Nurisjē Fransua

Diānas augums

Fransua Nurisjē

Diānas augums

Romāns

.

1. Londona

Es rakstu par naidu. Es aizveru acis, atveru tās, ieraugu melno tinti un savus melnos vārdus un domāju: “Melns kā naids.” Apskatu ikvienu priekšmetu savā viesnīcas istabā, plato gultu, kurai naktī iesildu tikai pusi, četras lampas, ko iededzu, kā mēdz darīt atraitnes un durvju sardzes, ieslēdzot radio un apgaismojot akvāriju ar divām peldošām zivīm, un domāju: “Vientuļš kā naids.” Jūtu, kā mani nospiež pilsēta - pārāk plaša un smaga, lai veselu bezmiega nakti to panestu vientuļš cilvēks. Es domāju par tevi, Diāna, es domāju par Londonu un tevi, un es rakstu: “Diāna - kā naids...”

Belgreivroudā 21 ir Boarāing House ar diezgan svaigu krāsojumu. Ar visiem dzeltenajiem un melnajiem toņiem, ar lakotajiem ķieģeļiem tā turas pretī Londonas miklajiem sodrējiem. Tieši tur, Diāna, vīrietis tevi izģēr ba pirmoreiz. Man vajadzēja rakņāties atvilktnē un šķirstīt vecu kabatgrāmatiņu, lai atrastu adresi. Tā bija atzīmēta mazliet neveiklā rokrakstā - tādā, kādā uzšņāpj nepazīstamu vārdu, ko priekšnamā nosauc pa zilbēm. Toreiz tev bija divdesmit gadu, un pašcieņa tevi stindzināja. Tu man itin nemaz nepatiki. Izniru šajā Londonas ielā gluži kā no nemiera un dusmu pilna jūras ceļojuma. Beidzot biju virspusē. Tieši tur tu, Diāna, skatījies uz vīrieša pakausi un pleciem - viņš sukājās, un tu gulēji, tu atklāji, ka mīlestībā palagi nesaburzās tā, kā saburzās miegā.

Marnas viesnīca - tas ir angļu pansijai neparasts

nosaukums. Vārds, kas atgādina kauju un upi, blāvu, blīvu zemi - kopš pusgada tas iestrēdzis manā atmiņā. Es to biju aizmirsis, ja par aizmirstību var nosaukt dzeldīguma nekustību. īstajā brīdī es to atcerējos bez šaubīšanās. Meklēju Murnas viesnīcu stūrgalvībā, kādā dodas uz satikšanos, no kuras gaidāms tikai ļaunums. “Aiz Viktorijas,” tu teici. Un vēl tu sacīji: “Tu pat iztēloties nevari, cik skumīgas ir ielas aiz Viktorijas uz lielā tilta pusi, tur, no kurienes atiet zaļie priekšpilsētu autobusi..."

Jā, es varu iztēloties. Londonā es, bez šaubām, esmu ieradies tikai vienā noļuka meklēt, redzēt, iztēloties. Tu darīji nepareizi, tik bieži atkārtodama: “Vai vari iztēloties?” Nevajag vīriešos izkopt tādu paradumu. Ja viņi iesāks iztēloties, viņi nekad nebeigs to darīt. Tātad es iztēlojos. Ar savu vismaigāko smaidu: Vildebāde, pludmales un meži, divpadsmit gadus veca meitenīte, ko māte neiedrošinās saukt par Diānu: “Tas gandrīz ir dā mas vārds...” Ar iecietību, ar pilnīgu izpratni: vientulīga pusaudze, vientulīga jauna sieviete, kurai dzīve, šķiet, iet pāri gluži kā lietus mākoņi vasara. Es iztēlojos arī tavus mājokļus, tavus noslēpumus, noraidījumus, tavas pilsētas un vairāk par visām - Londonu, kur vajāju vairāk nekā pirms pieciem gadiem pagaisušu cilvēku. Sastapu viņu šovakar Belgreivroudā, pa labi, ja iet no Eklestona skvēra puses.

Naida hronika, tā četri gadalaiki - it sevišķi pavasaris un vēl vasara, jo naida aukstās sezonas ir labi pazīsta mas. Monologi, jautājumi, klusuma brīži: trīssimt naida dienu. Tikko paspēju šo vārdu uzrakstīt, kad tas man šķita smags. Patiesību sakot, mani vajadzēja samusināt uz vardarbību, lai to piesauktu pirmās lappuses pirmajā rindā. Darbīgā vienaldzība, kas sekoja mūsu atvadām.

tikpat labi varēja līdzināties nevis naidam, bet garlaicībai vai sen nokavētam priecīgam pārsteigumam. Apjucis cilvēks nav tik cildens kā ievainots cilvēks, tas aizmirst vaidēt. Un tā tu aizejot atstāji dāvanas, kā jaunlaulātie no rīta piesprauž zīmītes pie spilvena. Katrai dāvanai bija simboliska vēstījuma nozīme, tā bija pagātnes vēstnese un liecināja par nevainojamu gaumi, kurā es ar tevi vairs nedalīšos. Tavu žestu ārkārtējā labsirdība mani kaitināja, un es ar netīksmi pieskāros priekšmetiem, ko tu man sūtīji pārāk vēlu. Lai kā cilvēks pierod pie lietām, tajās tomēr saglabājas tāda kā vainas apziņa. Tas vēl nebija naids, tas bija tikai aizkaitinājums, vēlēšanās drīzāk tikt prom. Cilvēki ir dīvaini: pamesta sieviete apraud vīriešus provinces dārza dziļumā, zvana viņiem un atgūst vēlēšanos pelnīt naudu tā, kā jūlija vakarā ielec peldbaseinā. Dienas bezpalīdzības brīžos -pamošanās tukšumā, pēcpusdienas karstumā, neaizpildītajā stundā pinns vakariņām - aizliegtā doma īsu brīdi sagādā ciešanas, paguruma mirkli, kas vajadzīgs, lai jo vairāk uzsvērtu prieku par savu spēku. Pēc tam, laikam ritot, viņu raksturs nostiprinās. Viņi kļūst lepni. Joprojām nav naida, tikai diezgan glaimojošs tukšums. Un šajā tukšumā sāk veidoties nelāgas jūtas. Kādu dienu atmiņa savāc savu ganāmpulku, piepeši pietūkst, kāpj, puto, gāžas pāri malām, bango un trako kā viesuļvētra un ierauj cilvēku saindētajos ūdeņos. Beidzot ir klāt aizvainojums, vēlēšanās noslēgt rēķinus, ir klāt naids. Cilvēkam šķiet, ka viņš ir izveseļojies, ko es saku - ka viņš nekad nav bijis slims. Un drudzis iegūst aizvien lielāku spēku. Sagandēta ir visa dzīve.

Kas gan ir prātā mīlošam vīrietim? Par to var tikai sapņot. Un par ko domā vīrietis, kas vairs nav pārliecināts, ka mīl, kas pārstājis mīlēt? Kas, tavuprāt, tev

pieder, kad tu sēdi pats sev pretī pie galda, sev blakus kreisajā pusē mašīnā, kad naktī guli uz sevis vai sev līdzās? Vai tu esi domāšanas, runāšanas un gulēšanas mašīna? 1/ ko tu skaties? Kam tu iedrošināsies kaut ko teikt vai melot? Vai tu neredzi manu soģa seju, vai nemani slazdus, vai nejuti ap sevi vēsmojam manu apšaubāmo labsirdību, visus burvju mākslas līdzekļus, ko liek lietā c ilvēks, kas nolēmis uzzināt?

Līdz pat pagājušā gada divdesmit devītajam jūnijam es domāju, ka tava seja ir rātna eņģeļa seja. Tajā vakarā ķīniešu restorānā ap vienpadsmitiem tava piere dusmās apmācās, acis kļuva pelēkākas, vaigi bālāki - tā bija tava naida seja. un man šķita, ka es to uzlieku tev kā masku - teikumu pēc teikuma, un tā tik lieliski piegūla taviem vaibstiem, ka man likās - tu to nekad vairs ne spēsi noņemt. Un es atceros tieši šo masku; masku, kura, cik vien ilgi pastāvēs atmiņas par tevi, nostāsies starp mieru un mani. Tā ir tava īstā seja. Ja runājam par naidu - es to nosaucu vārdā tikai daudz vēlāk, kad nojautu, ka pienāks diena, kad tu ar mani norēķināsies pēc veciem, pārbaudītiem paņēmieniem. Tu runāsi par iecietību, par nodevību, par greizsirdību un uzticēšanos. Par sirdi -vai ne? - un par psiholoģiju? Kāds farss! Tu teiksi “Mēs pārstājām mīlēt viens otru” tādā tonī, kādā mēdz teikt “Mēris karalistē vairs neplosās” vai “Treknajām govīm seko liesās govis”. Tad es centīgi klausījos tevī un vēroju tevi. Tikai es sev jautāju nevis “par ko, viņasprāt, viņa runā”, bet “par ko pašlaik runāju es”. Sākumā es uz tevi skatījos kā uz aitu. kas piesavinājusies vilka gaitu, kā uz rantjē, kurš tērzē ar nogalināt ieradušos klaidoni. Un laupītājs silda dunci kabatā un lūkojas, kur visdrošāk iedurt. Tikpat labi es varētu šīs ainas apgriezt otrādi. To otra puse rādītu dumju vīrieti un diezgan noslēpumainu

meiču. Es biju gatavs piedāvāt tev maiņu: tavus noslēpumus pret savu muļķību, patiesību par tevi pret patiesību par sevi. Tad tu uzzinātu, ak daudz nicinājuma ir vīrieša labvēlībā. Es uzzinātu, ko 'omāt par drudžaino un mazliet nožēlojamo pacietību, ko tu dēvēji par savu dzīvi. Lielisks veikals! Tādi augstsirdīgi mēģinājumi izvirst lupatlašu ķildās. Šodien es viens pats pieņemu pusi derību: tā kā es nezinu patiesību par tevi, es tomēr zinu vienu patiesību, kas man noder, ko es ilgi meklēju. Esmu tevi pārmeklējis kā slepens ceļotājs aizliegtu zemi. Tu pat nenojauti skudras rosīšanos sevī. Tu biji laba pretiniece - lētticīga un vientiesīga.

Tavs vājais punkts bija daudzie gadi, par kuriem es nekā nezināju. Es sapņoju par tīrīšanu, par operāciju, par šķīstīšanu ar dzelzi un uguni. Es gribēju tikt skaidrībā par grēkiem un sodiem. Jā, es biju nolēmis, ka piedošu tev grēkus. Ka man būs plaša sirds un plašs skatiens. Bet es gribēju zināt. Šis nav mīlestības stāsts, tas ir izmeklēšanas protokols. Redzi, Diāna, ko, labi meklējot, var atrast mīļākā galvā.

Un, beidzot, neaizmirsti, ka “arī policistiem ir sirds”. Tiem tāpat ir mājas pavards, atmiņas un gaišas galviņas, kas jānoglāsta. Policistu galvās ir vesels kino; melns un rožains kino, tur līst asaras un moka sirdsapziņa, tur valda noslēpumi, kas ir tieši to vērti, kuri pūlas mīklas atrisināt. Vārdu sakot jukjukām tur ir izmeklēšana un kino, policists un mīļākais, un tas 11 stāsts par mums, Diāna.

Maritas viesnīca ir drūma vieta. Es jau biju brīdināts. Es jutos kā apmaldījies, kad pārliecinājos par gandrīz iemigušo skumigumu, kuru ik mirklis apveltīja ar neskartu nežēlību. Piedzīvoju dīvainu sevis prombūtni.

un šajā prombūtnē - īsto mirkli, kad tuvoties aizliegtajai, iztēlotajai, pazudušajai Diānai - es vairs nezināju, vai tā bija vienīgā patiesā vai visneīstākā no visām, vai tā bija Diāna vai manas iztēles auglis, ko biju nokristījis par Diānu, lai pats ciestu. Kustīgu atspīdumu cauraustā vakarā, miklajā, milzonīgajā kustībā viss klusītēm slīdēja - dienas nogale ar dzelzs un dūmu garšu, pilsēta -lielais tavu atmiņu gabals, ko es iekaroju, lai pēc pieciem gadiem tevi tur atkal ievietotu; un izklaidīgās sejas, dīvainie vārdi, kas krustojās manā priekšā kā nomaldījušās zīmes, tāda kā nomāktības pilna steiga, ko tu senāk esi piedzīvojusi un kam pakļaujos šovakar, un pilsēta, kas pārvēršas tikai par ieganstu, par gandrīz nereālu dekorāciju, un es ienirstu neskaidrajā, smagajā sapņojumā, kas savulaik tevi nospieda, žņaudza tā, kā patlaban žņaudz mani, un tu kļuvi par upuri, tu biji nevainība un padevība, kaut kas viegls un balts, ko vakarā starp 1950. gada janvāri un martu vīrietis nemīlēdams ieguva Belgreivroudas 21. namā.

Cik reizes esmu gājis garām Boarding House neapstājoties? Varbūt astoņas vai desmit reizes. Dažkārt ātri, vienaldzīgā gaitā; dažkārt - lēnām, pētīdams kā Serloks Holmss, te pa vienu trotuāru, te - otru. Es iemācījos no galvas blakusnamu nosaukumus - Soissons Hotel, Dover Hotel - un iedomājos tos kā karavīru atpūtas vietas, kā izpriecu vietas zemes krāsas zaldātiņiem, kas saņēmuši atvaļinājumu un dzied Tripperaiv. un starp diviem kausiem alus atceras, kā kaut kur starp Duvru un Suasonu piegulējuši kalponi. No kādas mājas iznāca zaļās un rožainās drānās tērptas aizkavējušās sekretāres un devās uz autostaciju. Tās tūlīt uzkāps autobusa augšstāvā un cauri stiklu laistīgumam vēros māju rindas. Liktenis man lika sastapt šīs sievietes, lai palīdzētu tevi

nīst. Zilgani deniņi, spītīgi zodi, palsi mati - visu pametamo sieviešu karikatūras. Un vispār - vientuļas sievietes naktī, pilsētā - kādām asarām, kādām tukšām gultām viņas iet pretī? Naida greznība ir detaļu greznība; es biju gatavs uzsākt romānu ar pirmo sievieti, kurai bija zilgani deniņi un palsi mati. Lai tā būtu šī vai tā otra, tā otra vai tu - visas esat nepazīstamas, visas - uzvarētas, visas - ienaidnieces.

Es izkāpu pie Viktorijas. Apgāju apkārt stacijai no kreisās puses, tad turpināju ceļu pa ieliņām ar zemām mājām. Aiz Austrumu stacijas iemaldījies Vožirāra kvartāls. Ik pēc desmit metriem kāds skatlogs izstaroja gaismu, un es varēju vērot vīriešus un sievietes noslēgtām sejām. Viņi lasīja virsrakstus, kur acīs krita vārds love. Runa bija par laimīgu mīlestību, brivu mīlestību, par mīlestību pirms laulībām un pēc tām; raksti solīja “bezmaksas konsultācijas neklātienē”. Veikaliņi atgādināja ķīniešu pedikīra bodītes pie ieejas pirtīs; tur pārdeva želejas un tabletes, medicīniskās svecītes, uzbudinošas pilulas, plastmasas un gumijas priekšmetus - dāmu un kungu sapni, diezgan barbariska izskata caurulītes, milzīgus higiēnas aparātus, ko var ielocīt mazītiņās rūtaina zīda somiņās. Man patīk cilvēcisko būtņu nopietnās sejas. Man patīk pilsētu ielas vakarā, riepu švīkstoņa, asfalta spīdums, vientulība, kad tā apņem šīs stūrgalvīgās sejas. Gāju garām mājai, kas bija tumšāka par pārējām; nekādi nevarēja nojaust, kas tas ir par namu. Bija dzirdama zvana trinkšķoņa - acīmredzot tas skanēja jau ļoti sen, jo šķita, ka neviens tam nepievērš uzmanību. Ko tas vēstīja? Vai kaut kā sākumu vai beigas? Tā priekšpilsētu kinoteātri starplaiku beigās aicina skatītājus. Es tris reizes pagāju garām tumšajai mājai, un zvanīšana nebeidzās. Mēdz teikt, ka “fasādes

tiek iztaujātas”. Bet ko var jautāt šiem netīrajiem ķieģeļiem, kuru atspulgu skatlogi meta nakts blīvajā lietū, kas, šķiet, valdīja pār bezgalīgu pilsētu. Nakts, lietus! Kādas lielas parādības, un cik labi es tās varu saistīt ar tavu dzīvesstāstu... Uz dažus pakāpienus augstajām trepēm zem grieķiskiem peristiliem sārtās un zaļās drēbēs ģērbušās sievas, gluži kā meičas no Belgreivroudas, nolika piena pudeles. Vai tiešām pienāks rītausma ar piena izvadātāju ratu dārdoņu, un rītausmu plosīs kliedzieni, un tā būs tumsas slimajiem ļaudīm dāvātā izdziedināšana?

Es iegāju iekšā. Tas nemaz nebija grūti. Man pretī nāca divas sievietes abas vienādi neglītas un smaidīgas. Jā, tā bija īsta vieta. Dažām dienām. Nevienai istabai nebija vannas, tas ne, bet ūdens bija karsts. Gluži verdošs. Un maksa ietilpst brokastu cena. Jā, es varēju iemest aci istaba. Tas nebiju es, kas runāja, prasīja istabu uz dažām dienām, gribēja “iemest aci”. Es taču piederēju pie šīs vietas. Es pieliku roku pie sienas kā garā pārgājienā pārguris tūrists ar smagu koferi. Vai tu biji pamanījusi so krāsas piesūcināto ādas aizstājēju, kādus mēdz lietot klīniku durvīm? Telefons stāvēja uz pa-liktmsa patrepe. Kādu vakaru tieši šajā vietā tu izdzirdi Gerharda balsi. Nav šaubu, ka tu skatījies uz ielogoto diplomu, kamēr cietie vācu teikumi tavā galvā izraisīja pilnīgu drudža ņikli. un tu piekriti. Viņš tev teica -Dorčestra. un tu sacīji, ka satiksies ar viņu tur, jo tev bija kauns par Maiņas viesnīcu, par ceptu olu un dūmu smakām, par kāpnēm, kuru pakāpienus saturēja misiņa sloksnes. Tu neklausījies cietajos vācu teikumos. Tev šķita tik dabiski tos dzirdēt, dabiski, ka tie bija neatlaidīgi un nepārprotami un ka Gerhards atgriezīsies. Tu domāji par savu tērpu, par džemperi, kas tev vairs

nepatika; tu bažīgi prātoji, vai vannas istaba būs brīva; tu domāji par skaistu, baltu veļu, par kādu biji sapņojusi un kādā ietērptus meiteņu iedegušos plecus gribas salīdzināt ar puķēm, veļu, kas rosina domāt par kvēlu un maigu tikumību. Tu noliki klausuli, sapurināji matus, kas togad tev bija gari, mulsi atbildēji uz resnās viesnīc nieces jautājumiem, uzskrēji pa trepēm, izlaižot trīs pakāpienus. Tu, “franču meitene”, pēc viesnīcnieces domām, droši vien biji pa pusei palaistuve, pa pusei jērs, un vāciski izrunātie teikumi un padevības izteiksme viņas uztverē bija vainu pastiprinošs apstāklis. Pēc tam bija ielas un ielas, bet tad es nomaldījos. Es pazaudēju pēdas steidzīgajai meitenei, kas gāja miglā, Londonas vienmēr mazliet nežēlīgajā aukstumā, kurš kļaujas pie vaigiem, un bija uztraukusies par nokavēšanos - tu taču biji pielaikojusi visas savas blūzītes un trīs svīterus un pēdējā brīdī mainījusi apavus - un, kā es iztēlojos, galvā tev bija tas mazliet drudžainais tukšums, ko tik labi aizpilda šlāgeru piedziedājumi un bez domāšanas atkārtoti teikumi.

Viesnīcniece mani vēroja. Es viņai sekoju uz kāpņu pusi. No trepju laukumiņa pavērtu durvju spraugā redzēju vannas istabu dzeltenām sienām. Aiz kādām durvīm varēja dzirdēt aizrautīgus aplausus un radio sprakšķēšanu. Piepeši man skaidrāk tēlojās meitene, kas tovakar steidzās uz satikšanos Dorčestrā: viņai mugurā bija zaļais mētelis, kurā, atceros, tu daudzkārt biji ģērbusies, tiekoties ar mani 1950. gada ziemā; viņa, prātīgā, bija pavirši un pārāk steidzīgi nokrāšļojusies; skatiens spogulī rādīja augstus, sarkanu plankumu uzsvērtus vaigu kaulus; nav šaubu, ka viņa izvilka no kabatas mutautu un nikni berza seju ka pusaudze, kurai māte vēl neļauj krāsoties. Tātad tāda vien tu biji - vientulīga

meitene, kas telefona sarunas dēļ zaudē līdzsvaru, maza, skumja francūziete, ko Londona nomāc un notrulina, kam sirds sitas tāpēc vien, ka garām iet vīrietis. Necilā, divu miljonu dzīvju nomāktā dzīve ir nožēlojama. Dor-čestrā tu teici nē. Vai arī Gerhards pārlieku neuzstāja? Vīrieši prot pirmajā vakarā nesteigties. Es tik labi varu iztēloties šo ainu, to, kam līdzinās meitenes mīlestības laikā: cieši kopā saspiestas kājas, miklas delnas. Par veļu ne runas. Pēc tam, uz ielas, tukšums galvā - tāds pats, kā atnākot, tikai skanīgs, tajā dun sirds, un joprojām drudzis un sirdsapziņas pārmetumu ačgārnā puse -nožēla, ka nav pieticis uzdrīkstēšanās.

Gaismu iedegusi, sieviete atkāpās no durvīm. Es biju lūdzis atļauju uzmest aci istabai. Es redzēju balta fajansa kamīnu, aizkarus ar bumbuļiem, aiz gultas -saplosītas tapetes. “Tur, kur no matiem palikuši tumši, taukaini plankumi,” es nodomāju. Nevajadzēja tik nekustīgi stāvēt. Es murmināju vārdus, ko viesnīcniece gaidīja - par laiku, tējas tasēm un istabām. Aiz muguras kāpnēs plūda viņas balss, kas tecēja man gar pakausi, tas bija skaitļu rožukronis, ginejās izteiktas cenas, vispārīgas pārdomas par gāzes lietošanu.

Ārā kopā ar aukstumu un ūdens atspulgiem valdīja cildenas skumjas. No piecu gadu attāluma es priecājos, ka tu esi pazinusi ielu klusumu un vientulību, ka tu te reizēm atguvi mazliet miera. Vārais zvans joprojām nebija apklusis; garāmgājēji, šķiet, nebija ne pakustējušies, tie joprojām lasīja baltajos skatlogos izlikto seksuālās audzināšanas pamācību virsrakstus. Sabāzis rokas dziļi kabatās, plānas lietus kārtiņas apņemtiem matiem, ainām pārpilnu galvu es devos uz Viktorijas pusi.

Nākamajā vakarā Gerhards ieradās pie tevis.

Pēc tam viņš istabā pie krāna nomazgāja rokas. Viņš paliecās uz spoguļa pusi uzrauktām uzacīm, mazliet sānis pavērstu seju, tomēr pūloties ar ciešu skatienu notvert savu zodu, savu profilu. Šādās reizēs vīrieši runā. Tu redzēji viņa pakausi un viņa plecus. “Tātad," tu droši vien domāji, “vīriešu kalsnums ir tāds stiegrains plecīgums, ko nemīkstina ne drusciņa miesas? Un viņu bālums ziemā - tāds kā piens ar rudiem un ziliem atspulgiem...” Viņš apskatīja savu zodu, ar plaukstu sapņaini noglāstīja bārdu, it kā domās kavētos citur... un izskatījās apmierināts. “Vai zini,” viņš teica... Tomēr nē, es nespēju iedomāties jūsu teikumus vācu valodā. Es neesmu pat pārliecināts, vai uzrunājāt viens otru ar “tu”. Vai vāciski lieto “tu”? Vai arī ar “tu” uzrunā vienīgi Dievu - kā angļu valodā un psalmos?

Viņš nomazgāja rokas. To tu man teici. Tavā klātbūtnē, turpat istabā. Varbūt viņš berza nagus ar suku, iepletis pirkstus un tos aplūkodams?

