāšanas neviens negāzīsies. Bet, ja paši gāžam, varam nogāzt abus.

Ļaudis sakustējās. Svikla Pēterim aizmirsās pat pavalgu uzlikt kumosam. Sausu maizi pa muti viļādams, viņš jautāja Pēterim:

— Bet kā tu domā, dēls, ja ķeizaru nogāztu, vai tad mums iznāktu vairāk pavalga?

— Es domāju gan, — Pēteris atbildēja. — Padomājiet, — kas tagad ķeizaru uztur, ja ne mēs?

— Ķeizars nu gan par mums bagātāks, — strīdējās pretim Grīslis. — Viņam taču pieder visa valsts. Tāpat tu viņam piederi un visi pavalstnieki.

— Bet kā var vienam cilvēkam piederēt visa valsts? — Pēteris iekarsa. — Vai viņš vairāk strādā nekā citi? Nemaz nestrādā! Guļ un izpriecājas ar visiem saviem galma kungiem un dāmām.

— Vai tad ķeizaram jāstrādā? — Breksis jautāja. Ja es būtu tik bagāts, es arī nestrādātu.

— Nu, tu vari strādādams sev ādu noplēst, bet vairāk par saviem Galarijiem nesastrādāsi. Puse no tava darba vienmēr paliks ķeizaram, ceturtā daļa muižniekam un kupčam.

— Nu gan tu, Pēter, runā kā no kubula, — sarunā iejaucās arī vecais Grasis. — Cik tur katram var iznākt, ja visi pavalstnieki samet savu daļu ķeizaram un viņa sievai un bērniem? Barons un kupči nu gan ir bezkaunīgi, visu par velti vien grib ņemt, neko vairs nemaksā.

— Tāpēc, ka ķeizars ar viņiem ir uz vienu roku, — Pēteris neatlaidās.

— Ej nu, ej mežā ar tādu runu, — noskaitās Grīslis, — ķeizars mūsu baronu un Meiski nav ne sapņos redzējis, kā tad viņš varēja tiem pateikt — maksā tu par miežiem tik, par teļu tik, par aitas ādu tik un tik?

— Bet viņš atļauj tiem maksāt tik un tik, nevis to, kas pienāktos.

— Tad tu laikam domā, lai ķeizars pats brauc Meis-kim līdzi tavu teļu pirkt? — Grīslis zobojās. — Vai ari lai nosaka baronam tā kā tu smērē tam Krēsliņu Ernestam krējumu uz maizes. Tas taču nav iedomājams, ka viens cilvēks varētu visu apzināt.

— Nu, tad lai lasās no troņa nost un ļauj mums pašiem par sevi bēdāt! — Pēteris tiepās.

— Bet kā tad bez ķeizara? — brīnījās Breksis. —Vienam taču jābūt noteicējam. Citādi nebūs nekādas kārtības.

- Mēs paši varam bēdāt par kārtību! - Pēteris izsaucās.

— Bet pa kuru laiku tad strādāsim? — Grīslis gribēja paturēt pēdējo vārdu. — Visi gribēsim būt kungi un pastaigāties ar kārtības zizli!

Mēs varam izvēlēties no sava vidus, kādus pienākumus kuram pildīt, — Pēteris skaidroja, nelikdamies manām Grīšļa zobošanos.

— Ak tā, mes te ievēlēsim tevi vai Grašu Simku par valdniekiem, jūs staigāsiet kā kundziņi, bet mēs tāpat svīdīsim pa pļavu! — iekarsa Breksis. — Nē, nē, tad labāk lai valda ķeizars pats, tas tā jau paša dieva nolikts, bet jūs strādājiet vien tepat.

Pēteris gribēja vēl ko teikt, bet apdomājās, ka patlaban būtu veltīgi runāt. Lai pārdomā to pašu.

Svētdienas vakarpusē Pēteris aizgāja pie skolotāja Kalniņa un izstāstīja savu sarunu ar Kraupēnu vīriem.

— Tas ir labi, — skolotājs uzteica, — ka tādas pārrunas rodas. Pašlaik viņi neizprot cēloņus un sekas, bet, kad tu vienu otru reizi apvārdosi, varbūt iznāks no viņiem mūsu lietai kāds cīnītājs.

Ienāca skolotāja māsa Paulīna. Pēteris samulsa un sēdēja, nedrīkstēdams pakustināt ne rokas, ne kājas.

— Lūk, mana māšele atkal mētājas kā vecs dālderis. zobojās Kalniņš. — Atlaista par acīs lēkšanu. Būs

jālūko viņu vai apprecināt, tad varbūt kļūs lēnāka. Vai lu, Pēter, nezini kādu brašu tautieti, kas būtu ar mieru ņemt sievu bez pūra? Jums tur Kraupēnos laikam daudz jaunu cilvēku, atved varbūt Brekša Dāvi precībās.

Kaut gan Pēteris zināja, ka Kalniņa zobošanās nav ļaunprātīga, viņu tomēr aizskāra jau tas vien, kaPaulīnu pieminēja precību lietā un vēl kopā ar Dāvi. Tas izklausījās, it ka Paulīnu varētu turēt tikpat nenopietnu kā Dāvuku, un Pēteris pat pa jokam nevarēja to pieļaut, Paulīnas vārdu vien pieminot, viņš apklusa dziļā nopietnībā.

— Brālis gribētu drīzāk no manis vaļā tikt, — Pau-līna smējās pretim, — viņam pašam noskatīta līgava, bet, kad es esmu te, baidās mājā vest, ka nesākam plūkties. Bet gan tev, puisīt, vēl nāksies paciesties, domā, ka te trūkst meitu ar pūru. Un kurš zirgs gan grauzīs purva sienu, ja līdzās smaržo āboliņš?

— Nu, ko tu teiksi, Pēter, vai nenāksi draugam palīgā? — Kalniņš bija labā omā un ķircināja māsu un Pēteri. — Viens par diviem — vai nu met savu artavu manas māsas pūra tiesai, vai ved savā sētā.

Tas bija par daudz arī Pāulīnai. Piesarkusi viņa uztrūkās no krēsla un, iesaukdamās: — Es nemaz nedomāju precēties! — izskrēja ārā.

— Noskaitās meitēns, Kalniņš nosmējās. Viņš gribēja turpināt ar Pēteri nopietnas valodas, bet tas bija apjucis un izklaidīgs un drīz taisījās uz iešanu.

33

Turpmāk Pēteris, kur vien varēja, uzsāka sarunas par reiz iesāktiem jautājumiem. Kad viņš reiz aizķēra mācītājus, arī sievietes iemaisījās sarunā.

— Kā tad bez dieva un mācītāja? — brīnījās Brekša Zūze. — Mācītājs taču labu vien māca.

— Jā, kungus mīlēt un paklausīt, — atcirta Pēteris.

— Un bez dieva — tad jau cilvēki par zvēriem pārvērtīsies, kad dieva vairs nebīsies.

— Barons arī ir dieva kalps, bet vai neplēš latviešiem divas ādas? Un tas taču mācītājam labākais draugs.

Dieva vārdā vācieši reiz kāva un dedzināja mūsu cilvēkus un uzsēdās mums par kakla kungiem. Mūsu tēviem pat stiba mūžīgi dancoja pa muguru.

Nu sākās gari stāsti par klaušu laikiem, kurus visi vēl atcerējās.

— Tagad cilvēki saka, ka daudz strādājot, — atcerējās Grašu Ilze, — bet kā tad mana māte — no rīta izslaukusi govis, teciņus devusies uz Gulbju muižu, trīsdesmit verstu tas ir, ar sirpi nopļāvusi pūrvietu rudzu un vakarā tikusi uz govju slaukšanu atpakaļ. Tāpēc arī iesaukuši par vieglo Annīti. Tagad cilvēki nezina paši, ko prasa.

— Vai tu gribētu, lai tagad arī tā būtu? — Pēteris zobojās.

— Nē, to nu gan negribētu, — lēni atteica Ilze, — bet gribētu, lai kā agrāk cilvēki padziedātu, pajokotos, padancotu. Ne tā kā tagad, to vien runā — slikti un slikti. Agrāk bija daudz sliktāk, bet neviens nesūrojās.

— Agrāk nezināja, kur vainu meklēt.

— Ko tad līdz vainas meklēt, ja neko nevar palīdzēt padarīt? Barons un kupčs nosaka, cik maksās par rudziem, par sviestu un liniem, vai nu prasi, vai ne, vairāk nedos.

— Viņi var sarunāties savā starpā, bet jūs to nedarāt, — Pēteris atkal kļuva dedzīgs.

— Kā tad mēs varam? — ierunājās Grasis pats. — Tagad tikai jālūko, kurš pirmais var izkulstīt linus un tikt ar vezumu Rīgā.

— Un, ja jūs negribēsiet baronam miežus pārdot par tik, cik viņš sola, mācītāja cienīgtēvs jūs no kanceles nostrostēs. Bet paši vien vainīgi, stāvat kā auni, kamēr varenie apcērp vilnu. Redziet, pilsētu strādnieki tagad pieprasot lielākas algas un īsākas darba stundas.

Un vai maksājot arī? — ieinteresējās Grasis.

— Ar labu jau ne. Bet viņi sarunājoties un pasakot — mēs nestrādāsim, ja nemaksāsiet. Gan viņi piespiedīs maksāt.

— Traki un traki! — nobrīnījās Ilze. — Bet ja nu kungs vairs neņem darbā atpakaļ, sameklē citus?

— Tie atkal nestrādās. Padomājiet paši, — ja visi sarunātos, pilsētas strādnieki un mēs, zemes cilvēki, un

aiztriektu reiz ratā visus kungus un baronus? — Pēteris neatlaidās.

— Nu jā, tu laikam gribētu dabūt barona zemi? — Grīslis smīnēja.

— Vai es vien? Tur daudziem iznāktu zeme. Arī Krēsliņa Ernestam, Irbes Annltei.

Ieviņa nāca uz tīrumu un meta Pēterim ar roku, lai nākot uz māju. Pēteris nevarēja saprast, kas varētu mājā būt noticis.

— Viena jaunkundze tevi meklē, — stāstīja Ieviņa, kad viņi blakus soļoja uz māju.

— Kāda viņa izkatās? — Pēteris jautāja, pūlēdamies apspiest uztraukumu.

— Skaista! — Ieviņa iesaucās.

Ak tu zoss! — Pēteris centās tēlot vienaldzību. — Tad ne jau par ģīmi es prasu. Kā viņa ģērbusies?

— Arī skaisti, — Ieviņa it kā kaitināja brāli.

— Skaisti, skaisti! — Pēteris noskaitās. — Kas viņa tāda ir?

— Laikam tava līgava, — Ieviņa nemitējās.

Pēteris saknieba lūpas un līdz mājām nerunāja ne vārda.

Pagalmā uz soliņa sēdēja Paulīna, samulsusi ne mazāk par Pēteri. Pēc sasveicināšanās iestājās klusums. Paulīna apzinājās, ka viņai pirmajai jāsāk runāt un jāpaskaidro savs nāciens, Pēteris lamāja sevi, ka nevar atrast neviena teikuma, ar kuru salauzt klusumu, kas it kā zobojās par valodu zaudējušiem cilvēkiem. Ieviņai gribējās būt par neveiklības izkliedētāju, bet arī viņa veltīgi izmeklējās vārdus. Paķērusi istabas priekšā nomesto šuvekli, viņa iegāja istabā.

— Kā jūs atradāt ceļu? — beidzot Pēteris ielauza klusuma mūri.

— Es biju pie Muduļu ezera, — Paulīna nopriecājās, ka atkal atguvusi balsi. — Un tad kāda vecenīte stāstīja, ka te esot Kraupēnu ciems. Tas droši vien nav labi, ka es te nāku, bet man gribējās ienākt. Atvadīties, — viņa piebilda.

Pētera seja visu laiku bija gaiša prieka pilna, jo viņš stāvēja pret sauli. Pie Paulīnas pēdējā vārda viņš pagriezās uz ēnas pusi, un atspīdums sejā nodzisa.

— Jūs — braucat prom? — viņš mēģināja runāt mierīgi.

— Jā. Būs jābrauc. Cik ilgi lai dzīvo tā? Brālis jau visu savu algu izdeva, mani skolodams. Jāsāk atpelnīt.

— Vai tālu brauksiet?

— Tālu. Biedrene raksta, ka varot dabūt vietu Tulas. guberņā pie muižniekiem.

— Jums būs grūti.

— Būs.

Pēteris klusēja.

— Ak nu. kāpēc runāt par grūtumu. — Paulīna pēkšņi iesmējās. -— Darbs pats jau nebūtu grūts, bet, — viņa atkal kļuva nopietna, — es nevaru paciest, ka visi tie bagātie kungi, pie kuriem mēs, guvernantes, strādājam, mūs neuzskata par cilvēkiem. Mums nekas nedrīkst būt savs, ne laiks, ne grāmatas, pat savas domas ne. Ja mēs kalpojam pie tirgotājiem, mums jādomā, ka cilvēks sākas tikai no tirgotāja, ja muižniekiem, tad mums jābūt pārliecinātām, ka muižnieks ir augstākais radījums pasaulē. Mūsu dienasgrāmatas izošņā, vēstules uzplēš, mātes klausās aiz durvīm, vai mēs viņu bērniem nepasakām kādu vārdu, kas nesaskan ar viņu dzīves gudrībām. Mums jāaudzina savi nākamie kakla kungi uzpūtībā un nežēlībā. Nē, es vienkārši nevaru, — Paulīna saķēra seju rokās.

— Vai jūs nevarētu nebraukt! — Pētera balss drebēja.

— Kā lai nebrauc! Jābrauc!

— Bet ja kāds jūs nelaistu prom? — puisis šaubīgi iejautājās.

— Kas? Brālis? Man taču jāļauj arī viņam dzīvot savu dzīvi. Līdz šim viņš to nav varējis. Vispirms sevi izskoloja, tad mani. Mūsu tēvs bija graudnieks, abi ar māti nomira, kad brālis vēl nebija skolotāja eksāmenu nolicis.

Pēteris nedzirdēja Paulīnas pēdējos teikumus. Viņš bija uzskatījis savu būdiņu, un piepeši viņam pietrūka drosmes teikt nodomātos vārdus — «un ja nu es jūs nelaistu prom?». Novilcis roku pār pieri, viņš norūca:

— Nē, tas nav iespējams.

— Kas nav iespējams? — jautāja Paulīna.

Es nedrīkstu mēģināt jūs nelaist prom, — Pēteris vēl runāja pats ar sevi.

— Un tu...un jūs gribētu mani nelaist? — Paullna iesaucās un sakaunējās par prieku savā balsī.

Pēteris apskatījās visapkārt. Viņi kā muļķi stāvēja pagalma vidū un runājās. Viņam taču vajadzēja vedināt viešņu iekšā vai lūgt apsēsties.

— Nu, kā mēs tā stāvam? — viņš ierunājās. — Pameklēsim kādu vietu, kur apsēsties.

Bet Paulīna saīga uz sevi par steidzīgo jautājumu. Vai tas neizskanēja, it kā viņa būtu uzprasījusies, lai Pēteris atzīstas mīlestībā? Gluži piesārtusi, viņa sniedza Pēterim roku:

— Es labāk iešu. Uznāks vakars, nezināšu izkļūt no meža.

Pēterim likās, ka viņš Paulīnu aizvainojis, neatbildēdams uz viņas līksmo jautājumu. Ar savu piezīmi viņš bija pārrāvis kādu smalku pavedienu, kas īsu laiku tinās ap viņiem abiem. Vai varēs to vēl sasiet? Vai drīkstēja to siet? Pēteris saņēmās.

— Es jūs izvadīšu cauri mežam.

Viņi gāja un atkal klusēja. Katru nomāca smaga doma. Šķiršanās bija nenovēršama.

«Aizbraukšu uz tālo Tulu,» gandrīz ar asarām domāja Paulīna, «mocīšos starp svešiem ļaudīm. Pat pret viņu suni man būs jāizturas ar lielāku cienību, nekā viņi izturēsies pret mani. Kad vienai ģimenei apnikšu vai kļūšu nevajadzīga, mani ieteiks citai - ja būšu paklausīga un izdarīga. Savas dzīves man nebūs visu mūžu, nedrīkstēs būt...»

Arī Pētera doma bija smaga. Nemanot viņi bija izgājuši cauri mežam uz lielceļa, un Paulīna vēlreiz sniedza roku.

— Ardievu. Varbūt vēl satiksimies, varbūt ne, — viņa strauji noteica un gribēja iet.

Pēteris sarāvās. Pēdējie vārdi viņu satrauca ar dīvainu spēku. Paulīnas roku turēdams, viņš nobeidza savu domu un jau gandrīz bija gribējis ļaut meitenei iet, bet drūmais «varbūt ne» viņam iedvesa pēkšņu apņemšanos. Vismaz runāt taču viņš drīkstēja, pastāstīt Paulīnai par

savu silto sirdi pret viņu, varbūt tad svešumā viņa nejutīsies tik vientuļa.

— Pagaidiet, man vēl jums kaut kas sakāms, — viņš teica.

— Vēl, — nedrošajā balsī ieskanēja cerība.

— Jā. Paiesim atpakaļ un apsēdīsimies uz kāda celma.

Paulīna nerāvās projām. Ilgs būs svešums un vientulība, viņa aizbrauks un neredzēs vairs neviena savas puses cilvēka. Lai Pēteris domā par viņu, ko grib, kāpēc veltīgi tēlot lepnumu.

Pēteris apsēdināja Paulīnu uz celma un pats nosēdās zemē sūnās. Rokas uz salāpītajiem ceļgaliem salicis, viņš ilgi uz tām skatījās, līdz sāka runāt:

— Redziet, jūs laikam drīz aizbrauksiet, tāpēc ar varu visu pateikt. Ja jūs paliktu tepat, nekad nebūtu tā runājis. — Pēteris pārkoda smilgu. — Kad es jūs pirmo reizi ieraudzīju, man bija dusmas uz jums un jūsu brāli. Man likās, — jūs esat man viņu nolaupījusi un viņš ieguvis kaut ko tādu, kā man nekad nebūs. Nedrīkstēs būt.

— Kāpēc?

— Apskatiet manas rokas. Apskatiet mani pašu, manas drēbes. Jūs redzējāt manu butku un varbūt varat iedomāties, kāda tur dzīve.

— Es zinu.

— Jo labāk. Man nebūs jāskaidro. Es teiktu — izsmejiet mani, ja es kaut sapņos esmu iedomājies mēģināt jūsu dzīvi saistīt ar savu, kaut gan nezin ko dotu, ja to drīkstētu.

— Pēter, tu tiešām to gribētu? — Paulīna uztrūkās no celma.

— Es teicu — ja drīkstētu. Bet es taču nedrīkstu! Tu neesi tādai dzīvei pieradusi un nepieradīsi.

— Pieradusi? Es jau stāstīju, ka mans tēvs bija graudnieks. Vai tu zini. kā aug graudnieku bērni? Viņus sūta sava māte, sūta saimniece, abām jāklausa. Jāgana savas un saimnieka govis, bet ko par to rudenī dabū? Mēs bijām septiņi bērni un tikai divi izaugām lieli visvecākais un visjaunākais. Brālim gribējās mācīties, piecpadsmit gadu vecumā viņš sāka iet par puspuisi, lai varētu nopirkt grāmatas. Visas ziemas katru brīvu brīdi viņš pa tām būrās, līdz deviņpadsmit gadu vecumā aiz-

gāja uz skolotāju semināru un iekļuva pēdējā klasē. Rudenī nomira māte, es stājos viņas vietā nepieaugusi* nepiedzīvojusi. Pavasari, brāļa eksāmenu laikā, nomira arī tēvs. Man būtu bijis jāsāk ganu un kalpones gaitas pie svešiem, bet brālis pateica, ka to neatļaus. Pārdevām iedzīvi, viņš dabūja vietu un sāka sūtīt mani skolā. Lūk, kādai dzīvei esmu pieradusi.

Pēteris klausījās un brīnījās. Brīnījās par savu prieku, ka arī Paulīna pārlaidusi smagu bērnību, redzējusi nabadzības postu. Tas viņu padarīja par tuvu cilvēku.

Un tomēr viņa bija it kā izrāvusies no šīs dzīves* iesākusi citu, kas likās vieglāka un smalkāka. Pēteris nevarēja iedomāties Paulīnu mēslu talkā tulznainām rokām cilājam dakšas. Viņš atcerējās mātes daudzreizē-jās saplēšanās ar saimniekiem, kraupēniešu dubļainās olnīcas un dubļainās mutes. Nē, viņam nebija tiesības aizturēt Paulīnu, kaut gan viņas aizbraukšana ilgū laiku nomāks viņa prātus.

— Paulīn, — Pēteris saņēma viņas roku, — kaut es drīkstētu teikt, lai tu paliec!

— Un, ja tu to drīkstētu, vai teiktu? — Paulīna pasmaidīja.

— Nejokojies! Es nedrīkstu — un beigas.

— Bet ja es atļauju?

— Tad tu nezini, ko dari, un atbildība par turpmāko tomēr gulstas uz mani.

— Pēter, — Paulīnas acis silti iemirdzējās. — Tas varbūt nav pieņemts, ka sieviete saka tādus vārdus, bet es tevi lūdzu, neļauj man braukt. Ņem mani pie sevis* lai man reiz būtu sava māja, savi cilvēki apkārt. Es strādāšu kopā ar tevi tāpat kā tava māte.

— Bet ja tev kļūs par grūtu? — Pēteris vēl šaubījās* lai gan manīja, ka stingrā apņemšanās sāk šķobīties.

— Tev vajadzētu Tomu likt vārdā, ne Pēteri, — Paulīna sāka smieties, un Pēteris uzcēla viņu augstu savās stiprajās rokās.

Tovakar viņš nāca mājā kā apreibis. Paķēra uz pleciem pār ceļu pārkritušu sausu priedi maza baļķēna lieluma un pārstiepa to mājā malkai.

Ieviņa stāvēja sētsvidū un satrūkās, kad brālis nosvieda savu nesamo pie kūts stūra zemē.

— Vai tu traks! — viņa iesaucās. — Dabūs barons zināt — neatkalpoties!

— Barona suņi jau guļ, nebūs neviena, kas rej.

— Nu gan tu laikam tālu aizvadīji savu viešņu? — Ieviņa gribēja atkal sākt kaitināt brāli. Bet Pēteris neskaitās, arī māsu viņš pašūpoja rokās un, zemē nolaidis, teica:

— Zini, māšuk, tu varētu mesties par pareģoni un Reģīni laist atpūtā. Tu pirmīt teici, ka atnākusi mana līgava, bet tad es vēl ne sapņos nebiju par to domājis!

— Bet tagad tā ir īstenība?

— Jā, tagad tā ir īstenība.

Pēterim bija grūti iesākt runāt ar māti. Kad viņš beidzot savus nodomus izstāstīja, Līze galvu vien nogrozīja.

— Slikti es esmu tevi audzinājusi, tas tiesa, — viņa beidzot iesāka. — Es jau sen domāju, ka tev būs grūti sievu atrast. Tāda, kas mūsu dzīvei derētu, neder tev pašam. Bet, ja nu viņa sakās nabadzības jaukumus izbaudījusi un nebaidās vēlreiz tos uzņemties, ved viņu droši mājā, ši būs īstā. Cilvēks vien katrs ir, gan atkal pieradīs.

Pētera jauno noslēpumu tuvinieki glabāja savā mājā, neļāva pa ciema mutēm vazāt. Ļaudis gan brīnījās, ka Pēteris nopirka no Graša sausus baļķus un sāka celt būdai galā jaunu kambari. Amatniekus viņš neņēma, pats, Sīmanim piepalīdzot, vilka augšā apaļos baļķus.

Vasarā pļaujas laikā mājā pārradās Jānis. Pēteri satrauca jaunās ziņas, ko brālis pārnesa līdzi no Rīgas. Strādnieki sākuši plaši streikot un daudzi, reizē ar tiem Jānis, izmesti no darba. Jānis vēl laimīgi izbēdzis cietumam.

— Ilgi es te nepalikšu, — viņš nobeidza savu stāstu. — Tiklīdz okšķeri daudzmaz norimsies, braukšu atpakaļ.

— Bet tagad tu palīdzi man uzcelt jauno kambari, — Pēteris aicināja. Viņam šīs bija laimīgas dienas. Sirds pilna pašam savas laimes, un Jānis varēja paskaidrot daudzus jautājumus, kurus Pēteris vēl īsti neizprata. Viņš aizveda brāli pie skolotāja Kalniņa, un tad viņi četratā sprieda, ko vajadzētu darīt, lai arī laukus modinātu nebrīvības sloga nokratīšanai.

ISO

- Tev, Jāni, vajadzētu palikt tepat un kaut ko darīt, — ieteica Kalniņš.

— Nekā, — Jānis pretojās, — neviens pravietis savā tēvu zemē netiek cienīts, un vai tu domā, ka ar mani taisīs izņēmumu? Kad pienāks laiks, braukšu gan uz laukiem, bet ne uz šejieni, jo kas tad es te esmu — Butkas Līzes dēls! Ja es vai Pēteris būtu izmācījušies par skolotājiem, vai domā, ka šejieniešiem pret mums būtu tāda cienība kā pret tevi? Nekad! Ļaužu prātos vai pat asinīs kopš vergu laikiem ir iekalts, ka tikai mantas stāvoklis nosaka cilvēku vērtību.

— Tas nav tikai iekalts, iestāstīts, to cilvēki paši ar savu ādu ir piedzīvojuši un izjutuši. Visu, arī brīvību, varēja pirkt tikai par naudu.

Nu labi, bet mans un manas ģimenes stāvoklis nav tāds, kas iedvestu apkārtējiem cienību. Te jāsūta kāds cits, kuru viņi nepazīst.

Rudenī jaunais kambaris bija gatavs un Pēteris varēja vest Paulīnu savā mājā. Nu bija jārīko laulāšana.

— Kāzas gan nekādas nerīkosim, — sprieda Pēteris.

Paaicināsim tikai tuvākos draugus uz skolu,

kraupēniešiem lai izdzeršanās prieki nokūp gar degunu.

Nepatīkama bija pātaros iešana pie mācītāja, bet bez tā nekādi nevarēja. Mācītājs iesauca līgavu atsevišķi savā istabā un ņēmās lo vārdot, vai viņa neesot galvu zaudējusi, tāda smalka, mācīta jaunava iedama pie vienkārša būdinieka. Lai taču apdomājot kārtu starbību, mūžs neesot viena diena.

— Es arī esmu no tās paša kārtas kā viņš, — Paulīna atcirta.

— Tu esi redzējusi smalkāku dzīvi un no savas kārtas tikusi labākā pārcelta. Pasaulīgā mīlestība tavu galvu sagrozījusi. Labāk šodien ej mājā un pārdomā līdz pavasarim. Es tevi nelaulāšu.

— Tad es aiziešu pie vīra bez laulāšanas, — Paulīna mierīgi paskaidroja.

Mācītājs nogrozīja galvu. Tādas lietas savā draudzē viņš nevarēja pieļaut. Tad jau lai skrej nelaimīgais tauriņš ugunī, lai skrej.

Es nolieku atbildību dieva tā kunga priekšā, —

mācītājs noplātīja rokas. — Esmu tevi brīdinājis, kā tas draudzes ganam pienākas.

Tagad savu daļu dabūja Pēteris.

— Vīrs ir sievas galva, — mācītājs skaidroja, — un galva nedrīkst būt dumjākā no locekļiem. Nožēlojami ir tie laulātie, kur galvas vieta jāpilda sievai, jo viņa ir vairāk mācīta.

Pēteris ar Paulīnu pacieta labās pamācības klusēdami, iekšķīgos smieklos raustīdamies. Viņi baidījās viens uz otru pacelt acis, jo tad smiekli varētu izlauzties skaļi. Laukā tikuši, tie pārmeta pret mācītāja durvīm krustu.

— Kaut velns būtu parāvis visus popus un mācītājus! — Pēteris nospļāvās. — Nekur tu no viņiem netiec vaļā. Tiklīdz piedzimsti, viņš lej tev uz galvas ūdeni, gribi precēties, jāspēlē teātris, bet, kad nomirsti, bez viņa nevari pat zem zemes tikt. Viss tā iekārtots, ka vismaz trīz reizes jāloka mugura viņa priekšā.

— Tas viss ar gudru ziņu, lai pārbaudītu cilvēka izturību. Ja izturēsi auksto ūdeni uz galvas, tev lielas izredzes, ka būsi dzīvotājs. Ja izturēsi masku balli kāzu tērpā ar daudzajiem skatītājiem un čukstiem, zini, ka būsi sagatavots grūtajam laulības jūgam. Nu, bet, kad esi miris, lad taču vienalga, kas sviež smiltis virsū, mācītājs vai kapracis. Viens tikai drošs — ja būs ko labi samaksāt, tavus tuviniekus mācītājs izraudinās kā mazus bērnus, — Paulīna smējās.

— Tu esi gan bezdievīga sieviete, — Pēteris jokoja. — Nez kāpēc cienīgtēvs mani no tevis nebrīdināja?

— Tāpēc, ka tu viņa acīs esi tikai prasts zemes tārps, kuram pat vissliktākā sieva vēl par labu.

Svētdienā, kad notika uzsaukšana, Pēteris bija aizgājis pie Kalnariju Miķeļa un abi lasīja kādu grāmatu. Vakarpusē pie Zanes ieskrēja Brekša Zūze un kaut ko pačukstēja. Pēteris izlikās nopietni lasām, bet ar vienu ausi klausījās arī sievu runās.

— Nevar būt, tad jau viņš pats vai Līze būtu gājusi uz baznīcu, — Zane paklusu noteica.

— Patiesi gan, — dievojās Zūze, — Sviklene bija baznīcā un stāstīja.

— Noprasīsim pašam, tepat jau viņš ir, — nolēma Zane.

— Ei, Pēter, tu esot šodien pār kanceles malu pārsviests? — viņa jaulāja.

— Nevar būt! — Pēteris smīnēja.

Jā, jā, jā, — valodā iekrita Zūze. — Sviklene pati man stāstīja.

— Sviklene tāda pakurla, būs pārklausījusies.

Jaunā ziņa tomēr ātri izskrēja cauri ciemam. Ļaudis sāka slepus taisīties uz kāzām, bet, kad uzsauca otro reizi un neviens, izņemot Miķeli, netika aicināts, visi, satiekot kādu būdinieku, izskatījās sabozušies.

— Pēter, bet vienu cilvēku aicināt gan laikam tu aizmirsīsi? — Līze ierunājās.

— Kuru tu domā?

Vai tu tiešām nevari iedomāties? Kas savā laikā ir tev labs bijis?

— Tu laikam domā vecotēvu? — Pēteris pēc brīža atcerējās.

— Jā.

— Bet mums taču nekādas kāzas nebūs!

— Tomēr ziņu vajag dot. Atceries, kā mums bija ar govi. kad tēvs nomira. Un kā bija ar tavu skolu?

Pēteris gāja uz Ķivistiem. Vecaistēvs gulēja gultā, reimatisms šoruden viņu pielauzis.

Nekā, dēls, neiznāks man tavās kāzās dancot, — viņš nopūtās.

Ja tik vien, lacl tu neko neesi paspēlējis, — Pēteris smējās. — Manas kāzas būs bez dancošanas.

— Kā tad tas iespējams?

— Nu, mēdz taču teikt — ko neēdis dzers, ko nedzēris dancos! Un, tā kā nerīkojam nekādu ēšanu, tad nebūs arī dzeršanas, un, kad nav dzeršanas, — nav dancošanas. Ja kāzās apēdīsim savu cūku, tad visu gadu būs jākar zobi vadzī.

— Tā nu gan ir. Ek, būtu es jaunāks un stiprāks, tad gan sarīkotu tev tādas kāzas, kādas Kraupēnos nav redzētas. — vecais Laiva pacēlās uz elkoņa, bet, sāpju sadzelts, atkrita atpakaļ.

— Lai paliek vien, vecotēv, tāpat. Vismaz viena priekšrocība — kāzu taisīšana mums jāatstāj saimniekiem.

Vecaistēvs nemierīgi grozījās savā gultā, bāza roku zem maisa, bet neko nevarēja izdarīt. Izpūlējies viņš sauca palīgā māti.

— Pameklē to zuteni, — viņš nokaunējies teica.

Māte izvilka no maisa apakšas vīstokli un padeva tēvam. To atsējis un pārskaitījis, viņš pasniedza Pēterim piecdesmit rubļu.

— Tas tev uz kāzām. — Brītiņu padomājis, viņš izņēma vēl simt rubļu un sniedza Pēterim.

- Tos aiznes Jānim un Ieviņai. Nez vai es viņu kāzas vairs piedzīvošu.

Pētera laulību dienā Kraupēnu ļaudis veltīgi izstāvējās pēc dievvārdiem baznīcā, gribēdami redzēt jaunivi. Jauno pāri salaulāja draudzes skolā. Vakarā bija jau krēsla, kad viņi iebrauca savā būdā.

Jānis tūlīt pēc kāzām taisījās uz Rīgu atpakaļ.

— Nez kā tagad ar tevi būs, — viņš, prom iedams, teica Pēterim, — vai tu vairs stāsies mūsu pulkā, kad pienāks laiks. Tagad tev sava ligzda.

— Tagad tu viena vietā dabūsi divus, — Pētera vietā apsolīja Paulīna.

— Kā tas ir, Jāni, — Līze jautāja dēlam, — vai tas, ko jūs tur darāt, ir bīstami?

— Māt, — nopietni atbildēja Jānis, — ja es teiktu, ka tas ir stipri bīstami, vai tu gribētu mani atrunāt?

Līze labu brīdi klusēja.

— Nē. To es nedarītu. Ja visas mātes savus dēlus atrunās, taisnība zemes virsū nekad nenāks.

Kad Jānis bija aizbraucis, Līze jautāja Pēterim:

— Vai tu arī savu sievu vadāsi pa Kraupēnu mājām rādīt, kā mani vadāja?

— Mēs iesim gan ciemos, bet sāksim no otra gala kā tu, Pēteris atbildēja. Viņi ar Paulīnu izstaigāja visas mājas, tikai pie tuvākajiem radiem Liclurijos neiegriezās. Amālija apciemojumu gaidīja, viņa Paulīnu uzskatīja par smalkāku nekā citas Kraupēnu sievas, tāpēc tās ierašanās būtu bijusi zināms pagodinājums Lielurijiem un pazemojums augstprātīgajai Līzei. Bet, kad viņa dzirdēja, ka jaunais pāris izciemojies visās Kraupēnu mājās, pie viņiem neiegriezdamies, tā iedegās skaļā niknumā pret jauno radinieci.

- Lielmāte, kāda nebijusi! — viņa zākāja Paulīnu, cilus satiekot.

Ieviņa par vecātēva doto naudu nopirka šujmašīnu; darba viņai, kopš bija modē nākušas sešgabalu kleitas un iežņaugtās jakas, netrūka, tās nevarēja pašūt katra meita kā agrāk krumpainos brunčus. PaulTnai meiteņu skolā bija mācīti rokdarbi un šūšana, viņa sāka svainei palīdzēt, un visu ziemu viņām darba pietika.

Pavasari Graši cēla jaunu istabu, un Pēteris lielo daļu laika strādāja pie būves. Pļavu no saimniekiem nevarēja dabūt, visi savas pļāva paši, un Pēterim bija jāiet uz muižu. Pļavu ierādīja tālu, tā bija jāpļauj uz pusēm, un vēl jākalpo vairākas dienas baronam. Paulīnai Līze neļāva uz pļavu nākt, jo lā nēsāja savu pirmo bērnu. Tagad Ieviņa gāja pļaut, Paulīna strādāja pa māju.

— Tad nu gan, Līz, tev būs ko rauties, — reiz olnīcā viņu uzrunāja Grīslis. — Tāda smalka dāma mājā!

— Vai man skauž, ka Pēteris var savai sievai maizi nopelnīt? — atcirta Līze.

— Nez ko nu gribat no tā sava troņmantnieka sagaidīt, ka glabājat tā kā olu! — Grīslis sirdījās.

Līzei sanāca dusmas. Jau nedzimušu bērnu šis nekrietnais cilvēks centās apmētāt ar savas skaudības dubļiem.

— Kas nu kuram ir, to glabā. Mums nav mantas, bet ir mantinieki! Tev manta augstāka par visu, bet — nu, gan jau pats zini, kā tu savus bērnus esi glabājis.

Grīslis aizgāja kā spērienu dabūjis suns un turpmāk vairs nemēģināja kost.

Amālija reiz satika ceļā Paulīnu.

Labdien, lielmāti — viņa, nicīgi smīnēdama, sveicināja.

— Sauc mani tā. ja gribi. — Paulīna mierīgi atteica, — bet lielmātes gultā gan es neesmu gulējusi.

Amālija pietvīka.

— Nu. nemaz neesi tik liela, pateikšu lielkungam, lai jums nākamgad pļavu vairs nedod! — viņa šņāca.

— Nez vai tikai tiksi pie teikšanas? Man tā vien liekas. ka lielmāte tevi pie lielkunga nelaidīs.

Vasarā Brekšu Zūzei gadījās liels uztraukums. Pēc miklas un siltas nakts viņa atrada kūtspriekšā samestos praulus raganas apvemtus. Uzsviedusi nelādzīgajai vietai salmu kušķi un vecas lupatas, viņa pielaida tiem uguni. Smirdēdami vēlās dūmi uz Kalnariju pagalma pusi.

— Laikam Zūze atkal bogus svilina, — Miķelis, degunu raustīdams, noteica.

Kad raganas aptašķītais prauls bija sagruzdējis, Zūze sāka gaidīt. Tagad vajadzēja atklāties, kas ir tas vainīgais, no kura skaudības govīm apraujas piens. Tagad to mocīs šausmīgas slāpes, dedzinās iekšķīgas sāpes, un viņš skries uz Galarijiem dzert prasīt. Bet Zūze bija apņēmusies nedot, reiz jātiek vaļā no raganām.

Pusdienas laikā Cīruļu Sīmanis nāca no miestiņa uz māju. Vecajam vīram bija aptrūcis tabakas, un jaunajiem nebija vaļas uz miestu staigāt. No rīta viņš paņēma savu spieķīti un pa dzestrumu gluži labi aizkliboja. Bet atpakaļnāciens bija grūts. Saule sutināja kā uz lietu, krogā pie stoikas viņš bija iemetis dažas glāzītes, un tagad sirds gura nost. Kraukļu kalnā viņam garām aizdrāzās barona divjūgs, atstādams aiz sevis garu putekļu grīsti. Putekļi spiedās rīklē un smacēja elpu, mute bija sausa. Sīmanis apsēdās grāvmalē atpūsties, savilka ciešāk atslābušās pastalu auklas. «Brīnums gan,» viņš domāja, «ka nav vairs spēka. Kā kara laukā, kad bēgām, tādu gabaliņu kā tagad ar visu raņicu uz muguras skriešus noskrēju.» Jau trešo reizi karstā laikā viņam uznāca šāda nespēka lēkme, nevienam viņš neko nebija teicis, nodzēries aukstu ūdeni un atspirdzis. Kaut dabūtu ūdeni! Bet visi grāvji bija izžuvuši, upe jau pie Kraupēnu ciema aizlocījās uz citu pusi. Neko darīt, vajadzēja ņemt spieķīti un klibot tālāk. Nogriezies no lielceļa uz Kraupēnu ceļa, Sīmanis ietaisīja pīpi. No ievilktā dūma kļuva vēl sliktāk, sirds sāka dauzīties strauji, bet gurdi. Saskatījis Kraupēnu pirmās mājas — Galarijus, viņš centās spert garākus soļus un tīri aizelsies iegāja pagalmā.

— Zūz, iedod man nodzerties, — viņš vārgā balsī lūdza.

Zūze satinga no pārsteiguma. Sīmanis! Sīmanis bija

Kraupēnu ragana! Kas to būtu domājis no veca kara-vīra?

— Dod ūdeni! — Sīmanis vēlreiz izdvesa, uz akas grodiem atmeties.

— Nost no manas akas! — Zūze iekliedzās. — Piegānīsi vēl to arī, kas tad varēs izsvēpēt!

— Kas tu esi — cilvēks vai zvērs? —- Sīmanis, acis ieplētis, čukstēja. — Slimam cilvēkam ūdeni nenosliec!

— Es tavu slimību zinu gan, un taisni tāpēc tu manā mājā ne pilīti nedabūsi, — Zūze palika stingra.

Sīmanis cēlās un gāja. Ivalnarijos nebija ko iet, tiem vēl arvien trūka akas, ūdeni stiepa no upes. Vasarā tas sasilis un glums, visi augšgala ciemi tur veļu mazgāja, tur zirgus peldināja. Jāvelkas vien uz māju, padzersies, atlaidīsies ēnā, gan atžirgs.

Līdz mājai tomēr viņš savām kājām netika. Uz stidzi-ņas Lieluriju tīruma malā viņš saļima, un pēc īsa brītiņa sirds nostājās. Tā Sīmanis gulēja, piekļāvies sava tēva zemei, vaigu tai piespiedis un rokas salicis, it kā to apkampt gribēdams. Tā viņu vakarpusē ieraudzīja Gala-riju Dāvis un, mājā pārgājis, stāstīja mātei, ka Sīmanis guļot piedzēries Lieluriju tīruma malā. Zūze paķēra dzirkles un steidzās uzmeklēt gulētāju. Nemaz nepaskatījusies, ka uz augšu pavērstā acs ir vaļā, viņa nogrieza tam svārku stūri un skrēja atpakaļ, lai ar to izsvēpinātu kūti un aku, uz kuras grodiem bija sēdējis Sīmanis.

Līdz vakaram Sīmani mājā nesagaidījuši, būdas ļaudis sāka gudrot, kur viņš varētu būt aizkavējies.

— Jāpaiet pretim, — Pēteris iedomājās. — Ka nav kāds ievedis krogā un piedzirdījis.

Tālu viņam nenācās pretim iet. Sīmani viņš atrada kā pirmīt pakritušu. Pēteris paņēma viņa roku un satrūkās, — tā bija vēsa un mikla un, vaļā palaista, ļegani nokrita zemē. Viņš apgrieza gulētāju uz muguras. Nebija ne mazāko šaubu, ka Sīmanis ir miris, — balti pagrieztie acu āboli stingi vērās pēdējā vakara saulē.

Ar zirgu tīrumu vidū nevarēja iebraukt, un Pēteris gāja saukt palīgā Miķeli un Galariju Dāvi. Miķelis tūlīt bija gatavs nācējs, bet Dāvim Zūze noteica:

— Tam tu savu pirkstu klāt neliec!

Pēteris dabūja palīgā Grašu Simku, un trijatā viņi aiznesa mirušo Sīmani uz būdu.

Paulīna brīnījās par nogriezto svārku stūri.

— Ka tikai Zūze nav ar saviem pesteļiem krāmējusies! — ieteicās Līze, dzirdējusi Zūzes aizliegumu Dāvim palīdzēt Sīmani aiznest uz māju.

Zūze bija pārliecināta, ka atsvabinājusies no ciema raganas un viņas mājā sāksies mierīga dzīve. Govis nāks mājā no ganiem piebriedušiem tesmeņiem, rudenī apcirkņi piebirs ar kaudzi, ziemā visus linus un sviesta spainīšus ar vienu zirgu nevarēs uz Rīgu aizvest. Bet otrā dienā viņai bija jānolaiž rokas bezspēkā — kūts priekšā palikušos celmus atkal bija apvēmusi ragana.

35

Vasarā Paulīna sagaidīja savu pirmo dēlu.

— Tagad nu es esmu vecmāmiņa, — Līze pasmaidīja, jauno dzīvību rokās paņēmusi. Ātri bija aizsteigusies dzīve, bērnus viņa bija izaudzinājusi un nu jau auklēja mazbērnu, bet, ja vaicātu, ko viņa šajos gados ir redzējusi, būtu jāsaka — darbu un darbu, tam klāt vēl bēdas un rūpes.

— Kaut jel tu pieredzētu labāku dzīvi, — nopūzdamās viņa mazo Paulīti noguldīja šūpuli.

Līzi nomāca bēdas par Jāni. Arvien vēl dzirdēja, ka strādnieki Rīgā esot nemierīgi, pavasarī uradņiks bija ap prasījies Kraupēnu ļaudīm, vai Jānis neesot redzēts mājā. Labu tas nevarēja nozīmēt. Dažreiz viņa savas raizes izteica Pēterim.

— Māt, tu vari būt lepna, ka esi izaudzinājusi tādu dēlu, — Pēteris nopietni atbildēja. — Tu pati esi izjutusi netaisnības slogu, bet nezināji, kā pret to cīnīties. Vienam mēģināt kaut ko lauzt vai pārgrozīt ir tikpat kā skriet ar pieri sienā. Bet. kad daudzi saplūst vienā kopā un neatlaidīgi dragā mūri. tad tam vajag reiz gāzties.

- Bet pa starpām kritīs arī viens otrs mūra lauzējs, — Līze domīgi noteica.

— Jā. kritīs. Daudzi kritīs. Bet. ja gribam ko panākt, mums jāiemācās domāt, ka manam dēlam nav lielākas

tiesības palikt dzīvam kā citas mātes dēlam, mana dzīvība nav vairāk vērta kā tam, kas stāv man blakus.

— Es jau to saprotu, Pēter, un tomēr katrreiz, kad iedomājos Jāni, sirds nodreb. Vai tu domā, citām mātēm tā nav?

— Droši vien ir. Bet paskaties, — viņš rādīja uz mazo Paulīti. — es domāju tā: es cīnīšos, kā spēšu un pratīšu, varbūt kritīšu, bet varbūt viņš pieredzēs taisnīgāku dzīvi.

Līze nodrebēja. Kāda varētu būt cīņa, to viņa nevarēja iedomāties, bet vārdus «varbūt kritīšu» viņa saprata. Tie nozīmēja nāvi, kas cilvēku vairs neatdod atpakaļ. Aukstā vienaldzībā tā plosa palicēju tuvinieku sirdis, līdz pēdīgi laiks un darbs piespiež tos domāt par dzīvi un aizmirst.

Pagāja rudens, ziema un vasara, un nākamajā rudenī mazajam Cīruļu Paulim savu šūpuli nācās atdot māsiņai Almai. Līze, mazmeitu auklēdama, arvien iedomājās savu otro dēlu Jāni. Jau divus gadus viņa par to nekā nezināja. Skolotājs, Paulīnas brālis, reizēm nāca ciemā un Pēterim stāstīja, ka visā Krievijā un Rīgā notiekot strādnieku nemieri, ļaudis izejot ielās un prasot sev labāku dzīvi un brīvību. Bet ķeizars liekot uz dumpiniekiem šaut, daudzi esot krituši, daudzus spīdzinot cietumos, citus aizsūtot uz Sibīriju. Droši vien arī Jānis ir starp nemierniekiem. Līze gaidīja Ziemas svētkus, kad bija solījies atbraukt Sinepa Eidvarts, varbūt tas zinās kādu vārdu pastāstīt.

Pienāca Ziemas svētki, un atbrauca Ivraupēnos Eidvarts, bet, kad Pēteris, pie tā ciemodamies, apjautājās par brāli, Eidvarts neko nezināja par viņu. Reiz nogājis dzīvoklī, kur Jānis mitinājies gultas vietā, bet saimniece stāstījusi, ka tas kādā vakarā paķēris savus drēbes un aizsteidzies. Tonakt atnākuši stražņiki, visu māju apgriezuši otrādi, nez ko meklēdami, gribējuši arī viņu piekaut, kad nezinājusi pateikt, kur Jānis palicis. No tā laika viņš vecajā dzīvoklī vairs neesot rādījies.

Svētkos atnāca skolotājs Kalniņš. Ar Pēteri un Pau-līnu aprunājies, viņš iesauca istabā arī Ieviņu.

— Redziet, Ieviņas jaunkundz, — skolotājs viņu uzrunāja, un Ieviņa nosarka, — mēs gribētu jums uzticēt svarīgu uzdevumu. Savā ziņā tas ir bīstams, un tāpēc jājautā, vai jūs gribētu uzņemties?

Ieviņai iesāpējās sirds. Šie trīs tuvie cilvēki viņu nekad nebija uzskatījuši sev līdzīgu. Gan viņi savas sarunas neslēpa, bet runāja tā, it kā istabā sēdētu kaķis, ne cilvēks, kas visu saprot un jūt līdzi. Arī tagad viņi prasa kā no malas pienākušam svešiniekam — «vai jūs gribētu uzņemties?». Protams, viņa arvien bija klusa, nejautāta pati nekad vārda nebilda, bet tāda viņa bija kopš bērnības, un vismaz Pēterim vajadzēja savu māsu pazīt un zināt. Skolotājs droši vien viņu uzskatīja par muļķīgu meiteni, jo nekad vairāk par «jā» un «nē» viņa klātbūtnē tā nebija varējusi pateikt.

— Darīšu, ko varēšu, — viņa klusi atbildēja.

— Mēs esam saņēmuši lapiņas, un tās vajadzētu Jaungada dienā baznīcā izkaisīt. Bet tas jādara slepeni, ja kādu pieķers, žēlastības nebūs. Man patiesi gribētos jūs saudzēt, bet šim darbam mums vajadzīgi īsti uzticami cilvēki, kas prot turēt muti. Lapiņas jāizliek pēc iespējas vairākās vietās, lai vairāk cilvēku saņemtu un izlasītu. Vislabāk būtu, ja sprediķa laikā varētu tās izkaisīt arī baznīcas priekšnamā, tad tās saņemtu ir tie, kas pēc sprediķa nāk laukā, ir tie, kas nāk beigās.

— Vislabāk iebāz katram kabatā! — Pēteris, labā omā būdams, smējās.

Ieviņa sarāvās un nodrebēja. Ielikt otra kabatā! Tas viņai likās tik riebīgi, atgādināja kaut ko pretīgu no bērnu dienām.

— Var nemanot nolikt solos vai uz solu malām, — turpināja Kalniņš, — gan tad kāds paņems. Bet par visām lietām jāievēro slepenība un uzmanība.

— Mums vēl jāatrod cilvēks, — skolotājs pēc brītiņa runāja, — kas lapiņas izkaisītu baznīcas priekšnamā. Te vajadzīgs kāds. kam daudz drosmes, bet kas visādi ir stipri neievērojams cilvēks.

- Tad jau laidiet mani, — iesaucās Līze, kas jau labu brīdi bija istabā klausījusies jauno sarunās. — Tādu veceni neviens neietvēros. Satīšos lakatos, tā ka deguna gals vien būs laukā, bet no villaines apakšas pabirdināšu lapiņas, kur vajadzīgs.

Jaunie domīgi saskatījās.

— Ej nu, māmiņ, — Pēteris noraidīja, — šie darbi jādara jaunajiem.

— Tu laikam domā, ka es jau veca esmu! — Līze pasmējās. — Cik tad nu es par tevi esmu vecāka, — viņa domīgi piebilda, — vēl jau tīrais bērns biju, kad mani atrāva uz Kraupēniem. Bet tik daudz kā lapiņas izkaisīt es vēl pa nopietnam varu.

— Šis plāns patiešām nav slikts, — skolotājs sprieda.

Tikai jāapsver, kā labāk un uzmanīgāk izdarīt. Jums

būtu baznīcā jāiet vēlāk nekā citiem, kad vairs neviens nestaigā.

— Es pakavēšos brīdi kapsētā, — Līze teica, — un, kad vairs neredzēšu neviena braucēja un nācēja, iešu uz baznīcu.

Skolotājs atstāja žūksni lapiņu. Vakarā Ieviņa klusi tās pārlasīja un brīnījās, cik skaidri tur izteikts viss, ko viņa pati apjauta un pa teikumam dzirdēja no Pētera un skolotāja. Beidzamie vārdi — «Nost ar patvaldību!» viņas sirdī modināja varenas šalkas, it kā tie nebūtu rakstīti, bet tos izkliegtu visa lielā, nospiestā valsts.

Jaungada dienā Pēteris, Ieviņa un Līze brauca uz baznīcu. Sievietes bija satinušās lakatos, tikai acis spīdēja reizēm droši, reizēm bažīgi. Ieviņai no satraukuma bija silti un arī sala. Viņai gribējās savu uzdevumu veikt labi, izkaisīt vairāk lapiņu un izpelnīties dažus atzinīgus vārdus no skolotāja. Varbūt tad viņš arī turpmāk vairāk uzticēsies, runās ar viņu kā ar līdzvērtīgu cilvēku, un viņa iegūs nozīmi savās un — viņa acīs.

Pie kapsētas Līze izkāpa, paņemdama līdzi novīto skuju vainadziņu. Labu brīdi viņa nostāvēja pie vīra un dēla kopīgās kapa kopiņas. Dziļš sniegs sedza pēdējo atmiņu, kas paliek no cilvēka. Visapkārt bija sastingums un miers. Tikai pie reta kapa bija iemītas pēdas un atkal apsnigušas. Dzīvajiem nebija laika nākt atcerēties tos, kas priekš gadiem staigāja līdzi darba gaitās, ar kuriem pārrunāja ikdienas priekus un bēdas, gudroja par nākotni. Ar laiku aprima sāpes. Kā viņa pati, — kad pēc abu Andru nāves pirmo reizi atnāca uz kapsētu, ar rokām gribējās uzplēst smiltis, lai vēlreiz redzētu mīļās sejas. Kad vien pa vakariem iekrita brīvāks brītiņš, atskrēja uz kapsētu un atnesa ceļmalā saplūktas puķes. Bet dzīve piepildīja prātus ar darbu, sūtīja rūpes un arī prieku, un tagad kaut kas jauns, ko bērni sauca par

cīņu, saviļņoja viņas sirdi. Vai tikai viņa nav aizkavējusies le, savas atmiņas cilādama? Trešo reizi nozvanīja, kad viņa iegriezās kapsētas ceļā. Jāsteidzas uz baznīcu, kamēr vēl nav beidzies sprediķis.

Lapiņu žūksni padusē iespiedusi, Līze gāja uz baznīcu. Neviena cilvēka neredzēja uz ceļa, priedēs piesietie un sasegtie zirgi mīņājās un sazviedzās. Ērģeļu un dziesmu skaņas lauzās cauri apsarmojušiem baznīcas mūriem. Līze iegāja priekšiņā un ātri izsvaidīja lapiņas uz visām pusēm. Rokas drusku drebēja, arī kājas kļuva tādas kā slābas, bet, klusām atvērusi durvis un ielīdusi aiz nabagmājas vecenīšu mugurām, viņa atkal kļuva droša. Baznīcēni sirsnīgi dziedāja, neviens pat nepaskatījās, kad viņa ienāca. Kas vēlāk varēs izpētīt, kurš pēdējais ienācis baznīcā? Un, ja arī kāds būtu manījis un viņai jautās, — vai dieniņ! — tās lapiņas tur mētājās jau tad, kad viņa ienāca, tā viņa pateiks un vairāk neko nezinās.

Mācītājs, jauno gadu sākot, likās noskaities. Cilvēki, esot novērsušies no dieva, staigājot nekrietnus ceļus kungu un ķeizaru negodājot un nebīstoties. Bet slikti klāšoties visiem dumpiniekiem, kā labs gans viņš brīdinot savas avis no maldu ceļiem un aizliegtām ganībām Putas šķīda no lūpām, tik saniknots šodien bija mācītājs. Viņš lika draudzei nodziedāt dziesmu, kurai vajadzēja stiprināt padevības jūtas augstai valdīšanai: «Par savu mīļu ķeizaru, ko žēlīgs dievs mums devis.»

Pēc dziesmas daļa vīriešu devās no baznīcas ārā apskatīt zirgus, vai nav norāvušies un grožos sapinušies, citi domāja iespraukties krogā un sasildīties, kamēr sievietes izdziedāsies.

Līze redzēja, ka arī Kraupēnu Grasis ar Grīsli, ausainās cepures rokās turēdami, virzās uz durvīm. Gan vakarā dzirdēs, kā cilvēki atraduši lapiņas un par tām spriež.

Grīslis ar Grasi un citi baznīcēni izgāja baznīcas priekšiņā.

— Nu tad deva gan sutu, — Grasis uzlika galvā cepuri.

— Jā, it kā mēs būtu vainīgi, ka citi dumpojas, — kāds piebalsoja.

Skaties, kādi tur papiriši pa zemi metajas, — Grīslis rādīja.

Jāpaņem augšā, tur tā kā kaut kas rakstīts, -kumuru Lābrāns pacēla lapiņu. Arī citi ņēma pa vienai.

Nost ar patvaldību! — lasīja Juris Ozols, jauns cilvēks no Mellā gala — tā bija iesaukts pagasta stūris, kur dzīvoja nabadzīgie zemnieki. Katram pa divdesmit pūrvietu smilšainas, sloksnēs sagraizītas zemītes, diez cik balta dzīve viņiem tiešām nebija. Noskranduši, bārdām noauguši, šie ļaudis vairāk atgādināja plostniekus un slī perniekus nekā zemkopjus.

Iesim uz krogu, tur izlasīsim, — vedināja Grīslis.

Līdz dievvārdu beigām krogs ciet, tikpat iekšā neliksim.

- Gan ielaidīs pa otru pusi, — Grīslim tā lieta bija zināma.

Krodzinieks tiešām ielaida mazo pulciņu. Šņabi un bairīti pasūtījuši, visi sāka stāt Ozolu Jurim virsū, lai izlasot priekšā lapiņu. Tas izvilka savu no kabatas un lasīja:

— «Latviešu darbaļaudis! Mēs strādājam visu mūžu cauri no agra rīta līdz vēlam vakaram, mēs lejam sviedrus un mokāmies sūri un grūti, bet kam par labu nāk mūsu pūliņu augļi?»

Patiesi gan, — Grasis pārtrauca, tas rakstītājs ir labi zinājis mūsu darbus.

— Kuš, netraucē, lai lasa tālāk! Grasis dabūja sā nos dunku.

«Dzīvo spožumā un greznumā, šķiež un šķērdē naudu bez ziņas kungi un fabrikanti, un augstmaņi.»

— Jā, kā mūsu barons, — piemetināja Lieveņu Sīlis, muižas zemes saimnieks. — Pašam zemes tā, ka ne apzināt, bet vēl viņš liekas ar saviem suņiem un ģēģeriem taviem tīrumiņiem virsū. — Sīlis nevarēja aizmirst gadī jumu, kad viņa labi sazēlušo miežu lauku izbradāja ba rona mednieki, bet viņam atlika tikai rokas noplātīt, jo tā bija ievests līgumā, ka barons var uz viņa zemes medīt, kā grib, un atlīdzību par zaudējumiem noteikt pats.

Puisis jau lasīja tālāk:

«Valdība sargā un glabā kungu un bagātnieku la bumu un neuzdrošinās ņemt nodokļus no viņu muižām

un miljoniem, bet trūcīgiem darbaļaudīm tā zog pēdējo kapeiku no kabatas ārā.»

Teikumu pa teikumam lasīja Ozols, un pastāvīgi viņu pārtrauca klausītāju piekrišanas un apstiprinājuma saucieni, bet. kad viņš tika līdz vietai:

«Un kur paliek šī tautai nolaupītā nauda? Tur ir pats cars Nikolajs, īsts plānprātiņš un nejēga,» — Grīslis iesaucās:

— Krajņemer! Tā nu gan nedrīkst ķeizaru lamāt! Plānprātiņš vis valsti neizvadis. tur vajag galviņas.

Klusi, murmuli! Grasis noskaitās. Lai lasa

tālāk.

— «... un nejēga, kas par visiem saviem varas darbiem un neģēlībām kā sev pienākošos algu vēl grābj no valsts kases veselus 15 miljonus priekš sevis un savas t’amīlijas (ir jau Krievijā tāds likums, ka katrs carenes zīdāms bērns tūlīt kā algu dabū pāris simttūkstošu rubļu gadā!).»

— Nu. ko nu tu teiksi? — Grasis pagriezās pret Grīsli. — Kur tāds purdulis tik lielu naudu liek? Sim laikam zīda lakatus vien zem dibena klāj!

Mazais pulciņš vēl nebija beidzis lapiņas lasīšanu, kad krodzinieks atvēra durvis uz ceļa pusi un iekšā sanāca daudz pasalušu baznīcēnu. Daudziem bija rokās tādas pašas lapiņas, un drīz vien visos stūros sākās jauna lasīšana.

Kad visi baznīcēni bija izgājuši, ķesteris ar pērminderi posa telpas vācu dievkalpojumam un atrada solos un zemē dažas nepaņemtas lapiņas. Sīkās rakstu zīmes burtodami, viņi nesa tās uz mācītāja kambari. Mācītājs patlaban, vācu dievvārdniekus gaidīdams, no biķera dzēra baznīcas vīnu un piekoda trekna cepeša gabalu.

— Cienīgtēv, ķesteris bailīgi iesāka, — lūk, baznīcā atradu tādus papīrīšus.

Kādus papīrīšus? mācītājs ar pilnu muti jau

laja.

Tad es jau nezinu. Drusku palasīju, tur tā rakstīts, ka no katra brandavīna stopa kronis sev plēšot septiņdesmit sešas kapeikas un ķeizars esot plānprātiņš. Tālāk es neizlasīju.

Tu, plānprātiņ, dod šurp to lapiņu! mācītājs m

kliedza, nepaspējis norīt kumosu. Palasījis viņš sāka par jaunu kliegt: — Par proklamācijām tās sauc, tu saproti? Nolādētie sociālisti, svētā dieva namā tie nekaunas smurgāties! Tu ej baznīcā un izskati visas malas, tā ka tur neviena nepaliek. Cienīgtēvam pilnīgi pārgāja ēstgriba. Brilles uzlicis un sīkiem burtiem iespiesto lapiņu lasīdams, viņš pēc katra teikuma lādējās un lamājās, baiļodamies, ko teiks barons, kad dabūs zināt, ka viņa draudzē saviesušies sociālisti. Noslēpt? Neteikt? Nē, to nedrīkstēja, nonāks šī lieta baronam ausīs no citas puses, viņš pats dabūs rājienu par slēpšanu.

Kad pirms vācu dievkalpojuma barons ienāca ģērbkambari, mācītājs saņēmās un parādīja tam proklamāciju. Savukārt lādēdamies, barons uzdeva mācītājam ziņot uradņikam un pašam censties izzināt vainīgos.

Krogā pašlaik bija beiguši lasīt proklamācijas un dedzīgi apsprieda lasīto, kad ienāca uradņiks.

— Ko jūs te darāt? — viņš, visapkārt apskatījies, bargi uzkliedza.

— Iedzeram, — kāds vecis mierīgi atbildēja.

Kas tās jums par lapiņām?

— Tās baznīcā izdalīja.

Kas izdalīja?

— Tad mēs jau nezinām, tas pats vecis norūca.

Varbūt mācītājs licis ķesterim izkaisīt.

Ak tu svoločs, mācītāju apvainosi! uradņiks uzbrēca. — Dod šurp to lupatu un saki. — kur tu to ņēmi?

— Baznīcā.

— Visi atdodiet šurp proklamācijas! Sociālisti tādi! Ķeizara gāzēji!

Daži pasteidzās savas lapiņas noslēpt kabatā vai aiz zābaka stulma, citi nesa un atdeva uradņikam, kas katru proklamācijas atdevēju nolamāja par buntavnieku vai citā vārda. Salasījis lapiņas kroga lielajā istabā, viņš gāja uz mazajām. Vienā no tām Kraupēnu ļaudis ar citiem turpināja lapiņas apspriešanu.

— Jā, kad šitā pasaka, tik skaidri un gaiši, tad es arī saprotu, — teica Grasis. — Bet kad tā kā Pēteris — runā vien par ķeizaru un dievu . . . Var jau būt, ka viņš to lietu saprot, tikai nemācēja izstāstīt. Pēdējos teikumus bija dzirdējis arī uradņiks, durvīs stāvēdams.

— Kas par Pēteri tur runā par ķeizaru un dievu? -uradņiks pieskrēja klāt Grasim.

Grasis satrūkās, bet, neko ļaunu nedomādams, izstās tlja, ka viņš esot pieminējis Cīruļu Pēteri Kraupēnu butkā.

— Ahā, viens buntavnieks man būs rokā! uradņiks nopriecājās un, proklamācijas atņēmis, aicināja Grasi atsevišķā istabā, kur sīki izprašņāja, ko īsti Pēteris teicis par ķeizaru. Grasis gan redzēja, ka Pēteri iegāzis nepatikšanās, un mēģināja dažādi izlocīlies, bet veltīgi viņš raustījās kā āķi ierijusi zivs. Uradņiks pamazām izvilka visu, ko Pēteris runājis. Grasis aizbrauca uz māju pavisam nelāgā garastāvoklī.

Vakarā uradņiks ieradās Kraupēnu Cīrulīšu būdā un izmeklēja visas malu maliņas, bet nekā aizdomīga neatrada. Izbāris Pēteri par mutes palaišanu un brīdinājis, ka būs slikti, ja vēl kaut ko runās par ķeizaru, uradņiks aizbrauca.

Nebija Pēteris ar saviem sieviešiem paspējis sakārtot izjaukto māju, kad atnāca Grasis sašļucis un nokau nējies.

— Es tā skatījos, Pēter, ka pirmīt te iebrauca urad ņiks, — brīdi par šo un to parunājis, Grasis iesāka.

— Jā, bija gan, izšņukurēja gultas apakšas un aiz gāja, — Pēteris nebija zaudējis labo omu. — Nez kas viņam sapūtis, ka es aprunājot ķeizaru.

— Tur jau es esmu vainīgs, — Grasis klusu atzinās un izstāstīja gadījumu krogā. — Nezin vai tu man ticēsi, bet es gan negribēju viņam par tevi stāstīt. Tā neglīti iznāca, savi cilvēki visi un uzgrūž otram nelaimi kaklā.

— Neraizējies, Grašu tēv, — Pēteris mierināja, —man jau nekāda nelaime nenotika.

Grasis aizgāja nolaidies. Viņam šķita, ka tomēr Pēterim nodarījis kaut ko ļaunu. Ja uradņiks nāca mājā, tas labu nenozīmēja, visu apkārtējo acīs tas ir liels kauns. Uradņiks nāca tikai pie zagļiem un izkratīja mājas, ja varēja domāt, ka atradīs zagtās mantas. Bet Pēteris bija goda vīrs, lai kuram cik lipa sveša manta pie pirkstiem, par Pēteri Grasis varētu galvu likt ķīlā. Neslava ātri skrien uz visām pusēm, drīz visā pagastā runās, ka urad ņiks bijis Ivraupēnos pie Pētera. Kāpēc? — Viens otrs

to nemaz neprasīs, zināms, kāpēc, puisis palaidis nagus.

Pēc kratīšanas Pēteris sprieda, ka nebūtu pareizi bieži un atklāti satikties ar svaini Kalniņu. Varētu arī pret to celties aizdomas, un draudzes pārziņi atlaidīs no vietas. Jau tā viņam var iznākt nepatikšanas tuvās radniecības dēļ. Bet, ja skolotāju no šejienes padzītu, pārtrūktu visas saites ar Rīgu, grūti būtu kaut ko uzzināt, dabūt grāmatas vai lapiņas. Pēteris domāja, ka labāk būs, ja arī viņš pats mazāk rādīsies ļaudīs, kamēr apklust pirmais uztraukums. Uradņiks droši vien vēros, ar ko viņš satiekas. Pēteris nolēma pēc kāda laika aizsūtīt pie skolotāja Ieviņu. Viņa arvien bija klusa un neievērojama, kam varēs ienākt prātā, ka tā iznēsā slepenas ziņas vai grāmatas.

36

Drīz ļaužu prātus kā ugunsgrēku bazūne satrauca karš. Krievija sākusi karot ar Japānu! Arī Kraupēnu veči un jaunekļi, kopā gadīdamies, runāja par karu.

Slikti būs krievam tādā kaktā karu vest, — Grasis grozīja galvu.

— Nu, japāni sasitīs kā odu, — Grīslis sprieda. — Padomā, kas tas japānis ir pret krievu — Žīgurs pret ērgli.

Bet cara ērglim ir divas galvas, — Pēteris zobgalīgi piezīmēja, — un katra galva velk uz savu pusi. Un tad notiek tāda raustīšanās, ka Žīgurs pa to laiku izknābj šim acis.

Iesim visi palīgā, — arī Lieluriju Andrejs iejaucās sarunā, — tad redzēs, ka mūsu ķeizaram neviens neko nepadarīs.

Es nu gan palīgā neiešu! — iesaucās Kalnariju Miķelis. — Ko šis man labu darījis, ka es lai bāžu savus pirkstus ugunī?

— Tu jau runā kā socilauskis! — Grīslis paskatījās uz Miķeli.

Ja viņiem taisnība, kāpēc lai es tā nerunātu? — Miķelis atjautāja.

— Lai viņi karo, Breksis vienaldzīgi noteica,

kad tikai mums miers un maize. Līdz šejienei japāņi tik un tā neatnāks.

Neatnāks gan, - Pēteris nevarēja nociesties, — bet tavs Rūdis dabūs pie viņiem iet un saņems lodi krūtīs vai kājā.

Nu tu velns! Breksis nobijās. Bet kas tev saka. ka taisni Rūdi ķers lode? Tur jau būs daudz citu zaldātu.

— Un. ja kādu citu ķer, tad nekas? Pēteris smīnēja. — Citiem nesāpēs sirds, ja viņu dēlus nošaus vai sakropļos?

— Vai nu es par visu pasauli varu izbēdāt? Breksis vienaldzīgi atmeta ar roku.

Pēc Lieldienām baznīcā iesvētīja jaunās meitas. Pēteris uz baznīcu negāja. Ieviņa atkal izlika solos lapiņas. Šoreiz bija daudz izdalītāju, lapiņas bija izliktas gandrīz visos solos, un baznīcēni tās lasīja jau dievvārdu laikā. Kad mācītājs atkal lika nodziedāt dziesmu par mīļo ķeizaru, pēdējos vīriešu solos iegūlās draudīgs klusums. Dziesma skanēja šķidri, balsis sasaucās ka izklīdinātas. Daži it ka ākstīdamies stiepa vārdus un meldiju izlocīja pa veceņu modei, palikdami pakaļ ērģelēm un citiem dziedātājiem. Mācītājs no kanceles dusmīgi blenza uz klusētājiem, it ka gribētu ar savu skatu likt atvērties viņu mutēm un dziedāt aizlūgšanu ķeizaram.

Kad saimniekiem uzlika maksāt desmit un kalpiem vienu rubli par labu Sarkanam krustam, kurnēšana sākās visās mājās. Pat Breksis un Grīslis, kas līdz šim ķei zaru aizstāvēja, tagad rūca, ka pēdējo sulu spiežot ārā.

Šovasar Pēteris muižā pļavu nedabūja. Baronam bija atstāstīti Pētera nicinošie izteicieni par dievu un ķeizaru, un, kad viņš aizgāja pie muižkunga, tas strupi pateica:

Tādiem kā tev mēs pļavu nedodam.

— Labi, labi, kad ne, ne, - Pēteris pavīpsnāja, būs jāmēģina citādi pie pļavas tikt.

— Tu mums draudēsi? — muižkungs pietrūkās kājās.

Bailēm lielas acis, — Pēteris mierīgi smaidīja.

— Es tikai teicu, ka bus jāmēģina citādi tikt pie pļavas.

Pļavu saklaušināt nebija viegli. Pēteris zināja, — ja prasīs Kalnariju Miķelim, tas dos, bet tā būs atteikšanās no pašam nepieciešamā. Pienāca siena laiks, un cits neatlika kā gaidīt, vai kādam nepaliks gabaliņš nepļauts.

Rudzu pļaujas laika Breksis piesolīja savu Apšupes slīkšņu. Tas bija purvs, kur pat sausā vasarā nevarēja ar zirgu iet iekšā. Sakasītais, pusžāvētais siens bija ar nastām jāsanes kaudzes vietā. Pēteris priecājās par to pašu, lai arī sievietēm bija par maksu jānoplūc divas pūrvietas linu.

Rudenī barons apziņoja puspagasta vājinieces uz kar tupeļu rakšanu. Lielu zemes gabalu viņš bija licis pavasarī apstādīt, tagad jau sals klāt, bet kalpi vēl nebija saveduši labību šķūņos. Šoruden tie nesteidzās ar dar biem, pat muižkunga un barona skubināti. Priekšstrādnieku neklausīja nemaz, smējās taisni acīs.

kartupeļus rakt ieradās arī Kraupēnu vājinieces, Līze, Irbes Annīle un Marina.

Nu saraujiet, saraujiet, barons labi maksā, — glaimīgi smaidīdams, no rīta viņas uzrunāja muižkungs.

Cik tad īsti maksā par pūru? —- Līze noprasīja.

Labi maksā. Barons vienmēr labi maksā, bet šogad sevišķi.

- Cik? Cik? — jautāja vairākas balsis.

Piecas kapeikas par pūru. Kur jūs vēl tā varat nopelnīt? muižkungs slavēja.

Tad nu gan liela labuma nav. Līze noteica.

Nu, nu, nu, nevajag but tik rijīgiem. Ja čakli strādāsiet. ko tur nevar nopelnīt. Man jau tāda alga neiz nāk.

Nāc. kartupeļus rakt. Līze iesaucās, tad nopelnīsi.

Nav vaļas, jārīko darbi, muižkungs taisnojās.

Nu. kas jums te ko strādāt, lādas dūšīgas sievas, līdz vakaram tīrums būs sauss.

\ aļinieces sāka rakt. Pāris stundās kalpi uzara visu lielo lauku. Bet kartupeļi bija mazi un reti, iznāca tāla kurvju cilāšana, bet pūru tik ātri nemaz nevarēja pielasīt.

Kad pirmie kurvīši bija pilni, Līze atstiepa muguru un teica tuvākajām racējām:

Man tā liekas, ka mēs te nieku vien nopelnīsim.

Nekas liels jau neiznāks, - cita atsaucās.

— Ko lai dara, — Irbes Annīte nopūtās, — norunājušas esam. jārok vien ir.

Kāpēc? — Līze sacirtās. Ja mēs visas sarunātos un prasītu muižkungam, lai maksā vairāk, ko viņš citu iesāks? Kartupeļi ir uzarti, pa nakti atstāt nevar.

— Kā nu tā prasīs, — Annīte bailīgi iebilda, - neņems citreiz pie darba.

— Kur viņš citur racējus ņems? - Līze drošināja un griezās pie citām sievām. — Pa tiesai, iesim un prasīsim septiņas kapeikas par pūru. Kas nāks man līdzi?

Barā atgadījās arī citas drošsirdīgas gājējas. Sagaidījušas muižkungu no kartupeļu bedres uz tīruma atpakaļ, sievas lielā barā saspiedās tam apkārt. Drošākās nostājās priekšā, bailīgākās stāvēja pa gabaliņu un klausījās.

— Zini, muižaskungs, — Līze iesāka, mēs te apvēr tējām, ka par piecām kapeikām pūru nevaram rakt. Maksājiet septiņas.

Muižkungs sataisīja bargu seju.

— Ko jūs iedomājaties, dullās, kur tādas cenas maksā? Tad baronam nemaz neatmaksājas kartupeļus no zemes ņemt augšā!

— Tad lai stāv zemē, mums arī par to naudu neat maksājas locīties.

Izlepušas, maitas! muižkungs nevarēja savaldīt dusmas. Tūkstošnieces, ko domā, sāks mums prasības pieteikt.

—- Vai nu lamājies, vai ne, bez septiņām kapeikām mēs nekustēsim.

— Ejiet ellē, tur jūs dabūsiet savas septiņas kapei kas! — muižkungs pārskaities kliedza.

Bailīgākās sievas jau paķēra kurvīšus un gribēja tup ties vagas galā, bet Līze un citas, savus kurvjus paņē mušas, cita pa citu runādamas, gāja uz meža malu.

— Nāciet līdzi, — viena uzsauca mazdūšīgajām,

tad redzēsiet, ka pats barons nāks mūs lūgties.

Laiciņu neziņā pamīņājušās, beidzot arī tās sievas, kas jau bija kurvjos pāris riekšavu kartupeļu ielasījušas, nobēra tos vagā atpakaļ un gāja līdzi pārējām.

— Vella bābas! Jums nav sirds krūtīs! Kartupeļi salst kopā, bet viņas te dumpojas! muižkungs izmisis skrai dīja pa uzarto tīrumu.

— Maksā, tad strādāsim!

Lai nāk rakt muižas mainzeles un cienīgmātes!

No citām muižām tādas pašas var nākt talkā! — sievas zobojās.

Pagaidiet, es aiziešu uz muižu baronam pajau lāt. — muižkungs piekāpās.

— Bet pasteidzies, mēs ilgi negaidīsim. Auksts laiks.

Muižkungs uzrausās zirgam mugurā un aizjāja. Pēc laba laika racējas saskatīja divus jājējus aulekšojam uz tīrumu. Barons cēli sēdēja seglos un vicināja pātadziņu. Muižkungs kratījās neseglotā zirgā.

— Nu, ko jūs, mīl sēvin, tik agr no rīt pēkusuš, — barons smaidīja. Rudens dēn īs, nepaspēs neko no pelnīt.

Par piecām kapeikām arī visgarākā dienā neko nevar nopelnīt, — atskanēja no bara.

— Ko jūs sak, pēc kapeik ir lēl ņaud! Vairāk nevēn nemaksā, un arī es nebūs maksāt, — barons pagrieza zirgu uz ceļa pusi.

Iesim mājās! — Līze vedināja. — Mēs arī nebūs

rakt.

Sievas paņēma kurvjus un pulkā devās uz lielceļa pusi. Barons pašķielēja atpakaļ un, redzēdams strādnieces aizejam, grieza zirgu apkārt un steidzās tām pakaļ.

Jūs veln bāb, viņš, niknumā aizrīdamies, kliedza, ja jūs iet prom, es sauc uradņik!

— Sauc vai pašu superdentu, par piecām kapeikām mēs ne raksim.

Nu ņem seš kapeik un ēt pē darb!

Bez septiņām kapeikām neiesim!

Barons pārlaida acis uzartajam kartupeļu laukam. Diena bija skaidra, naktī noteikti būs salna. Kartupeļus nevarēja atstāt neraktus, bet nolādētie sievieši, acīm redzot. nepiekāpsies. Barons ātri apsvēra, ka, arī septiņas kapeikas maksājot, kartupeļu rakšana iznāk lēti, un, zirgu apgriezis, aizmuguriski nokliedza muižkungam:

Maksā to bāb sepliņ kapeik!

Racējas naski ķērās pie darba, pašas brīnīdamās, ka strīdā uzvarējušas baronu.

Šo notikumu vēl ilgi pārrunāja pagastā. Tas iedroši-

nāja mazticīgos paļauties kopīgiem spēkiem, tuvināja nabagos un nomāktos.

Janvārī Paulīnai piedzima dēls, kuru nosauca par Vai demāru. Aizvedis vecmāti uz miestu atpakaļ, Pēteris iegriezās pie skolotāja.

Nu. Pēter, nu iet vaļā! Kalniņš, savādi satraukts, steidzās stāstīt.

— Kas iet vaļā? — Pēteris nesaprata.

- Revolūcija! Krievijā visas fabrikas streiko! Rīga tāpat. Streiki, demonstrācijas!

— Un ko dara valdība?

Šauj... — skolotājs klusi noteica. Rīgā nošauti kādi septiņdesmit strādnieki, vairāki simti ievainoti.

— Kas mums tagad jādara? — pēc ilga klusuma brīža Pēteris jautāja.

Visiem spēkiem ari lauku ļaudis jāgatavo cīņai.

Bet kā lai to izdara? Man reizēm liekas, ka es pats taustos*pa miglu. Māte man ieaudzinājusi asu taisnības un netaisnības apziņu, bet pierādīt, kas taisns, kas ne taisns, — dažreiz nevaru. Man il kā pietrūkst zināšanu.

Ko nu tu runā par sevi. Ja mums daudz tādu būtu, tad ne tikai revolūcija, bet arī uzvara būtu droša. Tu esi daudz lasījis, arī drosmes tev netrūkst. Un vēl vienas īpašības tev netrūkst, kas revolūcijā visvairāk nepieciešama, gatavība ziedoties. Tagad tev ir

trīs bērni, ja padomā, — atbildība pret tiem liela. Bet, ja tev liktu izšķirties mesties revolūcijā, kur tevi var samalt, vai palikt dzīvam pie sievas un bērniem, ko tu darītu?

— Ko tu pratini, laikam gribi žēlumu iedzīt? Es to mēr ietu.

— Piedod, Kalniņš saņēma Pētera rokas. Es par to nešaubījos un priecājos, kaut arī tava sieva ir mana māsa. Bet nu parunāsim, ko mums darīt. Ļaudis ir ne mierā ar karu. ar nodokļiem un muižnieku varu. Bez zemnieki slāpst nost bez zemes. Bet pagaidām viņu ne miers ir tikai rūkšana bārdā. Mums jāsāk viņus gatavot savu nemieru izteikt skaļi. Jāizskaidro viņu nepanesamās dzīves cēloņi. Ar kaunu jāatzīstas, ka šis darbs ir stipri nokavēts, bet mēs jau paši visu laiku vēl tikai mācījāmies.

Man vēl tagad būtu daudz jāmācās, Pēteris pārtrauca. — Jāmācās tas, ko tu sauc par teoriju.

— Nu, tu jau šo to arī zini, Kalniņš mierināja.

Bez tam tev ir galva uz pleciem, ko nezini, to pats uztausti. Ar citiem man iet bēdīgāk. Melno galā man prātīgākais ir Ozolu Juris, Lejas galā skrodelis Fricis Ru benis. Svētdienā mēs saiesim kopā, varbūt tavā mājā, tas tālāk no miesta un var ieiet no meža puses.

Kāda aprīļa dienā ļaudis pa vienam, pa diviem devas uz Akmenskuliem, vientuļu laukumu dziļi meža vidu. No Kraupēniem gāja Pēteris, Kalnariju Miķelis, Krēsliņu Ernests, Grašu Simka un ari Brekša Dāvis. Dāvim bija pateicis Miķelis, ka citi puiši iešot uz meža sapulci.

Tu jau līdzi nenāksi, tev bikses trīcēs, viņš smaidīdams piebilda.

— Tu domā, — man bailes, — Dāvis lielījās. Saki. kad iesi, es iešu līdzi.

Nez vai Pēteris tevi ņems, - Miķelis ķircināja.

Dāvis aizgāja pie Pētera runāt, lai ņemot viņu līdzi. Viņam gribējās visiem pierādīl, ka nav bailīgāks par citiem. Pierādīt ne tikai citiem, bet arī sev, ka var to pašu, ko Pēteris, Miķelis un Simka.

Nu, ja tev tik ļoti gribas, nāc arī, Pēteris pie

ļāvās.

Bet iesim reizē, — Dāvis lūdzās. Nez kāpēc viņam gribējās iet kopā tieši ar Pēteri. Likās, ka tas nesmiesies, ja redzēs bailes viņa sejā.

Kad Pēteris aizgāja, Līzi un Paulīnu sāka mākt bažas. Bet viņas centās viena otrai tās neizrādīt, jokojās ar bērniem, stāstīja tiem pasakas.

Kad Paulīna brīdi apklusa, Līze ierunājās:

Tev laikam sirds nemierīga par Pēteri? Ko nu veltīgi kremties, kas šiem nu tur mežā notiks.

Paulīna gandrīz noskaitās.

Kāpēc tu domā, ka es tā bailīgā? Nebūtu man mazā Valdiņa, es pati būtu gājusi līdzi. Viņa paķēra šuvekli un steidzīgi dūra adatu vīlē.

Sapulcē sanāca ap simt cilvēku. Svešs runātājs stās tlja par strādnieku beztiesību, par zemnieku atkarību no baroniem. Stāstīja par cara asinsdzīrēm visā plašajā Krievijā.

— Mums jānokrata no kakla šis nezvērs ar visiem viņa lietuvēniem — baroniem, stražņikiem un cienīgtēviem. Mēs esam cilvēki, tāpēc mums jāiegūst cilvēku tie sības. Un, ja mums tās nedod ar labu, tad jāņem ar varu!

Ari Pēteris runāja. Sākumā piesarcis un samulsis, vē lāk pats iedegās, un runa iznāca īsti pārliecinoša.

Malacis! — Kraupēnu puiši sita Pēterim uz pleca.

Pēteris meklēja svešo runātāju. Māte viņam bija likusi klaušināt, vai nav kaut kas dzirdēts par Jāni. Viņš sa prata mātes raizes, kaut gan likās, ka taujāšana par brāli šai dienai nebūtu īsti pieskanīga. Brālis ir tikai viņa brā lis, bet te jārunā par vispārības lietām. Bet, kad iedomā jās, ka māte, pārmetumus neteikusi, nopūtīsies, viņš sa ņēmās un piegāja pie* runātāja, kuru bija apstājuši pagasta bezzemnieki un muižas kalpi, taujādami, vai va rēs pēc baronu padzīšanas dabūt zemi.

— Ahā, Cīruļu Pēteris arī nāk! — kāds iesaucās.

— Cīruļu Pēteris? — runātājs kaut ko atcerējās un pagriezās pret pienācēju. — Man ar jums jāparunājas.

Kad pārējie izklīda, svešais tuvojās Pēterim.

— Man jums jānodod sveicieni no brāļa Jāņa. — tas teica.

— Tātad viņš dzīvs! — Pēteris iesaucās.

— Dzīvs un vesels. Arī viņš aizbrauca uz laukiem. Uz šejieni negribēja braukt, — svešais pasmējās.

Uz māju ejot, daudzi jutās drošāki nekā no rīta turp ceļā. Ja uz sapulci bija nākuši pa vienam, pa diviem, drusku nobijušies un briesmu apziņas nomākti, tad tagad, pulciņos salasījušies, viena ciema puiši un vīri tīši gāja kopā, skaļi pārspriezdami dzirdēto runu. Drošie, sparīgie vārdi bija tālu skanējuši meža dziļumā, viens otrs meta bailīgu aci uz biezokņa pusi. it kā tur varētu būt paslēpies vajātāju bars un uzkrist tiem. kas te kāri klausījās aizliegtajos vārdos. Tagad pa meža ceļiem gāja pašpaļāvību ieguvuši cilvēki. Runātājs bija daudz stāstījis par strādnieku streikiem un cīņām ar stražņikiem un kazakiem pilsētās un sauca zemes strādniekus palīgā.

— Paskaties, kas tas! — Pēteris rādīja uz kādu eglīti.

Arī citi sāka skatīties un ieraudzīja eglītes zarā uzkārtu, apaļiski izgrauztu maizes rieciena garozu.

- Negaiss ir mētājies tuvumā, — Miķelis pasmējās.

— Vecais laikam spiego! — Pēteris norūca caur zo biem.

Visi zināja mežsarga Negaisa paražu ņemt līdzi uz mežu maizi, izgrauzt mīkstumu un uzkārt garozu kokā, putniem ko knābāt. Kādu laiku Pēteris šādas garozas bieži atrada savas būdas tuvumā, kad vecais uzmanīja, vai viņš neies mežā malku meklēt. Varēja būt, ka mežsargs kaut ko saklausījis par meža sapulci, visi jau neprata mēli aiz zobiem turēt, un nācis izošņāt. Zarā pa kārta garoza izskatījās pilnīgi svaiga.

— Nu, tas lapsa citreiz lai tuvumā nerādās, noķersim un novilksim bikses! puiši draudēja.

Aprīļa beigās barons muižā atveda zaldātu pulciņu un oficieri. Muižas kalpi prasīja lielākas algas un kopš Jurģiem pie darba negāja. Barons domāja tos iebiedēt ar zaldātiem, bet puiši nenobi jās.

Lai atbalstītu muižas kalpu prasības un stiprinātu viņus paļāvībā un izturībā, skolotājs Kalniņš ar Pēteri un Ozolu Juri norunāja rīkot Pirmajā Maijā gājienu uz muižu.

Kad Pēteris pastāstīja mātei un Paulīnai par gaidāmo gājienu, Līze iesaucās:

— Es arī iešu!

Viņa negribēja otrreiz pārdzīvot bailes, kas to mocīja meža sapulces laikā. Viņai likās, ka Pēterim draudo šās briesmas būs mazākas, ja viņa būs tuvumā, it kā viņa ar savu drosmi, ar visu savu ķermeni spētu savu bērnu sargāt.

Paulīnai iesmeldzās sirds. Māte būs tā, kas ies Pēterim līdzi, viņai jāpaliek mājā vienai ar mazajiem bērniem, jātrīc un jābaiļojas, un viņai tik ļoti gribējās iet blakus Pēterim un kopā ar viņu izjust gājiena baigumu un līksmi. Kaut jel Ieviņa bijusi mājā, bet tā bija aiz gājusi kopš dažām dienām uz miestu palīdzēt paslimajai Ābela madāmai sašūt mācītāja cienīgmātes kleitu.

Tu nu, māmiņ, labāk paliec mājā, — Paulīna laipni

griezās pie vīramātes. Tev būs grūti izstaigāt tādu gabalu. Es labāk iešu tavā vietā.

— Ej nu, meit, kas tu par gājēju, — Līze centās viņu atrunāt. — Bērniņi nevarēs mājā sagaidīt. Kas man tur ko neizstaigāt? Paliec nu vien mājā, atpūties, rīt mums veļas diena, tad būs ko lauzīties.

«Ak tu lapsa!» Paulīna ar īgnumu klusībā nodomāja.

Jau priekš norunātā laika ļaudis lasījās kopā Prēde lienes krogā. Pēteris ar Līzi atnesa Ieviņas un Paulīnas darinātus sarkanos karogus ar uzrakstiem — «Mēs prasām brīvību!». Diena gadījās lietaina un vēsa, cilvēki spiedās kroga lielajā istabā, bel dzērienus neprasīja. Kroga telpa jau bija ļaužu pilna, bet nāca vēl klāt no visiem pagasta stūriem. Arī citiem bija līdzi sarkani ka rogi. Kad laukā stāvētāji sāka drebināties, viss ļaužu bars sastājās gājienā un devās uz muižu. Priekšgalā gāja Pe teris, Ozolu Juris, Fricis Rubenis un vēl daži pagasta tālāko galu puiši ar karogiem. Daudzi jau zināja strādnieku dziesmas, kuri nezināja vārdus, tiem izdalīja lapiņas, un spēcīgi gaisā uzšalca dziesma: «Mostieties, jūs darbaļaudis.» Garais gājiens dziedot virzījās pa lielceļu cauri Krustu silam. Veci vīri un sievas klibodami gāja no muguras un slaucīja acis, nožēlodami, ka viņu mūžs aizgājis, nebrīvībā nodzīvots.

Pēkšņi dziedāšana it kā aprāvās, daži bija ieraudzījuši silā sakustamies paegļu krūmu. Pēteris atdeva savu karogu Miķelim un ar citiem steidzās mežā. No kupla paegļa aizmugures izlēca cilvēks ar bisi un skrēja uz biezokni.

Stāvi, vecais glūņa! — Pēteris uzkliedza, bet Negaiss, cik atļāva vecās kājas, nesās dziļāk mežā. Viņu tomēr noķēra un, bisi atņēmuši, iepēra ar paegļu zariem. Ielādētās patronas izšāva gaisā, bet bisi paņēma līdzi un vēlāk nosvieda pie mežsarga mājas durvīm. Pie muižas kroga gājienam pretim iznāca zaldātu pulciņš ar savu oficieri.

Stoi! — uzkliedza oficieris un nokomandēja zaldātus gatavus šaušanai. Šauteņu stobri draudīgi pagriezās pret karogu nesējiem.

— Viens, divi... — komandēja oficieris.

Ļaudis kļuva klusi iespējamās nāves priekšā. Galariju Dāvis cieši aizlīda aiz muguras kādam vecītim.

-— Iesim tikai virsū! - iesaucās Līze. Visus tāpat neapšaus!

Gājiens atkal sakustējās. Muižas zemes saimnieks, brāļu draudzes priekšnieks Bitēns, baltu mutautu rokā paņēmis, virzījās uz oficiera pusi.

Nešaujiet, — viņš krieviski teica. — Šie cilvēki neko ļaunu nedara. Pat dzēruši viņi šodien nav. Varat būt droši, ka nevienu neaiztiks.

Oficieris samulsa un lika zaldātiem nolaist šautenes. Sāniski iedami, tie atkāpās līdz barona pilij, bet te atkal sakārtojās pils aizsardzībai. Dziedādami «Kas paši staigā driskās», ļaudis tuvojās pilij, bet oficieris paziņoja, ka pie ļ)i 1 s tuvāk par piecdesmit soļiem lai nenāk. Gājēji tad virzījās gar dārza stūri uz muižkunga mājas pusi. Pie tās nonākot, Pēteris ar visu karogu pakāpās uz ak mens kapēm un sāka runāt.

- Sviedros mēs ejam no tumsas līdz tumsai, bet kur paliek mūsu darbs? No dažiem ņem muižnieks savu daļu. ņem ķeizars un viņa činavnieki, lielo daļu tagad apēd veltīgais karš. Mums jāalgo ķeizara asinssuņi, kas mums kož rīkli pušu, kad gribam runāt par savu grūto dzīvi. Pie izglītības mūs nelaiž, skolās un baznīcās tik vien māca kā vecus pātarus, jo viņi zina, ka muļķus vieglāk turēt tumsībā un apspiestībā. Neaizmirsīsim un atgādināsim viņiem, ka ari mēs esam cilvēki. Saslēgsimies visi, visi noniecinātie un jūgā dzītie* nesalaužamā kopībā un prasīsim sev cilvēka tiesības!

— Nost ar ķeizara patvaldību! Nost ar baroniem mūsu kakla kungiem! — pūlis draudīgi atsaucās un par jaunu uzņēma dziesmu.

Nemanījuši, ka Pētera runas laikā dārza stūri pacēlās muižas kalēja glūnīgās acis, ļaudis mierīgi izgāja uz lielceļa, gandarījuma prieka un drosmes pārņemti

Redz, kā zaldāti nobijās gan no mums! — priecājās Miķelis.

Ko tu domā, kad tāds bars iet virsū! atsaucās Grašu Simka. — Visu apšaušanai viņiem ložu nepietiktu, bet dzīvi palikušie varētu viņus kājām samīdīt.

Ar kulakiem mēs viņus apdauzītu! Brekša Dāvis skaļā balsī lielījās.

— Bet kāpēc tu, dēliņ, man aiz muguras vien līdi? aizrunājās večuks, aiz kura pirmīt bija slēpies Dāvis.

Es jau arī neko neteicu, sak, lai šauj vien mani nost. Tādi veci makani vairs maz kur der, kamēr tu tāds du šīgs puisis — viens pats rotu zaldātu apsistu.

Dāvis sakaunējās un ielīda dziļāk barā.

Nedēļas vidu Kraupēnos atkal ieradās divi uradņiki un aizveda Pēteri līdzi. Paulīna ar Līzi palika stāvam pie durvju stenderes, raudošos un iztrūcinātos bērnus apkampušas. Pēteris, ratos iesēdies, pagriezās atpakaļ un smaidīdams uzsauca:

— Neraizējieties, es būšu drīz mājā! Nevienu nositis, ne apzadzis neesmu.

— Nu, nu. nemuldi, — uradņiks iegrūda viņam sānos dunku.

Vienas palikušas, sievietes brīdi stāvēja neziņā.

— Man liekas, — Paulīna sāka runāt, - būtu jāpa ziņo brālim.

Pareizi gan, Līze piekrita. — Ieviņa lai aizskrien uz skolu.

Ieviņa saģērbās un gāja. Kalniņu viņa sastapa mājā, grā ma t ās ierakušos.

— Lūk, kādas lietas! — viņš iesaucās, kad Ieviņa uztraukusies izstāstīja par Pētera aizvešanu. - Nez vai nebūs vainīgs vecais Negaiss? Tos citus pērējus viņš nebūs pazinis vai ielāgojis. Bet neuztraucieties, mēs viņu nepametīsim ķibelē. Es sazināšos ar Ozolu Juri, un gan mēs kaut ko izdomāsim. Svētdien sapulcēsim ļaudis pie baznīcas, jūs paziņojiet sava ciema puišiem arī. Svētdien lai visi nāk uz miestu, pēc dievvārdiem le nolasīs Balti jas zemnieku prasības ķeizaram.

Līze ar Paulīnu gaidīja mājā Ieviņu, it ka tā varētu atvest pašu Pēteri. Ieviņa vēl nevarēja būt tikusi līdz skolai, kad mājā palicējas sāka mest nepacietīgus skatus uz meža pusi.

Diez, diez vai Pēteris vairs tiks laukā, — Līze beidzot nenocietās. — Dabūs kādus gadus pasēdēt.

Ej nu, māt, ko tu runā! — Paulīna atbildēja stingri, bet aizgrieza seju uz otru pusi.

Līze bridi klusēja. Tad, it kā ko atcerējusies, steidzās uz kūts pusi un paņēma no mūra stūra zāļu deķlti.

Iešu paplūkt pureņus, — viņa vienaldzīgā balsī paskaidroja un iegāja mežā.

Paulīna palika viena. Ilgi viņa raudzījās uz meža pusi, uz ceļu, pa kuru uradņiki aizveda Pēteri un pa kuru vajadzēja nākt Ieviņai. Nez ko viņa tik ilgi varēja miestā darīt, ka tikai nav iegājusi kaut kur pie pazīstamiem? Kaut gan Paulīna labi zināja, ka Ieviņa nemēdz svešās mājās kavēties, šoreiz viņa piedomāja tai dažādas vainas un īpašības, kādas citreiz būtu no sirds apstrīdējusi, ja kāds sācis Ieviņai tādas uzkraut.

— Jāpaiet līdz lielceļam pretī! — Paulīnai iešāvās prātā.

Žigli viņa iesteidzās istabā, apskatījās, ka mazais Valdis aizmidzis, iedeva Paulim un Almiņai cukura graudus un pieteica pašūpot mazo brāli, ja tas pamostos.

— Es tepat vien aiziešu zirgu pārsiet, — viņa mānījās, kad bērni grasījās iet līdzi.

Veikliem soļiem, it kā kājām būtu spārni, Paulīna skrēja pa meža taku uz lielceļu. Taciņa slaidi izlocījās cauri silam, pusplaukuši bērzi vietām savus zarus nokāra tik zemu, ka Paulīnai tajos aizķērās lakatiņš. Vairāk reižu palēninājusi soļus, lai to apsietu, viņa beidzot paturēja lakatiņu rokā, un zari jauca viņas garos, saspraustos matus. Izpūtusi un sasvīdusi Paulīna izskrēja uz lielceļa. Kāda sieviete ar zāļu deķīti stāvēja ceļa malā un. roku acīm pielikusi, skatījās tālumā. Paulīna satrūkās un gribēja rauties atpakaļ mežā, bet stāvētāja, laikam sadzirdējusi soļu troksni, pagriezās pret viņu. Vīramāte un vedekla satikās aci pret aci, un pirmajā mirklī abas samulsa kā blēņās pārsteigtas meitenes.

— Ak tu Paulīn! — Līze iesaucās. — Vai, kā es satrūkos! Es gāju un iedomājos iet šoreiz uz Graviņas purvu melngalvjus paplūkties, lēnām nācu un, kā tiku uz lielceļa, tā iešāvās prātā — sak, jāpaskatās, vai Ieviņa nenāk. Ko tu tā noskrējusies kā nabadziņš?

— Es atkal lēnām eju ogot. Paulīna spītīgi savilka lūpas.

Līze vērīgi paskatījās uz vedeklu. Šis mirklis bija tāds, kas varēja viņas uz mūžu izšķirt vai sasaistīt. Līze

piepeši atcerējās savu tēvu, viņa labo sirdi un spītīgo, it kā pret visu vienaldzīgo valodu. Vai viņa lai turpina šo māžošanos ar vienaldzības izrādīšanu? Viņai drebēja sirds par Pēteri un Paulīnai drebēja, bet viņām gribējās vienai otru un arī sevi drošināt, rādot drosmīgas sejas. Bet redzams, ka Paulīnai šī spēlīte kļuvusi par grūtu, un Līzei likās — ja vēl to turpinās, viņas un vedeklas starpā var izaugt īsts vienaldzības mūris, un tad grūti būs to lauzt. Tāpēc viņa nosvieda savu zāļu de-ķīti grāvmalā zemē un, uz tā nosēdusies, aicināja arī Paulīnu:

— Nāc, meit, apsēsties, līdz ogu laikam vēl tālu.

Paulīna negribot nometās vīramātei blakus.

— Nu, ko nu mēs te lielāmies viena pret otru, — Līze mēģināja smaidīt. — To pašu Ieviņu ar jaunām ziņām vien nevaram sagaidīt. Vai tu nu mani nezini, vai es tevi, nevajag jau tādēļ lūpu uzmest.

— Jā, tu vienmēr gribi būt tā stiprākā par mani, it kā tikai es baiļotos, bet tu kā vecs karavīrs par visu tikai pasmietos.

Bērniņ, es jau esmu ari tāds karavīrs. Mana dzīve tā iegrozījās, ka man vajadzēja būt stiprākajai. Daudzreiz gribējās, lai būtu kāds žēlotājs, bet nebija. Esi jau dzirdējusi, kā man kuro reizi gājis. Ja tad būtu galvu nokārusi, ellē būtu ar visiem bērniem. Es jau zinu, ko Kraupēnu sievas runāja, kad mans Andris slimoja: vai tā kāda sieva esot, kas slimu vīru nepieminot ar asarām? Dziedādama staigājot, laikam jau cits noskatīts, ka uz vīra nāvi priecājoties. Vai viņas zināja, kāpēc lakatiņu sēju atpakaļiski, — asaras galvu plēsa pušu. Bet, ja nu es būtu raudājusi un vaimanājusi, ko man kāds būtu palīdzējis? Nogaustos — jā, slikti gan tev iet — un apgriezies jau domātu ko citu. Tā, meitiņ, dzīve mani rūdīja, un tāds čuguns no manis ir iznācis.

Paulīna gribēja vīramātei teikt, ka ar čugunu salīdzināt viņu būtu par daudz rupji, te iederētos cits vārds, cits metāls — stiprs un dārgs. Viņa skatījās, ka vīramātes gaišie mati slēpa sirmu mirdzumu, gribēja tos noglaudīt, bet roka kautrējās sniegties glāstam, tik atturīga un savaldīga arī viņa bija izaugusi skarbajā bērnībā un jaunībā.

Tālumā iznira kāds nācējs, un abas sievietes sasprindzināti raudzījās, vai tā nebūs Ieviņa.

— Nudien Ieviņa! — iesaucās Paulīna, kad nācēju varēja skaidri saskatīt. Kaut gan kā Paulīnai, tā Līzei kājas cēlās, lai skrietu pretim jaunajām ziņām, abas savaldījās un palika uz vietas, sagaidīdamas Ieviņu pienākam.

— Nu? — reizē iesaucās Līze un Paulīna.

Ieviņa steidzās pastāstīt skolotāja plānus. Kaut gan tie nevarēja noteikti solīt Pētera atbrīvošanu, sievietes gāja uz māju drošākiem soļiem.

Kalnariju Miķelis apņēmās Kraupēnu ļaudis saziņot svētdien uz baznīcu — parakstīt zemnieku prasības. Vispirms viņš aizgāja uz Graša māju. Jaunie bija gatavi gājēji, bet vecais ņurdēja pretim, vecs sakāmvārds esot — neej ar stipru lauzties un ar bagātu tiesā. Baroni un ķeizars esot ir stiprāki, ir bagātāki, kā tad gan nabaga zemnieciņi varēšot tiesu dabūt.

— Bet mūsu ir vairāk, un taisnība mūsu pusē, — Miķelis strauji iesaucās. _

— Kam spēks, tam tiesa, — Grasis mēģināja atspēkot ar senu dzīves gudrību.

— Apgriezīsim to teicienu otrādi un pierādīsim, ka spēks tam, kam taisnība. — Miķelis turējās pretim.

— Sados mums taisnību pa biksēm tāpat kā klaušu laikos. Bet uz baznīcu es aiziešu gan, vismaz apskatīties.

Breksis noklausījās Miķeļa vēsti redzami ieinteresēts.

— Ja zinātu, ka Rūdis dabū savu zemes gabalu, būtu vērts iet parakstīt. Citādi gan ne, man zirgu aplokam sēta pajukusi, pa svētdienu jāsalabo.

— Līdz svētdienai vēl padomā. Ja zemnieki uzvarēs, tad skaidrs, ka muižniekiem jau nu visa zeme nepaliks.

Miķelis sprieda, ka Cīruļu Andrejam ziņu dot nebūtu nekādas nozīmes. Tas sevi turēja par pusmuižnieku un ar citiem zemniekiem ne biedrojās, ne sagājās. Vienīgi uz talkām salūdza mazākos saimnieciņus un vēlīgi tos padzirdīja ar pašbrūvētu alu un kādreiz pasniedza degvīna mēriņu. Amālija draudzējās ar muižas kungu, un droši vien arī viņas tēvs, vecais Negaiss, savu mūžu neaizmirsīs pērienu mežā.

Grīslis, dzirdēdams, ka Miķelis viņa krustdēlu Sinepa Kasparu aicina svētdien gājienā, kļuva nikns.

— Ak tad šitie būs tie ķeizara gāzēji — smurguļi puikas! Visus vajadzēja tāpat kā Cīruļu Pēteri sabāzt tuk-tūzl! Šiem brīvības vajagot? Ej strādā, tad tev viss būs, — ko tu ar brīvību darīsi!

Kaspars neko noteiktu neatbildēja. Viņam iekrita prātā, ka svētdien varētu labi paskraidīt pa mežu ar veco kramenīcu. Visi ies uz baznīcu vai sapulci, un tā neviens nevarēs viņu traucēt medību priekā.

Birkuma Oti Miķelis vakarā satika olnīcā, kad tas nāca no Cīruļu Andreja mēslu talkas nobridies, smagus sekumus pār plecu pārlicis. Otis solījās iet. Bet, kad viņš pārnāca mājā un pastāstīja Miķeļa aicinājumu mātei, Reģīne sāka to atrunāt:

— Ko tu tur skriesi, lai iet vien citi. Ja jau reiz dalīs zemi, tevi arī tukšā neatstās. Redzi, kā Pēterim iet ar lielo skriešanu. Nogaidi, noskaties, ja redzēsi, ka tur var kas iznākt, tad jau vēl varēsi piesviesties. Vienmēr labāk noskatīties, kurā pusē spēks. No stiprākā un bagātākā arvien kaut ko mantosi, ko*ev, nabagam, otrs nabags var dot?

Svētdien baznīcā, dievkalpojumu sākot, bija maz baznīcēnu, tie paši vairāk veci ļautiņi. Mācītāju biedēja tukšās vietas solos un paša balss skaļās atbalsis pustukšajā telpā.

Kad dievkalpojums beidzās un baznīcēni nāca ārā, tie ieraudzīja tuvojamies milzīgu ļaužu baru ar sarkaniem karogiem. Pret baznīcu tikuši, tie apstājās un nodziedāja dziesmu. Tad kāds šai pusē neredzēts cilvēks, uz baznīcas kapēm nostājies, uzrunāja zemniekus:

— Šai telpā jūs esat dzirdējuši sludinām Kristus evaņ ģēliju, — viņš parādīja uz baznīcas atvērtajām durvīm, — jums ir mācīts mīlēt savus ienaidniekus, lūgt dievu par tiem, kas jūs vajā, pagriezt otru ausi sitienam, ja pa vienu ir sists. Es jums sludināšu citu evaņģēliju, ne debesu garu, bet cilvēcības evaņģēliju. Nokratiet savus kakla kungus un izsūcējus, dodiet triecienu tiem, kas jūs visu laiku situši pa abām ausīm!

Ļaudis iegavilējās piekrišanas saucienos. Runātājs paņēma papīru un nolasīja Baltijas zemnieku prasības ķeizaram.

— Pareizi! Pareizi! — sauca cilvēki un pēkšņi aprāvās, — četri uradņiki nāca no miesta puses.

— Izklīst! Kas te par sapulcēšanos? — viens no tiem uzkliedza bargā balsi.

— Puiši, prasām rokā Pēteri! — iesaucās Ozolu Juris.

Acumirkli uradņikus ielenca ļaužu bars. Tie veltīgi

gaiņājās ar rokām pretī. Viens ķēra pēc revolvera, bet dabūja zvēlienu pa plecu.

— To uguns ieroci tu necilā, dabūsi pats lodi pakausi! — Juris uzsauca.

— Atdodiet mums Pēteri Cīruli! — citi kliedza un spieda uradņikus uz pagasta mājas pusi.

Redzēdami lielā ļaužu pulka dusmas, ielenktie uradņiki negribot gāja līdzi.

Pagasta mājā sameklēja aresta telpu atslēgu un Pēteri izlaida. Uravas saukdami, puiši šūpoja viņu uz rokām un noveda pie Paulīnas un Līzes, kuras arī nāca līdzi gājienā. Ieviņa bija palikusi mājā pie bērniem.

Muižas puiši iznesa no pagasta lielās istabas ķeizara bildi zeltītā rāmī. Saņēmuši to katrs aiz sava stūra, viņi zobgalīgi nodziedāja «Nu gribam mēs to liki rakt, kas pratis tautu kaut un zagt». Sašūpojuši smago bildi rokās, viņi trieca to pret pagasta mājas stūri un, kad tā sašķīda, smiedamies iesaucās:

Tā tu pats drīz sašķīdīsi ar visiem saviem baroniem.

38

Rudenī pagastā izplatījās ziņa, ka nākšot arī šurp melnā sotņa. Krievijā melnā sotņa sitot cilvēkus, laupot mantu un dedzinot mājas. Kas šo ziņu izlaida un kas tā melnā sotņa īsti ir, neviens nezināja, bet, jo noslēpumaināka tā bija, jo briesmīgāka likās.

Arī Kraupēnu ciemā šī vēsts iespruka kā uguns un vienā dienā izskrēja cauri visam ciemam. Vasara bija pagājusi vienā nemierā, aizmirsušies bija danči un dziesmas Tālajā pļavā siena laika vakaros. Lai kur satikušies, ļaudis runāja par proklamācijām, kas tagad bieži tika izkaisītas uz krustceļiem, kroga un baznīcas priekšā vai izlīmētas uz telefona stabiem. Muižā bija saaicināts

vairāk zaldātu, un, kā tas gadījās, kā ne, pēc katra pērkona negaisa lielkungam nodega daži siena šķūņi un kaudzes. Rudzu pļaujas laikā kalpi atkal prasīja augstāku algu un negāja pie darba. Dūšīgāko no puišiem — Liepas Jāni — zaldāti piekāva un uradņiks aizveda uz cietumu. Bet vienā naktī cietuma logs bija uzlauzts un Liepa izbēdzis. Kur viņš mitinājās, to pat Negaiss nevarēja uzošņāt, kaut gan bija pārliecināts, ka puisis tepat pa mežiem slapstās un dedzina barona šķūņus, lai neatliktu siena zaldātu zirgiem.

Tā bija pienācis rudens ar krēslainiem vakariem, un visu vasaru satrauktos prātus ziņa par noslēpumaino melno sotņu iekvēlināja drausmīgā iztēles spēkā. Cilvēki, kas savu mūžu bija gulējuši aiz neaizslēgtām durvīm, tagad vakaros bultēja tās ciet.

Arī Kraupēnos tagad varēja vakaros redzēt cilvēkus līkājam ap kartupeļu bedrēm, kur iegremdēja dažu labu labības maisu.

— Vismaz sēklu jālūko saglābt, — veči runāja savā starpā.

Miķelis un Pēteris gan tos zoboja, ka šie laikam ļoti norūpējušies par peļu labklājību, dodot tām labību piekodām pie ūdeņainajiem kartupeļiem.

Krajņemers vienu vakaru bija ilgāk uzkavējies krogā un tumsā brauca uz māju. Reibuma pilnā galva neturējās uz pleciem, snaudiens mācās virsū, un nemanot vīrs bija aizmidzis. Zirdziņš, ilgi kroga priekšā tukšā nostāvējies, kāri skatījās apkārt ceļmalā uz zāli un, nemanīdams braucēju grožus pievelkam, nevarēja atturēties pretim kārdinājumam, nogriezās lielceļa malā pašķīt to pašu sabrūnējušo rudens ciesu. Rati sagriezās uz ceļa šķērsām, bet iekšā sēdētājs to nemanīja.

Kā melns nelaimes vēstnesis pa to pašu lielceļu drāzās muižas divjūgs, vizinādams karietē pašu baronu un oficieri. Viņus pavadīja zaldāti zirgos. Straujā braucienā kučieris neievēroja uz ceļa sagriezušos ratus, karietes riteņi ieķērās zemnieka rateļu ass galos, un zirgi sagriezās šķērsām.

— Donnvenveter! Uzbrukums! — barons iekliedzās.

Oficieris izlēca no karietes un nokomandēja zaldātus.

Kučieris pa to laiku bija saskatījis nevainīgo vaininieku

un modināja to ar pātagas cirtienu. Strauji uzmodināts un juzdams vaigā sāpes, Grīslis pietrūkās sēdus un iesaucās «Krajņemer!». Saskatījis zirgus un jātniekus, viņš acumirklī iedomājās noslēpumainās baumas un sāka kliegt, cik spēka:

— Melnā sotņa! Melnā sotņa! Palīgā!

Oficieris, nesaprazdams latviešu valodu un redzēdams izbijušos zemnieku izlecam no nabadzīgiem mēslu ratiem, bāza zobenu makstī, lai turpinātu ceļu, bet barons izlēca no karietes un sāka krieviski komandēt zaldātus.

— Ķer ciet! Ķer ciet to cūk! Viņš mūs lamāt par melnā sotņa!

Viens no zaldātiem izšāva gaisā, pārējie skrēja gūstīt Grīsli. Tālu viņš nebija ticis, bailēs un dzērumā kājas sapinās, un viņš nogāzās zemē, pirms zaldāti bija piesteigušies. Pa zemi aiz rokām vilkdami, tie gūstekni nogādāja pie barona.

Nemaz neapskatījies, kas šis kārtības traucētājs ir, barons izrāva kučierim no rokām pātagu un cirta ar to vecītim, kur gadījās. Grīslis, pazinis lielkungu, bija tā pārsteigts, ka pat kliegt un vaidēt aizmirsa. Acīm redzot, baronu tas sakaitināja, viņš iesvieda pātagu kučierim rokās un sāka spārdīt Grīsli kājām, līdz tas ievēlās slapjajā lielceļa grāvī. Kučieris pa to laiku bija Grīšļa zirgu novedis malā, un, kad barons, vāciskus lamu vārdus sprauslādams, ierāpās karietē, zirgu pakavi ātri aizdim-dēja tumsā.

Zemei piespiedies, Grīslis klausījās, kā tālumā noklusa trokšņi. Kad tie bija pilnīgi izdzisuši un vairs nebija jābaidās, ka barons varētu griezties atpakaļ, Grīslis rausās ārā no grāvja. Viena roka iesāpējās kā lauzta vai smagi satriekta, ar otru ķerdamies grāvja malas zālē viņš izrāpoja uz ceļa. Ar ādas pātagu sakapātais vaigs sūrstēja kā noplaucēts, kreisā roka nevarīgi nokarājās gar sāniem. Sūtīdams baronam nespēcīgus lāstus, Grīslis mēģināja tikt ratos, kas uzreiz neizdevās. Zirģelis, manīdams, ka saimnieks nevar rīkoties ar pātagu, slinki vilkās uz priekšu, un Grīslis māju sasniedza tikai pret pusnakti.

Otrā dienā Pēteris, dabūjis dzirdēt par Grīšļa nelaimi, aizgāja viņu apraudzīt. Sasistais gulēja gultā, aiztūku-

šām acīm vērdamies apkvēpušos griestos. Pēterim ienākot, viņš pagriezās uz durvju pusi un norūca labdienu.

Pēteris apsēdās pie gultas.

— Vai, sābri, kā tu esi apstrādāts! — viņš iesaucās.

— Pēter, tagad es zinu, kas ir melnā sotņa, — Grīslis pavalbīja aizšļūkušās acis uz ciemiņa pusi. Tas ir mūsu barons ar saviem zaldātiem!

— Kā tu domā, vai nevajadzētu baronu iesūdzēt? — Pēteris uzmanīgi virzīja sarunu. — Vai tu viņam ko ļaunu darīji, ka viņš tā drīkst kauties? Vai tu kāds bun-tavnieks vai sociālists? Vienmēr esi aizstāvējis ķeizaru un viņa nolikto kārtību, un tagad iznāk, ka pēc ķeizara noliktās kārtības barons drīkst vienu viņa uzticīgu pavalstnieku dauzīt un spārdīt kā suni?

— Velns lai parauj visas viņu tiesas! -— Grīslis dusmīgi iesaucās. — Tik glups es neesmu, ka nesapratīšu, kam tiesa spriedīs taisnību, kam vēl pašam uzdos rīkstes par sūdzēšanu. Bet tam baronam es vēl atriebšos, vai, kā es viņu mācīšu, lai tikai man tā roka izveseļojas!

— Sābri, es gan esmu par tevi jaunāks, bet vienu padomu gribētu tev dot — neiesāc cīņu ar baronu uz savu roku! Nāc kopā ar citiem, tā mēs drīzāk baronu gāzīsim.

— Ko jūs tur darāt, tikai pastaigājaties ar sarkaniem karogiem, padziedat dziesmiņas, runājat! Es saprotu, kā Liepas Jānis raujas — uguni klāt barona mantai, tad viņš īsti jūt.

— Tas nav pareizais ceļš, sābri, — Pēteris nopietni pamācīja. — Mēs taisāmies uz dzīvošanu pēc baronu aizdzīšanas, un tad tā manta vairs nebūs viņa, bet mūsu.

— Akmeni uz akmens nevajag atstāt, tad tām čūskām te vairs nebūs kur mitināties.

«Tas būs baroniem mūžīgs ienaidnieks,» Pēteris, prom iedams, nodomāja.

39

Kādā oktobra dienā Pēteris pārnāca no miestiņa priecīgi satraukts. Līze ar Paulīnu patlaban pagalmā velēja drēbes, kad, straujā gājienā sasārtis, no meža iznāca Pēteris.

— Ko jūs te mīcāties ap veļas baļļu, kad pasaulē notiek lielas lietas! — viņš uzsauca sievai un mātei.

— Kādas? — abas sievietes nolika vāles uz velētavas.

— Ķeizars izsludinājis manifestu! — Pēteris lepni nolika šo vārdu kā dāvanu priekšā.

— Kas tas tāds ir? — Līze nesaprata.

— Tas ir tas, ka tagad pasludināta sapulču, vārda, sirdsapziņas un ticības brīvība.

— Ak tad beidzot piekāpies gan! — Līze priecīgi sasita rokas.

Pētera seja kļuva nopietna.

- Kalniņš gan brīdināja, lai nepriecājoties par agru. Vēl varot nākt visādi pārsteigumi. Viņš nupat atbraucis no Rīgas, kur skolotājiem bijusi apspriede. Viņš jau šodien pat sācis mācīt bērnus tā, kā tur nolēmuši. Bībelstāstus un baušļus izsviedīs, pātarus vairs neturēs. Mācītājs atskrēja aizelsies uz skolu, laikam šķesteris steidzies izstāstīt, bet puikas, malači, nodziedājuši — «Tas melnais suns no kanceles». Briesmīgi dusmīgs aizdrāzies un aizjoņojis uz muižu.

Pēteris stāstīja, elpu neatņēmis.

— Ko nu viņš vairs plosās, — Līze smaidīja, — ja jau ķeizars izsludinājis ticības brīvību, tad, jādomā, ir brīv arī neticēt.

Redzēsim, redzēsim, — Pēteris tomēr šaubījās.

Bet jūs taisieties, ka līdz rītdienai esat cauri. Rīt visi iesim uz lielo sapulci. Jāsaziņo arī citi. Cīruļu Andreju arī gāzīs no pagastveča goda. Tagad vēlēsim jaunu valdīšanu arī pagastam.

— Amālija to nepārdzīvos, — Paulīna piezīmēja.

«

Otrā dienā vai visi pagasta ļaudis pulcējās pie draudzes skolas. Šoreiz tos uzrunāja skolotājs Kalniņš, aicinādams izvēlēt pagasta rīcības komiteju. Lai nebūtu jāsalst laukā, visi sagāja biedrības namā. Rīcības komitejā ievēlēja Ozolu Juri, Kalnariju Miķeli, skroderi Frici Rubeni, Pēteri Cīruli un saimnieku Kārli Springi. Kopā ar viņiem viss ļaužu bars gā ja uz pagasta māju atprasīt atslēgas. Lieluriju Andrejs ar skrīveri sēdēja aiz galda, kad ievēlētie komitejas locekļi vēra durvis. Aiz viņiem pa durvju šķirbu skatījās daudzas smaidīgas un zobgalīgas acis.

— Jaunās pagasta rīcības komitejas vārdā prasu jums nodot atslēgas un dokumentus, — Pēteris griezās pie pagasta vecākā Cīruļa.

— Mēs tādu rīcības komiteju nepazīstam, — ar lielu pārākuma apziņu atbildēja Cīrulis.

— Tad jums nāksies iepazīties, — Pēteris, atbildēja tikpat mierīgi. — Nupat mūs ievēlēja visa pagasta sapulce, un tātad es vēlreiz uzaicinu nodot pagasta mājas atslēgas un visus pagasta dokumentus!

— Mani te ir iecēlis kāds augstāks par tevi. Esmu zvērējis ķeizaram, un tikai ar viņa pavēli mani var at celt, — Cīrulis iesēdās krēslā dziļāk. — Tu, Pēter, ej atpakaļ uz savu butku un lāpi savas pastalas, tu, skroder Ruben, paliec pie savas olekts, un arī jūs citi — nemaisieties valdības darīšanās.

Ļaudis, aiz pavērtām durvīm klausījušies un dzirdējuši pagasta vecākā ņirgāšanos, strauji spiedās iekšā.

— Nu, tu nemuldi tik daudz, barona bļodas laiža! — tie sauca. — Dod drīzāk atslēgas un lasies mājā!

— No manis jūs atslēgas nedabūsiet, un ar visiem salašņām es nemaz nerunāju. — Cīrulis pameta ar acīm skrīverim, tas piecēlās un gāja uz otru istabu zvanīt pa tālruni uz muižu. Bet Pēteris saprata viņa nolūku. Pie loga pieskrējis un to atrāvis, viņš uzsauca ārā stāvētājiem:

— Puiši, grieziet telefona vadus, skrīveris grib zvanīt uz muižu!

Acumirklī puiši pacēla viens otru uz pleciem un ar kabatas nažiem nogrieza vadus pie pagasta mājas sienas. Skrīveris noplātīja tikai rokas.

— Sviedīsim tos krupjus ārā, ja viņi ar labu neiet! — daži saspļāva saujās. Smiedamies tie saklupa ap Andreja krēslu, pacēla to uz augšu ar visu sēdētāju un nesa ārā. Pusaudzis Untes Reinis, kas vasarā gāja pie Cīruļa ganos, arī bija iemanījies pagasta namā. Tagad viņš steidzās nesējiem pa priekšu un sauca:

— Ceļu, ceļu, kungi brauc!

Ļaudis pašķīrās, un puiši, krēslu sašūpojuši, no visa spēka svieda brīvajā laukumiņā. Pret zemi atsitoties, krēsla kājas sašķīda, un Adrejs smagi atsitās pret sasalušo zemi. Brīdi viņš sēdēja apmulsis, nezinādams, ko

iesākt, celties augšā vai gaidīt, kamēr kāds nāks un aiznesis atpakaļ vecajā godībā.

— Uzmanīgāk ar tautas mantu! — skolotājs norāja enerģiskos puišus. — Krēsli noderēs ari jaunajai komitejai.

Andrejs uzrausās kājās un nikni skatījās apkārt, it kā izraudzīdamies, uz kā izgāzt dusmas. Pārlaidis skatu apkārtējiem, viņš neapzinīgi novērtēja, ka iemantos tikai jaunu izsmieklu, ja mēģinās atsaukties uz savu varas stāvokli un draudēt. Bet tad viņa acis apstājās pie Untes Reiņa, sava šīs vasaras gana, ko vairākas reizes bija samizojis par neklausīšanu un pretimrunāšanu. Tagad tas stāvēja viņa priekšā, plato muti ieplētis drošā smīnā.

— Smurguli, vai lasīsies nost no kājām! — Andrejs uzbrēca puikam un stīvi virzījās uz lielceļa pusi, kur piesiets stāvēja viņa zirgs.

— Nelaidīsim viņu prom, — kāds iesaucās. — Tāds vīrs kā baznīca, lai nāk mums par karognesēju!

Daži jau steidzās Cīruli aizturēt, bet skolotājs Kalniņš aizstājās priekšā.

Biedri, — viņš steidzīgi runāja, — sarkanais karogs ir mūsu cīņas karogs, kas atgādina neaizmirst kritušo cīnītāju asinis. Vai mēs savu svētumu lai nododam pretinieka netīrajās rokās? Apdomājiet, ka tā nedrīkst rīkoties.

Puiši aprāvās un ļāva Andrejam iet. Ratos iekāpis, tas uzšāva zirgam ar pātagu un aizauļoja uz mājas pusi.

Pakavējies pagasta mājas priekšā, kamēr jaunā komiteja pārņēma pagasta dokumentus, ļaužu bars pacēla sarkanos karogus un dziedādams devās uz mācītāja muižu. Mācītājs bija ieslēdzies un nerādījās. Turpat mācītāja logu priekšā skolotājs Kalniņš teica runu par mācītāja lomu tautas apspiešanā.

Cīruļu Andrejs pa to laiku bija nobraucis mājā un izstāstīja Amālijai savus nelāgos piedzīvojumus.

— Es tūlīt skriešu uz muižu! — Amālija paķēra mēteli.

Andrejs vienaldzīgi atmeta ar roku. Pēc brītiņa viņa acis iekvēlojās.

— Ej gan un saki, lai barons sūta visus zaldātus. Un tad lai kārtīgi sadod visiem pa biksēm. Tepat butkas

Pēteri vajadzēja nolaist no kājas, tad citi ari rautos? Ko domā, šis tagad būs pagasta rīkotājs — gnīda tāds!

Amālija viņa pēdējos vārdus vairs nedzirdēja. Durvis aizcirtusi, viņa steidzās uz muižu. Vispirms viņa ieskrēja pie tēva un kopā ar to devās uz pili. Viņiem pievienojās muižkungs, un tā trijatā viņi iegāja pie barona.

Barons ar oficieri patlaban ēda pusdienas, kad istabas meita pastāstīja, ka trīs cilvēki gribot ar viņu runāt.

— Lai viņi pagaida, — barons vienaldzīgi atbildēja.

-- Tur ir muižkungs un mežsargs, viņi saka, ka lieta

esot ļoti steidzama.

— Tad lai muižkungs ienāk.

Cepuri noņēmis, muižkungs pazemīgi ienāca ēdamistabā.

— Baronlielskungs, — viņš stostījās, — ļaudis miestā trakojot, sviežot staršinu ārā no pagastmājas.

— Lai viņš turas pretim, — ūsas salvetē slaucīdams, barons atbildēja.

— Bet apžēlojaties, tur taču viss pagasts sanācis kopā! Staigājot ar sarkaniem karogiem un dauzot ķeizara ērgli. Tā to lietu nevar atstāt! — muižkungs uztraucās.

— Jā, tā to lietu nevar atstāt, — barons beidza slaucīt muti un griezās pie oficiera.

— Jāiet palīgā ar zaldātiem!

Muižkungs izslīdēja no istabas.

Oficieris sasauca savus zaldātus, un, šautenēm apbru ņojušies, tie auļoja uz pagasta māju.

Skolotājs Kalniņš, uz pagasta mājas kāpnēm nostājies. patlaban deva ļaudīm norādījumus, kā izturēties pret ķeizara varas nesējiem:

— Nodokļus patlaban nemaksāsim un muižas ceļus nelabosim. Vispirms jaunā rīcības komiteja noteiks pagasta nodokļus pēc katra zemes un rocības. Arī baronam jāpiedalās nodokļu maksāšanā un ceļu labošanā samērā ar savas zemes lielumu. Muižas rentnieki, jūs barons visvairāk ir spaidījis. Vai jums tāpat nav tiesības uz zemi, kuru pēdu pa pēdai katru gadu esat izmērījuši? Vai barons savā mūžā ir jel vienu vagu dzinis zemē, kuru tas sauc par savu? Zemei jābūt visas tautas īpašumam, to prasa sociālisti, un, ja mēs uzvarēsim, tā arī būs.

Tāpēc nemaksājiet vairs šoruden renti baronam, diezgan viņš ir jūsu sviedros un savos taukos vārījies!

— Nemaksāsim! — atskanēja saucieni no pūļa.

Šai mirklī no meža, kas tālumā ieslēdza lielceļu, izdrāzās jātnieku bars.

— Melnā sotņa! — iekliedzās kāda sieviete. — Ļautiņi, glābieties!

Malā stāvētāji izšķīda uz visām pusēm. Kas atradās tuvāk pagasta mājai, sabēga tajā iekšā. Ārpusē palika jaunā rīcības komiteja un daži drošsirdīgākie puiši.

Jātnieki auļodami pagāza gar zemi dažas sievietes un pieturēja zirgus pagasta mājas priekšā.

— Rokas augšā! — uzkliedza oficieris.

Mazais pulciņš nekustējās.

Oficieris apjuka, nezinādams, kā rīkoties tālāk.

Skolotājs Kalniņš sāka runāt krievu valodā:

Biedri karavīri! Pirms šaujat, uzklausiet mūs! Mēs neesam ne laupītāji, ne slepkavas, par kādiem mūs mēģina nostādīt muižnieki. Mēs esam cilvēki un gribam iegūt sev cilvēku tiesības, un par tām arī cīnāmies. Vai jūs paši un jūsu vecāki tālajā krievu zemē nejūtat asinskārīgā ķeizara un viņa balstītāju žņaugus? Vai neesat strādājuši no tumsas līdz tumsai un tomēr neesat varējuši iegūt ne drēbes mugurā, ne ikreiz to pašu dienišķo maizīti? Padomājiet. — vai mēs esam jūsu ienaidnieki? Tādi paši darba cilvēki esam, kā jūs bijāt priekš iesaukšanas dienestā un būsiet pēc tam. Arī jūsu īstie ienaidnieki ir tic paši, kas mums, — ķeizars, muižnieki, augstie ierēdņi, viltīgie tiesneši un mācītāji. Kāpēc tad jūs gribat šaut uz mums, kas cīnāmies arī par jūsu tiesībām? Mēs prasām izbeigt netaisnus karus, neiet svešā pirtī kašķi meklēt, un, kad būsim gāzuši no troņa lielo liekēdi un varmāku, arī jūs varēsiet atgriezties savās mājās pie savējiem un stāties mierīgā darbā.

- Klusēt! — oficieris izmisis iesaucās, saskatījis interesi un šaubas savu zaldātu acīs.

— Es varu apklust, — skolotājs nobeidza, bet tauta nekad neklusēs. Arī jūsu lodes to neapklusinās. No kapiem mēs kliegsim, un dzīvie mūs sadzirdēs. Mēs ticam, ka reiz sagrūs asinīm slacītais tronis un tauta ņems sev cilvēcīgu brīvību.

— Ne vārda vairāk par brīvību! — oficieris uzsauca. — Kas jums te atļāva sapulcēties?

— Ķeizars, — skolotājs mierīgi atbildēja. — Vai jūs viņa manifestu nelasījāt? — viņš parādīja uz papīru, kas bija piesists pie pagasta mājas durvīm. — Tur ir rakstīts — sapulču, vārda, ticības, sirdsapziņas brīvība.

Oficieris samulsa. Viņam nebija nekādu instrukciju, ka varētu iemaisīties pagasta cilvēku dzīvē. Šurp viņš bija atsūtīts sargāt muižnieku pret iespējamiem varas darbiem, bet baronu neviens neaiztika.

Ļaužu pulks, redzēdams, ka zaldāti mierīgi stāv pagasta mājas priekšā un pat ļauj Kalniņam runāt, atkal salasījās atpakaļ. Oficieris pārlaida skatu pār cilvēku galvām un, redzēdams tos mierīgi stāvam, nokomandēja zaldātus griezties atpakaļ. Cilvēki pašķīrās un ļāva tiem aizjāt, nokliegdami pakaļ:

— Urrā!

Kādu laiku jaunā komiteja rīkojās netraucēta. Atcēla uradņiku, slēdza krogu. Miermīlīgais oficieris muižā nepadevās barona kūdīšanai un pagasta dzīvē nemaisījās. Laikam barons bija par viņu sūdzējies, kas to nu zināja, tikai kādā dienā zaldāti aizgāja no muižas un vairs neatgriezās. Otrā dienā pazuda arī barons ar visu ģimeni.

Pagasta rīcības komiteja jau sprieda pārņemt muižu savā apsaimniekošanā, bet barons atgriezās ar dragūnu pulciņu. Tie bija bargāki vīri. Kad vēlā rudenī nodega muižas āboliņa šķūnis, dragūni jādelēja pa mājām, prasīdami zirgiem barību. Kāds bija nosūdzējis, ka kalps Liepa slēpjas muižas rentnieka Žviras mājās. Vienā naktī tur ieradās dragūni un, izrāvuši Žviru un Liepu no gultas, piekāva līdz asinīm. Liepu pat aizvilka uz muižu un ieslodzīja tumšajā, aukstajā veļas mājā.

Kad šo ziņu pastāstīja Pēterim, tas sasauca rīcības komitejas sēdi, lai apspriestos, kā rīkoties pret barona un dragūnu varmācībām.

— Tā tā lieta nevar iet, — Pēteris stingri noteica. -— Iesim visi pie barona un prasīsim, lai viņš reiz šīs nejēdzības izbeidz. Mēs viņu aiztikuši neesam, tāpēc lai aizvāc dragūnus. Tāpat lai nedomā piedzīt rentes no saviem saimniekiem un jokot ar muižas kalpiem.

Bija auksta novembra diena. Soļi uz sasalušās, kailās

zemes skanēja draudīgi, kad turpat vai visi pagasta vīri soļoja uz miestu. Rīcības komiteja bija salasījusi šādus tādus ieročus, visvairāk vecas medību bises. Bija arī uradņikam atņemtie revolveri. Ziņa bija laista arī kaimiņu pagastiem. Lieli ļaužu bari plūda pa visiem ceļiem un virzījās uz muižu.

Negaiss pirmais pamanīja lielo pulku un aizskrēja ziņot baronam. Pirmajā mirklī pils iemītnieki apjuka un nezināja iesākt neko citu kā aizslēgt visas durvis. Cilvēki sastājās ap muižu plašā lokā. Barons pa aizkaru spraugu glūnēja un ieraudzīja, ka parādes durvīm tuvojas pieci cilvēki. Viens no tiem bija draudzes skolas skolotājs Kalniņš, to viņš pazina. Istabas meita zināja pastāstīt arī pārējo vārdus. Drīz pie durvīm atskanēja klauvēšana. Barons sūtīja pretim ķēkšu, lai tā pa atslēgas caurumu pateiktu, ka mužikiem parādes durvis nevērsies. Lai iet pa ķēķa durvīm.

— Tad pasaki baronam, ka mēs te neesam nākuši jokus dzīt, — Pēteris bargi atkliedza. — Mēs neesam tie, kas ar vistiņām padusē klanīdamies lien pa pakaļdurvīm. Lai barons iznāk noklausīties mūsu prasības.

Soļi nošvīkstēja uz iekšpusi. Pēc laiciņa aiz durvīm atskanēja barona balss:

— Ko jūs te ir laupīt sanākuš?

— Nē, — Pēteris atbildēja, — tikai neļaut jums laupīt un slepkavot. Uzklausiet mūsu prasības, bet vispirms atslēdziet durvis!

Barons tomēr baidījās durvis slēgt vaļā.

— Es iet uz balkon un būs runāt ar jums no augš.

Sarunu vedēji atkāpās pagalmā pret balkonu. Drīz uz

tā parādījās barons dragūnu sabiedrībā.

— Nu, ko jūs grib ēkš man muiž?

Pēteris nolasīja prasības. Barons kļuva sarkans no dusmām, bet centās savaldīties. Kad Pēteris bija beidzis, barons pamāja oficierim.

-— Te būs man atbildēšan.

Oficieris uzkliedza dragūniem, tie pacēla ieročus šaušanai un mērķēja uz mazo pulciņu.

— Brīdinu jūs nešaut! — Kalniņš iesaucās. — Jūs redzat, cik te ir cilvēku. Ja jūs kaut vienu ievainosiet, es par viņiem negalvoju.

It kā Kalniņa vārdus apstiprinādams, vienu dragūnu ķēra spēcīgi sviests akmens. Tam sekoja citi, un krāsotā stikla logi plīsa šķindēdami.

Balkonā izcēlās apjukums. Barons pirmais iebēga istabās. Arī dragūni apmulsa, ieraudzījuši, ka pret viņiem vērsti ieroču stobri. Oficieris neiedrošinājās sākt kauju. Revolveri nolaidis, viņš paklusi noteica dragūniem nolaist ieročus. Kopā ar tiem viņš ievilkās pilī.

Zemnieki sāka apspriesties, ko darīt tālāk.

— Prom mēs neiesim, kaut vai visu nedēļu nāktos te stāvēt, — sauca dūšīgākie.

Arī Grīslis bija izspiedies bara priekšā un, pie viena otra griezdamies, centās iestāstīt:

— Pilij uguni klāt — un vairāk neko! Kad pūznis sāks svilt, tad lapsenes muks.

— Es nezinu, — ļaudis vairījās, — jāaprunājas ar Cīruļu Pēteri un skolotāju. Kā tie teiks, tā darīsim.

Grīslis meklēja Pēteri.

Pēter, saki vienu vārdu, un tā būda rūks, — Grīslis gandrīz lūdzās.

— Nē, sābri, ar uguni mēs nerīkosimies, — Pēteris stingri noteica.

Grīslis aizgāja nelaimīgs.

— Kamēr viņi apspriedīsies, ejam atsvabināt Liepas Jāni, — Pēteris aicināja. Cilvēku divdesmit gāja viņam līdzi uz veļas māju ezera malā. Durvis atrada noslēgtas. Daži aizgāja meklēt cirvjus un atnākuši šķēla ar tiem durvis. Sadauzīts un pārsalis puisis iznāca no sava cietuma. Gavilēdami ļaudis paņēma to uz rokām, aiznesa uz kalpu māju un nodeva mātei apmazgāt un paēdināt.

— Pagaidiet tikai, lai es atkūstu, — Jānis uzsauca pakaļ saviem glābējiem, — padzeršos čaju un tūlīt iešu pie jums.

Kad visi bija aizgājuši, Liepas Jāņa istabiņā ienāca Grīslis. Likās, — viņam bija kāds sevišķs nolūks, mīņādamies viņš runāja par šo un to, līdz beidzot klāja vaļā:

— Klau, Jāni, es nevaru ciest, ka viņi tik ilgi te tūkās ar baronu. Pilij uguni klāt, un darīta lieta! Tāds maita, cilvēku slepkava tas lielskungs! Kā toreiz mani — it ne par ko sist, spārdīt kājām! Eli, Pēteris par daudz mīksti visu ņem. Būtu pašam kādreiz uzlaists kā tev un man,

tad dziedātu citu dziesmiņu. Iesim sadabūsim salmus, petroleja tev mājā būs?

— Pabaidi es esmu pārsalis. Lai māte uzvāra ūdeni. Man aukstums taisni iekšas rauj laukā.

— Tad vajag groka. Groks tādās reizēs vislabākā zāle. Lai kā pārsalis, tad nekāda karstuma guļa nepiesitīsies.

— Nav mājā šņabja, — Jānis bēdīgi nogrozīja galvu.

— Tepat jau ir brūzis, — Grīslim iekrita prātā.

- Krajņemer! Vai mēs lai to baronam glabājam? Iedod

krūzi, es iešu pasmelt.

Grīslis paņēma trauku un izgāja. Brūža durvis bija noslēgtas. Sameklējis Breksi un citus pazīstamus večus, kas kūts sānos, aizvējā sasēdušies, pīpēja. Grīslis aicināja nākl līdzi ielauzt brūža durvis.

-— Ja jau veļas māju var lauzt vaļā, kāpēc tad nevar arī brūzi? — Grīslis ticīgi taisnojās. — Ja slimniekam vajag zāļu, tad neko nevar darīt. — Iegājuši degvīna dega virtuvē, tie paņēma cirvi.

— Ļabāk lai viņš atslēdz pats vaļā ar atslēgu, — vie nam no večiem iekrita prātā. — Tad neviens nevarēs teikt, ka te kādi varas darbi notiek.

Deģis arī nepretojās, atslēdza durvis un parādīja, kurās mucās slāv gatavais degvīns.

Grīslis piepildīja krūzi.

Jānogaršo, kādas tās zāles ir, — viņš atšķīra ūsas no virslūpas un ievilka garu malku.

- Velns, kur garšīgs! Grīslis uzlielīja. — Kā uguns! Aukstā laikā taisni noderīgs. Še, iedzer tu arī.

Tagad visi pēc kārtas klupa pie krūzes, un pēdējais to pasniedza Grīslim tukšu.

— Ielaidīsim jaunu, vai te mantas trūkst?

Bet arī otru krūzi večiem gribējās nogaršot, un tā tikai trešais pildījums uzsāka ceļojumu uz kalpu māju, bet nesasniedza to. Ceļā gadījās pazīstami, un, ticis pie garduma, kas neko nemaksāja, Grīslis nebija skops.

— Iedzer, būs siltāk, — viņš piesolīja uz visām pusēm, līdz krūze atkal bija tukša.

— Dabūjiet paši trauciņus, es tā nevaru visiem iznēsāt, — pēdīgi viņš deva labu padomu. Viņš pats ar savu krūzi gāja atpakaļ pie mucas, dzēra un lēja citiem, līdz viņam pavisam aizmirsās, ka bija nācis pēc siltuma

zālēm Liepas Jānim. Pēdīgi Grīslis bija tik tālu iesildījies, ka krodzinieka loma tam apnika. — Kas es jums par sulaini! — viņš nikni uzbļāva, kad atkal kāds pastiepa savu krūzīti vai stopiņu. — Smel pats, ja gribas.

Ar pustukšu krūzi viņš izgāja ārā un sagrūdās krūtīs ar Liepas Jāni. Karstu tēju bez šņabja sadzēries, viņš nāca Grīsli meklēt.

— Nu, kur tad tu paliki ar savu brandavīnu? Es gaidu, gaidu, bet tā kā mucā iekritis, — Liepas balss bija drusku īgna.

Krajņemer! Grīslis apskaitās. Vai es tev kāds sulainis, tu muižas utka! Lien pats mucā, tad dabūsi.

Grīšļa balss noskanēja pa visu pagalmu. Pazīstamo lamu vārdu sadzirda arī Pēteris.

Kas tad nu, — viņš paklusu teica Kalniņam, vai vecim būs šņabis bijis līdzi?

Viņi gāja raudzīt un uzdūrās veselam baram iereibušu. Visskaļāks bija Grīslis.

- Uguni klāt! — viņš nebeidza atkārtot. - Viss lai sadeg! Viss! Noslēgt durvis, aiznaglot logus, lai tie sirseņi netiek laukā, un uguni klāt! Lai deg! Lai deg! — Liekas, viņu pašu dedzināja bez mēra iedzertais spirts.

— Kas te notiek? — Pēteris uzlika Grīslim roku uz pleca.

— Ak tu butkas gnīda! — vecis lamājās. - Par komandieri mums uzmeties! Vai tu nezini, ka tagad visiem brīvība, es arī varu darīt, ko gribu, tu man nevari liegt!

— Brīvība nav cūcība, to nevajag aizmirst, Pētera balsī bija sašutums.

— Ja reiz ir brīvība. Grīslis šļupstēja, tad man ir brīv dzert, cik vien gribu. Vot, gudrinieks, viņš man noteiks, ko es drīkstu, ko ne! Gribu dzert dzeru, gribēšu nodedzināt muižu — nodedzināšu!

Pēteris manīja, ka ap brūzi drūzmējas ļaudis ar trauciņiem rokās un skaļi sarunājas. Nepaspējis atbildēt Grīslim, viņš steidzās pētīt, kāpēc tik daudzi pulcējas ap brūzi. Smaga spirta smaka sitās nāsīs, nonākot pie durvīm. Divās rindās cilvēki plūda iekšā un ārā — vieni ar tukšiem, otri ar pilniem traukiem.

— Kaš te notiek? — Pēteris uzsauca. — Ko jūs gri-

bat, par lopiem pārvērsties? Ejiet ārā un sargiet muižu! Mūsu galvām jābūt skaidrām.

— Ko nu, Pēter, baries, ļauj taču cilvēkiem sasildīties. Diez cik ilgi te vēl būs jākvern! — stīvu mēli ru nāja Breksis.

Pēteris ieskrēja brūzī. Kāds vecis stāvēja pie mucas un pildīja traukus. Daži apskurbuši sēdēja uz mucām un stručiem, dziedāja un bļaustījās. Pēteris redzēja, ka pārliecina! šos ļautiņus nebūs iespējams. Viņš aizskrēja sameklēt palīgus, sadabūja cirvjus un atgriezies sāka skaldīt mucas. Degvīns un spirts plūda aumaļām. Kam nebija garo zābaku, tie mānijās ārā, lai nesamērcētu kājas. Pēteris atrāva lūku uz grāvi, pa kuru novadīja netīros ūdeņus. Rūgtais reibinātājs čalodams plūda pa sasalušo grāvi.

Laukā izgājuši, Pētera biedri ieraudzīja savādu skatu pie grāvja locījās cilvēki ar traukiem, dažs bija sadabūjis pat spaiņus, dažs, uz vēdera izlaidies, dzēra tieši no grāvja. Viens ieskrēja pastāstīt Pēterim. Tas gandrīz apsēdās turpat uz muciņas. Kā lai cīnās pret dulnumu, kas pārņēmis šos cilvēkus? Bet viņš ātri attapās.

Puiši, ātri sadabūjiet zirgus un ratus, piemetiet vezumus ar mēsliem. Sagāzīsim grāvī, tad viņiem tā mailīte negaršos.

Pētera rīkojumu ātri izpildīja. Svaigie mēsli šķīda rei binātājā sulā, neciešami smirdēdami. Dzēriena tīkotāji atkāpās, nesdami līdzi piesmeltos traukus.

Jūs labāk ejiet mājā, — Pēteris, sviedrus slaucīdams, teica iereibušajiem. — No jums te vairs nekādu palīgu nebūs.

Daži tiešām vilkās uz māju pusi, citi, kam mājas bija tālāk, meklēja mierīgāku kaktiņu kalpu mājā vai kaut kur salmos. Pēterim gribējās dabūt prom arī Kraupēnu Grīsli, viņš baidījās, ka tas dzērumā var pastrādāt kādu muļķību, tiklīdz to izlaidīs no acīm. Bet Grīslis negāja uz māju. Liepas Jānim elkonī ieķēries, viņš kleģerēja uz kalpu māju.

Liela krēsla jau klajas pār laukiem un iegūlās parka kokos. Ļaudis bija nosaluši un izsalkuši. Daudzi nāca pie Pētera un Kalniņa, jautādami, kā pavadīt nakti

iet visiem maja, kurināt uguni, — kur lai ņem vakariņas?

— Uguni varat kurināt tūlīt, ēdienu prasīsim muižkungam. — Vairāki sārti uzliesmoja četrās debess pusēs. Malku nesa no nojumēs sakrautām grēdām. Pēteris ar Kalniņu devās pie muižkunga un prasīja izsniegt pārtiku.

— Es neko nezinu, prasiet baronam, - muižkungs iecirtās.

— Mēs jums ieteiktu nekaitināt ļaudis, — Kalniņš stingri skatījās muižkungam acīs. — Kamēr barons nebūs devis atbildi un aizvācis dragūnus, mēs projām neiesim. Bet, kamēr barons mūs te aiztur, viņam jāgādā par mūsu uzturu.

Man te nekas nepieder, tāpat kā jums. Es jums neko nevaru dot. Ja gribat, lauziet klēti vaļā un ēdiet.

— Mēs neesam laupītāji, un tāpēc jūs nāksiet līdzi un parādīsiet, ko mums ņemt ēšanai.

Muižkungs paskatījās ārā pa logu — viņa māju bija ielenkuši nepacietīgi, izsalkuši ļaudis.

«Visniknāks esot badains cilvēks un paēdis suns» muižkungam ienāca prātā vecs sakāmvārds. Viņš vedināja Pēteri un skolotāju uz klēti. Durvis atslēdzis, tas rādīja iesālītās gaļas baļļiņu.

— Nu, vai jums tur pietiks? Tāds mazs sivēniņš bija.

— Kur tad lielā cūka? — ieprasījās kāds aiz durvīm.

— Vēl kūtiņā, — muižkungs satrūcies atbildēja.

— Dod vien, kungs, to laukā, lai sivēniņš paliek pašiem, tam mīkstāka galiņa.

— Nu, ko jūs, vēl nenobarolu cūku? — muižkungs bailīgi iebilda.

Tad dod vērsi, tas ir diezgan brangs, auzu noēdies.

Muižkungs nopūtās un gāja uz kūti. Luktura gaismas izbijies, vērsis kāpās atpakaļ un kārpījās. Stingras rokas sagrāba viņu aiz saites un ragiem un izvilka no kūts.

Pēteris ar Kalniņu atgriezās laukumā pie pils. Viņiem pienāca brāļu draudzes priekšnieks Bitēns.

Klau, dēli, vai nevajadzētu vēlreiz runāt ar baronu? — viņš lēni vilka vārdus.

— Viņš jau ar mums nerunā. Lai pasēdas savos kambaros, tad kļūs laipnāks.

Laidiet mani runāt, — Bitēns blēdīgi skatījās ga-

ram Peterim. — Lielskungs mani labi pazīst, varbūt es varēšu labāk sarunāt.

— Ja gribi, runā, bet rīcības komitejas vārdā neko nesoli, — Pēteris piekodināja.

— Nē, nē, es tikai ar dieva vārdu, - - Bitēns tipināja uz pils virtuves pusi.

Pazemīgo misionāru ielaida pilī un noveda pie barona. Ausaino cepuri padusē iespiedis, viņš barona priekšā locījās vai līdz zemei.

— Bitēn, Bitēn! — barons pārmetoši iesaucās. — Arī tu starp tiem dumpiniekiem? Vai tu zini, kas tev draud? — viņš pēkšņi sāka kliegt. Pakārt es likšu jūs visus!

Es labāk mirstu no gudru kungu nekā no dūmo zemnieku rokas, — Bitēns centās pieglaimoties. — Vai tad man vairs dzīve būtu, ja es nenāktu citiem līdzi? Sarkano gaili mājā iekšā — un beigas. Redzi, kā Negaisu . . . Lesiņu piekāva.

Barons sāka Bitēnu izprašņāt par galvenajiem dumpja vadoņiem, tāpat par visu, kas notiek ārpusē. Bitēns stāstīja vairāk, nekā zināja.

— Jums gan, lielskungs, labāk vajadzēja braukt prom, kamēr tos ļautiņus savalda. Tāpat tos kara kungus laidiet prom. Citādi — ko tur var galvot par tādiem. Kā mēs toreiz baznīcas iesvētīšanā dziedājām — «Bet briesmīgāks par visiem zvēriem ir cilvēks, kad viņš paliek traks». Tagad jau visa pasaule traka kļuvusi, ne vairs dieva, ne kunga bīstas.

Barons apsvēra Bitēna priekšlikumu. Tiešām, cik ilgi viņš pilī kvernēs? Viņš bija mēģinājis sazināties ar kaimiņu muižniekiem, bet nolādētie muziķi atkal bija sapostījuši telefonu. Viņam vajadzēja tikt prom un atgriezties ar lielāku karaspēka nodaļu. Bet kā lai tiek ārā, vai dulnuma pārņemtie ļaudis viņu laidīs? Liepas Jānis izlaists brīvībā, tas droši vien gribēs atriebties.

It kā barona domas lasīdams, Bitēns nāca ar padomu.

Ja kungi grib braukt prom, es lūkošu iekārtot tā, ka zirgi gaidīs apsegloti. Es jau ar kučieri runāju. Tagad tie cilvēki kauj vērsi, bet, kad sāks vārīt un ēst, tad visi salīdīs čupiņās. Jūs te skatieties pa visiem logiem, kurā pusē es pastaigāšos, lukturi vicinādams, tur būs brīvs.

Lielmātiņa jau ari prot jāt, jums nemaz nevajag karieti jūgt.

Barons pārdomāja. Prom ir jātiek, tātad jāriskē. Slikti bija, ka lielmāte nebija palikusi Rīgā pie bērniem, vīriešiem vien būtu vieglāk izlauzties cauri dumpinieku baram.

Bitēns gāja atpakaļ ar ziņu, ka barons solījies atbildi dot ritu.

Vislabāk ej mājās un izgulies, — Bitēns mudināja vienu otru, sevišķi tos, kas stāvēja staļļu pusē. Dažs arī kļuva domīgs un pa tumsu nozuda, nesagaidījis vērša mielastu. Otrpus muižas aiz parka, ezermalā, kurējās plašs sārts. Saslietos kokos bija uzkārts lielākais muižas katls, un tajā no kaulu gabaliem un iekšām vārījās zupa. Mīkstumus cepa iesmos, bet oglēs bija sabērti kartupeļi. Patīkamā smarža vilktin vilka uz ezera pusi. Tā atplūda cauri parkam arī otrā muižas pusē, un Bitēns, to pajutis, pavisam jestri sāka mudināt kaimiņus:

- Re, re, kā šiem smaržo cepeši! Ka tikai nenoēd bez mums. Diez vai kāds par mums ari iedomājas, katram sava mute tuvāka.

Izsalkušie ļaudis pamazām virzījās uz lielā sārta pusi. Ap staļļiem palika tukšums. Kučieris atvēra staļļa durvis, bet Bitēns, lukturi vicinādams, pastaigājās, it kā kaut ko pa zemi meklēdams.

No pils izlīda tumši stāvi. Pie staļļiem tikuši, tie sakāpa zirgiem mugurā un. uzmanīgi atpakaļ skatīdamies, jāja uz lielceļa pusi. Neievēroti tie nokļuva uz ceļa un aizaulekšoja.

Ielencēji mierīgi paēda vakariņas un sildījās pie sārtiem. Daži kļuva miegaini un gudroja, ka vajadzētu pār maiņus nolikt sardzes un pārējiem iet salmos nosnausties.

Otrā dienā rīta pusē Pēteris pārradās mājā noguris un saīdzis. Uz Paulīnas un Līzes jautājumiem viņš gandrīz negribēja atbildēt. Svārkus novilcis, taisījās līst gultā.

— Tā nu, Pēter. nedari, ka tu mums neko nestāsti, Līze gandrīz bārās. Mēs tāpat visu nakti cauru miegu gulējām, gribējām iet vai pašas uz muižu.

Vajadzēja, vajadzēja nākt ar toverīšiem, būtu pa smēlušās brandavīna, — Pēteris īgni atcirta.

— Nez vai pats nebūsi pievilcies, nu laikam galvu plēš pušu, ka tāds sirdīgs esi, — Līze izgāja virtuvē.

Pēteris apgūlās. Paulīna paņēma šuvekii un apsēdās pie loga. Viņa neiedrošinājās sākt sarunu, bet rūgtums spiedās kaklā, un vajadzēja sakost zobus, lai tas neizlauztos vaidā. Viņa pati īsti nezināja, kāpēc jau ilgu laiku juta Pēteri it kā svešāku kļūstam, it kā aizgājušu esam. Kad tas pārnāca no pagasta vai citām gaitām, likās, viņš pat nemana, ka ir mājās, ēd vakariņas, nejuzdams, vai tās garšo vai ne. Un tomēr Paulīna arī apskauda vīru. Viņa jutās iesprostota šaurajā mājas lokā.

It ka sievas domas uzminējis, Pēteris pagriezās uz loga pusi.

— Paulīn, panāc drusku tuvāk, — viņš klusu sauca.

Paulīna nolika darbu un apsēdās uz gultas malas.

Kāpēc tu tāda noskumusi un klusa? — Pēteris saņēma viņas roku.

— Vai tad es drīkstu ko runāt? — Paulīna atjautāja ar rūgtumu balsī.

Pēteris paskatījās viņā vērīgi.

— Jā, kā gan iznāk, — viņa turpināja, — savā laikā es domāju, ka varēšu visur tavās gaitās iet līdzi, bet nu — pat zināt nedrīkstu, kur tu ej, ko dari. Ne es vairs tev esmu vajadzīga, ne tam darbam, ko lu dari.

Pēteris nepaspēja atbildēt. Istabā ieskrēja Līze, saukdama:

— Pēter, Pēter! Laikam muiža deg! Dzirksteles skrien pāri mežam!

Pēteris pietrūkās augšā un uzrāva svārkus.

Gatavie velni! — viņš lādējās. Un viņi tā solījās iet mājā un neko nepostīt!

Pat mēteli neuzvilcis, Pēteris cauri mežam skrēja uz muižu. Smagi pašpārmetumi viņu vajāja. «Kāpēc man vajadzēja nākt prom?» viņš sev jautāja. «Apvainojies?» Jā, viņš bija juties apvainots. Kad rītā atklājās, ka barons ar dragūniem aizbēdzis, cilvēki bariem nāca pie viņa un asos vārdos pārmeta, ka viņš vainīgs, esot par daudz mīksti ņēmis baronu, vajadzējis tūlīt vakarā prasīt atbildi, atņemt ieročus, likt parakstīt kalpu prasības.

Kas to zina, vai nav ar baronu uz vienu roku? -viltīgi acis mirkšķinādams, bija ieteicies saimnieks Bitēns.

— Ko tu mūs muļķo, Cīrul! — sauca arī citi. — Mēs kā nerri te kvernam cauru nakti un sargājam tukšu pili.

— Tāds mūlāps! — viens vecis nospļāvās.

Pēteris bija apvainojies un pateicis:

— Ejiet tagad mājā un, ja neesat ar mani apmierināti, vēlējiet citu rīcības komitejā.

Tā viņš aizgāja pirmais, kopā ar Kalniņu, kuram bija jātiek skolā. Miķelis vēl palika, solīdamies uzmanīt, lai nenotiktu postīšana. Bet nu muiža deg, un Pēterim likās, ka viņš ir līdzvainīgs dedzināšanā. Vai viņš drīkstēja ievērot sīkus apvainojumus? Vai viņam nebija iesāktais darbs jāvirza pareizās sliedēs uz priekšu, ja jau viņš to uzņēmies?

No meža izgājis, Pēteris redzēja, ka pils deg gaišās liesmās. Pa ceļu staigāja ļaudis, daudziem padusēs un rokās bija saiņi, laikam pilī pagrābtās mantas.

«Ko lai es tur vairs daru?» Pēteris domāja un, mežā atpakaļ ielīdis, apsēdās uz celma. Likās, ka milzu kalns uzvēlies viņa pleciem un viņš pats šaubās, vai spēs nonest to līdz galam. Cik bija to cilvēku, kas skaidri apzinās, ko dara, ko vajadzīgs darīt? Liela tiesa kā skaidas skrien līdzi pavasara straumēm. Ja straume plūstu uz otru pusi, vai viņi tāpat neskrietu līdzi? Un tomēr ne. Tik daudz pārestību bija izjutuši šie cilvēki, tik ilgā tumsībā turēti, no izglītības sargāti kā bērni no uguns, vai tad kāds brīnums, ka tagad viņu sirdīs krājies naids izlaužas uz āru taisni tādā veidā? Kā gan ar viņiem visu laiku bija rīkojušies dižciltīgie baroni? Vēl dzīvi bija senču rūgtie nostāsti par muižas rijām un vagaru stibu, vēl tagad barons žņaudza savus rentniekus un graudniekus ar augstām nodevām, kalpi staigāja pusbadā. Zemnieku miežus, rudzus un kartupeļus viņš sapirka par grašiem, bet, degvīnā un alū pārstrādātus, pārdeva atpakaļ par rubļiem. Veco Grīsli barons nekaunējās piekaut pats savām rokām — un par ko? Par to. ka viņš bija pārāk noreibis no barona gatavotā dzēriena. Zemnieku dusmas barons ir ilgi krājis uz savas galvas, lai nu saņem to augļus.

Pēteris piecēlās, it kā kalnu novēlis. Mājā aizgājis, viņš pārģērbās un devās uz pagasta māju.

40

Decembri pagastā atklīda cila ziņa, daudz draudīgāka par pirmo, kas vēstīja noslēpumainās melnās sotņas tuvošanos. Šoreiz tā bija noteiktāka un neatvairāma — ķeizars sūtot uz visām malām soda ekspedīcijas. Tās vadot aizkaitinātie muižnieki, un tie žēlastības nepazīstot, šaujot sociālistus, dedzinot mājas, piekaujot katru, kas kaut kā iejaukts revolūcijā.

Pēteris vēroja, ka ši ziņa izbiedēja ļaudis. Daudzi, kam jaunā rīcības komiteja bija uzlikusi kādus pienākumus, tagad nāca uz pagasta māju un atteicās no tiem. Vislielāko pārsteigumu Pēterim sagādāja Kalnariju Miķelis. Viņam pašam laikam bija kauns runāt, bet kādā vakarā Pētera būdā ienāca Zane. Šo to parunājusi ar Līzi, viņa griezās pie Pētera:

— Pēter, tu nu laid Miķeli no tā amata vaļā. Mēs jau reiz mājas degšanu pārcietām, tikko galu neņēmām ezerā. Es vairs otrreiz to nevarētu izturēt.

— Vai Miķelis pats arī grib a'tteikties no amata? — Pēteris piesmacis jautāja.

Miķelis vēl ir jauns un nesajēdz, ko zemniekam nozīmē māju zaudēt un uzcēli. Kad runāju, viņš saka, ka esot kauns no citiem, no tevis sevišķi, nākt un atsacīties. Lai nu ka kurš pūlas un cīnās pēc labakas dzīves, bet vienu es savā mūžā esmu redzējusi un zinu — mums, zemniekiem, cits nekas labākus laikus neiedos kā tikai darbs. Cik paši savām rokām sastrādāsim, tik būs. Nu jā, tev nav savas zemes, tev gribas pie tās tikt, nu ej, cīnies. Bet Miķeli laid vaļā, viņam zemes diezgan, lai tikai to pašu labāk apstrādā. Visu šo rudeni ir noskrējies, ne vagu nav tīrumā dzinis. Vai pavasarī kāds nāks palīgā?

— Man liekas, Miķelis pats tik šauri nedomā, — Pēterim gribējās aizstāvēt draugu.

Vai nu šauri, vai kā, vai domā vai nedomā. Bet, kad nāks barons ar kazakiem, tu ar skolotāju varēsi aizbēgt, ka ne skrandas nepaliks. Kas jums — visa manta mugurā! Bet kur Miķelis skries? Zemi nevar mugurā aiznest un nevar atstāt bez apstrādātāja.

Pēterim derdzās tālāk klausīties.

— Saki Miķelim — ja viņš tā vēlas, es paziņošu, ka viņš no amata atteicies.

— Ne tur vairs ko prasīt, ne sacīt. Atteicies viņš ir — un cauri, — Zane piecēlās uz iešanu.

Kad Pēteris paziņoja pārējiem rīcības komitejas locekļiem par Miķeļa izstāšanos, arī Spriņģis kļuva domīgs. Kad sāka spriest, ka būs jāsasauc sapulce, lai ievēlētu jaunu, viņš kaunīgi, vārdus meklēdams, teica:

— Tad pie reizes lai vēlē divus. Es nevaru te izbraukāt, pa pagasta māju vien iznāk nodēdēt. Šoziem vēl ne sauju linu neesmu izkulstījis.

Pagasta sapulcē jaunus locekļus rīcības komitejā nevarēja ievēlēt — neviens nebija ar mieru iet. Dažs aiz bildinājās ar vāju veselību, dažs ar nevaļu. Daži pateica skaidri, ka kaimiņu apriņķī jau ieradusies soda ekspedīcija, tāpēc vairs neesot nozīmes grūst galvu ugunī.

— Būs mums arī, tāpat kā esot citur, - kāds saimnieks pukojās. Sakūda tie socilauski cilvēkus, bet, kad nu par saviem darbiem jāatbild, tad paši aizbēg. Kur mēs lai bēgam, mums jāsaņem pēriens par viņiem!

— Labāk vajadzētu aicināt veco staršinu atpakaļ, — kāds deva padomu.

— Mācītāju arī esam sakaitinājuši, — otrs gaudās. — taču būtu kādu labāku vārdu aizlicis par savu draudzi.

Beidzot nolēma, — lai rīkojas vien atlikušie komitejas locekļi.

Dzirdēja, ka soda ekspedīcija jau ieradusies apriņķa pilsētā un no turienes stiepjot savus dzelzs pirkstus uz visiem pagastiem. Nenodedzinātajās muižās ierodoties kazaku pulki baronu vadībā un ar viņu norādījumiem bez tiesas, bez izmeklēšanas šaujot nost visus, kas kaut kā aizkaitinājuši baronus.

Līze un Paulīna klausījās šīs ziņas, un katrs vārds kā ledus gabals stindzināja viņu sirdis. Viņas valdījās neizrunāt skaļi divus vārdus, kas katru mirkli taisījās atrauties no mēles: «Pēter, bēdz!» Viņu prāts rāja neprātīgās sirdis, cenzdamies pierādīt, ka Pēterim pārāk lielas briesmas nevar draudēt, viņš vienmēr bija mēģinājis ļaudis atturēt no varmācībām, viņš uzstājās pret muižas dedzināšanu, kāpēc lai viņu šautu nost? Nūja, runājis pret valdību, rīkojies pagastā, — nu kas tad tas tik

ļauns? Ieliks cietuma, nosēdēs kādus gadus un būs atkal brīvs.

Kādā vakarā atnāca skolotājs Kalniņš.

— Nu, Pēter, — viņš sasveicinājies sāka runāt tieši. — varbūt jaū rīt arī te būs klāt soda ekspedīcija. Šodien muižkungs bijis pie mācītāja apspriesties. Tad nezin kā nu ar mums būs.

Pēteris skatījās viņā cieši, bet neatbildēja.

Triju sieviešu acis raudzījās skolotājā, it kā viņa nākošie vārdi varētu tām dāvāt vai atņemt dzīvību.

Skaidri es neko nezinu, kā rīkojas citos pagastos, baumas atklīst viena par otru savādākas, skolotājs runāja tālāk. Jāsaka, mums diezgan slikta organizācija, un ziņotāji no kaimiņu pagastiem vai nu aizbēguši, vai sagūstīti. Kā lu domā, Pēter, vai tev nevajadzētu bēgt, kamēr pārskrien pirmās brāzmas?

— Un tev? — Pēteris steidzīgi jautāja.

— Man? Man būtu jāpaliek, — Kalniņš noteica, viņa skata vairīdamies.

— Un es tev pateikšu, kāpēc man jāpaliek, — pēc brīža viņš turpināja. Ir iespējams, ka šoreiz revolūciju sakauj. Mēs vēl neesam tik stipri, tik gudri. Bet tauta celsies vēlreiz pēc kāda laika. Un, lūk, es nedrīkstu tagad pamest šos ļaudis briesmās un izbailēs. Esmu dzirdējis, ka dažos pagastos nemieru vadītāji aizbēguši, un ļaudis tur kurn, ka atstāti kā aitas bez gana. Viņi zaudējuši galvu, veļot viens otram vainu virsū, jo kāds vainīgais taču jāatrod. Tāpēc es palikšu, lai atstātu cilvēkiem ticību nākamajai revolūcijai. Ja arī mani nošaus, tad vismaz vēlāk nevarēs teikt: tādi ir tie vadītāji — sakūda ļaudis un paši aizbēg.

Pēteris redzēja, ka sviedru lāses bija izspiedušās uz Kalniņa pieres. Viņam likās, ka svainis jau ir nostaigājis drūmo ceļu pie moku staba.

Ieviņa skatījās skolotājā lielām acīm, sastingusi bailēs un apbrīnā. Slepeni viņa arvien bija jūsmojusi par skolotāju, pat sev nebija atzinusies, ka viņas jutās ir kvēlākas par draudzību. Tagad viņa piepeši noģida, kāda tukša, bezkrāsaina kļūs dzīve, ja šī cēlā cilvēka vairs nebūs. Tikai zināt viņu dzīvu, kaut arī neredzēt, nozīmē laimi. Lielas asaras klusi izlauzās no acīm, bet, tā kā katrs

domāja savu smago domu. Ieviņa neievērota ielīda otrā istabā. Mēģinādama apspiest asaras, kas vienatnē nevaldāmi lauzās no acīm, viņa dzirdēja, ka sāka runāt Pēteris.

— Nē, Kārli, tev tomēr jābēg. Revolūcijas labā tev jābēg. Gaišu galvu mums nav daudz, un, ja tās kritīs, kā tad revolūcija varēs kādreiz celties? Tu zini valodas, tev ir Rīgā pazīstami, varēsi aizbraukt pat uz ārzemēm, ja citur nebūs glābiņa. Tur vēl piemācīsies, ko tagad nezini, un. kad pienāks īstais laiks, būsi atkal noderīgs. Lai kas te ir noticis un kas kurā lietā vainīgs, atbildību pirmām kārtām uzliks tev, jo viņi tagad zina, ka tu biji pirmais, kas sēja nemiera sēklu. Varonība ir laba īpašība, bet, tā kā mēs tagad būsim nostādīti jēru lomās, kāpēc mums pašiem jāskrien vilkiem rīklē? Citur gatavojoties soda ekspedīcijām pretoties, bet ko lai mēs iesākam bez ieročiem? Neticīgi ir mūsu ļaudis, nabadzībā nomākti, savus spēkus vēl neapzinās. Ja tagad mūs sakauj, kādam taču jāpaliek, kas tos sagatavo izšķirošai cīņai.

— Tad tu varēsi būt vadītājs, — Kalniņš mēģināja pretoties.

— Klausies, nespēlēsim te bērnu spēlītes! Saki, - kules varu aizbēgt? Tālāk par kaimiņu pagastu es ceļu nezinu. Līdz Rīgai esmu braucis tikai ar plostu un ar vilcienu atpakaļ. Neviena pazīstama es tur nevarēšu sameklēt, pat par savu brāli nezinu, kur viņš dzīvo, vai vispār vairs ir dzīvs.

Pēteris neizteica līdz galam īsto iemeslu, kāpēc viņš bija nolēmis nebēgt. Viņš bija dzirdējis, ka muižnieki liekot spīdzināt aizbēgušo revolucionāru piederīgos, lai tie pasaka, kur slēpjas vainīgie. Vai viņš nebūtu beidzamais nelietis, ja savas drošības dēļ ļautu mocīt Paulīnu un māti?

Līze klausījās vīriešu runās pamirušu sirdi. Kā viņi mētājās vārdiem par dzīvību un nāvi, it kā dzīvība būtu kāda lietiņa? Ir tev viņa labi, nav - arī iztiksi. Var jau būt, ka tam, kas mirst, ir vieglāk — īss moku brīdis, un tad iestājas lielā nejūtība, mūžīgs miers. Bet tiem, kas šo mirēju ir mīlējuši, mokas nebeidzas cauru mūžu. Vai ir kāda māte, kas kādreiz aizmirst bērna nāvi? Jā, laiks nolīdzina sāpju šķautnes, ikdienas rūpes spiež domāt par citu. Bet gadās vaļīgākā brīdī, lādi pārkravājot,

uzskatīt kādu dziļumā noglabātu rotaļlietu, ar kuru bērns spēlējies, apģērba gabalu, ko tas valkājis, vai darba riku, kuru mirušais cilājis, un sāpes kā asmens sagriež sirdi asiņainu.

— Nē, jums abiem jābēg! — Līze piepeši pārtrauca klusumu. Paulīna pateicīgi paskatījās uz vīramāti. Ieviņa otrā istabā noslaucīja nerimstīgās asaras.

— Māmiņ, es parunāšu ar tevi vēlāk, — Pēteris klusi noteica. — Vispirms ir jārunā par Kārli. Viņš bēgs tālāk, tāpēc viņam pirmajam jādodas ceļā. Vislabāk jau šonakt pat. Ja es bēgšu, tad tepat uz Liesnupes vai Dimbana siena šķūnīšiem, — viņš pēkšņi sāka jokot, — tātad man laika diezgan.

— Kā tu vari smieties par tik svarīgām lietām? — Pau-līna pārmetoši jautāja.

— Nu, un jūs tā skatāties, ka liekas, — nupat sāksiet dziedāt: «Nu gribam mēs to līķi rakt.» Vēl taču man nāves sods ūav piespriests un droši vien arī nepiespriedīs. Es tiešām neesmu tik svarīga persona, lai manis dēļ tērētu dārgās lodes. — Pēterim gribējās izkliedēt drūmās nāves gaidas, kas likās piesātinājušas mazās istabiņas gaisu.