Es sēdēju taksometrā, kad iedomājos par izlietni un krānu, par rokām, kuras ieziepē, par nagiem, ko apstrādā ar suku, līdz tie iegūst sārtumu, kāds piemīt ūdens un sala sagrumbotām rokām rīta stundās. Septiņpadsmit gadu vecumā, atgriežoties vakarā mājās no satikšanās ar meiteni, esmu atsacījies no apkopšanās, lai man nevajadzētu mazgāt rokas, kas glāstījušas mīlamu augumu. Un no rīta pamostoties es vispirms apostīju roku, ilgi meklēju uz tās mazu drusciņu otra auguma smaržas. Un, ja es to atradu, es to ieelpoju, es skūpstīju savus pirkstus, kas viņu bija glāstījuši, es izrādīju tiem cieņu, es tos piespiedu pie vaiga un mirkli atgriezos miegā, kas bija pilns vismaigākās godbijības, ko jutu pret meiteņu augumiem. Viņš, tavs mīļākais, tavā priekšā mazgāja

rokas un apskatīja savu zodu. “Zini,” viņš sacīja, “tas ir svarīgi, kaut arī neko lielu nenozīmē...” Kad tu man atstāstīji viņa vārdus, tu tos tulkoji. Drīzāk tu man atstāstīji “vispārējo jēgu”; varbūt tikai zināmu balss toni, tikai zināmu pakauša un baltu plecu pastāvēšanas nozīmi? Piepeši taksometrā, kas mani ved prom no Viktorijas, es pats savā ķermenī sajūtu Gerharda aiziešanu, viņa bēgšanu no tevis naktī; aiziešanu un bēgšanu, kas mani var ievainot tikai caur tevi, īstenībā - caur tavu augumu, bet ko es noslēpumainā kārtā sajūtu dziļi savā ķermenī, kur mostas atmiņas; vēl es sajūtu pazemojumu, ko beidzot iedrošinos nosaukt īstajā vārdā, taču arī vīriešu neskaidro kopību, kura, kā nupat atklāju, pastāv pat starp Gerhardu un mani. Viņš piecēlās, apģērbās un nomazgāja rokas. Viņš sarunājās ar tevi pa gabalu, nepagriezies pret tevi, apskatīdams spogulī savu zodu. Pēc tam viņš aizgāja, un es sajutu savā delnā viņa plaukstas nepacietību uz durvju tverekļa, kājās - bērnišķīgo prieku, ko sagādā kāpšana lejup pa trepēm, vēlēšanās skriet pa trotuāru prom no Belgreivroudas. Bez šaubām, viņš novērsa lūpas no tava pēdējā skūpsta, izlikās nemanām nedz tavu cienīgumu, nedz zobgalību, kas droši vien vērta neīstu tavu balsi un piešķīra liekuligo paš-puiciskuma izteiksmi, ko es tik labi pazīstu. (Saprotu, nevērība nevar izdoties tik viegli, ja vēderā ir pavisam svaiga brūce.) Viņš aizbēga no tevis. Piepeši tu viņam apniki; viņš sāka ilgoties pēc tīras gultas, pēc nakts, kuras ritmu nenoteiktu blakusgulētājas svelpjošā elpa; viņš vēlējās brīvi rīkoties ar savām rokām, savām delnām, pēc patikas grozīt galvu, nesajust tirpumu plecos. Gribēja vairs nejust tavas sausās lūpas, kas uz labu laimi skūpsta nāsis vai pieri. Vēlējās atgūt kreiso roku, kas veselu stundu turējusi vidukli, kuru vairs nav glāstījusi.

Un mans rūgtums pret viņu bija izgaisis. Nekas nespēja pārvarēt šo izjūtu: es pazinu pats sevi viņa apnikumā, un, ja tas būtu vienīgais iemesls manam naidam pret Gerhardu, es labprātāk stātos viņam blakus pret tevi, tas ir, savā veidā izglābtos. Būt tavam piekritējam Marnas viesnīcas ainā nozīmēja izraudzīties uzvarētā nometni, iepriekš zinot kaujas iznākumu. Esmu kāpis pa pārāk daudzām trepēm divos naktī, atstājis pārāk daudzas istabas, lai Gerharda gadījumā tevi nepieskaitītu meičām, ar kurām iet pārgulēt.

Parasta meiča. Tu nebiji nekas vairāk par to. No šīs pelēcības es sākumā radīju tikumu. Tik maz romantikas, tik maz izpratnes, kas vajadzīga, lai aptvertu tavas robežas, - es gribēju tevi mīlēt tieši tāpēc. Man pietiek skaisto bestiju, es prātoju, pietiek krāsu, no kurām žilbst acis. Tu dosi man atpūtu un patvērumu. Es saucu palīgā visus tviksmīgos, ilgpilnos salīdzinājumus, ostas noenkurotas fregates, atspulgus ūdenī, lauku zaļumu, lai attaisnotu savu mīlestību uz tevi. Es uzbruku divās frontēs: pataisīju sevi par muļķi un aizliedzu sev būt dumjam. Jāteic, ka otrajā cīņā man bija labāki panākumi. Dažos klusuma brīžos, kas ir labvēlīgi prātošanai par otru, man izdevās domās nosaukt visas tavas īpašības, kas man bija netīkamas. Augums vidējs, es domāju, riekstu brūnas acis, nespodri gaiši mati, necils glītums un no dažiem patīkamiem paradumiem veidota pievilcība, kas vienmēr saņem pienācīgu samaksu. Un, tā novērtētas, neatņemamās cilvēka sastāvdaļas - acis, mati, dvēsele - kļuva bezpersoniskas, it kā tās nepiederētu nevienam, tās varēja veidot jebkuras sievietes portretu, līdz ar to iemesli, kuru dēļ es tevi iekāroju vairāk nekā citas, arī vairs nepiederēja man. Šādu vispārinātu iemeslu dēļ, kuri nav nedz īsti ļauni, nedz īsti labi, tev

pieķērās arī citi - vai tas būtu Gerhards, vai Ženevjēva. Tā taču bija viņu mīlestība, kas kļuva nabadzīgāka trūcībā, kurā guvu savu mīlestību. Meiča, kādas ir daudzas — tāda tu biji Gerhardam un kļuvi man. Nelaime bija tikai tā, ka es savus grašus ieguldīju uzņēmumā Diānu četrus gadus vēlāk, kad tas jau bija cietis bankrotu 1950. gada ziemā. Bet tur, taksometrā, es vēl mazliet nodevos Gerhardam. Arī viņš brauca taksometrā, aizsmēķēja cigareti, uzlika rokas uz ādas sēdekļa, izstiepa kājas un ļāvās mašīnas šūpām ielu pagriezienos. Viņš vēroja slīdam garām laternu gaismas dzeltenpelēkajā miglā un vakara novērtējumu atlika uz nākamo dienu.

Tu, gultā gulēdama, nenodzēsi lampu. Tava seja droši vien vēl ilgi glabāja bezmiega mazliet neprātīgo stingumu. Tavas atvērtās acis neredzēja neko, atmiņa rosījās lēnām, tālu no trim pēdējām stundām, tā bija kaut kur bērnībā, Vācijā. Ainas iznira tevī tādā pašā ritmā, kādā pa dzīslām plūda asinis. Launaga aina Vildebādē jūnijā; negaisa nakts, kad tu aiz bailēm raudāji; citas, gaistošākas: lauki, debesis, sejas, pār kurām vējš purina gaišu matu šķipsnas. Un tas viss veidoja dusmas, spēcināja tās, taču vienlaikus vērta paciešamas, ietina tas sapņos un miegā, vēl aiztaupīja tev nepieciešamību nosaukt par dusmām gaišredzīgās skumjas, ko tajā 1950. gada ziemas naktī pulksten trijos tev atstāja mīlestība.

*

Dīvaina atgriešanās! Es sev jautāju: “Vai tas esmu es? Vai tiešām tas esmu es?” un smīnu, skatīdamies pakausī vīram ar masīvu kaklu un platu naģeni galvā, kas droši vien atgremo domas par cieņu. Skatīdamies pa mašīnas logu, pārliecinos, ka no pretīgajiem kvartāliem iebrau-

cam skaistajos. Salīgi atkārtoju vismaigākos vārdus -Belgreivrouda, Beumonstrita, Parkleina. Tie kā no burvības atbrīvo no derdzīguma, kas valdīja istabā ar saplēstajām tapetēm. Glābjoties no Belgreivroudas murga, man gribētos piedzīvot pilnīgāku pārvērtību: no nakts ielēkt dienā, no lietus - pastāvīgā saulainā laikā, no ziemas Londonā - Romas aprīlī. Vismaz netaisnīgums un izšķērdēšanas tieksme man dos iespēju pāriet no trūcīgo klusēšanas uz bagātnieku klusēšanu; es piesaucu visas privilēģijas, ko dod naudas maigi čukstošā pasaule. Ar pateicību atkal sajūtu zem kājām paklāja mīksto biezumu. Apstājos pie vitrīnas - tur izstādīti ādas darinājumi, vilnas apģērbi, sudrabs ar klusinātu spīdumu, un aiz palīdzīgajiem priekšmetiem spogulis man rāda lietus samiklinātu pieri, ko es lēnām noslauku, lai dotu mieram laiku atgriezties manī. Es izlūdzos sveicienus, ko pa ceļam man murmina, priecājos, ka lifta kalpotājs mani pazīst pēc triju stundu prombūtnes, it kā es baidītos, ka Marnas viesnīcā piedzīvotais varētu pārvērst manu izskatu. Tātad es neesmu izstumts no šīs vietas un šī brīža, no kuriem pirms stundas biju tik tālu. Savā istabā iededzu visas lampas, nolieku apģērbus uz krēsliem, izņemu no kofera visus priekšmetus, pat visnevajadzīgākos, un izliekos, ka te iekārtojos uz bezgalil-gu laiku. Ar šādu izlikšanos, ar katru kustību pretojos ļaunajam garam, kas man uzglūn lietū, gatavs mani apmāt klejojumos no ielas ielā, pētot visas tās, pa kurām Diāna senāk noteikti gāja uz Belgreivroudu un gar kurām rindojas dzeltenas un melnas mājas, pētot istabu ar saplēstām tapetēm, sienas, gultu un griestus, kuros tu, Diāna, nespēdama aizmigt, vēries kādā naktī, kas bija līdzīga šai.

Pārliecinos, ka viss ap mani - segu vilna, aizkaru

samts, radiatoru biezais krāsojums - ir silts, rokai pakļāvīgs, gatavs mani pasargāt no aukstuma, ielas un nakts. Es staigāju šurpu turpu, es dungoju. Visiem spēkiem es tev saku nē. Tikai šovakar es ar visu augumu izjūtu, ka tevis vairs nav, ka es tevi vairs neredzēšu. Tu esi mirusi, beidzot esmu tevi nogalinājis. Dzīvā pretojās. Dzīvā mani aizkustināja ar seju, kas spēja zoboties, ar acīm, kuras mani redzēja tādu, kāds esmu. No tās es bēgu. Atstāta, pamesta, atstumta. Palikusi tikai mirusī, Londonas mazās mīļākās rēgs, atmiņas par meiteni, kura atvēra sevi baltajam, kalsnajam, sarkanmatainajam Gerhardam. Šoreiz rēķini ir noslēgti.

II Teātris

Par tavu dzīvi tika uzdoti jautājumi. Es to nedarīju. Vai arī. ja reizēm kaut ko pajautāju, negaidīju atbildi. Man tīri labi patīk, ja tiek aizšķērsoti ceļi, kurus egoisms neļauj iet. Vai tovakar es nojautu noslēpumu? Jā, bez šaubām. Ja grib, var sacīt, ka viss sākās tajā decembra vakarā. Tu iznāci no ēnas, tu kļuvi par iespējamu upuri, par maniem cirtieniem atklātu mērķi.

Atceros divus mēteļus. Tavs bija smilškrāsā, plats, tas neskaidri atgādināja šineli. Viņas mētelis bija spilgti sarkans, ar pievilcīgāku piegriezumu. Viņa stāvēja tev blakus un izskatījās itin slaida. (Pamanīju, ka tavām kurpēm ir zemi papēži.) Tev bija tāda seja, kādu es piecos gados ne reizi nebiju redzējis. Tikko manāmas zīmes liecināja, ka šī ir tava īstā, ikdienišķā seja, bet manī šī doma ietērpās citos vārdos: “Diānai ir melno dienu .seja...” It kā man nokristu zvīņas no acīm, it kā vienā mirklī es saprastu, ka tava dzīve sastāv vienīgi no melnām dienām.

Mēs stāvējām Monteņa avēnijā, un pēdējie skatītāji nāca ārā no teātra. Mani iepazīstināja ar meiteni sarkanajā mētelī, bet tu to neizdarīji. Viņa man neuzsmaidīja. Es nodomāju: “Vai tā būtu Ženevjēva?” un atcerējos teikumus, kādus izmet pie galda, kad saruna vijas ap kādu, kura nav klāt: “... Diānas dzīvē ir kāds noslēpums.” Vai arī: “Vai tiešām jūs iedomājaties, ka pazīstat Diānas dzīvi?” Nē, es to nevarēju iedomāties.

Kopā ar veciem paziņām, ar kuriem mēdz atjaunot at-

tiecības izrādes starpbrīžos, mēs, seši vai septiņi, neveikli stāvējām uz ielas un nespējām šķirties. Es tevi redzēju profilā. Visu to vakaru es tevi redzēju profilā. Varbūt tāpēc zaudēju pamatu zem kājām? Es tevī pazinu tikai skatienus, smaidus, miera apdvestu pieri, kādas parasti rāda fotogrāfijas, ilgu pretskatu, ko pārtrauca ilga prombūtne, - draudzību. Draudzība piepeši man šķita nabadzīga, reizē nabadzīga un ļoti aizkustinoša, vārdu sakot - nodota. Mani ievainoja viss - tava novērsta seja, tava mēteļa neparastais neglītums un tas, ka meitene sarakanajā apģērbā man neuzsmaidīja.

- Vajadzētu kaut ko iedzert, ir auksti.

Kas to pateica? Sievietes balss. Protams, sieviete, kuru es pavadīju, kura bija kļuvusi apgrūtinoša. Sāku runāt skaļi un ātri. Visi zināja, ka esmu sabiedrisks cilvēks, kas nekad nav ilgi lūdzams iedzert, kam nekad neap-trūkstas sarunu vielas vakaros, kas kļūst nebeidzami. Mēs varējām iet uz Plazas bāru, nē, ne uz Relē, uz pagrabiņu vara un melnkoka krāsā ar rūtotu grīdu, ar zāles pārzini, kas atgādina republikāņu kustības padomes priekšsēdi, uz labu, nomierinošu bāru, ar kuru mani saistīja atmiņas. Ženevjēva teica (“Vai tad viņa prot runāt?”): “Ak nē, tad jau labāk uz Relē...” Man nepatika, ka viņa dod priekšroku šai zeltītajai alai, kur skaļi atbalsojas katrs vārds. Vai tu iebildīsi? Bet kāds svešs puisis jau gāja pāri avēnijai uz Teātru bāru. Atceros pusnakts miklo saltumu, miglu ap lampu zilgano gaismu, kalsno roku, kuru spiedu. Viņa ir pieliekusies man tuvāk - sieviete, par kuru tu teici: “Viņvakar šī bija teātri kopā ar Žillu...” - un saka: “Nepaliksim ilgi.” Nebija nekādas vajadzības atbildēt. Cita balss ieminējās, ka mazā Garsē-na tēlo “Comédie-Française”. Ieklausījos jūsu soļu dubultajā dunā trīs metrus aiz muguras. Es baidījos, ka

tu varētu saņemt sarkano meiču aiz rokas. Tu sacītu: “Ir pārāk vēls, būsim prātīgas,” un nenoteikti pamātu uz tumsas pusi, uz siltajām mājām, kur ieslēdzas kopā ar noslēpumiem. Mēs paspiestu viens otram roku -ledusaukstās rokas, turklāt tavas vienmēr ir mazliet apsarkušas -, un es jau dzirdēju tavu nevarīgo atvainošanos. Strauji pagriezos atpakaļ un raidīju tev savu labāko smaidu, bet tu to nepieņēmi. Tajā vakarā tu neļāvi man notvert nevienu vienīgu skatienu. Tu pasteidzināji soli; tu vaļīgi turēji Zenevjēvas elkoni. Gaismā šī Ženevjeva ieguva seju. Viņa veidojās pamazītēm: vispirms divdesmit gadus veca auguma siluets, tad balss, tagad - sārta seja izciļņiem vaigu kauliem, blāvas, izvelbtas, meliem un asarām radītas acis. Mati bija gaiši un gludi sasukāti. Es pasmīnēju: “Florences jaunava tiklu skatu...” Viņa atsita vaļā un nolaida no apaļajiem pleciem sarkano mēteli. Tavējais palika sakļauts, tu stāvēji taisni. Ženevjēva pagriezās uz tavu pusi, un viņas seja kļuva bērnišķīga. Pamanīju pārāk smagus auskarus. Visi runāja'reizē, un pie blakus galdiņiem uz mums skatījās mazi brūni suteneri. Tu atdzīvojies. “Mana Diāna, mana statuja,” es domāju, “vai tu vēl esi dzīva?” Tu kaut ko nomurmināji tik klusu, ka dzirdēja tikai viņa. Ikviens pateica kāda dzēriena nosaukumu bārmenim, kas izskatījās pēc kaprāļa, kurš skaita zaldātus. “Es dzertu vienu sarkanvīnu,” teica Ženevjēva, un tūlīt viņa visa, pirms mirkļa vēl kaitinoša, bet noslēgta kā mazs dārziņš, atraisījās, pavērās, jo balss vairs nebija tāda kā iepriekš, tā bija mazliet piesmakuši, mazliet atgādināja priekšpilsētu, un arī skatiens atraisījās, kļuva dzīvāks, paslīdēja uz tavu pusi, uz mūsu pusi, un viņas ūdens-zaļajās acīs vīdēja maza viltība. Viņa neteica: “Es dzertu sarkanvīnu.” Viņa teica: “Vienu sarkanvīnu,” turklāt bez

smaida. Tu biji tik skarba, Diāna, tik salta, ka man kļuva skumji tevis dēļ. Tu vienmuļā balsī atkārtoji: “Vienu sarkanvīnu,” un gandrīz tādā pašā tonī, šoreiz neaprunājusies ar Ženevjēvu, piebildi: “Un divas sviestmaizes.” Mazā Garsēna, kas spēlē “Comédie-Française”, ieradās kopā ar auksta gaisa strāvu, ap viņu vēsmoja ģērbtuves un smiņķa smarža. Mēs visi viņu pazinām, un viņa mani noskūpstīja. Man sametās nelabi - no skūpsta, no balsīm baltajā gaismā, no taukainā spīduma uz mazās Garsēnas plaksta, no tavām pavērtajām lūpām -tu grasījies kost maizi -, no vientulības, kurā jūs -Ženevjēvu un tevi - ietvēra jūsu maltīte, un vairāk par visu - no paguruma. Pagurums bija tāds, ka gribējās vemt. Vai man šķita, ka esmu tevī nonācis līdz galam? Nē. Bet biju iesācis ceļu, kas ved uz tevi, ceļu, ko nebiju varējis pat iedomāties vai ko es gribētu nezināt, un nu es biju spiests tajā iegriezties.

Bija vēl citi žesti. Nozīmīgas likās vienīgi tavas kustības, vienīgi tās sagādāja ciešanas. Tu paliecies uz viņas pusi un pusbalsī - beizot es sapratu, ka tas bija jūsu parastais tonis un tas palika manī kā atmiņas -, pusbalsī, smaidot tā, kā es nekad nebiju redzējis tevi smaidām, tu jautāji, vai viņai nesalst. Viņa atbildēja ar kustību, ko varēja iztulkot kā noliegumu vai arī kā senu paradumu, kā liecību par mīlestības apnicību un drošību, par drošību, ka nedraud nekas. Es saniknojos. Jā, es saniknojos, kā niknojas mīlētāji, kad ierauga gultā neap šaubāmu liecību. Tu vaicāji: “Vai tev vismaz nesalst?” un vārds “vismaz” iekustināja visas zobgalības un laipnības nianses, tas bija izteikts jaunas mātes tonī. Vai arī viņa gāja pāri ielām, neskatoties, vai tuvumā nav mašīnas? Vai arī viņa aizmirsa izslēgt aizdedzi, vai atstāja neizslēgtu gāzi un atslēgu durvīs? Vai jums ir viena

mašīna, viens pavards, viena pati atslēga? Jā, mazā G arsēna pālāk tēloja “Comédie-Française”. Nē, Jonesko nav itālietis. Jā, Lemersānam luga patīk. Tu paskatījies uz mani un pasmaidīji. Jā, tu vairs nebaidījies. Bailes, kauns, saltums un mazliet prūsiskais stīvums, un pie-smakums balsi - sniegs saulē. Diānas bažas ir izgaisušas, tās norītas kā pēdējās vecu melu čaulas; un tagad tu vaii pacelt acis uz mani, skatīties cieši, smaidīt droši, tu juties glābta. Izvairoties no tava skatiena, es ieraudzīju divas glāzes tavā priekšā. Man bija slikti, u am mocīja bezjēdzīgas sāpes, kas nekādi nebija samērojamas ar mūsu skatuviskajām spēlēm. Es arī kaut ko darīju. Vispirms ~ pasaucu viesmīli un palūdzu mazliet alkohola. Pēc tam paskatījos uz savu kaimiņieni, tumšmatainu sievieti. Es piesargājos aizmirst, kāds sa biedrisks cilvēks esmu, ka man nekad nepietrūkst sakāmā utt. Un arī Ženevjēva rīkojās, pareizāk sakot, darīja visu laiku vienu un to pašu: apmātā, dzīvnieciskā piemīlībā kā aizmiegoša mīlētāja lēnām, gandrīz bikli glāstīja vai drīzāk - ar rādītājpirkstu skrāpēja tavu plaukstu tur, kur zilgmoja dzīsliņas.

Neviens nepaskatījās uz mūsu sejām. Neviens ne pievērsa uzmanību mūsu trīsstūrim, spriedzei starp mums. Tu smaidīji un lūkojies manī, es - uz sarkani ģērbtās jaunās sievietes rādītājpirkstu, jaunā, sarkani ģērbtā sieviete raidīja uz tevi mazliet neprātīgu, neatlaidīgu, ieslīpu skatienu. Es slikti tevi pazinu, Diāna, un es nedomāju, ka man vajadzēja tevi pazīst labāk. Ne jauši biju kļuvis par liecinieku aizliegtai ainai, nē - biju pat ne liecinieks, tikai skatītājs, kaimiņš, parasts kaimiņš, un nedēļas laikā visas atmiņas par to izgaisīs. Vai tad arī mana plauksta negulēja uz padevīga ceļgala? Un tas viss - nakts aizsākums, karstās asinis, stindzinošā

sajūta, ka esmu te, - tas viss, kas šķita apstājies - par laiku taču mēdz teikt, ka tas apstājas pēc mirkļa salauzīs stingumu. Tas nebija nekas. Jā, es gribētu gan vēl vienu glāzi, pēdējo. Nē, Jonesko nebija itālietis... “Mēs slikti pazīstam cilvēkus,” savulaik teica mūsu filozofijas pīlāri. Es saucu palīgā agrākos laikus un filozofijas pīlārus, pakļāvīgo tumšmataino dāmu, zobgalību. Palīgā? Labi. Man tiešām bija vajadzīga maza palīdzība, es labprāt to atzinu, un arī trešā glāze, un vajadzēja arī atgūt nakti, kurā mirdz mašīnu karosērijas un izliekti, pierēm līdzīgi prožektori. Mēs jau spiedām cits citam roku. Tava seja atkal bija noslēgta. Tas atbilda noteikumiem, un tu man likies neglīta. Mutē sajutu slimības garšu. Man gribējās steigties, būt vienam. Es biju dzēris un smaidīju. “Mums jāsatiekas, Zili,” tu man teici. Es strauji sagrābu tavu roku un vilku tevi prom. Uz ku rieni? Vai šis mīlētāja žests nebija muļķīgs, vai smieklīga nebija tāda muļķošanās, kas neatbilda mūsu gadiem? “Jā,” es atbildēju. “Mums daudz kas jāpārrunā. Vai gribi satikties rīt?”

Tā bija pirmā satikšanās pēc pieciem draudzības gadiem.

Nākamajā dienā, pretēji gaidītajam, runājām par mani.

Es tevi gaidīju kāda bāra pagrabstāvā, kur bijām paraduši tikties divreiz gadā. Divreiz - šis skaitlis mudināja meklēt citus, un pirms tavas atnākšanas es sāku rēķināt. Es iepazinos ar tevi tieši pirms pieciem gadiem -mats matā. Bet vai es tevi pazinu? Ja runa bija par Diānu, es vienmēr atbildēju vieniem un tiem pašiem vārdiem: “Viņa ir mana labākā draudzene,” bet es meloju. Tie bija tikai daļēji meli: man nebija nevienas par tevi labākas draudzenes, vispār nebija draudzenes,

nevienas, ko es pazītu labāk, vārdu sakot - nevienas. Nebija drauga, nebija ģimenes, nebija uzticības personas. Ja es būtu labāk apgādāts, varbūt es būtu arī labāks ceļotājs? Reizēm es tevi pazaudēju, tad atradu. Ļoti agri es biju ieņēmies tevi cienīt. Tava nopietnība, tavs paradums iet agri prom, nekad nebūt brīvai ne rīt, ne parīt, bet tikai nākamajā nedēļā - vārdu sakot, tas viss mani darīja biklu. Es domāju: “Man vajadzētu viņu mīlēt,” - bet neticēju tam. Es tev stāstīju visu, tu man -neko. Man šķita, ka tava seja nemainās. Tu ģērbies labāk nekā iepriekš, un tas man patika. Es nebiju pamanījis neziņu, kādā tu mani atstāji. Man patika prasīt padomus, un es nepratu tos dot. Mēs viens otram sekojām - tā varētu teikt - pa gabaliņu. Tu pelnīji dolārus Ņujorkā - viens prombūtnes gads. Tu devies uz Vāciju apmeklēt savas pilsētas drupas un dzīvus palikušos tuviniekus - seši prombūtnes mēneši. Pēc tam tu strādāji par statisti, tēloji mazas lomas, zīmēji kostīmus, pārraudzīji provinces teātra trupas kasi; par to visu es nezināju gandrīz neko. Tu, nemodernā jaunā sieviete, reizēm šķiti briesmīgi piederīga šim laikam, manā uztverē - pārāk piederīga. Man patika tava klusēšana, kas man aiztaupīja nepieciešamību uzzināt par tevi ko vairāk. Mēs satikāmies kafejnīcās vai pie manis, vai pie kino. Vai tev bija savs mājoklis ar mēbelēm un grāmatām? Es nekad neuzdevu savai labākajai draudzenei tik nesmalkjūtlgus jautājumus. Man patika mierīgā seja, vienmēr iedegusī āda, balss, kam nebija sveša zobgalība. Reizēm no kāda tava vārda mūris iesprēgāja. Pa spraugu varēja izlauzties viss. Bet viss - tas būtu par daudz. Neizlauzās nekas. Pusnaktī es uz ielas skūpstīju tavus pirkstu galus, jo nekad nepavadīju tevi uz mājām. Es nezināju, kur ir tavas mājas. Reizēm tu cieti trūkumu,

to es zināju. Pēc tam, šķiet, tu no tā izkļuvi. Es neesmu ziņkārīgs. Ja manas labākās draudzenes un uzticības personas nodarbošanās manā dzīvē palika bez kādas nozīmes, kāpēc tu par to nevarēji runāt ar kādu citu? Tas tāpēc, ka mana dzīve bija nekārtīga. Bet es nepieņēmu tādu izskaidrojumu. Un vēlvienreiz - cieņa. Šis lieliskais ievads iesīkstējušam ienaidam.