— Tātad, mans svaini Kārli Kalniņ, saki mums ardievas, un mēs novēlēsim tev laimīgu ceļu. Kad būsi Zviedrijā vai Amerikā, atraksti kādu pastkarti.

Pēter, es brīnos, ka tu uz visu šo lietu piepeši sāc skatīties tik vieglprātīgi, — Kalniņš pārmeta. — Ja jau tā, es eju mājā un nekustēšu ne no vietas. — Skolotājs piecēlās un ņēma mēteli.

— Nu. klausies, vai tad tu tiešām nesaproti, ka es nevaru nekur bēgt. Skaties, man taču jādomā arī par tām galviņām, - viņš rādīja uz aizmigušajiem bērniem. — Un arī par tām, — Pēteris rādīja uz Paulīnu un Līzi. — Kas tad būs, ja es aizbēgšu, — butku nodedzinās, sievu, māti sadauzīs asinīs.

Kalniņš sadrūma.

— Tomēr labāk būs, ja arī es palieku, — viņš beidzot teica. Rādīsim tādas sejas, ka mums nevienam nav iemesla bēgt, varbūt tiešām izejam sveikā. — Ātri atvadījies, Kalniņš izgāja laukā un nozuda mežā. Viņš bija izgājis cauri priekšistabai, tumsā nemanīdams pie sienas

piespiedušos Ieviņu. Kad aizvērās āra durvis, Ieviņa vēl brīdi nostāvēja nekustīgi, tad paķēra lielo lakatu un, cenzdamās durvis atvērt un aizvērt bez trokšņa, izslīdēja ārā. Mirkli paklausījusies, ka neviens no istabā palikušajiem neseko, viņa sāka skriet uz meža pusi. Viņas soļi dobji dunēja uz sasalušās zemes. Kalniņš dzirdēja steidzīgus soļus un apstājās. Laikam Pēteris gribēs vēl kaut ko pateikt, viņš domāja. Aizelsusies vairāk no satraukuma nekā no skrējiena, piesteidzās Ieviņa.

— Ieviņas jaunkundze! skolotājs izbrīnījies

iesaucās.

Ieviņa nevarēja izrunāt ne vārda. Viņai vienmēr bija grūti bijis runāt, sevišķi skolotāja tuvumā viņa arvien neveikli apmulsa. Neatrazdama vārdus, viņa skatījās mīļotajā cilvēkā un manīja, ka asaras bez raudām plūst no acīm.

Skolotājs saņēma viņas roku un ieskatījās sejā.

— Ieviņa! — viņš izbijies iesaucās. Jūs raudat! Kāpēc?

— Lūdzu, bēdziet! — viņa ar mokām izrunāja.

— Kāpēc, Ieviņ! Man jāpaliek. Grūti to izskaidrot, lai jūs saprastu.

— Es negribu dzirdēt nekādus paskaidrojumus, es tikai gribu jūs lūgt bēdziet prom, jo, ja jūs nošautu ... ja jūsu vairs nebūtu . . . nē, es to nevarētu . . .

Skolotājs apņēma meitenes plecus.

— Ko jūs nevarētu? — viņš saudzīgi jautāja.

— Es nevarētu to pārdzīvot, — Ieviņa beidzot atrada vārdus. — Jūs varat smieties par mani, es jau arī esmu tik muļķīga, bet, ja nu jūs vairs neredzēšu, es varu teikt visu . . .

— Saki! — skolotājs pievilka meiteni sev tuvāk. Viņš zināja, ko viņa varētu teikt, citreiz varbūt viņš būtu šo vārdu atvairījis, līdz varētu pirmais to izrunāt, bet tagad viņš alka to dzirdēt no sievietes lūpām, it kā tas brīdī, kad jāizšķiras viņa dzīvības vērtībai, varētu būt svaru kausā noteicējs. Tuvodamies Ieviņas sejai, viņš lūdzās:

— Saki!

Es mīlu jūs. Mīlēju jūs visu laiku, kopš iepazinu.

Kalniņš skūpstīja meitenes lūpas, vaigus, acis. Viņš pats nezināja, kas tas bija, mīla vai pateicība, bet pēkšņi

Ieviņa viņam likās tik tuva un mīļa, ka viņas dēļ gribējās dzīvot.

— Tu, mīļā! — viņš atbīdīja Ieviņu no sevis un cieši vērās skaidrajās bērna acīs. — Dīvainā mirklī uzplaukst mūsu mīlestības zieds. Cik ilgi, kad mums jāšķiras. Un vai nu vienādi, vai otrādi, nez vai vairs satiekamies.

— Es tevi lūdzu — bēdz! — Ieviņa iekļāvās mīlētā cil vēka rokās.

— Bet ja nu es aizeju un mēs vairs nesatiekamies?

— Vismaz es zināšu, ka tu esi dzīvs, — viņa pieglauda tam savu vaigu.

— Bet vai tā vien būs dzīve?

— Man pietiks.

— Bērns, tu esi nopelnījusi pilnvērtīgu dzīvi. Bet tāds nu ir šis laiks. Labi, es bēgšu. Vēl šonakt pat. Un es tev apsolos, ka savu dzīvību neglābšu tikai sev un tev. Es turpināšu lielo darbu, ko tagad tik neģēlīgi apslāpē.

— Dari to. Jo citādi . . .

— Kas citādi?

— Citādi nebūtu vērts, ka es tevi mīlu.

— Kāda tu varonīga meitene! Nē, es nekad nevarētu piekrāpt tavu mīlu.

Viņi apklusa un klausījās, kā vējā šalca priežu galotnes. Aukstas ziemas zvaigznes spīguļoja zilās ugunīs. Šis mirklis ar īsā laimes brīža drīzu beigu nojautu iegūlās viņu atmiņā uz visu mūžu.

— Tev jāiet, Ieviņa gribēja atraisīt savas rokas.

— Man jāiet, — skolotājs mehāniski atkārtoja, bet nelaida vaļā Ieviņas rokas. Klusēdami viņi soļoja pa meža taku, dzestrā ziemas gaisa un tuvās šķiršanās domas apņemti. Taka viņus izveda uz lielceļa, bet rokas ciešāk saspieda viena otru. Laiciņu nostāvējuši ceļa malā, viņi griezās atpakaļ.

Es tevi aizvadīšu atpakaļ uz māju, lai tu viena ceļā nenosaltu, — skolotājs sirsnīgi teica. - Man būtu vēlreiz jāparunā ar Pēteri, lai viņš vismaz kādu laiku noslēpjas, kamēr sāk darboties kādas tiesas.

Viņi iegāja būdā, kur tos sagaidīja trīs pārsteigti cilvēki. Kalniņš mēģināja smaidīt:

Lūk, Ieviņa mani pārliecināja, ka tomēr jābēg. Paulim vai tu tāpat nevarētu pārliecināt Pēteri? Galu galā tā taču nebūs, ka šaus nevainīgus, ja vainīgos nedabūs. Noslēpsimies kādu laiku, vēl jau īsti nevaram zināt, vai revolūcija galīgi sakauta. Varbūt pēc laiciņa līdīsim atkal visi no savām alām ārā un trieksim prom baronus ar visiem kazakiem. Tagad būsim daudz ko mācījušies. Būsim izjutuši, ka pretinieki mūs nežēlo tā, kā mēs viņus žēlojām.

— Mums nebija ieroču, — Pēteris bēdīgi noteica.

— Un mēs arī vēl nepratām šaut, — skolotājs papildināja viņa teikumu. - Mēs bijām kā zaķi, kurus mednieki ilgi trenkājuši. Bet, ja šādiem zaķiem iedotu mednieku bises, vai viņi prastu tās pagriezt pret medniekiem? «Kā nu tā šaus dzīvam cilvēkam virsu?» viņi domātu un ļautu saviem vajātājiem aiziet uz māju pēc jauniem ieročiem. Lūk, strādnieki pilsētās ir jau gudrāki, ceļ barikādes un šauj pretim. Pēter. mūsu dzīvības ir vajadzīgas, lai mēs atgrieztos un arī zemniekus padarītu par tādiem drošsirdīgiem cīnītājiem!

— Pēter, klausi brālim! — Paulīna lūdzās. - Ja arī viņi mani piekauj, tas būs tikai niecīgs upuris pret vērtīgo dzīvību. Nevienam ne man, ne bērniem, ne revolūcijai nekāda labuma no tavas nošaušanas nebūs. Tas ir sīks aklums un patmīlība, kas cilvēkiem liek īgt par vadītāju bēgšanu. Ja kādam karā jāzaudē kāds loceklis, tad katrā ziņā galva būs pēdējais, ko viņš gribēs atdot.

Pēteris ilgi cīnījās ar savām domām. Visu laiku pēc ievēlēšanas rīcības komitejā viņš bija jutis atbildību par visa pagasta cilvēkiem, bija devis padomus. Kā lai viņš tos pamet briesmu brīdī? Bet Kalniņa un Paulīnas pret-pierādījumi arī pārliecināja. Ko lai viņš dara?

— Zini, Kārli, — pēc ilga klusuma brīža Pēteris sāka runāt. - Tu mēģini tikt prom jau šonakt. Ja rit vēl kazaki nebūs še, — un droši vien nebūs, — es sasaukšu sapulci, lai pagasts izšķir, ko man darīt.

Kalniņš sāka atvadīties. Līze viņam pagādāja siltu zeķu pāri un otrus cimdus.

— Tev jau nav savas adītājas, — viņa mēģināja jokot.

— Par vēlu atradu, — Kalniņš visu klātbūtnē saņēma Ieviņas roku. — Nebija laika padomāt par savu dzīvi. Varbūt arī tā labāk. Ja neatgriezīšos, Ieviņa varbūt drīzāk aizmirsīs veco skolmeistaru.

Kaut gan pēdējie vārdi bija teikti, lai šķiršanās bridi padarītu vieglāku ar mazu joku. Ieviņa strauji apķērās viņam ap kaklu un iesaucās:

Nekad!

Līze un Ieviņa, Pēteris un Paulīna, visa šī saderīgā ģimene, arvien bija kautrējušies savas jūtas parādīt citu klātbūtnē, bija izlikušies aukstāki un vienaldzīgāki, nekā īstenībā bija. Bet tagad neviens nebrīnījās par Ieviņas atklāto atzīšanos. Katrs mirklis tagad varēja būt pēdējais. kāpēc tad vairs slēpties, viltot savu jūtu siltumu?

Paņēmis sainīti ar drēbēm un drusku pārtikas, skolo tajs aizgāja. Bija pāri pusnaktij, uz māju viņš vairs ne gāja. lai veltīgi nekavētu laiku.

Būdas iemītnieki nolikās gulēt, bet neviens to nakti neaizmiga.

41

Bitā Pēteris gāja uz pagasta māju. Citi komitejas locekļi Ozolu Juris un Rubenis jau bija priekšā.

— Nu. tavs švāģeris projām gan? — Rubenis drusku zobgalīgi apsveica Pēteri. — Šorīt skolnieki velti izgaidi jušies zvanu.

Skolniekiem laiks iet brīvdienās, — Pēteris mierīgi atbildēja. — Bet lai nu paliek skolnieki, labāk runāsim, kā sagaidīsim atpakaļ baronu.

Kā nu kurš. Cīruļu Andrejs droši vien cels goda vārtus. \

Bet mēs?

Atvedīsim vezumu rīkšu un. bikses novilkuši, pa griezīsim mugurgalus uz ceļa pusi, lai kazakiem labāka klāttikšana, - Ozolu Juris zobojās.

Runāsim nopietni, — Pēteris viņu apsauca. Viņš pastāstīja, kāpēc pagājušajā naktī pierunājis Kalniņu bēgt. — Tagad arī mums jāizšķir, ko darīt. Gaidīt kazakus tepat vai slēpties, kur nu katram iespējams, un mēģināt sākt jaunu pretošanos? Vai nevajadzētu sasaukt pagasta sapulci, kas pateiks vai nobalsos, kā mums rīkoties?

Sapulce tādas lietas nevar izlemt, — Rubenis protestēja. — Sapulcē sanāks visādi cilvēki, laba tiesa ari mūsu pretinieku un baronu rokaslaižu. Un tie būs taisni tie skaļākie. Vai tie var būt mums noteicēji?

— Bet ko tad mums darīt?

— Skaidrs, ka nav jāskrien kazakiem rīklē. Tas ir tikpat, kā vienreiz viens ir viens! Mūžīgi taču viņi te nepaliks. Varbūt mums biedri sagādās ieročus, un tad tikai mēs parādīsim, kā jātaisa revolūcija. Eh, muļķi bijām, ne mums bija organizācijas, nekā, ar kailām dūrēm gribējām stāties pret lielgabaliem! Nē, Pēter, mums vēl viena revolūcija jāsagaida, tad tikai mēs būsim meistari!

— Nu, nepļāpā tik daudz, — Ozolu Juris viņu pār trauca. — Tiklīdz soda ekspedīcija būs tuvumā, mēs pazūdam — un beigas. Bet kādā naktī, kad viņi gulēs savās migās, mēs līdīsim no siena šķūnīšiem ārā un nokniebsim viņus kā gaiļus.

— Bez ieročiem?

Ieroči būs. Gan organizēsies pulki. Nāks pilsētas strādnieki palīgā.

Kāda sieviete vēra pagasta mājas durvis. Vājiniece Untes māte ienāca un izbijusies sāka stāstīt, ka uz siena ceļa, netālu no viņas butkas, guļot zemē vecais Negaiss.

— Labā nāvē viņš nevar būt miris, viss ceļš asinīm nošķīdis, — Untene nobeidza savu stāstu.

— Jādabū zirgi un jāpaņem līdzi dakteris, — Pēteris sāka rīkoties.

Nobraukuši mežā, viņi atrada veco mežsargu sastingušu guļam sasalušās asinīs pašā ceļa vidū. īsais puskažociņš bija atrauts vaļā, laikam ar uzbrucēju cīnoties, kažokam bija norautas pogas. Ārsts pavēra vaļā ari svārkus un kreklu, lai mēģinātu saskatīt ievainojumu vietas. Brīdi taustījis un pētījis, viņš ziņoja:

— Nošauts ar renkuļu lādiņu.

Līķi ragavās ceļot, no kažoka apakšas izslīdēja bises saite, acīm redzot, ar nazi nogriezta, lai varētu bez kažoka novilkšanas dabūt pašu bisi. Rīcības komiteja bija visiem ieročus atprasījusi, bet Negaisam laikam bijušas divas bises, un vienu tas noslēpis. Pa mežu staigādams, viņš ieroci slēpis zem kažoka. Kāds to uzzinājis, bisi atņēmis un ar to nošāvis pašu mežsargu.

Līķi veda uz pagasta māju un deva ziņu Kraupēnu Cīruļiem.

Amālija aiz sašutuma nespēja pat raudāt par tēva nāvi.

— Kaut zinātu, kas tēvu nogalinājis, nudien, to netaupītu, — viņa kliedza, īsti nezinādama, kas varētu tam Atriebties.

— Nez vai tas pats Untes Reinis nav vainīgs, Andrejs prātoja, ar dusmām atcerēdamies puikas izsmieklu pagasta namā, kad puiši ar visu krēslu Andreju izsvieda ārā. — Tas jau ir zvērs, ne cilvēka bērns.

Ziemas svētkos Lieluriju Andrejs rīkoja sievastēva bēres. Maz sirsnīgu pavadītāju bija niknajam mežsargam. Daudzi gan bija nākuši ziņkārības dēļ, lai dzirdētu, ko mācītājs teiks apstāvēšanas runā. Bet mācītājs bija nobijies, skaļi ārdīties pret «trakajiem laikiem» viņš vēl neiedrošinājās. Nelaiķi viņš sauca par pienākuma cilvēku, kas, līdz pēdējam elpas vilcienam cīnīdamies, sargājis viņam uzticēto kunga mantu. Dievs pratīšot novērtēt tādu uzticību un uzņemšot viņu savā eņģeļu pulkā, tāpēc piederīgajiem nevajagot pārāk noskumt, ja nu viņš reiz ticis labākā dzīvē.

Mātes un Paulīnas pierunāts, Pēteris pēdējos svētkos posās pie vectēva. Citu radu un draugu, kur varētu slēpties, viņam nebija.

— Kas tevi tur meklēs, Līze prātoja. Tikai neradies sābriem, ja ne citādi, nolien salmu gubenī.

Krēslā Pēteris izgāja no mājas. Mazais Valdiņš jau gulēja un nejuta, ka tēvs atvadīdamies noglaudīja viņa galvu. Paulis, it kā nojauzdams, ka tēvs aiziet uz ilgu laiku, apķērās viņam ap kaklu un negribēja laisties vaļā.

Bet vai tu nāksi atpakaļ? puika vairākas reizes neticīgi jautāja.

Līze nodrebēja. Vai bērnam bija kāda ļauna paredzēšana, ka viņš centās savu tēvu saistīt ar solījumu nākt atpakaļ? Viņa pati jau labu laiku staigāja sažņaugtu sirdi, kā tanīs dienās, kad viņas Andris klepoja un gulšņāja. Reizēm viņa bārās ar sevi: «Ko tu te drebinies kā nelaimes krauklis! Kamēr vēl neiet tik slikti, ka sliktāk vairs nevarētu iet, labāk uzdziedi dziesmiņu.» Viņa mēģi nāja sākt dziesmu, bet balss neskanēja, tā čerkstēja kā sarūsējis skārds, un Līze nokaunējusies apklusa.

42

Nakti pret rīta pusi Pēteris ieradās Ķivistu ciemā un klauvēja pie vectēva loga. Ilgi neviens nenāca, Pēterim bija kauns stiprāk klauvēt. Beidzot parādījās samiegojusies mātesbrāļa Mārtiņa seja. Viņš Pēteri tūlīt nepazina, tikai reizi viņu bija redzējis. Logu vaļā nevēris, Mārtiņš aizgāja atpakaļ. Pēc laba brīža pie loga pievilkās vecaistēvs, bet nakts tumsā vājās acis nevarēja atnācēju saskatīt. Viņš pameta ar roku, lai ciemiņš iet uz durvju pusi, un aiz durvīm noprasīja, ko svešinieks tādā stundā grib.

— Vectētiņ, ja tu pazīsti manu balsi, tad taisi durvis vaļā, — Pēteris sauca, pret rokturi noliecies.

Vecais Laiva atrāva bultu un ielaida meitasdēlu.

— Kas nu, ka nakts laika tādu ceļu nāci? - vecaistēvs uztraucās. «Vai tikai Līze nav uz miršanu?» iešāvās prātā, bet viņš to neizteica.

— Ļauj drusku apsildīties, tad izstāstīšu, Pēteris iegāja istabā. — Esi mierīgs, nekāda nelaime nav notikusi. Bet tu varbūt varētu mani izglābt no nelaimes.

īsos vārdos viņš pastāstīja par savu darbošanos pagastā. — Un nu iznāk tā, ka uz laiku būtu kaut kur jā noslēpjas.

Mārtiņš īgni sarauca pieri, bet vecaistēvs kļuva it kā mundrāks.

— Vai dieniņ, tad tikai jāizdomā, kur lai tevi noglabā, — viņš sīkiem soļiem tipināja pa istabu, it kā meklēdams kaktiņu, kur drošāk noslēpt bēgli.

Arī Mārtiņa sieva Alvīne iznāca no sava kambara. Pētera stāstu viņa bija dzirdējusi caur durvīm. Nelaipni sasveicinājusies ar neredzēto radu. viņa pameta ar acīm Mārtiņam un iegāja atpakaļ savā istabā. Virs viņai sekoja. un Pēterim spiedās ausīs daži aprauti teikumi, kas runātājiem negribot skaļāk paspruka no lūpām.

Ka tad iepriekš nenāca padomu prasīt? — Alvīnes balss iesēcās un aprāvās. Vai Mārtiņš kaut ko atbildēja, Pēteris, vecātēva jautājumos klausīdamies un pats atbildēdams, nedzirdēja.

— Pašiem māju nodedzinās, — atkal nikni nošņāca Alvīne.

Pēterim kļuva nelāgi ap sirdi. Gribējās celties un iet atpakaļ, kaut vai kazakiem zem pakaviem. Bet vecaistēvs tik rosīgi gudroja par paslēptuvi, ka Pēteris nevarētu aiziet, viņu neapbēdinājis līdz nāvei. Arī vecāmāte, slimības dēļ nevarēdama piecelties, sauca mazdēlu pie savas gultas, saņēma tā roku un acīm glaudīja viņa seju. Pēteris saprata, ka ar aiziešanu tagad arī abus vecīšus iegrūdīs briesmīgā nemierā. Viņi taču domāja, ka nekur pasaulē nav drošākas vietas par viņu paspārni.

— Istabā dzīvot es nedrīkstēšu, Pēteris skaidroja. — Bet ja varētu ierīkot kādu paslēptuvi salmos. Jādomā, kazaki mūžīgi te nepaliks, pēc laiciņa varēšu iet mājās vai bēgt tālāk.

Kur nu, tepat jau visdrošāk, — vecāmāte iesaucas. Kas te nu svešā pagastā meklēs? Alvīn, meit, nāc nu pagādā Pēterim ko uzkost. Drīz jau būs jāiet arī govis barot.

Gubenī Pēteris izraka eju un salmu dziļumā ietaisīja sev ligzdu. Sadabūjis vecus kalendārus, ko luktura gaismā reizēm pakavēt laiku, viņš pārvācās uz gubeni. Reizēm viņa miteklī ielīda ari vecaistēvs, un tad viņam bija jāstāsta par māti, par Paiilinu un bērniem.

t:i

Kad rīcības.komitejas locekļi izrādījās nozuduši, mācītājs kļuva drošāks. Viņš aicināja pie sevis muižkungu un Cīruļu Andreju, lai apspriestos, kā saņemt atpakaļ baronu, ko uzdot par īstajiem vainīgajiem, ko žēlot, jo taču viņiem prasīs paskaidrojumus par pagasta un draudzes darbiem. Daudz cilvēku nāca pie mācītāja lūgt, lai ieliek par viņiem kādu labu vārdu. Visi sodīja Kalniņu un Pēteri, tie vien bijuši nemieros vainīgi.

Nu. Untes Reini arī nav ko žēlot, — Andrejs papildināja sodāmo sarakstu. Lai nu saka, ko grib, bet cits neviens Amālijas tēvu nenošāva kā viņš.

— Vai tas varētu būt, ka bērns tādus darbus strādā? — vecais mācītājs šaubījās. — Kur manā drau dzē tādi varēja gadīties?

Kur tādi kūdītāji, tur nav nekāds brīnums, ka jūsu labā sēkla krīt kā uz akmeņiem. Kas no viņa iz augs? Nākamais sociālists.

Mācītājs šaubīdamies pievilka Keiņa Lntes vārdam krustiņu. Pēc brītiņa viņš pielika tam klāt jautājuma zīmi.

Jauna gada dienā baznīca bija atkal ļaužu pilna, vis vairāk veci tēvi un mātes no visām draudzes malām klausījās, kā mācītājs gānīja sociālistus un tēloja ķeizara taisno rīksti, kas tagad nākot pārmācīt palaidnīgos bēr nus. Ko katrs sējis, to tagad pļaušot. Nobiedēti baznī cēni pārgāja mājā.

Otrā dienā miestā ieradās kazaku bars. Viņiem līdzi atjāja arī barons.

Jātnieki vispirms iegriezās draudzes skolā. Nesasta puši skolotāju pašu un no pērmindera uzzinājuši, ka viņš aizbēdzis, kazaki iznesa viņa iedzīvi un grāmatas uz lauka, aplēja ar petroleju un aizdedzināja. Noskatījušies, kā sārts uzliesmo gaišās ugunīs, kazaki sajāja krogā un norīkojās uz dzīvi. Vakarpusē barons ar kazaku no daļu aizjāja uz muižu un, apskatījis nokvēpušās mūru paliekas, iedegās vēl lielākā niknumā. Izsunījis muiž kungu un nopratinājis, viņš uzzināja dedzināšanas apstākļus. Kas tieši pielaidis uguni, to arī muižkungs ne zināja.

Tur prasiet atbildību Cīruļu Pēterim, viņš iz teica savas domas. — Viņš jau te bija tas lielais rīkotājs, nāca vērsi prasīt, spirtu izgāza zemē. Ar ko viņš tagad aizmaksās jūsu zaudējumus?

— Ar ko? — barons iebrēcās. — Ar savu dzīvību!

Tieši no muižas barons ar kazakiem jāja uz Krau pēnu ciemu.

Lai gan ilgu laiku bija runāts par kazaku ierašanos, visi kaut kā nemieros iejauktie bija par šo brīdi domājuši un gudrojuši atbildes, un tomēr Līze un Paulīna sa stinga, kad pagalmā atskanēja draudīga pakavu dim dona. Viņas pašlaik bija sakurinājušas siltu istabu un mazgāja baļļiņā mazo Valdiņu. Puika tikko neizkrita Līzei no rokām, kad durvis tika atrautas un istabā iebruka barons ar kazaku baru.

Kur Pēteris Cīrulis? — barons kliedza.

Mēs nezinām, — Līze pirmā atguva valodu.

— Tūlīt jūs zināsiet! — barons atvēzējās ar bises resgali.

— - Sit vien, sit droši, Līze pat nepakustējās, mums jau tādu rīku nav, ar ko pretim sist.

Paulis un Almiņa, nomazgāti savās gultās gulēdami, sāka pilnās balsīs kliegt un raudāt:

Nesit vecmāmiņai! Tu nedrīksti sist!

Arī mazais Valdis, ieklausījies lielāko bērnu vaimanās, kliedza līdzi, raustīdamies mātes rokās. Paulīna izcēla viņu no vannas un mierinādama slaucīja dvielī.

— Ja jūs tūlīt nepateiksiet, kur slēpjas Pēteris, mēs nošausim jūs pašas!

Jūsu varā tas ir, — Līze atbildēja. — Trīs sievieši, trīs bērni, kas tur nu ko nenošaut.

— Turi muti, tu bezkaunīgā bāba! — barons pārskaitās. — Laukā no istabas, un es dedzināšu jūsu māju!

Tagad ari Paulīna sakustējās. Baronu neievērodama, viņa krievu valodā uzrunāja kazakus:

— Māju nodedzināt jus vēl paspēsiet cilā dienā. Tie bērni ir slimi, vai jūs tiešām dzīsiet viņus aukstumā laukā? Mēs nezinām, kur Pēteris palicis, viņš aizbrauca uz Rīgu un vēl nav atgriezies.

Gan mēs viņu atradīsim! barons atbildēja kazaku vielā. Rīt pat viņš mums bus rokā! Un šo perēkli arī mēs izpostīsim.

Kazaku pulciņa vadītājs kaut ko teica baronam, rādī dams uz bērniem. Varbūt viņš atcerējās savus bērnus, varbūt kaunējās atriebību vispirms vērst pret kusliem ra dījumiem.

— Saģērbties un braukt mums līdzi! — barons uzkliedza Paulinai.

— Vai dieniņ, vai tad nu ar visiem bērniem vedīsiet? Tad jau ņemiet mani, es būšu vairāk vainīga, ka tādu dēlu izaudzināju, — Līze nostājās Paulīnai priekšā.

Barons nevarēja novaldīt dusmas un zvēla Līzei, ta ka viņa nokrita atmuguriski zemē. Paulis brēkdams iz lēca no gultas un metas ar mazajām dūrītēm virsū baro nam. Laikam tagad ari viņš pats atskārta nevienādās cīņas apkaunojumu. Atgrūdis zēnu, tas uzsauca kaza kiem:

Ejam!

Soģu pulciņš jāja uz Lielā Cīruļa māju. Baronam bija iekritis prātā, ka Andrejs ar Amāliju varētu sniegt kādus norādījumus par izbēgušajiem revolucionāriem.

Andrejs cēla galdā degvīnu, alu, ceptu cūkgaļu. Ka zaķi dzēra nekautrēdamies un drīz iesila. Barons mudi mija tos dzert un paslepus lika Andrejam aizsūtīt kādu pēc jauna degvīna krājuma.

Barons pats dzēra maz, bet izjautāja Andreju par pēdējiem notikumiem, taujāja, kur varētu būt noslēpies Pēteris, kur Kalniņš un citi aizbēgušie.

Vislabāk paprasiet tepat mūsu puišiem, āre Pakalna Miķelim un Brekša Dāvim. Tie jau viņa mācekļi skaitījās.

Kazaki aizgāja pakaļ Miķelim un Dāvim. Izbijušies tie ienāca Lieluriju istabā, pat cepures aizmirsdami no ņemt. Barons tās notrieca zemē ar revolvera spalu.

— Nu, tagad tu pasaki, kur slēpjas Pēteris Cīrulis! barons jautāja Miķelim.

Ja es arī gribētu teikt, es nezinu, kur viņš ir, tas atbildēja.

Ak ja gribētu! Tātad tu negribi? draudīgi mēdījās barons. - Tu biji tanī buntavnieku komitejā?

Mani ievēlēja.

Tevi ievēlēja? Tevi ievēlēja tāpēc, ka tu arī biji buntavnieks. Par to mēs vēl runāsim atsevišķi. Tagad pasaki tu. kur palicis Cīrulis? barons uzkliedza Brekša Dāvim.

Dāvis gribēja savaldīties, bet visu laiku juta, ka auksti drebuļi krata muguru.

Es-se-se n-nezinu! zobiem klabot, viņš izgrūda

Izvest laukā! — barons komandēja.

Abus puišus izveda laukā un nostādīja pie kūts sienas. Kazaki pielika šautenes pie vaiga.

Dāvim saļodzījās kājas. Kā maiss viņš novēlās pie zemes un sāka vaidēt:

Apžēlojieties .. . visu izstāstīšu ... ko zinu.

Barons pamāja, un kazaki nolaida šautenes. Miķelis noslaucīja sviedrus.

Pagalmā iznāca arī Amālija. Nemieru lietas viņai bija vienaldzīgas, viņa domāja gan. ka dumpinieki visi pelnījuši pa biksēm, bet svarīgākais un negantākais notikums visā revolūcijā viņai likās tēva nogalināšana. Pret baronu pa vecam paradumam pakniksējusi, viņa teica: Baronlielskungs, pirmo gan vajadzēja ņemt priekšā mana papiņa slepkavu. Ka vēl neaizbēg tas Untes Reinis tāpat kā citi.

Aprunājies ar Andreju, kas arī ņēmās apgalvot, ka Reinis būšot mežsargu pieveicis, barons pameta Krau pēnu puišus turpat pie sienas un aizauļoja uz l’ntes būdu.

Zēnu no gultas izrāvuši un likuši uzvilkt bikses un svārkus, kazaki piesēja to pie zirga un lika skriet līdzi. Kad zēns piekusis pakrita, viņu bakstīja durkļiem un cirta pātagām. Nosvīdušu un nomocītu Reini iegrūda aukstajā pagasta mājas aresta telpā.

Lai pastāvīgi būtu kazaku tuvumā, arī barons apmetās krogā. Pie konjaka glāzes viņš pastāstīja kazaku oficierim šīsdienas gailas.

— Man liekas, herr baron, tas teica, jūs rīkoja lies bez sistēmas. Tā nevar. Mums katru ritu jānosprauž dienas uzdevumi. Vispirms nopratināt šejienes iedzīvo lajus, kas varētu uzzināt aizbēgušo slēptuves. Tad jāsa dabū tie rokā, un. manis pēc, es atļauju jums noteikt soda mēru.

Otrā rītā kroga pie barona ieradās mācītājs. Vēlu vakara pie viņa atbraukusi kāda sieviete no kaimiņu pagasta. Ka viņu saucot, tā negribējusi teikt, bet vienu viņa zinot -- Cīruļu Pēteris slēpjoties pie sava vectēva Ķivistu Laivas. Viņa pat zinot, ka tas nedzīvojot istabā, bet esot ieracies salmu gubenī. Viņš, mācītājs, uzskatījis par savu pienākumu ziņot to baronam, lai ķeizara taisnā tiesa izšķirot, kādu sodu spriest tam buntavniekam. Viņš vēl tikai atkārtojot svešinieces lūgumu taupīt Ķivistu mājas, jo vecā Laivas piederīgie esot bijuši pret Pētera Cīruļa slēpšanu, tikai vecis ar savu saimnieka varu uzspiedis nepatīkamo viesi.

Divdesmit kazaku ar uradņiku kā ceļa rādītāju aiz joņoja uz Ķivistu ciemu.

Vecais Laiva patlaban rijā paisīja kaņepājus, kad pa galmā sajāja kazaku bars. Pa puspievērtām rijas durvīm tie dzirdēja darba troksni un, no zirgiem nolēkuši, at grūda tās vaļā.

Kur ir Pēteris Cīrulis? — pārbiedētajam Laivam uzkliedza kazaks, un uradņiks tādā pašā balsī jautājumu atkārtoja latviski.

Te viņa nav, — pārāk steidzīgi atbildēja Laiva.

Kazaki iebruka rijā un izrāva veco saimnieku ārā. Nostādījuši to sev priekšā, viņi bakstīja to durkļiem, saukdami:

— Lj vien uz šķūni un parādi, kur ir viņa midzenis!

Laiva griezās atpakaļ, bet dabūja grūdienu vēderā.

Viņš pakrita zemē, bet kazaki, kājām spārdīdami, vēla viņu uz gubeņa pusi. Mārtiņš ar Alvīni skatījās pa kūts durvju spraugu, kā tēvu dauza, bet negāja palīgā. Mārtiņš gan reiz parāvās aiz durvīm, bet sieva to spēcīgi sagrāba un ierāva atpakaļ.

— Vai tu dulls! viņa čukstēja. Sadauzīs vēl tevi arī, kas tad zemi strādās?

Pie gubeņa durvīm kazaki Laivu nostādīja uz kājām un pagrieza pret viņu šauteņu stobrus.

— Vai nu parādi Pēteri, vai tevi tūlīt nošaus! urad ņiks paskaidroja.

— Te nav Pētera! — vectēvs palika pie sava. Ātruma vēl izskrēja caur smadzenēm doma — «lai šauj mani mūžs jau nodzīvots, kaut tikai Pēteris paliktu dzīvs!». Viņš nezināja, ka vedekla Alvīne vakar, teikdamās braukt uz dzirnavām vilnu kārst, bija padevusi ziņu Pētera drau dzēs mācītājam un ka kazakiem Pētera miteklis ir zināms.

— E, ko mēs te tik ilgi tuļosimies! viens iesaucās

Šķūnim uguni klāt, lai cepas.

Kazaki izrāva šķiltavas un sērkociņus un gribēja vērt vaļā gubeņa durvis. Bet tās bija uz iekšpusi veramas un noblīvētas ar salmiem. Ziemā, kamēr vēl salmi nebija atbaroti līdz pusgubenim, staigāšana notika caur pie darbu.

Uradņiks, zinādams latviešu māju iekārtu, veda kaza 2.r>0 kus uz piedarbu. Vecais Laiva bija iedzīts strupceļā. Ja salmiem pielaidīs uguni, Pēterim būs dzīvam jāsadeg!

— Pagaidiet! — viņš iesaucās. — Pagaidiet! - Savas sāpes nejuzdams, vectēvs kāpa pāri augstajam piedarba slieksnim. Atvēra gubeņa durtiņas, norausa salmus no aizklātās ejas un ielīda pie meitasdēla.

- Slikli ir, Pēler, — viņš čukstēja. — Kazaki tevi meklē. Es nenāktu pie tevis, turētos līdz galam, ka tevis te nav, bet viņi grib laist klāt uguni, un tad tev moku nāve jānobeidzas. Nāc labāk laukā, varbūt tā tomēr dzī vību izglābsi.

Pēteris saspieda vectēva rokas.

Paldies tev par labo sirdi, viņš vienkārši noteica un līda arā. Vectēvs tam sekoja.

Kazaki sagrāba Pēteri dzelžainām rokām un izrāva piedarba. Ar šauteņu laidēm viņi to sasita gandrīz līdz nesa maņai, bet viņš nejuta sāpju.

— Zvēri, lieciet vecu cilvēku mierā! — viņš reiz iekliedzās, redzēdams, ka kazaki sit arī vecotēvu. Belziens pa galvu viņu apklusināja.

Sasistos izvilka pagalmā. Uradņiks sameklēja Mārtiņu un lika aizjūgt zirgu. Sasējuši Pēterim rokas uz muguras, kazaki iesvieda to ragavās. Puse kazaku sāka jāt pa priekšu, tad lika braukt Mārtiņam. Pēdējie palikušie vēl ieskrēja piedarbā un iesvieda gubeni aizdegtus sērkociņus. Kad salmi uzliesmoja, viņi salēca zirgos un panāca pārējos.

Pusceļā Pēteris atžilba. Sasietās rokas bija notirpušas, viņš mēģināja pagriezties drusku uz sāniem. Pirmās apzinīgās domas tam bija par Paulīnu un māti. Kā viņas jutīsies, kad saņems vēsti par viņa apcietināšanu? Bērni vēl mazi, tie vēl neko nesapratīs, kaut gan varbūt jau tagad taujā, kur palicis tētis.

— Mārtiņ, viņš čukstēja, — vai tu nevarētu atpakaļceļā iebraukt Kraupēnos? Pie manas mātes un Pau-bnas. Saki, lai viņas parak nebēdājas, vai 11u gluži mani nost šaus. Varbūt aizsūtīs uz Sibīriju, bet gan jau es pārnākšu.

Tu velns tāds, - Mārtiņš neatgriezies norūca caur zobiem. — Tevis dēļ gubeni aizdedzināja, kur es šoziem ņemšu lopiem barību. Kas zina, vai citas mājas arī līdzi nenodeg. Tēvu piekava, nez vai tas vairs bus strādātājs. Taisa te savas revolūcijas un uzgrūž citiem nelaimi kakla.

Pēteris vairāk nerunāja. Pagasta mājā viņu iegrūda aresta kambarī un aizslēdza durvis. Logs bija no ārpuses aiznaglots dēļiem, tumsā neko nevarēja saskatīt.

— Kas tu tāds esi? — no kakta atskanēja bērna balss. Pēteris pazina pagājušās vasaras Lieluriju ganu puiku Untcs Reini.

Kā tad tu, Rcinīt, te tiki? — viņš pārsteigts at jautāja.

Tagad ari Reinis pazina likteņa biedru un it kā atdzī

vojās.

Pēteris! - viņš iesaucās. Priecīgs, ka sastapis cil vēku, kas viņam ticēs, Reinis sāka stāstīt, ka viņš ieslēgts jau vakar vakarā, ka šorīt viņu veduši uz krogu un liels kungs mēģinājis uztiept, ka viņš esot nošāvis mežsargu.

Es taču neesmu šāvis! Reinis apgalvoja, un Pēte ris tam ticēja. — Bet viņš tikai runā savu un saka, lai atzīstoties. Kā lai es atzīstos, ja neesmu vainīgs. Pēra mani un sita, solījās nošaut. Bet kā tā var mani šaut, es pat iedomāties nevaru, kas veco Negaisu nošāva!

Visu vakarpusi pie viņiem neviens neienāca, pat ūdeni un maizi neienesa. Kad vairs caur dēļu spraugām ne iespiedās krēsla, ieslodzītie zināja, ka iestājusies nakts. Pie durvīm kāds grabinājās. Slēdzene atkrita, un ienāca sargs, nesdams līdzi pakaramu lampiņu. Pēc brītiņa viņš ienesa arī galdiņu un krēslu.

— Sagatavojieties uz maltīti! tas drūmi noteica un aizgāja.

Pēteris nesaprata, ko tas nozīme. Varbūt barons ar kazakiem nāks viņus pratināt?

— Vai mums nesīs ēst? — Reinis priecīgi iejautājās.

Redzēsim, Pēteris vienaldzīgi atteica.

Apmēram stunda pagāja neziņā. Tad atkal skrapstēja atslēga, durvis atvērās, un pa tām nāca cilvēks, ko Pēte ris vismazāk varēja gaidīt.

Baznīcas svārkus uzvilcis, biķeri vienā, bībeli otrā roka pār slieksni kāpa mācītājs. Padevis klusu labvakaru, viņš nolika amata rīkus uz galdiņa un apsēdās uz krēsla.

Četras izbrīnījušās acis nekustīgi skatījās mācītājā 2.52

Neomulīgi pagrozījies un nokrekšķinājies, viņš saka runāt:

— Un sējējs izgāja sēt ... Izstāstījis līdzību no bībe Ies, viņš pārgāja uz lietišķāku toni:

- Tāds sējējs esmu bijis es. Ir manā draudzē daudz dievbijīgu locekļu, šo trako laiku tie tika ķengāti un atgrūsti, bet ir gadījušies arī tādi, kur nezāles pārmākušas labo sēklu. Nu saki, Pēter Cīrul, — vai tu nenožēlo, ka esi sacēlies pret kungiem un ķeizaru, pret paša dievu likumiem zemes virsū?

Sacelšanos pret varmācību un netaisnību es nekad nenožēlošu, Pēteris noteikti atbildēja.

Neapcietini savu sirdi, mans dēls, jo šinī brīdī izšķi ras. kur lava dvēsele nonāks — debesīs vai ellē. Nepalaid garām šo divpadsmito stundu, pēc brītiņa varbūt jau būs par vēlu. mācītājs brīdināja. Tavs nozieguma mērs ir pilns līdz malām, vai tu pats arī apjēdz, kādā postā abi ar skolotāju, ar to čūsku, kuru es savā azotē sildīju, esat iegrūduši manu draudzi! Vai es varēšu visus glābt, kas tagad nāk mani lūgties, to vēl nezinu. Bet to gan es zinu, ka ne viņi paši, — tu esi vainīgs, ka viņu mājas tagad aprīs atmaksas uguns, viņu miesas plosīs pārmācības rīkstes. Labi tam, kas atzīs, ka šis sods ir pelnīts, un, grēkus nožēlodams, sauks uz to kungu. Arī tu, Pēter Cīrul, kaut gan tavi grēki brēc uz debesīm, vēl vari tos nožēlot. Dievs ir visžēlīgs, varbūt tu vēl iegūsi ievērību viņa acīs. Cil vēku tiesā tu vairs žēlastības nevari iemantot.

Tātad mani nošaus? Pēteris sastinga.

Kas ienaidu sēj, tas ienaidu pļauj. Es esmu sūtīts, lai sagatavotu tavu dvēseli tālajam ceļojumam. Kristus ir miris par visiem, arī par grēciniekiem. Baudi viņa miesu un asinis par zīmi, ka viņš arī par tevi savu dzīvību nodevis, — mācītājs sāka gatavoties vakarēdiena pa sniegšanai.

— Nē! Pēteris gandrīz iekliedzās. — Es nedzeršu jūsu vīnu, un man nav ko nožēlot, vismaz to ne, ko jūs gribat. Ko tad es esmu darījis ļaunu? Esmu gribējis, lai visiem būtu labi, lai visi būtu paēduši, lai saņemtu par savu darbu pienācīgu algu! Vai jūsu dievam tik ļoti pa tīk noskatīties, kā bagātnieki rij un plītē līdz negausībai, atņemdami nabagu sastrādātās mantas? Ja viņam tik ļoti riebjas, ka es un cili tādi paši nabagi prasām sev tiesības būt cilvēkiem, ne kāju pameslam, ne bagātnieku vergu baram, tad tas nav mans dievs.

— Dievam nevar prasīt, viņu var tikai lūgt. Zemojies lūgšanā, dēls, lai es tevi varu pieņemt pie svētā vakarēdiena, mācītājs kļuva nepacietīgs.

Pie velna ar saviem pesteļiem! — Pēteris kliedza mācītājam. - Izgudrojuši dievu kā neredzamu zirnekli. Ko ķeizars nevar piežņaugt ar likuma virvi, to izdara jūsu dieva smalkie tīkli. Ko tu glūni kā krauklis uz manu nāvi, saņem savus trauciņus un ej! — Pēteris pats aprāvās no saviem asajiem vārdiem.

Elle un zobu klabināšana būs tava daļa, tu apcietinātais grēciniek, mācītājs centās savaldīt dusmas balsī. Gan tad tu pieminēsi savu veco mācītāju un lūgtin lūgsi to kungu, lai viņš sūta kādu Lācaru, kas tavu mēli apslapina. Tagad es runāšu ar Reini Unti. Pa to laiku tu vēl vari apdomāties, tad kopīgi lūgsimies, varbūt dievs mūs uzklausīs.

Reinis visu laiku bija klausījies, saprazdams tikai vienu - rīt Pēteri nošaus. Kad viņš dzirdēja savu vārdu pieminam, auksti drebuļi sāka kratīt ķermeni.

— Tev, mans dēls, — pret Reini pagriezies, mācītājs turpināja, — svēto vakarēdienu es nevaru piedāvāt, jo tu vēl neesi iesvētīts. Bet es tevi gribu stiprināt ar dieva vārdu pēdējā ceļā. Atzīsti savu noziegumu, dēls, nožēlo grēkus, lai, dieva žēlastības apskaidrots, vari pastarā dienā ieiet viņa avju pulkā.

Mācītājam pieminot pēdējo ceļu, Reiņa acis iepletās ārprātīgās izbailēs. Viņš dzirdēja šos vārdus, zināja, ko tie nozīmē, bet nevarēja saprast, kāpēc viņam to saka.

— Es neesmu vainīgs! — piepeši viņš iekliedzās tik spalgi, ka pat mācītājs nodrebēja.

Vaļsirdīga atzīšanās vienmēr mīkstina vainu, mans dēls. — mācītājs pacilāja balsi. — Atver savu sirdi kā vārtus dieva kalpa priekšā. Slepkavība ir nāves grēks, vai tu to nesīsi un rādīsi tam kungam?

— Es neesmu slepkava! Es neesmu vainīgs! — Reinis kliedza. Mācītājs brīdi apklusa, laikam arī pats šaubī damies, vai šis bērns ir nonāvējis mežsargu. Bet viņš bija noguris, aukstajā kamerā kājām kļuva vēsi. Lai nedabūtu iesnas, viņš gribēja ātrāk tikt projām un iedzert glāzi groka. Šis uzdevums tomēr bija nepatīkams. Viņš runās baronam, lai turpmāk lūko iekārtoties kaut kā citādi. Lai sūta uz apriņķa pilsētu, ja kādu grib šaut. Tur cietuma mācītājs pie tādām lietām jau pieradis. «Es lai kam esmu par vecu,» viņš skumji nodomāja.

— Mācītāja kungs! — Reinis nokrita mācītāja priekšā ceļos un bučoja viņa roku. Pasakiet baronlielkungam un tiem karakungiem, ka es neesmu vainīgs! Es negribu mirt! — Puikas balss aizlūza ārprātīgās raudās.

— Apmierinies, mans dēls, mācītājs glaudīja zēna asos, pelēkos matus. — Manā varā nav grozīt tiesas spriedumu un dieva gribu. Bet vienu es tev varu apsolīt, — Reinis ātri pacēla galvu un cerību pilnām acīm paskatījās mācītājā, - ja nu tu mirsi nevainīgs, tad debesu valstība tev ir droša. Maldīties ir cilvēcīgi, tāpēc piedod saviem tiesnešiem, ja viņi tavā lietā maldījušies. Bet tas kungs nekad nemaldās, viņš zina, kas taisns, un taisno ved savā valstībā un sēdina Ābrama klēpī. Ja tu esi nevainīgs, tad tavai sirdij vajag izjust lielu prieku, zinot, ka nebeidzama laimes stunda tev tuvu ir nākusi. Stiprinies, mans dēls. un noskaiti lūgšanu, lai es varu dot atļauju aprakt tavas iznīkstamās miesas svētītā kapsētas zemē. Sāksim: «Mūsu tēvs debesīs ...»

Trīcošā balsī Reinis skaitīja līdzi tēva reizi, brīžiem skaļi ieraudādamies. Pēc āmen viņš klusi nolīda uz savas lāviņas un saknupis palika uz tās guļam.

— Apmierinājās, nabaga bērns, mācītājs nopriecājās.

Un nu es vēlreiz runāšu ar tevi, Pēter Cīrul, — viņš pagriezās pret otru cietumnieku. Padomā par savas dvēseles glābšanu un par saviem piederīgiem. Ja tu mirsi, grēkus nenožēlojis un dievu neatzinis, es nevarēšu pieļaut izsniegt tavas miesas piederīgiem apglabāšanai kapsētā.

Vai nav vienalga, kur satrūd manas miesas, — Pēteris drūmi pasmaidīja. Lai kur mani apraks, mežā vai ceļmalā, tā vieta arvien būs svēta visiem, kas nebeigs cīnīties par brīvību un taisnīgu dzīvi.

Mācītājs sakrustoja rokas uz krūtīm un pacēla acis pret griestiem. — Kungs, tu esi redzējis manas pūles

grēcinieka atgriešana. Vairāk tavs kalps nespēj darīt, kaut gan ar žēlumu sirdī noskatās, kā viena avs no tava ganāmpulka aizklīst mūsu mūžīgā ienaidnieka sātana nagos. Pret Pēteri pagriezies, mācītājs berzēja rokas vienu pret otru (aukstajā kamerā tās bija pasalušas) un svinīgi noteica:

- Es mazgāju savas rokas nevainībā. Glābēja roku es sniedzu tavai dvēselei. Ja tavs spītīgais prāts to no raida, nes tālāk atbildību pats. — • Paņēmis biķeri ar ne izdzerto vīnu kreisajā rokā, bībeli padusē un dievmaizes trauciņu ielicis kabatā, mācītājs ar labo roku pārmeta krustu pret Untes Reini un noskaitīja «Un tas dieva miers».

Kad mācītājs izgāja un durvīs noskrapstēja atslēga, nāvinieku kamerā iestājās pilnīgs klusums. Aizdegtā lam pina palika turpat.

— Pēter, Reinītis pēc laiciņa čukstēja. vai tiešām mani nošaus?

Es nezinu. Pēterim gribējās zēnu mierināt.

Varbūt mācītājs likai biedēja, gribēja izspiest atzīšanos.

Bet es taču neesmu vainīgs. — Reinim atkal uz māca raudas. Kā tā var darīt vienkārši izdomā vie nam vainu, sit un solās šaut nost!

— Neraudi. Reinīt. droši vien vecis niekojās ar savu debesu valstību.

Atkal iestājās klusums. Pēteris sāka domāt par save jiem. Vai tie zina, cik īss brīdis vairs palicis viņam, ko dzīvot. Laikam nezina. Tas ir labi. Nāve nav briesmīga, bet briesmīgas ir nāves gaidas.

Pēter! — Reinis sauca. Vai es tikšu debesīs, ja mani nošaus? Kā tu doma?

Pēteris pasmaidīja. Ir par vēlu tev manas domas stāstīt. Kā tev labāk gribas ticēt, ka tiksi, vai neticēt?

— Man labāk gribētos tepat uz zemes palikt, — Reinis bērnišķīgi atbildēja.

- Nu labi, Reinīt, tad tici, ka tepat vien paliksi.

Zēns apmierinājās un nogūlās uz sola, apsegdamies ar cauro mēteli. Pēteris zināja, ka mēģināt aizmigt būtu veltīgi. Tikai dažas stundas vairs viņam pieder, kāpēc lai censtos tās nogulēt? Paulīna tagad guļ. Nē, viņš taču

lūdza Mārtiņam iebraukt Kraupēnos un izstāstīt viņa mājiniekiem. Labāk nebūtu teicis. Droši vien viņas bažījas. Savādi, ka viņš pats nejūt baiļu. Tikai žēlums smeldz sirds dziļumos. Bērni paliks bārenīši. Tāpat kā viņš, kad tēvs nomira. Nez kāpēc spilgti atmiņā parādījās pirmā vasara ganos. Nekad viņš par to nebija domājis. Bet tagad redz kādu zēnu tas ir mazais Pēterītis, bet viņš skata to kā citu, ne sevi. Rīta agrumā tas izdzinis Kalna-riju cūku baru olnīcā. Rasā salst kājas, bet viņš bradā pa to un skatās, kādi celiņi rodas, kur notrauc rasu. Beidzot rasa nokrīt, saule silda priecīgi, izvalkātajās pakulu biksēs un svārciņos vairs nav auksti. Puika neko negaida un tomēr met skatu uz visām pusēm, vai neieraudzīs kaut kur māti staigājam. Iesāpas sirds, ka brālis Jānis un mazā māšele Ieviņa biežāk var būt mātes tuvumā. Kāpēc viņš nevarēja būt mazākais? Vai tas ir Pēteris, vai tas nav viņa mazais Paulis, kas stāv olnīcā pie cūku bara un ilgodamies skatās uz meža pusi, alkdams ieraudzīt Paulīnas gaišo blūzi? Pēteris izberzēja acis.

— Es neesmu vainīgs! — piepeši atkal iekliedzās Reinis un uzlēca stāvus. Viņš laikam bija iesnaudies un sapņojis.

— Apmierinies, Reinīt, Pēteris piegāja tam klāt un, ap pleciem apņēmis, nosēdināja uz lāviņas. — Tu neesi vainīgs, un droši vien rit tevi laidīs mājā.

Un tad es varēšu iet pie mātes? puika priecīgi iesaucās.

— Jā, tad tu iesi pie mātes.

— Droši vien viņa izceps pankūkas aiz priekiem, ka dēls mājā, — Reinis iesmējās. — Mamma tik reti ceļ) pankūkas. Tikai tad, kad es esmu slims. Bet vienreiz gan es viņu piemānīju. No rīta necēlos augšā, teicu, ka sāp galva un ēst negribas nemaz. Visu dienu neēdu, un vakarā māte izcepa gan pankūkas.

— Kāpēc tu tā mānīji māti?

— Man garšo pankūkas, Reinis taisnojās. — Bet tā visu ziemu rupjmaize un sāls, rupjmaize un biezpiens, kādreiz zirņu putra vai kartupeļi.

Viņai taču nebija cita, Reinīt. Bet nu mēģini aizmigt, tad sapņos varēsi ēst pankūkas, — Pēteris uzsedza zēnam savu kažociņu.

Kad Reinis ielaidās snaudā, Pēteris sameklēja kabatā papīrlti un zīmuļa galu. Kazaki gan izgrābstīja kabatas, vai nav klāt ieroči, bet sīkumus atstāja. Nosēdies zem lampiņas, viņš sāka rakstīt vēstuli Paulīnai:

«Mīļā Paulīn! Priecājos, ka Tu nezini šo manu pēdējo nakti esam. Es pats arī vēl tam neticu, neesmu paspējis līdz galam iedomāties. Rakstīšu tomēr tā, it kā šī būtu pēdējā vēsts, ko Tu no manis saņemsi. Varbūt arī nesaņemsi, jo nezinu, vai varēšu Tev nosūtīt. Tu zini, par ko mēs cīnījāmies, Tavs un mans brālis, es, Tu pati, arī mana māte un daudzi jo daudzi te mūsu zemē, plašajā Krievijā, un par ko cīnās visā pasaulē. Ne katrs sev vien, visiem nabadzības un varas nomāktajiem mēs gribējām izkarot cilvēcīgu dzīvi. Bet tie, kam vara un bagātība, izrādās stiprāki par mums, kaut gan mūsu ir vairāk. Mēs aplam iedomājāmies, ka ar vārdu patiesību spēsim pārliecināt savus pretiniekus. Viņi nostāda mums pretim ieroču patiesību. To mēs nebijām iepriekš visā pilnībā izpratuši. Nebijām pienācīgi sagatavojuši visus, kam jāstājas mūsu rindās.

Kādreiz Tu teici, ka neesot vajadzīga ne man, ne manam darbam. Es nepaspēju Tev toreiz atbildēt, un tagad tas man sāp. Kā Tu varēji nākt uz tādām domām? Es laikam biju pret Tevi nevērīgs, citu domu pārņemts. Bet, ja arī tā būtu bijis, ka es Tevi it kā neredzēju, tad vismaz jutu. Jutu, ka man līdzās cilvēks, kas domā to pašu doma, ar sirdi un dvēseli dzīvo līdzi. Tas ir ļoti daudz, tāpēc Tu nevari teikt, ka nebūtu bijusi man nepieciešama. Vēl nepieciešamāka un noderīgāka Tu vari būt turpmāk. Mūsu cīņa vēl nav galā. Ja tagad mani nošaus un daudzus citus vēl nošaus un nobendēs, tad Jūsu, palicēju, sevišķi sievu pienākums ir audzināt mūsu bērnus to ideju garā, par kurām mēs cīnījāmies un kritām. Tas nav mazs darbs un atbildība. Taisnībai reiz jāuzvar, un tā uzvarēs. Šī pārliecība būs liels drošinājums manā drūmajā ceļā.

Šonakt te bija mācītājs, gribēja mani pierunāt samierināties ar dievu. Es atteicos no vakarēdiena, jo, lai arī mana pēdējā stunda ir tuvu, nevaru ticēt viņa dievam un debesu valstībai. Manas miesas necelsies augšā, bet mans gars dzīvos bez visas debess un elles. Mūsu idejās tas dzīvos, turpmākās cīņās tas dzīvos, un ari Tev jagadā, lai tas dzīvotu mūsu bērnos.

Kad es pieminu bērnus, man iesāpas sirds, ka viņiem būs jāizbauda tā pati nabagu bērnība, ko izbaudīju es un Tu. Māci viņiem asāk saskatīt tagadējās dzīves pretišķības, audzini tos stingrus un lepnus, un tādus, kas nesamierinās ar druskām no bagātnieku galda. Tā Tu pierādīsi savu noderību nākamajai revolūcijai, kas visādā ziņā reiz nāks un uzvarēs.

Centies būl atbalsts mātei. Viņa gan ir mācījusies arvien stipra būt, bet šoreiz viņas zaudējums var iznākt smagāks nekā jebkad. Es nezinu, kur tagad ir mans brālis, bet var gadīties, ka viņu ķer tas pats liktenis, kas mani.

Beidzot es runāšu par Tevi pašu. īsas bija mūsu kopīgās dienas, bet mēs paspējām būt arī laimīgi. Kā Tu dzīvosi turpmāk, kur es neesmu varējis atstāt Tev citu mantu kā trīs mazus bērnus, kas kopjami un lieli audzināmi! Vai Tu atceries mūsu pirmo sarunu mežā, kur es baidījos ar Tevi runāt par savu mīlestību, bet Tu mani sadrošināji? Var jau būt, ka toreiz man vajadzēja būt stingrākam pret sevi un Tevi, tagad Tev šīs sāpes un turpmākās dzīves grūtības ielu garām. Bet es zinu, ka Tu manis mīli un tāpēc nevarēji darīt citādi, un arī tagad un vēlāk šo soli nenožēlosi. Kā lai es iedodu Tev spēku nesaļimt pirmajā sāpju brīdī? Domā par bērniem, vienmēr apzinies, cik nepieciešama Tu viņiem esi, tas lai ir Tavs spēks. Vienmēr kopš bērnu dzimšanas tiku sapņojis dot viņiem izglītību. Vai tagad las būs iespējams?

Piedod man, es skatos, — rīta blāzma lien iekšā pa lodziņa spraugām. Mans bēdu brālis mostas, un man būs ar viņu jārunā. Es neprotu savas domas un jūtas izteikt tik labi. kā gribēju, par daudz steidzīgi tās uzmācās viena otrai. Kā redzi, arī viss papīrs ir pierakstīts. Mīļā Paulīn, kaut es drīkstētu vēl cerēt uz dzīvi! Nē, es beigšu, lai nesāpinātu Tavu sirdi. Garā apkampju Tevi un skūpstu. Noskūpsti manā vietā bērnus un māti. Sveika, sveika un esi stipra!

Tavs Peteris.»

17*

25.9'

Reinis atvēra acis un paskatījās visapkārt. Mierīgais un priecīgais skats, ko staroja zēna acis, vaļā veroties, pārvērtās izbaiļu izteiksmē.

— Kāpēc man vajadzēja mosties? — no aukstuma drebinādamies, Reinis sāka raudāt. — Man likās, ka visu nakti biju pie mātes, gulēju savā gultā. Māte solīja man nest ēdienu, bet nezin kas viņu vienmēr aizkavēja, un taisni tad, kad viņa ar bļodiņu pienāca pie gultas, es pamodos.

Vai tev slipri gribas ēst? Pēteris jautāja.

— Man vienmēr stipri gribas ēst, — Reinis atzinās. — Jau tad, kad mazs biju, māte vienmēr teica, ka es esot nepieēdināms. Apēdu maizes gabalu vai ceptus kartupeļus, izskrējos pa lauku, un gribas atkal ēst. Tāpat kad sāku ganos iet, bet sevišķi pagājušajā vasarā. Es nevaru saprast, kāpēc tas tā ir — jo lielāks saimnieks, jo sliktāk dod ēst.

Gan jau reiz sapratīsi.

Reinis pļāpāja, it kā butu aizmirsis šīsnakts baigo viesi — mācītāju ar drūmo nāves ziņu. Pēkšņi viņš atkal to atcerējās.

- Pēter! — viņš iesaucās. — Bet ja nu mani nošauj?

— Nerunā, Reinīt, tik daudz par šaušanu, — Pēteris gandrīz lūdzās.

— Labāk būtu, ja tu vēl gulētu. Viņam gribējās domāt par savu dzīvi, savu tuvinieku nākotni, varbūt kaut ko aizmirsies uzrakstīt, varētu vēl maliņā piezīmēt, bet puika ar nemitīgo pļāpāšanu jauca domas un uzdzina baigumu. Pēterim bija žēl, ka visu papīru aprakstījis, likās, ka nav uzrakstījis neko no šīsnakts kvēlajām domām. Sausi vārdi ieķērušies papīrā. Paulīna lasīs un domās, vai tik vien viņam bijis ko teikt pēdējā naktī? Tik maz mīļu vārdu, tik maz tieši par viņiem pašiem tur rakstīts. Bet viņš bija kā apmulsis, neko nevarēja izteikt. Un tagad vēl jāapsver, kā lai nosūta vēstuli. Pataustījis svārku kabatās, viņš atrada mutautiņu. Papīru sīki salocījis, iesēja to lakatiņa stūrī. Kaut kur vajadzēja būt naudas gabalam paslēptam; kad viņš bēga no mājas, Paulīna teicās svārkos ielikusi. Ak tā, iekškabata bija caura, bet zem tās odere piešūta virsdrēbei, un šai glabātuvē vajadzēja būt naudai. Pēteris iebāza pirkstus aiz oderes un izvilka salocītu trīsrubļu gabalu. Vairāk naudas toreiz mājā nebija, Paullna ielika pēdējo. Tagad tā būs jādod sargam par vēstules nodošanu. Dīvaini, viņš it kā taisās tālā ceļā, bet nespēj aptvert, ka tas ved nāvē. Nāvē? Kā lai to saprot, kas ir nāve? Vai viņš nedrīkst vairs cerēt uz dzīvi? Tomēr. Kas tad ir teicis, ka viņu nošaus? Mācītājs. Vai mācītājs tik labi varēja zināt? Varbūt tikai biedēja viņus, lai tie nožēlotu grēkus un locītos viņa dieva priekšā. Viņš taču nebija ne pratināts, ne saukts pie tiesas. Smieklīgi, kā nakts baigumā cilvēks var noticēt gandrīz spokiem. Pareizi, papriekš tiesai jāsaka savs vārds, visam jānotiek pēc likuma.

— Reinīt! Pēteris gandrīz iekliedzās. — Mācītājs mūs muļķoja, un mēs noticējām. Papriekš mūs vedīs uz tiesu, tur izprašņās un pētīs, vai esam vainīgi vai ne, un ... — Viņš nedabūja teikumu nobeigt, Reinis spēji apķērās viņam ap kaklu.

— Patiesi, Pēter, par ko gan mūs varētu šaut? Es neesmu nogalinājis Negaisu. Un tu esi labākais cilvēks, kāds vien var būt pasaulē.

Reinīša paļāvība Pētera domās atkal ieviesa šaubas. Zēns vēl bija vientiesīgs, tāpēc ticēja nežēlīgās soda ekspedīcijas un barona taisnības apziņai. Vai viņš ticēdams neizrādās tāds pats vientiesis? Visās malās revolucionārus šāva, vai te būs citādi? Reinis laikam manīja pārvērtību viņa sejā un iejautājās:

— Pēter, kāpēc tu apklusi?

— Tāpat vien, — Pēteris klusu noteica un novērsās.

Ārā laikam bija diena. Pelēka gaisma spiedās caur

dēļu spraugām logā. Pēteris nopūta lampiņu, kas izdegdama smirdēja.

Aiz durvīm atskanēja soļi. Skrapstēja atslēga. Sargs atslēdza durvis. Gaitenī rēgojās kazaku draudīgās sejas.

Nāciet ārā! — sargs sauca un atkāpās atpakaļ.

Pēteris uzvilka kažociņu, Reinis skrandaino mēteli Ejot pār slieksni, Pēteris iegrūda sargam rokā mutautiņu ar vēstuli un trīsrubļu gabalu. Sargs pat acis nepamirkšķināja, tikai taisīti bargā balsī uzsauca:

— Ātrāk, ātrāk, kungi gaida!

Ielenktajiem cietumniekiem kazaki saslēdza rokas un

veda uz krogu, kur lielajā istabā aiz galda sēdēja barons, kazaku nodaļas vadītājs un uradņiks.

— Pēter Cīrul, barons ņirdzīgi uzrunāja saslēgto.

— Ķeizara sūtītā soda ekspedīcija tev piespriedusi nāves sodu. Bet varbūt tu vari panākt soda mīkstināšanu, ja pateiksi, kur slēpjas skolotājs Kalniņš, Juris Ozols un Fricis Rubenis?

— Nezinu, Pēteris īsi atbildēja.

— Nolādētie dumpinieki, — barona acis iekvēlojās.

— Cita vārda viņiem nav kā «nezinu»! Sist tādus, kamēr zināsiet!

— Ja jums vienkārši gribas sist, tas cita lieta, — Pēteris stingri skatījās acīs baronam un oficierim. — Bet jums vajadzētu gan saprast, ka es nevaru zināt, kur viņi tagad var būt.

— Un tu slepkava! — barons piepeši pagriezās pret Untes Reini. — Manu mežsargu tu nogalināji! Saki, kur tu liki viņa bisi!

Baronkungs! — Reinis iegaudojās. — Es taču neesmu slepkava! Dievs mans liecinieks, — es tas neesmu!

Oficieris pieliecās baronam un kaut ko pačukstēja ausī. Barons nicīgi atmeta ar roku.

— E, ko mēs te kavējam laiku. Vai bedre izrakta? — viņš jautāja uradņikam.

— Pašlaik rok, — tas godbijīgi atbildēja.

Dzirdēdams šos vārdus, Reinis sāka kliegt pilnā kaklā.

Cenzdamies viņu pārkliegt, barons brēca:

— Ja tu neturēsi muti, mēs tev zobus sašķaidīsim! Mēli izrausim!

— Oficiera kungs, — Pēteris krieviski uzrunāja kazaku. - Vai tiešām jums jāapšauj nevainīgi bērni? Paskatieties, — vai tam var būt spēka nogalināt lielu vīru?

Oficieris paskatījās uz zēna sīko augumu un paraustīja plecus.

— Ko es varu zināt, kurš te vainīgs, kurš nevainīgs. Barons zina, un jūsu pašu latvieši zina. Ja viņi tā saka? ... — viņš noplātīja rokas.

Barons, manīdams, ka kazaki no rīta ir it kā nedūšā un uz sišanu bez piedzirdīšanas būs grūti piedabūjami, deva rīkojumu:

— Aizvest uz priedēm!

Pēteris nobālēja, bet savaldījās. «Izturēt! Izturēt līdz galam!» zobus sakodis, viņš sasprindzināja muskuļus un domas.

Nāvei nolemtos izveda ārā. Kroga priekšā bija sapulcējies ļaužu bars.

«Ko «viņi te gaida?» domāja Pēteris. «Vai tiešām viņiem gribas redzēt, kā šauj cilvēkus?» Viņš nezināja, ka tie bija saziņoti no daudziem ciemiem, lai par biedinājumu noskatītos revolucionāru sodīšanā. Nopietnām sejām, bāli un sastinguši tie skatījās, kā važās ieslēgtie nokāpa pa kroga kāpnēm. Visapkārt tiem nostājās kazaki ar durkļiem.

- Uz priekšu! — oficieris deva pavēli, un baigais gājiens sakustējās. Ļaudis negribīgi gāja pakaļ.

Pēteris skatījās uz priekšu. Acis kāri ietvēra katru priekšmetu tuvumā un tālumā. «Cik savāda mākoņiem krāsa,» viņš domāja. «Kā es agrāk to nebiju ievērojis?» Pagasta mājai, gar kuru virzījās gājiens, bija apdrupis viens stūris. No izdrupuma kā stari uz visām pusēm stiepās iesprēgājušas plaisas. «Vai stūris toreiz izdrupināts, kad puiši pret to trieca smago ķeizara bildi?» nez kāpēc ienāca prātā. Jau klāt biedrības nams. Te viņš pirmo reizi ieraudzīja Paulīnu. Nē, prom tādas domas! Tās var sadzīt asaras acīs. Lūk, kāda maza eglīte izaugusi no lielās egles vidusdaļas. Izskatās, it kā māte būtu paņēmusi klēpī bērnu. Paulīna tagad varbūt auklē mazo Valdiņu? Ak debess! Vai tiešām nebūs iespējams domas piesiet kaut kam citam? Pa ceļu joņo kāds braucējs. Taču cilvēki vēl kaut kur steidzas. Dzīve rit. Priedītes galā nosēdusies vārna, šūpojas smailajā galotnē un reizēm ieķērcās. Grūti viņai ziemā, bet pavasarī būs vieglāk. Viņa piedzīvos pavasari, es vairs ne . . . Atkal jau! Nu skaties labāk, kur mājeles priekšā bērni uzcēluši sniega vīru. Ogles spīd acu vietā, melnā mute ievilkta greizi, plecā iesprausts slotas kāts. Izskatās drusku jocīgi. Varbūt Paulis ar Almiņu arī . . . Rimsties taču! No skursteņa izšaujas pirmā dūmu strūkla, sagriežas grīstē un slīd uz leju. Tai pakaļ izskrien otra, laiciņu it kā vēro, kur palikusi pirmā, tad strauji drāž tai pakaļ. Un tur ir kapsēta. Tātad galā . ..

Ārpus kapsētas, priedēs, izkapāta pasekla bedre.

Šaura, tikai vienam. Ak tā, Reinītim mācītājs apsolīja svētītu bedri kapsētā.

Kāds pajūgs tuvojās soda vietai. Kazaki to gaidīja, vēl nerīkojās uz šaušanu. Mācītājs, talāru uzvilcis pāri kažokam, izrausās no kamanām. Vēl viens kažokā tērpies kungs palika tajās sēdām. Tas bija dakteris. Tas savu vārdu teiks pēc šāvieniem.

Mācītājs sameklēja zem kamanu segas sainīti un, cimdus nenovilcis, taisīja to vaļā. Izņēma bībeli, bet biķeri un baznīcas vīna pudeli atstāja kamanās. Svinīgu seju viņš tuvojās notiesātajiem.

— Pēter Cīrul, — pacilātā balsī tas uzrunāja Pēteri, — atgriezies, atgriezies, jo stāv rakstīts, ka grēcinieks vēl divpadsmitā stundā var nākt pie tā kunga. Apdomā, mans dēls, un dod savai dvēselei pestīšanu. Kad pastarā dienā eņģeļu bazūnes modinās visus iesvētītās kapsētās dusošos, tavas miesas necelsies augšā, bet tava dvēsele raustīsies elles ugunīs. Nožēlo savus grēkus un pieņem svēto vakarēdienu.

Pēteris saprata, ka tagad viņam ir tieslba runāt. Šis brītiņš vēl jāizmanto, lai pateiktu kādus vārdus, kas cilvēkiem uz mūžu paliktu prātā, ko tie varētu stāstīt bērniem un bērnu bērniem. Priekšnāves sastingums pār gāja, asinis sakāpa sejā. Droši un vērīgi viņš uzlūkoja sapulcinātos pagasta cilvēkus, kas, barā saspiedušies, bāli un nekustīgi stāvēja aiz kazakiem un daktera pajūga. Lielāko daļu šo ļaužu viņš pazina, tie bija nākuši gājienos un dziedājuši revolucionārās dziesmas. Dažās acīs tagad bija aklas bailes, daži satriekti raudzījās zemē, bet daudzu sejās mēma spītība un apņēmība bija iegrauzusi dziļas rievas pierē. Tie nelocīsies varas priekšā, no tiem reiz veidosies jaunu cīnītāju pulks. Silts prieks un lepnums pāršalca Pētera domas. Drošs un nesalauzts viņš var pagriezt savas krūtis pretim varmāku lodēm, viņa darbam būs turpinātāji. Viņa nāve tos neiebiedēs, tā iekvēlinās viņu naidu vēl spēcīgākās liesmās. Kā viņam gribētos vēl spiest tiem rokas, teikt uzmudinošus vārdus! Pēteris sāka runāt:

— Brāļi un biedri! Jums dzirdot, es atsakos no šī varas un mantas kalpa vakarēdiena un melīgās debesu valstības. Varmākas nav varējuši salauzt manu ticību darba tautas uzvarai. Gādājiet, lai reiz tā nāk! Nāvi varmākām!

— Šaut! — iebrēcās barons. — Šaujiet viņu nost! Ko viņš te vēl musina ļaudis!

Kazaki piesteidzās ar virvēm un acu aizsegām. Divi sagrāba Pēteri un pierāva klāt priedei.

— Nav vajadzīgs siet! — Pēteris krieviski iesaucās. — Es stāvēšu un nekustēšos. Atmetiet vaļā kažociņu un svārkus, es jums pagriezīšu pretim kailas krūtis. Jūsu ložu es nebaidos. Es nedusmojos uz jums, jūs esat apmāti. Varbūt pienāks laiks, kad jūs nožēlosiet, ka esat savas rokas pacēluši pret sociālistiem, kas cīnās par visu darba cilvēku labāku dzīvi!

— Ātrāk, ko jūs tur tūļājaties! — uzsauca oficieris. Kazaki ar virvi piesēja Pēteri pie priedes un aizklāja acis.

Divi citi uzklupa Untes Reinim.

Nešaujiet mani! — dzīvnieciskās bailēs iekliedzās zēns. — Es neesmu vainīgs! Es nenošāvu mežsargu!

Kazaki viņā neklausījās un nesaprata. Tie vilka viņu pie koka, bet nāves bailēs zēnam bija radušies gandrīz pārdabiski spēki, viņš atgrūda kazakus un metās bēgt, kliegdams:

Māt! Māt! Glāb mani! Es gribu dzīvot!

Reinīti noķēra un dzelžainām rokām rāva atpakaļ. Pēc spējā spēku uzliesmojuma pilnīga nevarība iegūlās visos locekļos, zēns saļima kā bez kauliem. Kā nedzīvu lelli kazaki pusnešus atvilka viņu pie priedes. Bet, kad tie gribēja zem padusēm nosiet virvi, zēna ceļi saļodzījās. Kazaki lādēdamies meklēja jaunu sienamo, lai nostiprinātu pie priedes arī zēna kā jas ap ceļgaliem.

Aizsietām acīm Pēteris juta kņadu ap Reinīti. Pilnīgi aizmirsis savu tuvo galu, viņš sašutumā iekliedzās:

Slepkavas! Jums nav kauna nobendēt nevainīgu bērnu! Kā tu, mācītāj, atbildēsi savai sirdsapziņai, ka varēji to pieļaut?

Kazaki steidzīgi aizsēja Reinītim acis un atkāpās. Desmit vīri pagrieza šauteņu stobrus pret nāviniekiem.

Ļaudis sastinga nāves klusumā.

Desmit šāvienu spalgi pāršķēla gaisu, un divu cilvēku vairs nebija.

Atkal bija pienākuši Ziemas svētki. Daudzās mājās skursteņi priecīgi kūpēja, kur pavērās nama vai virtuves durvis, ārā izšāvās siltu pīrāgu un ceptas gaļas smarža. Daudzās mājās kubulos rūga alus, rijā uz dēļiem sarindoti gulēja putraimu desu riteņi. Saimnieki un puiši sukāja zirgus un sakārtoja kamanas braucienam uz baznīcu. Dažs. piesēja ilksij zvanu, dažs gan to apcilāja, bet nolika atpakaļ ratnīcā uz mūra malas. «Nav jau lā kā citos gados ...» tas nogrozīja galvu.

Līze izvilka no krāsns miežu karašu, piedauzīja ar pirkstu kauliņiem pie apakšas garozas un, pārliecinājusies, ka karaša gatava, paņēma veco bezspala nazīti un kasīja nost sačervelējušās kļavu lapas.

«Cik tur nu kancīšu katram iznāks,» viņa nodomāja, nolika karašu savā gultā un apsedza ar trauku dvieli. Maz viņas šovasar bija strādājušas, labi, ja līdz pavasarim maizīte iznāks. Cilvēki bija it kā sarāvušies, kā nobijušies. Dažam auzas noklāpēja turpat tīrumā, bet viņš neiedomājās saukt otru palīgā. Tāpat Ieviņai maz šuvekļa nesa šogad. Vai nu meitas vairs gāja uz zaļumballēm, vai kleitas šuva! Dažai bija tēvs piekauts līdz asinīm, dažai brālis vai mīļš cilvēks aizsūtīts uz Sibīriju. Cik cilvēku pagājušajā ziemā nepalika bez pajumtes, mājas dega kā sārti. Kroga priekšā cilvēki tagad baidījās zirgus siet, tie sprauslodami kārpījās un raustījās, juzdami asins smaku, kas vēl kūpēja no zemes. Likās, viss gaiss vēl pilns vaimanu un asiņu garaiņu. Tepat Kraupēnos Kalnarijiem nodedzināja mājas. Miķelis sēž Rīgā cietumā. Brekša Dāvi un veco Grīsli sadauzīja, tā ka ilgi necēlās. Un tomēr viņi visi ir dzīvi, tikai Pēteris . . . Vai dieniņ, kā istabā karašai nokaisītās lapas palikušas nesaslaucītas! Līze izskrēja virtuvē pēc slotas. Tā viņa bija iesākusi — līdzko raudiens mācās virsū, izdomāja kādu steidzamu darbu. Darbā aizmirsās raudāt. To viņa mācīja arī Paulīnai. Toreiz, kad Pēteris . . . viņa nevarēja pat domās pieminēt tālāko, Paulīna likās kā prātu zaudējusi. Sēdēja stundām ilgi, galvu rokās atspiedusi. Izrunājās apkārt viņa, izrunājās bērni, ne dzirdēja, ne atbildēja. Tad Līze reiz saņēmās ar vedeklu aprunāties:

— Paulīn, tu tā kverni, it kā rītā būtu pastardiena. Ja tev pašai negribas dzīvot, tad paskaties jel savos bērnos — viņiem gribas pasmieties, padraiskoties. Bet, kā uzskata tevi, tā smiekliņi notrūkst. — Kad Paullna neko neatbildēja, Līze sāka par jaunu:

— Tā vien skaties, ka, sēdēdama un domu domādama, nepaliec citiem par nastu. Prātu un sirdi vajag valdīt kā negantu zirgu. Palaidīsi bez iemauktiem, ir prom būs. Tu vienmēr lasi Pētera vēstuli, bet vai tu neko negribi pildīt, ko viņš novēlējis? Atminies, kādā stundā viņš to rakstīja, kā domāja par tevi, par bērniem, ir citus pieminēja. Nesēdēja vis, galvu rokās saņēmis. Es zinu, tev jau vieglāk būtu tagad ūdenī lēkt vai priedē pakārties, bet kā tu domā vai tev nekādas daļas nav gar Pētera bērniem? Es jau trīs izaudzināju, vai man vēl vienai trīs būs jāaudzina? Pagājušajā vasarā tu biji dusmīga uz mani, ka es visur izliekoties tā stiprā. Tad nu tava reize stiprai būt. Es jau otrreiz esmu pušu lauzta un tad vēl saaugšu. Skaties, Paulītis staigā basām kājiņām, sadabū lupatas un uzšuj tupelītes!

Paulīna negribīgi bija cēlusies, sameklējusi drēbi, adatu un diegu, nomērījusi puikas kāju un sākusi strādāt. Bērni kā žīguriņi lēkāja viņai apkārt, Almiņa lūdzās, lai viņai uzšuj sarkanas kurpītes. Pat mazais Valdis cilāja savas kājeles uz augšu un šļupstēja: — Vajdai tup-tup. Pirmais sastingums bija lauzts, bet arī turpmāk Līze gādāja, lai Paulīna kustētos, strādātu kādu darbu, kam jādomā līdzi. Sameklējusi no Grašu Ilzes pakulu dzijas, viņa lika vedeklai ietaisīt stellēs audeklu. Paulīna tādas lietas neprata, bet Līze neļāva ar to atrunāties, ierādīja krijāšanu, šķērēšanu, palīdzēja uztīt uz bomja un pamācīja nītīt un ķemmē likt. Hītos un vakaros viņa sūtīja Pau-līnu govis barot, ūdeni sanest, malku sacirst. Dažreiz pašai sirds sāpēja, ka tādu bēdu cilvēku tik smagi izstrādina. Rūgtas bija šīs zāles, bet, ja gribēja izārstēt smago slimību, kāda bija viņu dzīve pēc drausmīgā notikuma, tad nedrīkstēja žēlot slimnieku. «Manas zāles vienmēr ir bijušas darbs,» Lize gribēja teikt Paulīnai, bet viņa neteica, lai tanī nesaceltos pretestība. Ir tādi brīži, kad negribas kļūt veselam, un tā laikam sākumā bija ar Pau-līnu. Droši vien viņa domāja, ka vīramāte kļuvusi nešpetna, pati kvern pie vērpiena un grūtākos darbos sūta vedeklu, kurai vairs nav sava žēlotāja. Viegli nenācās Līzei nosēdēt pie ratiņa. Daudz labāk viņa būtu nesusi ūdeni, barojusi govi, braukusi uz pļavu pēc siena, kur tagad sūtīja Paulīnu un Ieviņu. Bet pie ratiņa tīrais negals. Dūc tas vienmuļi kā bite, lini pierasti slīd caur pirkstiem, gan domā kādu laiku par pavedienu, par mājas darbiem, bet tik vien jūti, ka jau prātā Pēteris un citas pārciestās briesmas. Tikko bija ziņa par Pēteri, tā pienāca arī cita — viņas vecais tēvs nebija izturējis kazaku sitienus. Laikam arī ilgi sniegā nogulējis — Alvīne pēc Mārtiņa aizbraukšanas necēlusi vis vecīti augšā, bet pūlējusies nodzēst salmos iesviesto uguni. Kad pašai neizdevies, skrējusi saukt sābrus palīgā. Kur nu vairs nodzēst, nosvilis gubenis, piedarbs, rija, bet tēvs pa to laiku izsalis caur un cauri. Karstums un aukstums kratījis sasistās miesas, līdz devītā dienā izdzisušas. Līze ar Ieviņu bija bērēs un klusēdamas klausījās, kā Alvīne vaimanāja par sadegušo lopbarību un ēkām. Viņām dzirdot, kaut cik valdījās, bet varēja noprast, ka sevī sirdījās uz Pēteri. Slikti bija, ka viņš nebija atradis drošāku vietu, lūk, kā Ozols un Rubenis vēl slapstījās, nebija rokā dabūti. Par Jāni viens svešs cilvēks atrakstīja — aizsūtīts uz Sibīriju uz desmit gadiem. Labi, ka vēl tā. Varbūt izdosies dzīvību saglābt. Varbūt jau ātrāk tiks vaļā, kas zina, nogāzīs pa to laiku ķeizaru. Kamēr cilvēks vēl dzīvs, vēl visādi viņa liktenis var grozīties. Bet ja tā kā Pēterim . . . Arvien, kad domas nonāca pie Pētera un linu pavediens taisījās pārtrūkt, Līze sauca savā tuvumā bērnus, runāja ar tiem, stāstīja pasakas. Kad visas bija izstāstītas un Paulis ar Almiņu tās zināja no galvas, Līze sāka meklēt jaunas. Rakājās pa Pētera atstātām grāmatām, līdz atrada piemērotu gabaliņu, ko nolasīt bērniem. Tie nosēdās cieši līdzās katrs savā pusē un klausījās, neaizlaizdami garām neviena vārda. Kad viņa beidza, Paulis sāka prašņāt: «Kas tas par burtu, kas tas?» Viņa stāstīja, un, skaties, pret pavasari puika jau lasīja. Paņēmis Pētera veco «Skolas maizi»,viņš reiz piegāja pie savas mātes un nolasīja priekšā pirmo gabalu — «Par pelīti, putniņu un desu». Paulīna klausījās, skatījās uz Līzi un noteica: — Puika laikam no galvas iemācījies. —

Paulis apvainojās: — Uzšķir, kurā vietā gribi, es visur nolasīšu. Kad Paulīna pārliecinājās, ka viņš tiešām to var, viņa pirmo reizi īsti priecīgi pasmaidīja un, apņēmusi vīramātes plecus, teica: — Paldies tev. Tu iemācīji puiku lasīt, tu iemācīji mani dzīvot. Kur tu ņem tādu spēku ar sevi galā tikt un vēl citus pamācīt? Brītiņu padomājusi, Līze atbildēja: — Laikam gan tur, ka nedomāju par sevi vien. Kad bija garām tās mūsu briesmu dienas, likās, — labi būtu akmenī pārvērsties. Ne runāt gribējās, ne kustēties. Bet es redzēju tevi tādu bālu un sastingušu staigājam. Ieviņa caurām naktīm raudāja, bet bērniņi staigāja kā izsalkuši balodīši, neviena nepieņemti. Tad es sev stingri nosacīju tā nedrīkst! Dzīvi nevar kā pulksteni apstādināt, visam jākust uz priekšu. Citādi nebūtu neko vērts viss tas, par ko Pēteris ar savu dzīvību aizmaksāja.

Pienāca pavasaris. Nu bija bēda, kas ars, kas apsēs to pašu mazo zemes gabaliņu. Meklēt arāju par naudu — ar ko maksāsi? Izvilka pašas arklu tīrumā. Izmēģinājās viena, izmēģinājās otra. No sākuma arkls lēca laukā no vagas, zirgs vadāja arāju līču loču. Grīslis, garām iedams, nevarēja nociesties nepaņirgājies. Sābru mātes nāca ar labiem padomiem — ņemt mājā iegātni Ieviņai vai Paulīnai.