Tu ieradies. Klusēdama, sev piemītošajā līdzsvarotībā nogāji desmit metrus. Man tas patika: tu vienmēi m tuvojies tā, kā liela fregate piestāj ostā, kā labi dresēts zirgs rāmina gaitu. Tu beidzot stāvēji tieši pretī, pievērsusi man visu seju, platos plecus. Nekas nebija mainījies. Mēs neizjauksim priekšzīmīgo kustību. Tu uzreiz vērties barga, neapmierināta un skumja: kas bija šī pakļāvīgā tumšmate? Vai es viņu mīlēju? Protams, nē! Un, ja nemīlēju, kāpēc es viņu vedu uz teātri? Kāpēc turēju viņas roku? Kāpēc runāju klusām? Es apstulbu. “Nekad nevajag darīt to, ko negribas darīt,” tu sacīji, “nedz arī izrādīt to, ar ko nevar lepoties...” Un man atkal kļuva slikti gluži kā iepriekšējā dienā. Mani pārņēma nelabums - no tevis un tevis dēļ -, un beidzot es zem iedegušās ādas nojautu asiņu straujo ritēšanu; tavā skatienā - nelielu mulsumu, bet tas bija stūrgalvības pilns; visā tavā stājā - cildeni apspiestu mazu gļēvulību. Es saņēmu tavu roku un noskūpstīju to - tā bija dreboša roka, ko tu atvilki tālu no manis.

Bet tu? Vai es kaut mirkli domāju par tevi? Vai jelkad es tev biju veltījis kaut ceturto daļu piesardzības un gaišredzības, ar kādu mērīju savu jūtu samezglojumus? Un šodien. Kad visa mana atmiņa, šķiet, vēršas uz tevi, - kāda tās daļa veltīta tieši tev? Es rakstu “dreboša roka” un vēl sajūtu savos pirkstos, kā sita pulss drudžainajā delnā, pār kuru noliecu seju; bet, kad mēģinu

iedomāties tavu kustību, lēnām atvelkot roku, ko es skūpstīju, tavu maniem matiem pievērsto skatienu, manu pirkstu pieskārienu, balsi, kurā tu klausījies, tomēr it kā neko nedzirdot, - ja mēģinu iztēloties sajūtas, ko es radīju, tavus spriedumus par mani, noslēpumu, sirdsapziņas pārmetumu un noguruma mezglu, kas toreiz tevi smacēja nost un kas biji tu tieši tajā vakarā, tajā decembra - 7. decembra minūtē, - es nobīstos, es zaudēju dūšu, tur ir pārāk daudz tumsas, pārāk daudz tāluma, pārāk dziļa nakts. Tā esi tu, un tomēr tu neesi tā. Tā ir Diāna, ko tu varbūt varētu izskaidrot, bet ko es nevarēju pazīt. Un otrā, tā, kurai es, šķiet, tuvojos pirmoreiz, aizdomu pilna, nocietinājusies daļējos melos un tomēr gatava padoties, nolikt ieročus, no cieņas jau pagurusi, -tādu Diānu tu nekad neatzītu par īsto. Tu man sacītu: “Tā ir tava izdoma, ērta izdoma. Tā pamato tavu riebumu un apmierina tev tik dārgo psiholoģiju. Bet es esmu citāda. Tu mani citādu nepazīsti...” Un katrs no mums kā apmāts atkārtotu - cita, cita... Un mēs aizmirsīsim galveno - tavas rokas svaru manā plaukstā, tavu satrūkšanos, lai bēgtu, ķermeņa dzīvnieciskās nojautas, kustības, kas pauž mūsu visslēptāko patiesību, kamēr balsis tur augstāk, ļoti tālu tēlo gribu, laipnību un pavēl mākoņiem. Un es par tevi nezinu neko. “Vai tiešām jūs varat lepoties, ka pazīstat Diānas dzīvi?...” Nē, nedz es, nedz kāds cits.

No pusdienām atceros restorānā valdošo karstumu un kaunu, ka mani vaigi ir piesarkuši kā koledžas audzēknim, kas tiek apsveikts, saņemot pirmo godalgu. Man gribējās būt dabiskam. Bet kā lai cilvēks ir dabisks, ja viņam vaigi kaist kā jaunai kalponītei un deniņos dun? Pieprasīju zāles pārzinim, lai aizvāc vienu no lampām. Sacīju, ka man sāp acis. Cilvēki uz mani skatījās

pārsteigti un mazliet īgni, jo mans smaids nebija patīkams. Galu galā es apsēdos tev pretī, lai slēptu savu profilu, kas man piepeši iedvesa riebumu. Man piebīdīja glāzes un šķīvjus, un es smīnēju par nosodošo klusumu. Jutu starp mums veidojamies, nospriegojamies un kā stīgas, kā saites atslābstam jūtas, kuras tik tikko pastāvēja, un es vēlējos, lai kaut kas - bet kas? - pārtrūktu.

- Cik te ir karsti, - es muļķīgi sacīju (muļķīgi, bet piespiežot sevi runāt maigā balsī).

-Ja būtu vasara, mēs būtu braukuši uz Gāršām...

Garšas - šis vārds smaržoja pēc kokiem, atgādināja ceļu, ko starmeši rada un izdzēš. Tas bija vēl viens divu vai trīs vakaru paradums. Tur mēdzām vakariņot zem klajām debesīm, zila maura malā. Tur ziedēja milzīgas lilijas tik bagātīgiem ziediem kā Kapri hortenzijas. Teikums bija par jūtu nolietošanos, par pagātnes nastu. “Reizēm kāda persona, kas jūs ir mīlējusi, piepeši sāk mīlēt pārāk dedzīgi vai greizi, un viņas jūtas kļūst ap grūtinošas. Cilvēks jūtas nepateicīgs, grib sev pārmest, bet vēlēšanās bēgt ir stiprāka. Un no turienes noskatīties, kā cieš...” Kas ir kāda? Protams, persona. Es pāris minūtes cietu klusu, bet tu nezobojies. Tu vēlējies, lai mans prāts būtu brīvāks no aizspriedumiem nekā tavs vārdu krājums, man vajadzēja papūlēties un saprast. Bet “viena persona” - tas bija par daudz banāli. Es zināju, ko tas nozīmē. Tā runā vecas sievas bāros, vecas sievas apaļiem vēderiem. Viņas sačukstas par “sirdi”, par kādu “personu”. Beidzot manas asinis atkal ritēja, galva kļuva vēsa, pavisam vēsa. Es nejutu dusmas; man nepavisam negribējās atbildēt; es skatījos uz kokgriezumiem, kas rotāja sienas, uz “fantāzijas” ģerboņiem, atcerēdamies, ka pastāv arī “fantāzijas” rums, ar ko apslaka kūkas. Un es izteicos par kūkām. Ne jau

tādēļ, lai tevi aizvainotu, - tikai tālab, ka vārdi “fantāzija” un “kūkas” bija smieklīgi un labi atspoguļoja manu vēlēšanos drūmi pasmieties. Tu neizskatījies aizvainota. Tu jau biji pakļāvīga, pacietīga kā skolniece, kas pelnījusi sodu. Tu kāroji vienīgi sirds izkratīšanu. Es to aizvien sev atkārtoju. Mana balss bija piesmakuši; par ko lai runā? Par iecietību, par izpratni, par padomiem? Tas, ko tu no manis gaidīji, man bija pretīgs. Es dzirdēju tavu savaldīgo balsi, kluso balsi, kādā tu iepriekšējā vakarā jautāji: “Vai tev vismaz nesalst?” Pēc tam pretīgumu nomainīja līdzcietība, un līdzcietībai sekoja lietu augstāka izpratne. Pie joda, vai es biju galīgs muļķis? Es kļuvu atturīgs. Tik tiešām, man bija pārdroša draudzene; īsts sava laika bērns, kas ziņkārojas par visu; viņa ir kaunīga, taču pārdroša; viņa apveltīta ar neparastu gaumi un pētīšanas dziņu. Vai tava roka joprojām drebēja citā rokā? Tā mašīna, tas pavards, tā atslēga. Nē, man nebija slikti. Šī daļējā atzīšanās, šis citam domātais vārds, šī apgrūtinošā mīlestība, kas zaudējusi vārdu, dzimumu un seju, tas viss risinājās tālu no manis. Kaut kur citur pastāvēja saskanīga pasaule ar savām parolēm un savām baudām; tu, Diāna, piederēji pie tās pasaules. Un tas bija viss. Bija labi un pat iedrošinoši, ka mēs sēdējām viens otram blakus, ka mūsu sejas viena pret otru biju profilā tāpat kā vakar. Tas bija piemērots simbols un nāca par labu mūsu skatieniem, kas bez pūlēm izvairījās viens no otra.

Kad es runāju, mana balss un vārdi skanēja pareizi, mani padomi bija maigi, mājieni - viegli. Šķita, esmu pārdomājis vienaldzību, uzspodrinājis pieklājības formulas. Vai tā bija vienaldzība? Tajā brīdī tu neko citu no manis negaidīji. Ir vārdi, kas jāpasaka, tikai jāpasaka. Vai tie arī jāuzklausa, jāsaprot, jāpārdomā? Diezin vai.

Troksnis ap mums te kāpinājās, te noplaka, garām slīdēja sejas, kurās mēs nicinājām gaļīgumu, piezeinētību. Kaut kas ieslīdēja tukšumā, kurš vēl nupat valdīja starp mums, tas bija slinkums, vēlēšanās neko nesagandēt, ļaut vakaram mierīgi aizritēt. “Diāna?” man reiz jautāja. “Vai tad jūs neko nezināt par viņas dzīvi?” Tātad es biju brīdināts. “Mēs taču jums teicām.” - “Vai mums nebija taisnība?” Kaut kur Parīzē bija mēs, kuri zināja, kuri bija sapratuši, nojautuši, kuriem bija taisnība. Bet sev blakus es neredzēju neko vairāk kā seju, kas bija mazliet iezīmēta jutīgajos punktos - acīs, pierē, kaklā -, augumu, kurā nolūkojos gandrīz apstulbis apbrīnā, gluži kā laimīgs tūrists, jo tas bija svešs augums. Es redzēju tikai divdesmit piecus gadus vecu sievieti pieceļamies, uzmetam uz pleciem mēteli (“Ir tik karsti.”), tas man patīk, viņa prātīgi uzsmaida un iet man pa priekšu. Ja es viņu sauktu - “Diāna!” -, viņa pagrieztos uz manu pusi, uzacis saraukusi. Es varēju viņu pasaukt, atpazīt viņas seju. Viņa atsaucās uz savu vārdu; viņa atsaucās manām atmiņām. Kāpēc pasaulei ar to nepietika?

Es steidzos tevi atstāt. Kad atvadījāmies, es tevi skūpstīju. Kamēr gājām, mūsu kustību gausums un mūsu klusēšana, šķiet, piemita pašam vakaram, un tas bija nevis īsti gausums vai klusēšana, bet nogurums, varbūt apnicība. Šodien es par saviem žestiem domāju no otras puses, par to, ko tie nozīmēja tev, ja tu mēģināji tos izskaidrot. Es saņēmu tavu seju plaukstās, ar pirkstiem zem pakauša, un uzspiedu lūpas uz tavām acīm, uz pieres un matiem. Es jutos pavisam mierīgs un rāms. Es domāju: “Un ja nu tagad es noskūpstītu lūpas?” Bet tas būtu nepieļaujami. Diānu neskūpstīja uz lūpām. Baidījos it kā no svētuma apgānīšanas. Turklāt es biju tik tālu.

Pašā sakumā taču vajadzēja tevi kaut ko mīlēt. Kā es spēru pirmo soli? Piecus gadus es izgudroju dārgumus, kas varēja bagātināt visu, tikai ne mīlestību, - respektu, neapšaubāmu cieņu; es zināju no galvas tavas labās īpašības, man nekas nebija tev jāpiedod, man nevajadzēja liekuļot, lai tevi mīlētu. Es tevi nemīlēju. Laikam taču es mīlēju tavus matus. Tie ir gandrīz balti. Šie pārlieku gaišie mati, kādi mēdz būt vācu bērniem, ko redz rotaļājamies ceļmalās, apveltīja tevi ar skaistas tikumības un veselības šķietamību. Un tu, gaišmate, ģērbies ābolu zaļās un mīnija sarkanās drēbēs. Tu vairs nemaz nebiji tik jauna, un visu mūžu tu izskatīsies pēc dāņu ģimnāzistes dārza sētas krāsās. Tevi var apskatīt pavisam tuvu; arī to es mīlēju, pareizāk sakot, to atklāju ar tīksmi, līdzko sākām pieskarties viens otram. Nekad nebūs pietiekami runāts par to, cik laba garša ir tīrai ādai. Tu biji gluži kā nospodrināta, kā upes ūdens nogludināts olis. Es biju pieradis pie francūziešu slimās ādas, pie viņu mānīgajiem skatieniem un smaku pilnajām mutēm. Tava svaiga gaisa apdvestā seja padarīja manu skatienu dzirdu. Domājot par tavu augumu, es dzirdu ūdens guldzēšanu. Tu bieži runāji par bērnību, par mežiem, par strautiem, par pastaigām pie kūrmājas un par bodītēm, kur pārdod ametista kaklarotas. Es iztēlojos tavas bērnības vasaras Pomerānijas pludmalēs baltām smiltīm, kur tu tomēr nekad nebiji dzīvojusi. Svētdienas pēcpusdienās mācītājs īsi apcirptiem matiem veda jūs garās pastaigās no vienas pirmskara kūrortpil-sētiņas uz otru. Tu biji mana vācu draudzenīte. Es atceros nakti, kad pirmoreiz ieraudzīju tavu augumu. "Man tas šķita nogurumam un pilsētām neievainojams, pasargāts no apsarkumiem, tulznām, no slēptām niezēm. Es skūpstīju tavus ceļgalus, tavu gurnu izliekumu.

Šī pirmā reize bija viena no pirmajām pavasara dienām. Pa starpām mēs satikāmies tikai trīs vai četras reizes, bet vienmēr mūs apņēma jauniegūta sirsnība. Reiz tu mani pat uzaicināji vakariņās pie saviem vecākiem tajā dzīvoklī, kur tu vairs nedzīvo (es to nojautu pēc dažiem mājieniem) kopš gadiem. Man patika, ka tavs tēvs ir zobgalīgs un kalsns, patika viņa vāciskā izruna, ko viņš vēl it kā tīši uzsvēra, runādams par Vildebādi un māju, ko bijāt atstājuši.

Cilvēki - cilvēki man vienmēr stāstīja par tevi. Čukstot bieži tika pieminēts Zenevjēvas vārds. Es atbildēju - jā, jā, it kā tas būtu pats par sevi saprotams. Draugi mums vēlēja labu - viņi sarīkoja tikšanos, un tajā bija uzaicināta Ženevjēva. Es to uzzināju pietiekami laicīgi, lai varētu saslimt. Es pazinu šo māju - tur dzīvoja tikai meitenes. Vienai bija lielas krūtis, otrai - balss kā matrozim. Man riebās melnās tabakas smaka, vaļīgās kustības un meičas ar brīviem uzskatiem. Tajā vakarā, viens pats savā mājoklī, es pārlaidu grūtu brīdi, domājot par tevi. Man piezvanīja un apjautājās, kā jūtos. Skuķes mani uzrunāja ar tu, un šis vārds šmiukstēja kā pātagas t iitiens, viņas to izrunāja kā šaudamas. Es klausījos šos 'tu' laipnas rupjības, un prātoju: “Kāpēc viņas līdzinās tuvam karikatūrām?" Manas balss īgnumu varēja atvedumi ii migrēnu: trīs reizes es lūdzu, lai pasauc Diānu, la lu vel tuvināji, kas ir vīrieša sirsnība, viņa familiaritāte un nicinājums, tovakar tu to uzzināji. Man tas izdevās nevainojami. “Radās, ka tu esi gaužām laimīga, Diāna...” Tu mierīgi apklusināji manu balsi ar labvakaru. Es iztēlojos, ka tu spied klausuli cieši pie auss, lai citas noticētu manai klusēšanai. Tu izlikies, ka mums nekas vairs nav pārrunājams, lai varētu nolikt klausuli nesaķildojoties. Pavisam mierīgi. Mana roka dusmās drebēja.

hei kaut kas manī apliecināja tev atzinību. Man šķita ļoti svarīgi, lai tu būtu lepna, pat pret mani. Tikai nākamajā dienā es tev aizsūtīju vēstuli - pilnu divdomīgu vārdu, kurus varēja uztvert kā nožēlu un dusmu izpaudumus, kā sava veida mīlestības apliecinājumus.

Es daudz nerunāšu par šo pavasari. Gribu vienīgi pieminēt to, ko tu varbūt nepamanīji: slimības simptomus, kas vēl šķita apšaubāmi vai arī tik gaistoši, tik ātri zūdoši šķietamajā veselībā, ka es pats tos pazaudēju, no šiem brīdinājumiem palika vienīgi neskaidras bailes. Glabāju atmiņā īsās naktis, gājienus cauri Parīzei vienmuļajā rītausmas gaismā.

Pirmajā vakarā mēs satikāmies vēlu. Tas bija dažas dienas pēc tās vēstules, ko es tev uzrakstīju. Es tevi gaidīju kafejnīcas terasē pāris soļu no mājas, kur tu vakariņoji. Es prātoju! “Būs žesti, noteikti būs žesti...” Jo šķita, ka esam tiktāl tikuši. Manī nebija nedz iekāres, nedz nepacietības; vienīgi mierīgs izbrīns, iespaids, ka pienācis mūsu brīdis. Es vēl nezināju, ka šo brīdi biji izvēlējusies tu. Tāpat man arī nelikās, ka es būtu steidzinājis piedzīvojumu. Tāpat kā pāriet sāpes, kā pāriet skumjas, man šķita, ka mums beigusies draudzība; tā atstāja tukšumu, ko vajadzēja aizpildīt, radīja vēlmi iedrošināties. Bet nē, nebija nekā; nebija pat šo “pārdomu”, vienīgi pacietīgas gaidas, mazliet ziņkāres kopā ar lielu maigumu un nerimtīga vēlēšanās, lai dzīve atsākas.

Tu nāci, un es tevi ieraudzīju pa diezgan lielu gabalu. Tu rauci degunu, kā mēdz darīt tuvredzīgie. Tev mugurā bija zila kleita, kas man patika un kas atsedza tavus plecus. Bridi paliku savā stūrī un skatījos. Tu piederēji pie labas rases. Jutos pārsteigts, ka tevi tik labi pazīstu, ka

tava seja man ir tik tuva. “Tātad,” es domāju, “tātad šī Diāna...” Jā, īstais brīdis bija pienācis, viss notika savā laikā; pamāju ar roku un piecēlos.

Tu dzēri. Mirkli iedomājos par biklajiem, kas pie bāra letes iedzer vienu vai divas glāzītes ruma, pirms dodas uz svarīgu satikšanos. Man šķita, ka esmu veldzējies Višī ūdenī, esmu gaišredzīgs, un mazliet kaunējos par to.

Tu saņēmi manu plaukstu un runāji. Tu runāji labi, jokodamās, un man šķita, ka esi tīkama. Šajā pirmajā vakarā es sasniedzu ostu. Tagad man rodas šaubas, vai tev nešķita, ka tu meties ūdenī? Tādi salīdzinājumi nemaz nav lieki.

Mašīnā es tevi noskūpstīju. Sajutu savu pirkstu nežēlību, kad glāstīju tavus matus. Es nedrebēju un neapjuku. Par to esmu pārliecināts. Tava mute bija pavērta manam skūpstam tādā kā alkatībā. “Iereibusi,” es domāju, “iereibusi un zinīga, un tik laba...” Un tā jau tobrīd jaucās kopā aizdomas, neuzticība un bauda. Tu biji atraisījusies kā miegā. Tavs augums bija garš, at slābis un šķīsts, es neiedrošinājos tam pieskarties ar roku. Tik vien kā tava mute, zinošas pusaudzes skūpsts, neskaidra un silta tevis dzertā vīna garša, reibums galvā, kad aizvēru acis. Aizelsušies atrāvāmies viens no otra pnvērtņjām lupām. “Diāna skūpsta,” es domāju. Tā kara viri cits citam paziņo kāda bistro iespējas “Žozete guļ” vai ļaudis ar cieņu konstatē “Bridžita kāpj” vai “Helēna spēlē bridžu". Šis skūpsts kļuva par sabiedrisku talantu, par necerētu sportisku prasmi. Tātad tu prati dejot tango, vadīt mašīnu, burāt un skūpstīties. Atceros, kā biju tevi godājis. Un kā es pret tevi izturēšos tagad, kad ir runa par mīlestību? Cik sieviešu es šajā mašīnā jau biju skūpstījis? Cik rokas glāstījis, cik pirkstus rotaļādamies

skaitījis, cikreiz slīdējis ēnā, skūpstīdams lūpas, kas saka nē? Vai es kopā ar tevi nevarētu dzīvot citā mājā, un, ja tiešām jāizrunā tie paši vārdi, vai tu laikā uzliktu pirk stu uz manām lūpām? Es uzticējos tev. Tu mani pasargāsi no pieaugošas vulgaritātes un muļķības, kas naktī līp pie vīrieša kā muša.

Mēs izkāpām no mašīnas un gājām pa krastmalu. Tas bija tas Sēnas atzars, kas plūst gar Žatas salu. Mums pretī skanēja dobji sitieni un drebēja ēžu sarkanie atspī dūmi. Reizēm uzpūta vējš ar meža, ar Sevras un Senklū pakalnu šalkoņu. Ļoti taisni stāvēdami ceļmalā, mēs skūpstījāmies atkal. Tu ļāvi somai nokrist zemē, un es dzirdēju atslēgu saišķa šķindoņu. “Viena pati atslēga -viena mašīna - viens pavards...” Es noliecos pār tevi ļoti maigās, gandrīz padevīgās dusmās: tu vairs nebiji jauna, tava mute nebrīnījās.

Brauca mašīna, žļerkstinādama dzelžus un spīdinādama gaismu. Iekliedzāmies. Troksnis un gaisma pārslīdēja mums pāri kā vilnis, tāpēc mēs jutāmies jo vairāk nekustīgi, un nakts atkal kļuva tumša. Nevajadzēja runāt. Notupušies mēs pacēlām somu un meklējām atslēgas. Es uzrāvu sērkociņu, un tu turēji roku man sejai priekšā. Tu skatījies uz mani. Cik lielas bija tavas acis! Ar dejojošām ēnām un iedubušajiem vaigiem es droši vien izskatījos pēc Frankenšteina. Tu vairākas reizes atkārtoji manu vārdu un pati nopūti sērkociņu. Vējš šalca krastmalas kokos; tev sala. Jā, Diāna, nebrīnies - tās tiešām ir atmiņas par mīlestību.

Daudz vēlāk atausa diena. Mēs pusguļus zvilnējām krastmalas nogāzē. Es tevi biju ietinis vecā, no mašīnas paņemtā segā - segā, kas bija paredzēta avāriju reizēm. Tā nebija lietota kopš iepriekšējās vasaras, kad aiz Bo negaiss samērcēja aizdedzes vadus. Toreiz es to uzsedzu uz pleciem kā apmetni. Tālumā, kalnos, dzirdēja grandam pērkonu. Mašīnā man smaidīja jauna meitene. “Musketieris,” viņa teica. Tā seni tēli un vārdi slīdēja šajā maija naktī kā viena filma pāri otrai, un nakts beidzās aiz Montvaleriēnas. Mirkli tu aizmigi, un seja tev sastinga kā mironim. Tā mani baidīja; smiedamies tevi sapurināju. Mēs piecēlāmies un, rokās saķērušies, skrējām; ir dzirdēts, ka tā dara mīlētāji.

Maijo ostā mēs dzērām kafiju pirmajā kafejnīcā, ko atvēra. Es pazinu bistro rītausmā. Ziemā tajos iespiežas īdzīga migla un dzirdami autobusu vadītāju smiekli. Bet mūsu pirmā rīta pavasaris solīja siltumu. Viss, kas kļūs zils un zeltains, bija mirdzoši pelēks, mazliet drebošs kā gaisma virs jūras. Mēs runājām par kaut ko citu.

Es negāju gulēt. Rīts aizslīdēja ātri. Galva man šķita viegla, un rīts man sūtīja savus gausos vēstījumus. Es domāju: “Es likšu aiznest divdesmit rozes, aizsūtīšu viņai uz teātri zīmīti pa pneimatisko pastu, nē, uz teātri ne, šorīt viņas tur nebūs, labāk uz mājām.” Bet es baidījos, ka tevi pamodinās, un laiks ritēja. Vairākas reizes pārstāju domāt par tevi. Tavs tēls bikli aizlavījās no manis; mani pārsteidza tā atgriešanās. Tas bija pir mais rīts, maijs, jauna izteiksme vecā sejā.