Ko tur nu ilgi čīkstēs, kas beigts, tas beigts un vairs augšā necelsies, vairākkārtīgi runāja apkārt Bir-kuma Rcģīne. — Tāda jauna, spēcīga sieva, vai tad nu ņēmēju trūkst? Es viņdien runāju ar savu Oti . . .

Bet Līze negribēja klausīties, ko Reģīne runājusi ar savu Oli. Viņa gluži labi saprata, ka Birkumiete kā krauklis šķiele uz niecīgo zemes gabaliņu, kas tagad piederēja Paulīnai un bērniem. Bērnus viņš pieciestu, kamēr paaugtos līdz ganu vecumam, un tad jau katrs sev maizi nopelnītu, ir vēl mājā pārnestu. Kā ar nazi Līze nošķēla Reģīnes glaimīgo valodu:

— Tu nu labāk ar savu Oti par Paulīnu nerunā. Ja viņa gribēs, atradīs arī labākus preciniekus.

— Kāda nebijusi! — Reģīne nošņāca. — Gan vēl visus utis noēdīs, kad nebūs kārtīga zemes arāja.

Savu zemīti viņas tomēr apara, iesēja miežus, iestādīja kartupeļus. Cik varēja, gāja pie citiem strādāt. Sienu sapļāva sev un kaudzē sameta. Daudz dienu nogāja Kal-narijiem talkā. Zane sākumā bija izmisusi, nezināja, ko iesākt, kad mājas nodedzināja un Miķeli aizveda uz cietumu. Patvērās ar lopiem Grašos, vairāk raudāja nekā par darbu domāja. Bet, skaties, pa vasaru istaba un kūts ir augšā. Visi radi un daudzi sveši gāja palīgā tiem, kam kazaki mājas nodedzināja. Viens veda baļķus, otrs akmeņus, trešs ar lopbarību un maizi izpalīdzēja. Pavasarī ar talku apsēja tos laukus, kuru saimnieki bija cietumā. Arī Līze par savām dienām Zanei maksu neprasīja. «Cik savādi gan tomēr ir,» viņai tagad iekrita prātā, «ka mums ar Untes māti neviens palīgā nenāca.»

Līze satrūkās. Nemanot viņa bija nosēdusies uz mūrīša un pārdomās laikam nosēdējusi labu brītiņu. Tā iet, kad neviena nav istabā. Paulīna gāja vakara soli, bērni ar ragaviņām skraidīja viņai pakaļ. Jāpiekopj istaba, lai Paulīnai vismaz tas nav jādara. Ieviņa, kā aizgāja uz miestu palīgā Ābela madāmai, tā vēl nav pārnākusi. Varbūt vēl rītdien šūsies visu dienu.

Tumša ēna caur logu pārslīdēja istabai. Kāds grabinājās pie durvīm. Untes māte ienāca istabā zaļu skuju vainadziņu rokā. Pasveicinājusi viņa atņēma villaini no pleciem un apsēdās uz mūrīša.

— Es tā, garām nākot, ienācu, sak, varbūt jūs kāds šovakar brauksiet uz baznīcu, tad es arī kaut uz slieču gala uzmetīšos, — viešņa sāka stāstīt sava nāciena iemeslu. — Gribas jau tikt baznīcā, tur vien uz to pusi velk visas domas. — Untenei no lielas raudāšanas acis bija sabojājušās, tās vienmēr stāvēja mitras, bet, kā pateica kādu jūtīgāku vārdu, tā asaras bez raudām plūda pār vaigiem, un viņa slaucīja tās lakata stūrīšos.

Līzei baznīca nestāvēja prātā, bet arī viņu domas vilka uz lo pusi, kur jau tepat gadu gulēja Pēteris.

— Ja nu Paulīna palaistu, es jau varētu arī pabraukt līdz kapsētai un tevi aizvest.

— Vai nu nelaidīs. Šovakar jau eglīti vis baznīcā dedzinās. Kad es tā kādu svētdienu baznīcā labi izdziedos, tā kā mierīgāka sirds paliek. — Untene stāstīja. — Kad spēlē ērģeles, liekas, ka eņģeļi debesīs dzied. Un tad es tā vien klausos, vai nedzirdēšu arī sava Reinīša balsi. — Atkal asaru plūsma pārslīdēja viņas vaigiem.

— Es tā, Untes māt, vai cikreiz esmu domājusi, — Līze nosēdās uz ķeblīša viņai pretim, — lai nu ar mūsu Pēteri tā izdarīja, bija pret ķeizaru sacēlies, baronu kaitināja. Bet kā to tavu Reinlti, vēl tādu bērnu, tīri par neko . . .

— Skaidri par neko. Reinltis visu to dienu istabā kaut ko drāza un taisīja. Sacījās nez kādu mašīnu izdrāzt. Ne solīti no pagalma neizgāja. Visu nakti savā gultiņā nogulēja. Bet rītā es eju uz mežu zarus meklēt, skatos — cilvēks guļ uz ceļa . ..

— Vai nu mācītājs nevarēja karakungiem aizrunāt. -Līze virzīja sarunu tālāk. Taču labs draugs ir baronam, ir tepat Lieluriju Andrejam. Kā tad tos vienu otru aizstāvēja, kas jēra cisku vai vistiņu aiznesa? Vismaz būtu aizkavējis, lai izklaušina visus, kas ko zina, lai pameklē.

— Grēks gan uz tādu svēlu vīru ļaunu domāt, — Untene nopūtās, — bet, kad tā atceros, kā viņš runāja, kad aizgāju Reinīti pierakstīt un lūdzu izsaukt baznīcā un dziesmiņu nodziedāt kā visiem kristīgiem. Nevarot dziedāt, viņš saka, neesot labā nāvē miris. Saku, — pats jau galu nedarīja. Nevainīgs nošauts tika. Gan dieviņš izšķiršot, vainīgs vai nevainīgs. Neraudi, viņš saka, ja tavs dēls nevainīgs miris, tad viņš tagad sēd pie debesu galdiem. Toreiz es apjuku, neko nezināju atbildēt. Likās, viņam taisnība. Tur jau tie īstie prieki ir. Bet kad atceros, kā viņš pavasaros priecājās tepat uz zemes par zaļu zālīti vai raibu kukainīti ... — Asaras neļāva teikumu nobeigt.

Paulīna ar bērniem nāca iekšā. Bērni kāri ieelpoja siltās karašas smaržu un ar acīm meklēja, kur nolikts garšīgais kumoss. Paulītis palūkojās krāsnī, bet redzēja, ka tā tukša.

— Klausies, Paulīn, Untes māte ceļā uz baznīcu. Šovakar eglīti dedzināšot. Ja nu tu mani arī palaistu . . . Aizbrauktu ar zirgu, tāpat tagad stallī nostāvas.

— Brauc vien, māt, — Paulīna klusu atbildēja.

— Vecmāmiņ, ņem mani līdzi! — Paulis iesaucās, un Almiņa piebalsoja:

— Es gribu redzēt eglīti!

— Nez kā būs, — Līze skatījās uz Paulīnu. — Vai māmuļa atļaus.

— Nav jau parak auksts, — viešņa naca mazajiem palīgā.

— Redzi, Paulin, Untes mātei līdzi vainadziņš. Vai tu man arī nenopītu? — Līze lūdzās.

Ne vārda neteikusi, Paulīna izgāja un pēc laiciņa atgriezās ar skuju klēpi. Skaistākos zariņus izlauzdama, viņa darināja vainagu.

— Kam tas būs? — interesējās Paulis.

— Tētim. Vecmāmuļa aizvedīs, — Paulīna atbildēja.

— Es arī gribu braukt pie tētiņa! Vecmāmiņ, ņem mani līdzi! — iesaucās zēns.

— Mani arī! — Almiņa apķērās Līzei ap kaklu.

— Bet kā tad jūs atstāsiet māmiņu vienu pašu mājā? — Līze skatījās uz Paulīnu.

— #Lai jau nu brauc vien, — Paulīna piekrita. — Mēs ar Valdiņu paliksim mājā.

Bērni sāka rosīgi taisīties. Uzāva sausas zeķes un tām virsū tās pašas sabristās pastaliņas. Nomazgāja mutes, pieglauda matus. Ar braukšanas priekiem pavisam aizmirsa, ka, no āra nākot, bija iekārojies siltas karašas gabaliņa.

Arī Līze sāka ģērbties. Vainagu nopinusi, Paulīna gāja sajūgt zirgu.

— Nu, tad brauksim arī, — Līze aicināja Untes māti.

Ragavu ķerzī iesēdušies, braucēji iegriezās mežā. Vieglas sniega pārslas lēni bez vēja lidinājās lejup. Koki uz kuplajiem zariem turēja mīkstus sniega spilvenus. Dažus baltās nastas bija noliekušas līdz zemei. Ragavas bez trokšņa slīdēja pa gludo ceļu. Mežs svinīgi klusēja.

Līze un Untes māte domāja katra savu domu. Bērni lielām acīm skatījās pasakainajā mežā un reizēm priecīgi iesaucās, ieraudzījuši priedē vāverīti lēkājam vai zaķi no paccra izcilpojam.

Braucēji uzgriezās uz lielceļa. Daudz pajūgu kustējās uz miesta pusi, daži ar skaļiem zvārguļiem mēģināja uzsist prieka viļņus klusajā vakarā. Zvārguļainie pajūgi brauca ātrāk par citiem, sniegu šķaidīdami, tie joņoja garām priekšējiem braucējiem, it kā likdami manīt, ka nejūt līdzi tiem, kas savas tautas drūmajās dienās kautrējās priecīga skaļuma.

Straujš melnis padrāzās garām arī Līzes bērītim, ar pakaviem iemezdams bērniem acis saspiestas sniega pikas.

— Re, kā Cīruļu Andrejs aizbrauc ar savu Amāliju, — Līze noteica.

— Ne nu vairs pēc tēva sērojas, brauc kā ar čigānu zvārguļiem.

Līze atcerējās, kā jaunības dienās Cīrulis bija braucis pie viņas precībās. Tagad viņa sēdētu mīkstajās kamanās un auļotu uz baznīcu. «Cik labi gan, ka man nav jāsēd līdzās tādam ...» viņa nevarēja atrast piemērota apzīmējuma.

Vajadzēja man tovasar iegrūst savu Reinīti tam par ganu! — Untene ievaidējās. — Kalnariji gribēja derēt. bet šis pasolīja pūru rudzu vairāk, tā i saderēju tur. Ieēdās uz Reinīti Amālija un pats Andrejs, palaidnis esot, negribot arklam pakaļ staigāt un izkapti cilāt. Tāpat bija puika saklausījies jaunajās mācībās, pateicis, — par ganu esot līgts, gana algu maksājot, kāpēc šim puiša darbi jāstrādā. Nobendēja manu acu prieku . . . Tik bija man vecumdienu cerības ... — Untenei bija jāmeklē no villaines apakšas lakatiņa stūris.

Aiz meža pudura pavīdēja baznīcas baltais tornis. Līze gribēja griezt zirgu kapsētas ceļā.

— Vei, vai tad tu nebrauksi papriekš uz baznīcu? — Untene ieprasījās.

— Untes māt, — teica Līze un apturēja zirgu, — es jūtu, ka manas kājas necelsies kāpt pāri baznīcas slieksnim. Tad es vairs nedrīkstēšu pieiet Pētera kapam.

— Es gan tā kā gribēju dzirdēt ērģeles, — Untene nedroši ierunājās.

— Ej tad viena uz baznīcu, paklausies, mēs tevi kapsētas malā pagaidīsim.

- Vccmāmiņ, bet es gribu redzēt eglīti! - Almiņas balss iedrebējās.

— Es arī! — Paulis gluži nopietni piebalsoja.

— Nu labi, — Līzei kaut kas ienāca prātā. — Es jūs aizvedīšu līdz baznīcai, ieejiet iekšā ar Untes māti. Es pa to laiku pakavēšos kapos.

Untes māte ar bērniem iegāja baznīcā. Visi soli bija sēdētāju pilni, bērnus pie rokas turēdama, viņa nostājās vidus ejā. Liela egle aizdegtu svecīšu rotā stāvēja pie altāra. Ērģeļu skaņas patlaban pagaisa baznīcas augstajās velvēs. Mācītājs kāpa kancelē, salika rokas lūgšanā un nolieca virs tām galvu.

— Miers virs zemes un cilvēkiem labs prāts, - viņš iesāka Ziemas svētku sprediķi. Viņš stāstīja, cik tagad visiem var būt labs prāts, zinot, ka nemieri apspiesti un dumpinieki saņēmuši taisnīgu sodu. Dievs neļaujas apsmieties un pievilties, viņš pats saviem kalpiem rādīja, kas vainīgs, kas ne.

Untene sarāvās. Kā nu tā varēja runāt? Viņas dēlu tie trakie bija noslepkavojuši itin par neko, vai tad dievs to nebija redzējis?

Mācītājs runāja tālāk. Kā labs un gādīgs tēvs ar bargu rīksti ķeizars esot pārmācījis neklausīgos bērnus. Bū sim pateicīgi viņam par to un skūpstīsim tās rokas, kas pacēla rīkstes pret mūsu tautas nelietīgajiem dēliem.

Untenei sagrīļojās kājas. Lai nu kā bijis, bet ja māci tājs tā varēja runāt! Viņa cieši sažņaudza bērnu rociņas un vilka tos ārā, spiezdamās cauri baznīcēnu pulkam, kas bija ienākuši pēc viņas un sastājušies pie durvīm.

— Kāpēc mēs nepalikām ilgāk? ara ejot, Almiņa jautāja. — Eglīte vēl tik skaisti dega.

Bet mācītājs meloja, asā balsī noteica Untene.

Ielaidusi līdzbraucējus baznīcā, Līze aizbrauca zirgu kapsētas priedēs, piesēja, paņēma vainadziņu un brida meklēt aiz kapu vaļņa priedi, zem kuras saknēm dusēja Pēteris. «Vai tikai es krēslā un sniegā pazīšu to priedi?» viņa bažījās, brizdama pa mīksto sniegu. Bet, rau, tur sākās iemītas pēdas, tās bija iznākušas no kapsētas un gāja gar vaļņa malu. Līze lika kājas dziļajās pēdās, līdz apstājās pie divām priedēm. Kaut kas tumšs gulēja baltajā sniegā. Viņa pieliecās un redzēja, ka tas bija vai nags. Liels skuju vainags ar sarkanām papīra rozēm. Atliekusies viņa ieskatījās, ka otrs tāds pats bija uzkārts nolauztā priedes zarā. Balta lente karājās uz zemi. Uz tās bija kaut kas rakstīts. Saņēmusi lentes stūri, Līze lasīja:

-— Slava kritušiem!

«Slava kritušiem!» sarkaniem burtiem tā bija rakstīts uz baltās lentes.

Līze nometās ceļos un blakus lielajam vainagam nolika savu. Žēluma asaras cīnījās ar lielu prieku, ka Pēteris nebija aizmirsts. Cilvēki, nevērodami briesmas, at rada ceļu uz viņa kapu.

«Cik laimīgs varētu būt tāds vakars,» domāja Līze. «Vai gan pasaulē visiem nepietiktu darba un maizes, ja visi būtu kā cilvēki? Bet tā kā zvēri klūp virsū vājākajiem un nabagākiem tie, kas sagrābuši savās rokās naudu un zemi. Nezin vai būs kādreiz pasaulē taisnības valsts?»

Visu šo laiku, kamēr kazaki ar baronu trakoja un postīja, sita un kāva, viņai bija licies, ka tās brīvības un taisnības domas, ko Pēteris ar Jāni domāja un gribēja izvest, ir satriektas un asinīs noslīcinātas, pa Sibīriju un cietumiem izkaisītas, zirgu pakaviem zemē iemīdītas. Bet, lūk, uz Pētera kapa vietas nezināmas rokas nolikušas vainagus ar vārdiem — «Slava kritušiem!». Tātad doma par zemi, kur visi cilvēki būs vienlīdzīgi, kā sēkliņa kaut kur ieķērusies un paslēpusies. Gan atkal tā izaugs, un celsies cilvēki, lai triektu prom riebīgos varmākas. Pēteri tas vairs neuzcels, varbūt viņa arī tos laikus vairs nepiedzīvos, bet Pēterim aug bērni, un tiem taču jāpieredz labāki laiki. Cik būdiņās un kaktiņos tagad nesēd tādi bārenīši, vai tie varēs piedot savu tēvu nāvi?

Sīku balstiņu čalas ieskanējās Līzes ausīs. «Tā kā Pau lis un Almiņa,» viņa nodomāja.

— Te tuvumā vajadzēja būt tai priedei, Lize saklausīja Untenes balsi. Viņa pasauca. Bērniem bija grūti iz brist pa neiemīto sniegu, bet viņi nekurnēdami vilka mazās kājas no kupenas un spēra jaunus soļus.

— Vai tik ātri izskatījāties un izklausījāties? Līze brīnījās.

— Vai nu uz ļaunu, vai labu, bet es gan laikam savu kāju vairs baznīcā nesperšu, - apņēmīgi noteica Untene.

Līze nejautāja. Viņa zināja, ka Untes mātei reiz no skaidrojies tas, ko viņa jau sen saprata.

Sameklējusi ragavās vainagu, Reinīša māte brida uz sava dēla kapu dziļākajā kapsētas stūrī, kur raka pagasta nabagus.

Bet kur ir tētis? Almiņa vientiesīgi iejautājās.

Tētis guļ zem šīs priedes, — Līze paskaidroja.

Kāpēc viņš neceļas augšā?

Viņš ir miris. Mirušie vairs nevar piecelties.

Kāpēc viņš ir miris?

— Viņu nošāva, — Līze beidzot pastāstīja bērniem, kas visu laiku viņiem bija slēpts.

— Kāpēc viņu nošāva? — jautājumi nemitējās.

— Tāpēc, ka viņš gribēja, lai pasaulē visi būtu paēduši un apģērbušies.

— Kā viņi drīkstēja tēti nošaut! Pauļa balss drebēja sašutumā. — Kad es izaugšu liels, es viņus pašus nošaušu.

Līze klusēja. Bērni apskatīja zemē nolikto vainagu, aptaustīja sarkanās puķes.

— Vecmāmiņ, man gribas ēst, — Almiņa paraustīja Līzi aiz villaines stūra.

Līze piecēlās. Bija jābrauc mājā. Dzīve ritēja uz priekšu, un bija jādomā par dzīvajiem.

STĀSTI

.

GALS BŪS TAI KUNDZĪBAI

Saulaines draudzes mācītājs Salmings bija pavisam saīdzis. Viņš meklēja kādu, uz ko izgāzt dusmas, bet nevarēja nevienu atrast. Kučieris bija aizvedis  viņa māti pie māsas paciemoties, visi saimes ļaudis atradās uz lauka, bet ar ķēkšu nevarēja dabūt izrāties, jo virtuvē sēdēja arī cienīgmāte. Un tā nekad neatļāva viņam teikt pēdējo vārdu. Tiklīdz viņš iesāka izlādēt savas emocijas, Lullija kā pliķi iecirta sejā: — Ja tu tik labi prastu sprediķot baznīcā, tad saulainieši jau sen būtu raudādami nožēlojuši grēkus.

Ak kungs! Salmings nevarēja saprast, kāpēc sieva un tās dižciltīgie radi pārmet, it kā arī viņš bulu vainojams negantajā zemnieku un salašņu dumpī. Pārāk maz esot tos biedējis ar elles šausmām, kur tiem jānokļūstot par pretošanos kungiem un ķeizaram.

It kā viņš nebūtu biedējis! Kādreiz pašam mati slējās stāvus no iztēlotā elles liesmu karstuma. Bet vai tad viņš vainīgs, ka baznīcā nāca tikai nabagmājas vecenītes un jauni zeņķi. Vecenītes gan lūdzās, ceļos nometušās, bet jaunie puiši tikai ņirgājās, zodus saujā ieslēpuši. Tie visi nākamie dumpinieki. Pirmos tos vajadzēja pērt ar pātagām un stādīt pie sienas, lai katru desmito nošauj. Kad tie būs dumpinieku rindās, tad, diemžēl, jau būs par vēlu.

Labāk taču neļaut ļaunajam sagrābt laupījumu nekā pēc tam censties to izraut viņam no rīkles.

Nejēdzīga ir šī latviešu tauta. Tas nepatīkamākais, ka arī viņš pats cēlies no zemās latviešu kārtas. Cik tad ilgi, — vēl viņa tēvs saucās Salmiņš un tāds arī palika visu mūžu. Dēlu skolodams, tas bija pārstrādājies un viņa pirmo sprediķi noklausījās, Ābrama klēpī sēdēdams.

Galu galā ar sievu ari iznāca ne tā, kā toreiz domāja, kad pieņēma viņas audžutēva bildinājumu.

Lullija bija vecā barona fon Zauera audžumeita. Varbūt tāpēc, ka šī bija viņa pirmais bērns, barons bija pēc apprecēšanās pieņēmis to par spēļu biedreni savai liku mīgajai meitai. Lullija tomēr pārāk stipri atsitusies mātē ķēkšā, un muižnieciskā audzināšana nespēja pārveidot zemnieciskās asinis.

Līdz savam trīsdesmit pirmajam mūža gadam Lullija bija velti izgaidījusies vācu romānos iztēloto aristokra tisko varoni, kas apprecēdams viņu likumīgi ievestu pienācīgā sabiedrībā. Princis kavējās, tāpēc gādīgais audžu tēvs mēģināja Lulliju izprecināt savas lopu muižiņas rentniekam. Bet tas pasacīja paldies un aizgāja uz mazāku vietiņu kaimiņu novadā.

Tad Saulaines draudzē atnāca jaunais Salmings nokalpot kandidāta gadus. Vecais mācītājs jau taisījās uz debess mājām, tāpēc bija paredzams, ka saulainiešiem drīz būs jāizvēlē viņam vietnieks.

Draudze jauno kandidātu sevišķi necienīja. Runāja, ka viņš pārāk pūšot kungu stabulē. Bet viņš taču zināja, ka mācītāja vēlēšanās noteicošais vārds pieder baronam fon Zaueram, jo draudzes varenie brauca turp, kurp stūrēja kungs.

Tāpēc Salmings savu pirmo sprediķi sāka ar vārdiem: «Dodiet ķeizaram, kas ķeizaram pieder, un dievam, kas pieder dievam.»

Pēc sprediķa fon Zauers ielūdza Salmingu pusdienās un lika saprast, ka, tādā garā turpinot sprediķošanu, ievēlēšana viņam nodrošināta.

Tanī pašā reizē Salmingu iepazīstināja ar Lulliju. Pret drukno barona audžumeitu viņš sajuta cienību un pat neizskaidrojamas bailes. Varbūt viņš neskaidri nojauta savu nākotni.

Baronam ienāca prātā, ka, piesaistot Salmingu ciešāk kungu mājai, tas dedzīgāk kalpotu saviem labdariem. Par šādu saiti lieliski noderētu Lullija. Mācītāja cienīgmātes stāvoklis bija pietiekoši cienījams, jo ar mācītājiem, kaut ari tie cēlušies no zemnieku kārtas, muižnieki mēdza satikties.

Drīz barona ģimene viesojās pie vecā mācītāja. Lullija izturējās pret kandidātu gandrīz kā saderināta līgava, jo barons tai bija izstāstījis savus nodomus par viņas nākotni.

Salmings aizvēra acis un pārdomāja. Noraidīt Lulliju nozīmēja atsacīties no mācītāja vietas Saulainē. Precēt Lulliju lā būtu atteikšanās no personīgās brīvības. Viņš nolēma nesteigties un rūgto biķeri izdzert tikai tad, ja tas tiešām nevarētu iet garām.

So rūgto biķeri viņam pasniedza pats barons f’on Zauers. Viņš atbrauca un skaidri un gaiši pateica savus nodomus, priecādamies redzēt savu znotu kā pilntiesīgu mācītāju uz Saulaines draudzes kanceles. Tas bija nepārprotams mācītāja vietas apsolījums. Salmings pārdomāja un aizliedza sevi, atbildēdams baronam: «Mana sirds jau sen tiecās pēc Lullijas, bet es neiedrošinājos viņai tuvoties, turēdams to augstāku par sevi.»

Baronam patika tāda pazemība, un viņš apsolīja pats sarīkot kāzas un gādāt, lai Salmings tiktu ievēlēts par Saulaines draudzes ganu.

Tā arī notika. Vecais mācītājs aizgāja pensijā, Sal-mingu ievēlēja viņa vietā, bet Lullija kļuva mācītāja cienīgmāte.

Citādi jau būtu bijis labi, viņa bija čakla un rūpīga namamāte, lieliski prata ņemt pretim zemnieču audzētos cāļus un tā pateikties par tiem, ka zemnieces nevarēja nākošajā rudenī atkal nenest. Tikai maiguma Lullijai trūka pret savu vīru un bijāšanas pret savu laulāto galvu.

Savu pienākumu draudzes priekšā — katru svētdienu atnākt uz baznīcu un dievkalpojuma laiku nosēdēt pirmajā sola — viņa izpildīja priekšzīmīgi, kaut arī nekad, mājās pārnākot, nezināja, par ko īsti sprediķī bijusi runa.

Salmings tomēr cerēja savu mūžu ar laulāto draudzeni nodzīvot vismaz lielā ārējā saskaņā. Bet tad nāca nolādētais Piektais gads, kad zemnieki sacēlās pret kungiem. Barona Zauera pils un rijas nodega kā salmu kaudzes. Viņš pats tikko paguva aizbēgt uz Vāciju.

Pret mācītāja melnajiem svārkiem tautai vēl bija tik daudz bijāšanas, ka tieši to valkātājus neaizskāra, bet pliķus viņš saņēma citādi — no atbalsīm tukšajā baznīcā.

Baronu ģimene rakstīja Lullijai vēstules, vai tad viņas vīrs, mācītājs, tiešām esot tik stulbs, ka nevarot kaut kādi iespaidot un vadīt trako ļaužu baru. Un Lullija nu sāka iespaidot savu vīru. Gan viņš tai mēģināja ieskaidrot, ka viens cilvēks taču nevar atturēt lavīnu, bet Lullijas smadzenes laikam nebija piemērotas loģiskai domāšanai. Dienu no dienas viņa urbās apkārt, ka tas esot līdzvainīgs pie viņas radu mantas izpostīšanas, un atklāti savu nicināšanu viņa mācītāja spējām izrādīja ar to, ka vairs katru svētdienu negāja baznīcā.

Ak dievs, cik pasaule gan nepateicīga! Tie paši zemnieki — cik dažs labs neskaitījās vēl tagad parādā kungam, cik daudzi nebija dabūjuši darbu barona brūzī, kūtīs, visā muižā? Ko tie būtu iesākuši, ja tāda barona un viņa muižas nebūtu?

Domājot par nepateicību, Salmingam ienāca prātā mācītāja muižas sāpju bērns, viņa bijušā kučiera Akmenāja dēls Jānis. Trīs apvalkātus uzvalkus mācītājs bija atdevis, ko puikam pārtaisīt skolas biksēs, jo cik tad nu tā kučiera alga liela, lai kaut cik paēstu un apsegtu kailumu paši un prāvais bērnu pulciņš. Bet tik spītīgu puiku viņš vēl nebija redzējis. Iesvētīšanas mācībā viņš uzstādīja tik ķecerīgus jautājumus, ka visi, pat lēnprātīgākie puiši, nevarēja valdīt smieklus. Un pašā iesvētīšanas dienā viņš ieradās savās darba drēbēs, miltiem apputējis, — viņš strādāja dzirnavās par zelli.

Mācītājs ņēmās viņu aprāt, ka tādās di'ēbēs taču nevar pirmo reizi nākt tā kunga priekšā, bet spītīgais puika atteica, lai tādā gadījumā tas kungs dodot viņam jaunus svārkus, viņam pavisam tikai vieni vien esot, un tic paši bijuši šorīt mugurā pie malšanas. Mācītāju pārņēma svētas dusmas: «Tas kungs jau tā ir par tevi Vairāk rūpējies nekā par citiem. Jebšu tu neesi no viņa caur mani jau saņēmis trīs svārkus? Ja tu savu algu nebūtu izšķiedis par nelietīgām grāmatām, tu tagad būtu ne tikai uzģērbies jaunos svārkos, bet arī atdevis man tos, ko esi saņēmis!»

Salmingam sāka ausis svilt, atceroties tālāko. Jānis tūlīt aizsteidzās uz kučiera mājiņu un atgriezās ar drēbju saini. Turpat, visu iesvētāmo priekšā, viņš to atraisīja un pasniedza viņam, mācītājam, trīs noskrandušas drēbju kārtas, teikdams: «Mācītāja kungs, liecinieku klātbūtnē es jums atdodu trīs savus apvalkātus svārkus, atdodiet tos tam kungam. Man tie vairs nav vajadzīgi, tāpat kā viņam tie, kurus viņš man caur jums iedeva.»

Mācītājs tikko nepakrita no sašutuma. Viņš sāka kliegt, padzina Jāni no iesvētīšanas, bet viņa tēvu no kučiera vietas.

Gadu vēlāk sākās revolūcija, un arī Jānis, kā jau tas bija sagaidāms, iestājās dumpinieku rindās. Jaunuma dēļ nekādi atbildīgi posteņi tam netika piešķirti, viņš bija literatūras izdalītājs un ziņu pārnēsātājs.

Kad beidzot ieradās soda ekspedīcija, arī Jānis dabūja divdesmit piecus sitienus un divus gadus cietuma. Nu laikam jau būs no cietuma laukā. Dievs, esi tu nabaga grēciniekam žēlīgs!

Nokratījis nepatīkamās atmiņas, mācītājs Salmings izgāja dārzā pastaigāties. Lapenē viņš apsēdās un, rokas salicis, skatījās cauri sētai uz lielceļu, kas aizlocījās pāri kalnam.

No kalna pašlaik nāca lejā kāds cilvēks. Gluži tāds kā redzēts. Droši vien pašu draudzes loceklis. Varbūt nāk uz mācītāja muižu kādās darīšanās, varbūt ies tālāk uz miestu iepirkties.

Nācējs iegriezās mācītāja muižā. Salmings gan to redzēja, bet pretim negāja. Lai pagaida. Nevar taču viņš kā bodnieks vai krodzinieks skriet pretim un smaidīdams jautāt: «Ko vēlas, ko vēlas?» Bez tam nācējs viņam likās ļoti nepatīkams. Nezin kāpēc juta pret to apslēptu īgnumu. Nāk te visādi, vienam sieva slima, otram šādas tādas bēdas, visiem jādzied baznīcā panti no dziesmu grāmatas. Salmings ļoti necieta tādu dziedāšanu, bet nekā nevarēja darīt, vecais mācītājs bija draudzi par daudz izlutinājis. Lai ātrāk tiktu pusdienās, Salmings sāka ievest tādu kārtību, ka visiem viena veida cietējiem nodziedāja vienu dziesmu, citiem atkal kopīgu.

Ķēkša nāca uz lapeni un gluži uztraukta stāstīja, ka ar mācītāju gribot runāt Akmenāju Jānis, tas pats, kas divus gadus nosēdējis cietumā. Diez, diez ko tas varot pie mācītāja kunga meklēt?

Salmings sapīka vēl vairāk, kaut gan iekšķīgi arī it kā priecājās, jo nu taču būs viens, uz kā izgāzt savu īgnumu.

Cienīgiem soļiem viņš tuvojās savam miteklim. Priekšiņā sēdēja Akmenāju Jānis, no jaunekļa pārvērties vīrā, kaut gan acīs vēl zibsnīja šķelmīgas dzirkstis.

— Mācītāja cienīgtēv, — Jānis cēlās no sēdekļa, — sniedziet roku nabaga grēciniekam, kas divus gadus cita nekā nav darījis kā nožēlojis savu nelietīgo dzīvi. Mācītāja kungs, kā lai es jums pateicos par visu, ko jūs esat manā labā darījis? Sakiet man, kā lai pateicos kungiem un valdīšanai, kas mani ieslodzīja cietumā? Nelietis no manis iznāktu, ja es nebūtu nokļuvis tādā bargā skolā!

Mācītājs šaubīgi uzlūkoja Jāni, bet tas viņu uzskatīja tik lūdzoši, ka Salmings drīz vien sniedza savu roku skūpstam. Jānis to satvēra, bet neskūpstīja, tikai cieši, gandrīz sāpīgi saspieda. Laikam neiedrošinājās sava bijušā labdara rokai pieskarties ar tām pašām lūpām, ar kurām bija to kādreiz nonicinājis.

Mācītājs kļuva drusku laipnāks un ieveda Jāni savā pieņemamā istabā. Tā, tā, 11u ko tad viņš īsti gribot.

— Mācītāja kungs, es gribētu, lai jūs kopīgi ar draudzi nodziedātu man vienam pašam vienu pantiņu par patei čību, ka esmu dzīvs no cietuma ticis ārā.

Salmings sāka braucīt pakakli. Tas nebūtu slikts ķēriens. Tikai tad arī sprediķis būs jāpārkārto, par pazudušo dēlu jārunā. Šī diena jāpārvērš par kristīgās draudzes svētku dienu. Arī barons jāuzaicina uz latviešu dievvārdiem, lai klausās viņa uzvarā. Tad viņš būs pilnīgi reabilitējies savu dižciltīgo radu un sievas priekšā.

Mācītājs tā bija sajūsmināts, ka tūlīt lika Jāni virtuvē krietni pacienāt. Pēc tam iesauca savā istabā un noprasīja, vai tam jau esot kāda dziesma padomā-, vai viņiem tā vēl kopīgi jā izvēloties.

— Jā, man ir gan viena, kuru es katru dienu dzie dāju cietumā. Jānis uzdeva dziesmas numuru un pantu.

— Labi, labi, tad dziedāsim to pašu visa draudze ko pīgi, -— laipni nosolījās mācītājs.

Jānis aizgāja apmierināts, bet mācītājs palika vēl vai rāk apmierināts. Tā tikai būs svētdiena! Viņš jau iztēlojās draudzes sajūsmu, kolēģu atzinību. Varbūt to paziņos prāvestam, varbūt tas nonāks ausīs pašam bīskapam. Tā tikai būs atmaksa par ilgo gadu pūliņiem!

Visa piektdienas pēcpusdiena pagāja kā drudzī. Viņš sūtīja kučieri uz muižu pie Zauera ar vēstuli par gaidāmo svētdienas notikumu, arī draudzē bija jāizlaiž ziņa. lai tā sanāktu kuplā skaitā.

Sestdiena pagāja, sprediķi pārstrādājot un iemācoties. Vajadzēja izlasīt arī Jāņa uzdoto dziesmu, lai varbūt iepītu to sprediķī, bet patiesi neiznāca laika. Nekas, tā varbūt atstās lielāku iespaidu, ja iepriekš nedaudzinās. Numurs bija 394. Ap to vietu vajadzēja būt slavas un pateicības dziesmām.

Pienāca svētdienas rīts. Ļaudis bariem plūda uz baznīcu. Vienai daļai ziņu bija padevis pats mācītājs, citiem lā bija sūtīta no muižas, bet dažiem bija kaut ko pačukstējis pats Akmenāju Jānis.

Pirms sprediķa piebrauca arī barona Zauera kariete. Viņš pats vispirms iegāja pie mācītāja un spieda tam roku, novēlēdams dievpalīgu sprediķošanā.

Kad barons bija apsēdies pirmajā solā, mācītājs kāpa kancelē. No viņa sejas jau varēja redzēt, ka būs kaut kas sevišķs, tā laistījās priekā un uzvarā.

Sprediķis sākās ar pateicību, ka Saulaines draudze sagaidījusi viena sava pazudušā dēla atgriešanos. Salmings sen nebija tik sirsnīgi runājis. Daudzi pat apraudājās.

Pēc sprediķa sākās aizlūgšanas. Salmings brītiņu klusēja, tad svinīgi iesāka:

— Mīļā draudze, un nu iedomāsimies nabaga cietumnieku, kas gan ieslodzīts savas vainas dēļ, kā viņš tur, atrauts no savējiem, sēž savā istabiņā un dienu no dienas dzied tam kungam slavu. Dzied vienu un to pašu dziesmu bez apnikuma, gaidīdams uz tās piepildīšanos. Nodziedāsim šo dziesmu visi kopīgi, jo, kur daudzi kopā lūdz, to tas kungs uzklausa. Dziedāsim 394. dziesmas otro pan tinu.

Mācītājs un draudze uzšķīra dziesmu grāmatas, ērģelnieks sāka spēlēt melodiju.

Fon Zauers skatījās Salminga prieka apspīdētajā seja. redzēja, ka tā pēkšņi nobāla. ka mācītājs sāka grīļoties. Vai viņš nepanesa pārāk lielo sajūsmu? Tad barons ieskatījās, ka pērminderis māja ērģelniekam, lai mitējas spēIet, bet dziesmu:

tas neredzēja, un draudze nodziedāja visu. Neļaujieties uz tādiem,

Kas lieli saucami,

Uz lieliem kungiem kādiem,

Tie tāpat cilvēki,

Lai spēks un gods tiem ticis,

Tak viņu spēšanai

Dievs mēru ir nolicis,

Gals būs tai kundzībai.

SKARBAIS PIESITIENS

Studenle Zenta Rijupe posās uz krustmātes dzimšanas dienas viesībām. īstenībā nekāda pošanās nevarēja iznākt — viena pati vilnas kleita, tā pati  augstskolā, darbā, teātros, viesībās. Vienīgi no mazgāja seju un rokas un saglauda matus. Pulkstenis rādīja četri, tātad jāsteidzas, lai palīdzētu krustmātei uzklāt galdu. Vēl jāieiet puķu veikalā un jāizmeklējas pāris ziedu. Sasodīts, kā izrauj no maciņa latus tādas iešanas!

Zentu saņēma viņai no iepriekšējiem gadiem tik labi pazīstamais viešņu pulciņš. Zenta studēja jau trešo gadu un ar šiem pašiem viesiem sastapās jau sesto vai septīto reizi — krustmātes, krusttēva un mazā Gunāra dzimšanas dienās. Radus krustmāte nemēdza aicināt, izņemot Zentu, ar kuru kā studenti lepojās paziņu priekšā. Zenta pārāk labi saprata savu izrādāmās stāvokli un arvien jutās neērti. Bet cienījamās kundzes to izskaidroja ar sie-višķīgu kautrību. Būdamas vārdos stingras modernisma apkarotājas un virtuves gaisa piesātinātas līdz beidzamai drēbju vīlītei, krustmātes draudzenes Zentu viņas bikluma dēļ uzskatīja par sava dzīves veida un uzskatu turpinātāju.

Radniecisko pienākumu dēļ Zentai arvien bija jāiero das pirms viesību oficiālā sākuma — vakariņām. Ap pulksten puspieciem viņa atrada priekšā jau četras kundzes ar bērniem. Viņām bija paraža ierasties laikāk, ļaut bērniem paspēlēties ar krustmātes Gunāru, pret vakaru aizvest bērnus mājā, pārģērbties un uz vakariņām ierasties kopā ar vīriem. Bezbērnu pāri un neprecētās dāmas un kungi ieradās tikai vakarā.

Zenta palīdzēja krustmātei uzlikt galdā kafijas tasītes

un cepumus, un viešņas ar bērniem sēdās pie galda. Mazajiem bija izvārīts kakao. Sākās jau daudzreiz dzirdētās sarunas. — Astrida, vai tā jātur tasīte, — pamācīja savu meitiņu Alkšņa kundze. Ak dievs, kā gan skolā bērnus izlaiž, — viņa nopūtās, sevišķi uzsvērdama vārdu «skolā», jo ļoti lepojās, ka viņas Astrida ar sešiem gadiem jau iekļuvusi pamatskolas sagatavošanas klasē.

— Es brīnos, Alkšņa kundze, kā jūs savu meitiņu tik jaunu laižat skolā. Viņa vēl var pārpūlēties, sāks nīkuļot, — iebilda kapteiņa Saujas kundze, kuras deviņus gadus vecais puika bija palicis otru gadu pirmajā klasē. — Es gan savam Ilmāram neļauju pārpūlēties. Mācībām laika diezgan. Labāk lai norūda ķermeni, paskrienas ar bumbu.

Viņa jau man tāda apdāvināta, — Alkšņa kundze ar maigu lepnumu noglaudīja Astridai galvu. - Ziemas svētkos pie eglītes visdrošāk nodeklamēja savu dziesmiņu. Latviešu valodas skolotāja saka, ka no viņas noteikti iz nākšot liela aktrise.

— Mana Irēna atkal noteikti būs baletdejotāja, viņu pārtrauca tirgotāja Stīpnieka kundze. — Viņa jau, tikko sāka staigāt, uz pirkstu galiem vien iet.

No Gunāra laikam iznāks inženieris, — nenocietās arī krustmāte. — Viņam tikai mašīnas un mašīnas . . .

— Ilmār, kas tu būsi, kad izaugsi liels? — par zināmo atbildi jau priekšlaikus smaidīdama, krustmātei neļāva nobeigt teikumu Saujas kundze.

— Sportists, — acīm redzot, ne pirmo reizi uz jautā jumu atbildēja Ilmārs, noskatīdams un paņemdams garšīgu cepuma gabalu.

— Viņš jau man uz sportu. Visus rekordus zina no galvas. Kad pārnes avīzi, tūlīt ķer sporta nodaļu.

— Jā, tagad gan tie bērni daudz attīstītāki nekā agrāk, — cienīgi beigās piesprauda finansu ministrijas vidēja ierēdņa Oliņa kundze. — Kā mana Mirdza — spēlē klavieres kā īsta māksliniece. Es tādā vecumā nebiju klavieres vēl nemaz redzējusi. Mirdziņ, vai tu paēdi? Nu. nekas, paēdīsi vēlāk, tagad nospēlē tantēm priekšā valsi «Pie zilās Donavas».

Meitene žigli piecēlās un nosēdās pie klavierēm. Piesita pāris akordu, it kā izmēģinādama instrumenta

labskanīgumu, tad steidzīgi, nevienādā ritmā sāka populāro valsi. Oliņa kundze atgāzās krēslā un sapņaini pievēra acis. Aiz cienības pret ierēdņa kundzi arī citas viešņas pārtrauca kafijas dzeršanu un lietpratīgi vērtējošām sejām klausījās bērnišķīgi nemākulīgajā spēlē.

— Ah! Brīnišķīgi! — glaimīgi iesaucās Stīpnieka kundze, kad Mirdza ar sevišķu uzsvaru piesita pēdējos akordus.

Oliņa kundzes acīs pamirdzēja asaras. — Ak, kā viņa mani aizgrābj ar savu spēli, - viņa nevarīgi pasmaidīja.

Es noteikti sūtīšu viņu konservatorijā. Paldies dievam, mūsu apstākļi to atļauj, — Oliņa kundze cienīgi palieca galvu uz leju, tā ka sevišķi izspiedās biezais dubultzods.

Bērni pabeidza ēšanu un sabruka otrā istabā spēlēties. Kundzes pārcilāja jaunības atmiņas, atcerējās klāt neesošos vīrus un pastāstīja viena otrai to īpatnības.

— Nez vai šodien mans Bucis arī piezvanīs uz māju pirms iznākšanas no darba. Vēl nekad viņš to nav aizmirsis, — smaidīja Oliņa kundze, — un vēl nekad viņš nav novēlojis pusdienu.

Cik brīnišķīgi, ka cilvēks var būt tik akurāts, — nopūtās Stīpnieka kundze. Kad mans vīrs aiziet darīšanās, es nekad nevaru zināt, kurā krogā tas ēdīs pusdienas un kad pārnāks mājās.

— Ali, kas nu jums, tepat pa pilsētu vien vīrs šeftē-jas, iebilda apdrošināšanas biedrības aģenta Alkšņa kundze. — Cik reižu es nemaz nezinu, kur mans vīrs aizkomandēts. Tikai pienāk kartīte šodien esmu tur un tur, rīt jau būšu tur un tur. Visdrausmīgāk, kad viņu sūta uz Latgali. Tad naktīs man sirds tā dreb, ka gulēt nevaru. Vai nav lasīts, kādi zvērīgi cilvēki tie latgalieši. Un mans vīrs vienmēr mīl tik eleganti ģērbties. Man tik bail, ka viņu tur nenosit, — Alkšņa kundze nodrebinājās.

— Jā, kas nu mums, novirzīja sarunu uz citu pusi Oliņa kundze, lai nu mūsu vīri kur būdami, mēs vismaz zinām, ka tie mums uzticīgi. Bet ko lai saka nabaga Lapiņa kundze? Viņas vīram atkal jauna mīļākā!

— Atkal jauna? - dāmas sasita rokas.

Jā, jā, jūs neesat dzirdējušas? — Oliņa kundze

iejutās stāstījumā. Mirdziņ, ej pie citiem bērniem, viņa pamāja savai meitenei, kas bija ienākusi un uzma nlgi klausījās. — Es nekad savai meitai neatļauju klau sities tādas lietas. Jā, zināt, Lapiņa kundze pati man stāstīja. Es ceru, dāmas, ka šī lieta paliks starp mums?

— Protams! Bez šaubām! — sauca dāmas.

Jā, redzat, tā žurnālista dzīve jau ir tāda dēkaina Un tā Lapiņa kundze atkal uzķērusi, ka viņas vīram ir kāda noslēpumaina sarakstīšanās. Reiz tiešām vestes ka batā uzgājusi kādas dāmas vēstuli. Svešā stāstījusi, ka esot sajūsmināta par Lapiņa rakstiem avīzē. Tie viņu apmirdzot kā rudens saule sarkstošu kļavu. Visādi iz jūsmojusies un uzaicinājusi kādreiz iepriecināt viņas slieksni, sperot soli viņas mājā jūrmalā. Rudens vakari un jūras krākšana viņai vairs nelikšoties tik baigi, ja istabas sienas izelpošot atmiņas par to, kas tik ļoti pra tis aizviļņot viņas sirdi.

— Cik dzejiski! sajūsminājās Alkšņa kundze.

— Jā. Un klāt bijis vārds un adrese. Lapiņa kundze to pierakstījusi un gaidījusi, kas notiks. Vīram prasīt nedrīkst, tas iespītēsies un klusēs. Tuvojusies Lapiņu pārim desmit gadu laulības jubileja. Vīrs apsolījis kun dzei uzdāvināt laulības gredzenu, ko tā pazaudējusi peldoties, nopircis šo to saimniecībā nepieciešamu, — nu taisni prieks, cik labs un gādīgs kļuvis. Vakarā sanāk viesi, bet Lapiņš nerādās. Kundze zvana uz redakciju, tur atbild, ka nav redzēts. Zvana uz parasto krogu — jā. esot. Viņa tāda enerģiska, atvainojas viesu priekšā uz mirkli, paņem auto un brauc vīram pakaļ. Tas pašlaik krogā uzlaiko kādai bārdāmai sievas laulājamo gredzenu. Lapiņa kundze arī temperamentīga dāma, daudz nejautā, bet acumirklī noslauka no galda visus traukus un pudeles. Lapiņš aukstasinīgi pasaucis viesmīli, nokārtojis mak sājumu, arī par traukiem, piecēlies un, pirms kundze pa guvusi ko iebilst, nozudis. Kundze skrien pakaļ, bet auto jau gabalā. Iztaujājusi šoferus, vai nav dzirdējuši, kur vēlēts braukt. Viens pastāstījis, ka uz jūrmalu. Kundzei nav tik daudz naudas, lai ņemtu auto, viņa prom uz staciju un vēl laimīgi noķērusi vilcienu. Aizbrauc tur, iet uz zināmo adresi, viss tumšs un kluss. «Vai jau ielīduši migā?» tai tīri nelabi palicis. Situsi pie slēģiem, klauvējusi pie dur-vim, līdz beidzot atšļukuši lēni soļi. Durvis atvērusi veca, resna dāma. Tikmēr runājušas abas, kamēr sākušas bučoties. Kļaviņa kundze — tā saukusies svešā dāma — apgalvojusi, ka viņa nebūt neesot domājusi Lapiņu kaut kādi kārdināt, viņa esot ļoti vientuļa un kavējot laiku, lasīdama grāmatas un avīzes. Viņai iepatikušies Lapiņa raksti, un tāpēc saņēmusi dūšu aizrakstījusi viņam. Necik ilgi — un vārtu priekšā nodūcis auto. Abas dāmas saķērušās izgājušas pretī. Gaišajā mēnesnīcā no auto izkāpis Lapiņš, kā toreadors ar plato mēteli uz viena pleca. «Atļauj, Lapiņa kungs, iepazīstināt tevi ar Kļaviņa kundzi,» sieva saukusi saldā balsī. Izdzirdis sievas balsi un pametis acis uz Kļaviņa kundzes korpulento stāvu, Lapiņš ielēcis atpakaļ taksometrā un nozudis kā s k rej oša is holandietis.

Ila, ha, ha. To jūs lieliski pateicāt — kā skrejošais holandietis! — dāmas sāka smieties tik skaļi, ka bērni saskrēja istabā un izbrīnījušies uzlūkoja savas mātes.

— Jā, Lapiņa kundze tikai rītā nokļuvusi mājās, un viesi visu nakti izmielojušies vieni paši, — nobeidza Oliņa kundze. — Bet, kundzes, vai nebūtu laiks aizvest bērnus mājās? Mēs knapi paspēsim pārģērbties.

— Jā. Tik interesanti aizsteidzās laiks, jūsos klausoties. Jūs protat stāstīt, ka romānu.

Kundzes ar bērniem aizgāja. Zentai sākās grūtākais posms — galda klāšana. Viņai likās, ka valsts eksāmeni augstskola būs tīrais nieks pret krustmātes galda klāšanas gudrību. Zenta nevarēja un nevarēja ielāgot, kurā pusē šķīvim jāliek vīna glāze dāmām, kura kungiem, jo nevarēja izprast, kāpēc tāda starpība. Bet bez loģiska iz skaidrojuma viņai grūti nācās iegaumēt krustmātes gudrības.

Ap septiņiem sāka rasties jauni viesi. Kungi gratulēja gavilnieci, kundzēm bija līdzi ari vīstokļi, kurus nācās saņemt un atraisīt Zentai. Pa lielākajai daļai tur bija kliņ ģeri un tortes, pašu cienājamo viešņu cepināti. Dāmas slavēja viena otras cepumus un atvainoja savu trūkumus. Trīs korporeļi, stīvi un cienīgi locīdamies, skūpstīja krustmātei roku un pasniedza puķu pušķus.

Pēc vakariņām uz galda palika vīni, degvīns un uzkožamie. Viesi tērzēja, korporeļi stāstīja anekdotes, dziedāja. Zenta nevarēja saprast, kā var gadu no gada runāt vienas un tās pašas runas, dziedāt vienas un tās pašas dziesmas, smieties par tik daudz reižu dzirdētām anekdotēm. Viņai kļuva smacīgi omulīgajā telpā. Skumji un garlaicīgi — un bija žēl veltīgi izšķiestā laika. Apslāpēts riebums un nepatika modās pret šiem ļaudīm, kuriem garīgā dzīve bija nonākusi nāves punktā, un te nu viņi malās uz vienas vietas, paši to nemanīdami un būdami apmierināti. Nospļauties un aiziet. Drusku žēl tikai krustmātes, kā viņa varēs izskaidroties viesu priekšā. Nē, labāk iedzers kādu glāzi vīna, lai apmiglojas acu caurgriezigais skats. Zenta dzēra, bet ar katru izdzerto glāzi auga dus mas pret taukaini omulīgo sabiedrību, auga arī dusmas pret sevi, ka nav tik daudz drosmes kā aiziet vai, vēl la bāk, nekad nenākt uz šādām svinībām. Il kā iedzelt gri bējās pašpieticīgajām dāmām un arī sakompromitēt sevi. lai krustmāte viņu vairs nekad neaicina. Un Zenta apņēmās izjaukt idillisko mājību. Viņa apsēdās kungu pulkā un koķetējot drīz pievilka visu uzmanību. Pazīstot Sau jas kundzes vājību — greizsirdību, viņa visskaļāk ami zējās ar tās vīru - virsnieku. Zenta gan redzēja, ka krust māte tai raidīja vairākus rājošus skatus, bet kā atbildi viņa izaicinoši aizkūpināja virsnieka piedāvāto papirosu. Vakara dalībnieces nebūtu tā sašutušas, redzot dienas laikā staigājam pa ielu kailus cilvēkus, kā ožot dūmus, kas nāca no Zentas papirosa. Bet sabiedriskais takts neļāva sašutumam izplūst vārdos. Viņas tikai savilka lupu kaktiņus un saskatījās.

Krustmātes viesībās parasti nekad netika dejots, bet šo reiz Zenta satracināja kungus uz dejošanu, apsolot katram trīs riņķus ap galdu. Kungi lūdza Saujas kundzi spēlēt. Viņa gan sāka atrunāties, bet vīrs nepārprotami pa skatījās tai acīs, viņa padevās un sāka spēlēt valsi. Zenta nebija mierā, kamēr netika sameklētas fokstrota notis. Pārējās dāmas no dejas atteicās. Kad deja beidzās. Saujas kundze uzsāka spēlēt kādu maigu Sūberta dziesmu, kas Zentu bija sajūsminājusi kādā koncertā. Bet klau sities to no iedresētiem, nevis mākslinieciskiem pirkstiem, nē, tas Zentai likās mākslas zaimošana. Viņa droši piegāja pie klavierēm un uzsita ar dūri uz zemo skaņu kau liniem. No skarbā piesitiena dāmas pietrūkās kājās. Visas jautājoši un izaicinoši paskatījās uz krustmāti, it kā noprasot: viņa vai mēs? Krustmāte saprata. Viņa pasauca Zentu un paklusu pavēlēja atstāt viesu pulku. Zenta atviegloti pasmaidīja, novēlēja viesiem labuvakaru un gāja koridorā uzvilkt mēteli. Virsnieks Sauja paspēra soli, gri bēdams steigties pakalpot dāmai, bet apjuka no sievas niknajiem skatiem un palika uz vietas.

NEĪSTAIS LEPNUMS

Kad Benita Liepa beidza spēlēt un piecēlās no klavierēm, iestājās pēkšņs klusums. Likās, visi bija ierauti skaņu viesulī, aiznesti citādā pa saulē un uzreiz nevarēja atmosties šīs zemes atmosfērā.

Pirmā, kā jau pienākas, attapās mājasmāte. Viņa tuvojās Liepai un pateicās, sirsnīgi spiezdama tās roku. Pēc tam sakustējās arī citi un atskanēja saucieni: «Tas bija lieliski!», «Brīnišķīgi!», «Tā jau ir īsta māksliniece!».

Tikai viens viesis - agronoms Verners Valters nekus līgi palika savā vietā, iespiedis seju rokās.

— Mīļā Benita, jūs taču esat pilnīgi apbūrusi Valtera kungu! iesmējās mājasmāte, attāla Benitas radiniece.

Valters dzirdēja pieminam savu vārdu, pacēla galvu un nesaprotošu skatu, it kā nepazīdams, uzlūkoja apkartē jos. Tad pārvilka ar plaukstu pār seju, pasmaidīja un atvainodamies teica:

— Tur, Rēzeknē, tik reti dabū dzirdēt labu muziķu, tā pēc arī es pilnīgi aizmirsos.

Benita nosarka par šo netiešo uzslavu. Kaut gan pret komplimentiem viņa nebija jūtīga, bet šoreiz viņai bija tik labi, ka tās spēle patikusi agronomam ar nopietno seju un naivajām acīm.

Izdevīgā mirklī Valters iesāka sarunu ar Benitu:

—* Es nevaru pateikties par jūsu spēli.

Vai tad es to prasu? atbildēja Benita.

Nē. Bet jums taču jājautā, kāpēc? Tāpēc, ka jūs nospēlējāt mums priekšā savu dvēseli. Citi varbūt to ne saprata, bet man šķita, ka tie vētrainie akordi bija jūsu protests pret dzīves nepilnību, ilgu sauciens pēc lielākas skaidrības.

- Es bēgšu no jums, jo jūs esat gaišreģis.

— Jūs maldāties, es neesmu gaišreģis, bet, ņemot sali dzinājumu no mūzikas, ar jūsu dvēseli vienādi noskaņota stīga. Jūs skanējāt pirmā, es sāku skanēt līdzi un sapratu, kādas jūtas varēja radīt tādas vibrācijas.

Benitu lūdza spēlēt kādu deju. Jaunais agronoms nede joja, bet uzmanīgi klausījās katrā piesitienā.

Benita paskatījās pulkstenī un pēkšņi pārtrauca spēli, kaut gan visi vēl labprāt būtu dejojuši. Pulkstenis bija septiņi. Pusdeviņos viņai bija jātiek bārā spēlēt. Līdz tam laikam vēl jāpārģērbjas.

— Kā, jūs jau projām? brīnījās mājasmāte, nezi nādama aiziešanas iemeslu. Vispār Benita it kā kaunējās no savas darba vietas un pēc iespējas to noklusēja.

Jā... — viņa apmulsa, nevarēdama uzreiz izgudrot ticamu un neapstrīdamu aiziešanas iemeslu. — Es apso lījos mātei, ka būšu mājā septiņos. Viņa izgāja bez atslē gas, - Benita paskaidroja un sarka, jo melot nācās grūti.

Valters piesolījās pavadīt. Pie vārtiem viņš lūdza Benitas adresi un atļauju viņai rakstīt, jo viņam tanī pašā vakarā bija jāaizbrauc uz Rēzekni.

Sākās vēstuļu apmaiņa, un pēc dažiem mēnešiem Vai ters ieradās mazajā dzīvoklītī, kur Benita mitinājās kopā ar savu māti. Kamēr māte gatavoja pusdienu, Benita no sēdās pie pianīno. Kad viņa beidza, Vernera acis mir dzēja kā aprīļa debess. Kā klusu draudzīgas mīlas un lai mes solījumu viņš bija saklausījis kautrajos akordos. Arī Benitas acīs bija saulains mulsums.

Benitu jau no viņu iepazīšanās dienas mocīja jautājums — kā Valters skatās uz viņas darba vietu? Par laimi gadījums nāca palīgā. Pastaigājoties viņi sastapa Benitas kolēģi bārā, kura pasmaidīja, sveicinot darba biedreni.

Valters bija pamanījis šo smaidu un jautāja, kas tā bijusi par dāmu. Dabūjis zināt, ka tā kāda spēlētāja no bāra, viņš gandrīz apstājās un iesaucās:

— Un jūs pazīstaties ar tādām?

Benitai iedzēla vārds «tāda». Viņa juta, ka tagad jā atzīstas, ka arī viņa pieder pie meitenēm, kuras viņš ap zīmē kā «tādas». Bet pēkšņi viņu pārņēma bailes, ka pa tiesības skarbums varētu iedragāt viņu jauno, trauslo mīlu. Viņa skatīja naivo uzticību Vernera acis un nevarēja izteikt neko citu ka attiecībā uz savu biedreni:

— Bet viņa ir godīga meitene.

— Godīga? — iesmējās Verners. — Cik jūs vēl nepiedzīvojusi! Godīgai meitenei gan nav ne jausmas, kā iz skatās bārā. Jūs nezināt, ka bāra gaiss ir inde, kas ie ēdas garā un miesā un morāliski nokauj cilvēku. Es vēl tagad nevaru sev piedot, ka pec augstskolas beigšanas ļāvos no biedriem pierunāties un pāris nakšu pazaudēju cilvēka seju.

Bet tu taču man to piedosi? — pēc brītiņa viņš griezās pie Benitas ar smaidu, kura staroja nepārprotama draudzība un vēl siltākas jūtas, kas attaisnoja pēkšņo pāreju uz «tu».

Ko bija teikt Benitai ? Godīgā pašapziņa protestēja, ka jaunā laime tiek dibināta uz neizteiktiem meliem, bel bailes to pazaudēt slēdza viņas muti.

Viņu mīla bija kautrīgi atturīga, bet viņiem abiem li kās, ka tāda tā ir daudz skaistāka.

Reizēm tomēr Benitu grauza mīļota cilvēka vienaldzība par viņas ikdienas dzīvi. Kādreiz Valters bija izteicies, ka ikdiena un materiālie sīkumi varot izpostīt mīlas po ēziju. Tāpēc Benita centās, lai kāds nieks — nodriskātas kurpes vai apdilis apģērbs neatgādinātu viņam šos sīku mus. Katrreiz, kad Valters iebrauca Rīgā, Benitai bija kaut kas jauns — kurpes, lakatiņš vai cits kaut kas. Viņš priecājās par viņas labo gaumi, bet nekad nejau tāja, kur viņa ņem līdzekļus. Viņam pat neienāca prāta tāds jautājums.

Bet, tā rūpējoties par savu apģērbu, Benitai no algas pāri nekas nepalika. Gan bārā viņa gāja ļoti vienkārši ģērbusies, un laikam tāpēc kādā dienā saņēma ar eks presi atsūtītu zelta rokas pulksteni un vēstulīti:

Man būs prieks, ja Jus neaizsviedīsiet šo mazo nieku.

Kāds. kas klusībā Jūs mīl.»

Benita uztraucās. Kas varēja viņai sūtīt tadas lietas? Varbūt tomēr Verners? Rokraksts nebija Vernera. Var , būt incognito? Nē, viņš pats bija kādreiz teicis, ka tikmēr, kamēr viņa nebūšot tā sieva, tas viņai neko nedāvināšot, lai viņu mīla butu neatkarīga un neiespaidota.

Ekspreši arvien biežāk sāka piezvanīt pie Liepu dzi vokļa durvīm. Benita drīz ievēroja, ka dāvinātājs labi pārzina viņas tualetes trūkumus un atsūta arvien to, kas viņai ļoti nepieciešams. Tātad sūtītājam vajadzēja būt kādam pastāvīgam bāra apmeklētājam. Lepnums viņai neatļāva pieņemt dāvanas no sveša sūtītāja. Arvien viņa gribēja aizsūtīt visu atpakaļ, bet ekspreši laikam bija brīdināti un nozuda, ne vārda neteikdami. Valkāt viņa no dāvinātajām lietām neko nevalkāja.

Beidzot viņai modās arī pirmās aizdomas. Viņa ieve roja, ka kāds bāra apmeklētājs tai neatlaidīgi seko acīm.

Svešais mēģināja Benitai tuvoties. Kādā rītā tas lūdza atļauju pavadīt viņu mājup. Benita noraidīja, un tas godbijīgi atkāpās. Viņš neņēma ļaunā arī tālākos noraidījumus, bet cītīgi sūtīja Benitai puķes ar savas padevības apliecinājumiem.

Un tad kādā dienā bāra vadītājs paziņoja Liepai un viņas kolēģei, ka pēc divām nedēļām bārā ievedīs džesa muziķu un tāpēc viņām jāmeklē nodarbošanās citur vai jāpaliek bārā par bārdāmām.

Sākumā Benita par aiziešanu nenoskuma. Vēl viņai bija divas nedēļas laika, un pa to laiku kaut kur darbu atradīs. Bet garastāvoklis sadrūma, kad pēc nedēļas jauns darbs nebija atrasts un avansa veidā izņemtā alga bija sarukusi līdz dažiem latiem.

Ja viņas līgavainim nebūtu bijis aizspriedumu pret ma teriālu lielu sajaukšanu ar mīlas poēziju, viņa vienkārši izstāstītu tam savas bēdas. Bet tagad to neatļāva viņas lepnums un arī bailes, vai Vernera mīla izturēs pār baudījumu, kad tas piepeši dabūs zināt, ka viņa visu laiku to il kā krāpusi, nestāstīdama par nodarbošanos bārā.

Mazs rūgtums viņa modās pret līgavaini. Kāzas viņš bija noteicis pēc gada, kad būšot iekrājis naudu mēbelēm. Bet kā lai viņa izcīnās šo gadu bez noteikta darba, bez ietaupījuma?

Svētdienā atbrauca Verners un acis vien ieplēta, ieraugot līgavas iekritušās acis un sagurušo seju.

— Tu laikam par daudz vingrinies pie klavierēm, maz izej laukā! — viņš maigi bārās.

Benitai gribējās smieties: «Drīz jau vairs nebūs kla vieru!» bet viņa savaldījās.

Verners vedināja iziet pastaigāties. Benita labprāt tam piekrita, jo cerēja tādējādi novilcināt pusdienas laiku. Taupības dēļ viņas pašas ar māti jau pāris dienu pārtika no maizes un kafijas.

Ejot gar konditorejām un kafejnīcām, pirmo reizi viņu pazīšanās laikā Benitai ienāca prātā, kaut līgavainis uz aicinātu viņu uz tasi kafijas un pāris kūkām. Bet tad viņa pati sevi aprāja par tik sīkumainām domām.

Šādas sīkumainas domas kļuva arvien uzmācīgākas, jo vairāk tāpēc, ka Benita sāka līgavaini salīdzināt ar svešo pielūdzēju. Arī trūkums kļuva jūtamāks. Viņa gribēja pelnīties ar klavieru stundām, bet tādu muzikālu bez darbnieku bija pārāk daudz. Nācās pārdot pianīno.

Kad Verners atbraucis jautāja, kur palicis viņas muzi kas instruments, Benita nespēja pateikt, ka trūkuma dēļ tas pārdots. Viņa paskaidroja, ka izīrējusi to kādai savai radiniecei.

Kā tu varēji izīrēt savu dvēseli? — viņš īgni pārmeta.

Benitā pamodās rūgta spītība. «Vienalga, ja viņš ir tik akls un nevar saprast, ka vairāk par materiāliem sī kūmiem mīlas poēziju nonāvē bads, tad lai nevaino mani, ja piepeši kā pret sienu atduras vaigu vaigā ar dzīves īstenību.»

No stacijas nākot, kur viņa bija pavadījusi savu lī gavaini. Benita, kā parasti, sastapa savu svešo pielūdzēju. kas visur prata viņu atrast. Pirmo reizi uz tā sveicienu viņa pasmaidīja. Tas deva svešajam drosmi, un nākošajā mirklī viņi bija pazīstami. Augusts Kazimirs lūdza Liepas jaunkundzi ieiet kopā ar viņu kafejnīcā. Benita vēroja, ka te, tāpat kā bārā. kur viņa kādreiz spēlēja, svešais bija pastāvīgs viesis. Bet viņai bija vien alga, lai tas būtu beidzamais kroga brālis, patlaban viņai likās, ka tas tomēr labāk ir sapratis un varēs saprast, cik ļoti trūkums var izmocīt cilvēku. Benita smējās izmisušus smieklus un bija jautra līdz pārgalvībai. No ka tējnīcas viņi pārgāja uz bāru. Benita dzēra un, kā jau nepieradusi, ātri reiba. Viņai gribējās noreibt, lai nedzirdētu žultainos smieklus dvēseles dziļumos: «Tagad es dzeru bēres savai mīlestībai!»

Benita nezināja, cik ilgi viņi bija dzēruši. Viņa pamo dās tikai otrā dienā blakus svešajam Kazimiram. Pēkšņā riebumā viņa atcerējās iepriekšējo nakti. Kauns, dusmas, žēlums savijās mocošā jūtu režģī. Viņa vēlreiz paskatījās uz svešo vīrieti, kas gulēja mierīgi aizmidzis. Naida uz liesmojumā viņa pietrūkās un, cik vien bija spēka, iecirta tam sejā pliķi. Kazimirs pamodās un, sāpes savaldījis, zobgalīgi paskatījās Benitā.

Kāpēc mans vakarējais mīlīgais kaķītis sāk skrā pēties?

Jūs, suns, es prasu gandarījumu!

— Lūdzu, — neuztraukdamies atbildēja vīrietis.

kļūstiet mana sieva.

Benitu vēl vairāk sakaitināja mierīgais tonis un pār liecība, ka tas tiešām tā būs. Beidzamos spēkus saņēmusi, viņa iekliedzās:

Lūk, mana atbilde! un iespļāva svešajam Kazi mirām sejā.

Tas mierīgi noslaucījās un, cieši skatīdamies dusmu pārņemtajā Benitā, teica:

— Mīļais bērns, nevajag piespļaut bļodu, no kuras pēc pašai būs jā ēd.

Ko tas nozīmē?

— Tas nozīmē, ka jūs tomēr būsiet mana sieva. IJn jūs pati atnāksiet un teiksiet, ka esat ar mieru. Es redzu, jūs domājat, ka ir vēl cita izeja — pašnāvība. Bet jums nevajag aizmirst savu veco māti, kurai tādā gadījumā paliks tikai ubaga tarba.

Benita viņam vairs neatbildēja. Mēteli un cepuri uz rāvusi, viņa aizcirta durvis.

*

Pirmajās dienās Benita nemaz nedrīkstēja domāt par riebīgās nakts notikumiem. Bet rūpes par nākotni spieda atgriezties pie tiem. Ari mīla uz Verneru nebija mirusi, tikai savā rūgtajā apmulsumā viņa bija šo dārgo orhi deju kā kāpostu lapu pasviedusi cūkām.

Benitai nebija nevienas draudzenes, kurai varētu izstāstīt par notikušo un prasīt padomu. Tāpēc kādā ga līgā izmisuma brīdī viņa aizrakstīja Verneram Valteram un apsūdzēja sevi bargāk, nekā to bulu darījis nelokāms soģis.

Pēc dažu dienu sasprindzinātas gaidīšanas viņa lasīja nežēlīgu atbildi:

«Ja ir kāds neģēlīgāks noziegums par slepkavību, tad tas ir Jūsējais. Var cilvēks zaudēt mantu, var noslepka vot visus viņa tuviniekus, var pašu padarīt par kropli, viņš tomēr vēl var dzīvot un ticēt dzīvei. Bet. ja mīlēts cilvēks ir otram izpostījis ticību mīlas un dzīves svētu mam, jā, kas tad atliek vairāk par pārliecību, ka pasaule ir netīrumu purvs un cilvēki riebīgi rāpuļi, kas ar baudu vāļājas šai purvā ...»

Kad Benita izlasīja sarūgtinājumā rakstītās rindas, viņa pati sev likās netīrāka un riebīgāka par katru rā pūli. Uztraukumā viņa gribēja skriet un nāvē izbeigt vi sas mokas. Bet, satverot durvju rokturi, tā iedomājās savu veco mati un ienīstā cilvēka vārdus par ubaga tarbu. Nespēkā viņa atkrita krēslā un raudāja.

Dienas gāja dzēlīgas un ļaunas, kā inkvizīcijas moku kambaros. Pēc dažām nedēļām Benita juta, ka atrodas mātes stāvoklī. No klavieru naudas varēja dzīvot dažus mēnešus, bet ko lai iesāk pēc tam, ievērojot viņas stā vokli.

Benita bija pagurusi, cīnoties ar sevi pašu un trūkumu. Visas jūtas likās mirušas. Un aukstais saprāts teica vai nav vienalga, ka kurais sagādā sev eksistenci. Es pārtikšu pati un apgādāšu savu māti, kļūdama neģēļa Ka zimira sieva.

Viņa saģērbās, atsvaidzināja seju ar pūderi un devās uz Kazimira dzīvokli. Durvis atvēra viņš pats.

Pēdējo reizi Benitas lepnums saslējās, kad Kazimirs bez apsveicinājuma uzvaroši teica:

Es zināju, ka jūs nāksiet.

Viņa vēsi un mierīgi atbildēja:

— Esmu ar mieru kļūt jūsu sieva.

IJēc apprecēšanas Kazimirs sirsnīgi nolūdzās Benitu, ka tik rupjā veidā ieguvis viņu par savu sievu.

Man tomēr nebija cita ceļa, — viņš atzinās. — Es zināju, ka tu mani nekad nemīlēsi, un tomēr visu laiku, kamēr tu spēlēji bārā, mani mocīja gandrīz slimīga ma nija iegūt tevi. Tā pastiprinājās, kad tu tik lepni norai dīji manu mīlestību, kā nu es pratu to parādīt.

Likās, ka Kazimira mīla tiešām bijusi tikai mānijā. Pusgadu pēc apprecēšanās tas turpināja savas kroga gailas, un Benita viņu diezgan reti pirms pusnakts sa gaidīja māja. Bet, tā kā viņas un mātes eksistencei viņš deva pietiekoši daudz līdzekļu, tai nebija nekādu iebildumu pret šādu vīra dzīvi. Klusībā Benita sev atzinās, ka viņai pat patīkami, ja vīrs tikai pret rītu pārnāk mājā. pieceļas, kad viņa izgājusi pastaigāties, un tūlīt pēc pus dienas aiziet darbā.

Stipri cieta Benitas māte. Viņa nezināja, kāpēc meita izšķīrusies ar Verneru Valteru, bet redzēja, ka viņa nav laimīga un drīzāk nicina un ienīst nekā mīl savu vīru.

Bezgala cieta arī Benita pati. Rūgts lepnums un spī lība cīnījās ar nežēlīgi samīto mīlu. Un, jo tālāki kļuva bijušie notikumi, jo lielāka viņai likās pašas vaina. Kā pēc viņa bija paļāvusies gļēvajam kaunam par savu nabadzību? Vai toreiz, noklausoties Vernera paļās par viņas kolēģi no bāra, īsti lepna sieviete nebūtu saslējusies: «Tad zini, Verner Valter, arī es esmu nabaga meitene, tāda pati ka tā, kas mani sveicināja. Es spēlēju bārā, tāpat kā viņa, jo mums abām jāgādā par savām vecajām mātēm, un viņa ir tikpat godīga kā es.» Pārdomājot šādus vārdus un izprotot to patiesību, tas nevarētu aiziet no viņas. Bet, ja aizietu, vai tas nenozīmētu, ka viņi dzīvo divās pārāk dažādās pasaulēs un nekad nevarēs sadzīvot viena?

Kad Benitai piedzima dēls, viņa kļuva vienaldzīga ka pret vīru, tā pret Verneru Valteru. Par pirmo viņa varēja domāt bez naida, par otro bez sāpīgas spīts un nožēlošanas. Visas viņas jūtas un domas tinās un vijās ap mazo šūpulī gulētāju.

Benita zināja, ka, tiklīdz tas būs paaudzies, viņa atgūs brīvību, sameklēs darbu un audzinās savu dēlu. lai to neietekmētu viņa tēva katru dienu mājās līdzņemtā kroga elpa.

*

Tā pagāja pāris gadu. Kādā nakti Kazimirs pārnāca mājā atkal piedzēries. Parasti viņš tādās reizēs tikai ņur dēja un, kur krita, tur arī nakti pārgulēja. Šoreiz viņš la mājās tik skaļi, ka pamodās bērns un sāka raudāt. Benita paņēma to klēpī mierināt un lūdza vīru izturēties klusāk.

— Jā, es lai ciešu klusu, bet krogā dzērāji var skaļi tavu godu skalot no glāzes glāzē! — kliedza Kazimirs.

Benitai kļuva karsti. Viņa nojauta, ka te ir kaut kāda sakarība ar Verneru Valteru.

— Runā, stāsti, — viņa teica, savaldīdama uztrau kurnu. Kazimirs stāstīja, ka pēc darba vakarā aizgājis uz bāru, kur agrāk spēlēja Benita. Pie blakus galdiņa dzēruši daži iebraucēji, starp kuriem skaļākais bijis agronoms Valters. Kad bijis stipri pilnā, tas pacēlis glāzi un uzsaucis: «Draugi, tagad dzersim bēres manai jauni bai un mīlestībai, kuru tik nežēlīgi sabradāja netīrākās, melīgākās kājas pasaulē - manas bijušās līgavas kājas!» Pēc tam viņš, griezīgi smiedamies, stāstījis draugiem, cik karsti un šķīsti mīlējis Benitu Liepu, cik tīra un patiesa tā viņam likusies un kādas riebīgas īstenības priekšā viņa to nostādījusi.

«Un tagad, tagad, draugi,» beigās uzsaucis Valters, «es ar prieku slīgstu dziļāk un dziļāk šinī kroga peklē, pret kuru agrāk izjutu šausmīgu riebumu. Tagad es ņirgājos par savu naivumu, jo zinu. ka dzīve ir netīra cūka. bet mīla — spļaujamais trauks!»

Benita sakoda zobus. Tie bija netaisni vārdi. Viņa gan jutās vainīga pie Valtera sapostītās dzīves, bet tā nebija gribēta krāpšana. Viņš pats bija spiedis viņu iet šo ceļu. jau iepriekš nosodīdams viņas eksistences iegūšanas veidu. Un tad uznāca tas nespēka brīdis, kad gribējās kādam izkliegt savu nabadzību, saceļoties pret Valtera aklo atrautību no dzīves. Veikli un neatlaidīgi Kazimirs bija vilcis ap viņu savus tīklus, līdz uzvarējis.

Pēkšņas dusmas modās viņai pret šo riebīgo zirnekli, pie kura kā pie akmens bija sasitušās divas trauslas dzīves. Patlaban Benita nebija spējīga saprast, ka ne akmens vainīgs, ja stāv tur, kur zaudē līdzsvaru divi zemes pievilkšanas spēkam padoti ķermeņi. Visus šos gadus viņas dvēselē bija krājies savaldīts rūgtums, kuru tā centās gainīt un slāpēt. Tagad tas izlauzās uz āru kā tanī pirmajā krišanas naktī.

— Tu, suns, — viņa atkliedza vīram, — un tu vēl vari runāt par manu godu vai negodu. Cik vispār manā dzīvē bijis negoda — un par tādu es saucu šos gadus, kopš esmu tava sieva, — tam par iemeslu esi bijis tu!

Kazimira seja sāpīgi sarāvās. Pirmo reizi viņš nometa vienaldzīgo un valdonīgo masku.

— Piedod, Benita, bet arī tu esi netaisna. Kādreiz es domāju, ka tu būsi mana glābēja. Tik gaiša un nosvērta tu man likies kā neviena sieviete, bet es pats biju pagrimis cilvēks. Kad es ne ar dāvanām, ne ziediem nespēju saistīt tavu uzmanību, sapratu, ka tu mīli citu. Kad redzēju tevi kopā ar to agronomu, manī sacēlās pret viņu neklusināms naids. Zināju, ka tavu mīlu neiegūšu, bet man gribējās viņam iedzelt. Un, kad tu, atgriezdamās no viņa pavadīšanas, rūgtas spītības pilna ienāci man līdzi kafejnīcā un vēlāk bārā, es piedzirdīju tevi līdz nesamaņai un saistīju pie sevis ar bērnu. Drusku cerēju, ka tu iemīlēsi mani kā sava bērna tēvu. Benita, es atzīstu, esmu neģēlis, bet arī tu neesi nekā darījusi, lai padarītu mani par cilvēku, — Kazimirs raudādams sabruka uz dīvāna.

Tanī naktī Benita vairs neaizmiga. Viņa domāja, ka abi šie cilvēki — mīlētais Verners un ienīstais Kazimirs — vainoja viņu savās klizmās. Kā bērni viņi gribēja priecāties par brīnišķīgu puķi, nejautādami, kur puķe lai smeļ spēkus acis priecinošo ziedu dzīšanai. Verners Valters jutās satriekts un piekrāpts, atklādams, ka puķes saknes sniedzas netīrā zemē. Augusts Kazimirs rupju roku bija norāvis trauslo ziedu un dusmojās, ka viņa pirkstos tas saburzīts vairs nesmaržoja ...

Otrā dienā Benita sāka meklēt darbu. Pēc mēneša viņai izdevās to atrast kādā kažokādu veikalā. Alga nebija liela, bet, taupīgi dzīvojot, varēja iztikt. Viņa iesniedza šķiršanās prasību.

Kad visas formalitātes bija nokārtotas, Benitas dienas ritēja vienmuļas un klusas, bet taisni miers bija tas, ko viņa visvairāk alka.

*

Tā bija aizritējuši divi gadi. Kādā dienā Benita redzēja gar veikala logu aizejam Valteru.

«Gribētos zināt, vai viņš vēl arvien mani ienīst tikpat stipri?» domāja Benita. Viņai pašai sen bija zudis rūgtums pret abiem vīriešiem, kas bija ielauzušies viņas dzīvē. Darbu pabeigusi, Benita iegriezās kādā veikalā nopirkt dēlam augļus. Pie kases stāvot, viņa juta, ka tās sejā ieurbjas ciešs acu skats. Pagriezusies viņa ieraudzīja Verneru Valteru. Tas godbijīgi sveicināja.

Benita palocīja galvu un gribēja iet.

— Kāpēc jūs nesniedzat man roku, kundze?

— Tāpēc, ka nezinu, vai jūs to saņemsiet, — mierīgi atbildēja Benita.

Valters nosarka. — Atļaujiet jūs pavadīt, — viņš lūdza un piemetināja: — Ceru, ka jūsu vīrs nebūs greizsirdīgs.

— Šķirti vīri laikam greizsirdību nepazīst, — neveikli atbildēja Benita.

— Jūs šķirta? — gandrīz priecīgi pārjautāja Valters.

— Jau divi gadi.

— Benita — un man tu to neteici? — Valters pārgāja uz sirsnīgu toni.

— Kāda gan tam būtu bijusi nozīme?

— Nozīme? Un kāda vēl. Bet aiziesim kaut kur, apsēdīsimies, es nevaru runāt, kad man jācenšas pārkliegt ielas troksni.

Viņi iegāja Viesturdārzā un apsēdās uz kāda vientuļa sola.

— Benita, es runāšu bez kādiem ievadiem, — iesāka Valters. Vai mēs nevarētu aizmirst visus tos notikumus, kamēr bijām šķirti, un atsākt dzīvi no tā laika, kad tu mani pēdējo reizi pavadīji uz staciju?

Benita tūlīt neatbildēja. Valters bailīgi centās izlasīt atbildi viņas acīs.

— Nē, Verner. Es tev neko vairs nepieminu ar ļaunu, bet viss pārdzīvotais savas pēdas tomēr ir atstājis. Bez tam man ir dēls, un tu varētu būt greizsirdīgs, ka es viņu mīlētu vairāk par tevi.

— Nē, Benita. Tu laikam domā, ka es vēl arvien esmu tikpat naivs kā toreiz. Ak, es daudz esmu mācījies, kopš atbrīvojos no sava iedomātā ideālisma čaulas. Cik bērnišķi es toreiz iedomājos mīlu, it kā mēs nebūtu dzīvi cilvēki, bet no vecām oleografijām izgrieztas figūras. Un, kad tādas figūras izrādījās nestabilas, es raudāju kā bērns un lādējos. Bet saki, — kāpēc tu man toreiz nestāstīji visu patiesību pašā sākumā?

Tu tik un tā nebūtu to sapratis. Atceries savu sašutumu par manu pazīšanos ar spēlētāju no bāra? Un arī vēlāk — vai tu tiki kādreiz jautājis vai vismaz iedomājies, kur es varētu ņemt līdzekļus sev un vecajai mātei? Savā pārspīlētā ideālismā tu nebiji spējīgs saprast, ka cilvēks nedzīvo no mīlestības un mūzikas. Arī tev pašam labāk patika redzēt mani glīti ģērbušos un jautru, bet izsalkums un skrandas prātu nedara priecīgu. Līdzīgs tavam naivumam bija mans muļķīgais nabagu lepnums, kas mani spieda tēlot pārticību. Tagad es redzu, ka tas nav īstais lepnums, bet nu, diemžēl, ir par vēlu.

— Nekas nav par vēlu, — iesaucās Valters. — Kad nu mēs galu galā esam nākuši pie noskaidrojuma, ka mans naivums un tavs nevajadzīgais lepnums ir mūs izšķīruši, vai tagad, dzīves izmācīti, mēs nevarētu atkal iet kopā?

Benita klusēja. Dīvaini, Valtera priekšlikums viņai nesagādāja prieku. Viss — mīla, sāpes, rūgtums, apvainojumi likās tik sen pārdzīvoti un kā akmeņi nogrimuši dzelmē. Uzcelt tos viņai vairs nebija spēka.

— Nē, Verner. — viņa purināja galvu. — Tomēr ne. Es nespēju aizmirsi lielo pazemojumu — savu pirmo laulību, kurā vainoju tevi tikpat kā sevi pašu. Un, ja nespēju aizmirst, tas nozīmē, ka nespēju piedot. Šķirsimies bez rūgtuma un naida un mēģināsim nesastapties.

Viņa cieši saspieda Valtera roku. Viņš nokāra galvu un padodamies klusēja.

Kad viņš atkal pacēla galvu, Benita bija nozudusi aiz ceļa līkuma.

SĪKNAUDA

kolotāja Līvija Paegle posās uz operu. Pēdējais vakars Rīgā, drīz beidzas Ziemas svētku brīvlaiks, un rīt jāsāk tālais brauciens atpakaļ uz Latgali. Būs diezgan skriets un gūts. Pa reizei katrā teātrī un šovakar uz operu. Bet tad arī bija visa nauda cauri. Līvija vēl pārskaitīja atlikumu: ceļa nauda, autobuss līdz operai trīsdesmit santīmu. Stipri tālu, kā visi mazpelnītāji, dzīvoja Līvijas draudzene Rita, pie kuras tā bija apmetusies. Biļete izrādei. Hm, ļoti dārgas biļetes, tik tikko iznāk pēdējai sēdvietai. Uz māju jānāk kājām. Līvija tomēr bija priecīga. Jau sen viņa bija gribējusi redzēt «Aīdu», kuras pa radio dzirdētie motīvi likās tik melodiski, bet nekad nebija gadījies iebraukt, kad uzveda šo operu.

— Sastrēbšos kultūru, tad atkal varēšu gavēt līdz nākošajiem svētkiem, — Līvija smējās, likdama somiņā biļetes un autobusa naudu. Pārējo — ceļa naudu nolika čemodānā.

— Vai tev bail no laupītājiem, ka neņem visu līdzi? — zobojās Rita.

— Ko var zināt, — atsmēja Līvija. — Te nav tā kā Latgalē. Visvairāk gan man bail, ka pati sevi neaplaupu. Piemēram, naktī man piepeši var negribēties nākt kājām mājā. Un Līvija ņemsies un iestāstīs man, ka kurpes spiež un nevar paiet, ka trīsdesmit santīmu nav tāda nauda, kuras dēļ būtu vērts uzņemties garo un katrā ziņā ārkārtīgi riskanto ceļa gabalu, piepeši atcerēsies visādus avīzē lasītus baigus nolikumus par Rīgu naktī un tā piespiedīs mani sēsties autobusā un izraus no maka kā zobu no mutes trīsdesmit santīmu, liekot spekulēt, ka rīt tos varēšu aizņemties no Ritas. Uz neatdošanu, protams, jo kas gan pēc gada atcerēsies tādus sīkumus.

— Tu varbūt jau tagad spekulē, lai es tev izmaksāju atpakaļceļu, — jokojās Rita. — Bet to tu nesagaidīsi. Stāv rakstīts, ka savu tuvāku vajagot mīlēt kā sevi pašu, bet nekur nav teikts, ka tas būtu jāmīl vairāk par sevi. Un tāpēc, ja Rita var divreiz dienā cilpot kājām ceļa gabalu no Krusta baznīcas līdz pilsētai, kāpēc lai es domāju, ka Līvijai tas par grūtu?

— Tu vari droši tā filozofēt, jo šodien tavi darbi var saskanēt ar taviem vārdiem. Es zinu, ka tev to trīsdesmit santīmu nav, jo, ja tev tie būtu, tu nenociestos man tos nepiedāvājusi. Rīt tu tā vairs nevarētu runāt, jo tad tev izmaksās algu.

Līvija vēl pameta skatu spogulī un gāja. Uz ielas tikusi, ieraudzīja autobusu nākam un skrienot noķēra to pieturas vietā. Pēc Līvijas vēl piesteidzās paveca sieviņa un, autobusā ieraususies, nosēdās tai līdzās.

— Saņemiet biļetes! — pasniedzās kasieres roka.

Līvija ielika tajā trīsdesmit santīmu un dabūja biļeti.

— Saņemiet biļetes! — roka pasniedzās pret vecenīti.

Tūlīt, meitiņ, tūlīt, — vecenīte taustījās pa kabatu.

— Nu, tu brīnums, dēls iedeva, mutautiņā iesēju, kur tad viņš varēja palikt?

Kasiere aizgāja iekasēt naudu no priekšējiem.

Vecīte piecēlās kājās, izmeklēja visas kabatas, paskatījās zemē — mutautiņa nebija.

Atgriezās kasiere un pastiepa roku: — Saņemiet biļetes!

— Nav, meitiņ. Dēls iedeva, mutautiņā iesēju, laikam nākot izkritis.

— Tad jums būs jākāpj laukā un jāiet vēlreiz paprasīt dēlam, — auksti noteica kasiere.

— Vai, meitiņ, kā nu otrreiz lai prasa, nav jau viņam arī diez kāda tā iztikšana. Es labāk paiešu kājām. — Vecenīte piecēlās.

Līvija redzēja, ka visi autobusā sēdētāji pēkšņi kļuvuši akli un kurli. Ļaudis, kas labprāt izpleš acis un ausis, lai apskatītu savus līdzbraucējus un noklausītu viņu sarunas, piepeši ar īsti dabaszinātnisku interesi sāka pētīt gatves malā augošās vecās, kailās liepas. Kāds pārītis, kas atgriezās no slēpošanas, sākumā bija gurdi klusējis, tagad uzsāka ļoti aizrautīgu sarunu. Labi ģērbies jauneklis cītīgi iegrima avīzes sporta nodaļā.

Kasieres roka sniedzās paraut signāla zvanu.

— Pagaidiet! — iesaucās Līvija. — Es samaksāšu.

— Lūdzu, — roka noplēsa biļeti.

— Paldies, paldies, meitiņ, — vecenīte piegriezās Līvijai. — Ak tu mana vecā galviņa, kā es tā varēju pazaudēt! Dēls iedeva, mutautiņā iesēju un tak pa ceļam esu izrāvusi no kabatas.

Pārējiem braucējiem apnika kailās liepas, tie atgriezās no logiem un brīvi raudzījās viens otrā. Slēpotāju pārītis gurdi atspiedās pret atzveltni. Jauneklis salocīja avīzi.

Līvija valdīja jūtu vilni, kas kāpa sejā. Silts prieks, pat lepnums, ironija griezās pa asinīm, un viņai bija krietni jāpiespiežas, lai maskētu acu spožuma nodevību.

Vecenīte vēlreiz atkārtoja paldiesus.

— Labi gan man šoreiz iznāca, — viņa priecājās. — Būs jau tāpat gabaliņš, ko iet. Es, redz, dzīvoju pie meitas Pāudaugavā, bet dēls dzīvo te, aiz Krusta baznīcas. Sagribējās vienreiz atbraukt apskatīt, sevišķi tos mazos gribas redzēt, tos bērnus. Iedeva meita ceļa naudu i turp, i atpakaļ, bet kā nu es gluži tukšā braukšu, bērni taču vienmēr gaida ciema kukuli, nopirku kliņģerus. Šodien dēls prasa, vai ceļa nauda esot. I negribēju sacīt, domāju, gan jau aizkleģerēšu kājām, kad tā laikāk iznāku. Bet, pagāns, no acīm nolasīja. Iedeva, gribēja dot vēl otram autobusam uz Pārdaugavu, es neņēmu, sak, kas tur ko neaiziet. Nav jau viņam arī nekāda tā iztikšana. Dažu dienu pelna, dažu ne, trīs bērniem vajag grauzt. Sieva rudenī nogulēja slimnīcā. Labi bija, ka nepaņēmu vairāk, tāpat viss būtu pagalam. Ak tu mana vecā galviņa, — nopūtās vecīte.

Paspīdēja operas baltās kolonas. Līvija izkāpa.

Operas priekšnams bija pilns ļaužu. Sameklējusi rindas galu, Līvija sāka gaidīt savu kārtu pie kases.

Sīkiem solīšiem rinda virzījās pret apgaismoto lodziņu.

— Lūdzu, vienu trešā balkona pēdējās rindās, — Līvija izņēma no maciņa visu naudu un iebēra kases izdobtajā atvilktnē. Kasiere pārskaitīja.

— Par maz. Vēl trīsdesmit santīmu.

Karsts izbaiļu vilnis iesitās Līvijai sirdī, iedomājoties autobusā vecenītei nopirkto biļeti. Kājas kļuva aukstas un ceļos saļodzījās.

— Man... man vairāk nav ... — viņa stostījās. — Dodiet man lētāku biļeti. Dodiet galerijā.

Galerija izpārdota, — kasiere vienaldzīgi noteica un atbīdīja atvilktni ar naudu atpakaļ.

Līvija nevarēja uzreiz aptvert, kā tas ir, ka viņa netiek uz izrādi. Visu laiku tā bija sapņots un domāts par «Aīdu», viņai nebija ne mazāko šaubu, ka šovakar sēdēs operā un klausīsies brīnišķīgās melodijas, un nu viņai atstumj naudu atpakaļ. Viņa vēl negāja nost no kases, kaut gan aiz muguras stāvētāji izrādīja nepacietību.

— Jaunkundz, man bija izrādei nauda, — Līvija iesaka un juta, ka kļūst muļķīga, bet nevarēja piespiest sevi aiziet. — Es samaksāju autobusu nabadzīgai sieviņai. un tāpēc man tagad pietrūkst. — Līvija piesarka, jo apzinājās, ka kļūst smieklīga. — Varbūt...

Jaunkundz, vai jūs neatliktu savu piedzīvojumu stāstīšanu uz citu reizi? — ironiski pārcirta Līvijas teikumu aiz viņas stāvošais kungs kažokā ar bebrādas apkakli. — Mēs arī vēl šovakar gribam dabūt biļetes.

— Ludzu, nākošais, — kasiere pamāja bebrādas apkaklei. ar acīm Līviju pastumdama malā.

Līvija atkāpās, bet vēl nespēja aiziet. Vēl paspēra soli uz kases pusi. Bet kažoks jau virzījās viņai taisni virsū, un nākošais rindinieks nostājās pie kases. Līvija saņēma sevi stingri. «Aita, ko tu vēl te gaidi!» viņa domās izlamāja sevi un steidzās āra.

Līvija dzestrajā naktī soļoja mājup. Vēsais gaiss un tālais, vienmuļais gājiens pamazām izkliedēja satraukumu. Arī izrādes zaudēšana vairs nelikās tik sāpīga. Nu, kas tad — vienreiz netikt uz operas izrādi, tā taču nav nekāda traģēdija. Taisni smieklīgi ļauties tādai apmātībai, it kā pasaule ietu bojā.

Mājā Līvija pārgāja, jau pilnīgi atguvusi sevi.

Rita ieplēta acis. — Kas tev, nedabūji vairs biļeti?

Nedabūju. Pietrūka trīsdesmit santīmu.

Kā tā?

Līvija izstāstīja notikumu autobusā.

— Jā, — domīgi noteica Rita, — tā ir bijis un būs arvien, ka tev allaž pietrūks dažu santīmu.

— Kāpēc allaž? — brīnījās Līvija.

— Tāpēc, ka tu savu algu samaini un izdali sīknaudā.

_ ?

— Jā, tā tas ir, Līvij. Ja vecenītei aptrūkst ceļa naudas, tu samaksā. Tas ir labi darīts. Ja tavā skolā kādam bērnam trūkst burtnīcu vai zābaku, tu nopērc. Tas arī ir labi darīts. Un arvien atrodas kāds, kam tu vari palīdzēt, un 1as dara prieku devējam un ņēmējam. Tā tu izdali savu algu, un redzi, kad pašai gribas aiziet uz operu, — aptrūkst trīsdesmit santīmu.

Bet, Rita, — iebilda Līvija, — es tomēr nevarētu mierīgi aplūkot liepu ceļmalā, kamēr vecenīti izsēdina no autobusa. Un es nespētu sekot izrādei, man būtu jādomā par māmiņu, kas ziemas naktī kājām tipina no Krusta baznīcas uz Pārdaugavu.

— Pareizi, tā tas būtu. Tāpat tu nevari mierīgi apēst savu pusdienu, zinādama, ka dažam bērnam nav ne kripatas maizes. Tu nevari atļauties nopirkt sev lieku pāri glītu kurpju, neatcerēdamās, ka daži bērni vēlā rudenī nāk skolā bez apaviem. Un tā tu savu naudu izdali. Atceries, tu kādreiz gribēji arī studēt, bet tev neiznāca. Vai tu vēl atceries, kāpēc?

— Atceros gan. Tēvam vajadzēja jauna zirga un pļaujmašīnas, bet nebija naudas.

— Un mīļā meitiņa Līvija tad pameta mazāk atalgotu vietu Rīgā ar izredzēm studēt, pārgāja uz Latgali un sapelnīja tēvam zirgu un pļaujmašīnu, nomaksāja visus mājas parādus.

— Vai tas bi ja slikti darīts?

— Ļoti labi. Un, kad nomira tēvs, Līvija atteicās no mantojuma daļas par labu karsti mīlētam un lutinātam jaunākajam brālim un vairākus gadus pusi algas vēl piemaksāja klāt.

— Toties tagad brālis ir labi ierīkojies un man vairs nav bēdas, ka viņš varētu izputēt.

— Tad tev būtu laiks sākt studēt. Brālis taču būs piesolījies tev palīdzēt?

— Nē. Viņam laikam vēl neiznāk.

— Un tici, neiznāks nekad. Kad viņš bija ticis tik tālu, ka varēja saimniekot bez bažām un materiāliem spaidiem, tad viņam vajadzēja telefona, pēc tam nepieciešams kļuva radio, tad nekādi vairs nevarēja iztikt bez elektrības, bet. pirms vilka elektrību, vajadzēja uzcelt jaunu māju. Un, kad bija jauna māja un elektrība, tad vajadzēja visu mašīnu un riku, ko var dzīt ar elektrību. Bet, kad vienam saimniekam ir jauna, priekšzīmīga māja ar visām labierīcībām, tad ari viņš pats vairs nevar iet šā tā ģērbies, vajag katrai sezonai sava uzvalka.

— Jā, man arī reizēm liekas, ka brālis pārāk lielu vērību veltī apģērbam. Es eju vienkāršāk.

Tev taču neatliek. Un vai tu nestāstīji, ka tavs brālis, kopš var izalgot puišus, kļuvis kaislīgs zvejnieks, iegādājies pat motorlaivu, lai varētu pa ezeru izvizināt smalkos ciemiņus, kuru tagad viņa mājā neesot trūkums? Tici man — un, ja netici, tad protokolēsim manus vārdus, — drīz tev brīvdienās būs jāmeklē tūristu mītne, kur apmesties, sevišķi vēl, ja tavs brālis apprecēs attiecīgi smalku sievu.

— Rita, tu runā rūgtus vārdus.

Mani piedzīvojumi ir bijuši vēl rūgtāki. Tu zinir es savā laikā izskoloju savu māsu, jo vecākiem nebija naudas. Tagad viņai ir labi situēts vīrs, greznas mēbeles, vasaras jūrmalā, ziemā teātri, kafejnīcas, bet man — sešdesmit latu mēnesī. Un reizēm māsas kundze mani pagodina, uzaicinot kafejnīcā uz pāris kūkām, tikai nekad pie Svarca, kur viņa iet parasti ar savām smalkajām draudzenēm, jo mans mētelis ir pārāk nodilis. Pagājušajā vasarā viņa piedāvāja man piemešanos savā vasarnīcā jūrmalā, labi zinādama, ka es no savas algas nevaru braukāt. Bet, piedāvāt man mēneša karti, — tas viņai ar gudru ziņu neienāca prātā, jo tad es tiešām varētu vēl aizbraukt.

— Vai tad viņa negrib, ka tu brauc?

Protams, ne. Tāpat kā tavam brālim nebūtu ne mazākās vēlēšanās tevi redzēt, ja tev gadītos saslimt, zaudēt darbu vai citādi nonākt nabadzībā. Vispār labi situētiem cilvēkiem nepatīk atcerēties tos laikus, kad grūti gājis un kāds viņus pabīdījis uz augšu. Tavam brālim, droši, patīk uzslavas, ka viņš tēva nīkulīgo saimniecību nostādījis priekšzīmīgi. Tas ceļ viņa pašapziņu. Bet tu ar savu aizbraukšanu šo pašapziņu ievaino, jo netieši atgādini, ka pie māju uzcelšanas arī tu esi pielikusi roku un īstenībā esi tur ieguldījusi ne tikai sev zaudēto naudu, bet arī neiegūto izglītību.

Līvija klusēja. Auksti pārliekot, Ritai bija taisnība.

— Es daudz esmu domājusi par šīm lietām, — nerimās Rita. Kādreiz mani ļoti kaitināja māsas nevērība pret manu nabadzību. Nabadzībā citu cilvēku nelietības arvien vairāk sarūgtina nekā normālos apstākļos. Bet pēdīgi man bija jāatzīst, ka tādi cilvēki kā es un sevišķi tu esam savus tuviniekus padarījušas par šādiem patmīļiem.

— Tātad mums jāatbild ne tikai par savu paputējušo dzīvi, bet ari par savu mazāko brāļu un māsu samaitāšanu, — mēģināja jokot Līvija. — Tad tiešām cits nekas neatliek kā piesiet akmeņus pie kakla un noslīcināt mūs jūrā visdziļākajā vietā.

— Nemaz nesmejies, tā tas ir. Saki atklāti, — vai tev nav pašai prieks, ja vari kādam palīdzēt, uzdāvināt, padarīt viņa vietā?

Kad labi padomā, ir gan.

Nu, lūk. Tas ir devēja prieks. Liktos cēlākais no priekiem. Bet tie, kuriem tu palīdzi, dāvini, pakalpo, arī sajūt prieku. Tas ir ņēmēja prieks. Tas vairs nav tik cēls prieks. Un, ja nu mēs kādam arvien dodam, dāvinām, pakalpojam, tas beidzot pierod pie ņēmēja prieka, uzskata ņemšanu un citu pakalpojumus par savu dabisku tiesību un kļūst egoists. Dažs savā egoismā nonāk pat tik tālu. ka sāk tevi ienīst, ja vairs nevari dot un dot, nemaz nerunājot par atpakaļprasīšanu.

— Bet vai arī mēs nebūsim egoisti, ja citiem neko nedosim, nevienam nepakalposim?

— Es nesaku, ka nevajag dot un kalpot. Bet es arī nedomāju, kā māca daži ireāli sapņotāji, ka vajag tikai dot un atsacīties. Ja mēs atzīstam, ka devēja prieks ir augstāks par ņēmēja prieku, tad taču mums vajadzētu arī citiem novēlēt šo augstākās pakāpes prieku. Bet mēs ar savu mūžīgo došanu piespiežam viņus sēdēt ņēmēja pozā, kamēr viņi tajā ieraduši un domā, ka tu tāpēc vien esi pasaulē nācis, lai viņam dotu, dāvinātu, kalpotu.

— Kad tā auksti un loģiski padomā, — domīgi runāja

Līvija, — tavā runā ir deviņdesmit deviņi procenti patie-sības un viens procents sarūgtinājuma. īstenībā mans brālis būtu ticis ari pats uz augšu, tikai, protams, daudz lēnāk, un man būtu augstskolas izglītība un interesantāks un labāk atalgots darbs. Un viņam nevajadzētu no manis vairīties, jo viņa pašapziņai tad tiešām būtu ciešs pamats. Tāpat, ja tu būtu jāvusi savai māsai izbaudīt kaut pusi no tā dzīves sūruma, ko tu izjuti, skolā iedama un reizē strādādama, varbūt no viņas būtu iznācis vērtīgāks cilvēks.

— Droši. Bet paskaties, nupat iestājas jauna diena. Glābsim, kas glābjams no šīs nakts miega.

Rītā Līvija sakravāja nelielo čemodānu un salika naudu somiņā.

- Nez ko lai iesāku ar savu operas naudu? Uz Latgali atpakaļ vest būtu par grēku. Būs tīri vai jāklausa tavām vakardienas pamācībām un jānogulda krājkasē nebaltām dienām, — Līvija ķircināja Ritu.

— Labāk nopērc sev kādu grāmatu. Būs kompensācija «Aīdas» vietā, un nebūs ceļā jāgarlaikojas, — ieteica Rita.

— Lielisks padoms! — Līvija sasita plaukstas.

Pilsētā tikušas, draudzenes atvadījās. Rita steidzās

darbā.

— Varbūt es aizskriešu uz staciju, ja tanī laikā būs jāiet ar vēstulēm uz pastu, — viņa vēl uzsauca Līvijai.

Līvija gāja meklēt grāmatu veikalu. Laika bija daudz, lēnā gaitā viņa soļoja pa ietvi un apstājās pie viena otra skatloga. Lūk, izstādītas rotaļlietas. Bērni sastājušies staipīja kaklus un iekāroja vienu otru lietiņu, plīdamies virsū mātēm un auklēm: — Nopērc man to!

Līvija uzskatīja skaistu lelli. «Kaut Maņai tāda būtu, kā viņa priecātos!» viņa iedomājās. Bet Maņai bija tikai no lupatām, pašas tītas, bezveidīgas lelles, viņa cilāja tās un tīņāja cauru dienu, jo citu neko nevarēja darīt. Nelaimīga meitene, pavisam maza zaudējusi māti un tēvu — dzērāju. Nepietika ar to, ka māte sava vīra dzeršanas dēļ pakārās, tikai dažus mēnešus paauklējusi mazo Maņu. Nepietika ar to, ka tēvs dzērumā iebrauca upē un noslīka. Kā mantojums no dzērāja tēva Maņai palika kroplums — četru gadu vecumā viņa vēl nevarēja staigāt. Viņa dzīvoja pie savas mātesmātes smacīgā istabelē un dienu no dienas viena pati, jo vecmāmiņa gāja darbā pie saimniekiem. Līvija reiz apmeklēja mazo meiteni, un pēc tam bija jāiet vēl un vēl. Maņa likās pavisam nereāla būtne. Viņa dzīvoja savā bērna izdomu pasaulē, jo ar īsto pasauli tai maz nācās saskarties. Tikai dažās svētdienās vecmāmiņa iznesa viņu laukā un nosēdināja uz lupatām zem ievas. Izbrīna pilnām acīm viņa vēroja kokus, kas vēja kustējās, mākoņus, kas steidzās nezin kur. — Tāds nīkulītis ir tā mūsu Maņa, — reiz, Līviju pa durvīm izvadot, teica vecmāmiņa. — Ko es neesmu izlūgusies, bet nepieņem dieviņš.

— Bet vecomāt! izbailēs iesaucās Līvija. — Kā nu var tā gribēt!

— Ek, jaunkundzīt, tev nav acu priekš mūsu dzīves. Cik ilgi man vairs likts kustēt. Paliks Maņa viena pasaulē, vai būs kāds, kas roku pieliks? Dzīvu viņu kukaiņi apēdīs. Grūta mūsu dzīve jau veseliem, slimos i dievs nepažēlo.

Daudzas reizes Līvija bija apmeklējusi Maņu, bet smaidot viņu vel nebija redzējusi. Tik aizkustinoši nopietns bija kroplais bērns, ka Līvijai dažreiz gribējās atdot pusi no dzīves, lai iemācītu Maņu smaidīt.

«Bet, ja Maņai uzdāvinātu tik skaistu lelli, varbūt viņa pasmaidītu,» iešāvās prātā Līvijai.

Maņas smaidu iztēlodama, viņa nospieda veikala durvju rokturi. Skaisto lelli iesaiņoja, viņa samaksāja un ielika sainīti portfelī.

Nākošajā ielā Līvija nogāja gar grāmatu veikalu. Logs bija grāmatu pilns, un viņa noskatījās uz tām kā izsalcis suns uz kaulu zem stikla.

Stacijā pirms vilciena atiešanas iedrāzās Rita un iespieda Līvijai rokā sainīti: — Še tev ceļa maize. Man izmaksāja algu no paša rīta, un tad es iedomājos, ka tev ceļā nebūs ne kripatas, ko grauzt.

— Sīknauda, Rīta, sīknauda! — Līvija smējās, norādīdama uz sainīti.

— Ak nu, nieki, — Rita atvairījās. — Tev garš ceļš priekšā. Tagad tu varēsi vilcienā grauzt sausiņus un lasīt grāmatu.

— Saki labāk — spēlēties ar lelli.

— Lelli? — Rita nesaprata.

— Jā, es nopirku lelli Maņai. Atceries, reiz stāstīju par kroplo meitenīti netālu no manas skolas.

Te nu bija. Es vakar esmu savas pērles cūkām bērusi priekšā! — sirsnīgi smējās Rita.

— Cūkām gan — tev un man, — Līvija norādīja Ritai uz viņas atnesto sainīti. — Ko lai dara, Rita, no savas ādas neviens nevar izlēkt. Galu galā pasaulē ir tik maz prieka, un gribas, lai tā būtu vairāk. Man būtu prieks par grāmatu, bet Maņai par lelli tas būs daudz lielāks.

MANS PIRMAIS PRECINIEKS

Mevaru skaidri vairs atcerēties, cik toreiz man varēja būt gadu. Domāju, ne mazāk par pieci un ne vairāk par septiņi, jo pieci gadi veca iemācījos lasīt, ar astoto gadu sāku iet skolā, bet toreiz man lielāko prieku sagādāja pasaku grāmatas.

Mūsu māja ar nelielo tīrumu platību atradās meža vidu, vairāk nekā kilometru no barona Tranzēes muižas. Meži bija mana bērnības pasaule, kas visu manu dzīvi noslēdza no ārienes. Tāpēc augu ļoti vientuļi, bez draugiem un rotaļu biedriem. Muižā gan bija daudz bērnu, bet no tiem mani atturēja prāvais attālums un arī māte, kas muižas bērnus necieta viņu izlaidīgās uzvešanās dēļ.

Muižā dzīvoja arī kāda manas mātes māsīca, kas mežsarga mājas vienā galā bija iekārtojusi nelielu veikalu. Pie šīs krustmātes es viesojos ļoti labprāt un arī viņu gaidīju ciemā, jo viņas veikala plauktos stāvēja apaļas konfekšu kārbas, no kurām tā arī man iebēra brūnās tūtītēs.

Krustmāte bija vecāka par manu māti, bet bērnu viņai nebija. Tāpēc kādā rudens svētdienā biju ļoti pārsteigta, kad ieraudzīju pa meža taku nākam krustmāti ar mazu puisīti pie rokas.

— Labdien, Anniņ! — viņa smaidīdama uzsauca. — Es atvedu tev parādīt tavu brālēnu. Dod rociņu, Jā-nīt, šī meitiņa tagad tev ir rada.

Šāds jauns radinieks man bija pavisam neizprotams. Biju lasījusi par apburtiem ezīšiem, kas vēlāk pārvērtušies prinčos, bet mazais Jānītis bija puika kā jau puika.

princis tas nevarēja būt, jo prinčiem bildēs bija mirdzošs kronis galvā un zobens pie sāniem.

Nē, nē. Bet, kur krustmāte bija uzreiz tik lielu dēlu ņēmusi, tas man vēl ilgu laiku bija neizprotams. Viņa gan manai mātei stāstīja, kā tikusi pie Jānlša, — esot to adoptējusi. Ko nozīmēja — adoptējusi, nevarēju izdomāt, bet mātei jautāt neiedrošinājos. Ej nu sazini, ko tāds vārds nozīmē, var vēl piedzīvot lielu kaunu par tādu jautājumu.

Paslepus apskatīju savu jauno rada gabalu. Jānītis bija glīts zēns brūniem matiem, tumšām acīm, zilos svārciņos ar perlamutra pogām. Baltās pogas man ļoti patika, un es vēlāk izlūdzos mātei, lai arī manai jaunajai kleitai piešuj tādas pašas.

Ilgi tomēr nedabūju Jānīli aplūkot, jo arī viņš pavērsa uz mani savas tumšās acis. Es nosarku un aizvilkos aiz mātes krēsla.

— Anniņ, ej nu parādi Jānītim savas spēlītes un grāmatas, — mamma mani pastūma.

Es vēlreiz nosarku, tomēr satvēru Jānīti pie rokas un vedu uz otru istabu, kur skalu grozā bija sakrauts viss mans toreizējais pūrs.

Jānītim ļoti patika kāda lelle — Olīvija dzelteniem matiem un zilām acīm, kuras, lelli noguldot, aizvērās. Viņš paņēma to rokās vārīgi, kā trauslu bērnu, un labu laiku guldināja to gultiņā un cēla augšā.

Izspēlējušies ar rotaļlietām, sākām apskatīt grāmatas. Jānītis neprata lasīt, tāpēc lasīju viņam priekšā pasaku par trim tēva dēliem.

Šinī brīdī ienāca pie mums māte ar krustmāti.

— Skat, skat, kādi draugi! — iesaucās krustmāte. — Nu jau Jānītim būs jānāk pie Anniņas grāmatā mācīties. Es atkal nosarku, bet jutos lepna par savām zināšanām.

— Jā, et glibu mātītiet glāmatu, — Jānītis vēl nevarēja izrunāt «r» un «s», kaut gan viņam jau bija pieci gadi.

Visu vēlo rudens laiku Jānīti nesatiku. Ceļi dubļaini, arī laika nebija ne manai mātei, ne krustmātei bērnus pavadīt, bet vienus laist baidījās suņu dēļ.

Toties, tiklīdz uzsniga pirmais sniegs, tēvs iejūdza kamanas mušu veco zirgu un mes ar mati aizbraucām viesoties muižā.

Jānītim acis mirdzēja priekā, kad krustmāte no mūsu pasniegtā kukuļa auta iztina ābeci ar sarkanu gaili uz vāka.

— Dēliņ, pateicies Anniņai un palūdz, lai viņa pamāca, kā ar tādu grāmatu rīkoties, — krustmāte pastūma Jānīti uz manu pusi.

.Jānītis droši pienāca klāt, satvēra manu roku un noliecās.

Ak kungs, kāds kauns! Man grib bučot roku! Sarkana kā brūklene es izrāvos un paslēpu acis mātes priekšautā.

Krustmāte smējās: — Redzi nu, Jānīt, kā tu meiteni sasarcināji. Tā jau tikai tantēm pateicas, jaunkundzēm tāpat pasaka paldies.

Jaunkundze! Man atkal par jaunu bija jāslēpj acis. Man vienmēr bija kauns, ja kāds mani nosauca par jaunkundzi. Es to uzskatīju par lielu izzobojumu.

Sarunas ar Jānīti atsākām tikai pēc pusdienas. Puikam gribējās tūlīt iemācīties lasīt. Līdz «J» viņš burtus ātri iemācījās no galvas, bet tālāk tā lieta tik ātri negāja. Norunājām, ka jāmācās pamazām un, kad mans tēvs vedīs no meža uz muižu malku, vienā dienā Jānis brauks uz mūsu māju, bet otrā — es pie viņa.

Tā sākās mūsu kopīgās gaitas. Jānis bija čakls un vērīgs skolnieks, un pēc Jaungada ābece viņam kļuva par vieglu. Nu arī tik bieži vairs netikāmies. Tikai svētdienās mūs veda viesos vienu pie otra. Tad gājām vizināties no kalniņa.

Jānītis arvien bija ļoti rūpīgs. Viņš nosēdināja mani uz ragaviņu priekšgala, tad skriedams stūma tās, bet, kad tika kalniņa nogāzē, tad uzmetās arī pats un mēs nobraucām lejā, ka sniegs vien nokūpēja. Kalna vidū Jānītis arvien apjautājās: — Vai tev nav bail? — vai arī: — Vai tev nav salti?

Bet kur tad nu būs bailes vai salti, kad tāds bruņinieks pavada!

Kalnup ragaviņas vilka Jānītis. Es gan gribēju vilkt savu reizi, bet viņš nekad man neļāva.

Pienāca pavasaris.

Pūpolu svētdienā es gribēju Jānīti nopērt ar pūpolu

slotiņu, bet viņš iebēga otrā istabā. Visu svētdienu mums neveicās ne rotaļas, ne pasaku stāstīšana. Jānītis stostījās un šļupstēja vairāk nekā citās reizēs un pats no tā kaunējās. Varēja redzēt, ka viņš visiem spēkiem cenšas izsacīt skaidri, bet. jo vairāk viņš tā centās, jo mīkstāks r vietā padevās «1». Man reizēm tā kā smiekli sanāca. Pat krustmāte pamanīja savādo runāšanu un norāja Ja-niti, ko viņš ākstoties. Tad puika sadrūma un kļuva nerunīgs.

Lieldienās mums sabrauca viesi. Vairākas kaimiņienes un viņu bērni atnāca ar karašām un raibam sīpolu mizās krāsotām olām.

No paša rīta man atļāva uzvilkt jauno, sarkano kleitu, kurai mālē bija piešuvusi veselu rindu perlamutra podziņu.

Pēc pusdienas atnāca ari muižas krustmāte un Jānītis. Jānītis bija ļoti nopietns un apmulsis. Tūlīt lika krustmātei izņemt no mēteļa kabatas sarkanu, lakotu olu un pasniedza man. Ola likās ļoti skaista, ne tāda kā parastas sīpolu mizās un rudzu zālēs krāsotās.

Saki nu viens! — māte iesaucās. Taisni vienā krasa ar lavu kleitu. Par lādu olu gan tu Jānītim varēji mutes dot.

Kā 11u mamma varēja tik dumji runāt! Puikam mutes dot! Es izlikos, ka neesmu šo piezīmi nemaz dzirdējusi, un, acis nodūrusi, spēlē jos ar olu.

Jānītis kļuva nemierīgs. Paskatījās vienu otru reizi uz krustmāti, tad uz mani. tad uz mammu, pačāpstināja lupas, bet neko neteica.

Krustmāte smaidīja: Jānītim šodien esot kaut kas svarīgs runājams, un pie tam viņa, nozīmīgi pavērusies manī, sāka mammai klusu kaut ko stāstīt.

Manīju, ka runā par mani. tāpēc man kļuva neomulīgi. Acis no olas nenovērsdama, spiedos arvien dziļāk kaktā starp krāsni un mūrīti.

Jānītis pāris reižu uz mani žēli paskatījās.

Kad krustmāte bija beigusi, māte sataisīja jocīgi nopietnu seju un teica:

— Nūja, man jau nekas nav pretim, lai Jānītis pats parunā ar Anniņu.

Visas viešņas un bērni mitējās čalot. Gandrīz baznīcas klusums, tikai smīnīgs, iestājās istabā.

Jānltis nolieca galvu un nāca uz manu pusi. Es virzījos dziļāk kaktā, kaut gan vairs nebija kur atkāpties.

Jānītis pienāca, saņēma mani aiz baltās podziņas pie kakla un, acīs neskalīdamies, jautāja:

Anniņ, vai tu pletēli mani?

Istaba līdz griestiem piešalca smiekliem.

Es nosarku vienā krāsā ar savu kleitu.

Nākošajā mirkli es brāzos uz durvīm, nogrūzdama Jā-nīti zemē. Viņam līdzās nokrita dāvātā ola un sašķīda. Izskrēju ārā un, neko nedomādama, ārkārtīga kauna pārņemta, paslēpos kuli aizgaldā pie aitas.

Tā izjuka Jānīša precību gājiens.

Tagad man jau pāri mūža pirmajam gadu simta ceturksnim, esmu mīlējusi dažus Jāņus, un daži sakas mani mīlējuši, bet tik nopietnu priekšlikumu neesmu ne no viena dzirdējusi, kaut gan droši vien tagad es vairs nebēgtu pie aitas.

ALTRUISTS

Augusts Kaķītis noplēsa divus pārus pazoļu, kamēr sameklēja inteliģenta bezdarbnieka vietu statistiskajā pārvaldē. Viņš bija rūpīgs un smalks grāmatvedis, bet tā nu ša jos bezdarba gados bija izgadījies, ka viņa zināšanas un darbs visur kļuvis lieks. Labi vēl, ka bija tādas bezdarbnieku nokalpināšanas iestādes, kur citādi lai spruktu. Astoņdesmit latu mēnesi tomēr bija vairāk nekā nekas, un, ja ņem vērā, ka sieva prot taupīgi saimniekot un bērnu viņiem vēl nav, tad izlikt var. Kur tad valsts ari lai ņem, ko visus pabarot, nav viegli, pavisam nav, kad saskaita tos bezdarbnieku tūkstošus, kas šogad reģistrēti. Viņš taču to lietu zina vislabāk, jo kārto tieši bezdarba statistiku.

Aiz pateicības, ka valsts devusi darbu. Augusts strādāja divu cilvēku vielā. Ko neVarēja veikt parastajā laikā, to viņš pabeidza ārpus darba stundām.

— Par virsstundām maksāt mēs nedrīkstam, paziņoja nodaļas priekšnieks, reiz vēlu pēc darba beigām atrazdams Kaķīti skaitļos ierakušos.

Es, priekšnieka kungs, to ari neprasu, — Kaķītis, godbijīgi piecēlies un pazemīgi smaidīdams, atbildēja. — Es to tāpat, darba labā.

Nu, nu, strādājiet, strādājiet, — priekšnieks uzsita grāmatvedim uz pleca.

— Altruists! aiz muguras ņirgājās darba biedri,bet Kaķītim acīs teica:

— Ko tad jūs ar tādu strādāšanu panākat? Noņemat vienam cilvēkam maizi. Ja jūs nedarītu divu darbu, priekšnieks būtu spiests pieņemt jums palīgu.

Kaķītis sarka un taisnojās pret citiem un sevi. bet atmest virsstundu strādāšanu nespēja. Varbūt, ja būtu pazinis kādu. kas izmisis meklē darbu, viņš rīkotos citādi, bet tagad viņa acu priekšā bezdarbnieki bija dažādās ailēs un rubrikās ierakstīti cipari, kam pretim stāvēja citi skaitļi — tie, ko valsts izdod bezdarbnieku nodarbināšanai pie ielu bruģēšanas, viršu plūkšanas, vecīšiem un bērniem par zupu, dzīvokļu pabalstiem un apavu lāpīšanai. Sie skaitļi viņa acīs bija daudz konkrētāki par pirmajiem, jo, tos rakstīdams, viņš dzīvi iztēlojās un domās aprēķināja, ko par tiem varētu uzcelt vai iegādāt. Piemēram, sen jau runāja un sprieda, ka vajadzētu jauna tilta pār Daugavu, bet neiznāca un neiznāca līdzekļu. Un Kaķītis, uz brīdi pārtraucis tiešo darbu, skaitīja un rēķināja, cik valsts atlicinātu gadā, ja nebūtu jārūpējas par piecdesmit tūkstošiem bezdarbnieku un jāizdod vairāki desmiti tūkstoši latu viņu nodarbi mīšanai.

Kad uz jaunu gadu izdalīja gratifikācijas il kā labākajiem darbiniekiem, Kaķītis tādu nedabūja. To saņēma Lerhes jaunkundze, Iekšrīgas dzelzs tirgotāja meita, kurai tēvs, žēlodamies par grūtiem laikiem, bija samazina jis kabatas naudu, to saņēma Kveldes kundze, Iekšlietu ministrijas atbildīga ierēdņa sieva, kas strādāja, lai aizdzītu bezbērnu mājas garlaicību, saņēma vēl kāds un kāda, kas darba stundas bija pavadījuši, stāstot anekdotes un nakts piedzīvojumus bāros vai arī lakotos nadziņus vīlējot un modes pārrunājot.

Bet Augusts Kaķītis nebūt nejutās, ka viņam bulu nodarīta pārestība.

Kad kolēģi viņu pazoboja, ka par centību nekā nav saņēmis, Augusts izbrīnījies atbildēja:

— Tie cilvēki, kas saņēma gratifikāciju, būtu varējuši bez šā darba arī iztikt. Ja viņi tomēr strādā, tad ar savu darbu nāk valstij palīgā. Man darbs ir nepieciešams, un es esmu pateicīgs, ka saņemu to pašu algu.

— Jums loģikas aparāts ierīkots savādāk nekā citiem. — dzēlīgi piezīmēja kāda darba biedrene.

— Mans loģikas aparāts pilnīgi saskan, lūk, ar šiem neapstrīdamajiem skaitļiem, — Kaķītis parādīja loksni ar virsrakstu «Bezdarbs Latvijā».

— Tur vajadzēja likt virsrakstu «Latvijas kauns», atcirta spītīgā kolēģe un iziedama aizsita durvis.

Kādā dienā Kaķītis saņēma zīmīti no namsaimnieka Gaiļa, kas viņu lūdza atnākt uz pārrunām par kādu svarīgu lietu. Izrādījās, ka Gailis sadomājis izdot žurnālu, — piemērotu tautas vidējām aprindām, — kā pats izteicās. Viņam vajadzētu viena uzticama cilvēka, grāmatveža vai darbveža, nosaukums galu galā neesot svarīgs. Viņš ļoti lūdzot Kaķīti pārnākt pie viņa. Algu maksāšot to pašu nē, viņš nemaz nedomājot, ka Kaķīša kungam kaut kā jāupurējas viņa labā, kaut gan iesākums žurnāla izdošanai būšot grūts, ļoti grūts, kur tagad tāda konkurence. Bet tā nu viņš reiz esot sadomājis. Viņš pats esot liels grāmatu cienītājs un tāpēc saprotot, ka jādod tautai piemērota lasāmviela, tāpat jāatbalstot viens otrs jaunais talants, kam grūti izlauzties cauri aizspriedumu un konkurences mūriem. Gailis runāja ilgi un skaisti, uzsvērdams, cik ļoti noderīgs viņam šajā pašaizliedzīgajā pasākumā būtu tāds uzticams un sapratīgs cilvēks kā Kaķīša kungs. Bez viņa žurnāls gandrīz nevarētu ieraudzīt dienas gaismu.

Kaķītim kļuva žēl namsaimnieka Gaiļa. Virs, kas sasniedzis stabilu turību, varētu dzīvot klusu, mierīgu dzīvi, bet, lūk, viņš domā arī par citiem, par tautu, par rakstniecības uzplaukumu. Neērti atteikties, liegt palīdzību tādam ideālam cilvēkam. Bet ka lai aiziet no statistiskās pārvaldes, vai priekšnieks nebūs dusmīgs? Viņš solījās aprunāties vecajā darba vietā un, ja tur nebūšot iebildumu, tad varēšot pārnākt pie Gaiļa.

Priekšniekam nebija ne mazāko iebildumu. Viņš pat nevarēja apslēpt savu prieku, teikdams, ka žēl esot laist prom tādu čaklu darbinieku, bet tā nu reiz esot, ka zivs meklējot, kur dziļāk, cilvēks — kur labāk. Bez šaubām, Kaķītim viņš pieklājības pēc neminēja, ka tikko bija zvanījis Finansu ministrijas galvenais grāmatvedis un lūdzis, vai nevarētu dot vietu viņa sievai, kurai nervu ārsti iesakot sabiedrību kā vienīgo līdzekli pret melanholiju. Priekšnieks bija pat tik laipns, ka atlaida Kaķīti bez divu nedēļu iepriekšēja uzteikuma.

Tā Kaķītis pārgāja strādāt Gaiļa jaundibināmā žurnāla grāmatvedībā, ekspedīcijā un pat redakcijā. Viņi bija tikai divi darbinieki, ja neskaita pašu izdevēju, kas neko nestrādāja, tikai grozījās pa patukšajām telpām un skaidroja, kurp jāiet pēc atļaujas, kad jāatver tekošs rēķins bankā un pastā, pie kādiem autoriem jāgriežas pēc rakstiem. Redaktors bija jaunais, neatzītais dzejnieks Bang pūlis Ezervilnis, vīrs vidējos gados, gari noaudzētiem, pelēkiem matiem. Tie bija pieradināti, cilvēkiem ienākot, nokrist uz acīm, lai dzejnieks ar enerģisku galvas vēcicnu varētu tos pasviest atpakaļ pāri pakausim, kas bija atbrīvojies no matu audzelības un spīdināja balto ādu.

Tā ka pirmajā laikā grāmatvedības ierakstu nebija daudz. Kaķītis vairāk tikai cilpoja apkārt ar Ezerviļņa vēstulēm rakstniekiem un rakstītajiem. Pie daudziem viņš nostaigāja četras un piecas reizes, bet nedabūja ne rindiņas. Dažs aizbildinājās ar nevaļu, dažs teicās ap skatīties, kāds būšot jaunā žurnāla virziens, dažs atklāti pazobojās par redaktoru, kurš taču viens pats varot pie pildīt visas loksnes.

Ta arī nolika, ka Ezervilnim vajadzēja gandrīz vienam pašam piepildīt žurnāla slejas. Viņam palīgā nāca Gaiļa kundze, kas jaunības gados bija rakstījusi aizkustinošus mīlestības dzejoļus un pat stāstus par nepiepildītu mī lestību ar traģiskām beigām. Lai izskatītos, ka lulzstrād nieku saraksts ir plašs, viņi katram darbiņam lika citādu parakstu, un pirmā numura lasītāji tajā atrada Bangpūša Ezerviļņa, Ingunas. Kurbada Sārtoņa. Dzirkstītes Irisas, Lolitas Brīnumpuķes un Tālivalža Ineša vaidus. Pirmo numuru izpirka gandrīz bez atlikuma, lā ka pēdējos pāris simtus Gailis neļāva nest uz kiosku, jo tiem pēc kāda laika būšot milzīga retu grāmatu vērtība.

Ielīksmots par lielajiem panākumiem, redaktors pirmo algas un honorāru izmaksu bija nodzēris vienā naktī. Nākošajā dienā viņš kaulēja no Gaiļa avansu paģiru lāpīšanai. bet tas aizbildinājās, ka naudu ieguldījis papīrā tālākajiem numuriem, un nedeva. Kaķītis gan pabrīnījās, ka izdevējs rēķinus kārtot nav sūtījis viņu, un gaidīja tos iegrāmatošanai, bet Gailis vilcinājās iesniegt.

Tad Ezervilnis lūdza kolēģi Kaķīti aizdot līdz nākošajai izmaksai tikai desmit latiņu. Dzejnieks un redaktors izskatījās tik nelaimīgs un slims, garie mati nemaz vairs negribēja segt puskailo pakausi un nekārtīgās šķipsnās nokarājās uz acīm, ka Kaķītim sirds pielija ar maigu žēlumu un viņš atdarīja savu maku un izvilka desmit latu. Sievai bija apsolītas jaunas kurpes, bet viņa jau varēs pagaidīt tās pāris nedēļas. Kad vecajām salabo nodilušos papēžus, vēl kādu laiciņu var nostaigāt.

Ar otro numuru vairs tik labi neveicās. Cik reižu Kaķītis apstaigāja kioskus, lūkodams iekasēt naudu, bet kiosk-nieki tikai pamāja uz lielajām žurnāla kaudzēm: - Redziet, tur viņi stāv. Nepērk. — Izdevējs algu tomēr izmaksāja. No rīcības kapitāla, viņš gan piebilda.

Ezervilnis šajā reizē nevarēja Kaķītim aizņemtos desmit latus atdot. Lieta tā, ka viņš bija pasūtījis jaunu uzvalku pēc mēra, jo pats izdevējs teicis, ka no redaktora ārienes ļaudis spriedīšot par žurnāla solidumu. Kaķītis apski dija Lzerviļņa diendienā nodzīto un krogos nolaistīto Marijas ielas fasona uzvalku, un tiešām tas nebija tāds, kādu valkātu labi nostādīta žurnāla galvenais redaktors. Tāds varēja gan izskatīties no nabagu mājas paņemts atbildīgais redaktors, kādi bija daudziem laikrakstiem un pelnījās ar cietumā sēdēšanu par redakcijas grēkiem. Skaidrs, ka žurnāla gods prasa, lai Ezer-vilnim bulu kārtīgs uzvalks, tāpēc Kaķītis neko neiebilda, kad nevarēja aizdevumu saņemt atpakaļ. Taisni otrādi — viņš aizdeva Bangputim vēl desmit latu, lai tas varētu iegādāties arī atbilstošu virskreklu un kaklasaiti. Sieva nu gan drusku savilks pieri, kad viņš atkal nepārnesis mājās visu algu, bel viņai taču jasaprol, ka firmas gods un vajadzības jāuzskata augstākas par personīgām. .Ja Gailim būs vairāk naudas, tad ari mums klāsies labāk. viņš nobeidza savus paskaidrojumus sievai.

Pie nākošas algas izmaksas, kas nolika ar mazu nokavēšanos, Kzervilnim vajadzēja kopā ar draugiem iesvētīt jauno uzvalku. To nedrīkstēja izdarīt kaut kādā ostas krodziņā. bet tikai < Alhambra». Tā bija noteicis izdevējs, kas arī pats piedalījās mazajās vakariņās un beigās izsauca pat šampanieša pudeli. Otrā dienā kā redaktors, tā izdevējs sūrstījās par paģirām. Ezervilnis sēdēja nabadzības aizvainota mūzas dēla pozā, bet Gailis no paša rīta lika Kaķītim apskriet visus Rīgas kioskus un vismaz pāris latu sagrabināt. Kaķītis izvandīja Anniņmuižu, aizbrauca uz

Šmerli, bet visi kiosknieki bija ka norunājuši vienu un to pašu atbildi: Jūsu žurnālu tik maz pērk, ka labāk kū

dieties dibenā un nesaldējiet rokas.

Kaķītim bija tik nepatīkami atgriezties tukšām rokām, tik žēl skatīties divās nelaimīgās sejās, ka viņš, redakcijas durvis verot, izdomāja mazu viltību, kā izlīdzēt maizes devējam un darba biedram: viņš sataisīja priecīgu seju un paziņoja, ka desmit latu izdevies sagūstīt, bet īstenībā izņēma no kabatas savas algas atlikumu.

Augustiņ! — iesaucās Ezervilnis un, apkritis Kaķītim ap kaklu, piegrūda viņa vaigam siekalām notecējušas lūpas. — Tu esi mans labākais draugs. Pēc nāves es tevi Parnasā iecelšu par savu dzēriena devēju. — Gailis savu atzinību izteica apvaldītāk — ar laipnu smaidu un uzsitienu uz pleca. — Es jau paredzēju, ka bez jums tas žurnāls neies, — viņš vēl piebilda, un abi paģirainie pazuda aiz durvīm, atstādami Kaķīti aiz sajūsmas valgām acīm. Ir taču tik patīkami darīt citiem prieku, ja par to saņem atzinību.

Žurnālam gāja grūti. Ezerviļņa un Gaiļa kundzes stāsti un dzejas, lai arī parakstīti ar dažādiem vārdiem, tāpat viena otra diletanta ražojumi lasītājus nespēja iekustināt uz žurnāla pirkšanu. Ezervilnis izgudroja jaunu paņēmienu — viltot rakstnieku vārdus, samainot tikai vienu burtu vai pieliekot citu vārdu priekšā. Pircējus tas nedabūja iekārdināt, jo nākamajā numurā tādi viltojumi bija jāpārtrauc, — redaktors krogā saņēma atklātu plauku no kāda jauna, pašlaik atzīt sākta dzejnieka, kam konkurences žurnāls bija solījies pārtraukt drukāšanu, ja tas, kaut arī ar sagrozītu vārdu, došot savus dzejoļus Gaiļa izdevumam. Tad Gaiļa kundze nāca ar citu padomu: viņa došot katram numuram rakstu ar nosaukumu < Kas jāzina jaunlaulātajiem?». Tādi raksti sevišķi valdzinot pusaudžus. Un tie varot kļūt par galvenajiem žurnāla noņēmējiem. Lai ieinteresētu jaunos lasītājus, Kaķītim vajadzēja pirmo Gaiļa kundzes atsvaidzināto numuru uz ielas pie dāvāt vidusskolniekiem, kad tie patlaban plūst no skolas uz māju. Kad jau kāds būs nopircis un izlasījis, gan pačukstēs citiem. Tādas lietas ātri apskrien Rīgu.

Tas bija grūtākais pārbaudījums Kaķīša darba gailas. Laikam no uztraukuma rokas svīda, bet grāmatvedim, kas pirmo reizi pildīja kolportiera pienākumu, žurnāla burtnīcas likās netīri lipīgas un bija pretīgi tādas pasniegt jaunajiem lasītājiem. Bet, iedomājoties, cik grūti klājas izdevējam, cik bieži tas grābsta ar pirkstiem tukšās kases sīknaudas nodalījumā un neko neatrod. Kaķītis norija nepatīkamo sajūtu. Norija, nevis izspļāva.

Kādu laiku žurnālam tiešām gāja labāk, bet Ingunas pamācībām reiz bija jāizsīkst. Nepalīdzēja arī tulkotie džungļu un dēku romāni, jo vairākas izdevniecības tādus laida klajā veselām sērijām. Naudas nepietika pat papīram, iespiešanai un ekspedešanai. Kase mūžīgi stāvēja tukša, un, kad Gailis, atnākdams kantorī, velti pa to grābstījās. Kaķītim likās, ka tas grābstās pa viņa sirdi. Viņam bija pat tāda neskaidra vainas apziņa, it kā izdevējam bulu tiesība tieši viņam pārmest žurnāla neveiksmes. Kārtējas algas izmaksas sen vairs nenotika, redaktors un grāmatvedis saņēma katru dienu pa latam, pa diviem, un tos pašus pavadīja izdevēja nopūta. Tādos apstākļos Ezervilnim nebija ko domāt par parāda nolīdzināšanu Kaķītim, pēdējais to pārāk labi saprata, lai atgādinātu.

Vienreiz veselu nedēļu kasē neienāca ne santīma. Ezer-vilnis sēdēja drūms ka lietus pielijuši sila priede, un pat viņa mati aizmirsa nokrist pāri pierei, kad gadījās iemaldīties kādam apmeklētājam. Gailis bija kļuvis nerunīgs, tikai reizēm izgrūda pa vārdam, ka nebijis vērts pērles mest cūkām priekša. Ar visu šo šļuru nu esot nogājis tik tālu, ka rīt nebūšot naudas pusdienām. Si piezīme tik dziļi sasāpināja Kaķīša sirdi, ka viņš. mājās pārgājis, izkaulēja sievai piecus latus no bērna pūriņa naudas, ko tie bija sākuši krāt. kad uzzināja, ka viņu priekiem un bēdām gaidāms turpinātājs jeb, ka mēdz sacīt, mantinieks. Visu ceļu uz māju viņš bija domājis, cik vajadzētu Gailim pusdienām. Viņi ar sievu izlika ar vienu latu dienā, vairāk neiznāca, un galu galā vai nu tik svarīgi, ko cilvēks ēd iekšā. Bet Gaiļu ģimene droši vien nebija pieradusi ēst trīsreiz nedēļā kartupeli, siļķi un etiķi. Mazāk par pieci lati nez vai viņu pusdienas maksa, ja pierēķina konjaciņu, ko Gailis mīlēja iedzert ar aukstajiem uzkožamiem pirms cepeša.

Vislabākajā garastāvoklī, aizmirsis sievas asarainos pārmetumus par nedzimušā bērna aplaupīšanu, Kaķītis otrā rītā, īsi pirms principāla ierašanās, iemeta kasē piec-latu gabalu. Viņa upuri bagātīgi atalgoja izdevēja prieks, kad tā pirksti satvēra apaļo ripuli un, pasvieduši gaisā, novietoja vestes kabatā. Ezcrvilnis žēli noskatījās pakaļ pieclatniekam, kad tas kopā ar savu jauno īpašnieku izslīdēja pa durvīm. Tuvojoties pusdienas laikam, Bangpūtis izmeklēja visas sava uzvalka kabatas, bet, neko vērtīgu tajās neatradis, trīsreiz nopīitās, vairākas reizes pārstaigāja kantori no vienas sienas līdz otrai un griezās pie Kaķīša, vai tas gadījumā nebiītu bagāts ar piecdesmit santīmiem. Vismaz alus desu ar kāpostiem varētu kādā ēdienu veikalā pasūtīt. Kaķītis nespēja atteikt, jo piecdesmit santīmi viņam kabatā bija kopā ar ārsta recepti, ko sieva bija iedevusi zāļu izņemšanai. Un tā puslats pārceļoja pie Ezerviļņa, bet recepte palika pie Kaķīša. Redaktors aizgāja paēst desiņas ar skābiem kāpostiem, bet grāmatvedis, viens palicis, iztina no papīra sausas maizes gabaliņu. Pavalga vielā pusdienas papildināja līksma sajūta, ka šodien viņš' varējis izpalīdzēt diviem cilvēkiem.

Kādā dienā Kaķīti uz ielas saslapa vecs paziņa, lielākas firmas darbvedis. Tas nopriecājās par negaidīto sastapšanos un piedāvāja pārnākt pie viņiem par grāmatvedi. jo nupat vakar savu veco grāmatvedi aizvadījuši uz mūža mājām. Alga būšot simt latu mēnesī, pie gadi juma, ja preces labi apgrozījušās, principāls nežēlojot uz svētkiem dažus desmit latus gratifikācijai. Vārdu sakot, šajos laikos kaut ko labāku sagaidīt būtu tikpat kā aklai vistai uzknābt graudu. Kaķītis kļuva domīgs un solījās todien pat aprunāties ar Gaili, vai nevar viņu laist uz jauno vietu. Bet, tuvojoties kantorim, viņš kļuva domīgs. Vai neizskatīsies tā, ka žurkas bēg no grimstoša kuģa? Gailis to uztvertu ka neuzticību viņa labi domātajam pasākumam, un lāga vīru tas ļoti sāpinātu. Drošības pēc viņš sievai par jauno darba piedāvājumu neko nestāstīja, bet, tajā dienā Gaili nesastapis, apņēmās aprunāties ar to rīt.

No aprunāšanās tomēr nekas neiznāca. Gailim bija smagas paģiras, un, velti izgrābstījies pa tukšo kasi, tas aizgāja īgns, kaut ko nesaprotamu norūkdams par dar-

biniekiem. kas visu tikai gaida no izdevēja, bet paši neko nespēj izdomāt. Runāt par aiziešanu Kaķītim pietrūka drosmes, un. kad draugs piezvanīja, viņš atteica, ka šoreiz laikam nekas neiznākšot. — Žēl, žēl, tas novilka, gribēju tevi reiz dabūt uz kājām, bet ja nu tu esi tāds altruists ... Viņš gan domāja: ... muļķis.

Kādu laiku žurnāls cīnījās ar nabadzību, bet tad laikam bija sācis iet labāk. Kase un grāmatas gan to nerādīja, bet izdev ēja seja bija noskaidrojusies. Viņš mīklaini iztei cās. ka gaidāmas pārmaiņas uz labo pusi, reizēm uzsila saviem darbiniekiem uz pleca, lai nu vēl saraujot, drīz jau varēšot vieglāk atvilkt elpu.

Pārmaiņas noskaidrojās pēc dažiem mēnešiem. Gailis nodeva žurnālu kādai sieviešu apvienībai, palikdams pats par izdevniecības direktoru, bet Ezervilnis ar Ingunu par redaktoriem. Vienīgi Kaķītim pašlaik pietrūkstot darba jaunajā izdevniecībā, jo arī pārējie pajinieki gribot no savas puses dažas algotu darbinieku vietas. — Starp citu, mūsu starpā runājot, — Gailis pačukstēja Kaķītim, — tā sieviešu vadone jūsu vietu rezervējusi savam māsasdēlam. Laikam domā mani kontrolēt. Nodzēries gnīda — tāds mani kontrolēšot, viņš nospļāvās un sniedza Kaķītim roku uz atvadīšanos. Ak tā, jums laikam tur vēl kaut kas pienākas no algas? Pienāciet tā apmēram pēc mēneša, kad būs pārņemti visi aktīvi un pasīvi.

Kā pēkšņu spērienu dabūjis pa galvu, Kaķītis izgāja uz ielas. Deniņus dauzīja doma, ka kabatā nav ne santīma, bet šodien jāved sieva ar mazo dēlu mājā no slimnīcas.

«Tad tādi viņi . . . Tad tādi . . .» smadzenēs plaiksnījās rūgtums, un pirmo reizi viņam pamodās žēlums pret sevi.

PAŠNĀVNIECE

ivu ielu krustojumā kantoristi Annu Priedi pēkšņi kāds saķēra aiz rokas. Nepaspēja viņa ne attapties, ne apskatīties, kad kā piķa lietus pār viņu nolija pārmetumi:

— Redz, kāda tu esi! Es saucu, saucu, bet būtu jele atskatījusies! Es jau arī tad gribēju iet savu ceļu. Kad vairs pņt veci draugi nepazīst, kad pašas māte nolād, jāsaka, nav vērts tad pasaulē dzīvot. Traģisko monologu noslēdza asaras.

Pagaidi, pasaki vispirms labdien! — Anna pārtrauca runātāju, kurā pazina savu klases biedreni pagastskolā. Idu Puķīti. Īstenībā drauga titulu Ida viņai bija piešķīrusi patvarīgi, jo, lai gan visas trīs ziemas pagastskolā abas meitas bija nosēdējušas uz viena sola un telpu trūkuma dēļ dažu ziemu pat gulējušas vienā gultā, Annā pret Idu arvien bija mājojušas apslēptas nepatikas jūtas. Kaut kas varmācīgs bija Idas raksturā jau tolaik. Arvien viņa uz spieda citām meitenēm savus ieskatus, domas un jēdzienus. Ja brīvajās stundās meitenes strādāja rokdarbus, Ida arvien nopēla citu paraugus un slavēja savus. Riezi tās izjauca jau pusgatavus darbus, tik ļoti neglīti tie bija Idas acīs. Neviena, arī Anna, nebija aizstāvējusies pret Idas uzkundzību. Tādēļ vēl tagad Anmf izjuta neapzinīgu īgnumu. Bet, nevarēdama uz reizi aptvert tā cēloņus, viņa iegrūda to kā niknu suni savas dvēseles pagrabos un smaidīdama jokoja:

Skaties, saimniekmeita Ida iebraukusi Rīgā! Droši vien kleitas un rotas sapirkties? Varbūt līgavas plīvurs gādājams?

— Ak Anna, kā tu vari tā izsmiet nelaimīgu cilvēku? —

Ida pārmetoši iesaucās. — Izdzīta es esmu no mājas, mātes nolādēta, tagad skraidu, darbu meklēdama.

— Izklausās ļoti traģiski. Pastāsti tuvāk, tā es neko nesaprotu.

Ak, tas ir garš sāpju stāsts. Ja tu būtu rakstniece, tad gan es tev izstāstītu visu savu dzīvi. Nevienam cilvēkam laimes māte nav spriedusi tik skopu tiesu kā man. bet es tevi ilgāk nekavēšu. Tu biji tik lepna un nemaz negribēji mani satikt. Ko nu es, nelaimes putns, maisīšos jums, laimīgajiem, pa kājām. Savu adresi man tomēr pasaki. Ja laimēsies Rīgā dabūt darbu, varbūt kādreiz aiz iešu. Ja nedabūšu vietu, gan tad lasīsi avīzē, ka mans līķis izskalots no Daugavas dzelmes.

Ko lu niekojies ar tādām nāves runām! apsauca Anna. — Kādu darbu lu īsti meklē?

Kādu es varu meklēt? Kāda man izglītība, tāds darbs. Kalpones vietu meklēju.

— Nesen dzirdēju, ka ārste Kļaviņa meklējot kalponi. Aizej apjautājies. Vari atsaukties uz mani, esam drusku pazīstamas. Viņas adresi vari dabūt katrā aptiekā vai tālruņu sarakstā.

Ida pierakstīja Annas adresi un aizsteidzās.

Pēc pāris mēnešiem, no darba pārnākot, Annu Priedi sagaidīja ne visai priecīgs pārsteigums — viņas istabā it omulīgi sēdēja Ida Puķīte. Annu ieraugot, Idas seja it kā ieņēma pozu, kā zirnekļa tīkls tai pārvilkās skumju izteiksme.

— Mīļā Anna, tu esi pēdējā osta, kur es kā dragāts kuģis piestāju atelsties, — Ida izteiksmīgi nodeklamēja.

Tev vajadzēja kļūt aktrisei vai dzejniecei, ne kalponei, Anna centās ar jautrību noslaucīt skumju zirnekļa tiklus no Idas sejas.

Tev arī liekas? Tagad, kur esmu izstrādājusies vairākās vietās, arī man jāatzīst, ka kalpones darbs man pār rupju.

Kā — vairākās vietās? Vai tu pie Kļaviņas nesalīgi?

— Salīgu. Bet. jāsaka, pie inteliģentiem daudz grūtāk kalpot nekā pie prastiem ļaudīm.

— Es nu nezinu. Kļaviņai iepriekšēja kalpone nodzīvojusi piecus gadus un gājusi projām tikai tāpēc, ka ap precējusies.

— Nevar teikt, ārste pati bija zelta cilvēks, tāpat ari kungs. Tikai viņas māte — nu, īsta ragana, kā jau es rakstīju.

— Kam tu tā rakstīji? — jautāja Anna.

Savā dienasgrāmatā. Zini, es rakstu dienasgrāmatu. Ja es mirstu, vismaz tad pasaule uzzinās, kā cilvēki mani vajājuši, līdz iedzinuši nāvē.

Annai likās, ka Idas fantāzija kā vista uzlidojusi pārāk augstā laktā, un viņa notrauca to zeme ar jautājumu:

— Cik ilgi tad tu pie Kļaviņas nodzīvoji?

— Divas nedēļas. Bet tad sarāvos ar veco. Es gribu reiz izmazgāt savu vatēto segu kā no mājas netīru pa ķēru. te, Rīgā, negribas ar tādu segties. Uzlieku uz gāzes plīts ūdens katlu, bet vecene saka nevarot tik izšķer dīgi rīkoties. Vakarā būšot vanna, lai izmazgājot tur.

Es teicu, vai jūs, ārstes māte būdama, tik daudz nejē dzat, ka tāda ūdenī, kur cilvēks mazgājies, nevar segu mazgāt. Vecā skrien sūdzēt meitai, ka es esot rupja.

— Un tevi atlaida?

— Gluži neatlaida. Es aizgāju pali. Domāju, vai pasaulē tik vien vietas. Bet Rīga vairs nedabūju darbu. Visur prasa ieteikšanas. Salīgu uz laukiem Babītes pagastā. Suņa dzīve tur bija. Divas nedēļas nodzīvoju, tad braucu uz Rīgu. Iebraucamajā vietā salīgu uz Vangažiem. Tur gan bija labāk, visi lauki izgrāvoti. lopiem seklā kuls.

— Kāpēc tu nepaliki tur ilgāk?

— Man bija bailes, ka saimnieks neiemīlas manī. Vienmēr saka sievai — ko nu tu nāksi uz lauka, gan jau Idas jaunkundze man palīdzēs vezumu sataisīt. Es domāju, tikmēr jaunkundžos, kamēr sāks vēl rokas palaist. Bet es esmu apņēmusies tīra un šķīsta nomirt, kaut arī man dzīvē ietu tik slikti, ka vai Daugavā jālec.

— Tu vēl neesi pastāstījusi, kāpēc aizgāji no mājām. Vai jums tagad tik grūti sācis iet?

- Es nevarēju paciest to netaisnību, ko vecāki man darīja. — Idas acīs paspīdēja asaras. Neviens mani

nesaprata. Brālis nicināja kā vien mācēdams. Kad prasu tēvam, kas man tiks par lielo strādāšanu, vai nebūs tā, ka es izstrādāšos sava brāļa jaunkunga labā, tēvs tikai smejas — šis jau līdzi neko neņemšot, gan izdalīšot mantu pēc viņa nāves. Es pastāvēju, lai raksta testamentu. Ja ne, es par velti vairs nestrādāšu nevienu dienu.

Vai nu gluži par velti esi strādājusi! Skatos, tev tik labas drēbes mugurā. Varbūt esi arī pūru ietaisījusi?

Drēbes, drēbes! - Ida mēdījās. — Kas no tām skrandām ir, ja redzi, ka otrs paņems visu mantu. Pat ceļa naudu tēvs nedeva. Labi, ka biju pati iekrājusi, rudeņos pārdodama savas aitas.

Varbūt viņš negribēja, ka tu aizklīsti pasaulē, kad mājā darba un maizes pieliek? - ieminējās Anna.

— Ak Dievs, tiem bulu manis žēl! Matē vēl, prom braucot, mani nolādēja, tāpēc ari tagad klīstu ka ubadze.

— Nolādēja? — nodrebēja Anna.

Jā, taisni nolādēja. Kad sasēju savas mantiņas un atvadījos, māte teica: «Un tad piemini mūs un mūsu māju, kad tev pasaulē nebūs savu galvu kur likt!» Es vienmēr atceros šos vārdus, kad man visur izput vietas.

— Varbūt tu viņu pārprati. Droši vien viņa domāja, lai tu nāc mājā, ja tev slikti klājas.

Nekad! Dzīvu viņi mani vairs neredzcs. Ja tu atļausi pie tevis palikt, es vel kādu laiciņu meklēšu darbu.

Tā nu ir, apjuka Anna. istabiņa maza. Pa vakariem man jāmācas angļu valoda. Kādu laiciņu varētu. Bet gan jau tu drīz atradīsi darbu, viņa mierināja vairāk sevi nekā Idu.

Paldies tev, mana bērnības draudzene! — Ida spieda Annai roku. Tiklīdz es manīšu, ka esmu tev par apgrūtinājumu, meklēšu sev mājvietu upes dzelmē.— Svinīgo apņemšanos apzīmogoja asaras.

Annai kļuva Idas zel. Atkal viņa sarāja īgnuma suņus, kas jau smilkstēja zemapziņas pagrabā. Varbūt tiešām Idas sirds ir tik smalka un jutīga, ka tai sap katrs rupjāks ikdienas pieskāriens. Vai mazums bija lasīts grāmatas par lieliem sapņotājiem, kurus līdzcilvēki iedzen nāvē?

Tā Ida Puķīte palika pie Annas Priedes.

Tu redzēsi, es tevi nemaz neapgrūtināšu. Tu nemaz nemanīsi, ka es te esmu. Un es iztikšu ar taviem palie-ciņiem, sentimentālā pazemībā apliecināja Ida.

Tomēr jau pirmajā naktī Anna manīja, ka Ida ir te. Viņas mēbelētajā istabiņā bija tikai viena gulta, un tajā viņai nācās dalīties ar Idu. Ida aizmiga cietā laucinieces miegā, bet Anna nevarēja par aizmigšanu ne domāt. Neērti noliktā roka sāka tirpt, tad sāpēt, bet viņa neiedrošinājās pagriezties uz otriem sāniem, lai neuzmodinātu viešņu. Kad beidzot notirpušā roka kļuva nejutīga, Anna kaut ka pavēlās uz muguras. Pēc brītiņa tāds stāvoklis likās vēl neērtāks par iepriekšējo. Spilvens lieca kaklu kāsī. Kādu stundu viņa cieta, bet tad kakla dzīslas aizsāpējās kā grieztas. Uzmanīgi viņa pagriezās uz otriem sāniem. Likās, nu beidzot aizmigs. Bet, kad laidās snaudā, Ida strauji pagriezās uz Annas pusi un uzlika pāri savu roku. Anna satrūkās kā no sitiena. Miegs bija aizbiedēts uz vairākām stundām.

Rītā Anna piecēlās daudz vairāk nogurusi, nekā vakarā gulēt ejot. Darbā bija jātiek pulksten astoņos. Pa rasti mājā viņa brokastis neēda. Šorīt turpretī papriekš bija jāaiziel uz veikalu, jāpārnes maize, piens, sviests.

Anna salika visu uz galda un gribēja skriet projām, jo pulkstenis jau rādīja pusastoņi.

— Kā tu man kā suņam pasvied priekšā, protestēja Ida. — Ēd taču pati arī reizē ar mani.

— Mīļā Ida, nav laika.

— Vajadzēja agrāk celties.

Pusdienas laikā radās jauna problēma. Savā mēbelētajā istabā virtuves lietošanas tiesības Annai nebija. Izlika kā kuro reizi. Dažreiz iestrēba ēdienu veikalā zupu, biežāk iekoda maizi un tā aizskrēja uz angļu valodas stundām. Kā rīkoties tagad? Visideālāk būtu aiziet kopā ar Idu uz ēdienu veikalu. Anna iegriezās kādās durvīs un pārskaitīja naudu. Septiņi lati un nedēļa līdz pirmajam. Vienai pietiktu bagātīgi, bet divām? «Ko. Idai taču pašai būs nauda, vismaz sakuma!» nopriecājās Anna, it kā* atbrīvodamās no avansa draudiem.

Mājā Anna saslapa Idu mīkstajā krēslā atlaidušos, romānu klēpī.

Es visu rītu domāju, kas tev gan vainas. Kad darbs beidzies, sēdi mīkstā krēslā un palasi vai pasapņo. Kad

es salīdzinu savu dzīvi ar tavu, man rodas naids pret saviem vecākiem. Vai nevarēja mani arī paskolot? Tad vis es tagad nemētātos citiem par kāju pameslu.

— Cik atceros, tu pati negribēji tālāk iet skolā. Gribēji mācīties rokdarbus un citas praktiskas lietas.

— Ko nu tāds bērns jēdz. Ja vecāki mani būtu mīlējuši, būtu kaut vai kājas sasējuši un aizveduši skolā.

— Ļoti varmācīga māte. Bet, klausies, kā būs ar pusdienām? Iztiksim ar sausu vai iesim uz ēdienu veikalu?

— Derētu reiz apskatīties. Es vēl nekad neesmu bijusi Rīgas ēdienu namos.

Anna izvēlējās zirņu zupu.

— Zirņu zupu esmu uz laukiem diezgan izstrēbu-sies, — nicīgi novilka Ida. — Gribu nogaršot pilsētnie-ciskākus ēdienus. Piemēram, Vīnes šniceli ar kāpostiem. Vai, un kādi te brīnišķīgi saldie ēdieni! Es katrā ziņā gribu zināt, kāds ir ananasu krēms ar mērci.

Pieklājības pēc arī Anna izvēlējās saldo ēdienu.

Pabeigusi ananasu krēma garšošanu, Ida pateicās par pusdienām. Bet nu viņai jāsteidzoties pēc avīzes un jā-meklējot darbs. Gluži iztrūcinājusies, Anna samaksāja rēķinu. Skaidrs, ka līdz pirmajam bez avansa neiztiks.

«E, nevajag priekšlaikus zūdīties,» mierinājās Anna. «Varbūt šodien pat Ida atradīs darbu, un tad tev būs pašai no sevis kauns par tik sīkmanīgām domām.»

Vakarā Ida pārnāca sadugusi. Nekā neveicies. Aizskrējusi vienā vietā, jau meitas sēd rindā uz kāpnēm. Negaidījusi, steigusies uz citu adresi. Tur uzprasītas rekomendācijas. Trešajā vietā nevarējusi salīgt ar algu. Vienā mājā cilvēki likušies tīri lādzīgi, bet tur bijuši vairāki mazi bērni.

— Daugavā vien man savs mūžs būs jānobeidz, — kā apnikušu refrēnu nogauda Ida.

— Kāpēc tik drūmi iztēlot visu. Nedabūji darbu šodien, dabūsi rīt, — mierināja Anna.

— Būtu man rekomendācijas, tad pavisam cita lieta, — skuma Ida.

— Žēl, ka nepadzīvoji ilgāk pie Kļaviņas. Dabūtu no viņas ieteikumu, un tas būtu ļoti iespaidīgs.

— Mīļā Anna, mūsu bērnības draudzības vārdā es gribētu tev ko lūgt. Bet tu iepriekš apsoli, ka izpildīsi. Vai jā?

— Apsolu, ja tas būs manos spēkos.

— Tas ir tavos spēkos. Tātad tu esi apsolījusi.

— Nu, ko tu zvērini, saki laukā, — Anna kļuva nepacietīga.

— Mīļā Anna, izraksti man Kļaviņas vārdā apliecību. Tu apsolīji, tev tas jādara, tiepās Ida, redzēdama apjukumu Annas sejā.

— Nē, to gan es neesmu apsolījusi un arī nedarīšu. Paraksta viltošana ir krimināla lieta. Vai tu nezini? Vienkāršāk būs, ja es aiziešu pie Kļaviņas un palūgšu viņu pašu izrakstīt apliecību.

- Veltīgi, viņa nerakstīs! iesaucās Ida. Es vien dien tev neizstāstīju gluži pareizi. Mani tomēr atlaida. Es biju aizmirsusi virtuvē uz galda savu dienasgrāmatu, un vecene izlasījusi.

— Ak par to raganu?

Jā, par to raganu ... - apjuka Ida. — Mīļā Anna, nu izraksti man to apliecību! Kas tādu parakstu pētīs?

— Darbu meklējot, tu vari uzdurties Kļaviņas radiem vai draugiem, kas parakstu pazīst. Un tad tevi saņems ar visu apliecību ciet un policija noskaidros, ka parakstu uz rekomendācijas viltojusi Anna Priede.

— Nu tad, mīļā Anna, piemini, ka tev reiz bija bērnības draudzene Ida. Un, ja lasīsi, ka no Daugavas iz skalots nezināmas sievietes līķis, tad zini, ka tā esmu es. Svešu cilvēku, radu un draugu upuris . . .

— Apmierinies, Ida. Tu vēl neesi bezizejā.

— Es esmu bezizejā. Tu mani dzen uz Daugavu!

Ida pietrūkās un gribēja drāzties pa durvīm laukā. Anna aizstājās ceļā.

Pagaidi. Tik uztrauktu es tevi ārā nelaidīšu.

— Tad tu man rakstīsi to apliecību? — Ida mitējās raudāt.

— Nē . . . tādu apliecību es nevaru rakstīt. Bet pacieties, gan atradīsi darbu arī bez apliecībām.

Beidzot Ida apmierinājās, un vakars pagāja tīri omulīgi. Tikai naktī Annu atkal mocīja bezmiegs. Saimnieces istabā pulkstenis nosita divi, pustrīs. «Tā taču nevar, divas naktis bez miega. Es nevarēšu strādāt,» viņa mēģināja sevi pierunāt aizmigt. Bet, jo vairāk domāja par miegu, jo tālāk tas bēga. «Ja pamēģinātu mīkstajā krēslā?v Anna klusi izslīdēja no gultas, ietinās kādā segā un ieritinājās krēslā. Likās labi un ērti. Nākamos pulksteņa sitienus viņa vairs nedzirdēja.

— Anna, kur tu paliki?

Anna pietrūkās kā no elektriskā sitiena. Nesaprata, kur atrodas, kas noticis, kāpēc viņu modina, kad miegs bija tik salds.

— Kāpēc tu neguli gultā? prašņāja Ida.

Nezinu. Laikam vieta nebija kārtīgi sataisīta. Man drusku spieda, Anna negribēja atzīties.

— Kā te var spiest? Un tev jau visa gulta vaļā, es guļu tikai mazā maliņā, Ida pavirzījās sienmalē.

Pulkstenis nosita pieci. Ida bija izgulējusies.

— Parunāsimies klusu. Nu jau rīts, nav vērts vairs gulēt, - viņa pievilkās pavisam klāt Annai.

Darbā Anna staigāja, kā sitienu pierē dabūjusi. Galva smaga, acis grauza neizgulētais miegs, domās urbās viens vienīgs jautājums — kā palīdzēt Idai drīzāk atrast darbu?

Viņa zvanīja ārstei Kļaviņai, vai tiešām nevarētu dabūl apliecību.

— - Lieciet mani mierā ar savu Puķīti, — atsaucās Kļaviņa. Tanīs divās nedēļās viņa mums visu māju gribēja apgriezt otrādi. Pēc viņas prāta slimnieku pieņemšanu man vajadzējis ierīkot guļamistabā, bet pieņemamā telpā ierīkot viņai kabinetu, kur rakstīt dienasgrāmatu.

Anna klusēja.

Jūs domājat, es pārspīlēju? — turpināja Kļaviņa.

— Tas viss atrodams viņas dienasgrāmatā. Es nemēdzu rakāties pa savu kalpoņu lietām, bet, ja grāmatu atstāj atvērtu uz galda, tad, jādomā, ar nolūku, lai mēs to izlasītu un zinātu, cik netīrīgi un kašķīgi esam, kā neprotam nevienu lietu nolikt savā vietā.

Nomocījusi darba stundas, Anna vilka mugurā mēteli un priecājās: «Nu gan izgulēšos, kamēr Ida meklēs darbu.»

Bet Ida negāja darbu meklēt. Nebija piedāvājumu. Vajadzēja atkal iet uz ēdienu veikalu, un visu vakarpusi Ida mocīja Annu ar runām par pašnāvību. Likās, ka tāda runāšana viņai sagādā baudu.

— īstenībā slīcināties man nepatiktu, — prātoja Ida.

— Tad līķis kļūst neglīts, zils, piepūsts. Varbūt pat zivis un vēži jau apskrubinājuši, kamēr atrod. Vislabāk es nošautos. Tad mironis guļ zārkā kā dzīvs un tāda visiem vairāk žēl.

— Bet vai tev mirušai nebūtu vienalga, ko citi domā un jūt?

— Tad man nemaz nav vērts šauties. Es gribu, lai tie, kas dzīvē mani nežēloja, vismaz pēc manas nāves noraudātu.

Sestdienas avīzē bija daudz darba piedāvājumu. Ida staigāja visu vakarpusi, un Anna dabūja izgulēties. Labi, ka dabūja aizmigt, jo vakarā Ida pārnāca daudz satrauktāka nekā iepriekšējās dienās. Izdarījusi lielu muļķību — sabojājusi savu pasi. Izskrējusi vairākas vietas un neko lādzīgu neatradusi, ieskatījusi sludinājumu, kur pie lielāka bērna meklēta jauna meitene. Daudz nedomādama, ieskrējusi rakstāmlietu veikalā, nopirkusi tinti un pārtaisījusi pasē dzimšanas gadu. Un tomēr to vietu nevarējusi pieņemt, jo solīta maza alga un nebijis atsevišķas meitas istabas.

— Varbūt pagaidām varētu pieņemt kādu mazāku vietu. Ar laiku atrastu labāku, — ieteicās Anna.

— Tā! Pa kuru laiku tad lai meklē labāku, kad jāstrādā sliktākā? — noskaitās Ida. — Es jau saprotu, tu mani uzskati par apgrūtinājumu. Tev žēl tās maizes drusciņas, ko es noēdu. Pacieties vēl kādu dieniņu, ja tad nekas negadīsies, tad jau reiz visi tiksiet no manis vaļā, — Ida izplūda skaļās raudās.

— Lūdzu, neraudi, — mierināja Anna. — Tu mani pilnīgi pārprati. Ne tāpēc es tev ieteicu pieņemt mazāku vietu, lai tiktu no tevis vaļā, bet lai tu tiktu vaļā no mūžīgajām pašnāvības domām.

— Es tomēr izdarīšu pašnāvību. Paskriešu zem tramvaja.

— Tas nemaz nesaskan ar tavu pecnaves vēlēšanos but skaistai. Kāda tad tu izskatītos, asinīm nošķīdusi, sakropļota?

Tādā nāves atmosfērā pagāja vēl divas nedēļas. Annai darba vietā skaitījās 30 latu avanss un šefa piezīme par izklaidību. Dzīvokļa saimniece interesējās, cik ilgi viešņa vēl te uzturēsies. Istaba par to cenu domāta vienai, ja gribot dzīvot divas, lai maksājot vairāk un pierakstot pasi.

— Kas jums īsti kait? — jautāja darba biedri. — Nelaimīgi iemīlējusies, vai?

Anna izstāstīja savu negalu ar draudzeni.

— Ziniet, es jums pastāstīšu labu recepti, kā viņa drīz atradīs darbu, — piesolījās grāmatvedis Krūms.

— Vai tādās lietās ir receptes? — šaubījās Anna.

— Ir. Izmēģiniet. Kad jūsu Puķīte atkal grib skriet uz Daugavu vai zem tramvaja, ļaujiet viņai iet.

— Bet ja nu tiešām nonāvējas? Tas kritīs uz manu sirdsapziņu, — baidījās Anna.

— Nenonāvēsies. Esmu gatavs savu galvu likt ķīlā, ka nenonāvēsies.

Kad vakarā Ida atkal uzsāka runu par slīcināšanos, Anna paskatījās viņai stingri acīs un teica:

— Kāpēc tu runā to, ko nemaz nedomā darīt?

— Ak tu netici man? Tu domā, ka es te jokus dzenu ar savu dzīvību? Nu jā, neviens man netic. Tu, mana pēdējā draudzene, arī netici... — Idai atkal paspruka raudas.

— Es tikai domāju, ja cilvēks kaut ko tādu grib darīt, tad viņš tik daudz par to nerunā.

— Tu mani ar dzīšanu dzen nāvē, — Ida iekliedzās un izskrēja no istabas. Pirmajā mirklī Anna gribēja dzīties viņai pakaļ, bet tad iedomājās grāmatveža Krūma galvu, ko tas bija ieķīlājis. Viņa dzirdēja, ka priekšnamā Ida uzvilka mēteli un galošas pavisam lēni un prātīgi, it kā lai dotu Annai laiku apdomāties un saukt viņu atpakaļ. Tad noklaudzēja āra durvis, gausi soļi nozuda kāpnēs. Klusums. Anna gaidīja, vai soļi nenāks atpakaļ. Nenāca.

«Un ja nu tiešām es būšu viņu iedzinusi nāvē?» auksta tirpoņa no sirds izplūda pa visām dzīslām. Anna bez asarām raustījās smagās raudās.

Pagāja divas stundas. Tad kāpnēs atkal atskanēja soļi. Noskanēja āra durvju zvans. Vienā lēcienā Anna bija no istabas laukā un atrāva durvis. Aiz tām stāvēja Ida ar lielu čemodānu.

— Zini, Anna, — lietišķi iesāka Ida, — es negribēju savas mantiņas atstāt radiem, pie kuriem tās bija noliktas. Tad tās atkal paņems mani vecāki. Es atstāšu tās tev par to, ka devi man pajumti. Iedod man vienu latu ormanim, tas lejā gaida. Otrs čemodāns vēl palika ratos.

— Bet es nemaz negribu tavas mantas. Ved labāk atpakaļ.

— Kā tā — atpakaļ? Es taču nevaru tā ākstīties! Pateicu radiem, ka dabūju labu vietu, un nu vedīšu atpakaļ! Iedod drīzāk to latu. Par to jau tev paliks viss, kas man pieder.

Anna izņēma no maciņa pēdējo latu. Ida nosteidzās lejā un uznesa otru — vēl smagāku čemodānu.

— Varēji gan nākt palīgā. Tā jau tagad tava manta, ne mana, -— bārās Ida. Aizkususi viņa atsēdās mīkstajā krēslā. Un nu šķirsimies bez naida. Tik viegli man būs iegulties viļņu gultā, zinot, ka nevienam, it nevienam, ne pašas mātei, ne tuvākajai draudzenei nav manis žēl, - Ida izplūda pašnožēlošanas asarās.

Anna brīnījās, ka Idas asaras vairs neatmiekšķēja viņas sirdi.

Ida piecēlās, svinīgi sniedza Annai roku un noskūp stīja uz pieres.

Dzīvo sveika un esi laimīgāka, nekā bija tava draudzene Ida.

Priekšnamā Ida vēl pamīņājās. Tad atkal noklaudzēja āra durvis. Anna vairs tā neuztraucās. Paskatījās pulkstenī, tad paņēma grāmatu un iegrima lasīšanā.

Pagāja stunda. Divas. Trīs.

Vai tiešām viņa nenāks atpakaļ? mazs uztraukums iezagās Annas sirdī.

četras stundas.

Vai Krūma recepte bulu Idu nogalinājusi?

Piecas stundas.

Kāpnēs atskanēja soļi. Nošķinda durvju zvans. Anna piecēlās, vienaldzīgu seju atvēra durvis, iegāja atpakaļ istabā.

— Nē, tur nekas neiznāk, — noģērbusies Ida ienāca istabā. — Viss krasts pilns cilvēku, kur es tur lai slīcinos? Un ūdens tik netīrs, gluži brūns.

Un piecas stundas tu stāvēji Daugavas malā un gaidīji, kamēr ūdens nostāsies? — zobojās Anna.

— Nē, es aizgāju uz kino. — Bet tad Ida iedomājās, ka Anna varētu sākt jautāt, kur viņa ņēmusi naudu, jo vēl todien prasīja latu ormanim, un steidzās pati paskaidrot:

— Vakar, vietu meklējot, es vienai kundzei uzkopu istabu, par to man iedeva piecdesmit santīmu.

Anna bija nerunīga. Viņa domāja, ka Krūma recepte tomēr nebūs gluži pilnīga: Ida gan nenāvējās, bet arī darbu nemeklēja.

Ida it kā noprata Annas domas un sāka tās atspēkot:

Jāsaka, ar dzīvi rēķinus es esmu noslēgusi. Nāvei esmu nolemta. Anna, kaut tu zinātu, cik grūti ir ielēkt aukstā, netīrā Daugavas ūdenī. Vai tu nevarētu pagādāt man nāves zāles?

Var būt, ka varētu arī. Man pazīstams kāds aptiekāra palīgs, - meloja Anna, paļaudamās uz grāmat vedi Krūmu.

Ida kļuva māksloti jautra un sentimentāla. Izcilāja savus čemodānus. — Pēdējo reizi, — viņa piebilda, glaudīdama smalku linu palagu. — Cik te nav manas rociņas pūlējušās, nu drīz dabūs atpūsties.

Visu nakti Ida nopūtās un grozījās. Rītā tā nosēdās pie galda un paņēma papīru. Rakstīšot mātei atvadīšanās vēstuli. — To tu aizsūti, kad es jau būšu zārkā.