Stingums turpinājās. Visu dienu, pēc tam - nākamo nakti tev blakus, pēc tam vēl ilgāk, daudz ilgāk. Laiks bija skaists kā kara vasarā. Tu vairs nebiji senākā Diāna, tu nebiji arī “mana mīļākā”. Laupītāji, kas ķeras pie ģimenes piemiņas lietām, vai klaidoņi, kuri iekārtojas pamestā mājā, droši vien pazīst šīs izjūtas - atsve šinātību no visa; gan no sevis, gan nepazīstamajiem, kurus apzog. Un tā tu ar savu augumu, kas man piederēja, ar vēstulēm, kas gluži kā pārsteigums atradās mašīnā vai pabāztas zem durvīm, likies man vēl noslēpumaināka,

vēl mazāk pieejama nekā senāk. “Vai tiešām jūs varat lielīties, ka pazīstat Diānas dzīvi?”

Jūs? Es? Katrā ziņā runa bija par agrāko Diānu; jaunā mani pietiekami nodarbināja, un tās dzīve, šķiet, sākās kopā ar mani II. maija rītā; viņa bija padevīga kā man izaudzināta verdzene, kuras pienākums man patikt un mani mīlēt. Tavā dzīvē nebija 10. maija. Nebija aprīļa. Nebija ziemas. Varbūt bija bērnība, tāla bērnība? Tās meži, tās mājas, kas smaržoja pēc koka, tās mellenes un pīrāgi; lauki, nūjas, ko tu izdrāzi ar kabatas nazi gluži kā zēns. Tu biji atnākusi pie manis no kādas nenosakāmas laika joslas, bez paradumiem un bez atmiņas; tu pieķēries man, kā izmisušais nostājas revolūcijas pusē. Tu biji klātesoša, visa, dota; pašas mūžības apsolīta un glabāta; dzimusi no manis un man; mana, mana! Šī dāvana mani apstulbināja. Man nebija nedz aizdomu, nedz prieka. Es biju klātesošs tev un tu - man. Es atbildēju “jā” visiem taviem “jā” un “nē” - visiem taviem “nē” -vai tad tā nebija? Es izveseļojos no ilgas slimības, kas saucās “Diānas prombūtne”. Es redzēju, kā tava seja kļūst skaistāka. Tavi tērpi sāka līdzināties tiem, kas man patika, un tavi vārdi tiem, kuri man patika. Mūsu draudzība, gadi, kad gluži nejauši krājās mūsu kapitāls, piepeši atklāja savas bagātības: tu par mani zināji visu, tu visu vai gandrīz visu biji uzzinājusi un pārējo varēji nojaust. Šī mazliet absurdā biļete, ko bijām izvilkuši mūsu loterijā, izrādījās laimīga. Tu lidoji no uzvaras uz uzvaru.

Pirmajā vakarā tu man teici: “Es gribu tev parādīt savu māju.” Man patika vārds “māja” un piederības vietniekvārds, ko tu izrunāji kā maza meitene. Manī zobgalība vēl nebija galīgi nolikusi ieročus. Šai mazajai meitenei es vēl īsti neuzticējos. Bet ir daudz vieglāk

līdzināties mīlētājam nekā saglabāt vēsu prātu. Es nolēmu mīlēt šo ģimenīgo toni, mazās bērnišķības, ko vecas sievas izgudro par prieku saviem vīriem.

Nākamajā vakarā es tev sekoju. Tu būtu varējusi man sacīt: “Tas ir Varenas ielā,” un ļaut man braukt. Bet tas tev šķita pārāk vienkārši, un tu rotaļājies, nosaukdama ielu pēc ielas, krustojumu pēc krustojuma. Man šķita, ka es nedomāju neko, bet īstenībā es domāju: “Nakts ir drudžaina, mazliet neprātīga un gausa, kādas mēdz būt naktis vasaras sākumā.” Pēc tam ik reizi, kad tu liki mainīt virzienu, es konstatēju: “Tātad tas ir tā? Tātad tas ir te?” Vēl mirklis, un es zināšu, ar ko man jārēķinās. Cik nožēlojami izrādās noslēpumi, kad beidzot tos atklāj!

Māja bija tavs pirmais noslēpums, tas, kurā man ietilpa visi pārējie, manai laupīšanai atvērta pilsēta. Vai tad, kad pie parādes durvīm uz mirkli apstājos un pāris metrus atkāpos, kā mēdz darīt nākamie iekarotāji, vai es zināju, ka ļaunums sākas? Mana galva bija tukša; es pat biju apbrīnojami tālu no tevis, sabāzis rokas kabatās, seja, bez šaubām, bija noslēgta, un es neatbildēju uz tavu ķircināšanos. Nebija vairs nedz zobgalības, nedz neuzticēšanās. Es biju padarījis nekaitīgus savus ieročus. Es mazliet nepacietīgi gaidīju, kad tas būs galā. Es skaidri jutu, ka mēs esam pārāk pieauguši, lai dotos pretī mīlestībai kā kaujai, kā saviļņojošam un neparastam solījumam. Pēc tam mēs vairs nesteidzāmies.

Tas bija svinīgs nams, tur viss bija pārāk plašs -četrus metrus augsti griesti, kāpņu pakāpieni tik plati, ka pa tiem varēja spert divus soļus, cildena stila lustrā paslēpusies spuldze. Tu vairs nerunāji. Tu gāji ātri. Trīs stāvi - es atceros pakāpienu nodilumu, kas tos vērta spīdīgus un ieslīpus -, durvis, priekšnams, kuram tu

izgāji cauri man pa priekšu, viena istaba, kas man šķita milzīga, un otra - mazāka. Gan viena, gan otra bija tukšas, cietām grīdām, nenosakāma vecuma paneļiem. Tu miti tukšā dzīvoklī. Gluži kā mēnessērdzīgā tu manā priekšā nospiedi te vienus, te citus slēdžus, un, lai aizietu no slēdža līdz slēdzim, tu pārvietojies zigzagiem. Durvis skaļi aizcirtās. Pa labi es pamanīju nobružātu spoguli, atzveltnes krēslu un galdu ar žurnālu kaudzīti. Ļoti tālu, kaut kur uz ielas, atskanēja krītoša skārda un plīstošu stiklu troksnis, tad kliedziens; bezgala tālu, droši vien citā pasaulē, kur gaiss bija biezs, vakars silts un pastaigājās sievietes baltām sejām. Šķita, nav iespējams atvērt šos augstos logus, izliekties uz ielas, lai redzētu, kā uz notikuma pusi steidzas ēnas. Tu biji kļuvusi pavisam kokaina. Ēnā tu man izskatījies ļoti bāla. Mēs dzīvoklī bijām nonākuši pagalma pusē, es sajutu zem kājām paklāju, gaisā vēsmoja tavas smaržas, kaut kas nokrita, kaut kas ripoja, tad iedegās gaisma. Tu biji noliekusies pār rūtotu vilnas segu pārklātu gultu; istaba bija zila un dzeltena.

Tu zināji. Tu kustējies kā sapnī, tu zināji abu viesistabu saltumu, skanīgo tukšumu, pēc tam gaiteņa smacīgumu, lampas spilgto iedegšanos. Es nedomāju par tavām bailēm. Es biju savās bailēs kā dzīvnieks savā midzenī; no tām mani ārā nedabūs. Es redzēju, kā tu turpini neveikli kustēties, kā lūdz manu palīdzību, redzēju, ka tavs pārbīlis nav mazāks par manām bailēm, bet tavs pārbīlis piederēja pie tā, ko es gribēju iepazīt, un es mērīju un svēru; gan vēlāk pietiks laika tevi no tā izdziedināt. Es zināju, kas notiks tālāk; nožēlojamos vārdus: “Mazliet pēc jaunas meitenes, vai ne?” Vai arī: “Tev, protams, riebjas Šarla Desmitā stils...” Tad nožēlojamas kustības: ātra sasukāšanās, pudele un divas glāzes, varbūt plate uz atskaņotāja. Kļuva aizvien sliktāk un sliktāk: es pētīju priekšmetus. Manī viss izjuka vai mutuļoja kā ūdens, vai pukstēja kā sirds. Aplūkoju priekšmetus: zila opālstikla nieki, spīdīgs mēbeļaudums, grāmatas, kurām man vajadzētu pieiet tuvāk, lai izklaidīgi palasītu nosaukumus, uz labu laimi paņemt kādu sējumu un sacīt: “Redz, kā...” Tu pienāktu man klāt, uzliktu vienu ceļgalu uz gultas, un mēs brīdi lasītu viens otram blakus. Tu teiktu: “Tava roka...” (Mīlētājiem, kas gatavojas baudai, vienmēr ir skaistas rokas.) Mana roka būtu tavā plaukstā, tu uz to skatītos kā brīnumā, varbūt paceltu pie lūpām, un es sacītu: “Mazā verdzene, es tevi atbrīvoju no verdzības.” Tad galvas katra izdarītu savu ceturtdaļpagriezienu, veiktu pusceļu; tu taču biji mācī jusies rīkoties tā, vai ne, tu tā biji mācījusies? Man sala. Es biju tik stīvs, tik melns, tik salts, it kā nekad vairs nebūtu cerību pakustēties. Tu sacīji: “Palīdzi man, lūdzu!” Bet vajadzēja tikai pārvietot lampu. Es piegāju tev klāt. Protams, tu raudāji. Es jutos vulgārs, smags kā vecis. Es tevi ļoti spēcīgi apkampu, lai tas reiz beigtos.

Bet tas nebija tik vienkārši. Bija jāizbeidz pretošanās, sirdsapziņas pārmetumi. Man vajadzēja tikt galā ar saltumu, drūmumu, stingumu, nezināmo attālumu, kas mani no tevis šķīra. Tava seja zem manas sejas, tavas aizvērtās acis neko neteica manām atvērtajām acīm. Tu droši vien tāpat kā es juti sava auguma klusēšanu. Un tu zināji, ka uz klusumu'nevar atbildēt. Padošanās, pretspars un laime gluži kā skaisti dzīvnieki klejoja mums nesasniedzamā tālumā. Tu biji tā, kas nodzēsa lampu. Tu biji tā, kas vilka mani uz gultu. Smiedamās tu mani raustīji aiz kaklasaites, kā mēdz darīt smalkjūtīgas mīlētājas, ja vēlas izteikt iekāri. Vienmēr tu. Mūsu pirmajos mīlas pieskārienos es biju prombūtnē, manī nebija nekā, vienīgi gandrīz naidīgs apstulbums. Jo es dusmojos uz tevi. Tu biji man blakus, lai atbildētu uz visiem jautājumiem. Tu biji man blakus, lai izpildītu rē-gainu vēlmi, kas piepeši izgaisa, bet tava auguma tuvumā varbūt atdzims. Pa logiem iespīdēja vāja, zilgana gaisma un iezīmēja tavā sejā neticamas jūtas: garlaicību un bailes. Bailes attiecās uz mani, tās bija paglabātas man. Bailes, ka es tevi pietiekami nevēlos, bailes, ka beidzot atraisīšos no tevis, bailes nolaist plakstus pār acīm, kas mani varbūt redzēja. “Nedomā neko,” es tev teicu, “nedomā...” - “Nedomā tu.” Vai tad tu zināji? Tad man iesitās galvā šo triju īso teikumu trivialitāte. “Nedomājiet! Nerunājiet!” Es piespiedu pieri pie tava pleca. Tu rāmi elpoji. Tālu, vēl tālāk nekā nesen, skanēja svilpieni un rūca motors. Es dziļi ieelpoju silto gaisu un smaržu. Es domāju par nakti ar tās ielām un aizvērtajiem logiem. Es domāju ari par to, ka nevajadzētu tevi pazemot. Manī rosījās vēl neskaidri spēki. Viena mana roka cieši aptvēra tavu pakausi, otra spieda vidukli. Rokas! Mīlētāju skaistās rokas. Naktīs tās zaudē kuprainos nagus, mezglainās locītavas un dzeltenos tabakas plankumus. Tās kļūst priecīgas un atjautīgas. Tagad tu zināji, ka mēs viens otru mīlēsim; to zināja tavas delnas, kas maigi skaitīja manas ribas un glāstīja aukstos gurnus. Sieviete paņem vīrieša augumu un vada to. Ar pirkstiem viņa klusītiņām meklē vīrieti un paņem to sevī. Turpretī galva sacer mūziku un liesmas, vai arī varbūt rada atmiņas zudumus. Bet viņas lūpas murmina vai runā, viņas lūpas murmina lopu meitas vārdus. Visas sievietes tic, ka pirksti un lūpas tumsā vienmēr paliks nesodīti. Un nu mēs esam gandrīz pie mērķa. Niknums man bija iekāres vietā. Un beidzot manī pamodās var-darbīgums, lai varētu tevi iegūt. Es iegāju maigumā,

kveldējošā negaisā. Tu zināji. Tu atpazini. Tu salīdzināji. Tu biji atvērta. Tu jau biji atvērta. Vienu vai simt reižu. Vienreiz vai tūkstoškārt - kāda atšķirība? Tu biji jauna sieviete, par to nebija nekādu šaubu. Mēs bijām ar gaumi apveltīti, civilizēti, pieklājīgi cilvēki, to visu ieguvuši ilgos paradumos. Tu biji viena no tām. Un tikai. Sieviete, kas atvērusies, kas prot atvērties, vēl viena sieviete, un visi tavi vārdi jau bija lietoti, pat tavs kliedziens, pat bailes, kuras nojautu un kuru dēļ man kļuva tevis žēl. Vēlāk tu runāsi, ko vien vēlēsies. No galvas! Es to visu zināju no galvas! Kopš tā brīža tu mani apbēri ar paskaidrojumiem. Bet es vienmēr būtu varējis atbildēt: “Un tavi pirksti?...”

Vēlāk es redzēju seju pēc piedzimšanas. Es pasmaidīju. Es biju iegājis Diānas ilūzijā.

*

Maijs, jūnijs un jūlijs: es atceros dienu nogales un rīt ausmas. Tiesa, es neatceros neko citu. Mans darbs, tavs darbs, nauda - tas viss pagaisis no atmiņas. Ramatels beidzot bija izveseļojies, un es atstāju viņa kabinetu, konsultācijas dispanserā mani garlaikoja. Man vairs negribējās klausīties sarunas par slimniekiem. Es atkal mājoju piedzīvojumā kā uz salas. Ikdienas dzīve pār vērtās par nemitīgu upurēšanos Diānai, par mākslu viņu labāk mīlēt, par prasmi viņu sasmīdināt. Neīsti? Var teikt ari tā. Ja es diendienā būtu pierakstījis, ko mēs kat ru stundu darījām, ko runājām, šis paradīzes apraksts liktos absurds. Bet mana atmiņa paturējusi vienīgi to: trīs miera mēneši. Ja es tajā parakņājos, es zinu, ka jau gatavojās kara uzliesmojumi. Ja parakņājos pamatīgāk, es atrodu datumus un vietas, ar kurām saistās nenoteikta netīksmes sajūta. Es varu nosaukt dienas: rīts Invalīdu

pilī, vakariņas Dekarta ielā, - un vietas, pareizāk sakot, vietu, vienu vienīgu vietu, kur es uzreiz jūtos kā apsēstais savā cietumā: tava istaba un tukšais dzīvoklis.

Tavā istabā jau pirmajā rītā es redzēju tikai priekšmetus. Tā nebija noslēgta vieta, patvērums, zīmju kopums, kurā varētu izlasīt tavu dzīvesstāstu. Tas bija drupu muzejs, par sīkiem priekšmetiem pārtapušu sīku faktu kopojums: kārbas, ielogotas fotogrāfijas, meksikāņu statuetes, dekorāciju maketi. Pirmajā vakarā tu man teici: “Draugi man aizdeva šo dzīvokli...” Citā reizē: “Šis ir divās daļās sadalīts dzīvoklis...” Pēc tam es dzirdēju tevi runājam tikai par tavu istabu. Gluži neviļus es “draugus” pievienoju Diānas dosjē. Tur tie nonāca kopā ar “kādu personu” un Ženevjēvu. Tāpat neviļus es sāku pētīt priekšmetus. Kam tie piederēja? Kas bija Šarla X stila galda īpašnieks? Kam piederēja pārlieku vieglie atzveltņi un skaņuplates, kas mētājās visās malās un kam viegli varēja uzkāpt virsū? Tajā laikā es par tevi reizēm domāju kā par cilvēku, kam uzdots pārzināt nevienam neparedzētu dāvanu krājumu, atrastas mantas. Kādu nakti es sapņoju par Diānu kā par universālveikala pārdevēju, kas ieģērbusies uzsvārcī un maniakālām kustībām kārto citu citam blakus baltu rakstāmmašīnu, mazu Irānas ēzelīti un astoņus mēteļus, ko biju redzējis tavā skapī.

(Un astoņi man likās pilnīgi bezjēdzīgs skaits: bagātai sievietei pieder divpadsmit mēteļi, trūcīgai - divi; un tavā īpašumā vajadzēja būt četriem mēteļiem, tieši pusei no astoņiem.) Tāpat bija ar gaumi. Kur bija tava gaume, izraugoties romānus, grīdas mīksto segumu, aizkaru drānu? Man šķita, ka es nemitīgi slīdu no vienas gaumes citā. Lielajā Vāczemes egļu fotogrāfijā, kas bija sadalīta trīs četrstūros un veidoja aizslietni, es pazinu tevi. Tāpat

arī smagnējā galdā. Bet ko lai domā par Epināla attēliem pārāk spilgtās krāsās, par smieklīgo plīša dzīvnieku, ko tu biji nolikusi uz gultas kā gluži visas franču meitenes? Kādu vakaru, kad tu vannas istabā krāsojies, es vairs nespēju nociesties un tev to pajautāju. “Mans nabaga lāčruncis!” tu smiedamās atbildēji. “Tu esi pirmais, kam tas nepatīk. Tēvs to atveda no Ķelnes un uzdāvināja dzimšanas dienā, kad man palika četri gadi, tās ir manas senākās atminas; aiz laimes raudāju visu vakaru. Bet es nezinu, vai skaidri atceros šo vakaru, vai ari tikai aizkustinošās atmiņas, kas tika stāstītas katrā dzimšanas dienā...” Pēc tam dzirdēju kristāla džinkstēšanu, tu aizvēri kārbas. Paņēmu lāčrunci izstieptā rokā (tā formas tiešām bija izkropļotas nenosakāmā virzienā) un labi to apskatīju. Atvēru muti, lai kaut ko atbildētu. Bet ko? Es turēju rokā lietisko pierādījumu, un tas man iedvesa tādu kā riebumu; kāpēc es visā šajā lietā jaucu iekšā tavu bērnību? Tu iznāci no vannas istabas, un tava seja pauda prieku: es biju tikko atsaucis atmiņā kādu iemīļotu tavas ģimenes folkloras epizodi. Tu klusēdama smaidīji, un mēs izgājām no dzīvokļa.

Es varētu apcerēt neskaitāmas šai līdzīgas ainas. Ja es tajās mēģinu ieviest kārtību, man rodas iespaids, ka aprakstu dzīvokli. Tur ir virtuves aizdomas, lielā salona negaiss, tualetes kabineta skumjas. Un mani jautājumi, kas pieskārās visam gluži kā mani skatieni... Kam vajadzīga balta rakstāmmašīna, kādu varētu klabināt pāvests? Un veca ķirškoka lādīte ar krāsām, pilna guašas tūbu, kas vienmēr likās pilnīgi jaunas? Es nezinu, kāpēc tā, bet neviens no priekšmetiem, kuriem tu bez mitas pieskāries, nešķita piederam tev. Līdzko tu iegāji savā istabā, man šķita, ka tu ieej aizdotā dzīvē. Varbūt, ja es uzdotu vienu vienīgu jautājumu, viss vēl trauslais pieņē-

mumu savijums izjuktu. Bet man nenāca prātā neviens jautājums par detaļām. Manas aizdomas nodarbināja viss priekšmetu kopums, laika un domu kopums. Viena vienīga atbilde par kaut ko noteiktu, lai tā būtu laba vai slikta, nevarētu mani apmierināt. Piemēram, kādu vakaru, kad bija vēss, tu ieradies uz satikšanos, ģērbusies sarkanā mētelī, kas man šķita pazīstams. Es neatcerējos to redzējis skapī, kur karājās tavi apģērbi. Tātad tu biji aizgājusi kur citur, un tur, tajā citā vietā, mēteli pielaikojusi un nolēmusi uzvilkt tajā vakarā; varbūt tu pat tajā vietā atstāji savu zaļo ar uzšuvēm vai smilškrāsas - to, kas mazliet atgādināja šineli? Es negribēju sākt ar tik vienkāršiem jautājumiem, uz kuriem varēja atbildēt gandrīz bez vārdiem. Es brīnījos, ka tas man nesagādā ciešanas, ka neurda ziņkāri. Indes maisiņš, lai cik mazs tas vēl bija, tobrīd jau varēja pārsprāgt. Bet sarkanais mētelis tev piestāvēja, cilvēki uz tevi atskatījās; varbūt tava priecīgā seja izšķīra mūsu likteni uz pusgadu. Turklāt tavi meli - jo tie bija meli - man šķita kaut kas pilnīgi jauns. Tātad tā bija taisnība - tu dzīvoji dubultu dzīvi! Vai tiešām pret mani varēja izturēties ar tādu necieņu? Es nezinu, kas manī ņēma virsroku - patika dramatizēt, slinkums, varbūt pieradums drudžaini jokot, tā teicami nogludinot bīstamos asumus. Man nebija nekas pretī tēlot muļķi: labprāt vēroju tavu pašapmieri nātību, mēroju tavu drošību, zinot, cik tā trausla. No tās dienas sāku uzmanīt tavu garderobi. Sarkanais mētelis man bija radījis pārliecību, ka tas, kas piestāv vienai no jums, labi izskatās ari otrai, tā ka es nezināju, uz ko savos pētījumos balstīties. Visus apģērbus, ko tavā prombūtnē biju izskaitījis, tu varēji būt aizņēmusies vai arī diezin cik aizdevusi. Tātad tev varbūt piederēja nevis sešas kleitas, četri svārki un divi mēteļi, bet gan desmit kleitas vai neviena utt. Ja pirmoreiz mīl kādu sievieti, nemaz nav tik patīkami novilkt viņai apģērbu, kas izraudzīts, lai patiktu kādam citam, un noņemt rotas, kuras, bez šaubām, dāvinājis cits, bet tu nevari iedomāties, cik bieži tajā pavasarī atgadījums ar sarkano mēteli mani sastindzināja, it sevišķi vakaros, kad tu neapšaubāmi tieši manis dēļ saposi seju vai uzvilki kādu kleitu, vai uzliki kaklarotu - to, kas pilnīgi droši piederēja tieši tev. Tā sākās netaisnība.

Lai aizdomas kļūtu par noteicējām, nav vajadzīgas divas nedēļas. Šķita, ka esmu ieguvis otru, pastāvīgi modru apziņu. Tā krāsoja melnu katru tēlu reālajā pasaulē, kurā tu, tavuprāt, dzīvoji, pārvērta par negatīvu laimīgu filmu, tavi neviltotie smaidi kļuva par ēnām un mūsu vaļsirdīgā skaidrība - par noslēpumu. Un, ja jau esam sākuši runāt par fotogrāfijām, teikšu, ka nekad neesmu zinājis, ar kādu aparātu uzņemti simtiem attēlu, kas sablīvēti kārbās, kuras kādu vakaru salikām uz grīdas. Viena kārba bija “Tunisija”, viena - “Ēģipte” utt. Tur bi ja vietas, bet neviena datuma. Dažu fotogrāfiju otrajā pusē (un ik reizi, kad šķietami nevērīgi pagriezu kādu, man bija kauns) izlasīju ciemu, pludmaļu vai salu nosaukumus, bet nevienu vasaras datumu, kuri aizvien sakārto pilsoņu atmiņas. Daudzos attēlos biji redzama tu - pastāvīgi viena vai kopā ar kādu ēzeli vai bērnu noskūtu galvu, bet nekad ne ar ceļabiedru. Šajos attēlos dzīvoja vienīgi tava seja un tavas kustības. Mēs atvērām kādas sešas kārbas, un es ne reizi nepamanīju tevi apmulstam, mēģinām veikli paslidināt vienu fotogrāfiju zem otras. Nekā tāda. Šķita, ka tu nedēļām ilgi esi uzturējusies spožā saulē, samiegtām acīm veroties kamerā bez īpašnieka, kura spējusi vienīgi fiksēt uz filmas tavu vientuļas jaunas sievietes tēlu. Reizēm, skatoties kādā ainavā, tu teici: “Te es esmu pārgaismojusi,” vai ari: “Te es esmu sakustējusies,” - un tad man uz mēles bija jautājums, ko vajadzēja uzdot: “Ar kādu aparātu tu fotografē?” Jo es biju pārliecināts, ka tev nav fotoaparāta. Tu man būtu atbildējusi: “Draugi man aizdeva leiku.” Es negribēju ievietot “draugus” dosjē.