Anna izstāstīja vakardienas notikumus Krūmam.

— - Nu labi, pagādāsim viņai indi, — sprieda Krūms.

Bet kur lai ņem tādu, kāda viņai vajadzīga? — šaubījās Anna.

— Dodiet viņai skaidru ūdeni vai zilskābi, rezultāti būs vienādi, — smējās Krūms. — Jūs domājat, viņa dzers, ja ticēs, ka tai tiešām iedota inde? Neparko nedzers.

Ziniet, - viņš pēc brītiņa turpināja, lai lieta liktos bīstamāka, tā jāpadara noslēpumaina. Atnāciet pēc darba man lidzi, es jums iedošu vienu kaļķa ampulu.

Anna pārnesa ampulu mājā un pasniedza Idai, kas noraudājusies vēl mocījās pie savas vēstules.

— Tikai nedzer, kamēr es esmu mājā. Citādi man iznāks nepatikšanas ar policiju. Teicu aptiekāram, ka man jānonāvē mīļš suns. Tā esot šausmīga inde, acumirklī suns beigts. Te ir vīlīte, ar to drusku apvīlē ampulas kakliņu, pēc tam to nolauz un šķidrumu izdzer.

Naktī atkal Anna nedabūja gulēt. Ida raudāja gan miegā, gan nomodā. Bezmiegs Annu nomocīja tik tālu, ka viņa bulu ar mieru iedot Idai īstu indi, lai tikai reiz atbrīvotos no patmīlīgās mocītājas.

Rītā Ida atkal gribēja rīkot svinīgu atvadīšanos, bet Anna skriešus izskrēja pa durvīm.

- Nu, vai Puķīte izdzēra nāves zāles? — apjautājās Krūms.

— Palika dzerot, — atsmēja Anna. — Vai zināt, jūs mani padarīsiet par slepkavu. Es šonakt vēlējos, kaut tanī ampulā tiešām bijusi zilskābe.

— Pagaidiet, pagaidiet, drīz viņa atradīs darbu.

— Kā lai es gaidu, ja makā nav ne santīma? Un kā viņa atradīs darbu, ja nemeklē?

Darba biedri sameta Annai aizdevumu.

Annu ieraudzījusi, Ida centās taisīt bēdīgu seju.

— Tu redzi, kā man izgāja. Strādāju ar vīlīti, bet roka tā drebēja, ka ampula izkrita no rokām un saplīsa. — Uz grīdas tiešām bija redzamas izkristalizējušās kaļķa paliekas.

Anna iesmējās. — Es jau domāju, ka tā būs!

— Kāpēc tu tā domāji? — apvainojās Ida. — Ak tev žēl to garoziņu, ko es te apēdu? Vai tie mani pūra palagi nav neko vērti, kas tev paliks?

Annai nāca smiekli. — Kā tad es pie viņiem tikšu, ja Daugavā ūdens netīrs, bet inde izlija? Ida, beidzamo reizi es tev lūgšu, met visas tās iedomātās muļķības pie malas un sāc strādāt vai nu te, vai brauc mājās.

— Nemūžam! — Ida jutās atkal Annu uzvarējusi. — Es gribu mirt! - Bet arī Anna negribēja padoties.

— Nu labi, tad es rīt atnesīšu tev revolveri.

— Kā klājas jūs draudzenei, vai nav smagi saindēju sies? — nākamajā rītā visi kolēģi sauca Annai pretim.

— No bailēm zāles izlijušas. Bet 11u gādājiet man revolveri, tikai nepielādētu, citādi man bail, ka es pati nenošauju savu labāko draudzeni, — smējās Anna.

Bija sestdiena, un Anna laikāk pārnāca mājā. Ida bija izgājusi. Pārnāca vakarā starojošu seju.

— Zini, es dabūju darbu. Diezgan laba vieta, kādā pansijā Brīvības ielā. Varot stāties darbā jau rīt, bet es izkaulēju brīvību līdz pirmdienai. Rīt vēl aiziešu uz teātri vai kino.

— Tad es velti sameklēju revolveri, — nopūtās Anna.

— Jā, šodien es noņēmos beidzamo reizi izmēģināt laimi. Sak, ja atradīšu darbu, tad liktenis ir nolēmis, ka man jādzīvo, ja neatradīšu, tad tiešām lodi pierē. Tās citas reizes es tikai tā izrunājos, — atzinās Ida.

Pirmdienas rītā Anna redzēja, ka Idai vēl kas sevišķs uz sirds. Tā cilāja kādu vīstokli, lika čemodānā un ņēma atkal laukā. Beidzot saņēmās un griezās pie Annas:

— Zini, man būtu vēl viens lūgums. Redzi, mājā dzīvojot, es biju iekrājusi drusku naudas, tikai simt latu, tos es cieši glabāju kā zārka naudu. Jaunajā vietā mēs būsim divas kalpones, un, kamēr es ar viņu iepazīšos un noskatīšos, vai nepalaiž nagus, vai tu nevarētu paglabāt manu naudiņu un vienu čemodānu?

— Paldies, Ida, par uzticību. Bet, tā kā man pēdējā laikā iekrājies gandrīz tikpat parādu kā tev naudas, es baidos, ka parādu deldēšanā nepalaižu nagus pie tavas zārka naudas. Ņem vien līdzi savu mantu un nedomā, ka katrs strādnieka cilvēks ir zaglis. — Ilgi ieslodzītais īgnums bija izlauzies gaismā.

Ne vārda neteikusi, Ida iegrūda naudu čemodānā.

— Vai šoreiz ormaņa nauda tev būs? — ironiski apjautājās Anna.

— Tā nu ir kā ir. Negribētos papīra naudu samainīt, tad drīz iztērējas. Ja nu tev ir, iedod latiņu.

Pēc dažiem gadiem Anna Priede atvaļinājumu pavadīja savā pusē laukos. Pastaigādamās pa ceļiem un takām, viņa bija aizklīdusi attālākā pagasta novadā. Kādā tīrumā ara puisis, acīm redzot, polis, jo zirgiem uzsauca nesaprotamā valodā. Zirgi likās jauni un strauji, vagas neiznāca gluži taisnas. Polis saraustīja grožus, zirgi iezviedzās un metās skriet, raudami līdzi arklu ar visu arāju. No mājas izskrēja sieviete un sāka puisi lamāt latviski, krieviski un vēl kādā — varbūt pašas izdomātā lamu valodā.

«Gluži tāda kā Idas balss,» nodomāja Anna.

Ari niknā sieviete pielika rokas pie acīm un vēroja ceļagājēju. Tad pēkšņi aprāvās un steigšus nozuda pagalmā, nepabeigusi puiša lamāšanu.

Vakarā Anna painteresējās, kas tās par mājām un saimnieci varētu būt.

— Tie būs Slļi. Tur tagad saimnieko Puķīšu Ida, sprieda mājinieki.

— Skat, tomēr izlīgusi ar tēvu. nopriecājās Anna.

Tā nu bija. Jau sen gāja tēvam virsū, lai noraksta

šai māju. Kad ne, aizskrēja pasaulē, bija prom kādu gadu, tad atkal spruka mājā. Gadījās pa to laiku jaunajam Puķīšam apprecēt sievu ne pa prātam večiem. Nevar teikt, ka slikts cilvēks būtu, bet šī pati Ida vien sakūdīja. Tā i aizgāja puika ar visu sievu. Pa to laiku Ida tik vecajam virsū, lai noraksta šai māju. Ja ne, cilpu sev kaklā.

— Un vecais noticēja? — pārtauca Anna.

— Kā neticēs, kad aukla jau ap kaklu. Tikai meklē naglu, kur piesiet. Nu — norakstīja māju. Bet nu bija Idai cita dziesma. Necik ilgi netvērās vecie, aizgāja pie tā paša nonicinātā dēla un vedeklas, nomira drīz aiz sirdēstiem. Tagad ari Idai neviens puisis, ne meita nemetas, ar poļiem vēl kaut kā iztiek, tie nesaprot latvisku lamāšanos.

«Žēl, ka vecajam Puķīšam nebija Krūma receptes,» nodomāja Anna.

МUĻĶIS

Eeidzis lauksaimniecības skolu, Vitolds Auziņš priecīgs atgriezās tēva mājās Vāveros. Rokas karsa darba tīksmē, un domas dega pārveidošanas gribā. Velns lai parauj, viņš parādīs, kā var uzkopt arī nelielus, neauglīgus laukus, kā iekārtot darbus, lai trīs cilvēki varētu ne tikai ērti tikt ar visu galā, bet vēl atlicināt laiku arī atpūtai, grāmatām, radio klausīšanai, izrīkojumiem.

Bet jau pirmajā nedēļā Vitolda straujie prieka kumeļi dabūja izjust laužņu skarbumu. Un šos laužņus stingri un neatvairāmi katru ritu, katru dienu un vakaru lika ne piemirst Vitolda tēvs, Vāveru saimnieks Andrejs Auziņš. Sešdesmit gadu vecumā viņš vēl nesa sevī tādus spēka krājumus, ka bieži, zirgu atpūtinādams, pats veica zirga darbus. Malku viņš sanesa no meža uz muguras, akmeņus no tīrumiem salasīja kurvjos un ar kāšiem nonesa malā. Kad Vitolds atgādināja, ka ērtāk būtu novest akmeņus ar zirgu, tēvs atrūca, ka, zirgu ciet un nost jūdzot, vairāk laika paiešot. No saviem senčiem tas bija mantojis uzskatu, ka strādāt nozīmē darbu lauzt. - Sviedri ir zemei labākie mēsli, viņš mēdza atkārtot, kad redzēja kādu sviedrus slaukot. Šos uzskatus viņš bija uzspiedis arī sievai un meitai Mildai, kura centīgi palīdzēja celmus lauzt vīram — jaunsaimniekam.

Vitoldam nepatika šāda ziedošanās zemei. Viņam likās, ka cilvēkam jābūt ne zemes vergam, bet pavēlniekam. Ja senatnes cilvēks zemi uzplēsa ar neveikliem kapļiem, tad zemes ražību neapšaubāmi varēja celt vienīgi pieliktais cilvēka spēks. Bet tagad - mašīnas un prāts taču varēja veikt to. ko agrāk rokas un spēks.

Skolotāji Vitoldam bija ieteikuši vidusskolu, bet tēvs pateica: — Man vajag zemes arāja, ne baltroča. — Tad skolotāji vairākas reizes apmeklēja Vāveru mājas un beidzot piedabūja veco Auziņu sūtīt Vitoldu divgadīgā lauksaimniecības skolā.

Un nu Vitolds atkal stāvēja dzimto Vāveru istabā. Stāvēja un skatījās, un nevarēja izprast, vai tā te izskatījās arī pirms diviem gadiem, vai tikai tagad viņa acis rāda visu tik pelēku un nokūpējušu. Skolā viņš bija pieradis pie baltām sienām, te neapmestās baļķu sienas bija iz-drupušas un zirnekļu tīklu pieaustas. Vecie skapji, kas lielo istabu dalīja divās daļās, ķirmju izgrauzti un apakšas malās piena, grīdas mazgājamā ūdens pilieniem un citādiem netīrumiem apķepējuši. Griesti, vecais sienas pulkstenis un logu rāmji bieziem mušu traipījumiem apkaltuši. Māte ar priekšauta stūri norausa no galda pusdienas, varbūt pat brokastu drupačas un uzlika Vitoldam launagu apdauzītā māla bļodiņā.

— Ēd nu, dēliņ, man nav vaļas pat parunāties, jālaiž govis ganos, tā jau ilgi šodien kūtī nostāvējušās, — noteica māte un izsteidzās.

Drīz gar logu dimdinādamas aizskrēja Vāveru govis un aitu pulciņš.

«Cik dīvaini,» domāja Vitolds, «agrāk nebiju ievērojis, ka mūsu kūts tik tuvu pie istabas un lopi staigā taisni gar logu.»

Zirgu nojūdzis, ienāca tēvs.

— Nu, jaunais lauksaimniek, vai nebūsi aizmirsis zirgu sajūgt un arklu turēt? — viņš uzsāka sarunu.

— Taisni to visu laiku tur mācījos, — tāpat atbildēja Vitolds.

— Nu, tur jau vairāk no grāmatām. Mēs aram no galvas.

Vitolda galvā domas lēkāja kā putni no zara uz zaru. Gribējās visu uzreiz aptvert un apsvērt. Māte aizgāja ganos. Tātad gana nebija. Bet māte veica arī visus mājas darbus un vēl palīdzēja lauku darbos un siena pļavā. Smagi.

— Es tā skatos, ka mums vajadzētu lopiem aplokus. Mātei grūti tik daudz vietās izskraidīt, — skaļi turpināja šovu domu Vitolds.

Tēvs iekrekšķejas, jo viņam nekad nepatika vārds «vajag».

— Vajag, vajag ... daudz kā vajag.

Vitolda domu putns pārlēca uz cita zara. Istabas divi lodziņi caur salāpītām rūtīm ielaida saules starus tik taupīgi kā skopuļa rokas naudu ziedojuma traukos. Vitolds iedomājās lauksaimniecības skolas lopu kūts lielos logus un vasarās izbalsinātās sienas un griestus. Pašam nemanot, viņš iesmējās.

— Ko tu smejies kā Zāra? — tēvs mēģināja jokot, bet viņa balsī bija dzēlīgums.

— Es atcerējos skolas kūti. Tur bija logi kā jums te baznīcai. Un griestus un sienas mēs balsinājām trīsreiz vasarā.

— Nu jā. Tādai skolai naudas netrūkst. Puikas strādā par velti un vēl maksā klāt. Būtu tu sitos gadus dzīvojis mājā, mēs arī būtu par tavu skolas naudu nopirkuši kaļķus un tu varējis balsināt kūti vai katru dienu, — vecais Auziņš sāka skaisties.

Vitolds jau bija beidzis domās skatīt mājas un saimniecības trūkumus un tāpat domās sāka tos labot.

— Vēl šoruden pat mums vajadzētu izmest un izbalsināt istabu. Logiem būtu jāieliek vismaz stipras rūtis, — viņš atkal sāka skaļi.

Bet nu vecajam Auziņam pietika. Kaut kas viņā saslējās. Varbūt tas bija saimnieka lepnums, kas sava nama un darba kritizēšanu uzskata par sevis paša apvainošanu. Bet varbūt tas bija nabagu izmisums, kas necieš, ka viņa skrandas sauc par skrandām, ja reiz viņš pie tām pieradis kā karalis pie zīda un purpura.

— Piecdesmit gadu šī māja te stāvējusi un bijusi laba tavam tēvatēvam un tēvam. Bet nu bērni kļuvuši lielkungi, nez kādos ērberģos grib dzīvot. Zemnieka danču zāles ir viņa lauki un pļavas, tur tev gaismas diezgan. Nakti pārgulēt istabā nekādas greznības nevajag.

Tēvs izdauzīja pīpi pret mūrīša stūri, izšņaucās uz grīdas, noslaucīja degunu saujā un izgāja.

Vitolds palika viens. Gribēja turpināt ēšanu, bet uzskatīja uz grīdas atstāto traipu un pabīdīja aizplīsušo māla bļodiņu uz galda vidu.

Tā. Tēvs noskaitās. «Vai tiešām es pateicu ko apvainojošu?» brīnījās sevi Vitolds. «Nē. Lopu aploks taču būtu ļoti noderīgs. Un istabas izmešana nemaz tik dārgi neiznāktu, ja to darām paši.»

Viņš sāka meklēt darba drēbes, lai apskatītu laukus un kaut ko palīdzētu tēvam. Neatradis skapī, Vitolds sāka skatīties gar sienām un atrada. Bieza putekļu kārta klāja svārku apkakli un plecus. Tāpat apputējušas un netīras bija citas — tēva un mātes drēbes, čupu čupām sakārtas uz naglām, kas bija sasistas visapkārt istabai.

Savādi, kam viņiem tik daudz darba drēbju un vēl vasaras laikā? Pat kažociņi un villaines karājas istabā. Tiem gan nesaltu arī klētī.

Vitolds pielasīja pilnu klēpi drēbju gabalu un aiznesa uz klēti. Pēc tam iesita naglas skapju mugurpusēs un sakāra tur atlikušās, diendienā nepieciešamās drānas.

Nu vēl apkārt vienu baltu palagu, un tad tā skrandu izstāde būs likvidēta. Viņš sāka rakāties veļas skapī. Dzeltenpelēki veļas gabali gulēja satīti nevienādos vīs lokļos. Nekā piemērota Vitolds nevarēja atrast. Rupjie pakulu palagi bija aizplīsuši, daži šauri, daži īsi, citiem vienā pusē ieausts kāds gabaliņš zilas vai sarkanas dzijas. Brīnums, agrāk māte auda garu garos smalkus audeklus, vai tie varēja būt jau novalkāti? Bet nē, tur jau tie bija, vienu plauktu zemāk, apaļi satīti un ar vāli nokulti, visi nešūti.

«Jā, kad gan māte lai šuj,» saprata Vitolds un, izvēlē jies vienu no rupjajiem palagiem, apklāja ar to aizskapi drēbes.

Pagalmā kašājās vistas un rakņājās cūkas.

«Laikam taču arī agrāk viņas te rakņājās. Vajadzētu aplociņa,» domāja Vitolds.

Viņš apskatīja ēkas. Tuvu kopā salīdušas, tās veidoja noslēgtu loku. «Vecvecais vilku atgaiņāšanas līdzeklis,» pavīpsnāja Vitolds. Visnožēlojamākā izskatījās dzīvo jamā māja. Plata un zema, ar mazajām logu actiņām tā raudzījās tieši uz soļus divdesmit attālajām kūts dur vīni un netīro laidaru, it kā tās vienīgais uzdevums būtu dienām un naktīm būt nomodā par zemnieka lielāko dār gumu, viņa lopu. — Par tuvu. par tuvu, norūca Vitolds.

Netālu no mājas vecā āboliņa laukā māte ganīja lopus. Vitolds nogāja pie viņas un apsēdās blakus.

Te derētu ierīkot aploku, — viņš iesāka lietišķi. — Varētu pieņemt klāt tos krūmus un pļaviņu. Tev būtu daudz vieglāk — iedzen tikai aplokā un pastrādā mājas darbus bez bēdas. Kārtis mēs varētu cirst savā mežā, eglājs ir pārāk biezs.

— Ak dēls, nav jau laika bijis taisīt. Nav jau arī ap lokā tā, kā pats kad izgana. Tad es palaižu pa ežmalī-tēm, reizēm pa mežu. Aploku nokrimtīs un tad skraidīs pa tukšu.

— Ežmalītes izganīt tu varēsi pa vaļīgākām dienām. Bet padomā, cik labi būs ravējamā vai labības pļaujamā laikā. Šoziem pat es sacirtīšu kārtiņas un pavasarī iztaisīšu vienu aploku. Pēc gada vēl otru, un tad tu būsi pavisam brīva.

— Tēvs neļaus savā mežā cirst kārtiņas. Viņš taupa katru kociņu.

— Neļaus? Bet tos džungļus laiks paretināt. Tik un tā viena daļa kociņu izkaltīs.

— Vai tu nezini, ja tēvs kaut ko ieņēmis galvā, tad to viņam ar veseri neizdzīsi. Labāk dari visu tā, kā viņš liek, lai mājā būtu miers un satikšana. Es labāk pasperu desmit lieku soļu nekā strīdos pretim, un tā mūsu mājā nemiera vēl nav bijis.

Vitolds iedomājās tēva dusmas istabā un aizmirsa aploku. Tēvs necieta, ja viņa saimniecībā atzina kaut ko labojamu. Vai tiešām nesaprata, ka te daudz kas jālabo un viegli labojams? Vai viņš bija kā zemē iegrimis akmens, apsūnojis un neiekustināms? Vitolds iedomājās neapkopto istabu un traipu uz grīdas.

— Nu labi. Par aploku mēs tomēr padomāsim un paprātosim. Ja ne citādi, es ziemā iešu peļņā un nopirkšu dzeloņstieples. Bet tagad es paganīšu govis, ej tu izmazgā istabu, pirmīt skatījos, ka grīda pavisam netīra.

— Vai tu domā, ka es neizmazgātu istabu biežāk ar visu nevaļu? Bet tēvs sirdās — ko tur veltīgi pūdējot grīdu. Pietiekot, ja svētku sestdienās izberžot.

— Atkal — tēvs neļauj. — Vitolds saīga un svilpodams aizgāja apskatīt laukus.

Sausais rudens nospieda labību gatavu gandrīz visu reizē. Vāveros pļaujmašīnu nebija, labību pļāva ar vienroču izkaptīm. Dienā sapļauto vakarā tēvs un dēls uz kokiem nesa vienkopus un krāva žuburos. Katru kopiņu tēvs uzņēma rūpīgi kā mazu bērnu, katru nocirstu vārpu uzlasīja. Vitoldam likās, ka vārpu lasīšana ir pārāk neražīgs darbs, sīkums, kas aizkavē lielumu.

— Tēt, vai mēs to vārpu lasīšanu nevarētu atstāt vārnām? Tu redzi, kvieši gaida, auzas gaida. Var uznākt arī lietus.

— Mācies cienīt dieva dāvanu. Ja kādreiz pienāks bads, tad gan atcerēsies tās vārpas, ko tagad vārnām atvēli.

Viņi pļāva, pļāva, tomēr saule briedināja laukus ātrāk, nekā divi vīri spēja tos novākt.

— Tēvs, mēs taču varētu palūgt kaimiņam pļaujmašīnu un tiklu cauri dažās dienās.

— Mašīnas, mašīnas! Jums visu tikai mašīnas! Badā nomirsiet ar savām mašīnām! Vai mašīna noņems labību tik zemu kā es ar izkapti? Trešā daļa salmu būs mazāk. Un kur tie graudi un vārpas, ko mašīna izbārsta? Mašīnas der tikai tādiem vārnu barotājiem kā tu. Un es lai tikai turu maku vaļā. Domā, kaimiņš par velti tev dos mašīnu? — tēvs runāja gluži noskaities.

— Es varētu iet atstrādāt pie viņa lauku nokopšanas.

— Ak tu domā, kaimiņa lauki sviedrus neprasa?

Vitolds apklusa. Loģiski sarunāties ar tēvu nebija iespējams.

*

Klusēšana ieilga. Vitolds darīja, kā tēvs lika, bieži vien pretēji tam, kā bija mācījies skolā un kā pats atzina labāk darāmu. Šādas attiecības viņu sāpināja, bet viņš vēl bija pārāk jauns, lai zinātu atrast aplinku ceļus, kā iekļūt skarbuma un tiepības nocietinātajos tēva sirds kambaros. Viņš zināja tikai vienu ceļu — uzbrukumu, bet, kad tas neizdevās, cietināja savu sirdi tādiem pašiem akmeņiem kā tēvs.

Dažreiz Vitoldu pārņēma bezcerība un bailes par sevi. Tikai nesen, pirms sešiem gadiem, Vitolda tēvatēvs bija Vāveru saimniecības grožus atdevis dēla rokās, pats apmierinādamies ar septiņām pēdām zemes. Visu laiku tēvs bija strādājis pēc vectēva nolikuma un, kļuvis pats saimnieks, vairs nespēja un negribēja meklēt jaunus ceļus darbu atvieglošanā vai zemes un mājas uzlabošanā.

«Paies divdesmit vai trīsdesmit gadu, kad varēšu sākt strādāt tā, kā man skolā mācīja. Tad man būs jau piecdesmit gadu, es būšu pieradis darīt rokām to, ko citur veic mašīnas. Es būšu pieradis pie netīras istabas, nospļaušos uz grīdas un savai sievai atļaušu to izmazgāt tikai augstos svētkos.»

Atkal viņš atgriezās pie neciešamās istabas. Tēva un mātes skrandainās darba drēbes diendienā no jauna saradās istabā un sakāpa uz sienās sasistām naglām, bēdīgi dekorēdamas šķirbainās baļķu sienas. Tēvs pat dusmojās, ja Vitolds tās vismaz svētdienās paslēpa zem palaga aiz skapja.

Kāds darbs, tāda drēbe, — viņš noteica, uzsviezdams sabristos kājautus uz krāsns augšas un uzkārdams salāpītās pastalas uz naglas pie durvīm. Zemnieku neviens nevērtēs pēc tā, cik skaistos kambaros tas dzīvo,bet kāda tam labība tīrumā un kādi lopi laidarā.

Tā kā istaba atradās tieši pretī kūts durvīm, vasarā mušas dzinās iekšā pa durvīm un logiem. Ēdot tās līda gandrīz vai mutē, uz ēdiena sakrita pirmās. Tēvs atzina tikai vienu mušu iznīcināšanas līdzekli — apsišanu. Mušu sišanu izdarīja trejādi. Ar sitamo galdiņu, kas sastāvēja no diviem vienā pusē ar ādu savienotiem dēlīšiem. Dēlīšus novietoja uz galda kā stāvus uzslietu grāmatu, iekšpusi apsmērēja ar biezpienu un cukuru, un, kad mušas salīda to laizīt, dēlīšus veikli sasita kopā, sašķaidot mušas biezputrā. Otrs paņēmiens bija kociņa galā piestiprināta ādas pletne, ar kuru sita mušas pie griestiem un sienām, turklāt sašķaidītas tās palika pielipušas savā nāves vietā. Visriebīgākais Vitoldam likās trešais paņēmiens sišana ar plaukstu. Visbiežāk tēvs tā sita mušas, pie galda ēdot, kad nevarēja atvairīties no nepatīkamo kukaiņu uzmācības. Cik reižu Vitolds aizgāja no galda puspaēdis un neēdis, kad tēvs zvēla sastrādāto delnu pret galvu, pēc tam nobraucīja roku biksēs un paņēma maizes kukuli, lai atgrieztu riecienu sev un citiem.

No caurajiem griestiem bieži bira smiltis un dažādi gruži. Reizēm piebira pat ēdiens. Ja Vitolds savilka seju, tēvs nosmēla putrā sabirušās smiltis un noteica:

Ēd vien, neviebies! Zeme nav nekāds netīrums. Tā putra arī no zemes izaugusi.

Pienāca ziema. Ja vasarā zemnieks savā mājā iegriežas tikai kā steidzīgs garāmgājējs, lai paēstu, pārģērbtos, pārgulētu kādu nakti, — naktsmītni laipni sola arī rat-nīcas augša vai siena šķūnītis, — tad ziemā gribas, lai istaba sagaida savus ārā nosalušos iemītniekus kā māte tālumā aizklīdušus bērnus. Gribas siltu mūrīti, gaišus logus, uz palodzēm puķes, kas sludina pavasari.

Vāveru istaba katru ienācēju saņēma ar nepatīkamu, piesmakušu gaisa vilni. Mazajiem logiem nebija pat atveramas rūtiņas, bet, durvis no virtuves paverot, istabā ieplūda cūkām sautējamo kartupeļu tvaiki. Lai nebūtu jākurina plīts, pusdienās kartupeļus un gaļu cepa istabas krāsnī. Bieži vien arī kāpostu podi vārījās turpat. Istaba pieplūda līdz griestiem ar ziliem sadegušu tauku dūmiem. Siltumu taupīdams, tēvs aizšāva krāsns aizbīdni arvien par agru, kad oglēs vēl lēkāja zilas uguntiņas.

Māte katru rītu staigāja ar slapju lakatu ap galvu un ziliem lokiem zem acīm. Nevarot izprast, kas ziemā galvai notiekot, sāpot katru rītu. Arī Vitoldam bieži sāpēja galva, deniņos dauzījās smagi veseri. Bieži vien pusi no nakts viņš pavadīja, pa lauku staigājot.

Naktīs nevarēja glābties no kukaiņiem. Izpuvušās grīdas smiltīs arī ziemā perinājās blusas, līda drēbēs un neļāva gulēt. Vēl briesmīgākas bija blaktis. Kādā naktī Vitolds. sajuzdams dūrienus visās ķermeņa malās, uzdedza uguni un pārsteidza uz sava palaga lielāku vairumu asinskārīgo blakšu. To nakti viņš gulēt vairs nevarēja. Gribēja lasīt, bet tēvs sāka rūkt. ka tā pa nakti pusstopu petrolejas izdedzināšot. Vitolds nodzēsa uguni un apģērbies nosēdēja uz krēsla līdz ritam. Icrēs ap krāsni čauk-stinājās prusaki, kāds circenis skriedams sapinās Vitolda matos.

— Eli, nosvilināt to šķirstu ar visiem kukaiņiem! — pussnaudā pukojās Vitolds.

Dienā tēvs istabā sēja izkulstītos linus saiņos. Istaba piešķīda putekļiem un plaukiem. Vēlāk gaiss kļuva tik biezs, ka, pa durvīm ienākot, nevarēja saredzēt pat tēva seju istabas vidū.

Todien pusdienas ēda mūžam aukstajā virtuvē uz pilis malas. — Zini, — tēvā neskatīdamies, bet stingri un noteikti ierunājās Vitolds, —mums jāceļ jauna dzīvojamā māja. Ilgāk tā nevaram dzīvot. Tas vairs nav cilvēcīgi.

— Ak tā. — Tēvs atspieda dakšiņu ar iesprausto gaļu pret plīts malu. - Ak tad tie ir lopi bijuši, kas visu laiku te dzīvojuši?

— Es nesaku, ka lopi. Kad šo māju cēla, tos laikos tā, salīdzinot ar dzīvi rijā, bija pat ļoti ērta un patīkama. Bet visam savs laiks. Un šīs mājas mūžs ir nodzīvots.

— Šīs mājas mūžs būs tikpat ilgs kā mans mūžs, — ietiepās tēvs.

— Vismaz trīs istabas mums vajadzīgas. Viena jums, viena man un viena darba istaba. Tur varētu siet linus, vīt. ēvelēt, tur stāvētu darba drēbes. Un krietni tālāk no kūts celsim jauno māju, lai vasarā mušas nelien iekšā,— Vitolds runāja, nelikdamies tēva vārdus dzirdējis.

— Cel, cel. Ar ko tad tu celsi to māju? — nervozi iesmējās tēvs.

— Mēs varētu dabūt aizņēmumu. Vāveriem nekādu parādu nav . . .

— Un tu gribētu, lai katrā ziņā tādi būtu? — iekrita teikumā tēvs. — Nekā, jaunskungs, tev vēl krietni jāpagaida. kamēr tiksi pie parādu taisīšanas uz Vāveru mājām. Andrejam Auziņam parādu nav bijis un nebūs! — Un kā apliecinājumu tēvs nosvieda dakšiņu uz plīts malas un iegāja istabā.

Māte šūpoja rokās sāpošo galvu un izbijusies raudzīja mierināt Vitoldu:

— Pieradīsi, dēls, arī pie vecās mājas. Pie visa var pierast.

— Jā, pieradīšu. Tāpat kā tu pie savām galvas sāpēm. — Vitolds izgāja laukā.

Pierast? Taisni tas likās visbriesmīgākais — pierast pie netīrām sienām un grīdām, blusām, prusakiem, blaktīm. Vitolds nodrebinājās, iedomādamies nakti, kad nosēdēja pussnaudā uz krēsla.

«Nosvilināt to graustu ar visiem kukaiņiem!» smadzenēs atkārtojās tās nakts pussnauda doma. Vitolds sarāvās. Nodedzināt? Pašam? Nē. Jā! Dega taču tik daudz māju. Kāpēc gan Vāveri nevarētu degt? Vai viņš vairākas reizes nebija brīdinājis tēvu nelikt malku tik tuvu ugunij plīts priekšā? Tēvs smējās - deg tikai tur. kur dārgi apdrošināts. Vāveri nav apdrošināti. Nē, tomēr vietējā apdrošināšanas sabiedrībā. Ja kādam nodeg, citi saved materiālus. Ja Vāveri nodegtu?

Šī doma savādi satrauca Vitoldu. Rīkle kļuva sausa, ar rokām viņš it kā gainījās no uguns spoka. Viņš dzina to prom, bet tas atgriezās atkal un atkal.

Vitolds sāka iet meža darbos. Strādājot domas bija mierīgas. Likās neprātīgi — pašam nodedzināt tēva māju. Varbūt mēģināt salabot — izmest sienas, ielikt jaunus griestus un grīdu, lielākus logus. Bet, vakaros mājā nogājušam, likās briesmīgi nodzīvot visu laiku vienā istabā, kas piekārta skrandām, kaņepājiem, sīpolu virknēm. Gultu un skapju šķirbas tāpat pilnas blakšu, tās notraipīs izmestās sienas. Un, kad prusaki sāka čauksti-nāties sīpolu mizās un blusas tekāja gar muguru. Vitolds, zobus sakodis, zvērēja: — Nosvilināšu! Visus kukaiņus, visas skrandas sadedzināšu!

Pēc garās ziemas nāca straujš pavasaris. Zeme uzvilka zaļus svārkus, pļavas pušķojās dzeltenām pureņu krellēm. Koki sacentās lapošanā un ziedēšanā. Cīruļi dziedāja slavu saulei un dzīvībai. Šādā līksmības stundā Vitolds gandrīz būtu vecajai mājai piedevis visas ziemā izciestās mocības, ja tēvs pats nebūtu netieši atgādinājis daudzo nomoda nakšu domas.

Plīti kurējās uguns. Māte bija uzdevusi tēvam pieskatīt uguni un pati aizgājusi uz pļavu saplukt govīm purenes. Tēvs ienesa virtuvē lielu klēpi sausu, smalku egļu zaru. Vienu sauju iebāza krāsniņā, pārējo nosvieda plīts priekšā zemē.

Nezin kāpēc tēvs atcerējās kopš ziemas ne reizi nekustināto sarunu par jaunas mājas celšanu. Varbūt to atgādināja virtuve un plīts, uz kuras malas ēdot, ziemā notika saruna. Auziņš bija labā omā un gribēja jokot, bet viņa joki, kā arvien, iznāca aizvainojoši:

- Nu, kad tad celsi sev jauno ērberģi?

Vitolds paskatījās uz sauso zaru klēpi un mierīgi atbildēja:

— Tad, kad tu veco būsi nosvilinājis.

— Tad man nekā. Tad es tavā jaunā mājā netikšu dzīvojis, — tēvs nosmējās un aizgāja uz mežu pēc jauniem zariem.

«Tagad vai nekad!» nozibsnīja Vitolda galvā. Viņš izskrēja laukā un apskatījās, no kuras puses pūš vējš. «Kūtij virsū nenesīs...» Sirds trīcēja kā aizšauts zaķis.

Mierā! — viņš uzkliedza pats sev. — Kad sāks svilt, galvai jābut aukstai.

Noteiktiem soļiem viņš iegāja virtuvē, izrāva no plīts degošu pagali un iesvieda to krāsniņas priekšā nomesto zaru kaudzē. Tad izgāja pagalmā, paņēma lāpstu un sāka aprakāt kādu ābelīti.

Pie pirmajiem lāpstas dūrieniem Vitoldam uz pieres izsprāga mitruma lāses. Auksti sviedri spiedās no visa ķermeņa. Ar vienu aci viņš šķielēja uz mājas pusi. Nekā. «Ja nedegs, otrreiz nemēģināšu,» Vitolds apņēmās un ar visu spēku dūra lāpstu zemē.

Kādu laiku viņš nemaz necēla galvu uz augšu. Bet tad nevarēja vairs savaldīties, paskatījās un iekliedzās: Deg! Deg!

Viņš skrēja uz māju. Biezi dūmu mutuļi pildīja virtuvi un vēlās ārā pa durvīm. Uguns rūkdama laizīja izžuvušās sienas. Instinktīvi Vitolds gribēja ķert ūdens spaini, bet aptvēra, ka te vairs nav dzēšams. Viņš sāka skaļi saukt tēvu. Bet tad iešāvās prātā, ka no istabas varētu vēl kaut ko izglābt. Viņš atrāva logu, ielēca istabā, kas arī jau bija pilna dūmu, ķēra no skapjiem jaunās drēbes un svieda ārā pa logu. Uguns rūkoņa viņam sagādāja savādu, ekstātisku prieku. — Ed, ēd, ugunspuķi, to šausmīgo mocītāju ar visiem kukaiņiem, ar visām skrandām, zirnekļiem un putekļiem! — Vitolds gavilēja, sviezdams ārā vadmalas baķi.

Atskrēja tēvs, pēc laiciņa māte, saradās kaimiņi. Sāka kliegt Vitoldam, lai glābjas. Uguns jau ejot jumtā. Vitolds vēl pārlaida skatienu istabai: centrifūga, tā derīga manta. Ar pārcilvēcīgu spēku viņš satvēra to ar visu galdiņu un izmeta pa logu. Brakšķēdams gāzās kāds griestu dēlis. Vitolds izlēca ārā gluži noreibis. Kaimiņš bija zvanījis ugunsdzēsējiem, bet vecā māja tos vairs nesagaidīja. Piecdesmit gadu kaltušie, ķirmju izēstie baļķi dega kā sērkociņi. Kaimiņi tikai noplātīja rokas, nopriecājās, ka vējš, par laimi, nebijis no otras puses, un palīdzēja izglābtās drēbes sanest klētiņā.

Pēcpusdienā ieradās policists. Izjautāja tēvu, māti, Vitoldu. Tēvs atzinās, ka ienesis virtuvē sausus zarus.

Kādu dieniņu jums nāksies nosēdēt arestā par neuzmanīgu apiešanos ar uguni, — noteica policists un aizbrauca.

*

Vecais Auziņš bija satriekts. Parādi un cietums — no tiem viņš visu mūžu visvairāk bija baidījies, un nu. vecumdienās, tie uzbruka abi reizē. Viņš bija tā samulsis, ka nespēja piedalīties jaunās mājas projektēšanā, atstādams visu Vitolda zināšanā. Vitolds savukārt bija ļoti rosīgs un darbīgs. Vasaras vidū Vāveros sāka strādāt namdari. Cēla četru istabu māju ar iespēju izbūvēt otro stāvu.

Rudens pusē Andrejs Auziņš saņēma pavēsti ierasties tiesā. Viņš nobāla un sāka drebēt.

— Cietumnieks ... Visi rādīs ar' pirkstiem ... — viņš runāja pie sevis rītos un vakaros.

— Ko tu baidies? Arests taču nav nekādi spaidu darbi, — mēģināja iestāstīt Vitolds.

— Cietums paliek cietums. Kur tas kauns — vecais Auziņš cietumnieks ...

Vitoldam kļuva baigi. Tēvs mocījās bailēs un kaunā. Jo tuvāk nāca tiesas diena, jo satrauktāks viņš kļuva. Vitolds dažreiz ēdienu laikā novēroja, ka tēvs ar vienu roku dedzīgi strebj putru, ar otru nervozi burza maizi sīkās druskās. Dažreiz tas strēbšanu turpināja no tukša šķīvja, nemanīdams, ka karotē nekas neķeras. Vakaros tēvs ilgi čaukstināja salmus ratnīcas augšā, kur Auziņi gulēja pēc mājas nodegšanas. Ausa rīta blāzma, Vitolds pa miegam dzirdēja, ka māte čukstus bārās:

Ko tu trinies visu nakti? Tūlīt būs rīts, jāiet darbā, bet viņš vēl beržas un pūš.

Nākošajā naktī negulēja arī Vitolds. Bailes sāka viņu tirdīt. «Ja tēvs zaudētu prātu?» pēkšņa doma iedūrās smadzenēs. «Kā tad tu nodzīvosi savā jaunajā mājā? Vai katrā kaktā tev nerēgosies tēva ārprātīgā seja? Un ja tēvs pakaras pie jaunās mājas sijas?»

Bez miega nomocījies visu nakti, Vitolds no rīta sarīkoja velosipēdu un brauca uz attālo pilsētiņu pie tiesneša. Uz ēdienu plaukta ratnīcā māte atrada zīmīti:

«Lai tēvs ir mierīgs. Māju nodedzināju es. Aizbraucu pie tiesneša atzīties. Vitolds.»

Vitoldam nācās atbildēt par ļaunprātīgu dedzināšanu. Tiesas dienā tēvs saģērbās, sajūdza zirgu un pateica mātei:

Braukšu uz pagasta māju. Norakstīšu māju Mildas dēlam.

Mildas dēlam? — māte skatījās viņā nesaprazdama. — Kā tad tā? Vāveri taču paliks Vitoldam.

— Tam muļķim es Vāverus neatstāšu.

—- Muļķim? — ievaidējās māte.

-— Skaidrs muļķis un vairāk it nekas. Ja nu arī nodedzināja to veco Noasa šķirstu, tad cietis vismaz klusu, negājis izbļaut savu negodu pasaulē. Es nosēdētu vienu dienu, bet viņš sēdēs gadu. — Tēvam bija atkritis cietuma drauds, un līdz ar to viņš bija zaudējis arī bailes no tā.

— Nepārsteidzies, tēvs, pārdomā vēl, — lūdzās māte. — Nez vai puika jel maz vainīgs, varbūt, tikai tevi glābt gribēdams, skrēja atzīties.

— Lai nu vai kā, muļķis paliek muļķis, un tādu arī katorga neizmācīs, — norūca tēvs un iekāpa ratos.

DIEVIŅŠ

Kristīna bija mīļš jūtīgs bērns. Mātei viņa pieķērās tik sirsnīgi, ka atteicās pat no rotaļām ar citiem bērniem, ja mātei tas nepatika. Dore Jēriņa tik ļoti bija pārliecināta par pasaules ļauno prātu, ka visiem spēkiem centās savu meitu sargāt no satiksmes ar ārieni. Muižā un pie mācītājiem kalpojot, viņā bija iebriedis uzskats, ka zemnieki, starp kuriem viņai nācās dzīvot pēc apprecēšanās, ir zemāki. netīrāki par viņas agrākajiem maizes devējiem. Savu vīru viņa bieži mocīja ar pārmetumiem, ka tas viņai nesagādājot labāku dzīvi. Kāpēc viņš nevarot atmest savu krāsotājā amatu un pāriet par kučieri muižā vai pie mācītāja. Bet Jēriņš bija tik zemnieciski neiekustināms, ka nespēja mūža vidū uzsākt ko citu. Savā darbā viņš jutās neatkarīgāks, vērtīgāks, nekā varētu būt, lielkunga untumainos zirgus vadot.

Nepiepildītās ilgas pēc smalkākas dzīves Dore centās iemiesot Kristīnā. Meitu viņa ģērba kā lielkungi savus bērnus, tā ka mazā, rišās un mežģinēs ietītā meitenīte zemnieciskajā apkārtnē izskatījās smieklīga. Kurpes bērnam viņa pirka tik piemērotas kājai, ka pēc īsa laika mazā žēlojās, ka tās spiežot.

Lai spiež, bērniņ, pacieties, tad augs mazāka kājiņa, — māte mierināja.

Muižā Dore bija noskatījusies, ka baroni savām meitām nedod pietiekoši ēst, lai tās augtu slaidas un inteliģenti bālas. Šādu lietu dabūja izbaudīt arī Kristīna, un pusaudža gados tā bija izstīdzējusi, ziliem riņķiem ap acīm. mazliet līkām kājām. Bet mātei sava meita likās īsts dižciltīgas jaunavas paraugs. Lielmāte kādreiz bija uzdāvinājusi Dorei apnēsātu saulessargu, un tam nu vajadzēja sargāt Kristīņu no nekaunīgajiem saules stariem gājienos uz baznīcu vai veikalu.

Iedegums? Fui, tas piestāvēja tikai zemniekiem un čigāniem.

Dorei laimējās Kristīņu ierīkot mācītāja mājā, kur tā trīs ziemas skolojās kopā ar mācītāja meitām pie guvernantes. Tad mācītāja kundze ieteica Kristīnai kļūt par šuvēju, ko toreiz uzskatīja par smalku amatu. Trīs gadus Kristīna mācījās Rīgā pie kādas vācietes, un, dzimtenē pārnākot, viņa tiešām bija labākā šuvēja tālā apkārtnē.

Mātei nu vienīgās rūpes bija meitu piemēroti appreci nāt. Bet te vairs nebija viņas spēkos apzināti vadīt meitas likteni. Ka mīlestība ir ne tikai akla, bet galīgi stulba, to vissāpīgākā veidā dabūja izbaudīt Dore Jēriņa.

Jēriņu ģimene dzīvoja mazā mājiņā, kas bija celta uz Dores brāļa zemes. Mājiņa piederēja divām ģimenēm. Dorei un viņas māsai Līzei. Līze bija mirusi, bet viņas meita Emma aizgājusi par mājskolotāju uz Krieviju, savu istabiņu ar virtuvi izīrēdama kādam kurpniekam, vecpuisim Liepām. Liepu, lēnu, slimīgu viru, aizdusas klepus bija izžāvējis kaulainu un dzīslainu. Nekā pievilcīga viņa ārienē nebija. Viss — viņa sarautie pleci, krunkotā seja, nedrošās kājas modināja dziļu līdzjūtību. Ar nepilniem četrdesmit gadiem viņš atgādināja sābru kušu sirmgalvi.

Arī Dore bieži iežēlojās par vientuļo kurpnieku un katru dienu iesūtīja viņam krūzi siltas kafijas vai bļodiņu zupas, pielāpīja viņa noplīsušās drēbes, reizēm izmazgāja un uzposa ādām piemētāto istabiņu. Liepa savukārt izlaboja Jēriņu apavus un, kad tēvs nebija mājā, saskaldīja sievietēm plītij malku. Tā viņi dzīvoja labā saticībā un būtu nodzīvojuši kopā ilgi, ja kurpnieks nebūtu pārvērtējis savu personu. Liepām Kristīnas laipnā un piemīlīgā seja sāka likties kā dzīves saule, kurā tik labi būtu atspirgt un sildīties visu mūžu. Un, kad Kristīna viņam, kā pa,rasts, katru dienu ienesa ēdienu vai salāpītu apģērba gabalu, viņš arvien atrada, par ko parunāties un aizkavēt to savā istabā. Būtu Kristīna bijusi par sevi tikpat augstās domās kā viņas māte, tā pašā sākumā smalkjūtīgi noraidītu Liepas tuvošanās mēģinājumus, un tā netiktu izpostīta četru cilvēku skaistā draudzība. Bet Kristīna bija tik pazemīga un līdzcietīga, ka nespēja darīt sāpes vārgajam vientulim, kad viņš kādā dienā kautrīgi jautāja:

— Sakiet, jaunkundz, — vai es varētu būt jums kādreiz draugs?

— - Bet jūs taču esat mums visiem draugs, — Kristīna samulsusi vientiesīgi atbildēja.

Jā . . . Bet vai es varbūt varētu būt jums vairāk nekā draugs?

Kristīna samulsa vēl vairāk. Viņa nezināja, kas ir mīlestība. Pat grāmatās viņa nebija par to lasījusi. Kristī-nas lasāmviela bija reliģiskas grāmatas un bībele, tāpēc viņai likās, ka mīlestības augstākais veids ir līdzjūtība un uzupurēšanās. Tik nevarīgs, nokaunējies un sabijies izskatījās Liepa, ka asaras saskrēja Kristīnai acīs un viņa izdvesa:

— Es nezinu . .. Laikam varētu gan . . .

Liepas sabrukušais stāvs un acis atdzīvojās.

Kristīnas jaunkundz, pārdomājiet labi. Nekādus šīszemes labumus es jums nevaru solīt. Vecs arī es esmu ... jūsu gadiem vecs. Tā ir pārdrošība no manas puses celt savas acis tik augstu, uz jums, tik brīnišķīgu jaunavu.— Un viņam pašam kļuva kauns par sevi.

Ir viegli atvairīt cilvēku, ja tas pašapzinīgi, patmīlīgi tīko uzbrukt mūsu jūtām. Bet kā lai cēla, līdzjūtīga, deviņpadsmitgadīga dvēsele noraida sirsnīgu, pazemīgu mīlestību, kā lai atņem sauli visu mūžu ēnā dzīvojušam cilvēkam?

Kristīna kļuva izklaidīga. Viņas domas kā baltas kaijas arvien atgriezās un atpūtās pie Liepas — vientuļa vraka mierīgā jūrā. Visi viņas apsvērumi par un pret laulību ar viņu beidzās ar jautājumu: kāpēc es nevarētu viņu precēt? Mēs visi pazīstam viņu jau ilgi, viņš ir labs un godīgs cilvēks. Vecāks par mani? Vēl jo labāk, viņš pratīs manu jaunību sargāt no maldīšanās un grēka.

Nākošajā dienā, kad Kristīna iegāja Liepas istabā, pašai nemanot, viņa bija uzkavējusies tur veselu stundu. Varbūt tikpat ātri būtu aizsteigusies otra stunda, ja māte nepacietīgi neklauvētu pie sienas. Bija atnākusi kāda pasūtītāja.

Arvien ilgāki kļuva Kristīnas apciemojumi kurpnieka istabā. Arvien ilgāk kurpnieks uzkavējās Jēriņu istabā. Dorei tie sāka gandrīz apnikt, jo kavēja darbus. Viņa vairs nesūtīja pie Liepas Kristīņu ar kafijas trauku, bet ienesa pati. Kādreiz, klusu ienākusi virtuvē, viņa dzirdēja, ka istabā Kristīna ar kādu sarunājas. Brīnums, pa kurām durvīm būtu viesis ienācis, viņa taču visu laiku grozījās pa pagalmu. Arī kurpnieks nesen iegāja savā pusē. Apsējusi tīru priekšautu, viņa gāja apsveikt viesi. Savādi. Kristīna istabā sēdēja viena pati.

— Ko tu te tik skaļi viena pati runā? brīnījās māte.

— Es runājos ar Liepu.

— Tā? Kas tad jums tik steidzīgi arvien runājams?

— Ak māmiņ, mums daudz kas runājams, — sarkdama atzinās Kristīna.

— Agrāk tu tāda runātāja nemaz nebiji.

— Māmiņ, — Kristīna nometās mātes priekšā ceļos un ieglauda galvu viņas klēpī. — Māmiņ, varbūt nav pareizi, ka taisni es tev to saku. Bet tu vienmēr vēlējies pirms miršanas mani nodot kāda godīga vīra rokās. Māmiņ, tev laikam nav ne jausmas, ka šis vīrs dzīvo tepat mums blakus.

Ja Dore Jēriņa pēkšņi uzzinātu, ka Liepa, kas dzīvo tepat aiz sienas, ir zaglis un slepkava, viņa nebūtu tā pārsteigta kā no šīs sava bērna atzīšanās. Kā zibens ķerta viņa uztrūkās un atgrūda Kristīņu.

— Ko? Liepa? Tas vecais, izkaltušais kurpnieks lai būtu tavs vīrs!

Savus godkārīgos sapņus viņa redzēja saplokam kā lietus izmērcētus tauriņus. Tik daudzreiz viņa bija skatījusi Kristīņu kā cienījamu mācītāja vai muižkunga sievu smalku dāmu sabiedrībā, pārāku par visām. Savu mūža galu viņa bija iedomājusies pavadīt vaļīgā bezdarbībā. Nomoda sapņos bija sēdējusi baznīcā pirmajā solā blakus prāvestienei un dakterienci. Bet nu nāca tāds izzinis kurpnieķelis un spieda viņu un Kristīņu atpakaļ pēdējā rindā, kur sēdēja babuļnieku vecītes un vājinieces. Un visur viņai ies līdzi riebīgā ādu smaka.

— Nē un nē, nemūžam tas nenotiks! — viņa kliedza. — Tas plikadīda lai paņem manu meitu?!

— Bet, māmiņ, — iebilda Kristīna, — kā tu vari tā saukt mūsu draugu! Viņš ir tāpat amatnieks kā es. Un dieva priekšā visi cilvēki vienādi.

Dieva pieminēšana māti mazliet nomierināja. Viņa sāka runāt lēnākā balsī:

— Padomā pati, viņš ir tik vecs, ka varētu būt tavs tēvs.

— Apprecas cilvēki ar vēl lielāku gadu starpību. Mēdz taču teikt, ka labāk zem veca vīra bārdas nekā zem jauna pātagas.

— Viņš ir slimīgs. Drīz vien tev būs jākļūst par maizes pelnītāju un žēlsirdīgo māsu.

— Ja cilvēku mīl, var arī uzupurēties. Pats pestītājs māca, ka vajag sevi upurēt vājāko labā.

— Nezaimo dievu! Pestītājs liek bērniem būt paklausīgiem saviem vecākiem. Ja tu neizmetīsi šīs precības domas no galvas, mātes lāsti tevi pavadīs visu mūžu.

Kristīnai tika izsisti no rokām visi ieroči. Viņa padevīgi nolieca galvu un klusēja.

Māte iesteidzās kurpnieka istabā un turpināja uzbrukumu Liepām.

Turpmāk viņa uzmanīja, lai Kristīna nesastaptu Liepu vienatnē, un parūpējās, lai māsasmeita no Jurģiem viņam uzteiktu dzīvokli.

Ja Kristīnas un Liepas sirdis bulu sagrābušas jaunības mīlestības nevaldāmās brāzmas, tie cīnītos par savas mīlas tiesībām. Bet, tā kā viņi izstīdzējušu ēnas puķi bija noturējuši par brīnišķīgo, vienreizējo papardes ziedu, šīs puķes samīdīšana tiem uzšalca tikai vieglas skumjas.

Kad Liepas kurpnieka piederumi un apdilusī gīdta bija iekrauti pagalmā vezumā, atvadīties iznāca arī Jēriņiete un Kristīna. Roku sniedzot, Kristīnai acīs iemirdzējās asaras.

— Dzīvojiet sveika, Kristīnas jaunkundz! Jūs tiešām pelnāt labāku likteni. Jūs atceroties, es vienmēr domāšu» ka esmu tikai sapņojis.

Mācītājs bija kļuvis vecs. Grūti viņam nācās apkalpot plašo draudzi, tāpēc pieņēma palīgmācītāju Kristapu Griezi. Vairāk par izglītību vecāki Kristapam nebija varējuši dot. tāpēc jaunajā vietā viņš atnāca galīgi tukšs.

Pēc pirmās algas saņemšanas viņš gribēja sagādāt veļu un cilu nepieciešamo. Kā labu šuvēju vecā mācītāja kundze viņam ieteica Kristīņu.

Kad Grieze ieradās Jēriņu nabadzīgajā, glītajā istabiņā, Kristīnas māte it kā atdzīvojās. Nebija Kristina paspējusi uzņemt vajadzīgos mērus, kad galdā jau kūpēja kafija un smaržīgas pankūkas. Tā notika, ka jaunais mācītājs šo sirsnīgo sieviešu mājā nociemojās pāris stundu.

Arī turpmāk Griezem arvien atradās kāds papildināms vai labojams apģērba gabals, un viņš atkal iegriezās Jēriņu mājā. Kaimiņienes pārsteigtas sačukstējās, Jē riņiete jau redzēja savas ilgas piepildāmies un gāja baznīcā augsti paceltu galvu.

Kristīņu jaunā mācītāja viesošanās pacēla ekstāzes augstumos. Viņi nerunāja par mīlestību. Nē, it nekad viņi par to nerunāja. Viņi runāja par dievu, par Jēzu Kristu. Grieze izskaidroja Kristīnai bībeles sarežģītākās vietas. Gaiši un redzīgi viņa uztvēra katru mācītāja vārdu un staigāja apskaidrota reliģijas un, ko viņa pati vēl neapjauta, savas lielās, vienīgās mīlestības gaismā. Grieze vēroja Kristīnas skaidro prātu, viņas bērnišķīgo sirsnību un uzticību, un it kā balss no augšienes viņam teica:

«Lūk, īsta sieva mācītājam, īsts kristīgs cilvēks.»

Bet par mīlestību viņi nerunāja nekad.

Reiz vecais mācītājs sarunā Griezem ļoti delikāti izstāstīja savus nākotnes plānus. Viņš esot jau vecs. Vajadzētu vēlēt jaunu pilntiesīgu mācītāju. Viņš runāja arī par savas jaunākās meitas Margrietas likteni, par savu pēdējo vēlēšanos nodzīvot tās paspārnē vecumdienas.

Grieze bija nabags. Dabūt labu mācītāja vietu nebija tik viegli. Bet šeit pavērās drošas nākotnes izredzes — liela draudze, cienījams stāvoklis, skaista sieva ar pilnīgu iedzīvi.

Visu nakti viņš salīdzināja vecā mācītāja plašo, ērto dzīvokli ar nabadzīgo Kristīnas istabiņu un otrā diena izlūdzās saviem patroniem viņu meitas Margrietas roku.

Nākošajā svētdienā vecais mācītājs pasludināja draudzei lielu prieka vēsti uzsauca savu meitu ar palīgmā-cltāju Griezi. Šī ziņa sajūsmināja visu draudzi, izņemot vienu draudzes locekli — Dori Jēriņu. Viņai piepeši sāka spiest jaunās kurpes tik stipri, ka neatvairāmi mācās virsū ģībonis. Zobus sakodusi, viņa noturējās samaņas stāvoklī un pa sānu durvīm izspraucās lauka. Kristīna nemanīja mātes nozušanu. Kā suģestēta viņa skatījās augstajā vclvējumā virs altāra, kur lokveidīgais uzraksts aicināja: «Nāciet šurp pie manis visi, kas esat bēdīgi un grūtsirdīgi, es jūs gribu atvieglināt.» No sastinguma viņa pamodās tikai tad, kad no kanceles atskanēja Griezes balss. Viņš runāja par laulību: — īstās laulības ir tās, ko mēs noslēdzam dieva priekšā savās sirdīs, nobeidza jaunais mācītājs. — Viss cits ir tikai māņi, miesas un mantas kārība. Nedzenieties pēc mantas, ko kodes un rūsa maitā, esiet lēnprātīgi un pazemīgi, staigājiet dieva ceļus, kalpojiet viens otram, jo, kalpodami cilvēkiem, jūs kalposiet tam kungam. — Nekad jaunais mācītājs nebija runājis tik sirsnīgi un aizrautīgi.

Kristfna izgāja no baznīcas apskaidrota. Viņa zināja tagad savu ceļu. Tas bija dieva ceļš, pa kuru viņa staigās. Viņa bija noslēgusi laulību savā sirdī, un to zināja tikai pati un dievs.

Daudzi cilvēki dvēseles sāpju brīžos bēg no ļaudīm vientulībā, gremdējas savu sāpju melnajos ūdeņos, kļūst īgni un atbaidoši. Kristīnai jaunais mācītājs daudzajās sarunās un sprediķī bija norādījis citu dievkalpošanas ceļu — kalpot cilvēkiem, tāpēc viņa kā gaiša būtne uzmeklēja cietējus un centās iepriecināt noskumušos. Visgrūtāk viņai bija tikt galā ar savu māti, kuru grauza neapmierinātības ķirmji. Vecā sieviete caurām dienām gaudās par savu likteni, nepamatoti uzbruka vīram un meitai, pārmezdama, ka tie dzenot viņu postā. Pārcilvēcīgā pacietībā Kristīna panesa mātes gaudošanu.

Gluži histēriska kļuva Jēriņu Dore, kad Kristīna noraidīja vairākus turīgus preciniekus.

— Es jau redzu, — viņa rūca katru vakaru, — nabagu mājā man būs savs mūžs jānobeidz.

Un katru vakaru Kristīna neapnikdama zvērēja:

— Māmiņ, kamēr vien es spēšu kustināt rokas, tev netrūks ne maizes, ne pajumtes.

Pasaules kara laikā nomira vecais Jēriņš. Daudz pūļu Kristīna pielika, lai tēvu godam apbedītu. Viņa pat aizņēmās naudu, ko nopirkt ozola zārku un krustu, lai māte nevaidētu, ka tēvs aprakts kā pēdējais ubags.

Pēc tēva nāves maizes pelnīšanas darbs Kristīnai uzgūlās divkāršā smagumā. Divkārt smagi uzgūlās arī mātes gaušanās un neapmierinātība. Dore nebija vēl tik veca un vārga, par kādu sāka izlikties. Likās, ka viņai bija sevišķs prieks mocīt Kristīņu ar dažādām iedomātām kaitēm. Ja viņai kaut kur iesāpējās, viņa bija pārliecināta, ka piemeties kāds ļauns audzējs, un meitai vajadzēja gādāt zirgu un vest māti pie ārsta. Smagas darba dienas vakarā Kristīna nevarēja mierīgi atlaisties gultā, viņai vajadzēja izvārīt vakariņas, sagatavot paparžu vai skuju vannu un mātei pēc izsutināšanās ierīvēt vienu vai otru vietu, kur nu kuro reizi tā dienā bija sajutusi sāpes. Rītos agri Kristīna apkopa māju, padeva mātei brokastis un steidzās pie saimniekiem lauku darbos, jo kara laikos šūšanas darbi bija apsīkuši.

- Jūsu mātei vajadzētu strādāt vieglākus lauku darbus, — reiz ieteica ārsts, kad Kristīna tam žēlojās par mātes galvas sāpēm un bezmiegu. Arī Kristīna domāja, ka māte varētu ravēt, palasīt sēnes vai ogas, lai, svaigā gaisā izkustoties, uzlabotu miegu un ēstgribu. Bet, kad viņa ieminējās par to mātei, tā sāka raudāt un kliegt:

— Es jau teicu, ka man kā ubadzei savs mūžs būs jānobeidz. Dievs mani soda, ka tevi tik smalki audzināju. Būtu tevi mazu ganos sūtījusi, tad tu vis nenoraidītu saimnieku dēlus.

Kopš šīs nervu lēkmes māte vēl mazāk izgāja laukā. Atzveltnes krēslā atgāzusies, viņa dziedāja baznīcas dziesmas vai šķirstīja vecus vācu žurnālus, kas tai bija paglabājušies no jaunības laikiem.

Kristīnas augumu lauza smagie lauku darbi. Brālēns, kam tagad piederēja Jēriņu būda, atradās frontē. Kād-dreiz viņš atrakstīja Kristīnai sirsnīgu vēstuli, lai palīdz cik varēdama viņa sievai ar mazajiem bērniem un nespēcīgajiem vecākiem.

Kristīna palīdzēja pāri saviem spēkiem. Viņa pilnīgi izpildīja radiem kalpones vietu, ar to starpību, ka par darbu nesaņēma norunātu algu, bet samierinājās ar to, cik kuro reizi iedeva. Bet brālēna sieva iedeva arvien tikai tik daudz, cik Kristīnas māte spēja apēst. Naudu mātes ārstēšanai viņa piepelnīja ar šūšanu brīvajās svētdienās un naktīs.

Briesmīgā asinssērga uzsāka cilvēku pļauju. Katru dienu pa lielceļu uz kapiem aizveda dažus zārkus. Bija mājas, no kuram vienā nedēļā nāve izrāva vairākus tuviniekus, atstādama tukšumu un asaras.

Vasarā ar asinssērgu saslima Dore Jēriņa. Kristīna kopa māti cik labi vien varēdama, bet Dore nebija apmierināta.

- Ja tu aiz savas muļķīgās spītības nebūtu palikusi plika veca meita, es tagad varētu ārstēties slimnīcā, — viņa gaudās.

Kristīna dabūja zirgu un aizveda māti uz slimnīcu. Nākošajā dienā viņa gāja to apraudzīt, bet slimnieku telpās viņu neielaida. Vēl divas dienas tā mēroja ceļu uz pilsētiņu, lai apjautātos par mātes veselības stāvokli un nodotu savus sveicienus, bet tad, atpakaļ nākot, jutās ļoti vāja. Mājā pārnākusi, viņa zināja, ka ir saslimusi arī pati.

Divas dienas viņa nogulēja viena savā gultiņā. Skapītī bija tikai daži sakaltušas maizes gabaliņi, bet viņa nespēja un neiedrošinājās iet pie radiem palīdzību meklēt. Kristīņu dedzināja neziņa par māti. Kopš tēva nāves viņai bija rūpējusi tikai mātes labklājība, un tās noslēgums viņai likās kārtīga apglabāšana blakus tēvam un dzeltens ozola krusts. Ja māte tagad mirst, kā viņa, slima un bez līdzekļiem būdama, lai to godam apbedī?

— Mīļais, žēlīgais dievs, — viņa gandrīz bez mitēšanās lūdzās, — neliec manai mātei pēdējo ceļu staigāt bez aizlūgšanas, bez pavadīšanas. Neliec viņai gulēt kapā, kuram neviena mīļa roka neuzliek ziedus.

Dažreiz Kristīna iedomājās, cik augstprātīgi izturējusies māte, cik netaisna bijusi, gauzdamās par ubadzes likteni, kur īstenībā trūkumu nekad tai nenācās ciest. Kristīna drebēja bailēs, ka dievs atriebs mātes augstprātību. Viņa sāka pat kaulēties ar dievu: — Mīļais, visspēcīgais dievs, tu zini, es nekad neesmu kurnējusi par grūtumiem, ko tu man uzliki. Es biju pazemīga, es atsacījos no pasaulīgās laimes, no mīlestības, no mantas. Visu, visu tu man atņēmi, un es tomēr tevi lūdzu un slavēju katru dienu. Tāpēc, ja tu arī būtu nodomājis manu māti sodīt, nedari to vismaz manis dēļ. Kāda nozīme sodīt mirušu cilvēku, bet man sāpēs visu mūžu nezināšana, kur māte aprakta ... —- Tā Kristīna murgos strīdējās ar dievu, bet pilnas apziņas stāvoklī izjuta smagas bailes.

— Kas es esmu, ka drīkstu dievu mācīt? Pīšļos tev vajadzēja mani satriekt par tādu necienību! Dievs, dari ar mani ko darīdams, es visu saņemšu pazemībā, tikai nesodi manu māti.

Pēc tādas sirsnīgas lūgšanas Kristinai kļuva vieglāk. Viņa ticēja, ka dievs viņu tomēr būs uzklausījis.

Trešajā dienā atnāca brālēna sieva un dusmīgi atvēra istabiņas durvis.

— Kas tad nu tev par svētkiem, ka guli dienas laikā,—-viņa sāka bērt pārmetumus, nemaz neievērodama Kris-tīnas vārgo seju. — Solījies nākt mēslu talkā, bet tā i nevarējām sagaidīt.

- Mīļā māsīc, — Kristīna kā atvainodamās mēģināja smaidīt, — es esmu slima.

— Slima? Vai tad nebūs ta pati sērga? — radiniece virzījās uz durvju pusi.

— Tā pati gan.

— Vai, ko tad nu iesāksi? Kas tevi kops? — gaudās radiniece. Vakarā neaizkrampē logu, es sūtīšu ganu meitu, lai ieliek pa logu krūzīti piena.

Pirms Kristīna paspēja vēl ko jautāt vai lūgt, radiniece bija izmetusies pa durvīm.

Vakarā Kristīna palūdza ganu meitu aiziet otras dienas pusdienā uz pilsētiņu un apjautāties slimnīcā, kā mātei klājas.

Visu nakti viņa lūdza dievu gan klusībā, gan skaļi. Hītā viņa bija nomierinājusies. - Dievs taču ir tik labs. Viņš nemaz negribēs nodarīt man tādas sāpes.

Vakarpusē atgriezās ganu meita.

— Nu, kā klājas māmiņai? jautāja Kristīna.

Labi, samulsusi atbildēja meitene.

— Viņa kļūs vesela? prieks ieskanējās Kristīnas balsī.

— Viņa jau ir vesela.

— Vesela? Tad jāpalūdz, lai māsīca aizbrauc viņai pakaļ.

— Nē... — stostījās meitene. — Viņa jau ir aizvesta .. . mūža mājās.

Kristīna saplaka. Tumsas virpulis sagrāba viņu un griezdams ierāva melnā dzelmē.

Izveseļojusies Kristīna devās uz slimnīcu un mēģināja noskaidrot mātes miršanas un apbedīšanas apstākļus. Neviens neko neatcerējās. Darbā pārmocītās māsas vienaldzīgi paraustīja plecus:

Te katru dienu mirst desmitiem cilvēku un atkal ieved jaunus. Mēs nepaspējam pat uzrakstīt slimības zīmes, kad dažs labs jau ir miris. Kur mēs lai visus atceramies?

Kristīna brauca pie apriņķa priekšnieka, lai atļautu atrakt kapus un uzmeklēt māti.

— Pilnīgi izslēgts, — strupi noraidīja ierēdnis, — tādā sērgu laikā nevar rakt augšā miroņus. Izcelsies vēl arī mēris.

Kristīnai bija jāsamierinās, ka viņas māte gulēja nezināmā kapa vietā. Slimnīcā mirušos, kam neieradās piederīgie, salika vienkāršās dēļu kastēs un apraka rinda tā sauktajā nabagu nodalījumā, tur, kur apraka pagasta nespējniekus.

Pēc mātes nāves Kristīna kļuva vēl pazemīgāka un lēnprātīgāka. Ar pilnīgu atsacīšanos viņa it kā gribēja izpirkt mātes un savus grēkus.

— Es kurnēju pret tevi, visspēcīgais, visžēlīgais dievs. — Vakaros, ceļos nometusies, viņa dauzīja galvu pret grīdu. Šaut mani, necienīgo, ak kungs, lai es kā tārps lienu tavā priekšā. Tārps un puteklis es esmu pret tevi un iedrošinājos domāties būt nopelnījusi ievērību tavās acīs.

Ne tikai lūgšanās, arī darbos Kristīna centās izpirkt savu iedomāto grēku. Ja kaimiņos kāds saslima, viņa neaicināta ieradās slimnieku mierināt, par saviem pēdējiem grašiem aiznesdama kādu gardumu vai citu iepriecinājumu. Ja kur vajadzēja darba roku. Kristīna stājās darbā, neprasīdama algu, gāja no rīta līdz vakaram. Ar pateicību viņa saņēma cietu maizes doniņu vai suliņu krūzi ka atlīdzību. Grūti bija pierunāt viņu pat to pieņemt.

Kas labprāt nes, tam labprāt daudz uzkrauj. Apkārtējie un radi pierada, ka viņa kalpo bez atlīdzības, un daudzreiz to vairs pat nepiesolīja.

- Kur tad nu viņa arī liks to mantu, — sprieda viens otrs. — Bērnu nav, tāpat pasaulei viss paliks.

Pie Kristīnas sāka braukt radi arī no lielāka tāluma. Aizveda pie sevis uz divām trim nedēļām, kamēr apšuva un aplāpīja visu ģimeni, tad atkal atdeva kādam cilam radam. Viņai pašai nepiederēja vairs ne sprīdis savas dzīves, bet viņa pati to nemanīja. Bija jābrīnās, kur viņai radās spēks izturēt tik pārcilvēcīgu darbu. Laikam taču tikai fanātiskā pārliecībā, ka, kalpojot cilvēkiem, kalpo dievam. Savam bargajam dievam, kas no viņas prasīja tikai upurus un atsacīšanos.

Tomēr varenāki par ticību izrādījās dabas spēki. Uz sešdesmit gadu robežām Kristīna sagura. Bez pastāvīgām galvas sāpēm viņu sāka durstīt sāpes mugurkaulā. Zobus sakodusi, viņa tomēr nemeta darbam mieru un arī nevarēja to darīt, jo tad bulu jāmet miers arī ēšanai.

Kaimiņos bija kāzas. Kā parasti, Kristīna palīdzēja virtuvē. Vairākas reizes sakarsusi viņa skrēja no virtu ves uz pagrabu pēc ēdieniem. Ass un drēgns rudens vējš cauri plānajam ģērbam noglauda sasvīdušo miesu. Otrā dienā pret pusdienu dūrieni mugurkaulā kļuva neciešami. Kad laba daļa viesu bija aizbraukuši, Kristīna aizvilkās uz savu būdiņu. Gribējās nomazgāties, bet nebija spēka aiziet uz aku pēc ūdens.

«Atpūtīšos drusku, tad uzsildīšu ūdeni,» viņa nodomāja un gribēja likties gultā. Noņēma balto dienas segu, sakārtoja spilvenus un sāka vilkt nost kurpes. Piepešs sāpju grūdiens notrieca viņu zemē. Ausīs sāka dunēt tāli zvani. Viņa grima kaut kur tumšā dziļumā. Rokas meklēja balstu, bet tikai nodauzījās gar skapja stūri.

Kristīna pamodās tumsā. Aukstums drebināja locekļus, nemitīgas sāpes durstīja muguru. Viņa gribēja uzcelties, bet nevarēja. Kājas bija paralizētas. Uz rokām un vēdera viņa aizrāpoja līdz gultai, novilka segu un, kaut kā ievīsti jusies, palika uz grīdas.

— Kungs, kungs, es pateicos, ka tu sauc pie sevis mani, necienīgo. Sūti man nāvi kā mīļu māsu, un es miršu, tevi slavēdama.

Bet tā vēl nebija nāve.

Saule spoži piestaroja istabu un noglauda slimības satriekto ķermeni uz grīdas. Pie aizslēgtām durvīm kāds klauvēja. Instinktīvi Kristīna gribēja steigties atvērt, bet netika nost no grīdas. Gribēja saukt, bet balss apslāpa istabiņā. Beidzamos spēkus saņēmusi, viņa pavilkās istabas vidū, vairāk pret logu.

Klauvētājs atgāja no durvīm. Pēc brīža soli dimdēja uz loga pusi, un kāda ēna aizsedza saules spīdumu uz grīdas.

Kristīna, Kristīni sauca radiniece aiz loga un, rokas pie acīm pielikusi, ieskatījās istabā.

Vaidēdama Kristīna atsaucās un pacēla roku.

Sanāca kaimiņi, uzlauza logu, noguldīja Kristīņu gultā.

— Ak tu mīļais pestītājs, vēl man nav lemts tevi ska tīt debess gaismā, — viņa iestenējās un ļāvās cilvēku gādībai.

Slimnīcā Kristīna nogulēja četrus mēnešus. Mierā guļot, skaudrās sāpes to vairs nemocīja. Bet staigāt viņa nevarēja. Pagasta valde atteicās ilgāk maksāt slimnīcu. Gulēt varot arī nespējnieku patversmē, un tas pagastam iznākot lētāk.

Un tā Kristīna nonāca tur, no kā visvairāk bija baidījusies viņas māte, - nabagu mājā. Nevienam radam, ne kaimiņam viņas vairs nevajadzēja. Kristīna bija kalpojusi daudziem, viņai nekalpoja neviens. Reti kāds aizgāja viņu apmeklēt. Viņa neko nevienam neprasīja, neko negaidīja, tikai kad kāds pie viņas atnāca, klusas laimes pārņemta, slaucīja asaras. Agrākie draugi, kaimiņi un radi gan apjautājās viens otram, vai kāds zina, kā klajas Kristīnai, bet aiziet viņai pašai pavaicāt izvairījās. Gandrīz katram Kristīna bija nesamaksāta parādzīme, kuru patīkamāk noglabāt dziļi atvilktnē, ne turēt pastāvīgi acu priekšā uz galda.

Vientuļās dienās un bezmiega naktīs Kristīnai nebija cita ko darīt kā apcerēt savu dzīvi. Dienu no dienas un nakti no nakts viņa atsauca atmiņā bērnību bez smiekliem un rotaļām, jaunību bez mīlestības, pusmūža gadu darbu bez algas.

Kādā naktī viņa gulēja vaļējām acīm. Mugura bija notirpusi, bet viņa nespēja pagriezties uz sāniem. Acis aizverot, likās, ka no tumsas veļas lieli, smagi mākoņi, gulstas virsū un spiež.Viņa grimst, grimst, līdz kļūst nelabi, un atkal atver acis. Savādi, tā, kas guļ gultā, vairs nav Kristīna. Kristīna ir maza meitenīte Kikija. Ir vasara, Kikija izskrien laukā, paceļ bālās rociņas pret sauli un smejas. Tik silta un mīlīga ir saule. Meitene noaun kurpes, zeķes un pastiepj kājas saulei noglāstīt. Kājām patīk saule un brīvība, kurpju cietumā tās saspiestas šauras, pirksti noliekti uz leju. Meitene atpogā kleitiņu, ar mokām izmaucas no tās, nosviež kreklu un iegulstas zālē. Neviena gulta nav likusies tik mīksta ka zaļa zāle, neviena sega tik silta un glāstoša kā vasaras saule. — Kikij, ko tu dari? — bargs mātes sauciens pietrauc meiteni kājās. — Iedegsi kā čigāniete! Māmiņ, man patīk saulīte, — Kikija lūdzas. Bet dieviņam nepatīk iedeguši cilvēki, — atspēko māte. — Redzi, kā čigānus viņš nemīl, tiem jāklīst apkārt bez savas mājas un jādiedelē maize. — Māte saģērbj meiteni, nosēdina zem ābeles un atnes savu izbalējušo saulessargu. Kikija ar ilgām noskatās saules apspīdētajā pļavā, viņai gribētos iet pieplūkt pilnu sauju sarkanu sveķeņu un zilu neaizmirstuļu, bet nevar, vienā rokā jātur saulessargs, kā lai saplūc puķes. Iet bez sau lessarga? Māte jau neredzēs, pašlaik guļ diendusu. Bet dieviņš redzēs, dieviņš visu redz un dzird, viņš tagad jau zina, ka Kikija bijusi slikta meitene, gribējusi slepeni neklausīt mātei. Daudz bargāks par žagaru ir dieviņš. No žagara viegli izbēgt, ja matē neredz blēņu darbus, bet kā lai izbēg no dieviņa visredzības?

Svētdienas rīts. Māte izvārījusi smaržīgu kafiju un izcepusi pankūkas brūniem vaigiem. Kikijai priekšā viņas mazā krūzīte, uz šķīvja uzliktas divas pankūkas. Viņa jauc kafiju, cukurs jau izkusis, bet, kad nogaršo, dzēriens vēl rūgts. — Māmiņ, vēl vienu graudiņu cukura, lūdzas bērns. — Pietiek, pietiek, bērniem nevajag daudz cukura, — nosaka māte. Kikija kož garšīgās pankūkas, apēd vienu, otru. Nu tikai īsti izjūt ēstgribu un taisās ņemt no bļodas vēl. Kikij, tev pietiek, — nosaka māte. — Bet man gribas, — žēlīgām acīm meitene skatās uz dzelten-brūnajām kārdinātājām. — Kāda tu izskatīsies, ja ēdīsi kā mužiks, — baras māte, — izaugsi zema, resna kā piesta. — Māmiņ. tikai vienu. — Asaras paspīd Kikijas acīs. — Bīsties dieviņa un klausi māmiņu, tad būsi labs bērns. Kikija izvelkas laukā kā nopērts šunelis. Viņa ir tā ietramdīta ar dieviņu, ka nedrīkst paskraidīt kā citi bērni, nedrīkst kūleņus mest un skaļi smieties. Vienmēr viņai ienāk prātā vai tikai dieviņam tas nav nepatīkami? Vienmēr un visur dieviņa griba sakrīt ar mātes gribu.

Slimniece aizver acis, un atkal smagi svina viļņi veļas un draud nospiest. Ar varu viņa atrauj acu vākus vaļa.

Kikija ir jau uzaugusi liela. Lēnīgais Liepa runā ar viņu. — Vai jūs varētu būt man vairāk nekā draugs? — Silts aizkustinājums dreb viņa balsi. Un Kristinai ir žēl šā nevarīgā cilvēka. Bet mātei un dieviņam nepatīk, ka Kristīna savu dzīvi piesaista vecīgā Liepas dzīvei, un viņa nepretojas tik varenai gribai, lai gan sirds smeldz, ne par sevi, bet Liepu, kura mūžā viņa zina — vairs neienāks mīlestības gaišums.

Jaunais mācītājs Grieze kāpj pār Kristīnas istabiņas slieksni. Baznīcā viņa ir redzējusi to vairākas reizes, bet nu tas kā cilvēks ir nokāpis no garīgiem augstumiem. Viņš ir tik cilvēcīgs un reizē šķiet tik dievišķīgs, ka Kriš tīnai gribas kā Marijai nosēsties pie viņa kājām. Ari mācītājam patīk skaidrā, reliģiozā jaunava, viņš atgriežas nabadzīgajā būdā un paņem viņas sirdi. Iet laiks, un vecais mācītājs uzsauc Griezi ar savu meitu Margrietu. Bet kāpēc Grieze neatdod Kristīnas sirdi, jā, viņš patur to sev, no kanceles apliecinādams, ka ir noslēdzis ar viņu laulību dieva priekšā.

Kristīnai brauc precinieki. Turīgi saimnieki tīko vest viņu savās sētās. Viņa noraida visus — tādas laulības būtu tikai miesas un mantas kārība. Viņas laulība ir noslēgta savas sirds un dieva priekšā. Pirmo reizi viņa neklausa mātei un dieviņam.

Kristīna kalpo cilvēkiem, neprasīdama samaksu. Viņas mācītājs bija sūtījis to kalpot cilvēkiem, lai tādējādi kalpotu dievam. Kristīna strādā smagos sviedros, viņai it kā patīk sevi nogurdināt līdz nāvei, viņa ir laimīga, ka cilvēki lai nesamaksā par darbu — jo lielāka tad izlīs dieva žēlastība pār viņu.

Pusdzīvā masa gultā sakustējās. — Dieva žēlastība? vārga balss iekunkstējās. — Kur ir žēlastība, kur ir atmaksa? — Sāpju saēsta miesa, vientulībā iztvīkusi dvēsele!

Bet tā nav Kristīna, kas guļ gultā un nevar pakustēt, īstā Kristīna pienāk pie gultas un sāk slimo mierināt, kā agrāk mierinājusi daudzus: Izturi, izturi, māsa,

debesu laime būs atmaksa.

Muļķe! — kliedz svešais ķermenis. — Vai mazā Kikija drīkstēs debesīs lēkāt, vai dabūs tur savu pankūku un cukura graudiņu? Vai debesīs mācītāju Griezi šķirs no Margrietas un atdos Kristīnai? Vai vecā Kristīna tur varēs apmainīt tos pakliesus un novēlējumus — «Gan dieviņš tev atmaksās!» — ko šeit saņēma algas vietā?

Skaudri smiekli naktī pāršķēla nespējnieku patversmes klusumu. Kristīnas istabā saskrēja vecenes un veči kreklos un apakšbiksēs. Izdēdējuši, izkropļoti locekļi trīcēja nakts vēsumā, darba saliektās muguras velti centās izliekties taisnas, lai pāri priekšējo galvām saskatītu ārprātīgo smējēju.

Lūk. lūk. dieviņam patīk tavas reimatisma sarautās rokas, tavs kupris, tavas skrandas. Tevi debesīs iecels par ercenģeli. viņa piepeši rādija uz vecīti, kas bija atdevis māju radiem par mūža maizi, bet kāda juridiska āķa dēļ vecumdienās to pazaudējis. — Tu sēdēsi blakus jumpravai Marijai, — Kristīna smējās pret kādu vecenīti, kuras ārlaulības dēls bija miris no karā iegūtas kaites.

Traka! Ārprātīga! sāka kliegt izbiedēto nespējnieku pūlis, un pēc mirkļa Kristīna atkal bija savā istabā viena. Viņai uznāca jauna triekas lēkme. Pilnas apziņas stāvoklī tā vairs neatgriezās. Kādā rītā viņu atrada mirušu. sažņaugtām dūrēm un spītīgi atvērtām acīm.

Sirmais, cienīgais, mācītājs Kristaps Grieze ierakstīja baznīcas grāmatās mirušās Kristīnas Jēriņš vārdu. Uzrakstījis «Kristīna», viņš mirkli apstājās. Atcerējās tīru. vienkāršu istabiņu, meiteni skaidrām un , ticīgām acīm. «Ej nu zini, kā būtu bijis labāk,» viņš sāka domāt. «Nu, bet Margrieta arī nav bijusi slikta sieva. Dievs labi dar’ ko darīdams.» Un skaidriem, noteiktiem burtiem viņš ierakstīja grāmatā «Jēriņš».

JUBILEJA

Un, savu runu beigdams, es vēlreiz uzsveru, ka mūsu jubilārs ir viens no tiem retajiem vīriem, kas tiešām tikai saviem spēkiem licis uz augšu. No cūkgana par direktoru, no bezpajumtnieka par muižnieku — tas skan amerikāniski, bet, cienītās dāmas un kungi, ja mums bulu daudz šādu ozolu, kas cauri irdenai smiltij savas saknes laiž trūdainā zeme un kupli pleš zarus pret debesim, spītēdami smiltainei, kur pat priedes nīkuļo, - tad mūsu dārgā tēvija būtu viens vienīgs ozolu mežs! sparīgi nobeidza runātājs.

Visi gaidīja jubilāra atbildes runu uz daudzajiem suminājumiem. Bet par pārsteigumu viesiem un oficiālajiem pārstāvjiem jubilārs lielākās vilnas audumu fabrikas direktors Gustavs Līcis — gan piecēlās, sāji smaidīdams, pateicās, bet atkal apsēdās un viena rāvienā iztukšoja glāzi konjaka.

Uz mirkli iestājās neveiklības sajūta. «Vai es būtu savu runu pārsālījis?» nopratināja sevi pēdējais runātājs. «Varbūt nevajadzēja pieminēt viņa seno nabadzību? Bet viņš taču pats arvien mēdza ar to lepoties,» viņš sevi attaisnoja un glaimīgi iesaucās: — Bravo! Bravo! Runāšana sudrabs, klusēšana zelts!

Atkal visi aplaudēja un sajutās apbrīnojami atviegloti. Mielasts varēs turpināties netraucēti, jubilāra skopais žests tika lieliski iztulkots, vakara omulība pilnīgi sa-glābta. Ar lielu sparu, kā tas pieklājas svarīga vīra jubilejā, visi ķērās pie galdā sakrautiem gardumiem un drīz vien bija aizmirsuši aizkustinošo jubilāra dzīves stāstu. Pēc vairākām glāzēm konjaka katrs kļuva tāds pats liela stila varonis un klāstīja savu dzīves stāstu kaimiņam pa labi un kreisi, tas savukārt skaļā balsi atcerējās gadījumus no savas dzīves, kur izpaudusies neparasta augstsirdība, varonība vai veiklība, un tā drīz viesu pulks ap galdu tiešām šalca kā ozolu mežs bišu spietošanas laikā.

Gustavs Licis šovakar nespēja apreibt. Varēja dzert konjaku vienu pašu, pārmaiņus ar rumu un alu, bet likās, ka katra glāze arvien asāk uzvanda apziņas tumsā nogulušos daudzo gadu duļķi. Vienu viņš šovakar bija apņemies — lai notiek vai kas, lai uzskata viņu par augstprātīgu vai slimu, viņš nedrīkst runāt. Likās, tiklīdz pavērs muti, visā mūžā krājusies duļķo izlauzīsies no krūtīm un aizskalos viņa slavas spožumu kā netīra pa vasara straume balti mirdzošu sniegu. Un tomēr viņam gribējās runāt. «Kaut es varētu kā katolis izsūdzēt grēkus. Kaut es reiz uzdrīkstētos runāt!» viņš domāja, ar riebumu klausīdamies ieskurbušo viesu čalās. «Nez vai viņi slavinātu vēl mani, ja zinātu, ka vienīgi naids un nicināšana izaudzinājusi mani par to, kas esmu. Naids un nicināšana labi mēsli trūdainei, kur ozolam laist saknes,» Līcis ironiski sevi nosmīnēja un izdzēra glāzi konjaka.