Šī aina mēs sēžam starp atvērtām kārbām tavā istabā - norisinājās uz zilā paklāja. Tā šodien katras aizdomas vai, pareizāk sakot, katru iezīmīgu ainu ievietoju tajās pašās aizdomās, kas riņķoja dzīvoklī ar tukšām istabām, kas šķita tur mītam un gaidām. Es brīnījos, ka sienas, skanīgas grīdas un dažas mēbeles var slēpt sevī tik daudz ziņu un slazdu. Tā nemaz neizskatījās. Man šķita, ka esmu drošībā, ka pavadu mierīgu vakaru, bet ļaunums jau glūnēja. Vienā no pirmajām dienām tas notika vannas istabā. Es biju tur ieslēdzies, lai nodušotos. Tu man biji iedevusi frotē dvieli skaistā, spilgti sarkanā krāsā, kādu ir patīkami atlocīt pēc peldes jūrā. Vannas istabu vienas durvis savienoja ar tavu istabu un otras -ar vēl vienu telpu, ko es nepazinu; pa pusei tā bija istaba, pa pusei darbnīca (tumsā lāgā nevarēju saredzēt); drīzāk gan darbnīca, jo gleznas bija noliktas uz grīdas ar apgleznoto pusi pret sienu. Kāpēc es klusītiņām, neviļus piesargādamies, nospiedu tverekli? Nākdams no tavas istabas, es dzirdēju iepriekšējā gadā populāras melodijas piedziedājumu. Visas gleznas - kad acis pierada pie tumsas, varēju to saskatīt - bija pagrieztas pret sienu. Kādu mirkli pukstošu sirdi lidinājos pa istabas vidu. Tu man kaut ko ļoti skaļi jautāji, un es ieskrēju vannas istabā, lai mana atbilde skanētu no pienācīga attāluma. Jā, ūdens būs pietiekami silts. Es atgriezu krānu. Krēma kārbiņas un flakoni uz galda blakus izlietnei nebija tie, ko tu biji paņēmusi līdzi uz Sorbeju iepriekšējā svētdienā. Zaļā kristāla kausā pūderis ieguva līķa nokrāsu, kas pagalam nesaderējās ar milzīgo pūderslotiņu, vienu no spalvu mākoņiem, kādus filmu koķetes vicina pie Venēcijas spoguļiem. Piebāzu degunu kausam; tā mēdz apostīt grēku. Tā bija tava smarža, saldā, tev piemītošā garša, ko ieguva mani skūpsti. Pagriezu krānu vēl vairāk vaļā, it kā man liktos, ka tu noklausies, it kā tu spētu iedomāties manas kustības, to, ka sēžu nekustīgs uz galda malas un no desmit centimetru attāluma zāļu skapīša spogulī pētu savu seju. Tā es sēdēju ilgi - iztukšots, bezgala iztukšots, ar padevīgu nogurumu dvēselē, gatavs bēgt, piepeši nobažījies, vai varēšu atrast ieganstu bēgšanai, vienalga kādu ieganstu, lai tikai varētu mukt bez kavēšanās un bez paskaidrojumiem. Pāris reizes pabāzu dvieli zem ūdens strūklas, lai liktos, ka esmu to lietojis, un rūpīgi pārģērbos naktij.

Citreiz tas notika virtuvē, kad atklāju kāda skapja dziļumā tumšas keramikas tējas servīzi. Tā bija lielo, moderno veikalu stilā, nemaz neatbilda Diānas gaumei un nebija arī sirmgalvju gaumē, kuri izīrēja noenkurotam tukšam kuģim līdzīgo dzīvokli Varenas ielā. Diāna man pasniedza tēju porcelāna tasēs, kurām bija skumju lūpu krāsa.

Vēl vajadzētu runāt arī par gultu, platu, gandrīz kvadrātveida gultu, par mazliet iestīvinātajām pidžamām, kuras tu novilki paklausīgi kā rātna skolniece, par tavām baudā sakniebtajām lūpām. Ja tu iekunkstējies, es tumsā klausījos tavā vaidā, kas skanēja kā caur aizvērtām durvīm. Bet vaidos neizskanēja neviens vārds. Sešos no rīta uz griestiem veidojās raksti, ko vēroju es viens pats. Es mīlēju tavu augumu, es vēroju to, pilns nabagā rāmuma un malā stāvētāja miera. Es vēroju arī skapi ar divviru durvīm, kas bija iebūvēts šaurākajā sienā. Tajā bija sakrauti zīmējumi, mazliet nosmulētas burtnīcas un piezīmju grāmatiņas - pagātne atstāj papīrus. Man ļoti gribējās klusām piecelties, atvērt abas durvju puses un meklēt, šķirot un lasīt. To es darītu blakus gultai, kur tu aizmigusi gulēji reizē brūna un zil gana, kā mēdz būt vasaras rītausmā.

Sorbejā turpretim rīti bija dzelteni un mirdzoši. Mūsu pamodināja vēsums, putni un gaisma. Tu jau tik agri biji dzīva, gatava dzīvei, bet mani savā varā vēl turēja nakts, tāds kā sastindzis laiks. Es dzirdēju tavu zobgalīgo balsi, tavas rīta dziesmiņas; ik reizi, kad gāji man garām, nežēlīgi sarkanā gaisma zem plakstiem mazliet satumsa, un prātā ielija drusciņa maiguma. Es domāju; “... Viņa prot dzīvot. Viņa ir uz tu ar dienas sākumu.” Šīs dienas būtu tādas pašas kā visas pārējās, ja viņa tās neuzsāktu tik drošā gaitā. Bet man pat viņai blakus bija sajūta, ka ik rītu dodos iekšā jaunās briesmās. Diāna man teica, ka viņai dzīve sākusies tikai ar mani, taču man radās iespaids, ka es lasu “turpinājumu”. Vienudien es nebrīdinājis iegāju vannas istabā, kad viņa kaila stāvēja zem dušas sarauktu degunu; no ūdens spīdīgais augums bija mazliet saliekts. (Vienatnē cilvēks mēdz savai stājai piešķirt pārlieku padevīgas vai pārlieku lepnas pozas.) Pārsteigta, bet nebūt ne noskaitusies viņa tēloja “smaidošo verdzeni”. Viņa raudzījās manī pa daļai dusmīgi, pa daļai smaidīgi - tā bija maiga rotaļa, viegls izaicinājums uz baudu utt. Es savā nejauka veča izskatā laikam biju gluži bāls. Es nespēju novērst skatienu no viņas auguma nenoteiktajām kustībām zem ūdens strūklas, no šīs vēderdejas, no gumu locīšanās, un viss - gan kustības, gan salīdzinājumi bija tikai kā viegli ieskicēti. Viņas krūtis mazliet līgojās, kļuva tvirtākas (viņai tā patika auksta duša...), un es nojautu to smagumu, pieliektā auguma radīto pārspīlēto brīvumu. Jutu, ka viena no manām delnām atveras. Es pagriezos un aizcir-tu durvis. Es nepasmaidīju. Kad es izgudrošu žestu, kasļ būs pirmais? Ainavas, ko viņai rādīju, viņa vērojaļ salīdzinot. Viņa runāja par “pirmo reizi”, par “jaunu dzīvi” tāpēc, ka viņas agrākās rokas pieskārās citam au^ gumam, un viņas rokas bija no tās pašas senākās dzīves.-Rokas, kuras prata pārslēgt manas mašīnas ātrumu, ieslēgt aizdedzi, atrast bremzi. Viņa man neteica, kādu līdzīgu mašīnu jau vadījusi...Tajos Sorbejas rītos tu mēdzi pienākt pie gultas, lai palīdzētu man iegūt vīrišķību. Tavs augums atradās starp logu un mani, es atvēru acis. Pirms tam jau es biju sataisījis mierīgu seju! un sagatavojis smaidu, kā cilvēks nostājas drosminieka pozā un norij mazas bailes, pirms metas ūdenī. Beidzotļ es pavērsu pret tevi nomierinošu vaigu. Labi noderēja no žurnāliem aizgūtais tēls (rīta svaigums, možs ska-; tiens) un jauno mīlētāju tēls (maiga spēle, tikko jaušams aicinājums uz baudu utt.). Mēs saskūpstījāmies. .Sākās! diena Sorbejā: es vienīgais zināju, ka tā man gatavo tik-! pat daudz slazdu kā dzīvoklis Varenas ielā. Sorbejā tu juties vairāk atraisīta, tāpēc es varēju ierīkot slēpņus.) Visveiksmīgākie aizvien pavērsās pret mani pašu. Pretīgs karš, kurā cilvēks pastāvīgi dzenas pakaļ pats savām sakāvēm.

Kādu ritu es piecēlos agrāk par tevi. Tu vēl biji aizmigusi, un es apsedzu tavus plecus. Trauslais klusums, ļ vārā gaisma, kas vizēja koku galotnēs un jumtu korēs, vadīja manas kustības, manus uzmanīgos soļus, čuk-stoņa, kas aizmigloja manu galvu, piepildīja vienmuļi pelēko rīta brīdi, ko jebkurš skaļums vai straujums būtu saplosījis, saburzījis, bet ko es pārdzīvoju pateicīgā rā-j mumā, no visas sirds vēloties izdarīt kaut ko necilu, bet augstsirdīgu. Māja joprojām slīga nakts nekustībā. Virtuvē gāzes sīkšana, paklusā ierūkšanās, ar kādu tā iedegās, apveltīja lietas ar dzīvību. Es sameklēju tases, ieliku grauzdētājā maizes rikas. Parīzē, Varenas ielas dzīvokļa bufetes istabā, es daudzkārt biju pamanījis skapja plauktā auzu pārslu kārbas, par kurām man bija jāsmaida, jo auzu tumes garša saistījās ar brīvdienu un bērnības iespaidiem, atgādināja mājas, kas vasarās deviņos no rīta pieskanēja balsīm un trokšņiem. Kādā Sor-bejas skapī atradu Quaker Oats un sagatavoju šķīvi tumes, ko noliku paplātes vidū un aiznesu tev. Pēc tavas saviebtās sejas, pēc riebuma izteiksmes, pēc pamošanās pēkšņuma es sapratu, ka tume tev ir pretīga, ka tev tā nekad nav garšojusi, ka nekad neesi apēdusi ne divas karotes...

Reiz - varbūt tas bija tajā pašā dienā - kāda dāma, kas bija savam vecumam par daudz tukla un par daudz bagāta un prata gudri un skaļi smieties, pēc pusdienām piesēdās pie klavierēm. Viņa spēlēja nodeldētas melodijas, dziesmas par vijolītēm un trotuāriem - franču iecienīto neķītro repertuāru. Tev patika dungot. Tu drīz vien atstāji kluso viesistabu un pārcēlies uz to, kur kliedza. Es atvēru kādu grāmatu; man bija pretīgi šie ļaudis - mūsu draugi, kas pusbalsī tērzēja pie kamīna, pusbalsī - uz dīvāna, pa brīdim sadodamies rokās, nepatika vasaras vakaru nevērīgā paviršība, visi muļķīgie paradumi, kas mani šķīra no tevis. Gluži kā visi, arī mēs sākām nīkuļot, līdzko mums radās daži liecinieki. Es dzirdēju, kā tava balss meklē melodiju, dungo pa frāzei no kuplejām, kā reizēm tā pārskan tuklās dāmas balsi un kā reizēm viņas balss pārspēj tavu. Es piecēlos. Mans skatiens apklusināja pļāpas pie kamīna, pamudināja atlaist vaļā sadotās rokas. Atkal es izskatījos pēc

veča. Blakus salonā tu biji uzrāpusies uz klavierēm,j gluži kā maza meitene brīžiem iespurdzies, pārtraucot] melodiju, uz augšu savilkušās bikšu staras un sarkanās! īszeķes tevi vērta līdzīgu puikam. Jūs nebijāt sadzir-ļ dējušas manu tuvošanos, un uz klavierēm noliktās sveces pārējo telpu atstāja tumsā; es skatījos uz jums abām [ - uz resno dāmu un tevi. Vai par viņas dzīvi arī uzdeva jautājumus? Jūs mijāt aizturētus smaidus - smaidījāt ar acīm, ar grumbiņām uz deniņiem -, nepārtraucot j dziedāšanu. Tu klanīji galvu mūzikas takti, ar rokām biji apkampusi ceļgalus; tu tiešām izskatījies pēc divpadsmit gadus veca puišeļa. Jūs dziedājāt “Pērciet manus mandarīnus”, un piedziedājums mudināja uz zobgalību, uz zināmu vulgaritāti, kas jautās jūsu balsīs. Arī sieviete sita takti, un piepeši jūsu balsis savienojās, kļuva saskanīgas, vārdi ieguva jēgu, dungošana izvērtās par dziesmu, bet reizē arī par mazliet muļķīgu farsu, kas brieduma gados atgādina aizkavējušos bērnību. Jūs neizlaidāt viena otru no acīm, it kā būtu laimīgas un vienotas. Es zināju, ka tas nav nekas, ka es izgudroju un pats nevarētu pasacīt, ko īsti izgudroju. Man nebija nekā, ko tev pārmest, ja nu vienīgi pavulgāro balsi, acīm redzamo ļ aizrautību un plecu līgano kustēšanos, bet reizē man patika tavs dzīvīgums, tas, kā tu biji nometusi kurpes, ] lai uztraustos uz klavierēm, mazliet neīstā aina, ko tu bi- I ji izveidojusi raustīgajā sveču gaismā, un tomēr es neno- ] liku ieročus, es tev uzglūnēju, cerēdams saskatīt sejā kā- I du atzīšanos. Mani dzina izmisumā tava padevība visam, kas ir viegli veicams, tava spēja visā dalīties un tava iecietība pret šo sievieti ar kauliem pārāk vaļīgo ādu. Otrā istabā pamanīju svētdienas vakara mīlētājus, j kuru rokas saskārās. Ārpusē nakts apmirdzēja segliņu j cietās lapas. Tu biji tālu no manis. Ja es izietu no tum- }

sas, tu pagrieztu seju pret mani un uzsmaidītu. Varbūt es izturējos pārāk klusu? Varbūt tu gluži vienkārši izmantoji vakaru, lai nedomātu ne par ko citu kā vien kupleju dumpīgajām rindām, lai nejustu neko citu kā vien sveču un kamīna uguns untumaino siltumu. Skatītāji bieži nodara sev sāpes. Būtu pieticis, ja es paspertu vienu soli un ierunātos; mana vieta tev blakus bija brīva; es negribēju to pieņemt. Es gribēju vēl pagaidīt, pavērot tevi, uzzināt, pēc cik ilga laika mana prombūtne un mana klusēšana radīs tevī pietiekami jūtamu klusumu, lai tevi pamodinātu no sapņa, kurā tu biji ieslēpusies. Jūs dziedājāt kādu Mētras valsi, no kura zinājāt vienīgi piedziedājumu laiskajā trīstaktu ritmā, kas klīņāja ap rozēm, un es vēl tagad sajūtu jūsu balsu zobgalīgi sentimentālo izlocīšanos, dziedot šīs “rozes”, es vēl sajūtu tos maigumu, nostalģiju, saldmi, kurā palēnām vien iestiga mans īgnums.

*

Šajā stāsta vietā esam sasnieguši jūlija pirmās dienas. Vienkāršības labad teiksim, ka mēs viens otru mīlējām.

Pirmoreiz es tev ar pilnu spēku devu triecienu 29. jūnijā Dekarta ielas ķīniešu restorānā.

Man nepatīk ķīniešu restorāni. Sīkpilsoņi studentu gados kopā ar meičām tur iet vakariņot par tūkstoš frankiem. Viņiem šķiet, ka, pateicoties eksotikai, jasmīniem un iepuvušu zivju mērcei, viņi pie ķīniešiem par tūkstoš frankiem iegūst vairāk prestiža nekā citur. Tu apgalvoji, ka tev garšo sutināta sivēna gaļa un bieži vedi uz Kižā ielu vai Mesjēlepransa ielu, uz sarkanām un zaļām bodītēm, kur smaržoja pēc Austrumiem. Man radās aizdomas, ka tā tu pamudini mani būt taupīgam, un, tā kā tava rīcība bija prātīga, es dusmojos. Es nolūkojos, kā tu

ēd rīsus ar irbulīšiem un klausījos tavos pārspriedumos par Matiņona avēnijas dārgajiem restorāniem. Tajā vakarā uz maltītes beigām es tev pajautāju, vai esi mīlējusi Zenevjēvu pa īstam. Es biju vai nu bāls, vai galīgi piesarcis, vairs nezinu, kāds īsti, taču katrā ziņā sajutu savu seju saspringtu, āda ap samiegtajām acīm, kas urbās tevī, tiešām sāpēja. Tu kļuvi tāda, kādu es tevi kādu nakti redzēju Monteņa avēnijā, - gara un neglīta. Tu labu brīdi klusēji, savilki iecietīgu, aizvainotu, lik tenīgu seju - jā, tāda tā bija, tomēr galvenokārt tā bija neīsta seja. Tu runāji negribīgi, atzinies negribīgi. Tu atbildēji “jā”, un tavās acīs nebija viltības. Jautājums man likās skaidrs. Es gribēju vaicāt: “Vai jūs gulējāt vienā gultā?” Tāda vaļsirdība, tik drosmīgs un tiešs skatiens nevarēja nozīmēt neko citu kā “jā”. Tā es to sapratu. Es nolaidu acis un ievilku elpu. Ar karotīti knibinājos ap cukurotu augli. Tu sev ielēji glāzē ūdeni.

“Neķītrā lesbiete!” - šie vārdi manā apziņā gandrīz vai eksplodēja, tie lauzās uz lūpām. Labu brīdi, asinīm deniņos dunot, acīm sūrstot, es domāju tikai par vienu: izrunāt šos vārdus vienalga kā, iepīt kādā teikumā, iesviest tev sejā. Vai arī tos nomurmināt, pasacīt tikko saprotami, gluži kā acīmredzamību, ko pietiek tikai pieminēt. Man šķita, ka šie vārdi mani dedzina kā skābe. Ja es iedrošinātos tos izrunāt, es būtu tikpat kā iešļācis tev sejā sērskābi. Beidzot es iedrošinājos izrunāt vienu, divus un trīs teikumus, kuriem, bez šaubām, nebija nekādas jēgas, teikumus, kuri slapstījās ap neiespējamiem vārdiem. Tad atsacījos. Man pretī sēdēdama, tu izlikies mierīgi ēdam saldēdienu, mierīgi ielejam tasē tēju.

Tu man nepasacīji neko jaunu. Es vienmēr biju zinājis, kas tev ir Ženevjēva, un tu nekad nebiji iedomā-

jusies, ka es to nezinātu. Taču pilnā apgaismojumā mēs abi melojām. Es - izliekoties, ka neko neesmu nojautis, tu - tēlojot, ka man tici. Tā es varēju uzbrukt divos paņēmienos: vispirms atbrīvot no katrām aizdomām, nomazgāt tevi baltu; pēc tam apkraut ar vainu, pazemot skaisto mīlestību, ko biju veltījis eņģelim. Šķiet, tev nekas nebija pret eņģeli, un, ja es pieņēmu, ka esmu ticējis tā pastāvēšanai, tad galvenokārt tāpēc, lai to padarītu kaut cik reālu.

Miega apstulbināts ķīnietis mūs izraidīja pusnaktī. Mēs bijām nonākuši drūmas sarunas strupceļā. “Man nekad nebūtu ienācis prātā...” es teicu. Un tu atbildēji: “Man ne par ko nav jāsarkst.” īstenībā es tev diezgan il gi klāstīju savus pieņēmumus, un tu biji tumši piesarkusi. Uz ielas mēs nonācām skaistā naktī, un tā pacilāja mūsu prātus. Mēs bijām noguruši... Munīcijas trūkuma dēļ uz ātru roku noslēdzām mieru. Ilgā un garā pastaigā nakts var uzmundrināt. Jutu galvā sarosāmies ainas. “Kā viņas to dara?” es prātoju. Taču ātri novērsu iztēli no šīs kraujas; es vēl nebiju gatavs ciešanām. Tajā vakarā Zenevjēva kļuva par dzīvu būtni, kuru no tā brīža varēja saukt vārdā, pieminēt. Drīz tai pievienqsies citi - tavā teātrī pamazām saradās tēlotāji.

III Ceļojums divatā

Tava dzīve ir teātris, Ženevjēva - statiste, es nespēju atsacīties no šī salīdzinājuma. Manuprāt, Zenevjēvai pietrūka klātesamības. Man viņas seja palikusi atmiņā gluži abstrakta - šķīstas jaunavas piere, ģimnāzistes glu di sasukātie mati, stirnas izbrīnītās acis. Bet vai gan iespējams nīst šķīstu jaunavu, ģimnāzisti un stirnu? Vienīgi sarkanais mētelis bija apveltīts ar ļaunu varu, jo tas piedalījās Diānas mistērijās, kurās Ženevjēva bija tikai nevainīgs līdzeklis. Es vienmēr esmu palicis pie ieskata, ka Ženevjēva ir nevainīga. Vēlāk es uzzināju par viņu daudz nožēlojamu sīkumu, taču tie nemazināja labvēlību, ko biju iemācījies vērst pret tevi. Ne vienu vienīgu reizi es nedomāju par Ženevjēvas augumu, un, ja slepeni iztēlojos jūsu glāstus, es domāju par tevi, kā mēdz domāt par liānu, kuru nemaz citādi nav iespējams stādīties priekšā kā vien apvijušos ap koka stumbru, pieķērušos pie zariem, ievijušos lapotnē, - bet vai tad kāds domā par koku? Bez šaubām, tā ir šādas greizsirdības robeža: ar apsēstā skaidro skatienu cilvēks redz vīrieša augumu uz sievietes auguma, bet divi sieviešu augumi ir par daudz; šī daudzskatitlība sagandē pat ciešanu prieku.

Tātad Ženevjēva ieguva seju un vārdu, bet neieguva augumu. Sākumā viņa bija pirmais pret tevi vērstais ierocis. Tajās jūlija nedēļās reizēm, kad dusmas varēja izraisīt viegli, man izdevās ļaut tām izsīkt, neko negūstot: tava savādība mani uzjautrināja, gandrīz vai glaimo-

ja man. Tu man likies diezgan dumja, bet, galvenais, es jutos kā moderns cilvēks. Es jutos pietiekami stiprs, lai nostātos vienā līmenī ar grēku. Šāda laimīga noskaņa gan bija pārejoša, un drīz es atkal pārvērtos par skumīgu mīlētāju.

Kādu vakaru Ženevjēvas rēgs tomēr atriebās par necilo stāvokli, kādu biju viņai ierādījis.

Daudzus vakarus mēs pavadījām teātri, aizkulisēs, kur tev bija neskaitāmi daudz “savu čaļu”. Tu bez mitas meklēji iespējas zīmēt dekorācijas vai kostīmu skices. Trijos mēnešos es iepazinu visas Parīzes pārdrošās skatuves un trūcīgās trupas. Man pat tīri labi iepatikās ģērbtuves ar cementa sienām un izliektiem radiatoriem, kur divdesmit gadus vecas aktrises atgrimējās, dzerdamas sarkanvīnu. Nelaimīgās apbēra ar komplimentiem, ko viņas pieņēma majestātiskā cēlumā. Viņas piecēlās, uzlika uz mūsu elkoņa mazu, karstu ķepiņu un meta mums sejā “tu” un kristāmvārdus. Pēc tam visi kopā devāmies uz tuvāko bistro, kas aizvien izrādījās visdrūmākais, no tiem, kur dzer filtra kafiju, turot karotīti virs ziedkausam līdzīgas glāzes. Meičas nekad neatgrimējās pilnīgi. Viņas atstāja biezu zilu krāšļu kārtu uz plakstiņiem un gar skropstām - garas, melnas svītras līdz pat deniņiem, tāpēc ikviens skumjāks vārds ieguva pašnāvniecisku nokrāsu un katrs smaids vērtās līdzīgs palaistuves izaicinājumam. Kādu vakaru netālu no Monparnasa jauna aktrisīte man atzinās, ka savu lomu dabūjusi tikai iepriekšējā dienā no kādas draudzenes, vārdā Ženevjēvas, kurai vajadzējis aizbraukt no Parīzes. Tad es sapratu, ka tava Vācijas krustmāte, ko tu pavadīji uz Austrumu staciju, nekad nav atstājusi Bādeni. Aktrisīte bija aizkustinoša - trausla, gaišmataina, biklu skatienu. Es nodomāju, ka

Ženevjēvai piederētos tāda loma: šķīstā jaunava-stirna-ģimnāziste atdzima manu acu priekšā un runāja ar mani maigā balsī. Mūs pārtrauca, bet ar to pietika; mazā svešiniece bija aizdevusi savu seju manai greizsirdībai.

Pēc nedēļas mēs aizbraucām atvaļinājumā.

No rīta pamostoties karstums apņēma mūsu augumus kā cimds roku. Galva bija smaga un gaisma žilbināja. Uzvilkuši peldkostīmus, mēs gājām uz pludmali pa taku, kas man nepatika. Man vispār nepatīk nedz jūra, nedz karstums astoņos no rīta, nedz takas asiem akmeņiem, kuri spīguļo saulē kā kvarcs. Laiski iebridām biezajā, gludajā ūdenī, kas vilka un stiepa viļņus, plakšķinādams kā veļa, ko ņem ārā no vannas un liek uz ziepēm noglumējuša dēļa. Mūru baltumā, smiltīs un mirdzošajā ūdenī kā milzīgā cinka reflektorā saule žilbināja acis un darīja galvu vēl smagāku. Es gulēju uz ūdens, sāls dedzināja slikti iedegušo ādu, augumu, kas izskatījās slimīgi balts, kaut arī bija apsauļots. Man bija kauns, ju tos kā slima zivs ar baltu vēderu, mazs cilvēcisks radījums, ko dzen izmisumā dīkdienība un mīlas žesti. Mazliet tālāk Diāna gluži kā vīrišķības iemiesojums šķēla ūdeni parīzietes kraulā. Pēc tam mēs klusēdami atgūlāmies pludmalē. Diāna aizsmēķēja pirmo cigareti, un es nodomāju, ka nākamais skūpsts odīs pēc zaldāta.

Tāda ir vasara - mīlētājiem liktenīgā vasara. Viņi brauc divtūkstoš kilometru tālumā, lai kveldētu galvu saulē un justos vasaras slimi. Kad beidzot pienāk vakars, no visa ādas uzkrātā karstuma ceļas neliels drudzis; tad viņi pļāpā un dzer, un sākas visas nelaimes.

Man patika Diānas noīrētā māja. Grīdas bija izliktas sarkanām plāksnēm, sienas baltas, ar svēto attēliem melnā ietvarā uz katra panno. Melnas bija arī lampu metāla daļas un sarkani - krēsli, ko rotāja zeltītas atzveltņu

augšmalas un zeltīti tīkliņi - vienīgās neprātības, kas bi ja atrodamas Ibisas nabadzībā. Pirmajā dienā mūsu nolīgtā kalpone meta langustus verdošā eļļā un mums kļuva nelabi ap dūšu.

Mēs nolēmām ēst ciema vienīgajā viesnīcā. Klīda runas, ka tur ir leduspagrabs un ka mums tur būs kā

Parīzē.

Es tevi neaizmirstu, Diāna, un, ja savā stāstā ievēroju distanci, kā notiek ar ceļu, kas stiepjas gar upi vai jūras malu un reizēm it kā atkāpjas no tām, tad tikai tādēļ, lai nogurdinātu naidu, kas manī kāpj ik reizi, kad atgriežos pie sava nodoma. Būs grūti ar tevi runāt par Ibisu. Nekad es neesmu bijis tik tuvu mīlestībai uz tevi. Tā bija mīlestība, kura vēl tagad pretojas tik daudziem triecieniem.

Mēs nekad nebijām ilgi dzīvojuši vienā istabā, dalījušies brīvajos brīžos vai riskējuši pastāvīgi palikt viens otra tuvumā. Es pieradinājos pie tava auguma; es pret to izturējos ar maigu un mazliet zobgalīgu familiaritāti, ko tu iztulkoji sev par labu.

Es toreiz biju slims, tāpēc tagad domāju par Ibisu kā par slimību. Manī palikušas tikai vienas atmiņas, kas neatstāj vietu nekam citam: sāpes galvā un sāpes augumā, abas tās sekoja cita citai, neatstājot mūs ne brīdi mierā, nakts karstums sekoja dienas karstumam kā karš otram karam, drūms apsīkums tavā skatienā, dienas-vidus smagā svelme, kas gulstas pār jūru. Man gribētos ilgi stāstīt par sajūtām, kas šķietami neiederas manā stāstā: par ceļa akmeņu cieto griezīgumu, mazliet pretīgo liedaga smilšu blīvumu, par nakšu tumsas smagumu, kuram cauri dūrās sarkanas, trīsuļojošas ugunis; šīs sajūtas ir svarīgākas par manām žēlabām.

Varbūt zem dzidrām debesīm un skaidras saules, ziemeļu vējā, tavas zemes mežos mēs būtu izglābusies? Bet Ibisā, tās dzeltenajos putekļos, zem tērauda debesīm, kur pasaule šķiet izplūdusi, visu mūsu dzīvi pamazām vien caurstrāvoja tāds kā sagandēts, draudu pilns gaiss.

Vakaros mēs pastaigājāmies pa ceļu starp mājām ar atvērtām durvīm un dzirdējām, kā aplokos kustas ēzeļi un kazas. Man gribējās, kaut mans augums atstātu mani mierā. Es to sajutu, es ar to noņēmos kā nekad pilsētā. Peldes siltajā ūdenī to salauza bez baudas, āda bija sarepējusi, naktī mūsu drēbes savilga lipīgā rasā. Mēs sarunājāmies maz. Atceros, ka es nemitīgi urdījos savās vainās un savas miesas kaites atvedināju uz citiem ķermeņiem, uz visu, kas attiecas uz cilvēka augumu, un es īgni vēroju tavu ķermeni, sašutis, ka tas ir sauss un piemērojies apstākļiem. Es domāju - tā ir vasaras sievišķā daba; sievietes pēc būtības ir saistītas ar visu miklo, svelošo, noslēgto. Biju nikns. Tavas kaites - tu baidījies mani apgrūtināt, tajās atzīstoties, - mani sajūsmināja. Ak tad tu nebiji vis tik spēcīga! Tātad tu nebiji noslēgusi savienību ar visu mīksto un valkano, kas au gūstā plūst no debesīm un jūras, ar šīm saindētajām veltēm un dāvanām. Es vēlējos, kaut tu dabūtu kraupi, drausmīgas niezes, vienalga kūdu sērgu, kas pazemotu tavu ādu. Tev noreiba galva, piepeši tu zaudēji līdzsvaru, un zeme, pretīgā zeme zuda tev no kāju apakšas. Tad apņēmu ar roku tavus plecus, es tevi balstīju, un katra tava vājuma pazīme palielināja manu spēku. Vakaros mēs mēģinājām pastaigāties pa cietajiem akmeņiem nosēto ceļu, un divus vai trīs vakarus tikko spējām pavilkties dažus soļus, grīļodamies kā sirmgalvji, un mūsu gaitas nedrošība bija tāda pati kā balss drebēšana aiz vecuma. Es mērīju savus augstsirdības krājumus. Nekad mēs nebijām bijuši tik lielā mērā vīrietis kopā ar sievieti un sieviete kopā ar vīrieti kā šajās īsajās pastaigās.“Vai jūties slikti?” es tev jautāju. Un vienā tādā vakarā sākās izskaidrošanās.

Mēs runājām par baudu. Vīrieši savā starpā par to tērzē tāpat kā par motoriem; vienīgā nepieciešamā piesardzība - raudzīties, lai saruna aizsāktos tikai starp cilvēkiem, kas ir pietiekami bagāti, lai iegādātos vienas markas mašīnu. Bet divatā ar sievieti vīrietis pārvēršas par ārstu, psihologu un kirē. Viņš pārvalda gaisu un vārdus. Viņa runa ir pilna “es” kā verdoša zupa burbuļu. Rodas iespaids, ka šīs zupas dibenā ir vesels krājums iekarotas slavas, apmierinātas patmīlības, ko karstums mūda un izmet virspusē kā lielus burbuļus.

Es izlikos bezrūpīgs. Es pūlējos dot sev padomus: “Nesmīkņā, nesaki “es”, neaizmirsti distanci, izliecies izklaidīgs.” Es zināju, ka spēli var izjaukt ciešāks skatiens, skarbs vārds, nevietā pasprucis smaids. Bija pienācis laiks sliekties uz drāmu - un mēs, gan viens, gan otrs, tai jau gatavojāmies, bet vispirms vajadzēja celt tronī princesi Nevērību. Es biju pieklusinājis aizrautīgo riebumu, ko iepriekšējās dienās sajutu pret katru cilvēka augumu. Bruņojos ar iecietību un humoru. Man tik kvēli gribējās atklāt noslēpumus, ka varēju pat ķerties pie viltībām. Vēlāk, zaudējusi mākslīgos izkrāšņojumus, gluži kailā kaislība urdīs mani aizvien tālāk.

Bauda ir tad, kad dāma vaid. Lielā bauda - kad viņa klusām iekliedzas. Vai viņa ir aktīva? Pēc tam no baudas pārgājām uz grēku. Vai mēs viņai esam iemācījuši šo mākslu? Tā ir noslēpuma valstība starp viņu un mums, neizskaidrojamais, naksnīgais, vārdu sakot - mīlestība.

Tas viss man bija prātā. Es to tulkoju cildenā stilā.

Modrs biktstēvs būdams, es ieslidināju slazdā aizvien lielākus siera gabaliņus, aizvien kairinošākus un kairinošākus. Nepagāja ne stunda, kad jau veidojās Diānas portrets: ilgi šķīsta, pēc tam salta (bet karstu galvu), drīz vien riebuma pārņemta, pēc tam aizkustināta - sākumā tikai mazliet, virspusīgi, aizkustināta, bet brīvu sirdi... beidzot - laimīga. “Laimīga” - tas bija visskaistākais “es”, visbrangākais “es”, visapaļākais burbulis, kas tikko pārsprāga gaisā. Tad gājām savu ceļu atpakaļ un nesteidzāmies.

Šķīsta - to es aizmēzu ar galvas mājienu. Gaišmataini kavalieri, Versaļas dižcilšu dēli vai nezin kas cits. Mīlestība, kurā rokas paliek redzamas, mani neinteresēja; es tev labprāt uzdāvināju tavu jaunību. Šķiet, tā turpinājusies diezgan ilgi.

vSaderinātais - tas man mazliet kremta. Līgavainī man nepatika tā oficiālais stāvoklis, ģimeņu iecietība, aizvērtās durvis. Bet par to tu runāji tik vienkārši, ka mani nomierināji. Gluži nemanāmiem triepieniem tu viņā ieskicēji tik daudz vājību, kuras nosauci par viņa “aizkustinošajām īpašībām”, veselu kolekciju dumju īpašību, ka es pie labākās gribas nevarēju saderināto ņemt nopietni. Piemēram, tu liki nojaust - bet tik neskaidri, ka es netiku gudrs, vai esmu pareizi sapratis, - kādu viņa fizisku vājību, klibumu vai kāda locekļa stīvumu; man nebija īsti skaidrs, kas šajā jaunajā cilvēkā bija salūzis, bet skaidri atceros, ka jutu patiku un žēlumu. Manā iztēlē nav vietas klibiem siržu lauzējiem vai klibiem ciniķiem, kaut arī literatūrā tie iet savu ceļu, un tiem seko skandaloza sačukstēšanās. Tā nu tas ir - uz kropļiem es neesmu greizsirdīgs. Un piepeši saderinātais pārvēršas par nepilnvērtīgu cilvēku, kura ķermeni pieminot, neviļus pieklusina balsi. Tādiem cilvēkiem lemta augstdzimušu un labi audzinātu jaunavu mīlestība. Tas ir žēlsirdīgās māsas skūpsts varonim, roka, ko atstāj murgojoša drudža slimnieka plaukstā. Es cieši turēju tavu elkoni un sargāju tavu līdzsvaru uz grambainās takas tumšā naktī. Mēs gājām, nepievēršot uzmanību gandrīz neredzamajiem cilvēkiem uz māju sliekšņiem, kuri, mums tuvojoties, pārtrauca tērzēšanu, tā ka mēs gājām klusumā cauri ēnu grupām, kur kustējās cigarešu uguntiņas. Šis piesardzīgais gājiens - tu nebiji noāvusi ielas kurpes, ko uzvilki, kad gājām pusdienās, - man šķita pilnīga atainojam tavu stāstu - tik lēnu, ar pagriezieniem un apstāšanos, mēģinot iztaustīt zemi, kur likt kāju; tu droši vien to nosauci par kautrību, un es tajā nolūkojos bez dusmām un bez ticības. No šī brīža, no šī pirmā vakara man šķita, ka sākas jauns mūsu attiecību posms. Līdz tam mēs vai nu dienā, vai naktī bijām kopā. Toreiz tumsā uz ceļa es jutu, ka tavas atzīšanās un mani pieņēmumi vairs nesaskan, un jutu arī, ka pirmajām otros nekad neizdosies pārveidot. Kopš tā laika tavas viltības iet vienu ceļu, manas aizdomas - otru.

No nejauši izmesta vārda es nopratu, ka tu esi sastapusi savu bijušo saderināto, ka reizēm satiecies ar viņu. Vai tas mani ievainoja? Nē. Varbūt tas bija sīks dūriens, varbūt es tikko manāmi un mazliet greizi pasmīnēju; tas nebija nekas, tas bija mazāk nekā nekas.

Mēs gājām. Es tev atbildēju ar miglainiem, piesardzīgiem teikumiem, kas mudināja turpināt. Ko? Es nezinu. Bet es zināju, ka šajos pētījumos vajag iet tālāk un tālāk. Pārtraukta atzīšanās ir zaudēta uz visiem laikiem. Vismaz šī atzīšanās. Viena un tā pati kļūda, viena un tā pati dzīve var izplūst tik atšķirīgās grēksūdzēs, ka tās cita citu iznīcina. Galvenais ir tikt līdz galam vienā no tām - vienalga, kurā notvert tēlu, ko tāda grēksūdze iz-

gaismo, un vairs nelaist vaļā. Rēķinus vienmēr kārto ar ēnu; lai tad tai būtu vismaz noteikts apveids!

Tobrīd ēna bija saderinātais (“Nu, gredzens, svētdienas, vienmēr mazliet netīkama mātes labvēlība...”). Visu pamests, satracinājies ēzelēns iznira no tumsas, mūs sadzirdējis, pašāvās sānis un aizšmauca aiz žoga. Nē, vakars nekādā ziņā nebūs rūgts, dramatisks, tajā nebūs nekā tāda, no kā esmu baidījies vai uz ko cerējis. Mēs bijām aizgājuši tālāk nekā citiem vakariem. Ceļš mūs izveda ārā no ciema un līkumoja starp olīvu dārziem. Vēl pēc stundas es uzzināju saderinātā vārdu un profesiju - viņš bija advokāts -, to, ka viņš pēc tam ap precējies, ka ir stingri ticīgs protestants un neglīts. Ak, cik ļoti man patika šis saderinātais! Es zināju arī, ko domāt par tavām trim aizrautibām: precēts vīrietis, profesors un ārzemnieks. Neviens nevarēja but jauns cil vēks, un tas mani nomierināja: četrdesmit gadu vecumā pilsoņi kļūst tikumīgi visās pasaules zemēs.

Pret “saltumu” un “riebumu” es paklupu.

Bijām tikuši līdz Gerhardam. Viņam bija trīsdesmit astoņi gadi tolaik, kad tev bija divdesmit. Viņš bija tavs pirmais mīļākais; jā: tajā gadā, ko tu pavadīji Londonā. Nē: ilgi tas neturpinājās. Tas nebija mīlas sakars; gandrīz neticams nelaimes gadījums. Trīs naktis.

Trīs naktis, Gerhards, Londona. Beidzot noslēpums bija man rokā.

Pamanīju, ka domāju: “Gerhards, Andrē,” un ka sāku klejot tavās atmiņās bez ceļveža. Tu joprojām runāji. Tu beidzot runāji. Cik nedēļas tu biji gaidījusi, kad es tev pasniegšu roku? Tu, bez šaubām, domāji absurdi: “Augonis ir jāpārgriež. Kas pateikts, vairs neskaitās. Atzīšanās - piedošana. Atzīšanās - aizmiršana.” Piedošana, aizmiršana, nāve - vai laimīga sieviete var ko labāku domāt? Steigā

man visu izskaidrot, ar cieņas pilnu kautrību pateikt “grūti pasakāmo" - tas bērnišķīgajai sievietei (krāsaino izdevumu bērnišķīgajai sievietei) sagādāja apmēram tādu pašu prieku, ar kādu tā izsaiņo piknika grozu.

“Mēs ēdīsim aukstu cāli, kas tev tā garšo,” viņa saka, "laškrāsas Holandes sieru un šokolādes kūkas.” Ap mēram tādā pašā garā tu nosauci dzīru ēdienkarti:

“Mums būs vientulība un pamestība, kas tev tā patīk. Uzticēšanās un nicinājums, kas tev tā patīk...”

Trīs naktis mani galīgi satrieca. Vienu nakti, vienu pašu kopā ar vīrieti pavadītu nakti vismaz atmiņu apmātajā klusumā mēdz dēvēt par mīlas nakti. Cik muļķīgi ir ciešanu tēli un piruetes! Viena pati nakts, divi vai trīs apkampieni, nenosakāmais cīniņš, kas iedegas ap pusnakti un pēc nedaudzām stundām ieslīd grūtā, neērtā miegā divatā - to visu iztēlojas kā mīlas pilnu un apmierinājuma pilnu. Tāpat ir divdesmit naktīs, trīs mēnešos, vienā gadā: tās ir labas distances baudas skrējienam. Bet ko gan varētu nozīmēt trīs naktis? Divreiz atkārtotu neveiksmi? Trīsreiz uzspiestu kaunu? Steigu pirms došanās ceļā? Cinismu? Tu man paskaidroji, ka Gerhards aizceļojis uz Savienotajām Valstīm. Lai satiktu tevi, viņš ieradies no Minhenes Londonā četras dienas pirms kuģa atiešanas no Anglijas. Starp jums plēnēja skaistā mīlestība.

Tu apsolīji. Viņš neko nesolīja. Es dzirdēju, kā tu virknē šīs pliekanības; es iedomājos tās savērtas diegā, rožukronī, un tik lieliski varēju iztēloties, kā tu šīs zīlītes mīlēji, kā tu tās glāstīji, kā skaitīji citās naktīs, piemēram, ceturtajā vai piektajā, kad saprati, ka vīrieši radīti, lai ceļotu, ka viņiem patīk ceļojumi un darīšanas, ka viņi mīl arī savus dēlus, padrūmo Minhenes dzīvokli, jau sen piepildītas dzīves pieblīvētos gaiteņus.

“Simt stundas Londona” - tas ir labs noveles virs-1; raksts. Sieviešu žurnāli un sieviešu sirdis tur atrod savu morāli - romantiskas drāmas morāli. Pēc iespējas vairālfl mīlestības iespējami īsākā laikā, klasiskā traģēdija, kas dzimst starp diviem lidmašīnu reisiem. Tā kā tu mašīnā! braukdama dungoji, tā kā tu domāji, ka vajag izdalīt! cieņu kā apbalvojumu tiem neliešiem, kas cieņu nopēti nījuši, es jau zināju, kāds dumjš un pretenciozs sievišķis® pacietīgi gaidīja savu stundu sievietē, kuru es mīlēju.! Taču dungošanā es neklausījos un labsirdību neņēmu ļ vērā. Mūsu piedzīvojumam biju ziedojis pienācīgo ap- ļ stulbuma devu. Šoreiz man tas bija jāatzīst. Vīrietis, 1 ieradies no Minhenes, pie pusdienu galda zvēr jums j mīlestību, neatdod atpakaļ kuģa biļeti un ved jūs uz I savu istabu; ir zināms, ka viņš jūs pametīs. Pametīs: šis klusēšanas dziļumos auklētais vārds sadzina man asinis ' galvā. Šis apvainojums vērsās tieši pret mani. Es mīlēju, i es šajā bridi mīlēju pamestu meiču. Es nupat biju pavadījis piecdesmit naktis ar meiču, ko Gerhards, trīsdesmit astoņus gadus vecs ārsts no Minhenes, bija izmantojis trīs naktis. Lūk, kas var iedvest riebumu pret visām \ sievietēm: viņas visas kāds ir pametis. Mirklī, kad jūs nolemjat ziedot viņām mazumiņu sava spēka un lēt- ļ 1 ticības, Minhenē vai kur citur ir vīrietis, kas viņu atmiņā pretojas silti un mīksti, kas ir kā mezgls, kā uzkalniņš laika ainavā. Augums, kam jūs pirmoreiz pieskaraties drebošu roku, ir pazinis īpašnieka delnas drošo, vareni līdzsvaroto tvērienu. Turklāt šī roka turpina saliekt un iztaisnot pirkstus, pieskarties un ņemt, saspiest un palaist, justies mikla vai svaiga, veikla vai trakulīga; varbūt tā drebēdama pieskaras citam augumam? Jūs to iedomājaties saplosītu, asiņainu, bet ar to vēl nepietiek.

To pārsies, tā no jauna kļūs par dievināšanas un līdzcie-

tības objektu, par līdzekli jaunām uzvarām, un katra no tām pazemos jūsu mīlestību. Tad jūs to iztēlojaties, vēlaties beigtu pie trūdoša ķermeņa. Bet pat tas nelīdz: jums vajag to sadedzināt, tūlīt pat pārvērst pelnos, putekļos, neesībā. Tad jūs uzelpotu. Uguns, senais līdzeklis pret grēku, jūsu sabiedrotā uguns, apvienojusies ar jūsu līdzzinātājiem nāvi un vēju, izklīdinās murga miesu. Un tā jūs kļūstat par līdzzinātāju visiem slepkavām, kas savam noziegumam izmantojuši krāsni, nedzēstos kaļķus, plēsīgu zivju pilnas upes. Cik labi jūs saprotat viņu atvieglojumu un viņu pārsteigumu, kad pienāk diena un viņus apsūdz un notiesā. Bez šaubām, ir tik viegli un tik kārdinoši līdz galam izsapņot sapni par slepkavību, par roku, kas vienmēr būs starp jūsu mīlēto augumu un jums pašu un kas jānogalina, lai dzīva paliktu jūsu mīlestība.

Labi. Cik saprotu, Gerhards ir pie labas veselības un turpina prātīgu dzīvi citā Vācijas nostūri. Augsburgā. Pilsētā, kur vīriešiem ir divas rokas. Un manu acu priekšā veidojas ainas, jo, ja es nepazinu Minheni, tad labi atcerējos Augsburgu, kur biju nonācis kara laikā un kas manā uztverē bija karstuma nomākta pilsēta, kur ēda citronu saldējumu. Gerhards ceļoja. Te no vienas, te citas vietas viņš tev atsūtīja kādu dāvanu, reizēm atrakstīja pa vēstulei. Ak, dārgie vīrieši! Kādus niekus viņi atmet uzticīgām sievietēm, cik taupīgi apietas ar savu dzīvi! Niknuma viļņi un naidpilna izsmiekla viļņi mani aiznesa tālu no tevis un tālu no sevis, tāpēc tu turpināji prātīgi runāt un es - soļot tev blakus, pilns izmisīgas laipnības.

Pagājušajā gadā jūs kādu vakaru satikāties Parīzē. Cik nožēlojamā tonī tu man teici: “...Starp sešiem un septiņiem viņa mašīnā, viņš bija apstājies Boskē avēnijai

paralēlā ielā.” (Bez šaubām, radio jūs pārpludināja ar pļāpām; nevienam no jums nepietika dūšas pakustēties, lai glābtu vismaz klusumu.) “Viss notika tā, it kā mēs negribētu neko saglabāt. Viņam bija “viena stunda laika”. Man - četri gadi aiz muguras. Reizēm viņš man teica: “Tava draudzene Ženevjēva...” kā atraitnēm mēdz sacīt: “Jums paliek jūsu darbs un jūsu bērns...” Vai viņš saprata visu vai nesaprata neko? Šis priekšzīmīgais vīrietis ir tik vieglprātīgs...”

Tiktāl 11u mēs bijām tikuši. Bija pāri pusnaktij. Tu nu pat kā pateici: “Viņš ir tik vieglprātīgs.” Tu runāji par Gerhardu tagadnē un mātišķā tonī. Tu tikko biji pieminējusi Boskē avēniju, stundu starp sešiem un septiņiem, un man bija slikti.

Mēs pagriezāmies atpakaļ, es maigi saņēmu tavu elkoni, jo šķita, ka tu esi pilnīgi zaudējusi orientāciju telpā un laikā, un devāmies atpakaļ uz ciemu. Netālu no pirmajām zemajām mājiņām mēs atkal ieraudzījām lampu sarkano gaismu istabās un kustīgās cigarešu ugun tinas. Kad gan šie ļaudis iet gulēt? Šoreiz, mums tuvojoties, balsis neapklusa. Beidzot bijām kļuvuši par nakts daļu. Vai ari ciemnieki bija sapratuši, ka esam svešinie ki, kurus nesasniedz viņu piesmakušās, aprautās sarunas.

Es gāju, tērpies milzīgas cieņas bruņās; tu biji noliekusi galvu. Es piepeši jutos ļoti liels, ļoti garš, gluži vai auguma tiesu garāks par tevi, un cieņu sajutu kā fizisku īpašību. Es zināju - ja mūs piepeši pārsteigtu gaisma, tā apspīdētu manu skarbo, bālo, koncentrēto un varbūt diezgan skaisto seju. (Neaizmirst šo recepti; tāda ir interesanta dzīve...) Klusumā griezās neskaitāmi jautājumi, ko gribējās tev uzdot, bet vienlaikus man bija pārliecība, ka visu šo jūkli pārvaldu ar stingru roku.

Ciešanas, nakts miers (ar ēzeli, sarkanajām lampām un cigaretēm), mana apņemšanās turēties rāmjos - tas viss veidoja vienu kopīgu nastu, vienotu izjūtu kamolu, ko nesu ar vislielāko piesardzību. Tava klusēšana man nelikās vērā ņemama. Tu katrā ziņā domāji (aizvien šie salīdzinājumi, ko es tev piedēvēju), ka pārgriezts augonis sadzīst, ka strutas neaplipina veselu ādu. Bet es zināju, ka slimība izraisa slimību, ka tā pārņem cilvēku pēc cilvēka. Man nešķita, ka esi ar mani norēķinājusies. Tomēr biju ar mieru izlikties, ka atgriežamies mājās, rāmi un apskaidroti, roku rokā, pamieru noslēguši.

Kad tumsā bijām apgūlušies, abi uzmanījām viens otra miegu. Mūsu īsā un aprautā elpa nevarēja piemānīt ne tevi, ne mani. Es gulēju nekustīgs, mani mocīja bailes pakustēties, jo kustība varēja iegūt noteiktu nozīmi. Piepeši man ienāca prātā, ka tu tieši tāpat apvaldi savu augumu, un mani pārņēma spēja līdzjūtība. Par lielām ciešanām un asaru plūdiem es būtu pasmējies, bet šī mazā, mokošā piepūle - nekustēties - mani saviļņoja. Es uz labu laimi pastiepu roku un pusceļā starp mūsu gultām sataustīju tavu atvērto delnu izstieptiem pirkstiem. Tātad jau pirms pusstundas tu biji izstiepusi roku pret mani, un tu tik ilgi biji palikusi nekustīga tāpēc, lai neizjauktu žestu, lai neatzītu to par nevajadzīgu. Mēs paspiedām viens otra roku mazliet neprātīgā augstsirdībā, tad palikām guļam tāpat, tikai elpa kļuva dziļāka. Bet mēs nerunājām. Ikviens no mums zināja, ka vārdi izjauktu trauslo līdzsvaru, atklājot, cik īstenībā tālu viens no otra mēs esam.