Piesteidzās Līča muižas centra saimniecības vadītājs Apse un iečukstēja viņam kaut ko ausī. Jubilārs atvainojās uz acumirkli pret viesiem un izgāja. Viņa slavenajai sugas ķēvei bija piedzimis kumeļš, un saimniecības vadītājs, zinādams, cik ļoti kungs interesējas par skaisto lopu, pasteidzās izpaust gaidīto notikumu it ka dāvanu no savas puses. Līcis aizgāja līdz staļļiem, noglaudīja mazo radījumu un tā māti, uzslavēja Apsi par zirgu priekšzīmīgo apkopšanu un gāja.

«Tikai ne atpakaļ,» domāja Līcis, soļodams svaigā gaisā pa rasaino pagalmu. «Tikai mazu brītiņu atņemt elpu.» Cauri parkam viņš nonāca pie milzīgas kviešu druvas, bet aiz tās jā, kāpēc arvien kaut kas viņu vilka uz šo pusi? — aiz druvas bija neliela nora, noaugusi veciem ceriņu krūmiem, kas ieslēdza jaunu, labi koptu ozolu. Te bija vieta, kur vecajā muižas kalvē piedzimis Gustavs Līcis. Zēna gados viņš bija redzējis šo kalvi, pussagruvušu laukakmeņu ēku. Sarkdams viņš bija no tās novērsies, reizē ar citiem zēniem nākot no skolas. «Ej. Gust, paskaties, kur tava dzimlsinuiža!» arvien kliedza viņa brālēns Fricis Dzimis, un pārējie zēni svieda Gustam sejā savus smieklus asāk par sniega pikām. Gusts sakoda zobus un iebāza rokas kabatās, lai tie neredzētu viņa sažņaugtās dūres. Savas nabadzības dēļ viņš it kā atradās mūžīgā kara stāvoklī ar apkārtnes bērniem. Vismaz viņam pašam tā likās. Bērni ir bieži nežēlīgi pret dzīvniekiem, bet vēl biežāk pret citiem bērniem. Tā arī Gustu durstīja zēnu piezīmes par viņa skrandaino apģērbu. par salāpītajām pastalām, pat par skopo maizes donu, ko viņš skolā grauza, dažreiz plānu tauku kārtu uzziedis, dažreiz vienkārši ar sāli apkaisījis.

Nabadzība Gustu padarīja nelaipnu un īgnu. Tēvs — dzērājs — nomira, kad Gusts bija pirmo vasaru noganījis kaimiņu cūkas. Pēc bērēm Gusts bieži sevi pieķēra priecājoties par tēva nāvi un pēc tam kaunināja un šausmināja sevi ar visādām elles mocībām, kas gaida tādu ļaunu bērnu. Viņš bija piedzīvojis, ka tēvs aiznesa uz krogu un nodzēra abu vecāko māsu ganu peļņu, un, kaut gan viņa cūkgana alga bija pavisam niecīga, viņš noņēmās tēvam to neatdot. Cik īstenībā Gusts bija sīks un maziņš cūkgans, savos sapņos viņš kļuva stiprs un varens. Viņš savaldīja un pazemoja tēvu — ģimenes ļauno garu un atpestīja no tā māti un māsas. Tēvs bija tas, kas nodzēra savu, mātes un māsu peļņu. Tēva dēļ viņiem bija jāklimst no mājas uz māju, jo tādu dzērāju nekur ilgāk par gadu neturēja arī par vaļinieku. Bet nu pati nāve bija aiztaupījusi Gustam iedomāto cīņu un atbrīvojusi no neapzinīgajām šīs cīņas bailēm.

Dzīve tomēr nekļuva vieglāka arī pēc tēva nāves, bet Gusta darbīgais un iespītīgais gars sāka fantazēt par jaunām cīņām un uzvarām. Nabadzība nospieda viņu, skrandas modināja riebumu, citu zēnu zobgalības kapāja kā rīkstes, bet sapņos viņš redzēja sevi kā bagātu vīru no svešuma pārbraucam apskatīt dzimto pusi. Viņa tagadējie nicinātāji būs tikai niecīgi saimnieķeļi. Salāpītās, dubļiem notrieptās drēbēs tie stāvēs ceļmalā un rādīs viens otram: «Āre, tur aizbrauc Līča kungs, — vai tu atceries mazo cūku Gustu? Tagad viņš varens vīrs, muižu nopircis. Jā, kas to varēja domāt.» Daudz tādu sapņu izsapņoja Gusts, arī nākošajā vasarā cūkas ganīdams.

Līči dzīvo mazā pirtiņā, kas celta uz mātesbrāļa Dzirņa zemes. Jau sen to vairs nelieto par pirti, vienā pusē pat jumts tai iebrucis, bet nabadzīgajai Līča atraitnei ar trim bērniem nav viegli nopelnīt dzīvokli. Viņa domā, ka brālis būs brālis, salabos pirtiņai jumtu un iemūrēs krāsnij skursteni. Bet, kad Līcienes bērni salīga par ganiem citur un pati par vasaras meitu kaimiņos, brālis apskaitās uz māsu un vakaros svieda akmeņus uz pirtiņas jumta stiprākās puses, iesizdams caurumus, pa kuriem lietus tecēja uz drēbēm un salmu maisiņa. Arī viņš bija cerējis, ka no māsas būs savs labums. Ja tā dzīvotu kā vājiniece, šad tad varētu pasaukt palīgā pie steidzamākiem darbiem.

Izklīdinātie Līču bērni un māte iekārtojās tā, lai visiem reize būtu brīvā svētdiena. Tad tie jau sestdienas naktī saradās savā pirtiņā un, lai kādās, tomēr bija mājās. Māte apmazgāja un aplāpīja bērnus, saglauda matus, un svētdienas vakarā atkal visi izklīda, stiprinājušies sirsnībā un tuvībā. Bet ilgi viņiem nebija lemti pat šie īsie prieka brīži. Kādā viņu brīvdienā mātesbrālis jau agri no rīta sita pie pirtiņas durvīm un aiztrauca saldo miegu, kas likās vēl tik kārojams pēc ilgās sarunās pavadītā sestdienas vakara. Dzimis dauzījās pie durvīm un paziņoja, ka šodien visiem pirtniekiem jāiet darbā. «Ko jūs domājat, vai jums mitekli par velti dodu? Dažs labs man te kalpotu četras nedēļas. Tev, Karlīn, jāstājas pie veļas baļļas. Tikai velēt nedrīkst, berz ar beršanu, šodien, kā svētā dienā, nedrīkst troksni taisīt.» Gustu norīkoja cūku ganos, meitenes — vienu pie lopiem, otru mājas darbos. Pats Dzir-nis ar sievu un bērniem aizbrauca uz baznīcu.

Jaukās brīvdienas bija beigušās. Gusts zināja, ka tagad tās vairs negaidīs. Tieši otrādi, tās būs grūtākas un nepatīkamākas nekā visas parastās darbdienas kopā. Zobus sakodis, viņš stāvēja pie cūku bara un vienu otru reizi nepamatoti iecirta ar rīksti kādam kustonim, ar to it kā atriebdamies nīstajam krusttēvam. Šīs vasaras brīvdienas viņš izjuta kā lielāko pazemojumu sev, māsām un mātei.

Rudenī jumts vēl nebija salabots, lietus sijāja pirtiņā, un, lai viņi grozījās kā grozīdamies, nekā nevarēja atrast vietu, kur kādam ūdens netecētu virsū. Kad uznāca spēcīgākas gāzes, māte satina bērnus segās un veda uz kaimiņu mājām, kur tiem atļāva palikt virtuvē uz mūrīša.

Tur viņi nosnauduļoja nakti un rītā vilkās atpakaļ uz savu drēgno būdu. Gusts cienīja savu māti par to, ka tā nekad nepazemojās svešu priekšā. Nevienam viņa nežēlojās par savu grūto dzīvi, nemēģināja izubagot līdzjūtību.

Kad viņš, vel mazs zēns būdams, spēlējās ar kaimiņu puikām un tos sauca pusdienās, arvien tādos brīžos gadi jās atskriet kādai no Gusta māsām, kas ari viņu sauca pusdienās. Tikai vēlāk viņš saprata, cik smalkjūtīgi māte to pasargājusi no līdzcietīgas paēdināšanas, bieži vien pusdienu vietā izlauzīdama bērniem sausu maizes gabalu.

Tikai divas ziemas Gusts dabūja noiet skola. Gadījās mācekļa vieta dzirnavās, un, tā kā viņš gribēja likt vaļā no ganu gailām, tad stājās darbā. Cik maz bija prieka arī mācekļa vietā, daudz mazāk nekā ganos, bet Gusts saņēmās un izturēja. Lai vai kā. te viņš tomēr kaut ko mācījās. Viņam likās, ka šeit sākas viņa bagātības sapņu iemiesošanās, kaut gan nekad viņš nebija staigājis tik no-skrandis kā pirmajā mācekļa gadā, kad bez ēdiena tam cits nekas nepienācās.

Sīksti izturējis mācekļa gadus, Gusts aizgāja par zelli kādās tālākās dzirnavās. Viņam negribējās redzēt savas puses ļaudis, negribējās justies pret tiem kalpa lomā.

Divdesmit piecu gadu vecumā Gustavs iestājās par meistaru Mārtiņa Kraujas lielajās dzirnavās un vilnas vērptuvē. Krauja pats vairs nespēja uzņēmumu pārskatīt, ļaudis žēlojās par pārāk lieliem vilnas un labības zudumiem un sāka atrauties. Jaunajam meistaram izdevās vilnas ievilcējus pievaldīt, un Krauja priecājās, ka atguvis veco uzticību un labo slavu.

Kraujam bija divas meitas, Marta un Lūcija, bālas, izstīdzējušas jaunavas, drusku vecākas par Gustu. «Mantinieces,» rūgti nodomāja jaunais meistars, redzēdams tās zem saulessargiem sēžam pie ūdenskrituma. Un piepeši viņa sirds sāka dauzīties kā lielais dzirnavu rats. «Ja man izdotos vienu no viņām apprecēt, puse dzirnavu vēlāk piederētu man.»

Šī doma Gustavu spārnoja darbam. Bieži viņš gāja pie Kraujas apspriest uzlabojumus vecajās dzirnavās, aizrautīgi pārliecināja iegādāties jaunas vilnas vērpjamās mašīnas, ierīkot bīdelēšanu. Sākumā Krauja dedzīgajā jauneklī klausījās gurdi un neticīgi, bet, kad viens otrs jauninājums meistara saprātību pierādīja ar priecīgu šķindoņu īpašnieka makā, viņš sāka visai nopietni uzklausīt Gustava Līča neizsīkstošos projektus. — Būtu man tāds dēls kā tu, — reiz paspruka Kraujam, kas cieta no apziņas, ka tam nepaliek neviena viņa darba turpinātāja.

— Kraujas kungs, — runāja Gustavs, brīnīdamies par savu pārdrošību, — vai jūs gribētu mani par savu dēlu? Vai jūs neliegtu man par sievu savu Lūciju? — Šinī brīdī Gusta atmiņā uzpeldēja skrandainais zēns pie krusttēva cūkām savā brīvajā svētdienā. Dūres sažņaudzis, mazais cūkgans zvērēja atriebties saviem niecinātajiem. Atriebties tādā veidā, ka kļūs bagāts un varens. Gustavam sirds sažņaudzās no bailēm, ka Krauja vai Lūcija varētu viņa bildinājumu noraidīt. Gustavs Līcis to pārciestu, acu nepamirkšķinājis, mazo, skrandaino cūku Gustu tas satriektu.

Bet Krauja laipni pagriezās pret Gustavu. — Dēls, — viņš lēni iesāka. — Kad tā atklāti runājam, es pats jau esmu domājis par šo lietu. Domāju, ka mans mūžs jau iet pret galu, bet manu meitu dzīve paliek neskaidra. Kad tu tā rāvies pa dzirnavām un ir mani pataisīji par divdesmit gadiem jaunāku, es daudzreiz iedomājos, cik labprāt redzētu jel vienu no savām meitām tik drošās rokās.

Gustavs kļuva dzirnavu līdzīpašnieks. Bet Lūcija bija slimīga un pēc diviem gadiem, dzemdējusi puisīti, nomira. Mazo Kārlīti sāka kopt Marta. Kad tas bija gadu vecs, Gustavam, Maitai un Kraujam likās gluži dabiski, ka mazajam bārenītim arī turpmāk vajadzīga mīloša māte un atraitnim mierinātāja sieva, kāda vislabāk varētu būt nelaiķes māsa. Gustavs bildināja Martu it kā bērna labad. Bet tagad viņš atzinās, ka jau Lūcijas nāves dienā tam kaut kur dvēseles dziļumos bija pavīdējusi doma apprecēt Martu, lai kļūtu dzirnavu vienīgais īpašnieks. Bet viņš neļāva šai domai uzpeldēt gaismā, un arī vēlāk viņam izdevās savu bildinājumu izteikt tik cēli, ka netika aizskarta Lūcijas piemiņa. Kad arī Marta pēc dažiem gadiem nomira, nepaspējusi uzaudzināt Lūcijas dēlu, Gustavs — tagad viņš atzinās jutās atvieglots. Visu laiku abu sievu tuvumā viņu bija mākusi smaga nevērtības un netīrības sajūta. Nabadzībā uzaugušais Gustavs izglītotās Kraujas meitas arvien bija uzskatījis par augstākām būtnēm, nekad viņš nevarēja tām tuvoties kā līdzīgs līdzīgam. Viņu gara pasaules bija svešas. Līcis baidījās sievu klātbūtnē runāt, tik neizglītots viņš. jutās. Lūcija un Marta bija mācījušās augstākās meiteņu skolās, brīvajā laikā, kura tām netrūka, viņas lasīja grāmatas, bet Gustavam tādām lietām nekad nebija pieticis laika un arī tagad neiznāca.

Savāds, apgarots maigums apstaroja Lūcijas un Martas sejas. Viņu acis skatījās jautādamas un pētīdamas. Varbūt viņas nomāca tuvas nāves nojauta, un varbūt tieši tāpēc kā Lūcija, tā Marta nepretojās Gustava bildinājumam. Varbūt viņas pievilka tieši Gustava parupjais dzīvības spēks, viņas pieķērās tam kā slīcējas stingrai, kaut arī netīri gļotainai siekstai, it kā tā ilgāk spētu saturēt dzīvību dziestošajos ķermeņos. Ne Lūcija, ne Marta neprata to Gustavam pateikt, viņu maiguma apgaroto smaidu viņš nesaprata, un tā nāve viņus izšķīra kā nejauši naktī sastapušos svešiniekus, no kuriem viens savā sirdī izjut bezgalīgu pateicību par drošuma sajūtu tumsā, otrs jūtas kā laupītājs, kas slepeni apzadzis ceļa biedru un priecājas, ka nāve aizver tā acis, pirms tas gaismā ieraudzījis otra paslēpto dunci.

Vecais Krauja vēl dažus gadus vēroja Līča enerģisko saimniekošanu, papriecājās par mazo Kārlēnu, tad sekoja meitām.

Testamentā Kraujas dzirnavas un lauku mājas bija no vēlētas Kārlim Līcim. Gustavs sakoda zobus. Atkal viņš bija nobīdīts malā, nabaga cūku Gusts nebija cienīgs saukties par dzirnavu īpašnieku, bet mazais Kārlēns, nūjā, tas taču bija dzimis no smalkākām asinīm, šim pienapuikam laime iekrita mazajās saujelēs no gaisa. Bet lielais Gustavs, kas savas rokas darbā bija nobrāzis asiņainas, bija applaucējis ar tvaiku un skābēm, mēģinādams pašmācības ceļā iegūt nojēgu par dažādām tehnoloģijām un ķīmijām, lielais Gustavs Līcis atkal būs tikai meistars sava smalkā dēla dzirnavās. Viņš nevarēja rīkoties patstāvīgi, kaut arī pēc labākās apziņas, visur viņam vajadzēja testamentā noteiktā Kārlēna otrā aizbildņa — Kraujas radinieka Priedes piekrišanas. Likās.

ka Priedem šķauda Līča augšupkāpiens, tas pretojās katram viņa projektam paplašināt vai modernizēt dzirnavu ierīci, uzlabot saimniecību. Priede pretojās visam, kas prasīja naudas ieguldīšanu. Līcis saprata viņa viltību: vecais lapsa baidījās, ka, izdarot uzlabojumus, daļa naudas kādu laiku aizies dažādiem maksājumiem un mazāka paliks viņam kā aizbildnim testamentā noteiktā summa. Bet. kad dēls kļūs pilngadīgs, ar dzirnavām viņš varēs darīt, ko gribēs, varēs pārdot, nodzīvot, neatbildot nevienam un neprasot, cik gadu, cik miesas un dvēseles asiņu tās atņēmušas viņa tēvam.

Gustavs saplaka. Laikam nekad viņš nevarēs kā bagāts, kaut tikai turīgs Līča kungs aizbraukt uz savu dzimteni, iebraukt krusttēva Friča Dzima pagalmā lepnā pajūgā. Nekad ļaudis dzimtenes ceļmalas nerādīs uz viņu godbijībā: «Lūk, tur brauc Grīvas dzirnavnieks Līča kungs. Vai tu atceries? Agrāk tāds skrandains puika te dauzījās, tagad viņš bagāts vīrs.» Nē, tā ļaudis nekad neteiks. Ja viņš aizbrauks uz dzimto pusi. visi sacīs — āre, viņam tagad labi, dēls mantojis dzirnavas, tēvs var vieglāk padzīvot. Diezgan grūti viņam, cilvēkam, kad reiz gāja.

Nē, tā neapsvcicina uzvarētāju. Un, kamēr uz ļaužu mēlēm varētu atrasties kaut piliens līdzjūtības, Gustavs negribēja bijušajiem radiem un pazīstamiem rādīties. Par ko lvārlēnam bez iepriekšēja darba, bez cenšanās, bez pazemojumiem bagātība piedāvājās neatvairāma, bet viņa tēvam, kas jau kopš bērnības bija tas tvīcis kā līgavas, to pielūdzis līdz ienaidam, tās alcis sapņos un nomoda. atdevis tai savu bērnību, jaunību, bija gatavs upurēt vīra gadus, — viņam bagātība iespļāva sejā kā kaprīza sieviete un ņirgādamās pacēla savās skavās viņa dēlu, šo knēveli, šo . . . Gustavs satrūkās. Vai tiešām viņš sāks ienīst pats savu bērnu?

īgnums Gustava Līča sirdī noplaka. Tieši otrādi, tas milza arvien lielāks kā piespīlēts augonis un brīžam sāpēja tik neganti, ka Gustavs nevarēja valdīties. Viņš zināja, ka ir muļķīgi izgāzt dusmas uz mazu bērnu, kas neapzinās un nav izdarījis nekādas vainas. Bet viņš nevarēja citādi, viņam vajadzēja uzkliegt Kārlēnam par katru vismazāko nerātnību. Kad pie galda zēns stiepa  roku pēc gardāka kumosa, tēvs ņirgādamies atgrūda mazo rociņu: Ahā, kundziņš grib baltmaizīti, kundziņš grib cukuriņu. Smurguli, vispirms mācies saprast, ko nozīmē rupja maizīte. Tavos gados es pats jau pelnīju sev maizi, vai tu to vari saprast, mīkstmiesi? — Bieži norātais bērns auga bikls un neuzticīgs pret cilvēkiem. Tēva dusmas izraisīja spītu, bērnišķās pieglaušanās alkas izpaudās mīlestībā pret kustoņiem, sevišķi suņiem. Kad Gustavs manīja, ka Kārlēnam silta draudzība ar lielo vilku Neronu, viņš sāka suni dažādi spīdzināt, sita, spārdīja kājām. Kārlēns metās draugu aizstāvēt un elsodams ar mazajām dūrīlēm sita tēvam. Likās, ka tēvs to vien bija gaidījis, acumirklī viņš aizmirsa suni un nopēra mazo Kārlēnu.

Trešo gadu skolā ejot, Kārlēns saslima. Drudzis kratīja sīko ķermeni, zēns žēlojās par sāpēm kaklā. Skolotājs aizsūtīja ziņu tēvam. Līcis atbrauca dēlam pakaļ, ietina villainē un veda mājā. Sīks sniedziņš sijāja un bira ragavās guļošajam zēnam acīs. Viņš gurdi pievēra lās, tikai reizēm pamirkšķinādams un glāstoši paraudzīdamies ceļmalas kokos un krūmos.

«Viņš skatās tā, kā Lūcija skatījās dārzā pēdējās dienās pirms nāves,» iešāvās Līcim prātā. Tālāk viņš negribēja domāt, viņš skatījās, kā uz attālā ezera zvejnieki ar muciņām grieza tīklus. Viņa galva domāja par zivīm, ka derētu tās aizvest mājā pusdienā, bet kaut kur viņa dvēseles dziļumos mutuļoja melna tumsa, nezin kāpēc sirds strauji dauzījās, kāds neapzinīgs prieka vilnis pacēla viņu kā kuģi savā virsotnē. Bet viņš domāja tikai par zvejniekiem un iejautājās Kārlēnam: — Vai tu negribētu pusdienā zivis? Skaties, kur zvejnieki pašlaik velk ārā, aizbrauksim un nopirksim.

— Kā tu vēlies, — Kārlēns gurdi atbildēja.

Nu skaties — kā es vēlos! Bet tu taču pats arī vēlēsies zivtiņas. Tev taču ļoti garšo zivis, vai ne? — Nez kāpēc Gustavs tik ļoti gribēja, lai Kārlēns vēlētos pusdienās ēst zivis.

— Man vienalga.

— Ej nu, nevajag nokārt galvu. Nieka slimība. Tev taču visa dzīve vēl priekšā. Ja man kāds tavos gados būtu pasolījis ziemā pusdienām zivis — kailam kājām būtu aiz-

skrējis uz ezeru. Nu, bet es jau zinu, tev taču gribas, tu tikai neatzīsties. Vai brauksim uz ezeru?

— Brauksim, — atbildēja Kārlēns, lai izpatiktu tēvam. Viņam gribējās gulēt, gulēt un elpot siltu gaisu. Aukstums dūrās kaklā kā aizlūzuši stikli.

Uz ezera vajadzēja labu laiku gaidīt, kamēr izvilka visu tiklu. Tad izrādījās, ka uz ezera ir tikai strādnieki, tiem zivis jāaizved uz tuvējām mājām īpašniekam, un tikai tas nosvēra un iedeva Līcim.

Mājā Ivārlēnu noguldīja mīkstā gultā. Pus murgos viņš dzirdēja, ka saimniece piesola zivis, viņš it ka ēda, bet asaka iesprūda kaklā un nežēlīgi dūra. Viņš redzēja lielu zivi, tā plātīja žaunas un tvēra gaisu. Nē, tā nebija zivs, tas bi ja viņš pats, kas slāpa pēc elpas.

Līča kungs, vajadzētu atvest ārstu. Zēns mokās un murgo, — saimniece runāja Gustavam.

Labs ir. — atbildēja Līcis, neskatīdamies saimniecei acīs. — Bet ar jauno zirgu aizbrauca uz staciju pēc mašīnu daļām, pasakiet vecajam Strazdiņam, lai iejūdz sirmi un aizbrauc pēc ārsta.

Veco Strazdiņu ar veco sirmi? — saimniece sasila rokas. — Tad pirms pusnakts ārsta nav ko gaidīt.

Jā, ko es tur varu darīt, — Līcis kļuva pikts. — Vai lai pats jūdzos kamanās?

Vecais Strazdiņš bija apbrīnojami gauss večuks. Kamēr viņš saģērbās, izveda no kūts sirmi, notīrīja, uzlika sakas un iejūdza, īsā ziemas diena gāja pret vakaru. No desmit kilometru tālā miesta ārstu viņš pārveda ap pusnakti.

— Liekas, jūsu dēlam ir difterija. Palikšu pie viņa pa nakti, jo var iestāties nosmakšana. Baidos, ka būs jāizdara operācija. Neesmu šādam gadījumam sagatavots, tāpēc aizsūtiet kādu cilvēku uz miestu pēc maniem instrumentiem.

Līcis atkal norīkoja veco Strazdiņu. Tas pārjūdza zirgu, ērti iesēdās kamanās un brauca uz miestu. Salds snaudiens bija uzmācies vecajam vīram, viņš pievēris acis un drīz kamanās aizmidzis kā bērns šūpulī — la vēlāk viņš raudādams žēlojās. Zirgs iegriezies siena ceļā, aizgājis četri kilometri tālajā pļavā un apmeties pie siena kaudzes. Vecītis pamodies tikai, gaismai austot, nosalis gluži stīvs. Mājās viņš pārradās bez instrumentiem, bet to arī vairs nevajadzēja.

Ap pulksten diviem Kārlēns sāka smakt. Ārsts kasīja plēves no rīkles gala. bet balss rīkle sapampa tik ļoti. ka slimnieks gluži zils tvarstīja gaisu. Ap četriem kļuva ļaunāk. sirds pagura, bērns slāpa nost. — Instrumentus! -kliedza ārsts. — Kur paliek tas vecis ar instrumentiem? Ja nevarēsim operēt, bērns nosmaks. — Ārsts bija uztraucies vairāk nekā slimnieka tēvs.

Pulksten sešos Kārlēns beidza mocīties. — Slepkavība! — iesaucās ārsts. — Kur palika jūsu braucējs ar instrumentiem? Varēja redzēt, ka ārstam gribējās no sevis nokratīt atbildību. Līcis rūgti nosmīnēja par ārsta centību. Viņam taču bija glābjams Grīvas dzirnavu īpašnieks. Vai viņš būtu tā kliedzis par slepkavību, ja savā laikā nāve būtu žņaugusi nabaga cūku Gustu? Jo parasti taču ir tā: ja nomirst nabags, tad pats dievs tā ir nolēmis. bet, ja nomirst bagātnieks un vēl ārsta klātbūtnē, tad skaidrs, ka visi vainos tikai ārstu.

Gustavs Līcis nu bija pilnīgi brīvs. Neviens vairs nevarēja mest sprunguļus viņa lielo nodomu mašinērijas riteņos. Līcis sāka plaši saimniekot. Vilnas apstrādāšana sīkās partijās maz atmaksājās. Līča priekšlikums zemniekiem bija nodot vilnu viņam un saņemt gatavus audumus. Ļaudis sākumā nepiekrita, katrs uzskatīja, ka tieši viņa aitām labāka un tīrākā vilna. Tad Līcis aizbrauca uz Kaukāzu, un drīz katru nedēļu viņam sāka pienākt vairāki vezumi vilnas. Ļaudis bija spiesti piekāpties.

Sākās pasaules karš. Līcis ražoja armijai, viņu nespieda ar savām asinīm aizstāvēt uzņēmumu. Nauda nāca gubām, jo. kaut gan visur vilnas cenas bija cēlušās, Līcis plašajā Krievijā zināja vietas, kur neizglītotie gani nesaprata, ka rublis vairs nav rublis, un pārdeva vilnu kā pirms kara. Vairāk reižu pārbūvējot rūpnīcas telpu, starpsienās iemūrēja slepenus kambarus. Tur 191Ū. gadā Līcis paslēpa vilnas krājumus, bet pats patvērās Igaunijā.

Mieram iestājoties. Līcis vilka ārā krājumus un sāka strādāt ar pilnu jaudu. Ciets un noslēgts tagad bija Gustavs Līcis. Visus prātus un dvēseli viņš ielika vienā mērķī drīzāk kļūt bagātam. Pagaidām sev viņš neatvēlēja nekādas ērtības, strādāja daudz, ģērbās vienkārši, ēda pie strādnieku galda, lai nebūtu jāalgo atsevišķa saimniece. Pats viņš strādāja nenogurdams un to pašu prasīja arī no citiem — meistariem un strādniekiem.

Kādreiz Līcis, ieiedams austuvē, ko apkalpoja sievietes, ieraudzīja, ka vienas stelles apstādinātas, bet strādnieces pulciņā nometušās uz grīdas.

— Kas te notiek? — Līcis iekliedzās. — Vai jums par sēdēšanu maksa?

— Kungs ... — stostījās vecākā strādniece. — Āre, viņa noģība .. . jaunā mācekle Liniņu Valija.

— Tā? — Līcis kļuva mīkstāks. — Aiznesiet manā istabā, — kur citur viņu lai liek?

Noguldījušas Valiju, strādnieces aizmanījās uz austuvi atpakaļ. Varēja gadīties, ka meistars atskaita no algas par kavējumu, tajā ziņā te jokus neprata.

Izstaigājis visas nodaļas, Līcis atgriezās savā istabā. Viņš ieraudzīja divas nobijušās acis raugāmies no viņa kušetes pagalvja.

— Piedodiet, kungs, — čukstēja jaunā meitene. — Es nezinu, kā esmu te nokļuvusi. Piedodiet . . .

— Nekas, Līcis kļuva laipnāks. Jūs bijāt noģībusi. un audējas jūs ienesa te. Nebaidieties. Jūs laikam neesat vēl pieradusi pie šī gaisa.

— Jā, pēcpusdienās es aizvien sagurstu, — atzinās strādniece.

— Tā. Varbūt maz pusdienām paņemat līdzi? — Meitenes vājums Līci aizkustināja. Bet arī to savukārt iedrošināja cilvēcīgums kunga balsī, kas aizvien bija dzirdēta tikai barga un pavēloša, un Valija atzinās:

— Šodien man nemaz nebija pusdienu līdzi.

Bet, bērns, kā tā var? Jūs ātri sagursiet, varat vēl saslimt, — bažījās Licis.

Kungs, jūs droši vien to nevarat saprast, — meitene bija atguvusi drosmi un zināmu lepnumu, — bet visām dienām mēnesī man neiznāk pusdienas.

— Nevaru saprast ... — Līcis stīvi atkārtoja. — Nez vai kāds to vēl labāk sapratīs nekā es. — Jaunā meitene bija iekustinājusi Līča dvēselē sastrēgušos ledus bluķus, krākdami un šalkdami tie plūda projām, izkusdami aizturēto vārdu straumē. Savu pazemojumu pilno bērnību un jaunību viņš atklāja svešai meitenei. Bet tālāk, kad

Līcis gribēja runāt par savām sievām un dēlu, ledus gabali atkal sastrēga krūtīs, un viņš izdvesa:

— Tālāk runāt man ir grūti.

— Pietiek, kungs, es redzu, ka jums ir grūti.

— Nesauc mani par kungu. Es vēlētos, kaut tu būtu man draugs, labs, mīļš draugs, kam reizēm izsūdzēt savu smagumu un uzklausīt tavu. Vai tu varētu man būt tāds draugs?

— Nezinu vēl.

— Nezini. Tas ir labi, ka tu tā saki. Paliec arvien patiesa. Un nepārdod savu dvēseli mantai, kā es to esmu darījis.

— Nu jūs neesat patiess. No jūsu stāsta es zinu. ka manta jums ir tikai līdzeklis atriebt pāridarījumus. — Meitenes acīs mirdzēja silts glāsts.

Ak, daudzreiz pašam grūti saprast, kā tas īsti ir. Gribētos, lai cits no malas pasaka, vai mans uzņemtais ceļš ved kalnā vai purvā.

Gaišs spēks vilka Līci biežāk ieiet austuvē, kur strādāja jaunā mācekle Liniņu Valija. Viņš neapstājās pie stellēm, nerunāja ar viņu, pietika, ja pretim pavērās divas skaidras, tuvas acis.

Līcis juta, ka šo acu dzidrais skatiens viņam kļūst arvien nepieciešamāks. Svētdienās, kad austuves strādnieces nestrādāja, Līcis jutās apputējis, netīrs, un nebija tādu ūdeņu, kur varētu nomazgāties. Viņu māca neatvairāmas bailes, it kā trīs miroņi vērstu pret viņu jautājumā sastingušas acis. Darbdienās varēja no tiem nobēgt ļaudīs, darba trauksmē, peļņas aprēķinos, bet svētdienas ar vientulību un klusumu citkārt skaļajās darbnīcās likās neizturamas kā šķīstīšanas uguns svelme.

Kādā vasaras svētdienā Līcis uzvilka jauno, gaišo uzvalku, uzlika platmali un izgāja pastaigāties. Viņš uzsāka ceļu uz Liniņu mājeles pusi. Tās tuvumā nonākot, viņš izdzirda jautru kņadu un drīz ieraudzīja savas fabrikas jauniešu baru, kas bija starp kokiem uzvilkuši tīklu un spēlēja bumbu. Viņu vidū bija arī Valija. Līci ieraugot, jaunieši aprāvās, smiekli apklusa, un, kaut gan Līcis smaidīdams teica, lai spēli turpinot, viņš redzēja, ka jaunieši nejutās brīvi, kādu laiku bumba vēl lēkāja, bet bez sajūsmas, kungam, ne saviem metējiem par prieku. Jau nieši sāka skatīties pulksteņos un drīz izklīda, teikdami, ka jāiet pusdienās. Valija palika ar Līci divatā un nezināja, ko iesākt: aicināt iekšā, runāties turpat vai ļaut viņam turpināt pastaigu un pašai pazust.

Vēl nākamajā svētdienā Licis sastapa jautro baru Valijas mājas tuvumā, tad jaunie bija izvēlējušies citu pa-priecāšanās vietu, un Līcis sastapa Valiju mājas priekšā vienu. Viņš aicināja to līdzi pastaigāties, viņi gāja, un tajā svētdienā Līcis meiteni bildināja.

Labu brīdi viņš Valijas sejā vēroja samulsumu un šaubas, bet tad viņa nostājās tam pretī drošā apņēmībā un teica savu piekrišanu.

Laulības pirmajos gados Līcis jutās atpestīts. Viņš darbojās ne mazāk kā agrāk, bet brīvajās stundās viņam bija tīras dvēseles tuvums, kas atgainīja neapzinīgas bailes un tumšus rēgus. Bieži viņš stāstīja sievai par savu bērnību, par saviem nākotnes sapņiem — kļūt bagātam un varenam, lai apbrīnotā pārākumā nostātos savu pāridarītāju priekšā. Bet par savām pirmajām sievām un dēlu, īpaši par tā nāvi, viņš nespēja runāt. Viņam gribējās par to runāt, likās, ja iedrošināsies piesaukt vārdā šos moco-šos spokus, tie izklīdīs kā spiedīga migla saules — sievas dvēseles spodrajos staros. Likās, ka arī Valija gaidīja, lai viņš atklātos viņai pilnīgi. Kādreiz viņa pat iejautājās: — Kāpēc tu nekad nepiemini savus bijušos tuviniekus? Man liekas, tu neesi bijis laimīgs.

Bet Līcis ļoti satrūkās no šī jautājuma, smags riebums un pārmetums iecirta nagus viņa krūtīs, likās, tas uzplēsīs smirdīgo augoni un ilgos gados sakrājušās strutas izlauzīsies ārā un notraipīs visu viņu pašu, viņa mocekļa oreolu. ko tas bija apvijis ap savu galvu, un pēdējo, kas viņam bija, — sievas mīlu. Viņam likās, ka Valija šausmās aizbēgs. Un. ja viņa nebēgtu, ja viņa pieņemtu savu vīru tādu. kāds viņš bija īstenībā, viņš pats no tās novērstos, jo neticētu vairs viņas cildenajai skaidrībai. Viņa zaudētu savu atpestītājas spēku.

Bet Valija laikam daudz domāja par sava vīra dīvaino noslēgtību un reiz sirsnīgas sarunas beigās teica: — Es jūtos kā pasakā princese, kurai karalis atļāvis staigāt pa visu pili, tikai vienā kambarī tā nedrīkst ieiet. Un man, kā tai pasakas princesei, tomēr gribas atslēgt šo aizliegto istabu. Parasti tanī sēdējusi kada ļauna burve, kas princesi sastindzinājusi.

— Un kas noticis tālāk? — Licis aizsmacis iejautājās. - Tad nācis kāds karaļdēls un viņu atmodinājis, —

Valija iesmējās.

— ...un aizvedis sev līdzi, un pils palikusi klusa un drūma, — sakostiem zobiem teikumu papildināja Līcis.

— Nē! — viņš sāka kliegt. — Es tevi nelaidīšu apburtajā kambarī, un tev vajadzēs savu ziņkārību savaldīt!

— Bet, mīļais, — Valijas seja izskatījās satrūkusies, tu pārprati. Tā nebija ziņkārība, man tikai likās, ka

tevi nospiež kāds neizteikts grūtums un es varētu to atvieglināt. Piedod, es šīm lietām vairs nepieskaršos.

Viņa tiešām vairs nekad neieminējās Līcim par noslēpumu, ko viņš nevēlējās atklāt. Bet likās, ka ļaunā burvība tomēr bija skārusi princesi. Pamazām sāka zust Valijas apgarotais maigums. Uz Līča lielo sapni viņa sāka skatīties kā uz slimīgi patmīlīgu iedomu. Viņa pat centās to pierunāt atmest kārotās atriebes domas.

Dzīvosim taču reiz kā cilvēki, — viņa teica. — Tavu iedomu dēļ mēs aplaupām paši sevi. Vai mēs esam sev atļāvušies kādu īstu atpūtas brīdi? Pat neviena drauga mums nav.

— Tātad ar mani tev vairs nepietiek? — iecirtās Līcis.

— Ar tevi nevar prātīgi runāt, — atbildēja Valija.

— Vai nu tu esi slims, vai mantrausis.

Beidzot Līcis piedzīvoja pirmo gandarījuma dienu. No patālā dzimtenes pagasta bija atbraucis viņa mātesbrālis. Vecais vīrs bija pazemīgs, sauca krustdēlu par Gustavu un uzrunāja ar «jūs». Līcis nebija augstprātīgs, viņš lika pagatavot sevišķi labas pusdienas, izrādīja krusttēvam fabriku, zirgu staļļus, aizveda viņu uz izkopto lauku māju. Ceļā viņi satika dažus strādniekus un apkārtējos zemniekus, kas, cepures celdami, sveicināja Līci. Viņš vēlīgi atņēma sveicienus, kā jau tas pārākam pienākas. Un to visu redzēja krusttēvs, kas vasaras brīvajās svētdienās bija spiedis Gustu un viņa māti un māsas atkalpot cauro pirtiņu. Beidzot vecais stomīdamies izteica sava garā brauciena nolūku. Viņam vajadzētu naudas. Ja Gustavs nebūtu lepns. Grūti braukt mājā bez naudas. Jaunnedēļ ūtrupe. — Tas dēls Fricis man tāds bez satura, ietai-sljis parādus. Vajadzēja man uzņemties, citādi būtu cietumā.

Gustavs iztēlojās, cik ļoti pazemotam vajag justies vecajam Dzirnim, lai brauktu tālo gabalu aizņemties naudu no viņa, citkārt nicinātā cūku Gusteļa. Un, cik pazemotu viņš redzēja krusttēvu, tik paaugstinātu, dižu viņam gribējās redzēt pašam sevi. Viņš neies sīkstuļoties, nebūs sīkmanis, kas pirms došanas uzskaita otra grēkus. Viņš īsi noprasīja: Cik? — piegāja pie atvilktnes un noskaitīja

prasīto. Vecajam paspruka pateicības asaras. — Nē, Gust, tu gan esi cilvēks, — krusttēvs jau atļāvās tuvīnāku sirsnību. — Nu gan man būs savā pusē ko stāstīt. Tāda bagātība, un nemaz neesi lepns kļuvis.

Tovakar Līcis bija priecīgs. Viņš pļāpāja ar Valiju, ne manīdams, ka viņas pierē iegūlušas trīs stāvas rievas.

Dzirnim tu aizsviedi naudu, kaut ne viņš, ne viņa palaidnīgais dēls to nebija pelnījuši. Bet, kad es lūdzu palīdzēt maniem vecākiem un brāļiem, tu atrunājies ar nezin kādiem nākotnes plāniem. Kad es ieteicu paaugstināt jaunajiem strādniekiem algas, lai vismaz vienreiz dienā tie varētu kārtīgi paēst, tu liki pagaidīt, — Valija cirta asi.

— Šis devums ir manu nākotnes plānu piepildīšanās sākums, — Līcis priecājās un nesaprata, ka Valija varēja domāt citādi.

— Vai tu neredzi, ka tava rīcība nav tukša salma vērta, Valijas vaigi dega purpurā. Mans salīkušais tēvs arvien vēl stiepj maisus sava meitasvīra dzirnavās, maniem brāļiem es nevarēju palīdzēt tikt pie izglītības. Patmīlīgi ir visi tavi mērķi, un cildenuma trūkst tavos darbos.

Līcis nespēja saprast sievas sašutuma saucienu. Četrdesmit gadu viņš bija lolojis šo smalkās atriebības domu, kā indīgu čūsku to audzējis savā sirdī, — un 11u lai viņš mestu to projām, kad tai bija izauguši zobi, kas varēja kost viņa senajiem ienaidniekiem? Nē, Valija nedrīkstēja prasīt, lai viņš pusi mūža aizmestu kā nederīgu lupatu. Dresētā čūska no Līča sirds cirta savu staklaino mēli arī pret Valiju.

— Tātad tu cerēji, ka par tavu mīlestību tev tiks samaksāts? — viņš ņirgājās. — Nu, saki, — cik? Mini

summu, tu redzi, es neesmu vairs skops, es dodu pat saviem ienaidniekiem, kāpēc lai nedotu tev!

— Ārprāts vai bezkaunība? — Valija kļuva vēsa un mierīga. — Tad tik tālu mēs nu esam. Labi, Gustav, būs labāk, ja vairāk nerunāsim. Kalpo savai iedomai un nebrīnies, ja mūža galā tā tev būs kā dēle izsūkusi visas asinis. Es jau nezinu, ko tu man slēpi, bet jau sen mani mocīja doma. ka savas divas sievas un dēlu tu esi tai jau upurējis. Un. lai tev nenāktos arī mani upurēt, es aizeju, šinī pašā stundā aizeju. Bet nedomā, ka es būšu starp tiem, kam tu varētu iedvest bijību ar savu bagātību. Aiziešanu es varētu nožēlot tikai tajā gadījumā, ja tu kaut kā spētu parādīt cilvēcību. Ja tu tam pašam Dzir-nim būtu devis naudu ne aiz atriebības, bet siltas palīdzēt gribas mudināts, es tevi attaisnotu. Bet tagad — nē, es negribu vairāk tev teikt asus vārdus. Varbūt tu tiešām esi slims?

Valija aizgāja, jo Līcis nejuta sevī spēka viņu atturēt.

Gustava Līča dzīvē sākās pēdējais posms — ārējs augšupgājiens. iekšējs sabrukums. Savu uzņēmumu laukos viņš likvidēja, mašīnas pārdeva pilsētā nodibinātai vilnas apstrādāšanas sabiedrībai, kurā pats kļuva par galveno direktoru. Piepildījās arī sensenais bērnības sap-ņojums — viņš nopirka muižas centru savā dzimtenes pagastā. Ļaudis cēla cepures viņa priekšā, dažs lūdza naudu vai padomu, bet agrāk kārotā apbrīna viņu acīs Līcim tagad bija vienaldzīga. Viņš arī to vairs nemeklēja. jo, tāpat kā citi ļaudis, bija redzējis un tagad saprata, ka cilvēkiem gan bija cieņa pret naudu kā varas un vēlēšanos piepildījumu simbolu, bet tās īpašnieki nūja. par tiem klusībā varēja nospļauties. Jo tā tas nu reiz bija, ka nauda mīlēja tikai tos, kas mīlēja un dievināja to, kas nekautrējās bāzt rokas mēslos, ja no tiem varēja izvilkt naudas gabalu. — Ozols, kas cauri smiltij laidis saknes trūdainā zemē, ha, ha. lia! — Līcis sāka neprātīgi smieties.

Viss bija velti. Viņa vīzija saruka kā pārplēsts balons. Viņš bija tai ziedojis Lūciju. Martu, mazo Ivārlēnu un — Valiju - savu saprotošo draugu. Un arī pats sevi. Viņš -nebija atradis pareizo ceļu pārestību atdarīšanai. Vai viņš bija atriebis īstajiem vainīgajiem? Savus tuvākos cilvēkus viņš bija iedzinis nāvē un postā, neprātīgo iedomu dēļ bijis netaisns pret visiem ap sevi — sievām, bērnu, saviem strādniekiem. Un īstie vainīgie? — Tie neizjuta vainas apziņu, tie nejutās pazemoti tāpēc, ka viņš bija kāpis par tiem augstāk. Ne uz viņu, bet citu, nevainīgu cilvēku galvām viņš bija kāpis savā augšup-gājienā.

«Cildenuma trūkst visos tavos darbos,» ausīs ieskanējās Valijas vārdi.

Smags riebums smacēja Līci. Viņš devās uz ezeru. Mala nogājis, novilka drēbes un ienira vēsajā ūdenī. Tā lāk, arvien tālāk palika krasts. Ticis vidū, viņš apturēja kāju kustības, ar lēniem roku vēzieniem turēdamies virs ūdens.

— Un tagad tu mirsi, slepkava! — Līcis ievaidējās un savaldīja roku kustības. Ķermenis pagrima zem ūdens, bet rokas instinktīvi tvēra uz augšu, un viņš iznira virs ūdens.

— Tu mirsi, slepkava! viņš iekliedzās un atkal pazuda dzelmē. Viņš sarijās ūdeni un sprauslodams uznira virspusē.

— Ak tev negribas vis mirt. vecais suns. Bet Lūcijai un Martai gribējās mirt?

Tur es nekā nevarēju darīt. — taisnojās Līcis.

Viņas slimoja ar plaušām.

Tā, tā. Bet saki, — vai tu darīji kaut ko. lai viņām g r i b ē t o s dzīvot? Un Kārlēns? Ja tev tik piepeši nebūtu sagribējies zivju... Ja tu pats būtu braucis pēc ārsta instrumentiem, nevis sūtījis veco Strazdiņu? Zem ūdens, tu nelieti, un vēži lai grauž tavu veco miesu!

Šoreiz Līcis pagrima dziļāk nekā iepriekšējās reizēs. Bailes sagrāba sirdi, tā dauzījās, nevērodama kārtējo ritmu. Līcis ķepurojās rokām un kājām un beidzot dabūja galvu virs ūdens. Kāri tverdams gaisu un sprauslodams ūdeni no plaušām, viņš strauji airējās uz malu.

Krastā starp kokiem mirgoja un laistījās spoži apgaismoti logi. Tā taču ir viņa pils. viņa mūža sapnis. Un to kopā ar viņa pārējiem īpašumiem lai mantotu krusttēvs

Dzimis! Kā viņš nebija padomājis, ka jāuzraksta testaments. Bet kam lai viņš novēl savu bagātību?

Jautras balsis un saucieni tuvojās ezeram no parka puses. Šur tur starp krūmiem pazibēja kabatas laterniņu spožās staru šķipsnas. Tātad viesi iznākuši ārā meklēt jubilāru. Ātrāk, ātrāk jānokļūst krastā, lai pagūtu vēl apģērbties!

Līcis nokļuva malā reizē ar meklētājiem. Satraukumu nenomierinājis, viņš izlēca no ūdens un tvēra drēbes. Dāmas spalgi iespiedzās un saskrēja krūmos.

Nu, tas nu ir oriģināli!

Lieliski!

Mūžīgās jaunības pārbaude!

Bravo! Bravo!

Vīriešu izsaucieniem pievienojās aplausi.

Viesu ielenkts, Līcis soļoja atpakaļ uz savu pili- ^ >ūs bija atkal pilnīgi mierīgs.

Kādas muļķības gan cilvēkam var ienākt prātā dzērumā! viņš norūca it kā taisnodamies.

BRILJANTA GREDZENS

Eulai bija mātes dots gredzens, plats, masīvs, zelta, lielu, mirdzošu galvu. Pavisam nemoderns. Valkāt tādu nevarēja; skaidrs, ka jānes zeltkalim pārtaisīt. Ruta apspriedās ar istabas biedreni Melitu. Abas bija vienis prā-tis, ka tagad tādus nevalkā. Bet ka lai nes zeltkalim, ja nav ne mazākās jēgas par gredzena akmens vērtību? Gredzenu mātei viņas jaunības dienās dāvinājis brālis — oficieris Pēterburgā. Spriežot pēc tā, ka krusttēvs nevērtīgas lietas nemēdza dāvināt, arī šis gredzens varēja nebūt ar vienkāršu stikla galvu. Bet kā lai to izpēti? Aiznesīs zeltkalim, tas pateiks — slīpēts stikls un tādu pie pārtaisīšanas arī ieliks.

— Zini ko! — iesaucās Melita. — Visvaldim ir kāds zeltkalis labi pazīstams, gandrīz draugs, viņš varētu aiznest tam. Draugu taču kaunēsies krāpt.

— Lieliski! nopriecājās Rūta. — Iesim meklēt tavu Visvaldi.

Visvaldis skaitījās Melitas līgavainis. Vismaz viņš pats sevi par tādu uzskatīja, kaut gan Melita vēl nebija skaidrībā, vai savu sirdi dāvāt un roku uzticēt žurnālistam Visvaldim vai juristam Indriķim. Pārdrošais, pat drusku nežēlīgais Indriķis viņai patika labāk par apnīkstoši uzticīgo Visvaldi, bet par Indriķi nevarēja gluži droši zināt, vai viņa brīžiem nopietnā, brīžiem jocīgā valoda nozīmē bildināšanas ievadījumu vai ir vienkārša ķircināšanās. Visvaldis bija gatavs ņēmējs rītā vai vakarā, naktī vai dienā. Bet taisni tāpēc, zinādama, ka kurā katrā brīdī Visvaldim var pamest ar mazo pirkstiņu un tas būs klāt kā cīrulis pavasarī, Melita vēl kavējās teikt īso, bet svarīgo vārdu «jā». Tā kā Visvaldis atkal par visu vairāk vēlējās dzirdēt taisni šo vārdu no Melitas lūpām, viņa skrējienā pēc šī vārdiņa nolika dažādus šķēršļus. Vispirms viņa sarunā, starp citu, izteicās, ka nekad neprecēs vīru, kuram nebūs sava — vismaz divistabu dzīvokļa. Liktos, ka tā ir ārkārtīgi dabiska un pieticīga prasība normālos apstākļos, bet, tā kā Rīgā pašlaik bija sīvākie dzīvokļu krizes gadi, Visvaldis dabūja diezgan noskrieties, kamēr Pārdaugavā atrada divu istabu dzīvoklīti koka mājā bez ērtībām, un par to pašu vēl samaksāja atkāpšanās naudu.

Dzīvoklis nu bija, bet vajadzēja arī mēbeļu, jo tukšās istabās Melita tik un tā nenāks. Kā tikt pie mēbelēm, to Visvaldis ar visu žurnālista apķērību nevarēja izprātot. Uz nomaksu? Labi, bet iemaksa tomēr vajadzīga. Un visa brīvā nauda bija izgājusi, dzīvokli noīrējot. Paņemt no krājkases? — Nebūs viegli atdot. Sanāks reizē daudz maksājumu par dzīvokli, par mēbelēm, procenti krājkasei, un dzīvot arī vajadzēs. Skopi maksāja izreklamētā rīta avīze. Visvaldis skrēja no rīla līdz nakts vidum un tad vēl ne reizi nebija ar rindiņām sadzinis vairāk par simt piecdesmit latiem mēnesī. Negodīgi pārkreditēties, kā darīja daudzi kolēģi, paņemot preces uz nomaksu un maksājot tikai caur tiesu izpildītāju un vēl biežāk pavisam ne, Visvaldis negribēja. To nepieļāva viņam no tēva — skolotāja jau bērnībā ieaudzinātie stingrie morālie balsti.

Kad Ruta ar Melitu ieradās pie Visvalža Pārdaugavas dzīvoklī, viņš bija bezgala priecīgs un arī apjucis. Melitu redzēt arvien bija prieks, bet, ka Melita redzēja viņa tukšās istabas, tas vairs nebija priecīgi.

— Tu jau te dzīvo kā Diogens mucā, — zobojās Melita.

— Jā, un vai Diogens ar savu mucu nav kļuvis nemirstīgs? — atjokoja Visvaldis.

Interesanti, ja Diogens būtu gribējis precēties, vai viņš arī sievai liktu dzīvot mucā? — zīmīgi izmeta Melita.

Ja būtu atradis kādu, kas viņu īsti mīl. man liekas, tā labprāt dzīvotu pie viņa arī mucā, — mērķēja pretim Visvaldis.

- Bet. tā kā viņš tādu nav atradis, tas nozīmē, ka sievietēm jau toreiz veselais prāts ir bijis stiprāks nekā vīriešiem. — nepārprotami pielika punktu Melita.

Visvaldis saprata. Un, kaut gan viņš simtreiz labāk redzētu Melitu, kas mīlā zaudējusi sajēgu par reālām lietām, viņš tomēr nespēs atteikties no viņas ari tad, ja tā nāks pie viņa, ne drusciņu nepazaudējusi no sava veselā sievietes prāta. Tātad nemēbelētā «mucā» Melitu neiemānīt. Un galu galā viņai taču bija taisnība. Visvaldim pietika ar gultu, galdu un krēslu, bet neviena kārtīga namamāte ar tādu drazu nevarēs apmierināties.

Ruta izstāstīja savu klizmu ar gredzenu. Visvaldis labprāt uzņēmās aiziet pie pazīstamā zeltkaļa. Viņš bija priecīgs pakalpot Melitas draudzenei, jo tad tuvākajās dienās būs iemesls aiziet pie meitenēm ciemā.

*

Visu nakti Visvaldis smaka nost Diogena mucā, kā viņš tagad domās dēvēja savu dzīvokli. «Mēbeles! Mēbeles!» — šo vārdu viņš čukstēja tikpat kaislīgi kā «Melita». Sapņos viņš redzēja Melitu, kas bija paslēpusies aiz mēbeļu kaudzes kā aiz barikādēm, reizēm paceldama galvu un ķircinoši iesmiedamās. Pārcilvēcīgiem spēkiem viņš tvēra skapjus, platas laulības gultas, ozola galdus un gribēja tos atbīdīt malā, lai tiktu pie Melitas. Bet mēbeles bija kā apburtas. Atbīdījis skapi, viņš ķērās pie gultas. Kamēr atgrūda to, skapis jau stāvēja vecajā vietā. Izmisis viņš pamodās un noslaucīja sviedrus.

Otrā dienā, uz darbu iedams, Visvaldis iegriezās mēbeļu veikalā tikai apskatīt un cenas paprasīt. Gulta, dīvāns, skapis, galds, seši krēsli kopā sanāca ap tūkstoš latu. Barga summa. — Ja jūs iemaksājat divi simti, pārējo mēs dodam uz gada nomaksu, un tad jums mēnesī iznāk maksāt tikai septiņdesmit latu, — līdz durvīm pavadīdams, skaidroja veikalnieks.

Visvaldis bija satriekts. Gada laikā izdot liekus tūkstoš latus — to viņš nevarēja. Bet divus gadus Melita nez vai gaidīs, un pa to laiku tas krupis, tas Indriķis var Melitu bildināt, un prom viņa būs. Un viss to nolādēto, sasodīto mēbeļu dēļ! Nē, tomēr jāmēģina kaut ko izdomāt, atrast kādu blakus darbu.

Pie reizes Visvaldis iegriezās pazīstamā zeltkaļa veikalā ar Rūtas gredzenu. Zeltkalis iepleta acis:

— Klausies, — kur tu tādu ķēri? Tā taču īsta miera laika prece, vesela bagātība! Vai tu nevarētu man to pārdot? Tev kā draugam trīs simti latu bez kaulēšanās!

— īstenībā tas nav mans, bet... — Visvaldis sastomījās. Trīs simti latu — tas bija vairāk, nekā vajadzīgs mēbeļu iemaksai.

— Žēl, — novilka zeltkalis. Bet vai tu nevarētu atvest man īpašnieku, varbūt viņš pārdod. Kas viņš ir bagāts, nabags?

— Es parunāšu ar viņu pašu un pienākšu vēlāk, Visvaldis izvairījās.

— Mēģini pierunāt. Tev par starpniecību piecdesmit latu, — zeltkalis bija iekarsis.

Visvaldis izgāja uz ielas, kā sitienu dabūjis. Trīs simti piecdesmit latu un Melita! Bet tas ir Rūtas gredzens. Pārdot — vienkārša zādzība. Pierunāt Rūtu pārdot un naudu aizņemties? Nē, Rūta izstāstīs Melitai, un Melita ar savu veselo prātu vērtēs, ka pilnīgi uz parāda ņemtas mēbeles tikpat kā pašam nepieder. Bez tam grūti ticams, ka Rūta būs ar mieru gredzenu pārdot. Tādiem kantora skuķiem patīk spēlēt grāfienes. Saskatās dažādas kinodīvas un bieži vien pat katūna kleitas uzšuj ā la Greta Garbo. Un tad padomājiet — īsts briljants! Tas taču paceļ meitēna akcijas par simt procentiem, vismaz savās un biedreņu acīs.

Visvaldis aptaustīja kabatā masīvo briljantu. Te nu bija trīs simti piecdesmit latu, un tiem pretim varēja stādīt to. ko viņš bija iedomājies par savu mūža laimi. Nepasteigsies viņš, pasteigsies Indriķis. Galu galā Rūta taču nezina sava gredzena vērtību, un tāpēc viņai nebūs nodarīta ne mazākā pārestība, ja pateiks, ka gredzenā bijis vienkāršs stikls. Smieklīgi, kāpēc viņai vajadzīgs tik dārgs gredzens? Uzzinās bandīti, un tad vientuļākā vietā lai vairs nerādās. Lai prasītu kam prasīdams, kas ir vairāk — izpostīts cilvēka mūžs, kāds būtu viņam bez Melitas, vai tukša greznošanās kāre ar īstu briljantu, kā Rūtai, nu paldies, katrs teiks, ka laime nāk tikai vienreiz. Palaidīsi garām — otrreiz ne lūgšus neatlūgsi. Un Rūta — ko viņa būs zaudējusi? Aiznestu gredzenu pati, zeltkalis ieliktu vienkāršu stiklu, un viņa vēl piemaksātu par pārtaisīšanu.

«Zaglis un ķeceris!» Visvaldim pa deniņiem iesita ieau-dzinātie godīguma principi.

Viņš iebāza roku kabtā. lai pārliecinātos, ka nav pazaudējis gredzenu, bet atkal izrāva to. kā karstu akmeni saķēris.

«Nē,» viņš noņēmās, iedomādamies savu tēvu — skolotāju. «Es tomēr neņemšu.» Atvieglinošs siltums apskaloja Visvalža sirdi. Ķermenis atslāba, liels prieks un miers iestājās nepatīkamā sasprindzinājuma vietā. Viņš atgriezās atpakaļ, lai aiznestu gredzenu zeltkalim un liktu to pārtaisīt pēc Rutas prāta.

Garām ejot, viņš uzmeta acis tālruņa būdai un pēkšņā uztraukumā sastinga. Būdā stāvēja Indriķis un smaidīdams runāja klausulē. Nepārprotami — viņš sarunājās ar kādu dāmu. Visvaldim pēc lupu kustībām pat likās, ka viņš izrunā Melitas vārdu.

Visas labās apņemšanās mirklī bija aizmirstas. Kā ugunsgrēku dzēst Visvaldis aizdrāzās pie zeltkaļa.

Zini, īpašnieks ir ar mieru briljantu pārdot. Es nupat sazvanījos. Tikai briljanta vietā jāieliek pilnīgi līdzīgs, slīpēts stikls. Gredzens tam mātes dāvināts, un tāpēc, kamēr māte dzīva, viņam neērti gredzenu pārdot.

Visvaldis saņēma trīs simti piecdesmit latu. Ar zelt kali vienojās, ka par gredzena pārtaisīšanu tas paturēs pāri palikušo zeltu. Ārā nākot, Visvaldim likās, ka draugs smīnēja.

No zeltkaļa viņš devās uz mēbeļu veikalu, un tās pašas dienas vakarpusē smagais auto aizveda mēbeļu kravu uz Pārdaugavu.

Visvaldis piezvanīja Melitai: — Vai tu neatbrauktu apskatīt, kā izskatās Diogena mucā, kad tā mēbelēta?

Protams, Melita aizbrauks. Atbraukusi palīdzēja novietot mēbeles pēc savas gaumes, pārbaudīja skapja noderīgumu, novērtēja, cik personas varēs nosēdināt pie izbīdāmā galda, apsēdās jaunajā dīvānā. Kaldams dzelzi, kamēr karsta. Visvaldis nosēdās blakus un beidzot dzirdēja no veselā prāta sievietes ilgi gaidīto un dārgi maksāto «jā» vārdu. Nezin vai viņa prieks būtu mazāks, zinot, ka Melita vakar vakarā bija vaigu vaigā sastapusi uz ielas Indriķi ar citu dāmu pie rokas un šodien no darba biedrenēm noskaidrojusi, ka viņš taisoties precēt sava filistra meitu. Lai nu bija kā būdams, Visvaldis bija laimīgs, un, tā kā pasaulē laimes ir tik maz, tad taču nebija nekāds grēks samaksāt par to ar Rūtas briljantu.

Visvaldis ar Melitu salaulājās klusībā, bez kāzu mielasta un citiem liekiem izdevumiem. Melita izrādījās prātīga sieva un paturēja darbu, kamēr būs nomaksātas mēbeles un iegādāts cits nepieciešamais. Ko viņa arī mājā lai sadarītu caurām dienām viena pati? Tā jau garie vakari, kamēr Visvaldis bija darbā, likās baigi un mocoši.

— Mīļo Visvaldi, — viņa lūdzās, — es nevaru panest vientuļos vakarus. Izīrēsim pagaidām vienu istabu Rūtai.

Visvaldis atzina, ka Melitai vajadzīgs pa vakariem kāds cilvēks, bet viņam labāk būtu paticis, ja tā nebijusi Rūta. Rūtu uzskatot, viņam nācās atcerēties kļūmīgo gadījumu ar gredzena briljantu. Bet viņš neiedrošinājās iebilst ne vārda pret Rūtas pārnākšanu viņu dzīvoklī. Viņš pat izlikās sajūsmināts par šādu izeju.

Pirmajā laikā Visvaldis bija ļoti rūpīgs un gādīgs pret Rūtu. Ja vakargs Rūtas nebija mājā, Visvaldis bija tas, kas iedomājās uzlikt tējas traukam sildītāju. Pat pie galda viņš vispirms pakalpoja Rūtai, tad Melitai. Viņam bija mocošas bailes no Rūtas, sevišķi no viņas rokām. Kaut kādu splīnīgu iedomu dēļ viņa valkāja gredzenu ar slīpēto stiklu labās rokas pirkstā, un viņai bija Visvalža acīs nepatīkama paraža mūžīgi vērst uzmanību uz šo gredzenu. Daudzreiz sarunās, kad - Rūta intensīvi centās rast ātru un veiklu atbildi, viņa raudzījās gredzenā tik cieši, it kā tajā nebūtu iemontēts vienkāršs stikls, bet teiksmains gudrības akmens. Vieglākās sarunās un teātru starpbrīžos Rūta saņēma gredzenu ar kreisās rokas pirkstiem un grozīja to uz priekšu un atpakaļ, un tad neva-' rēja saprast, vai viņa smaidīja par sarunu vai stiklā lūstošo gaismas staru rotaļu.

Kādu laiku Visvaldis cieta Rūtas klātbūtni ar pašmo-cītāja baudu un noziedznieka bailēm. Arvien viņam atkal un atkal bija jāskatās uz Rūtas gredzenoto roku, un katrreiz viņš riebumā nodrebēja. Kad Rūta nejauši piemetās viņa rokai ar auksto gredzena stiklu, viņam likās, ka

pieskāries auksts, indīgs krupis, un Visvaldis steidzās virtuvē, mazgāja un berza rokas ar ziepēm.

Ar laiku šī netīrības un riebuma sajuta kļuva gluži slimīga. Visvaldim likās, ka visur, kur pieskārusies Rūtas roka, palicis nenomazgājams netīrums. Durvju rokturus riebās ar kailu roku vērt. Ja nebija rokā cimdu, Visvaldis nospieda rokturi ar elkoni. Šāda kustība pat tik tālu pārgāja paradumā, ka viņš arī darba vietā bieži durvis atspieda ar elkoni, saceldams kolēģos smieklus.

Tā kā Rūta arvien palīdzēja Melitai mazgāt traukus, Visvaldim ēdiens sprieda kaklā, iedomājoties, ka gredzens pieskāries šķīvim. Viņš pierunāja Melitu mājā vairs pusdienas negatavot, bel pēc darba aiziet paēst ēdienu veikalā. Lai rītos un vakaros nebūtu kafija un tēja jādzer no Rūtas slaucīta trauka, Visvaldis sasita savu parasto krūzīti un nopirka jaunu, atšķirīgu, tāpat nazi, dakšiņu un karotīti, un pēc lietošanas katrreiz nomazgāja tos pats. Kad sievietes brīnījās par šādu rīcību un rādīja apvainotas sejas, Visvaldis ņēmās gari un plaši izskaidrot, ka neesot humāni uzkraut visus mājas darbus vājākajam dzimumam, sevišķi vēl šinī gadījumā, kur visi esot vienlīdz nogurdināti maizes darbā.

Vismocošākās Visvaldim likās svētdienas, kad dienas lielāko tiesu vajadzēja palikt mājā. Melitai patika kāršu spēle, un tāpēc Visvaldim stundām ilgi bija jāiztur neizsakāmā mocība saņemt kārtis no Rūtas rokām. Kā naža asmens viņam grieza Rūtas paradums piesist ar gredzenu uz galda pie izspēlētās kārts, ja tā bija izdevīgi ņemams, tā ka galds noklaudzēja. Vairākas reizes Visvaldis izskrēja virtuvē mazgāt rokas, tik lipīgi netīras tās likās. Pēc kāršu spēles Melita ar Rūtu apsēdās uz dīvāna paknibināt rokdarbus. Visvaldis slepeni sekoja Rūtas gredzenotās rokas kustībām. Kā tad! Pļāpādama viņa ļāva rokdarbam noslīdēt klēpī un, delnu uz augšu izvērsusi, ar rokas virs pusi glaudīja dīvāna atzveltni. Visvaldis riebumā saīga. Nekur, nekur savā mājā vairs nebūs vielas, kur varētu droši patverties.

Nākošajās svētdienās Visvaldis bēgtin bēga no mājas. Ja Melita nenāca līdzi, viņš viens pats visu rīta pusi blandījās pa ielām, pusdienas paēda ēdienu veikalā, vakarpusēs klaiņoja no viena kino uz otru un vakarā kā nokaunējies suns līda uz māju. Ja dzīvoklis bija tumšs, viņu pārņēma atvieglojums — nebūs jāsatiekas ar Rutu.

Beidzot Visvaldis bija tik tālu nomocījies, ka pat naktīs vairs nevarēja atbrīvoties no netīrības sajūtas. Ja pa miegam roka pieskārās vēsajai gultas malai vai sienai, viņam šķita, ka pieskāries aukstam krupim. Baiļu nomākts, viņš uztrūkās, sirds dauzījās, sviedri pārklāja ķermeni, rokas likās mitras un lipīgas. Viņš cēlās un gāja virtuvē tās mazgāt.

Es laikam zaudēšu prātu! — velti iemigt cenzda mies, čukstēja Visvaldis. Nē, viņš noņēmās. Tā nedrīkst vairs ilgāk būt. Jātiek vaļā no Rūtas un nešķīstā gredzena. Visvaldis saņēma sevi ka puiku aiz auss un saraustīja.

Izvēlies, — viņš teica sev stingri, bet tik klusu, ka pat blakus guļošā Melita neko nedzirdēja: — Slimīgu nīkšanu vai drosmīgu atbrīvošanos! Katram sodam seko izpirkums, un vai man nieka gredzena dēļ visu mūžu jāstaigā kandalās?

Visvaldis uzsāka atbrīvošanās gājienu. Vispirms viņš sameklēja labāk atalgotu darbu konkurences laikraksta. Pirmo algu saņēmis, devās uz dzīvokļu biroju un pēc mēneša. neteicis Melitai ne vārda, ar eksprešu palīdzību pārkravājas uz jaunu dzīvokli. Dīvānu, kuru Rūta bija glaudījusi ar savu gredzenoto roku, un kušeti, uz kuras ta bija gulējusi, viņš vispirms aizsūtīja pārvilkt ar jaunu drānu. Rūtas istabā novietoto galdu nodeva pārkrāsot. — Mēbeles jāpieskaņo sienām, — Visvaldis vēlāk paskaidroja vīra dīvainības pārsteigtajai Melitai.

Pēcpusdienā viņš sagaidīja Melitu tās darba vietā un aizveda uz jauno dzīvokli.

Bet kur tad Rūtas mantas? — Melita izsaucās apmulsusi.

Palika turpat. Vecais dzīvoklis ir samaksāts līdz piecpadsmitajam, un šo divu nedēļu laikā viņa var izšķirties — paturēt dzīvokli vai meklēt istabu. Man apnikuši apakšīrnieki, tagad mēs dzīvosim paši sev.

No darba pārnākusi, Ruta atrada tukšu dzīvokli. Viņas nedaudzās mantiņas bija saliktas grāmatu plauktā un zemē. Kušete, uz kuras tā visu laiku bija gulējusi, tāpat galds un krēsls bija prom. No virtuves plaukta vientuļa un bēdīga blenza viņas krūzīte. Mēteli nenovilkusi, izbrīnā un nesaprašanā Rūta atslīga uz plīts malas.

— Kāpēc? Kāpēc? — viņa čukstēja. — Kā no spitālības bēgdami . . .

Sastingusi viņa ilgi raudzījās gredzena stikla, bet viņai ne prātā neienāca, ka lielākajam apvainojumam, kādu tā piedzīvojusi savā mūžā, par iemeslu bija taisni šis gredzens.

Jaunajā dzīvoklī Visvaldis jutās nobēdzis no Rūtas un vajātāja gredzena. Atvaļinājumu viņš ar Melitu pavadīja laukos, kur ļaudis gredzenus nevalkāja, un tā kādu laiku viņam nekas neatgādināja Rūtu. Pēc saņemtā apvainojuma Rūta pie Melitas vairs nenāca. Likās, ka Visvaldis būs atveseļojies no netīrības mānijās un pašpārmetumiem.

Bet tad rudenī atnāca kāda Melitas paziņa un stāstīja, ka Rūta zaudējusi darbu. Mēģinot pelnīties ar mācību stundām bērniem, bet maz vien nopelnot. Esot ieķīlājusi savu gredzenu ar spožo galvu, bet maz dabūjusi arī par to, briljants nebijis īsts.

Visvaldis izskrēja no mājas. Atkal bija pieminēts Rūtas gredzens, un domas sāka džinkstēt galvā, it kā viņš bulu lo pret stenderi apdauzījis. Likās, ka kāds viņu mudinātu atdot Rūtai par briljantu saņemto naudu, bet tās vairs nebija. Un, ja arī sadabūtu, Rūta ar viņu negribētu vairs pat runāt, ne vēl pieņemt naudu kā palīdzību. Tad vajadzēja atzīties kļūmīgajā kārdinājumā, bet to Visvaldis nevarēja. Tik daudz spēka viņam nebija. Kamēr nepatīkamais noslēpums piederēja viņam vienam pašam, viņš varēja iet cilvēkos paceltu galvu un nopurināt sīkos putekļus no goda svārka. Atklāšanās draudēja notašķīt viņa ārpusi nenomazgājamiem traipiem.

Visvalža skats atkal kļuva noasināts pret katru netīrību. Viņš iegādājās kabatā nēsājamu spirta pudelīti un vati un pēc katras sasveicināšanās noberza rokas ar spirtu. Tāpat ēdienu veikalos šķīvjus, nazi un dakšiņu vispirms nodezinficēja. Apkalpotājas viņš bāra par netīriem priekšautiem un galdautiem. Papirosu vairs nelika tieši mutē, bet iesprauda dzintara iemutnī, ko pirms lietošanas rūpīgi notīrīja. Uz ielas viņš ne vienreiz vien sarāja aukles, kas zemē nokritušos knupīšus noslaucīja priekšautos un tādus atdeva mazajām mutītēm.

Reiz Visvaldis gāja gar Daugavmalu. Ostas strādnieki bija sasēdušies saulē un ēda līdzpaņemtās maizes. Melnām, eļļainām rokām tie lauza rupjo, taukiem apziesto maizi un bāza mutē, no pudelēm piestrēbdami pienu. Visvaldis nenocietās un apstājies sāka strādniekiem pa skaidrot tīrības nozīmi un netīrības riebīgumu.

Viens no pusdienotajiem, bārdains večuks, smīnēdams pagriezās pret Visvaldi, piemiedza vienu aci un atteica:

— Es tev, dēls, sacīšu — tīram cilvēkam viss tīrs, netīram i roze smird pēc mēsliem.

Visvaldis sarāvās, kā pļauku dabūjis. Veča vārdi viņam apžilbināja acis kā spogulī atstarota saule.

Apstulbis viņš gāja pa ielām, nevērodams virzienu un neapjauzdams, kur atrodas un kurp vēlas nokļūt. Viņš neredzēja, bet juta, ka tam apkārt ir koki un krūmi, tālāk atradās kāda celtne, kur gāja un nāca cilvēki. Visvaldis pacēla acis — katedrāle. Tā bija pareizticīgo katedrāle. Bērna dienas Visvaldis te bija bieži vests, pareizticīgie vecāki tam bija mācījuši krustu mest un nolikt svecītes pie svēto tēliem. Skolas un vēlākos gados baznīca Visvaldi vairs nepievilka, viņš bija aizmirsis, kādus brīnumus darījis katrs svētais, kādas vainas kuram jāsūdz un kādus grēkus kurais piedod. Nelādzīgu domu nomākts, viņš pagriezās pret katedrāles durvīm un gāja iekšā. Ubagotājas vecenes pasteidzās viņam atvērt durvis. Baznīcā dziedāja koris kā paslēpies eņģeļu bars, garīdznieki nāca un mainījās, dažādās balsīs skaitīdami svētus vārdus. Sievietes nesa degošas svecītes un nolika pie svēto kājām, mezdamas krustus un skaitīdamas lūgšanas. Visvaldis atjēdzās tikai tad, kad koris un garīdznieki bija apklusuši. Arā iedams, viņš visu savu naudu sadalīja ubadzēm, katrai pa latam, pa diviem. Viņš nemanīja, ka tās sametās acīm un, viņam aiz durvīm tiekot, sačukstējās:

— Grēcinieks.

— Grib atpirkties.

Visvaldis nezināja, kas, varbūt kāds svētais, viņam bi ja norādījis izpirkšanās ceļu. Tagad viņš bieži apmeklēja baznīcu, sadalīja savu naudu ubagiem un atgriezās māja ar tukšu maku un atvieglinātu sirdi. Arī ielu stūros sēdošiem ubagiem viņš nepagāja kā agrāk neredzīgi garām, bet iesvieda tiem saujās kādu naudas gabalu. Ja agrāk kāds ubags bija piezvanījis pie Visvalža dzīvokļa durvīm, viņš dzina to prom, pat draudēdams ar policiju. Tagad viņš tos samulsināja ar neparasti lieliem naudas devumiem. Ubagiem laikam bija sava sazināšanās par dzīvokļiem, kur tos noraida un kur kaut ko pasniedz. Svētdienās ik stundas skanēja Visvalža dzīvokļa zvans, ubagi nāca, gan klusi klanīdamies, gan izlīdami vārdu plūdos par savu posta dzīvi. Praktiskā Melita bija kļuvusi gluži nervoza par Visvalža dīvaino pārvērtību. Viņu vīrs skubināja būt taupīgai katrā sīkumā, bet nu pats svieda naudu visiem pasaules vazaņķiem. Kad nelīdzēja prātīga aprunāšanās, jo sieva gluži labi manīja, ka, viņai dzirdot, Visvaldis gan uzkliedza ubagotājiem, bet slepus iegrūda tiem saujā jau sagatavotu naudas gabalu, Melita raudāja histēriski bez izlikšanās un piedraudēja no Visvalža aiziet - kaut vai uz ielas ubagot.

Visvaldis sarāvās. Intuitīvi viņš arvien bija jutis, ka Melita pret viņu vērstus draudus var arī izpildīt. Vai tas būtu Melitas rakstura vai mīlas trūkuma dēļ pret viņu tik tālu Visvaldis nekad nebija centies aizdomāt.

Visvaldis baidījās iet katedrālē. Aizdurvē arvien stāvēja tās pašas vecenes, tās Visvaldi jau pazina, un neērti būtu pārtraukt dāvanu pasniegšanu.

Iedams cauri Iekšrīgai, Visvaldis uzmeta acis kādai baznīcai. Durvis bija vaļa, iekšā skanēja ērģeles. Viņš nenocietās un iegāja. Lēnā gaiļa ļaudis gar baznīcas solu malām devās pie bikts krēsliem un, grēkus izsūdzējuši, atgriezās solos. Viņu sejās Visvaldis redzēja patīkamu apmierinātību un drosmi. Grēki tiem bija piedoti, nu varēja turpināties agrākā dzīve, un, kad sirdīs atkal būs sakrājušies netīrumi, viņi atnāks, parādīs tās garīdzniekam, un viņš ar pāris vārdiem nomazgās tās baltas kā zīdaiņu autiņus. Vienu mirkli arī Visvaldim gribējās pieiet pie grēku uzklausītajā un saņemt atlaidas. Bet nē, pastāstīt kādam, ka viņš, skolotāja dēls, rīkojies kā vienkāršs zaglis, - to viņš nevarēja. Viņam likās, ka ar tādu atzīšanos apgāna tēva un mātes piemiņu. Smaguma pilns viņš atstāja katoļu baznīcu un gāja tālāk.

Arī Doma baznīcas durvis bija vaļā. Luterāņu baznīcās Visvaldis reti bija iegriezies, tagad viņš gāja iekšā ar pēdējām atbrīvošanās cerībām.

- Es savus grēkus sūdzos, — skaļi dziedāja draudze, un dievgaldnieki lasījās ap altāri Mācītājs iznāca, pa ņēma sudraba šķīvi ar dievmaizēm un izdalīja tās svētuma alkstošām mutēm. Tad viņš pacēla vīna biķeri un deva pēc kārtas no tā nodzerties.

«Cik riebīgi,» nodrebinājās netīrības sajūtas nomocītais Visvaldis. «Visi no viena biķera.» Lai vai kas, viņš nevarētu pielikt savas lūpas traukam, kur skārušās klāt tik daudzu mutes.

Bet tad skaļi un svētsvinīgi noskanēja mācītāja vārdi: Jūsu grēki jums piedoti, staigājiet tā kunga mierā.

«Jūsu grēki jums piedoti . . .» —- cik vienkārši tas bija. Bez iepriekšējas, skaļas izsūdzēšanas, nemaz nejautādams un nezinādams, ko katrs nodarījis, mācītājs piedeva grēkus.

Nākošajā dienā Visvaldis pierunāja Melitu kopīgi aiziet pie luterāņu mācītāja un iestaties draudzē.

Vai nevarētu nākamajā svētdienā mūs pieņemt pie dievgalda? — pēc draudzes nodokļa samaksas nepacietīgi jautāja Visvaldis.

Mācītājs sajūsminājās par dedzīgo savas draudzes jauno locekli.

Svētdien Visvaldis kopā ar citiem dievgaldniekiem nostājās pie altāra. Kad mācītājs pienāca pie viņa un pielika pie lūpām vīna biķeri, roka ar ierasto kustību tvēra kabatā pēc spirta pudelītes un vates kumšķa, lai notīrītu trauka malu. Bet Visvaldis vēl laikā attapās, ka te nevar rīkoties kā krogā, saņēmies viņš ar lūpām sagrāba biķera malu un uztraukumā pagāza to tik strauji, ka vīns uzlija uz zoda un svārku stūra. Labi. ka roka, spirta pudeli meklējot, jau bija iebāzta kabatā, ātri viņš izrāva mutautiņu un noslaucījās.

— Jūsu grēki jums piedoti, staigājiet tā kunga mierā, — noskanēja mācītāja balss.

Pašapzinīgi, kā agrākos laikos, Visvaldis, uz māju ejot, paņēma Melitu pie rokas. Ubagiem ielas malas viņš uzmeta vienaldzīgu skatu. Velti Melita baidījās, ka Visvaldis raus ārā naudas maku, un viņai tā negribētos pēc dievgalda rāt vīru par izšķērdību.

LOĢISKA SIRDSAPZIŅA

Ostas strādnieki, turpat Daugavas krastā apsēdušies, ēda pusdienas. Daži bija sametušies pulciņos un, paslepus no kabatām degvīna pudeles izvilkuši, laida tās apkārt, pēc katra malka nosēkdamies un rupjmaizi paozdami un piekozdami.

Atsevišķi, kājas akmeņainajam krasta nostiprinājumam pārkāruši, sēdēja Vilis Lauciņš un Jānis Vilks. Maizi no papīra iztinuši, tie gausi koda kumosus un runājās, acis reizēm pamezdami atpakaļ uz jautrajiem darba biedriem.

Rīt apspriede aiz Brūnsa fabrikas, Lauciņš paklusu teica Vilkam.

Cikos?

— Astoņos vakarā. Brauc ar velosipēdu kā dabas baudītājs. Es apmetīšu līkumu no otras puses.

— Norunāts, — Vilks pamāja ar galvu. Viņš skatījās uz Daugavas lejas galu. kur debess un ūdpņu zilgmē pavīdēja balta bura. Viņu arvien valdzināja ūdeņu smarža, kuru visīstāk varēja just upes vai ezera vidū, jo malā to pārspēja lapu un ziedu aromāts.

Paskaties, Vili, Vilks rādīja buru tālumā. — Ļaudis pabraukājas darba dienā. E, ja man reiz būtu atvaļinājums un es varētu tā labi augstu Daugavā iesēsties laiviņā un nobraukt līdz jūrai! Goda vārds, es būtu ar mieru pusgadu badoties, ja tikai varētu tikt pie laiviņas. Un tad labā vējā uzvilkt buru, atgulties laivas dibenā un atlaist slābi visus muskuļus. Tas pagaidām ir mans vienīgais ideāls.

— Nu, diez cik augsts tev tas ideāls nav, Lauciņš pavīpsnāja. - Un par ideālu saukt arī to diezgan grūti.

Jo kas tas par ideālu, teiktu filozofi, kas tik viegli aizsniedzams.

— Tā jau tā lieta, ka nav aizsniedzams. Pēdējā laikā man bieži uznāk tāds nogurums, ka es nevēlos citu neko kā atpūsties. Sieva sūta pie ārsta, bet ko tad viņš pateiks — gulēt, labi ēst. Bet tu jau zini, sievai ari būtu jābrauc uz sanatoriju, visu vasaru netiek no klepus vaļā. Eli, nav vērts runāt!

Jahta ar balto buru bija piebraukusi tuvāk. Jau varēja skaidri saskatīt iekšā sēdētājus — cienīga izskata viru un mazu zēnu. Zēnam laikam bija apnicis vienmuļais brauciens, viņš bieži cēlās kājās un centās pāri jahtas malai ieskatīties ūdenī. Laikam tēva norāts, tas atkal atgriezās laivas vidū savā sēdeklī

Jahta pa Daugavas vidu atpeldēja pret pusdienotā jiem. Cienīgais vīrs piecēlās kājās un sāka nodarboties ar buru. Arī zēns, redzēdams, ka tēvs viņu stingri neuzmana, piecēlās un, uz sēdekļa uzkāpis, pievirzījās pie malas. Vai nu kāds no jahtas braucējiem izkustināja līdzsvaru, vai vēja brāziens pagāza to uz sāniem, varbūt zēnam vienkārši sareiba galva, rokas savīcinājis, tas iekrita ūdenī.

Cienīgais vīrs — apgabaltiesas prokurors Jēkabs Linums. plunkšķienu izdzirdis, neizpratnē paskatījās apkārt. Pirmajā mirklī viņš nevarēja pat aptvert, ka zēna laivā nav. Tikai kad virs ūdens iznira dēla slapjā galva, viņš izmisis iekliedzās:

— Palīgā!

Acumirklī Vilis Lauciņš norāva svārkus un tupeles. Vilks saķēra viņu aiz bikšu malas:

— Trakais, ko tu dari? Tu pats vari noslīkt!

Bet Lauciņš viņā neklausījās. Daugavā ielēcis, viņš spēcīgiem, gariem vēzieniem šķēla ūdeni. Izmisušais tēvs likās zaudējis sajēgu, viņš kliedza vienā kliegšanā. Mazais prata drusku peldēt, bet apjukumā īrās prom no jahtas uz malas pusi. Bija skaidrs, ka līdz malai viņa spēki to neaiznesīs. Un tiešām, papeldējis kādus divdesmit metrus, zēns pirmoreiz pagrima zem ūdens.

Prokurors aizvēra acis un juta sirdi pagurstam. Viņš nolādēja savu jaunību, ka nebija iemācījies peldēt, un 11u

viņa acu priekšā noslīks Alfrēds, viņa lielākais prieks, viņa dzīves saturs, pati dzīvība.

Kad viņš atkal atvēra acis, Daugavas straume šūpoja kādu tumšu galvu. No tilta puses veicīgā gaitā tai tuvojās velkonītis. Krastmala bija pilna ļaužu, tie mētājās rokām, kaut ko kliedza. Tumšajai galvai piebrauca velkonītis un izmeta glābšanas riņķi. Velkoņa malā stāvēja cilvēki, un pēc brīža prokurors redzēja, ka tie izcēla no ūdens garu ķermeni. Tas nebija Alfrēds! Prokuroram atkal uznāca sirds gurdums, gribējās atlaisties laivā. Pagalam! Vienīgais dēls, dzīves gaišums un prieks. Kas viņam vairs dzīve? Vislabāk arī pašam mesties dzelmē. Acis vienai dzīgi vēlreiz pavērās uz velkoņa pusi, kas izglāba kādu citu, ne viņa dēlu. Cik dīvains izskatījās svešā, izglābtā vīrieša stāvs. Likās, tam pie pleca pieaugusi otra galva. Šī galva atdalījās no viņa, jā, glābēji izņēma no viņa rokam bērnu un nolika uz klāja. Kur viņš bi ja ņēmis bērnu? Vai peldējis ar to kopā? Un tad kā zibens stars bezcerību tumsu prokurora galvā pāršķēla gaviles: Alfrēds, tas bija viņa Alfrēds, ko svešais peldētājs izglābis no nāves! Nogurums pārgāja, prokurors parāva buru, sagrieza stūri un straujā braucienā devās uz velkoni. Velkonis būkšinā dams virzījās uz malas pusi un drīz piestāja krastā. Uz klāja uzlēca daži cilvēki un sāka locīt un lauzīt mazo slīcēju. Kad prokurors piebrauca, zēns jau kustināja rokas un izsprausloja ierīto ūdeni.