Nākamajā rītā es pamodos slims. Es aizmigu gausi kā nomācošos vakaros, kad uzbrūk bezmiegs, un man šķita, ka esmu gulējis tikai dažas minūtes. Par spīti aizvirtņiem, istabā bija ielauzusies bezsaules rīta vienmuļā

gaisma. Jūra turpināja šļakstīties gar līčioču krasta smiltīm, un es iztēlojos ūdeni līdz pat apvārsnim ieplūstam starp klintīm un glāstām viļņu sagrauztos, jūras izmestos priekšmetus. Es drebēju drudzī. Laikam vēl bi ja ļoti agrs, tu gulēji. Uzvilku mitro segu līdz pat zodam un sakodu zobus, kas gandrīz jau klabēja. Man bija bail; man vienmēr bija bail no vismazākās kaites; bail no drudža ainām. Pēc tam pamodos vēlreiz, kad tu liki man uz pieres slapju dvieli.

Trīs dienas, kamēr ilga drudzis, karstums nemazinājās, kaut arī saule neizspiedās cauri biezajiem mākoņiem, kuri pamalē bija zili, bet virs mūsu galvām -žilbinoši balti. Jūra bija kļuvusi pelēka, un šķita, ka tā izkusīs kā svins. Jūra un debesis bija slimas tāpat kā es, ja vien es nebiju pārņēmis jūras un debesu slimību. Visu aptvēra viena vienīga kaite: bailes no bezmiega blakus tev, aizmigušai, debesu baltums, kas iespiedās acīs par spīti saulesbrillēm un aizvērtiem plakstiem, klusums. Tu staigāji pa guļamistabu un dzīvojamo istabu, kuras grīdas plāksnes redzēju spīdam. Atbilstoši diennakts stun dai es dzirdēju ūdens šļakstīšanos dušā, tava naža un dakšiņas šķindoņu pret porcelānu, ārsta vijīgo balsi. Es zināju, ka paies ļoti ilgs laiks, pirms man kļūs labāk, laiks, kas aiznesīs tālu prom atmiņas par mūsu pastaigu un tavu atzīšanos. Būs pārāk vēlu turpināt. Es ļāvu slimībai izveidot starp mums piespiedu labvēlību, izplest starp mums manus untumus un labi audzināta slimnieka laipnību. Tu biji nevainojama, tu biji nežēlīga. Manas vēlmes tu nolasīji no acīm. Mēs nogalinājām mīlestību. Ceturtajā dienā, kad biji pienākusi pie manas gultas, mana roka pieskārās tavai kājai un noglāstīja to. Tā es tevi glāstīju - tu stāvēji, es gulēju, mana roka maigi, aizvien maigāk slīdēja gar tavām ciskām, zem zila,

viegla zīda auduma svārkiem, kurus nekad neaizmirsīšu. Pa gabalu lūkojos tavā sejā ar aizvērtajām acīm. Tu nojauti šo dzīvniecisko skatienu, kas tika raidīts gandrīz no grīdas, un tikpat kā neapzināti pacēli galvu, lai man slēptu zoda bezmaz nemanāmo tuklumu. Šī aina - es guļu un glāstu sievieti, kas stāv man blakus - ir vienīgā, kas satraukusi manus sapņus. Pusaudža gados, kad par baudu vēl nezināju itin neko, es jau biju izgudrojis šo ainu, lai izpalīdzētos pirmajās kustībās. Es šo ainu atsaucu atmiņā vakarā, es vilcinājos to iztēloties visā skaidrībā, garā, laimīgā nepacietībā paildzināju tās dzimšanu. Tad tā parādījās, tā atklājās gandrīz slimīgā skaidrībā, balstoties vienmēr uz vieniem un tiem pašiem sīkumiem -uz noteiktu kleitu, uz cisku slepeno maigumu, uz to pašu vārdu, ko sapnī devu savai nezināmajai palīdzei. Diendienā tā ieguva ko jaunu savai nesen atrastajai mākslai. Kāds izlasīts un baudā pārlasīts teikums, biedra atzīšanās, Sjēnas Katrīnas mazliet neprātīgais skatiens un augstās krūtis tā es vācu tēlus, vārdus un pieņēmumus. Bet toreiz es vēl neko nezināju par trīsām, kas noteiktā mirklī pārņem sievietes ķermeni, tās krūšu cilāšanos dziļā, straujā elpā, par nemanāmo kustību kājā, uz kuras viņa neatspiežas, par to, kā tā mazliet paplešas, tik tikko pietiekami glāstam, kas to iegūst un ievaino, par “jā”, ko viņa, šķiet, saka ne vien baudai, bet arī vīrieša neķītrajai gribai. Jo tieši pie tā vīrietis vēlas nonākt, pie šīs secīgās apspiešanas: nedrebēt, nevaidēt, nemesties gultā, meklējot parastus mīlestības žestus. Un mirklis, kad roka sajūt kājas vieglo pakustēšanos. Un mirklis, kad seja ar aizvērtām acīm, kas līdz tam bija novērsusies, piepeši pagriežas, atklājas, atspoguļo visa auguma pakļāvību, paceļas gluži kā karogs, apliecinot ķermeņa padošanos. Bērns to nezina, jo viņš nezina, kāda bauda ir pazemot,

un pusaudzis to iemācās, un vīrietis to kādu dienu iemīl un lieto gluži kā apreibināšanās līdzekli.

Mana roka neatkarīgi no prāta, mana visdziļākā vēlēšanās tevi ievainot neatkarīgi no prāta atkal atrada seno kustību, pirmo un pēdējo kustību manā karā pret sievieti. Man vajadzēja atriebties. Vajadzēja, lai tu padodies untumam, kas uznācis augumam, kuru tu trīs dienas biji kopusi, kura vājības, smieklīgumu un trauslumu biji mērījusi trīs dienas. Vajadzēja redzēt, kā tu aizvērsi acis, sajust tavā visdziļākajā siltumā baiļu vilni, kurā tu pavēries manam glāstam. Un tajā pašā laikā visa šī kauna dzīlēs no tāla tāluma nāca kāda kustība, kas nebija nedz kauns, nedz atšķirtība, nedz bēgšana, nedz karš. Piepeši mana roka vēlējās, lai tev un nevis man ir labi, mana roka tevi glāstīja maigumā, ko tu nespēji pat nojaust. Pašā tavā viducī maigums slavināja tevi, iegāja tevī, kā bieži bija iegājis viss mans augums, arī es aizturēju trīsas, vaidu, aizrautību, kas cēlās, lai mestu mani tavos ap kampienos un tevi paņemtu. Dusmas izzuda. Izzuda vēlēšanās pazemot. Pašos naida dziļumos es atradu maigumu, apdraudētu, nedrošu mieru, bet tas tomēr bija miers. Un tad man iešāvās prātā vārdi, ko tu tajā vakarā izrunāji (“... Tāds kā nelaimes gadījums... Trīs naktis...”), un visa maigā, sārtā burvība acumirklī vērtās melna. Senais naids izslējās kā pamodināts sargkareivis. Manī atskanēja tāds kā kliedziens, iedūrās spējas un pār-varīgas sāpes. Jā, nebija šaubu - naids dzīvoja.

Ceturtās dienas vakarā - tajā dienā, kad tevi glāstīju, -es izpeldējos un atkal šķietami kļuvu vesels.

Kas jauns bija radies mūsu attiecībās? Varbūt vairāk klusēšanas, no manas puses - uzsvērtāka laipnība, rāms, izplūdis izbrīns tavā sejā, no kuras bieži novērsu skatienu. Vairākas reizes dienā es viens staigāju pa ceļu vai

pa mežu. Rokas kabatās sabāzis, vienaldzīgs pret pretimnācējiem, ieslēdzies savā nīgrumā es nogāju divsimt metru. Es biju mīlējis citas sievietes, ceļojis kopā ar tām, pārsātinājies ar tām, pārstājis mīlēt - tas viss man nebija nekas jauns. Es zināju, kādiem piesardzīgiem soļiem atstāj māju, kādu bālu pieri vērš pret “mēmiem skatieniem”. Es pazinu šo dzīvi bez dzīvības, neveiksmes un apnicību mīlas pāra dzīvē: maltītes bez vārdiem, pieklājību bez sirsnības, žestus bez trīsām.

Bez kāda iemesla vasara pārstāja būt naidīga pret mani; es ieguvu to par balstu. Es apsēdos, kur pagadījās, un vientulībā vēroju vasaru. Domas peldēja tai cauri kā buras gar jūras apvārsni: es nemanīju domu ceļu. Bija mirklis, kad tās parādījās ainavas rietumos, tad citā brīdī izgaisa austrumos. Pa ceļam tās bija atstājušas gausi klīstošas pēdas. Manī mājoja nožēlas un aizdomas, kā jūrā peld kuģi - tā tos nes, mētā un reizēm aprij. Es pieradinājos pie domas, ka nemīlu tevi, ka atsākšu dzīvi tur, kur biju to atstājis. Nebija svarīgi, vai to darīšu kopā ar tevi -vai bez tevis. Kad nolūkojos, kā nirsti, peldi vai izbrien no jūras un apgulies smiltīs, man šķita pilnīgi iespējami noslēgt ar tevi uz prāta apsvērumiem dibinātu mīlestību. Tu biji tik sens ieradums. Bet vai tu pārstāsi būt dzīvnieks, ko slavē tā lokanības dēļ, vai tu runāsi, paskaidrosi? Tūlīt manī izšķīlās naids, tas svilināja; dzirdēju skarbu balsi, kas tev atbildēja; mana smieklīgi slepkavīgā rotaļa turpinājās dažu teikumu ilgumā; es trāpīju mērķī, tad bēgu uz ceļa vai mežā, un, pret kādu mūri atspiedies, gaidīju, kad aizritēs vairākas stundas. Atgriezušies mēs uzlikām maskas: tu - mēmu uzticēšanos, es - mēmus sirdsapziņas pārmetumus. Tas bija maltītes laiks. Kad pāris citu pēc cita ir izlietojis kara ieročus, bēgšanu un mieru, parasti pienāk maltītes stun-

ļ

da. Ievērojot disciplīnu, mēs mazliet pūlējāmies but eleganti, pastaigājāmies karstumā vai vakara dzeltenajos putekļos viens otram blakus; ievērojot disciplīnu, pārmijām dažus teikumus; sēdēdami pie viesnīcas galda, mēs četrdesmit minūtes sējām savā starpā pedantisku žestu tīklu. Tā pienāca pulksten trīs un desmit, un mēs bijām gluži bez spēka.

*

Es tevi vēroju, tu savu triecienu gatavoji četrdesmit astoņas stundas. Tu uzbruki sestās dienas vakarā. Nevienā no šīm sešām dienām mēs nebijām pieminējuši tavu atzīšanos. īgnuma brīžos es uz labu laimi raidīju pret tevi vispārējus apvainojumus. Tā mīlētājs, kas tur meiču aizdomās par sakaru ar amerikāni, ņirgājas par debes skrāpjiem un raibiem krekliem - un kādā tonī! Es ironizēju par pamestām dāmām un par resnām meitmīlēm vīrišķīgos kostīmos un nevīžīgu žigolo frizūrām. Tu vēr sies pret maniem triecieniem saskaņā ar saviem klusē sanas likumiem: zem iedeguma nobālēji, un tava piere kļuva par desmit gadiem vecāka.

Tu gribēji mani paturēt - tas būtu vismaz muļķīgi. Tāpat tu «ribēji sevi attaisnot. Tev laikam šķita, ka ceļš uz mani ved caur nevainību. Tu uztvēri nevainību kā cietoksni. Tu bez mitas apsvēri savus spēkus, pirms izraudzījies līdzekli, kas šķita visaizkustinošākais. Tu nolēmi būt nomākta. Tu domāji mani aizkustināt, izturoties kā satriekts upuris, kā pazemota šķīstā jaunava. Tu ne mirkli nepadomāji, vai tāda loma tev piestāv, vai tu neesi mazliet par vecu, stipru un skarbu, lai tēlotu maigu padevīgo. Tev arī neienāca prātā, ka upuris man riebsies vēl vairāk. Kaut arī tu mani tik labi pazini; tu taču zināji, ka man ir pretīgi skrandaiņi, vraki, kraupaini suņi un pieviltas kalpones. Man gribējās izpļaukāt izpļaukātos un ekspluatēt apspiestos. Tēls, par kādu tu sevi veidoji manis dēļ, pievienos tavam dosjē smagus pierādījumus. Tava rāmuma piespiestībā es nojautu kļūdu, no kuras tu stūrgalvīgi negribēji atkāpties. Es gribēju tevi brīdināt. Es jau jutos pietiekami tālu no tevis, lai nostātos tavā pusē pret sevi, lai dotu tev labus padomus. Man gribējās tev sacīt: “Izliecies pašlepna! Paturi pati sevi! Izslienies! Izaicini! Uzbrūc, Diāna, un es atkāpšos. Vai tad tu neredzi, ka es esmu laisks, vājš un ka es izlikšos bīstamies tava spēka? Ja vajag, izgudro sev skaistas īpašības. Reiz jau tu man meti sejā, ka esi mīlējusi Gerhardu, un es padevos. Dari to atkal, tēlo piedzīvojušu sievieti, pieprasi, lai es viņu pieņemu kopā ar tevi. Riskē, prasīdama visu vai neko”, tā deviņos gadījumos no desmit uzvar. Es neesmu nekāds izņēmums, es nebūšu izņēmums likumā, kļūda statistikā. Neesi vāja, neesi uzvarētā! Es nevaru ciest uzvarētos..

Protams, tagad, kad viss ir garām, es mazliet pārspīlēju. Gluži tik skaidras manas domas nebija. Es nojautu, augstākais, tavu slieksmi uz pelēcību, uz maigumu, jutu, ka tevi kārdina viegli ievainojamas, padevīgas sievietes loma. Bet tās visas bija neskaidras nojausmas, ko pārtrauca ilgi vienaldzības briži, stundas, kad es par mums nedomāju. Pludmales smiltis bija baltas un smalkas kā ķīmiskas izejvielas. Šķita neticami, ka ūdens tās neizšķīdina, ka viļņi no tām neaizplūst, iekrāsojušies bālgani kā piens. Laiks bija tik smags un lēns! Atceros, tajās trīs dienās mēs vēl vienreiz nodevāmies mīlestībai

trijos pēcpusdienā, karstumā, lāgā neaizdarījuši aizvirtņus. Mēs skatījāmies uz saviem glumajiem augumiem, kas spīdēja kā spēkavīriem, ko rāda fotogrāfijās, reklamējot “Atleksa metodi”. Es atceros šo diezgan ilgo

scēnu, mirkļus, kad atvilkām elpu, slapji kā peldētāji, bet mūsu ūdens bija vasara, vasaras dienasvidus. Mums bija brīnišķīgi atpūtas brīži, kad klusēdami gulējām uz sāniem kā krastā izmesti pēc kuģa bojāejas; tie bija mūsu bēgumi; tad atkal jūra saviļņojās, sabangojās un pacēla mūs; atceros vientulību bez rūgtuma, tīru baudu kā pirmo laimīgo pārsteigumu, ko piedzīvo jaunā zemē, kura radījusi vilšanos.

Vakarā tu saīsināji mūsu pastaigu un laidi darbā savu galveno ieroci. Tagad, kad pagājis pusgads, tava neveiklība man liekas aizkustinoša. Atceros, ka toreiz tā mani drīzāk kaitināja; nē, ne gluži: tā nodarbināja manu prātu. Es mierīgi un ziņkārīgi gaidīju.

Diānas atzīšanās - kā gan lai neliek virsrakstu šai teātrālajai scēnai! Tu acīmredzot biji dažus punktus pārdomājusi, pārējo atstājot improvizācijai. Varbūt tu rēķinājies arī ar manām replikām? Tādā gadījumā mana klusēšana tavu uzdevumu neatviegloja; tas bija pilnīgs klusums; klusēšana, kas apņēma manu seju tā, it kā āda būtu sarāvusies mazāka. Tu nosauci galvenos punktus. Tev atlika tiem tuvoties vilcinoties, it kā kautrējoties. Labi sagatavojusi augsni, tu ieslīdēji gatavās frāzēs, pareizās kā teorēmas, tu cerēji, ka tās ir visspēcīgas kā burvju vārdi. Tā tas bija: blēdību pilna, vienkāršota un plaša maģija, ko tu gribēji man izklāstīt, ar vieniem vienīgiem meliem atbildot uz simt jautājumiem.

Bija skaidrs, ka tu biji svārstījusies starp apmierinātu cieņu un aizskartu cieņu. Tu izraudzījies aizskartu cieņu un uzsvēri to neatlaidīgi.

Ak, kas tas bija par skaistu stāstu! Tu atgriezies pie avotiem Vācijā, pie pirmā spoguļa, kur trīspadsmit gadu vecumā atklāji, ka tev ir neglīta seja, pie bērnības vientulības un jaunības vientulības, pie trakas nepacietības, kas pārņem meitenes, kad viņas redz draudzenes skrienam pie vīriešiem, lai kļūtu par verdzenēm šiem kun giem, kurus lu nicināji. Tu atgriezies pie saderinātā - pie Andrē. Runa, protams, bija par klibumu, par bērnu triekas sekām, kas Dievs zina kāpēc padara vīriešus in teresantus, ja vien nav pārlieku smagas. Sava veida niknumā tu neatlaidies no klibošanas, no nenovēršamās nūjas; tā bija ļauna, tāda kā apsēsta neatlaidība, ar kuru tu Andrē no samērā patīkama cilvēka centies pārvērst par pazemojuma iemiesojumu, kas derīgs tikai neglītai meičai. Tavs spogulis tevi bija notiesājis kļūt par Andrē sievu, viņam tevi bija nolēmis tavs smagnējais augums, tavas nevietā saburzījušās drēbes - tādu fu iedomājies sevi. Tu biji notiesāta uz mūžu, tas ir, saderināta. Pēc tam tavas neiespējamās kaislības tērpās noželojamības drānās. Tu mocīji profesoru ar stostīšanos, bet necienīgu sievieti apprecējušam vīram izdomāji uzticību, ko viņš tomēr nepārkāpa. Man šķita, ka tu cīnies pret mani ar vecveciem ieročiem. Es tostarp ļauni pārlaboju visus tavus aprakstus. Tu savus tēlus grimēji tā, lai pati izskatītos necila, es savukārt tos pārgrimēju, lai varētu justies aizskarts. Andrē es redzēju tērpušos vilnas tvīda uzvalkā, tādu kā angļu varoni nepakļāvīgiem matiem, balstoties uz diezgan militāra spieķa, pastaigājamies gar mauriņiem un tenisa laukumiem, kur bumbiņas paukšķ pret raketēm. Profesoru iztēlojos kā vīrieti ar baltu pieri, izciļņiem vaigu kauliem; precētajam vīram piedēvēju cinisku, uzvarās gūtu nogurumu. Viņi visi bija nevērīgi, baironiski, tādi, kādus Šveices koledžu audzēknes iedomājas liktenīgus dendijus.

Gerhards tika apstrādāts piesardzīgāk. Šo vraku tu negribēji nogremdēt, tikai noņemt tam mastu un paturēt savu lielgabalu šāviena attālumā. Tiesa, Gerhards bija

mazliet smieklīgs, bet sieviešu aplidots. Tu liki man saprast, ka sejas un auguma ziņā viņš nevar mēroties ar mani, bet dvēsele viņam ir skaista. Šajā gadījumā es nevarēju saprast tavus nolūkus. Nomelnot skaistu dvēseli! Mēs atgriezāmies pie Dorčestras, Londonas un trim naktīm.

Vai atceries, Diāna? Tu tupēji manā gultā, sarāvusies čokurā, es biju izraidīts tālumā no tavas asinspirts -sēdēju tavā gultā. Tu neskatījies uz mani. Vienu cigareti izsmēķējusi, tu pie tās aizdedzi nākamo. Savu Gerhardu tu drošu roku aizvadīji līdz pirmajai naktij Londonā. Līdz tam tu viņu biji mīlējusi, tu biji mīlējusi viņa at turību, viņa reputāciju, cieņu, ko viņš tev iedvesa. Tu neatlaidies: tu gribēji uzsvērt viņa labās īpašības - droši vien tāpēc, lai vēlāk, pretstatot situācijas, labāk iztēlotu savu nožēlojamo stāvokli. Nonākot pie pirmās nakts, tu runāji kā iemācītu tekstu. Tad tu neuzticējies iedvesmai un lirikai. Tu savus triecienus biji sagatvojusi: tie bija pietiekami spēcīgi, lai atzīšanās paliktu prātā un aizēnotu iepriekšējo; pietiekami saudzīgi, lai mani galīgi ne-satriektu; pietiekami drūmi, lai tevi žēlotu.

“Pēc tam,” tu teici, “viņš piecēlās, apģērbās kā romānos, kur mīlējās viesnīcās. Viņš piegāja pie izlietnes un apmierināts apskatīja sevi spogulī. Tajā naktī viņš godam nesa savu četrdesmit gadu nastu. No manis viņš bi ja ieguvis krietnu jaunības devu. Viņš klusēja un vēroja spogulī savu zodu. Es nodomāju - viņš izskatās tā, it kā izdarītu aprēķinus. Es biju viņa nezin kurā sieviete, viena no nevainīgajām. Viņš man teica: “Zini, tas nekad nav tik svarīgi, ja iedomājas...” Es gulēju gultā un skatījos uz mazo, pretīgo, sarkano traipu, kam vairs nebija nekādas jēgas.

Pēc tam viņš aizgāja. Cik vīrieši naktī ir nevaļīgi! Viņiem vientulība acīmredzot ir kaut kas pilnīgi nepieciešams un neatliekams. Nākamajā dienā viņš aizveda mani vakariņās uz kādu baltu un zeltītu restorānu lielas viesnīcas pagrabstāvā; man bija kauns rūtoto svārku un melnā džempera dēļ. Man bija lielas, neveiklas krūtis. Uz kino? Nē, uz kino mēs negājām. Londonā visu slēdz agri. Likāmies gultā! Nevis viena, bet divas mazas vingrošanas. Manis tur vairs nebija, manis tur nebija, es biju iespējami tālu no turienes. Es biju aizlidojusi, aizripojusi. Viņš mirkli aizsnaudās, un es sapratu, kā sievietes pamazām sāk piedot vīriešiem, ka viņi ir tik nevērīgi un nekļūdīgi mehānismi. Pēc tam bija kopīgas brokastis, muzeja apmeklējums, tēja, dāvana, vakariņas, mana istaba. Pusnaktī es raudāju kā neprātīga; viņš do māja, ka es raudu par viņa aizbraukšanu. Bet es raudāju par sevi, tikai par sevi..

Ievilksim elpu. Tava cigarešu paciņa bija tukša, un tu iegāji vannas istabā paņemt no kofera citu. Tad atgriezies mazas meitenes šļūcošajā gaitā - tu biji noāvusi teniskurpes. Uz sarkanajām grīdas plāksnēm aiz tevis palika mitras pēdas; tad es nodomāju, ka aiz nervozitātes tu dedz drudzī, ka esi viscaur nosvīdusi. Es turpretī jutos sauss, sausu ādu, sausām gļotādām; ja es runātu, mana balss būtu piesmakuši un aprauta.

Tu atsauci atmiņā Gerharda prombūtni; milzīgam tukšumam līdzīgu prombūtni, ceļojumus, no tālienes dotas zīmes. Piepeši es iedomājos, ka tu pirms divdesmit minūtēm esi izstāstījusi sieviešu variantā notiku mu, kas ir tik parasts vīriešiem: 'Es galu galā viņu ieguvu Londonā; viņa bija nevainīga. Es aizbraucu uz Ameriku (uz Ķīnu, uz Lejasluāru, aizgāju karā...). Divus gadus viņa man rakstīja desmit lappušu garas vēstules. Veselus gabalus no dienasgrāmatas, simt gramu smagas aploksnes, par kurām nekad nebija pienācīgi samaksāts. Viņa man drusku sāka krist uz neiviem - jūs jau zināt. kā viens mīļš vārds izsauc otru... Es sūku atbildēt retāk. Vēl tagad reizēm viņu atceros, gudroju, kas ar viņu noticis..."

Lūk, kas ar tevi ir noticis. Es pats gribētu par to pastāstīt Gerhardam - kā vīrietis vīrietim, nosaucot lietas īstajos vārdos. Man lieku reizi radās riebums pret upuriem. Es aizklīdu sapņos, kamēr tu runāji par nevai nigām meitenēm, par to, ko viņām iemāca, un par lieliem saviļņojumiem. Es mīlēšu piecpadsmit gadus vecu zemnieci, un viņas brālis mani vajās, šaudams ar bisi. Vai skarbu meiču, izaugušu Lilies ielas desmitistabu dzīvokļa vēsumā, kura man pasniegs simboliskas dāvanas un cirtīs kāju pret grīdu, ja es negribēšu viņu izvarot. Es mīlēšu raupjās, neprātīgās, ekstravagantās, noslēpumainās - bet nevainīgās. Visur es būšu pirmais. Es sacentīšos pārdrošībā ar Sensira skolas audzēkņiem, ar maigiem brālēniem, es viņiem visiem izgriezīšu po gas. Es viņiem nolaupīšu Annu, Beatrisi, Helēnu, Brigitu tāpēc vien, lai baudītu šo jaunkundzīšu asaras un redzētu, kā viņas ielās pielāgo slaidos augumus mīļākā nekaunīgajai gaitai. (To viņas vienmēr dara pārak centīgi.) Es ielauzīšos pirmais, izraiJšu skandālus, iemācīšu meitenēm, kas pirms manis tikušas lemtas godīgumam, iepazīt Onflēru, Marlotu un Šveices klīnikas. Es vairs negribēju ciest. Es vairs negribēju uzdot jautājumus. Meli ir dārznieka darbs; visi šie sīkumi man iedveš riebumu.