— Saņemiet savu mazo palaidni! — uzsauca velkoņa vadītājs.

Prokurors lūdza kādu krastā stāvētāju piezvanīt uz viņa māju un izsaukt šoferi. Auto gaidīdams, viņš uzmeta acis zēna glābējam, kas bija novilcis virsbikses un grieza nost lieko ūdeni. Silta pateicība saviļņoja jūtas. Viņš piesteidzās pie svešinieka un, pārtraukdams to darbā, saķēra viņa rokas.

— Man trūkst vārdu, — prokurors stomījās. — Es nespēju jums vārdiem pateikties. Es to nepārdzīvotu . . . vienīgais bērns! — Asaras aizžņaudza viņa balsi.

Glābējs kautri smaidīja.

Lai nu paliek pateicība. Tas viss notika tik ātri.

— Es gribu zināt jūsu vārdu. Visu mūžu to neaizmirsīšu. Ugunī jūsu dēļ iešu, ja tas būtu vajadzīgs. Tad prokurors iedomājās, ka viņam pirmajam jastadas priekšā.

— Mans vārds Linums. Prokurors Linums.

Svešais mazliet sarāvās, varbūt no vēja pūsmas, kas skarbi noglaudīja slapjo muguru.

— Lauciņš, ostas strādnieks Lauciņš.

Prokurors izvilka bloknotu.

— Atļaujiet pierakstīt jūsu adresi, lai es varētu jūs dabūt rokā.

Lauciņš negribīgi pateica.

Piebrauca prokurora auto. Linums paņēma zēnu klēpī un iesēdināja ērtajā sēdekli. Šoferi norīkoja aizvest jahtu uz piestātni, bet pats uzņēmās auto vadīšanu.

— Atļaujiet šodien atvadīties. Bet mēs vēl tiksimies. Es jūs neaizmirsīšu. Alfrēd, atvadies no laba onkuļa!—-Zēns sniedza kalsnu rociņu.

— Sveiks, mazais jaunekli! Citreiz esi rātnāks. Cik tur trūka, būtu arī mani parāvis zem ūdens.

Auto aizripoja. Ļaudis sāka izklīst. Lauciņš uzvilka slapjās bikses. Jāmēģina kaut kā nokļūt mājā, darbā atgriezties tāds vairs nevarēja. Puse dienas peļņas pagalam.

Prokurors Linums braukdams pamazām nomierinājās un pārdomāja notikumus, kas pirms dažām minūtēm viņu notrieca nāves izmisumā un pacēla stāvākās laimes augstienē. Lauciņš, pēc izskata vienkāršs strādnieku jauneklis, viņam atdeva atpakaļ nāves sagrābto dēlu. Linums iedomājās, cik grūti viņam nācās šo dēlu iekarot no jaunās sievas, pierunāt to laist bērnu pasaulē. Sievai patika sabiedrībā būt jautrai, apbrīnotai, un, juzdama savā klēpī pirmo jauno dzīvību, viņa plosījās kā neprātīga, jo nu esot apdraudēts viņas stāva skaistums. Lai kā pašam tas sāpēja, bet toreiz viņam nācās būt pret sievu stingram un bargam. Beidzot viņa padevās, bet ne labprātīgi. Mocekles izteiksme vēl ilgi neizdzisa no viņas sejas, kad vajadzēja mazā dēļ atteikties no kādām viesībām vai balles. Pēc sievas atsvešināšanās Linums arvien vairāk pieķērās dēlam, viņu starpā jau no pirmajām bērna dzīvības dienām nodibinājās cieša pieķērība. Un šodien viņa dēls bija otrreiz atkarots nāvei. «Mazais nabadziņš! Kāpēc tā melnā sieva taisni uz tevi metusi savas acis?» Prokurors atlaida vienu roku no stūres un izberzēja mitrās acis. Bet, luk, gadās labi cilvēki pasaulē, kā šodien tas strādnieks — Lauciņš laikam bija viņa vārds. Cik daudz pašaizliedzības, kāda cilvēkmīlestība vajadzīga, lai sveša bērna dēļ riskētu ar savu dzīvību. Nē, to viņš neaizmirsīs, it nekad ne. Rīt pat viņš uzmeklēs Lauciņu un piedāvās tam labu vietu apgabaltiesā. Bet varbūt jauneklim nav izglītības, vai citādi viņš strādātu ostā. Prokuroram iekrita prātā jauns plāns — viņš sūtīs jaunekli skolā. Vispirms lai tas iziet dažus gadus vidusskolā, tad varēs iekārtot kādā vietiņā turpat apgabaltiesā, bet ne jau iztikas dēļ, nē, Linums atbalstīs viņu arī turpmāk, liet lai jaunais cilvēks sāk praktizēt jau laikus. Tālāk viņš sūtīs to augstskolā studēt jurisprudenci. Pa mācību laiku Lauciņš izēdīsies cauri apgabaltiesas melnajam darbam un, studijas beidzis, varēs tūdaļ kļūt par tiesnesi vai prokuroru. To Linums panāks viegli, jo tiesu palātas virs prokurora postenis viņam drošs, tiklīdz vecais Grauds aizies pensijā. Linums sirds dziļumos izjuta, ka sievai šādi plāni nepatiks, bet arī šoreiz viņš būs stingrs un nepārliecināms. Cilvēks, kas atdeva viņam dēlu, būs viņa draugs, viņa otrs dēls, to viņš ir pelnījis ar savu krietno sirdi.

Otras dienas vakarā pa Brīvības gatvi traucās jauns velosipēdists un iegriezās pa Slrazdumuižas ielu. Aiz Brūnsa papīra fabrikas meža ceļā viņš satika otru tādu pašu braucēju, un abi nolēca no riteņiem.

Zini, Lauciņ, — no Biķernieku puses piebraukušais klusi un steidzīgi ziņoja, — viens jocīgs tips brauc uz šo pusi. Iesim ātri meža.

Krūmos ierāvušies, viņi vēroja, ka pa ceļu uz velosipēda aizdrāzās kāds nevērīgi, bet labi ģērbies jauneklis, mezdams uz meža pusi glunīgus skatienus.

— Šaubīgs tas izskatās, -— Lauciņš norūca.

— Muļķīga lieta. Vilks nospļāvās, — ka neiegāža mies visi.

Līdīsim pa mežu.

Paegļu un priežu zarus vairīdami, viņi stūma pa sūnām un viršiem noaugušo smilti velosipēdus, cenzdamies neuzmīt saulē sakaltušiem zariem, kas ar savu brikšķēšanu varēja nodot slepenos gājējus.

— Velns, ja tagad iekrītu, tad ir beigas, — Vilks klusu runāja, vairāk sev nekā biedram. Lauciņš neko neatbildēja. Arī viņš zināja, ka Vilks ilgāku apcietinājumu nez vai vairs izturētu. Pieci cietuma gadi bija paspējuši saārdīt viņa veselību. Tuberkuloze grauza viņa plaušas lēni, bet neatlaidīgi. Labs palīgs tai bija smagais darbs ostā.

Galu galā, — Vilks turpināja savu domu, - vai nebūtu vienalga, kur savu nāvi sagaidīt. Un tomēr, kad iedomājos drausmīgos suņu kambarus cietuma slimnīcā, naidīgās sejas visapkārt... Eh, kā šī slimība var cilvēku padarīt sentimentālu.

Tev tomēr vajadzētu sevi pietaupīt, kamēr sagaidīsim savu laiku, — Lauciņš runāja, labi zinādams, ka biedram tas nav iespējams.

Pa krūmiem līzdami, viņi izkļuva laukumiņā, kur trīs cilvēki spēlēja kārtis.

— Ahā, labi, ka jūs esat klāt. Mēs jau sākām šaubīties, vai jums būs nodota ziņa. Ņemiet rokā kārtis, mēs te esam izbraukuši zaļumos un sitam stukulku.

Kārlis rokā turēdami, viņi uzsāka apspriedi. Orgs nolasīja uz plānā zīdpapīrlša rakstītas instrukcijas. Viņš vēl nebi ja lāgā beidzis, kad mežā atskanēja spēcīgs svilpiens. Sargpostenis deva briesmu signālu.

Pirmajā mirklī visi sastinga. Orgs sažņaudza saujā plāno papīrīti. Lauciņš pameta Vilkam ar acīm, un tie kopā metās uz meža pusi. Viņi ieskrēja taisni krūtīs po licistam.

— Rokas augšā! — tas uzkliedza.

- Muti ciet! — Lauciņš deva tam belzienu pa vaigu.

— Tu lasies un pazudi! viņš vēl uzsauca Vilkam un uzsāka īstu boksa cīņu ar policistu. Labu laiku viņi cīnījās, līdz policistam piesteidzās palīgi un Lauciņu pieveica.

Trīs vīrus iesēdināja policijas automobilī, kas gaidīja uz ceļa. Vilks un orgs bija paspējuši nozust. Lauciņam pa muti tecēja asinis. Laikam bija izsists zobs, mēle neapzinīgi taustīja tukšumu augšējā žoklī. Bet Lauciņš bija priecīgs, ka diviem biedriem izdevies izmukt, gan viņi izslapstīsies, ja ne citādi, aizbrauks uz citu pilsētu.

Ap pulksten astoņiem vakarā smilšainās Būdu ielas iedzīvotāji noskatījās, kā, putekļus un smiltis augstu uzvandīdams, viņu šaurajā ieliņā iegriezās elegants sporta auto. Brīdi pa dziļo, tekošo smilti kulies, auto apstājās. No tā izkāpa cienīga izskata kungs ar labi ģērbtu zēnu. Numurus pie zemajām mājelēm ar acīm taustīdami, tie brida pa smilšaino ielas malu uz priekšu. Beidzot lie bija ieskatījušies meklēto māju un vēra sašķiebušos vār tiņus.

Pagalma kašājās vistas. Mājas saimnieks, acīm redzot, turēja arī govi, sētā saslietās kūtiņas durvis bija atvērtas, un pa tām plūda ārā spēcīga mēslu smaka.

«Te netiek ievērotas sanitārās prasības,» prokurors īgni nodomāja. «Būs jāziņo attiecīgai iestādei.»

No kūts iznāca veca sieviņa kailām, sabristām kājām.

Prokurors sveicināja un jautāja, kur te varot satiki Vili Lauciņu.

Ak Lauciņu? - sieviņa izbrīnījusies pārprasīja. Tik smalks viesis šim īrniekam nekad nebija redzēts. Visā iela tāds nebija redzēts, tāpēc viņa sakaunējusies norāva netīro priekšautu, bet, ieskatījusies gaišajā ielāpā uz tumšajiem svārkiem, sēja to atkal atpakaļ.

Lauciņš dzīvo bēniņos, tur no dēļiem saslieta tāda ka istabiņa. Vasarā dzīvot var. taisni labi esot svaiga gaisā, viņš saka. Bet ziemā jau nevarēs palikt, vecīte kļuva runīga.

Kur te var pie viņa nokļūt? — prokurors kļuva nepacietīgs.

— Vai, jums nu gan būs grūti uzkāpt, te tādas redeļu trepes vien ir! — sieviņa izbijās.

— Nekas, nekas, apskatīsim.

Prokurors iegāja mazā priekšnamiņā, kur griestu lūkai bija pieslietas šauras koka kāpnes.

Vai, kungs, Lauciņš jau nemaz nav mājā! — vecīte sasita rokas. — Kā tad, kā atnāca no darba, tā ritenim mugurā un aizdrāzās.

— Es gribētu apskatīt viņa istabu, prokurors pakāpās pa šaubīgajām kāpnēm.

— Nevar, nevar, viņam vienmēr aizslēgts, kad pats prom. Saka, negribot, ka puikas rakājoties pa viņa grāmatām.

Prokurors apmierināts atgriezās. Kāpiens pa šaurajam, stāvajām trepītēm viņu drusku biedēja.

Tādā gadījumā nododiet viņam sveicienus. No prokurora Linuma, viņš cienīgi piebilda. Viņš droši vien jums stāstīja, ka vakar izglāba manu dēlu. Prokurors mīlīgi apņēma zēna plecus.

— Ak tā! Nē, neko vis nestāstīja, bet tāds slapjš nelaikā pārvilkās. Negrib jau, ka izprašņā, tā es arī neprasīju, domāju — laikam paši sākuši grūstīties un tā vienam izgājis slikti. Ak jūsu puisīti izglāba? Daugavā iekrita, vai?

- Tā jau bija. Bet pasveiciniet gan, kad pārnāk. Un sakiet, ka es atbraukšu rīt.

Tanī vakara Lauciņš nepārnāca. Viņš vispār vairs nepārnāca. Aļ) vienpadsmitiem cits auto iebrauca Būdu ielā. No tā izkāpa divi vīrieši civilā un viens policists. Likuma vārdā tie uzcēla vecenīti no gīdtas un lika parādīt Lauciņa istabu. Atslēga bija līdzi viņiem pašiem. Samiegojusies un iztrūkusies sieviņa skatījās, ka svešie sajauca klusā īrnieka istabu, grāmatas izsvaidīja, gultas maisam atgrieza galu vaļa un salmus izgāza uz grīdas. Ilgi viņi tajos vandījās, līdz viens atrada nelielu papīra lapiņu un nolika pie malā atkrautajām grāmatām. Ne tikai istabu, visus bēniņus tie izvandīja un izkasīja no smiltīm ar aukliņu apsietu paciņu. Četras stundas nostrādājuši, svešie aizbrauca.

Otrā vakarā Linuma auto vēlreiz apstājās nomaļajā ielā. Vecenīte bija mazrunīga.

— Nav mājā, nav. viņa atbildēja uz jautājumu.

Vai jūs viņam nepateicāt, ka es solījos atbraukt ? —

prokurors jutās aizvainots par nevērību.

Aizbrauca uz laukiem, nevarēja gaidīt, — vecīte meloja.

Arī prokuroram sākās brīvdienas. Majoros jūras saulē gozējoties, viņš centās izklaidēties, nedomāt par neseno drausmīgo pārdzīvojumu, bet kā spītējot to viņam katru dienu lika atcerēties baltās buras, kas, saulē zibsnīdamas, slīdēja jūras zilgmē. Satricinājums par šķietamo dēla zaudējumu bija pārāk stiprs, lai varētu ātri izdzist no

apziņas. Buras atgādināja viņa paša braucienu jahtā, zēna slīkšanu un svešā jaunekļa uzupurēšanos. Dažreiz viņš dega nepacietībā ātrāk sākt atmaksāt morālisko parādu lieliskajam puisim. Tuvojoties skolu sākumam, viņš pat reiz aizbrauca uz Rīgu meklēt Lauciņu, lai tas varētu laikus pieteikties kādā skolā. Bet vecenīte Būdu ielā tikai papurināja galvu.

— Nav, nav mājā un tik drīz arī nebūs.

Viņš prasīja, uz kurieni Lauciņš aizbraucis, kur varētu tam aizrakstīt, bet vecīte teicās to nezinām.

Lai uzlabotu nervus, prokurors paņēma vēl mēnesi atvaļinājumu un, aizbraucis uz Kandavu, nosūtīja Lauciņam vēstuli, aicinādams to atrakstīt, tiklīdz būs atgriezies Rīgā.

Atbildes nebija.

Rudenī, pārbraucis Rīgā, prokurors Linums sparīgi ķērās pie darba. Izskatīja ienākušās lietas un sastādīja apsūdzības rakstus. Bija vairākas autokatastrofas šoferu piedzeršanās dēļ, veikalu kases izsaimniekošanas. Beidzot pašā apakšā atradās komunistu organizācijas izmeklēšanas materiālu akts.

«Nu, tur nu žēlastības nebūs.» Linums ieinteresēts pavēra aktis. Visās svarīgākās komunistu prāvās arvien apsūdzība tika nodota viņam. Viņa bargās apsūdzības runas nespēja atspēkot pat daiļrunīgākais advokāts. Pieci, seši, astoņi gadi dabūja visi kā likts.

Linums atvēra aktis un sāka lasīt. Izlasījis apsūdzēto vārdus, viņš sarāvās. Savādi, vienu no apsūdzētajiem sauca Vilis Lauciņš. Vilis Lauciņš? Tā taču sauca arī viņa labdari, viņa Alfrediņa glābēju, ko viņš savās domās dēvēja par savu otro dēlu. Sagadīšanās, protams, ti kai sagadīšanās, Latvijā bija tik daudz cilvēku ar vienā dieni vārdiem. Jāskatās adrese. Būdu ielā Nr. . . . Vai tas var būt, ka arī adrese vienāda? Prokurors, nepatīkami aizskarts, sāka lasīt tālāk. Apcietināts mežā 28. maija vakarā, piekāvis policistus, mājā atrasta nelegāla un marksistiska literatūra. 28. maijs? Tā taču bija diena pēc Alfrēda izglābšanas, kad viņš aizbrauca uz Būdu ielu, bet nesastapa Lauciņu mājā. Un arī vēlāk tas palika noslēpumainajos «laukos», neatsaucās uz viņa vēstuli. Pārāk daudz pierādījumu, ka šis ir tas pats Lauciņš.

Prokuros ieinteresēts izlasīja izmeklēšanas tiesneša rakstu līdz galam. Jā, nebija ne mazāko šaubu. Lauciņš ir komunists. Rūdīts, bīstams komunists. Tādi iet, sevi nežēlodami, rok un spridzina pamatus tai ēkai, kurā savu labklājību bauda arī viņš, Linums. Linums tad arī netaupīja šos kurmjus, katru komunistu viņš pat uzskatīja par savu personīgu ienaidnieku.

Bet Lauciņš? Vai Lauciņš arī bija viņa ienaidnieks? Vai viņa Alfrēds jau negulētu kapā, zils un uztūcis, ja Lauciņš, savu dzīvību netaupīdams, nebūtu meties ūdenī? Tātad Lauciņš bija viņa draugs. Ienaidnieks draugs?

«Prokuror, kur paliek tava loģika?» Linums izbrīnījies sev jautāja un atlika apsūdzības rakstu sastādīšanu.

Naktī Linums nevarēja aizmigt. Domas mācās virsu ka aizkaitinātas bites. Vai tā ir sirdsapziņa, kas aizdzen miegu? Ko viņa vēlas?» Viņš bija gribējis nolīdzināt parādu svešajam jauneklim, bija gribējis tā dzīvi virzīt vienādos augstumos ar savu, bet nu iznāk, ka viņam, taisni viņam jāpazudina cilvēks, kuru tas solījās mīlēt kā savu dēlu. Atteikties no apsūdzības, atdot lietu citam? Mēģināt apsūdzību pret Lauciņu mīkstināt, panākt viņa attaisnošanu? Tas varētu iedragāt viņa paša karjeru. Linums jutās kā cilpā ieskrējis zvērs, raustījās uz visām pusēm, bet likās, ka cilpa arvien stingrāk sažņaudza ķermeni.

«Tā galu galā nevar.» - Prokurors saņēma sevi stingri rokās. «Ņemsim to lietu loģiski. Lauciņš ir mans draugs un labdaris? Ir. Vai prokurors drīkst ietekmēties no savām personīgām jūtām? Viņš nedrīkst to darīt. Tātad, ja Lauciņš ir mans draugs, es nedrīkstu mēģināt viņu glābt vai atturēties no apsūdzības. Man jāupurē savas jūtas un jāprasa pat bargāks sods nekā tad. ja es tādu Lauciņu nemaz nepazītu un viņš nebūtu manu dēlu izglābis. Un es upurēšos!» prokurors pacilāti atsvabinājās no cilpas. Viņam pat likās, ka viņa galvu apstaro pašaizliedzības oreols. Steigšus piecēlies, viņš ķērās pie apsūdzības raksta sastādīšanas, veikli un neatvairāmi savilkdams pierādījumus ap Lauciņu kā prāvas centrālo personu.

Tiesas dienā Linums teica savu spīdošāko runu. Velti Lauciņš smīnēdams skatījās prokuroram taisni acīs, šis izaicinājums viņu tikai sakaitināja. Advokāts velti tvar-stija sīkus pretargumentus. Prokurora Linuma neapšaubāmā loģika likās tiesnešus pārliecinājusi. Bargākais soda mērs nodrošināts.

— Apsūdzētais Vili Lauciņ, jūsu pēdējais vārds, — tiesnesis sausi noprasīja.

— Nost ar buržujisko šķiru tiesu! — Lauciņš sauca skaļi un nicinoši.

Linums iedegās niknumā. Tad, lūk, kāds bija šis Lauciņš, kuru viņš tikko nepieņēma par savu dēlu! Prokurors pat nodrebēja.

Pēc brīža tiesnesis nolasīja spriedumu —- apsūdzētais Lauciņš sodīts ar 6 gadiem spaidu darbos.

«Cik labi gan, ka cilvēkam ir loģiska sirdsapziņa,» prokurors apmierināts nodomāja.

DZĪVOT NEPRATĒJI

Neatceros vairs, cik man bija gadu, kad tēvs ar māli sāka runāt par savas mājiņas celšanu. Ilgus gadus viņi bija krājuši naudu, un arī tagad mums bieži trūka daudzu nepieciešamu lietu. Toreiz mani naudas lietas neinteresēja, un tā vēl tagad nezinu, cik viņi pelnīja, bet laikam taču lauksaimniecības skolas apkalpotāja alga nebija tāda, kur varētu ietaupīt, neatraujot sev vienu otru kumosu vai drēbes gabalu. Māte bieži mazgāja skolotājiem veļu un uzkopa direktora istabas. Šad tad viņa pārnesa kādu apvalkātu drēbes gabalu, no kura tad šuva man kleitu vai mēteli. Bērnībā man nekad netika pirktas jaunas drēbes vai kurpes, iztiku ar tām, kas skolotāju un direktoru bērniem bija kļuvušas par mazām vai nederīgām, un tad māte tās dabūja par pakalpojumiem. Tās bija smalkas drānas, par kurām citi kalpotāju bērni mani pat ap-skauda. Bet es nejutos tajās priecīga, jo bieži gadījās, ka skolotāju bērni, rotaļādamies par kaut ko noskaitušies, rādīja uz mani pirkstiem: «Tev pašai pat savas kleitas nav! Tā ir mana kleita! Tā ir manas mātes kleita!»

Biju nogājusi dažus gadus lauksaimniecības skolas pa-matklasēs, kad dzirdēju tēvu stāstām, ka tuvējās pilsētas pamatskolas pārzinis viņu aicinot uz savu skolu par apkalpotāju. Tagad vecāki katru dienu un vēl ilgi vakaros gudroja un sprieda — iet vai neiet. Dzirdēju, ka sīki aprēķināja katru santīmu, ko jaunajā vietā varētu iegūt vairāk nekā vecajā. Pieminēja pat to, ka arī pilsētas pamatskolas pārzinim esot meita apmēram manos gados, kuras apvalkātās drēbes māte varētu dabūt par veļas mazgāšanu. Beidzot tēvs bija noskaidrojis, ka jaunajā vietā pēc daudzu gadu nokalpošanas dabūjot pensiju, turpretim lauksaimniecības skolu uzturot kāda biedrība, un tur kalpotājiem pensijas neesot paredzētas. Māte ļoti sapriecājās par pensiju, un tā mēs vasarā pārcēlāmies uz netālo provinces pilsētiņu. Man bija ļoti grūti šķirties no savas bērnības draudzenēm, mēs zvērējām mūžīgu uzticību un solījāmies bieži jo bieži apciemoties.

Pamatskola atradās netālu no stacijas pilsētas galvenajā ielā. Mums ierādīja dzīvokli vecā koka namcli pašā ielas malā. Kara laikos tur bija mitināti karaspēka zirgi, laikam tāpēc siltās dienās, no āra ienākot istabā, degunā sitās kāda savāda, nekur nejusta smaka. Bieži klīdu pa apkārtējām pļavām un mežiem, meklēju smaržīgas puķes vai lauzu bērzu meijas un nesu istabā, lai ziedu un lapu smarža pārspētu nepatīkamos izgarojumus, kas līda no grīdas šķirbām. Māte mani arvien rāja par tādu ap-kārtslaistīšanos un sadeva lielu kaudzi zeķu, apsolīdama laist laukā tikai tad, kad tās būšot salāpītas. Vispirms man bija jālāpa tēva rupjās zeķes, tad māte iedeva savas, un, kad biju kaut cik ievingrinājusies, dabūju vairākus pārus, kas varēja derēt manai kājai. Māte piekodināja, lai tās salāpot sevišķi glīti, tās būšot manas skolas zeķes. Droši vien šīs zeķes viņa bija dabūjusi no skolas pārziņa meitas Laimas.

Tēvs nopirka zemes gabaliņu pilsētas nomalē. Mājas celšanu uzdeva mātes māsasvīram, kas bija būvuzņēmējs. Nu mēs bieži pa vakariem gājām apskatīt, kā paveicies amatniekiem. Redzēju, ka lielāks par mājiņu auga manu vecāku prieks. Apstaigājām atmataino zemes gabaliņu, un, acīm mirdzot, māte skaidroja tēvam, kur jāstāda ābelītes, ķirši, kur jāierīko puķu, zemeņu un sakņu dobes.

Kādā dienā tēvs ienāca istabā drusku uztraukts. Skolas pārzinis lūdzis izpalīdzēt, aizdot uz īsu laiku dažus simtus latu. Esot gaidāma pilsētas valdes revīzija, viņam neesot vairs laika visus papīrus izskatīt un saskaņot, esot vienam otram devis avansus, un tāpēc drošības dēļ vajagot klāt liekas naudas. Māte uztraucās un mēģināja izgudrot dažādus iemeslus, lai neapvainojot tiktu vaļā no naudas došanas. Tēvs viņu mierināja un centās ieskaidrot, ka naudu nedot nav nekāda iemesla, pie Bitēna tīi būšot vēl lielākā drošībā nekā pie pašiem. Un pēc pāris dienām to dabūšot atpakaļ.

— Bet ja nu neatdod? — šaubījās māte. — Ja Bitē-nam gadās iztrūkums? Tu zini, ka sestdien svainis prasīs naudu un par materiāliem ari jāmaksā.

- Atdos, — mierināja tēvs, līdz sestdienai atdos. Šodien tikai pirmdiena.

Beidzot arī māte piekrita, ka nauda jādod, izņēma gultas maisā paslēpto sainīti un atskaitīja pieci simti latu.

Tad vairs paliek tikai trīs simti, un māja vēl nav zem jumta.

— Neraizējies, māt, gan dievs gādās, — tāds arvien bija tēva iemīļotais teiciens brīžos, kad viņš pats nezināja cita padoma.

Otrā dienā skolā tiešām ieradās revidenti. Mātei bija jāiet Bitēna kundzei palīgā pusdienas gatavot, mani vairākas reizes sūtīja uz veikaliem pēc dažādiem gardumiem. Vakarā Bitēns ar amata vīriem aizgāja uz krogu.

Kad revīzija bija garām, Bitēns ienāca mūsu istabiņā, parunājās par šo to un, prom iedams, piebilda, lai naudu drusciņ pagaidot, atdošot, kad būšot saņēmis algu. Pēc viņa aiziešanas māte ļoti uztraucās, raudādama pārmeta vīram, ka nu pazaudēšot pēdējos grūtā krājuma grašus.

— Māt, māt, kā tu runā? — lēni norāja tēvs. — Bitēns taču ir goda vīrs, tas svešus sviedrus neņems.

Sestdien māte atkal rakājās gultas maisā un īgni pukojās uz tēvu.

Pēc tam mēs retāk gājām apskatīt savu mājiņu. Izrādījās arī, ka tā iznākusi ne tik liela, kā sākumā domāts. Tēvs nevarēja saprast, kā tas varējis notikt, materiālus pircis, cik svainis prasījis, un pat vairāk, nekā bijis aprēķināts. bet viss bija mazāks — pati māja īsāka, logi šaurāki, griesti zemāki.

Tēvam tas bija nesaprotams brīnums, bet māte noteikti un skaļi iesaucās: Zaglis! Viņš ir zaglis! Sev viņš cēla

reizē māju un jau ir ar ķieģeļiem apšuvis. Kungs,pasargi, vairs saviem radiem nevar uzticēties! Kā vilki visi rauj vai aci no pieres ārā. Bitēnam atdāvināji naudu, šim te uz pirkstiem neskatījies. Nestaigāt man vairs savus sliekšņus.

No tās dienas māte nekad vairs nesmējās un nesmaidīja. Es nesapratu, kā var raizēties tādu nieku dēļ un neredzēt, ka dzīvot ir skaisti ari mūsu smirdīgajā būdā, ja tikai sanesam tanī puķes vai priežu zarus. Agrāk man vienmēr gribējās būt mātes tuvumā, labi likās pie viņas arī tad, kad tā bija nopietna vai piekususi, un tās stundas, kad māte bija kur izgājusi, es arvien lamāju par vēžiem, tik gausi tās vilkās. Bet nu pieķēru sevi tādās kauna pilnās jūtās, ko nekad neesmu varējusi sev piedot: es slepus ausījos, vai māte netaisās iziet, un, kad aiz viņas noklaudzēja istabas durvis, prieks lika man palēkties gaisā. Mātes sevī iegrimušo acu tuvumā es jutos tik nospiesta, ka pat elpu neievilku līdz galam. Ja kādreiz aizmirsos un iedungojos jautru dziesmiņu, māte paskatījās uz mani pārsteigta un reiz pat vaicāja: — Kā tu vari biīt tik priecīga?

- - Bet, māmiņ, — es iedrošinājos jautāt pretī. - kāpēc tu esi tik bēdīga?

— Ak, tu vēl esi muļķa bērns, tu nesaproti, cik daudz pasaulē netaisnības.

Es tiešām nevarēju to saprast. Cilvēki man likās labi, sevišķi tie, kas bija jautri un smaidīgi. Arī Bitēns man nelikās ļauns, es spēlējos ar viņa bērniem Oļģertu un Laimu, viņi veda mani savās skaistajās istabās, kur bija daudz rotaļlietu. Mēs bijām labi draugi. Laimai neveicās zīmēšanā, es palīdzēju viņai un vēlāk uzzīmēju visu uzdoto arī viņas burtnīcā. Oļģertam nepatika domraksti, viņš sauca tos par meiteņu rokdarbiem, un es jutos lepna, ka varēju būt noderīga skolas pārziņa bērniem.

No tā laika, kad Bitēns no mums aizņēmās naudu, bija pagājuši daži gadi, bet viņš parādu vēl nebija atdevis. Tēvs vairākas reizes saņēmies un ierunājies, ka vajadzētu naudas, bet pārzinis izlicies nesaprotam. Vēlāk pat piedraudējis tēvu atlaist, ja tik bieži pieminēšot to sīkumu.

Novēroju, ka māte stipri izdila. Viņa arī daudz strādāja, slaucīja un izmazgāja visas klases, tīrīja ielu un vēl apkopa pārziņa dzīvokli. Sākumā labprāt gāja Bitēna sievai palīgā, cerēdama nopelnīt lieku grasi, bet, kad bija pagājis pusgads un māte apjautājusies, vai varētu dabūt kādu drusciņu par darbu, pārziņa kundze brīnījusies, kā viņa to domājot, tās taču arī esot skolas telpas, kur viņi dzīvojot. Un vai tad tie apavi un drēbes neesot neko vērti, ar kuriem mani ģērbjot? No pārsteiguma māte neko nejaudājusi atbildei, un tā arī palicis, ka par to pašu apkalpotāja algu jāuzkopj ari pārziņa dzīvoklis. Tēvs skaldīja un nesa malku, kurināja krāsnis, man māte lika apkopt savu dzīvokli un darīt citus mājas darbus. Tikai tagad saprotu, kāpēc viņa mani tik ļoti spieda mācīties cept un vārīt, mazgāt un lāpīt veļu. Toreiz domāju, ka māte ir netaisna un mantkārīga, likdama man darīt visus mājas darbus, lai pati varētu vairāk nopelnīt. Tikai tagad saprotu, ka jau toreiz viņa bija atvadījusies no dzīves, bet vēl kavējās aiziet, negribēdama atstāt mani pilnīgi nesagatavotu. Un tad pienāca tā šausmīgā diena, kuru vienmēr esmu centusies izslēgt no savas apziņas. Vēl tagad mani moka kauns un pārmetumi par bērna patmīlību, kas dažreiz liekas vienīgā vaininiece mātes nāvē. Bija manas četrpadsmitās dzimšanas dienas rīts, māte mani noskūpstīja, piespiesti pasmaidīja un teica: — Nu tu esi liela meita, no šīs dienas es saimniekošanu nododu tavās rokās. Man gribas atpūsties. - Viņa atslēdza skapi, norādīja, kur liekama tēva veļa, kur mana. Noglaudīja savu pelēko līgavas kleitu, nocēla no plaukta groziņu ar plīvuru un sakaltušu miršu vainagu. — Kad būšu mirusi, tu saģērb mani šais drēbēs, — viņa piebilda. Bet es biju tik ļoti aizņemta ar savām domām, — manai dzimšanas dienai par godu draudzenes bija nolēmušas sarīkot sirojumu uz Meža ezeru un vizināšanos laiviņās. Es domāju tikai par to, kā mīlīgāk un pārliecinošāk palūgt mātei atļauju iet līdzi jautrajām draudzenēm. Tāpēc es ļoti satrūkos, kad māte teica:

— Šodien aiziesim uz mūsu mājiņu un iestādīsim pirmo ābelīti. Es nopirkšu to kā dāvanu tavā dzimšanas dienā, tad tu mani ilgāk pieminēsi.

— Māmiņ, — es bailīgi iesāku. — Laima aicina mani līdzi uz Meža ezeru. Citas meitenes arī ies.

— Mīlulīt, — mātes balss drusku drebēja, paliec šodien pie manis. Šodien vien. Aiziesim uz mūsu mājiņu.

Bet man tik ļoli nepatika iet mātei līdzi. Es dusmojos. ka atkal sāksies sen dzirdētas sarunas par to, kas vēl vajadzīgs, lai māju dabūtu gatavu, cik gadu vēl jāstrādā, kamēr varēs tikt pensijā un kopt zemeņu un sakņu dobes. Atkal diena paies īgna un garlaicīga. Mani pārņēma dusmas. «Galu galā,» es domāju, «šī diena taču ir mana diena, vai man nebūs tiesības vienreiz gadā no sirds papriecāties ar citiem bērniem.» Skaistā diena rūpju nomāktās mātes sabiedrībā man likās tik rūgta, ka asaras saskrēja acīs.

Mātei sāpīgi sarāvās seja. Viņa kļuva bāla, acis ierāvās dziļi zem plakstiņiem. Nu labi, tad iesim katra savu ceļu, — viņa klusi noteica. Ar pusaudža nežēlību es izskrēju no istabas un jautro biedreņu barā aizmirsu māti un viņas dīvaino nospiestību.

Kad krēslā pārnācu mājās, tēvs sēdēja pie galda un lasīja. Nobažījies viņš pacēla acis.

— Kur tad jūs abas šodien tā pastaigājaties?

— Kā — abas? Vai māte nav mājās? — Es sāku uztraukties.

Gājām uz mūsu māju. Visu ceļu tēvs kaut ko runāja; man likās, viņam bija bailes. Arī man kļuva baigi. Sauss vējš asiem grūdieniem purināja ceļmalas krūmus, aukstā vienaldzībā zemi apspīdēja mēness, kura smīnīgo seju reizēm pārskrēja ātri, melni mākoņi.

Ārpusē māti neredzējām. Tēvs atvēra durvis un sauca. Dīvaini skanēja viņa balss tukšajās istabās. Māte neatsaucās. Drebēdami mēs kāpām bēniņos. Un tad — to skatu es nevaru aizdzīt no savām acīm - pie sijas karājās māte. Tālākais likās kā murgs. Tēva drebošās rokas, meklējot nazi. līķa smagais kritiens uz smiltīm, policijas iztaujāšana, bēres.

Tagad sākās manas darba dienas. Rudenī gan pieņēma skolai otru apkalpotāju, bet man bija jāpalīdz tēvam, jāapkopj savs dzīvoklis, jāgatavo ēdiens, jāmazgā veļa un jāmācās. Varbūt bija labi, ka neatlika neviena brīva brīža, tā drīzāk izklīda drūmās domas par mātes nāvi. Dažreiz, kad vakarā nogurusi iekritu gultā, man pat ienāca prātā, ka māte bijusi netaisna, tā aizbēgdama no dzīves un uzkraudama maniem nenobriedušajiem pleciem apnicīgās dienas smago slogu.

Kad nākošajā pavasarī pabeidzu pamatskolu, bija jādomā, ko darīt tālāk. Man gribējās tikt ģimnāzijā, bet Bitēns ar kundzi ieteica mācīties amatu. Tēvs bija samulsis un nespēja teikt izšķirošo vārdu. Es nolēmu cīnīties un iekļuvu ģimnāzijā. Jutos laimīga, ka varu mācīties. kaut gan mani skolas gadi bija pilni nepasakāmu grūtumu. Nevarēju kā citas meitenes, mājās pārgājusi, nodoties grāmatām. Tēvs savu algu atdeva man, piekodinādams dzīvot tā, lai iznāktu visām dienām. Aprēķināju, cik drīkstu izdot pārtikai, lai atliktu kādam zeķu pārim un veļas gabalam. Priecājos, ka neaugu vairs lielāka un skolas kleita man būs derīga vēlākajos gados tikpat labi kā pirmajā. Pastāvīgu iztrūkumu manos aprēķinos radīja skolotāju vārda un dzimšanas dienas. Turīgo vecāku bērni skolā ieviesa parašu skolotājiem šādās dienās dāvināt puķes, grāmatas vai citas lietas. Un man bija kauns teikt citām meitenēm, cik grūti atlicināt katru nedēļu puslatu. Man bija kauns no savas nabadzības. Jau ta dabas zinātņu skolotājs, no kura sastādītās grāmatas mācījāmies šo priekšmetu, bieži mani zoboja par to, ka biju nopirkusi lietotu grāmatu. Nu, cik tad nopelnīji uz veco grabažu? — viņš jautāja, ar pirkstu galiem nicīgi pagrūzdams manu grāmatu. Es nosarku un nespēju neko atbildēt. — Iznāca kāda brošiņa vai gredzentiņš? — viņš smīnēja. Man nebija nevienas greznuma lietas, tāpēc ar mokām valdīju sarūgtinājuma asaras par netaisno zobošanos. Citā reizē šis pats skolotājs klasē ilgi un plaši runāja par cilvēkiem bez daiļuma izjūtas. Dabā katrai puķītei, tauriņam, putnam un kukainītim esot vēlēšanās būt skaistam, tikai dažiem cilvēkiem esot vienalga, vai grāmata, kas tam jācilā katru dienu, esot jauna un tīra vai nezināmu roku apsmulēta un saburzīta. Tādiem cilvēkiem neesot cienības pret kultūru. Savā klasē mēs bijām trīs meitenes «bez daiļuma izjūtas». Mazā, jautrā Hita gan bija noskaidrojusi, ka skolotājs lietotas grāmatas neieredz tāpēc, ka gribot ātrāk tikt pie jauna izdevuma, lai saņemtu honorāru.

Biju pabeigusi ģimnāzijā trīs klases un priecājos, ka pēc gada varēšu skolu beigt un meklēt darbu. Bet tad mums paziņoja, ka ģimnāzijas kurss pārvērsts piecgadīgā. Tas mani smagi satrieca. Jau labu laiku ar bažām biju vērojusi, ka tēvs stipri pārvēršas. Viņa sīkais augums dīvaini saliecās, it kā arvien uz muguras nestu smagu nastu. Viņš kļuva ļoti izklaidīgs. Pārzinis sūdzējās, ka vecais, kā viņš sauca tēvu. daždien vienu krāsni izkurinot divreiz, citu neiekurinot nemaz. Es drebēju, ka tikai viņu neatlaiž. Par laimi, skolas otra apkalpotāja

Marta bija mums labvēlīga, viņa uzņēmās turēt bēdu, lai tēvs padarītu savus darbus laikā un pareizi. Skolas apkalpotājiem pārmaiņus vajadzēja dežurēt līdz pusnaktij, jo klasēs pa vakariem vingrinājās koris un orķestris. Tēvu māca nesaprotama miega slimība; krēslai iestājoties, viņš sāka snauduļot un, kā likās, pat staigādams nebija pilnīgi nomodā. Reiz aizvedu viņu pie ārsta. Tas runāja par pārpūlēšanos, uztraukumiem, nepietiekošu barību. Zāles maz varot līdzēt, varbūt dzīves veida maiņa. Jautāju tēvam, vai nevajadzētu mēģināt iekārtoties citādi, varbūt atstāt man skolu un sākt pelnīt. Bet viņš nemaz nevarēja saprast, ka būtu iespējams nepalikt savā darbā. Jāatzīstas, ka man ļoti negribējās aiziet no skolas. Nomocīt vēl divus gadus, un tad jā, tad, toreiz man likās, — sāksies dzīve, īsta, skaista dzīve.

Tie tomēr bija grūti gadi. Mācībās man vajadzēja turēties starp pirmajiem, lai nezaudētu skolas naudas atlai-dumu. Un tad vēl nebeidzamie mājas darbi, bažas par tēvu un dežurēšanas. Šīs vakaru dežūras pēdējā skolas gadā man izvērtās par ļoti gaidītām, jo saistījās ar manu pirmo mīlestību. Nezinu, kā tas notika, visu laiku ar pārziņa bērniem biju rotaļājusies kā ar biedriem, katru dienu ar viņiem satikos. Atceros, kādā dienā, no skolas pārnākot, dzirdēju tēvu istabā runājam. Domāju, ka atnākusi Marta vai kāds viesis, bet, kad atvēru durvis, istabā bija tikai tēvs. Jautāju, ko viņš viens pats runā.

— Kā — viens pats? — viņš brīnījās. — Vai tu neredzi, ka māte atnākusi? Viņa nāk katru dienu, un tad mēs runājamies.

Domāju, ka tēvam drudzis un viņš murgo, bet, kad pieliku roku pie viņa pieres, tā bija vēsa kā parasti. Es sastingu no bailēm, nezināju, ko darīt, kam prasīt padomu. Vienu mirkli man gribējās skriet pēc ārsta, bet tad iešāvās prātā, ka tēvu varētu ieslodzīt trako namā un viņš nekad vairs no turienes netiktu ārā. Es nevarētu pabeigt skolu un tālāk arī vairs nevarēju izdomāt. Man gribējās laiku kā slinku zirgu ar pātagu patriekt uz priekšu, lai drīzāk būtu pavasaris, eksāmeni, abitūrija, lai pārzinis nepagūtu ievērot tēva slimību un viņu atlaist.

Noguldīju tēvu gultā un sasedzu, pagatavoju pusdienu. Slimnieks atkal ieslīga parastajā snaudā. Sāku nomierināties, varbūt viņš pirmīt runāja miegā, varbūt sapņos redzēja māti. Paņēmu savas skolas grāmatas un aizgāju dežurēt. Man bija jāuzraksta domraksts. Divas stundas sēdēju un grauzu zīmuli, bet neko nevarēju izdomāt. Nebiju paradusi atkārtot skolotāju teiktos vārdus, šoreiz pat neatcerējos tos. Pulkstenis jau rādīja deviņi, bet manā burtnīcā vairāk par virsrakstu nebija uzrakstīts. Lēni atvērās durvis, un klasē ienāca Oļģerts.

— Ei, Oļa, ko tu gremzdo zīmuli? — viņš jautri uzsauca.

Izstāstīju viņam savas bēdas ar rakstu darbu.

- Oho! Tik vien tās nelaimes. Šoreiz es tev varu pali dzēt. Man par šo tematu ielika piecnieku.

— Piecnieku? — es brīnījos, jo Oļģerts nekad nebija varējis uzrakstīt labu domrakstu.

— Tēvs uzrakstīja! — viņš smējās un aizskrēja, lai atnestu savu burtnīcu.

Nekad nebiju norakstījusi no citiem uzdevumus, bet šoreiz to darīju bez sevišķiem sirdsapziņas pārmetumiem, pat nepārgrozīdama neviena teikuma. Ļāvu pat, lai Oļģerts to nodiktē. Vienmuļais darbs, pēcpusdienas uztraukumi un vēlā vakara stunda uzmāca nogurumu. Pieceļoties man noreiba galva, un es sagrīļojos.

Kas tad nu? — bažīgi iejautājās Oļģerts, saķerdams mani abām rokām. — Tik bāla! Vai neesi slima?

Bet es jau biju attapusies un atraisījos.

Oļģerts pavadīja mani pāri pagalmam, un atvadoties mana gurdā roka brītiņu palika atpūšamies viņa spēcīgajā saujā. Gultā iekritusi, es acumirklī aizmigu cietā jaunības miegā.

Rīts nāca ar jaunu steigu, un man pat prātā neienāca mazais gadījums ar Oļģertu. Tikai latviešu valodas stundā, kad nodevām burtnīcas, atcerējos vakar vakaru. Atcerējos savu nogurumu un Oļģerta nobažījušos seju atvadīšanās brīdī, kad rokas it kā kavējās šķirties, un man likās tik labi būt vājai un just stiprāku sevi atbalstām. Siltā maigumā garā noglāstīju Oļģerta rokas.

Kādu laiku Oļģerts it kā vairījās mani satikt. Kad nā kamajā dienā atkal dežurēju, katri soļi aiz durvīm vai durvju vēršanās mani satrauca. Bet. kad pulkstenis bija vienpadsmit un Oļģerts nebija ienācis, noskumusi noslēdzu klases un gāju mājā. īsais ceļš pāri pagalmam likās tik garš, es pati tik nogurusi un vientuļa.

Bet nākošajā reizē Oļģerts ienāca pie manis. Visu nakti pēc tam nevarēju aizmigt, rādama sevi par muļķīgo izturēšanos. Biju izdomājusi tik daudz, ko satiekoties varētu viņam teikt, bet nu, kad bija izdevība runāt, sarku un stostījos, slepenībā lamādama sevi par muļķi un zosi. Arī Oļģerts bija neveikls un ātri aizgāja. «Ko tad viņš citu varēja darīt, klausīties tavu stostīšanos? Šovakar viņš aizgāja un citreiz vairs nenāks,» es spīdzināju sevi, jo bargākais sods man likās nesastapt Oļģertu. Bet viņš nāca, un mēs atradām arī, par ko runāt, tā ka dažu labu reizi Oļģerts nodežurēja līdz ar mani.

Tās bija spārnotas dienas. Tās nesa mani pāri drūmajai dzīvei, padarīdamas vieglu ikdienas smagumu. Tēvs sabruka arvien vairāk, katru vakarpusi viņš runājās ar sevi, saukdams vārdā māti un savas jaunības paziņas, it kā sarunātos ar tiem. Bet jaunā mīla bija pārņēmusi visu manu būtību, bija izslēgusi no tās visu pārējo pasauli. Kā transā manas domas virpuļoja šaurā lokā, kurā biju tikai es un Oļģerts. Pat stundās mana uzmanība bija izklaidēta, skolotāja tēls atvirzījās tālā miglā, viņa balss un stāstījums slīdēja man pāri.

Kādreiz, kad Oļģerts atkal bija pie manis un mēs smiedamies pārrunājām savus dienas notikumus, ienāca vecais Bitēns. Stingru skatienu viņš pārtrauca mūsu sarunu.

— Man liekas, Oļģert, — viņš nokrekšķinājies teica. — tu sāc aizmirst, ka desmitos tev jābūt gultā.

Pārzinis ļoti rūpējās par savu bērnu veselību un bija noteicis tiem stingru dzīves kārtību. Oļģerts samulsis aizgāja.

Kopš tā laika Bitēns manos dežūras vakaros bieži apstaigāja klases. Oļģerts ieskrēja tikai uz īsiem brītiņiem un runādamies arvien klausījās, vai koridorā nestaigā tēvs.

Kādu laiku turpinājās šādas īsas sastapšanās, bet tad Oļģerts atzinās, ka tēvs viņam noliedzis ar mani tikties. Mēs norunājām apmainīties vēstulēm kādā slepenā spraugā. Ap Ziemas svētkiem skolotāju apspriedes laikā Oļģerts, domādams, ka tēvs aizņemts sēdē, ienāca pie manis. Nebijām ilgi runājušies, tāpēc smējāmies un aušojamies kā bērni, kad aiz durvīm izdzirdām Bitēna soļus. Acumirkli Oļģerts nodzēsa gaismu un garšļaukus nokrita zemē aiz soliem. Pārzinis vēra durvis, uzdedza elektrību un, ironiski smīnēdams, jautāja:

— Ko tad jaunkundze šovakar tumsā? Un viena pati?

Biju tik apmulsusi, ka nespēju atbildēt.

Bitēns salika rokas uz muguras un sāka apstaigāt klasi. Pirmajā mirklī gribēju skriet ārā, lai neredzētu to pazemojumu, ko Oļģertam nāksies piedzīvot, kad viņu ieraudzīs tēvs. Bet manas kājas bija paralizētas kā vabolei, kuru satrauc spēja pieskaršanās, un es paliku savā vietā. Bitēns brīdi pastaigājās pa klasi, redzēja arī guļošo Oļģertu, bet, ne vārda neteicis, aizgāja.

Otrā dienā mani aicināja pie Bitēna kundzes. Vēsi un lietišķi viņa lūdza likt mierā viņas dēlu. Viņam esot nolemta augstāka karjera, kuru es varētu tikai sabojāt. Vispirms viņam jāstudējot, un, kad viņš būšot augstskolu beidzis, es varot būt pārliecināta, ka viņš atradīšot sievu no citādām aprindām, nekā es cēlusies. Tāda bērnišķīga niekošanās varot tikai traucēt viņa augšupgājienu, un, ja arī es bulu iemīlējusies viņas dēlā, man vajagot prast viņa dēļ atteikties.

Mūsu mīlestība bija tīra, kā tikko plaukuši ziedi, un Oļģerta mātes aprēķina pilnie vārdi man šķita kā samazgu spainis, ko uzlej šiem ziediem. Asaras valdīdama, teicu, ka esmu ar mieru atteikties no satikšanās ar Oļģertu, ja arī viņš tā vēlas.

— Viņš vēlēsies to, ko es vēlēšos, — sarunu pabeidza Bitēna kundze, sevišķi uzsvērdama vārdiņu «es».

Tā manā dzīvē atlika tikai darbs un rūpes. Tēvs bija pavisam slims. Viņš tikko jaudāja sanest malku, kurināšanu viņam vairs nevarēja uzticēt, tāpēc es cēlos rītos agri un aizkurināju krāsnis visās klasēs. Marta apņēmās tās uzmanīt. Kādreiz, no skolas pārnākot, atradu tēvu sēžam pie galda ar putras bļodiņu rokā un spoguli priekšā.

— Ēd, Pēter, nu ēd nu, ēd, — viņš smaidīdams grūda karoti spogulī, notraipīdams stiklu, galdu, savas drēbes. Tumsa bija pārņēmusi viņa prātu, viņš vairs neatšķīra sevi no attēla spogulī.

Pavasarim tuvojoties, sāku apklausīties par darba izredzēm. Manai klases biedrenei Mirdzai, bagāta tirgotāja meitai, bija apsolīta ierēdnes vieta šejienes miertiesā. Saimnieka meita Lilija pēc skolas beigšanas varēja stāties darbā apriņķa pārvaldē. Arī citām nākotne bija skaidra: dažas gaidīja darbs, citas posās uz augstskolu, konservatoriju. Augstskola man likās svētnīca, kas tādiem nabagiem kā man aizslēgta septiņiem zieģeļiem. Augstākā balva par mokās iegūto izglītību man likās darbs, tieslba strādāt un pelnīt. Aizgāju uz vienu otru iestādi pieteikties, bet visur dabūju atbildi, ka neesot nevienas brīvas vietas.

Nākotne, kas, skolu sākot, likās gaiša, cerību apspīdēta, tagad manā priekšā pavērās kā draudošs bezdibenis, un es nevarēju saskatīt nevienas laipas, kas vestu tam pāri mani un ārprātīgo tēvu.

Pienāca abitūrijas diena. Bija atbraucis valdības pārstāvis, dāvināja mums grāmatas, ar glumu patosu runāja par liekulīgo 15. maiju, kas esot vienojis tautu un sagādājis darbu katram pēc viņa spējām. Viņa vārdi man izklausījās kā rupji zaimi. Man nebija nekādu izredžu uz darbu, bija jāatstāj arī smacīgās telpas, kur līdz šim ar tēvu bijām mitinājušies, pat kalpones vietu dabūt man nebūtu iespējams, jo kas ņemtu man līdzi ārprātīgo tēvu. Iedomājos savu māti un sapratu, cik daudz drosmes vajadzīgs, lai dzīvotu. Un likās, ka arī man nav cila ceļa kā tas, ko staigājusi māte. Varbūt tie bija eksāmenu un vājā uztura pārmocītie nervi, kas tēloja šīs izmisuma pilnās nākotnes ainas.

«Māmiņ,» bez vārdiem es runāju ar sevi, «es paņemšu tēvu pie rokas, un mēs iesim pie tevis.»

Bet man pēkšņi kļuva tik žēl nedzīvotās dzīves, ka spējas raudas sāka raustīt manu ķermeni. Nelīdzēja nekāda piespiešanās, kaut gan sakodu savu roku līdz asinīm, šņukstēšana kļuva skaļa, un es arī vairs necentos to apslāpēt. Man bija vienalga, ko domā biedrenes, skolotāji, augstais pārstāvis. Laikam manas raudas bija pārtraukušas viņa domu gaitu. brīdi telpā iestājās klusums, tad ru nāšana turpinājās citādā tonī.

Savādu skatu man nākas piedzīvot šinī svinīgajā dienā, pēc neveikla pārtraukuma iesāka runātājs. — Šī taču ir mūsu lielākā prieka diena, es redzu, ka daudzas acis mirdz līdz šim padarītā un turpmāk darāmā darba priekā. Tāpēc esmu pārsteigts, ka viena no jums, kas ģimnāziju beidz ar ļoti labām sekmēm, tik izmisusi raud. Es nesaprotu, kā var kāds raudāt šinī laikā, šinī līksmības laikā, kas nācis pār mūsu tautu.

Laikam kāda meitene bija pateikusi skolotājam manas neveiksmes, darbu meklējot, tas pasniedza runātājam zīmīti. Pēdējais sarauca pieri un turpināja:

— Kā var bažīties par darbu tagad, kur par visiem rūpējas vadonis? Vai mūsu zemē vairs ir jel viens bezdarbnieks? Mīļā jaunatne, es jums teikšu, jūs dzīvojat laimīgā laikā, jo nav tāda mūsu tautas locekļa, par kuru nebūtu nomodā vadoņa acs.

Tagad paaugstinājumā kāpa pilsētas galva un svinīgi paziņoja, ka esot nolēmis dot nelaimīgajai abiturientei darbu viņam padotajā iestādē - pilsētas valdē. Valdības pārstāvis sāka aplaudēt, tam piebiedrojās skolotāji, skolnieces, vecāki. Manas raudas pārvērtās prieka asarās.

Nākošajā dienā aizgāju uz pilsētas valdi un pieteicos sekretāram. Divas stundas sēdēju koridorā, kamēr nokārtoja pieņemšanu. Beidzot mani iesauca kabinetā un paziņoja, ka varot sākt strādāt par trīsdesmit latiem mēnesī. Pirmajā mirklī ļoti samulsu, manās smadzenēs uzpeldēja mūsu saimniecības rēķini, kurus tik rūpīgi rakstīju visus ģimnāzijas gadus. Tomēr trīsdesmit latu bija vairāk nekā nekas, tāpēc piekritu visiem noteikumiem. Man ierādīja darbu, un tā sākās manas patstāvīga cilvēka gaitas.

Sākumā darbs mani ļoli uztrauca. Vakarpusē piere un acis bija karstas, ausīs džinkstēja. Pusdienas laikā citi dzēra tēju un ēda sviestmaizes un kūkas, bet es neiedrošinājos vilkt ārā no somas savu sauso rupjmaizes gabaliņu, man likās, ka visi smīnēs vai līdzjūtīgi nopūtīsies. Jau tā es jutu savu pārtikušo darba biedreņu acis, taustot manu lēto apģērbu, un man tik ļoti negribējās, ka arī manai maizei pieskartos viņu nicīgie skatieni.

Arvien, kad laiks tuvojās mājās ejamai stundai, vecākās kolēģes iedeva man veselu žūksni paziņojumu, kas jāuzraksta tajā pašā dienā. Daudzreiz es nostrādāju līdz vēlam vakaram. Tikai vēlāk sapratu, ka šādi man bija jāatstrādā tas laiks, ko kolēģes nokavēja, pārrunādamas pilsētas jaunākos notikumus un modes jautājumus.

Tēvs grima aizvien dziļākā tumsā. Gandrīz nekas nebija palicis pāri no tā, ko saucam par cilvēku. Slimnīcā viņu neuzņēma, jo viņš nevienu neapdraudot. Arī kādreiz cerēto pensiju viņš nesaņēma, jo pārāk īsu laiku esot strādājis pilsētas dienestā. Mājiņu pārņēma kāds mūsu radinieks, kuram tēvs agrāk to bija iznomājis ar norunu, ka rentes vietā tas pabeigs mājiņas celšanu un iekops zemi. Vēlāk radinieks uzstādīja tādu pretrēķinu par izdotām summām, ka aizbildņi ieteica slēgt ar viņu līgumu, it kā māja būtu tam pārdota un nauda saņemta. Tā aiz gāja manu vecāku mūža darbs, laupījums un badošanās. Labi, ka tēvs vairs neko nesaprata.

Domas par tēvu nomāca mani arī darba laikā. Mūsu istabiņa atradās bēniņos, trešajā stāvā, un promesot mani mocīja bailes, ka tēvs varētu savā neprātā atvērt logu un nogāzties uz akmeņiem. Uz darbu ejot, man vajadzēja viņu vienu pašu ieslēgt virtuvē. Ugunsgrēka sirēnas kaucieni dūrās manā sirdī kā neasi urbji. Man likās, ka uguns pārņēmusi mūsu dzīvokli un tajā dūmos un liesmās smok mans tēvs. Nepasakāmi priecājos par savu kolēģu ziņkā rību, kuras mudinātas tās katrreiz, sirēnai atskanot, steidzās piezvanīt ugunsdzēsēju centrālei un tā paglāba mani no neziņas un mocošās fantāzijas drausmīgās iztēles.

Tā pagāja vasara un nemanot bija pienācis drēgnais rudens ar tumšiem vakariem. Krēslā atnācu uz darbu un tumsā pārgāju mājā. Kādā vakarā biju nostrādājusi līdz septiņiem, jo manām kolēģēm — policijas priekšnieka kundzei Liepai, turīgākā šejienes namsaimnieka meitai Ripulei un tirgotāja Blumberga meitai todien bija pienākušas jaunākās modes lapas. Pašlaik vilku mugurā mēteli, kad ienāca pilsētas valdes nama sētnieks Briedis. Lielām acīm viņš paskatījās manī un jautāja, vai es katru dienu strādājot tik ilgas virsstundas. Sākām runāt par darbu; viņš rāja mani, ka tā paļaujoties slinko dāmu izkalpinājumiem. Lai uzstādot pilsētas valdei prasību par virsstundām. Teicu, ka to gan neiedrošinos darīt, jo baidos no atlaišanas. Briedis noslēdza durvis un pavadīja mani mājup. Laikam biju pārāk nogurusi, tāpēc maz izpratu viņa vārdus par netaisnību, ko nabaga ļaudis pacieš pārāk pazemīgi.

Otrā dienā manas kolēģes nicīgi sačukstējās, vērsdamas pret mani pētījošus skatienus. Beidzot policijas priekšnieka kundze pasauca mani koridorā un sirsnīgi brīdināja neielaisties sarunās ar sētnieku Briedi. Droši vien es nezinot, kas tas par cilvēku. No augstskolas viņš esot izsviests politikas dēļ. tad kādu laiku strādājis mūsu pilsētas valdē kā ierēdnis, bet pēc 15. maija pazemināts par sētnieku. Esot tādas aizdomas, ka Briedis pinas ar komunistiem.

- Mūsu galva ir humora cienītājs, viņam patīk palielīties, ka mums ielu slauka studējis cilvēks, — vīpsnāja Liepas kundze. Bet lai es piesargoties ar tādu cilvēku draudzēties. Ena, kas kritusi uz viņu, kritīšot arī uz mani.

Nokaunējusies es atsāku pārtraukto darbu, bet nevarēju vairs domas pie tā piesaistīt. Komunists — mans vakarvakara sarunu biedrs bija komunists. Līdz šim es par komunistiem biju dzirdējusi visbriesmīgākās lietas. Vēstures un reliģijas skolotāji mūs šausmināja dažādiem briesmu stāstiem par Krieviju un brīdināja sargāties no šejienes komunistu tīkliem.

Vakarā, kad Briedis nāca durvis slēgt, es ātri izslīdēju pa vārtiem un skriešus devos mājup.

Pienāca Ziemas svētki. Darba vietā dedzināja eglīti. Mani norīkoja apkalpotājām palīgā pie sviestmaižu gatavošanas un iznēsāšanas, un tā es strādāju, kamēr citi dejoja un runājās. Biju izslāpusi pēc cilvēkiem, jo, darbā un mājā pastāvīgi aizņemta, nebiju satikusi nevienu no savām senajām draudzenēm. Man gribējās smieties kā bērnībā, aizmirst tēvu, kas mājā sēdēja tumsā un runājas ar mirušo māti. Bet es nevarēju atrast garīgo saskari ar saviem priecīgajiem kolēģiem, es nepratu atvērt vārtus uz viņu pasauli, un viņi it kā nevēlējās ienākt manā. Ja es mēģināju piedalīties sarunās, mana balss pazuda starp citām neievērota. Par maniem jokiem neviens nesmējās; likās, ka neviens tos nebūtu dzirdējis. Un piepeši man nāsīs iesitās neizvēdināmā smaka mūsu agrākajā skolas kalpotāja dzīvoklī. Nabadzības smaka, kas, likās, ies man līdzi visur, kur vien es iešu. Manas drēbes, miesa un gars šķita tās piesātināti. Es sarāvos kā ezis savās adatās un apklusu, bet arī to neviens neievēroja, tāpat kā manu runāšanu un smieklus. Man pašai likās, ka citu acīs esmu tikai gaiss, sasmacis nabadzības gaiss, kas, garām ejot, jāpacieš, kā pacieš mēslu kastes smaku sētās vai kanalizācijas atvērtņu izgarojumus ielās.

Šis atzinums man uzmāca drūmu vientulības sajūtu. Katram cilvēkam sava dzīve liekas kaut kas nozīmīgs, vienreizējs, tam negribas būt sīkam vagulītim uz ceļa, ko nejauši var samīt kāda nevērīga kāja vai ratu ritenis. Un arī man gribējās justies iekļautai sabiedrībā, nebūt tikai gaisam ar nabadzības smaku, bet es biju izstumta no savas apkārtnes un nebiju atradusi cilvēkus, starp kuriem justos līdzvērtīga.

Nostrādājusies un nomākta kādu vakaru izgāju uz ielas. Mana galva negribēja turēties uz augšu, acis bez domām vērās akmeņos, kas likās vienaldzīgi kā pati dzīve. Jautrs labvakars pārtrauca manu bezdomīgo gailu. Svei cinātājs bija Briedis. Viņš sāka soļot man līdzās un jautāja, vai es arvien vēl strādājot divus darba laikus. Saņēmu drosmi un ieskatījos viņa sejā. Stingras, bet sirsnīgas acis raudzījās manī taisni un atklāti. Vai tāds skatiens varētu būt briesmonim? Un man aizmirsās skolotāju un kolēģu brīdinājumi, es nenoraidīju Brieža piedāvājumu pavadīt mani līdz mājai. Pēc ilgiem gadiem biju sastapusi cilvēku, kas jautāja par manu dzīvi, es stāstīju un jutu, ka man kļūst vieglāk, it kā tas otrs butu daļu mana smaguma uzvēlis saviem pleciem.

Šķiroties Briedis aicināja aiziet otrā dienā pie viņa māsas. Būšot vēl daži cilvēki, parunāšoties, padziedāšot.

Austra Briede bija atlaista skolotāja. Tagad viņa dzīvoja mazā mājelē pašā pilsētas malā un pelnījās ar valodu stundām. Viņas dzīvoklī ieejot, jutos kā pierastā, bet aizmirstā dzimtenē atgriezusies. Bija sanākuši pieci cilvēki. un, tā kā visiem nepietika krēslu, sēdējām uz gultas un tukšām preču kastēm. Mani pārsteidza šo cilvēku brīvās runas, no kurām sākumā gan neko nesapratu. Jutos pulciņa uzticības siltuma apņemta, jutu, ka te neesmu tikai gaiss, bet tāds pats cilvēks kā viņi. Sanākušie runāja par kādu grāmatu, kuru visi bija izlasījuši. Man bija kauns, ka pēc skolas beigšanas neko neesmu lasījusi. Zināju tikai to, ko skolā biju mācījusies par Poruku, Sau lieti un citiem. Austra man piesolīja savas grāmatas. Pirmajā mirklī ļoti nopriecājos, bet tad iedomājos, ka man taču nav laika lasīt. Vakaros vajadzēja gatavot ēdienu un pabarot tēvu, kas pats vairs neprata paēst, vajadzēja apkopt māju, mazgāt drēbes un pusnaktī nemaņā iekrist gultā ar smagu bēdu, ka tikai rītā neaizgulētos un nenokavētu darbu. Atliku grāmatas atpakaļ plauktā un norausu no acīm nodevīgās asaras. Briedis pastāstīja citiem par manām darba gaitām.

— Kāpēc jūs strādājat tik daudz? — rājās Austra.

Neņemiet pretim to darbu, kas jādara citiem. Mācieties sevi aizstāvēt. Ja neprotestēsiet, neviens jums neprasīs, vai spējat nest to, ko jums uzkrauj.

īsais brīdis ar cilvēkiem bija mani iedrošinājis. Kad otrā dienā kolēģes pirms promiešanas man pienesa savus nepadarītos darbus, pateicu, ka pulkstenis drīz būs pusčetri un tāpēc nepaspēšu šodien tos paveikt.

— Kā, bet tas taču jāpadara šodien! — uztraucās Liepas kundze. — Jūs esat praktikante, un jums jāmācās visi darbi.

— Esmu padarījusi visu, kas man šodien darāms.

— Tā ir nekaunība! — uztrauktā dāma nošņāca un ieskrēja pie sekretāra. Bet tas bija jau aizgājis un sūdzēšanās jāatliek uz otru dienu. Pusčetros es gāju mājā, pirmo reizi tik agri visā savā strādāšanas laikā. Mani locekļi drebēja no uztraukuma, es pati brīnījos par savu pārdrošību, šaubījos, vai esmu darījusi pareizi, vai rīt mani neatlaidīs no darba par nepaklausību.

Otrā dienā kolēģes ar mani nemaz nerunāja. Jau priekšpusdienā sekretārs ieaicināja mani savā kabinetā un paziņoja, ka par nepadošanos darba disciplīnai es skaitoties atlaista. Saņēmu atlikušo algu un, savas istabas dāmu uzvarā mirdzošo skatienu pavadīta, izgāju uz ielas.

Nezinu, vai kāds, kas pats nav piedzīvojis līdzīgu gadījumu, var iedomāties, ko nozīmē divdesmit gadu vecumā iziet uz ielas bez darba, bez vecāku vai radu atbalsta, nesot sev līdzi rūpes un atbildību par ārprātīga tēva apgādāšanu. Pirmajā mirklī bija tā, it kā ar smagu veseri būtu iesists pa galvu, neviena sakarīga doma neiekrita prātā. Māja bija auksta kā ledus pagrabs, nesaprātīgais tēvs bija atvēris logu un pats neapsedzies gultā aizmidzis. Sasedzu tēvu un sakopu virtuvi, bet tad arī mani spēki bija galā. Iekritu gultā un ļāvos izmisušai raudu lēkmei.

Bija jau krēsla, kad pie durvīm kāds klauvēja. Nekad pie mums nebija neviens nācis, tāpēc nesaprašanā atvēru durvis. Aiz tām stāvēja Austra. Viņa necentās man parādīt līdzjūtību un nožēlu, bet vispirms braši sapurināja ai? pleciem.

- Meitenīt, kas tā raud par trīsdesmit latiem? — viņa jokoja, bet man par jaunu no acīm izsprāga asaru šalts. Tie trīsdesmit lati tomēr bija man un tēvam vienīgā dzī-votiespēja. Ar tiem mēs dzīvojām pusbadā, bet 11u bija paredzams bads.

Austra tomēr neskatījās tik pesimistiski. Viņi visi, ko es toreiz sastapusi, meklēšot man darbu. Bet, kamēr darbs neesot atrasts, viņi kopīgi no savām algām atlicināšot vismaz tos trīsdesmit latus, ko es īstenībā viņu vainas dēļ esot pazaudējusi. Teicu, ka man būs kauns pieņemt pabalstu, jo viņi visi ir mazpelnītāji.

Ak tu iedomīgais, patmīlīgais meitēn! Austra paraustīja mani aiz auss. — Mēs citi neesam kaunējušies pieņemt viens 110 otra atbalstu bezdarba dienās, tikai tu gribi būt patstāvīga un pārāka par mums. Nu saki pati, — ja līdzīgi būtu gadījies ne tev, bet kādam citam?

Man bija jāatzīst, ka neuzskatītu par pazemošanos, ja kāds cits pieņemtu no manis pabalstu.

- Nu, lūk, Austra izņēma no manām rokām pretošanās ieročus. — Tāpēc neiedomājies, ka tu esi savādāka nekā citi. Šoreiz mēs palīdzam tev, citreiz prasīsim pālī dzību no tevis.

Naktī tēvs saslima. Viņu kratīja drudzis, brīžiem viņš nosvīda gluži slapjš. Pa atvērto logu bija ienākusi nāve un tagad kratīja un purināja vārgo miesu, lai izrautu no tās vēl atlikušo dzīvību.

Trešā dienā tēvs nomira. Mani jaunie draugi parūpējās par viņa apbedīšanu. Nevaru teikt, ka būtu skumusi par tēva nāvi. Nāve man likās atpestīšana no tām tumsas mokām, kādās viņš bija dzīvojis pēdējos gados. Raudāju par viņa bēdīgo dzīvi, kas viņu tik bezpalīdzīgi bija nostādījusi pretim saviem rupjajiem spēkiem.

Kaut gan man darbu meklēja pieci cilvēki un es pati, atradām to tikai pēc mēneša. Dabūju pārdevējas vietu apavu veikalā. Tagad vakaros varēju nodoties lasīšanai un justies līdzvērtīgāka mūsu pulciņa sanāksmēs. Zināju, ka Briedis un pārējie ir komunisti, bet man vairs tāpēc nebija no viņiem bailes. Migla nokrita no manām acīm. Tādi skolotāji kā Bitēns un mūsu dabas zinātņu skolotājs bija mūs krāpuši. Kā netīri meļi viņi bija izturējušies, un mēs tiem bijām uzticējušies kā saviem ceļa rādītājiem. Blēži un liekuļi viņi bija, taukie dzīvot pratēji, kas mierīgu sirdi varēja izraut nabaga cilvēkam mūža sviedros krātos grašus no rokām, ar alkainu naudas kāri ņirgāties par nabadzību.

Bija atkal vasara. Norunājām svētdien iet uz Meža ezeru, bet rīta agruma pie manis iesteidzās Briede ar ziņu, ka brālis apcietināts. Viņa laikam redzēja, kā satumsa mana seja, un, prom ejot, cieši saspieda manu roku:

— Tev jāaug mums līdzi stiprai un neievainojamai — tā viņš lika pateikt.

Gāja dienas un nedēļas. Man likās savādi, ka varu staigāt pa ielām un laukiem, kamēr cilvēks, kam tagad piederēja manas labākās domas un siltākās jūtas, bija ieslodzīts būri ka dzīvnieks, pazemots un vārdzināts. Man bija kauns skaldies uz sauli, kuru viņam liegts redzēt. Ks laikam bulu ļāvusies sentimentālai rezignācijai, ja manās ausīs allaž neskanētu Austras atnestie vardi: «Tev jāaug stiprai un neievainojamai.»

Austra gāja uz cietumu satikties ar brāli un pārnesa mums sveicienus kā sārtus ziedus. Rudenī, kad Sarkanā Armija novietojas savas bāzēs, mūsu cerību spārni sāka plīvot ka slepus uzvilkti karogi. Bet pavasarī apcietināja arī Austru.

Beidzot pienāca diena, silta jūnija diena, kad no visām darba vietām, no šaurajiem dzīvokļiem, pagrabiem un bēniņiem saplūda ielas milzīgais darba skudru bars. Augstu nesdami ātri sagatavotus sarkanus karogus un plakātus, mēs virzījāmies uz apriņķa cietuma pusi, gaiši un spēcīgi skanēja mūsu dziesma. Kāds cilvēks no ietves malas parāva mani aiz rokas. Oļģerts! Piedzērušās acis valbīdams, viņš šļupstēja:

— Oļa, vai tu arī starp tiem salašņām?

Nē, starp tiem salašņām esi tu! — es atsmēju un ieslēdzos sava rindā. Oļģerts paskrēja gabaliņu līdzi un, trīcošām rokām draudīgi kratīdams spieķi, kaut ko kliedza. Tāds viņš izzuda no manām acīm — kā ceļmalā palicis, nevarīgās dusmās trīcošs vecā, grimstošā laikmeta simbols. Ar savu pacelto spieķi un lamāšanos tas nespēja aizkavēt mūsu gājienu.

Šai brīdī es vairs nejutu sevi kā atsevišķu būtni, likās, mēs esam viens vienīgs važas sarāvis milzis, mums ir viena sirds, kas izstrāvo asinis pa visu milzīgo ķermeni, mums ir viena galva, kuru pārņēmusi lielā brīvības doma. Šai brīdī es aptvēru, cik niecīgs, sīkai skudrai līdzīgs ir atsevišķs cilvēks un kāds varenums ir lielajā kopumā. Man gribējās raudāt, ka mani vecāki aizgāja no dzīves, cīņu zaudējuši, viņus saberza bagāto un vareno cilvēku netaisnību un nelietību lavīna, jo viņi bija vieni. Bet es nedabūju paļauties skumjai nožēlai, jau vērās cietuma vārti, un tacl — tad es ieraudzīju divas siltas, sirsnīgas acis un zināju, ka sākusies jauna dzīve.

KOMENTĀRI

Kopotu rakstu pirmajā sējumā ievietota Annas Sakses proza, kas sarakstīta no 1928. līdz 1940. gadam (ieskaitot). Sējumu ievada romāns «Darba cilts», tam seko ša posma stāsti hronoloģiskā secībā. Pirms ievietošanas Kopotos rakstos, autore vairākus darbus rediģējusi.

DARBA CILTS

Romāns sākts 1938. gadā Cēsīs, pabeigts 1940. gada rudenī Rīgā. Ta pirmo rindu no pēdējas šķir ne vien divi gadi, bet arī vesels vēsturisks apvērsums tautas dzīvē — l inuma fašistiskā režīma gā sami un padomju varas nodibināšanas Latvija.

Padomju Latvija A. Saksei, tapai ka ciliem progresīviem rakstniekiem, pavērās gluži jaunas daiļrades iespējas, radās vajadzība un nepieciešamība atspoguļot būtiskus latviešu tautas dzīves procesus, parādīt dzīves revolucionāro virzību. Tā romāns Darba cilts», kas ieceri*ts ka vēstījums par vienkāršās lauku sievietes smago mūžu. pārvēršas romānā par latviešu visas darba zemniecības ceļu uz revolucionāro cīņu.

Atceroties 1940. gada vēsturisko notikumu ietekmi uz savu daiļradi, Anna Sakse stāsta: l n es, kas tai laika beidzu savu romānu

Darba cilts», varbūt par daudz gribēju iekļaut tanī dzīves materiālu. Jūs paši varat iedomāties, cik patīkami bija just, ka beidzot tu vari brīvi runāt par patiesi nozīmīgām lietām, par kuram esi domājis daudzās bezmiega naktis («Soviet Literature», 1952., 6.).

Turpinādama un pabeigdama romānu Darba cilts», kas līdz 1940. gada vasarai bija uzrakstīts ne tālāk par tagadējo 17. nodaļu, Anna Sakse to izvērš par sociālu romānu. «Darba ciltī», kas sākas kā viena cilvēka likteņa tēlojums, arvien vairāk rakstniece ietver laikmeta sabiedriski politiskās dzīves procesus, izceļot Latvijas lauku mošanos revolucionārai cīņai. Romāna idejisko kulmināciju veido 1905. gada revolūcijas tēlojums. Tā viena romāna tapšanas gaitā atsedzas visas latviešu progresīvās literatūras pārkārtošanās pēc padomju varas atjaunošanās, redzama šā laika auglīgā ietekme uz rakstnieku daiļradi.

Romāna «Darba cilts» pirmiespiedums laikrakstā «Padomju Latvija», 1940. gada 01.—77., 79.-87., 89.—93., 95.-100., 102.—103., 105., 107.—122. numurā un 1941. gada 1., 3.—30. numurā.

Pirmiespiedumā nav vēl dalījuma nodaļās, rakstniece vielu sadala ar zvaigznītēm. Aiz pēdējās romāna rindas seko — «Pirmās daļas beigas».

Izdodot romānu 1941. gadā atsevišķā grāmatā, rakstniece to iedala 43 nodaļās. Izdarīti arī rediģējumi un svītrojumi. No jauna uzrakstīta epizode par Irbes Annas likteni (tagadējā 22. nodaļā), izsvītrota vieta par Lieluriju ilggadīgas kolpones Margas slimību un nāvi (starp 33. un 34. nodaļu; «Padomju Latvija», 1940., 121.). Nav vairs piebildes «Pirmās daļas beigas».

Romāna otrajā izdevumā, kas iznāk 1948. gadā, A. Saksc mainījusi dalījumu nodaļās — ar 1941. gada izdevumu nesakrīt vielas iekārtojums no 2. līdz 33. nodaļai, tālākais palicis nemainīts. Izdarīti arī atsevišķi redakcionāli labojumi.

Ar otro izdevumu nostabilizējas romāna «Darba cilts» teksts un kompozīcija. Ar to saskan 1955. gada izdevums un romāna tulkojums krievu valodā, kas iznāk 1953. gadā.

Kopotos rakstos ievietots 1948. gada izdevuma teksts, kas rediģēts atsevišķās vielās.

STĀSTI

Sai Kopotu rakstu sējumā ievietotos stāstus rakstniece vienkopus publicējusi 1946. gadā izdotajā stāstu un noveļu krājumā «Skarbais piesitiens», pievienojot klāt trīs vēlāk sarakstītus darbus. Ārpus krā juma palicis Kopotos rakstos ietvertais stāsts «Mans pirmais precinieks».

Gals būs tai kundzībai. Pirmiespiedums žurnālā «Dzīve», 1930. gada 23. numurā, ar apakšsvirsrakstu «Annas Zakss humoreska». Krājumā «Skarbais piesitiens» darbs datēts ar 1928. gadu un teksta sākums pārstrādāts, pastiprinot mācītāja tēla sociālo raksturojumu. Mainīts mācītāja uzvārds — pirmiespiedumā viņš saucas Kalpings, še Salmings. Sai pašā redakcijā «Gals būs tai kundzībai» ievietots 1949. gadā izdotajā A. Sakses stāstu izlasē «Lūzums», pārrediģētā veida stāstu krājumā «Lūzums», kas iznāk 1959. gada. Kopotos rakstos ievietots pēdējais variants.

Skarbais piesitiens. Pirmiespiedums krājumā «Skarbais piesitiens», kur datēts ar 1929. gadu.

Neīstais lepnums. Pirmiespiedums žurnālā «Sievietes Pasaule», 1938. gada 22. un 23. numurā. Krājumā «Skarbais piesitiens» datēts ar 1930. gadu un ievietots pārrediģētā veidā. Padziļināts un paplašināts Augusta Kazimira tēla raksturojums, mainīta Vernera Valtera tēla biogrāfijā — pirmiespiedumā viņš ir virsleitnants, grāmatā — agronoms.

Sīknauda. Pirmiespiedums krājumā «Skarbais piesitiens», kur datēts ar 1930. gadu. Ievietojot Kopotos rakstos, rakstniece izsvītrojusi epizodi, kas izmantota romānā «Dzirksteles naktī», — Līvija Pacglc (romānā Agnese Vīksna) gandrīz pakļūst zem auto.

Mans pirmais precinieks. Pirmiespiedums laikrakstā «Pēdējā Brīdī», 1932. gada 69. numurā, ar apakšvirsrakstu «Lieldienu stāsts». Kopotos rakstos ievietojot, autore izdarījusi dažus redakcionālus labojumus.

Altruists. Pirmiespiedums krājumā «Skarbais piesitiens», kur darbs datēts ar 1935. gadu.

Pašnāvniece. Pirmiespiedums ar virsrakstu «Ida Puķīte» laikrakstā «Padomju Latvija», 1940. gada 23., 24., 25. un 26. numurā. Krājumā «Skarbais piesitiens» stāsts publicēts ar virsrakstu «Pašnāvniece» un datēts ar 1936. gadu.

Muļķis. Pirmiespiedums krājumā «Skarbais piesitiens», kur stāsts datēts ar 1938. gadu.

Dieviņš. Pirmiespiedums ar virsrakstu «Kristīna» žurnālā «Daugava», 1939. gada 5. numurā. Krājumā «Skarbais piesitiens» stāsts ievietots pārrediģētā veidā ar virsrakstu «Dieviņš» un datēts ar 1938. gadu. Mainīts stāsta galvenās personas Kristīnas uzvārds — pirmiespiedumā viņa saucas Šiliņš, še Jēriņš. Ar redakcionālas dabas labojumiem darbs publicēts A. Sakscs stāstu krājumā «Lūzums», kas iznāca 1959. gadā.

Jubileja. Pirmiespiedums Literatūras kalendārā 1941. gadam. Krājumā «Skarbais piesitiens» darbs datēts ar 1939. gadu. 1959. gadā, uzņemot «Jubileju» krājumā «Lūzums», autore stāstu rediģējusi un uzrakstījusi jaunu nobeigumu (sākot ar vārdiem «strauji airējās uz malu»). Kopotos rakstos ievietotais teksts ņemts no krājuma «Lūzums», 1959. gadā.

Stāsts «Jubileja» tulkots krievu valodā un ievietots 1945. gadā Maskavā izdotajā Л. Sakses stāstu krājumā «Возвращение в жизнь».

Briljanta Gredzens. Pirmiespiedums krājumā «Skarbais piesitiens . kur datēts ar 1939. gadu.

Loģiskā sirdsapziņa. Pirmiespiedums žurnālā «Karogs», 1941. gada 3. numurā. Krājumā «Skarbais piesitiens» datēts ar 1940. gadu. Darbs ievietots 1949. gadā publicētajā Л. Sakses stāstu izlasē «Lū zums». 1959. gadā, ievietojot stāstu krājumā Lūzums», autore iz darījusi atsevišķus redakcionālus labojumus. Kopotos rakstos ievietots pēdējais stāsta variants.

Dzīvai nepratēji. Pirmiespiedums ar virsrakstu Dzīvot nepratēji žurnālā «Darba Students», 1940. gada 4. un 5. numurā. Sākts publicēt laikrakstā «Talsu apriņķa Ziņotājs», 1941. gadā no 23. līdz 27. numuram, bet palicis nepabeigts. Iespiests līdz vārdiem — «viņa balss un stāstījums slīdēja man pāri».

Krājumā «Skarbais piesitiens» ievietots pārrediģētā un īsinātā veidā. 1959. gadā krājumā «Lūzums» stāstā izdarīti stilistiski la bojumi. Kopotos rakstos ievietots 1959. gadā publicētais teksts.

Krievu valodā publicēts krājumā «Непрожитая жизнь» (Mas kavā. 1948.) un «Рассказы» (Rīgā, 1948.).

Darbs ievietots arī poļu valodā izdotajā Л. Sakses stāstu krājumā «Opo\viadania» (Varšavā, 1951.).

Ingrid a Kirše и talc

SATURS

Ievadvārdi. Jānis Sudrabkalns .

Darba cilts. Romāns.

Stāsti: Gals būs tai kundzībai ; Skarbais piesitiens ; Neīstais lepnums ; Sīknauda ; Mans pirmais precinieks ; Altruists ; Pašnāvniece ; Muļķis ; Dieviņš ; Jubileja ; Briljanta gredzens ; Loģiskā sirdsapziņa ; Dzīvot nepratēji.

K o m e n t a r i .

ANNA SAKSE

KOPOTI RAKSTI

Mākslinieks A. Jēgers Redaktors K. Valdmanis. Māksi, redaktors H. Purviņš. Tehn. redaktors V. Šiliņš. Korektore 13. Kalniņa.

Nodota salikšanai 1962. g. 13. martā. Parakstīta iespiešanai 1962. g. 24. aprīlī. Papīra formāts 84X108/32. 14,88 fiz. iespiedi. 24,09 uzsk. iespiedi. 23.25 izdevn. 1. Metiens 15 000 eks. Maksā 98 kap.

Latvijas Valsts izdevniecība Rīgā, Padomju bulvārī 24. Pasūtījums 15313-D2169. Iespiesta Latvijas PSR Kultūras ministrijas Poligrāfiskās rūpniecības pārvaldes Paraugtipogrāfijā Rīgā, Puškina ielā 12. Pasūt. 428.

Sa233

1

Content

Sakse Anna Kopoti raksti-1 Darba cilts. Stāsti

DARBA CILTS

STĀSTI

GALS BŪS TAI KUNDZĪBAI

SKARBAIS PIESITIENS

NEĪSTAIS LEPNUMS

SĪKNAUDA

MANS PIRMAIS PRECINIEKS

ALTRUISTS

PAŠNĀVNIECE

МUĻĶIS

DIEVIŅŠ

JUBILEJA

BRILJANTA GREDZENS

LOĢISKA SIRDSAPZIŅA

DZĪVOT NEPRATĒJI

KOMENTĀRI

SATURS