"...un laii:s, kas tika palaists vēja. Es gribēju atsakt

studijas, kur biju tās pametusi. Bet kā lai satiekos Sor-bonnā ar bērniem, kas gatavojas sestdienas piknikiem! Es strādāju gluži kā kurmis, pilnīgi akli; es rakos aizvien dziļāk un dziļāk. Atgriezusies no Savienotajām Valstīm, es sastapu Rolānu; tas bija viņš, kas mani pierunāja izgatavot pirmos maketus, dažas kostīmu skices... ”

Es pazinu Rolānu. Es viņu biju pamanījis ģenerālmēģinājumos un starpbrīžos. Viņš piederēj pie cilvēkiem, par kuriem es aiz māņticības saku: “Viņš ir skaists.” Tas nozīmē, ka viņam ir cieta, labi kopta bārda un acis brūnākas nekā man. Viņi mani garlaiko; un sievietes, kuras viņus mīl, es ieskaitu sīkpilsonēs, kas izkrata sirdi savai frizierei. Bet Rolānam bija talants. Reizēm viņš uzveda labas lugas, reizēm sliktākas. Nav nekādu šaubu

mani kaitina vīrieši, kuriem ir kāda aizraušanās.

“... Mēs nemīlējām viens otru. Viņš domāja tāpat kā es, un es domāju tāpat kā viņš, mēs bijām labi draugi, viņš man palīdzēja. Mēs nebijām ciniķi, vismaz es nebiju. Tā bija laba draudzība, varbūt sirsnīgāka nekā parasti. Reizēm viņš mani aizveda uz savu dzīvokli..:’

Senas kreisais krasts nav morāle, tas ir kvartāls. Man labāk patīk vīrieši, kuri melo tiem, kas tic meiču brīvībai. Mana labā veselība prasa spēlēt vecmodīgu spēli: izšķiest sieviešu dēļ daudz naudas, apžilbināt viņas, naktī braukt ļoti ātri, visu zināt, solīt - un, ja ar to nepietiek, zvērēt, ka manas jūtas ir nopietnas. Ir vajadzīga zināma aizrautība, lai kļūtu par mīļāko. Jo skaistāks ir dzīvoklis, jo daiļākas - mīļākās. Ap 1948. gadu tika izdomāti jaunekļi, kas piedāvāja mīlēšanos, kā piedāvā palīdzību grieķu valodā biedrenei, kam tā lāga neveicas.

Viņi veda glītas jaunas meičas pa šauram kāpnēm un aicināja istabās ar apšaubāmām gultām.

"...Reizēm man šķita, ka beidzot esmu līdzīga citām  sievietēm, reizēm jutos mazliet palaistuve. Skumīga,  salta palaistuve, kurai mēmie žesti likās tik tukši... Man  gribējās sakārtot viņa grāmatas, atrast viņam sievieti,  kas uzkopj dzīvokli. Es pārāk daudz smēķēju, es klepoju. Mēs pārtraucām satikties tā, kā pārtrauc sarunu kokteiļ vakarā - drūzmas dēļ, gluži nejauši. Tas bija viņš, ļkas mani iepazīstināja ar Ženevjēvu... ”

Toskānas šķīstās jaunavas ar milzīgām pierēm un bie-1 zām, alkatīgām lūpām: Ženevjēva. Tava atzīšanās traucās kā vēja spārniem. Par Ženevjēvu tu man stāstīji tā, kā stāsta par karaļu netikumiem vai kā izrunā vārdu, kas tikai nesen ieviests valodā. Kādu stundu, pieminot vīriešus, tu biji kļuvusi par citām meičām līdzīgu meiču. Šķita, ka Ženevjēvas parādīšanās pirmām kārtām pārsteigusi tevi.

Pati nemanīdama, tu biji pārgājusi robežu. “Sūdzi grēkus, grēciniece, mana Diāna,” es domāju, “sūdzi vien grēkus, grēciniece!”

“. .Ženevjēvai er, biju vajadzīga. Viņa man krampjaini pieķērās, viņa mani mīlēja, apbrīnoja, jā... Viņa nolasīja no acīm manas vēlēšanās, izlūdzās pavēles. Man vajadzēja pašai uzmanīt, lai viņa paliek brīva, jo ik mirkli varēja gadīties tā, ka es viņai laupu brīvību. Man ' patīk justies atbildīgai - par cilvēku, par darbu, vienalga, par ko. Es jūtos labāka un stiprāka, ja kādu balstu.

Tu meklē visādus sar ežģītus iemeslus, kāpēc meitenes... kāpēc sievietes.... bet neredzi vienīgo: viņām šķiet, ka

viņas palīdz cita citai. Viena gaida. Otra ir pārliecināta. Zini, tādā mīlestībā ir ļoti daudz interesanta.

Kādu dienu tu uzliec roku uz priekšmeta, kuru karsti iekāro, tu to noglāsti un paņem. Tu dzirdi saucienus, ļaudis ir klāt, viņi tevi sagrābj - un tu esi zaglis. Ir tādi žesti, kas acumirklī kļūst Sabiedr ībā zināmi un pārvēršas par skandālu. Tu iedrošinies noglāstīt meitenes matus vai plecus, kas ir tik līdzīgi taviem pleciem; kādu dienu tu līdzcietībā piespied viņas galvu sev pie krūtīm; brīnumains, silts laiskums nogulda tevi viņai blakus gultā. pienāk rīts, un, lūk, jūs esat pavadījušas kopā nakti - tas viss kļūst par sabiedrībā zināmu notikumu. Tas nav redzēts, tas norisinās visdziļākajā tumsā un turpinās tik ilgi; sieviete ir bijusi vientuļa, tik ilgi vientuļa, šķiet, neviens skatiens jūs nevēro no tukšuma, neviens jums neuzglūn. Meitenes homoseksualitāti nekad nesauc šajā bezjēdzīgajā vārdā. Vai tas ir netikums? Nē - tikpat neticams pieņēmums kā tuberkuloze vai dzelzceļa katastrofa. Zini, lesbietes vienmēr ir citas. Redzi nu, tu rausti plecus, bet man jāsmejas, tikai izdzirdot šo vārdu, tas ir tik vulgārs, tik smags. Ja noteikti gribi definīciju, tad to var nosaukt par vientulību un par kaunu, un ar kaunu apkrauto augumu iespējams vienīgi mierināt, maigi noguldīt un pateikties tai, kura to glāsta un cienī.

Jā, bet es nekad neuzzināšu, kad, kā un kurā gultā.

Zināmā mērā tev bija taisnība. Tiesneši iesloga cietumā zagli, bet, ja zaglim pajautātu, kas viņš ir, viņš, bez šaubām, atbildētu, ka ir bretonis vai rēķinvedis, un viņš domātu, ka ir tikai bretonis, kas čiepis vistas, vai tikai rēķinvedis, kurš papildinājis mēnešalgu, un tāpēc vien vēl nav nekāds zaglis. Un es paklausīju nevis apmātībai, kas mudina apzīmogot cilvēku pēc vienu vienīga viņa žesta, bet gan neatvairāmajam iespaidam, kādu uz mani šis žests atstāja. Iepiliniet ūdens glāzē vienu pašu lāsi tintes, tā vispirms izveidos biezu mākulīti, tad tumšas svēdras gluži kā negaisa debesis ūdens glāzē un drīz -netīru, duļķainu šķidrumu, kas tikpat daudz atšķirsies no dzidra ūdens kā no mirdzoši melnās lāses, kura sakrājas spalvas galā. Cilvēki redz tikai pelēko žurgu, šīs grēku un atmiņu samazgas, kam līdzinās sirdsapziņa. Viņi pelēko atvedina uz mirdzoši melno, mazliet apkaunojošo pelēcību - uz ļaunumu, un notiesā vainīgos. Bet kas vainīgā galvā norisinās brīdī, kad viņš rīkojas, pirms rīkojas, mirklī, kad melnais piliens vilcinādamies dreb virs ūdens līmeņa?

Katram zināms, ka tiešums un nekautrība ir ļoti ērti. Kas gan var but vieglāk nekā liecinieku klātbūtnē izklāstīt vai aprakstīt mūsu vājības nepārprotamos vārdos, kas jūtīgumā iecērt brūces skaidri un noteikti kā ar bārdas nazi? Veselu stundu, kamēr ilga tavs stāsts, es noraudzījos, kā tavā sejā nomāktību, kas tajā bija lasāma iepriekšējā stāsta laika, nomaina silta aizrautība. Darbi ga dzīve, desmit gadus ilga uzticība, laimīga mīlestība nedod vielu stāstam, vai arī tas iznāk pagalam sājš, bet es jutu: kokteilis, ko jauci tu - vientuļa, pazemota un izaicinoša tev pašai kāpj galvā. Ak, šī grēksūdžu lepnība! Sākumā tu biji nolēmusi man rādīt žēlojamu Dianu, bet pa ceļam sastapi nosodāmu, tātad gandrīz vai apbrīnojamu Diānu. Tu vairs tik nervozi nesmēķēji, vieglāk atradi vārdus. Drīz vien tu atkal apzinājies savu augumu. Brīdī, kad tu man skaidroji, ka pretīguma avots - tavs augums - padevies gļēvumam kā izmisīgam vingrinājumam, kam tomēr nav nekādas nozīmes, tava roka pārslīdēja pār deniņiem, sakārtoja matu cirtu. Un tavi vārdi, kas, mani apskaidrojot, sākumā bija sēru iekrāsoti, kļuva skanīgāki un dzīvāki, un meiču savstarpējās jūtas tu man aprakstīji mazliet pārmērīgā dedzībā. Tik daudz es nemaz nebiju prasījis. Es gaidīju pavisam ko citu. Kāds bija tavs pirmais žests? Man šķita, ka Zenev-jēva bija tikusi šajā mākslā tālāk, tātad vadījusi tevi. Bez šaubām, kādu dienu tu no skatiena, klusēšanas vai kāda vārda nojauti, ko viņa no tevis gaida. Vai arī tu noprati no citu skatieniem vai klusēšanas, kādu piedzīvojumu abas esat viena otrai apsolījušas? Reizēm kļūdas izgudro mūsu ģimene, kalpotāji vai draugi. Viņi tur mūsu priekšā spoguli, kurā izskatāmies vainīgi. No tā brīža mūsos iemājo ļaunais gars; mūsu rēķins ir noslēgts, mēs drīz līdzināsimies savam nejaukajam portretam. Tu ne uz brīdi neatstāji Ženevjēvu, jūs kopā braucāt uz laukiem, gājāt uz teātri, jūs viena otrai aizdevāt tērpus. Kā jau provinciālei, tev patika no aizspriedumiem brīvi uzskati, droši vien tev bija jāuzklausa daža zobgalība un, vēl ļaunāk, jāpiecieš līdzzināšana. Jā, es zinu, tu man teici: tāda iecietība tev riebjas. Tu gribēji pastrādāt nepiedodamu grēku. Bieži esmu pamanījis tādu pretrunu Diānai un Ženevjēvai līdzīgās sievietēs, ja vien tās nav pavisam vulgāras: viņ-s atzīst atturību, skarbu dzīvesveidu. Juceklī centīgas un dumpīgas, viņas ikvienu klupienu uzņem ar aizvien lielāku cieņu un bardzību. Tu biji viena no tādām. Taču atgriezīsimies pie pirmā žesta. Vai jūs kādā saltā naktī sildījāties viesnīcā? Vai Zenevjē-va tev uzticēja kādas bēdas? Tādā gadījumā tu viņu apskāvi, mierināji, kā mēdz mierināt, maigi šūpodama, glāstīdama matus, un tavas lūpas pie viņas deniņiem murmināja nepabeigtus vārdus, kas atgādināja skūpstus. Tad lūpas paslīdēja, vilcinājās, baudīja asaru sāļumu. Tu sajuti sevī atraisāmies vecu mezglu, kā pamodinātu dzīvnieku paceļamies un izstaipāmies senas šaubas. Jūsu pirmais skūpsts tad būtu asaru raisīts un saprotams. Tu būtu skūpstījusi nevis lūpas, bet bērnišķīgus šņuk stus. Tu nebūtu izrunājusi nevienu mīlas vārdu, tu būtu dziedošā balsī dūdojusi padomus, kurus gluži kā lūgsnas atkārto maziem bērniem un nervoziem zirgiem. Vārdus “nu, nu, mīļumiņ” var izrunāt, izlokot “nu” tā, ka tas iežūžo miegā, aizver acis, pamudina uz baudu nomoda sapnī. Tā es iedomājos šo ainu - bērnišķīgu vai dzīvniecisku.

Taču tavā stāstā nebija nevienas ainas, tikai lēna paradumu maiņa. Neviena datuma, nevienas vietas -tikai gadalaiki un ainavas. Es domāju par Ženevjēvas pleciem, par viņas pieri, par viņas kājām, visu, kas viņas augumā ir brūns un apaļš. Es domāju par viņas deniņiem, viņas pakausi, par pūciņu uz virslūpas. Es domāju par mašīnu riepu švīkstoņu Parīzes naktīs; par priekšmetiem, kas rītausmā iznirst no istabas tumsas; par karstumā trīsuļojošu ceļu sestdienā, kad mašīnā brauc uz laukiem vai jūrmalu. Bet tu man stāstīji par Vientulību, par Draudzību, par Tuvību. Tava gramatika rakstīja ar lielo burtu visus lietvārdus, kuri izteica melus un viltību.

*

Beidzot mēs bijām īsts pāris - divi profili.

Ja pārlasu piezīmju grāmatiņu, ieraksti starp divām adresēm un diviem nomaksātiem viesnīcu rēķiniem man atsauc atmiņā trīs scēnas.

25. augustā uz balta kuģa, kas uzturēja satiksmi starp divām salām, pēc vilcināšanās tavā balsī es sapratu, ka mūsu ceļojumu uz Vāciju, to, “par kuru tu sapņo sešus gadus”, esi veikusi kopā ar Zenevjēvu. Vildebādes mājā.

“augstā, sārtā, ar kokgriezumiem rotātu balkonu visapkārt”, tu biji ievedusi Ženevjēvu. Vēl tagad atceros teikumu, ar kuru tu reiz sāki stāstu, kas man tā patika: “Mana bērnība smaržo pēc svaigi ēvelēta koka un egļu meža..Tu kādam jau biji stāstījusi par Diānu.

Vakarā tu iesnaudies guļamkrēslā uz kuģa klāja. Es aizņēmos segu un gāju uzsegt to tev uz kājām. Es ilgi būtu skatījies, kā tu guli, ja nebaidītos atgādināt mūsu pašu stāsta ilustrāciju.

27. augustā, iznākot no baznīcas, ko tikko bijām apskatījuši, tieši brīdī, kad no ēnas izgājām spožā saulē, sastapām tavus draugus. Es vēl tagad atceros, cik ziņkārīgas bija vīrieša acis - nespodras, aiz bieziem briļļu stikliem, kā divās bedrēs iegrimušas. Viņš manī paskatījās trīs vai četras reizes, mehāniski grozot galvu, raudzīdamies te uz tevi, te uz mani; šķita, viņš salīdzina modeli ar kopiju. Sieviete veikli uzdeva jautājumus, uz kuriem tu bez stomīšanās atbildēji. Dažās minūtēs, kad bija runa par tavu veselību, man kļuva zināms, ka iepriekšējā vasarā Strasbūrā tevi notriekusi mašīna, un jautājums par kaut kādām nepatikšanām ar dzīvokli man atklāja, ka Varenas ielas apartamenti pieder Ženevjēvas krustmātei. Ženevjēvu solījās pasveicināt.

29. augustā restorāna terasē tu man kā kaut ko pavisam nenozīmīgu pasacīji, ka otro lomu lugā, kurai tu uz galdauta skicēji kostīmus, tēlos Ženevjēva.

Tajā dienā - 29. augustā - es ilgi staigāju pa Barse-lonas ielām. Doma, ka tu mani gaidi viesnīcas istabā, sagandēja prieku: ciešanas, ko sagādā otram, atgādina gaumes trūkumu. Gāju atpakaļ. Mēs sarunājāmies par teātri. Tu biji nevainīga, es - iecietīgs, tā abi kļuvām jaunāki. Tu atkal biji kļuvusi skaista.

IV Istabas

“Tu ģērbsies tikai savās drēbēs, atstāsi Varenas ielas dzīvokli, pārstāsi satikties ar Ženevjēvu...”

Kategoriskais ultimāts, kas tika izteikts negaidīti, varēja tevi pārsteigt, bet ari nomierināt, ja vien kaut cik padomā. Cilvēks tādā veidā neuzbrūk, ja vairs nemīl. Ja vēl nav sasniegts četrdesmit gadu vecums, vienīgās iespējamās scēnas ārpus laulības ir mīlas scēnas, lai kāda šī mīla būtu... Droši vien tieši tā domāji tu, krietnā kaislību kopēja. Bet cik vīrieši ir nervozi!

Trīs tases kafijas Lionas kafejnīcā pēc vakariņām; di vas maksitona tabletes pirms Dižonas; glāze sarkanvīna šoferu bistro un vēl trīs tabletes divdesmit kilometrus tālāk - sirds man sāka dauzīties un pusnakts miegainībā 4 ielauzās diudžaina murdoņa. Pēc desmit minūtēm, viegli atrodot argumentus un vārdus, es sāku izklāstīt savus pamiera noteikumus. Tava galva jau divas stundas klanījās, reizēm strauji noliecās uz priekšu kā trusim ar pārlauztu sprandu. Reizēm tu saļimi pret mani, piespiedi vaigu pie mana pleca, un šķita, ka tavs atslābums vēl tālāk iešūpo katru mašīnas satricinājumu. Es, zaudējot pacietību, saudzīgi stūmu tevi prom. Kad apstājāmies pēdējoreiz - tas bija pie kāda ceļmalas bistro -, tu piepeši pamodies un sāki runāt, skaldīdama vārdus - vai tu gribēji atspēlēties?

Kāpēc tāda bezjēdzīga steiga? Kāpēc jābrauc visu nakti? Bija tikai viens iemesls - bailes izvēlēties vēl vienu viesnīcu, ieiet vēl vienā svešā istabā un vēlreiz būt

pārim ar nogurušām, iedegušām sejām, būt pārim nakts uzraugam, stāva pārzinim, spoguļiem, policijas anketai, no rīta - istabenei un svešiem cilvēkiem. Es nejautāju, ko domā tu. Lionā iekāpām mašīnā pusnaktī un izbraucām no pilsētas klusēdami. Atceros garu tuneli kurā spīdēja rūsgana gaisma, un to, ka slepus vēroju tavu seju. Šie tukšuma brīži manās dusmās - vai tā bija līdzcietība? Vai ari tikai nogurums, kas reiz laupa spēku katrai atriebībai, samaksā par katru vecu ienaidu? Es >sti neticēju nedz tavām kļūdām, nedz saviem pamatojumiem. Bija tik vēls. Bija vēla nakts, un vēla stunda ari mūsu attiecībās un mūsu dzīvē. Tieši tāds bridis, kad neprecētie sāk meklēt mērķi un streikotāji - izlīgumu. Mums nāca miegs.

“...atstāt Varenas ielu, nesatikties vairs ar Ženev-jēvu...”

Tu negulēji - tavā profilā atvērās acs. Es tevi pazinu pietiekami, lai zinātu, ka nakts tev nav vismazākās pretestības laiks. Tātad es neizmantoju ļaunprātīgi nedz tavu nogurumu, nedz arī ceļa valdzinājumu, kas liedza mums pārmīt kaut vienu skatienu. Mums bija līdzīgi ieroči.

Tu nezināji, ciktāl esmu noskaidrojis patiesību par tevi un ciktāl esmu nolēmis to noskaidrot. Bet tu pārāk ilgas nedēļas biji vērojusi manu uzglūnēšanu, lai negaidītu ielaušanos. Kopš “sestās dienas” un tava garā monologa mēs viens otra priekšā izlikāmies tikai pieklājības pēc. Posmam “Viņš mani pieņem tādu, kāda esmu” sekoja posms “Viņš pēc dabas ir grezsirdigs”. Tagad runa vairs nebija nedz par mūsu nākotni, nedz tavu pagātni, nedz manu dabu. Tu zināji, ka zem šķieta mas banalitātes slēpjas cīņa uz dzīvību un nāvi. (Vārds ir tik smags, ka man šķiet - tas saplēsīs papīru.) Tagad

es ķēros nevis pie tavas dzīves pagātnē, bet pie tevis pasas; pie veida, kādā tiek aizvadīti gadi, kā izšķiež vai izmanto spēkus, atklāj vai neatklāj noslēpumus, un pats šis veids bija Diana. Atgriešanās naktī es to sapratu: man nebija šaubu par mūsu neveiksmi, bet tāpēc vien es vēl nenovērsos no tevis. Ciest, mīlēt, pieņemt - šie pirmajai personai domātie darbības vārdi mani vairs neinteresēja. Beidzot es biju pagriezies pret tevi tā. kā soģi un zvērinātie pagi iežas pret apsūdzēto. Man šķita, ka starp mums vairs nav nekādu saišu. “Greizsirdība” bija vārds ko tu lietoji vairākkārt, bet es to izsvītroju no saviem teikumiem. Mana greizsirdība bija tikai pārejoša. tā uzliesmoja brīžos, kad pētīju augsni Cilvēks, kas vakarā izgājis no mājas bez mēteļa, šķauda arī tad, ja viņam nesalst. Pēc tā viņš spriež, ka ir saaukstējies. Taču viņam ne prātā nenāk, ka šķavas varētu būt kas svarīgs; svarīgs ir aukstums, svarīga ir slimība, bet greizsirdība nav svarīga. Tāda, turēta tālu no manis, pakļauta manai pratināšanai un manai ziņkārei, tu man biji tuvāka nekā mīlētāja jūnijā. Tu tiki pārbaudīta. Par pārbaudēm parasti saka, ka tās ir izšķirošas. Pārbaudījums, ko gribēju uzlikt tev, nepavisam tāds nebija; no tā neizrietēja nekāds izšķirīgs lēmums, nekāds secinājums. Un tomēr es tev klāstīju, kādai, manuprāt, jābūt tavai dzivei; manu prasību nepamatotība pārsteidza mani pašu. Dzimstoša mīlestība cer, ka sasniegs mieru, baudu, turpināsies ilgi. Bet šr skarbā spēle, kas veidojās manā prātā un uz kuru es tevi īstenībā aicināju, neveda nekur. Nebija runa par laulībām, par īstu “sakaru” vai arī par uzticīgu draudzību. Man tas šķita acīm redzams brīdī, kad runāju ar tevi kā prasīgs mīļākais: tu nebiji sieviete, kuiu mīl. Es gatavojos mācīt tevi tēlot mīļākās lomu tajā brīdī, kad pārstāju ticēt tavai piemērotībai šai lomai. Tu varēji, ja vien vēlējies, ik vakaru ierasties uz satikšanos, ģērbusies sarkanajā mēteli, katru otro nakti gulēt Varenas ielā un pat satikties tur ar Ženevjēvu visās tajās dienas stundās, par kurām es ir4 ul nevēlējos uzdot jautājumus; tas viss vairs neskāra mai is mīlas jūtas. Pēc pārbaudījuma tu būsi vai nu attaisnota vai ari sai-iukusi, bet abos gadījumos tavā dzīvē no tā nekas nemainīsies. No taviem stāstiem un maniem pieņēmumiem bija izveidojies tavs mainīgais tēls. Es vēlējos padarīt to ne mainīgu. Manas trīs prasības īstenību bi ja viena pati: lai tu vairs nebūtu Diāna. Savās drēbes ģērbusies Diāna, kas dzīvo savā dzīvoklī un kam nav pagātnes. Man t irii pamats aprobežot savu prasību daudzumu; ar tām pierik tu, lai tev nogrieztu katru atkāpšanās ceļu.

Ko tad es īstenībā gribēju? (Es atkal, jau trešo i āzi ķeros pie saviem argumentiem, nu jau u ešajā veidā, visu laiku tīksminoties, cik labs inkvizitors esmu.) Tev bez kavēšanās jāatstāj istaba un jāapsolās nekad vairs ne satikties ar Ženevjēvu, tev jānoraida visi viņas lūgumi, tu nevienā lietā nedrīksti dalīties ar viņu. Atsakies no viņas!

Tā es tev izliku vairākus slazdus. Viens bija saistīts ar naudu, otrs - ar priekšmetiem.

Nauda? Es zināju, ka tu pastāvīgi dzīvo uz trūkuma robežas. Ja tev divus mēnešus nebūtu darba, tev nebūtu, ko ēst. Tādos apstākļos meklēt viesnīcas istabu - un es ar nolūku minēju pārāk dārgas viesnīcas -, tādu, kas man patiktu, maksāt par to, izjaukt visu ierasto dzīvi, -tas viss radītu gandrīz nepārvaramas grūtības. Tā es tevi turētu bezdibeņa malā, taču ne uz mirkli pilnīgi nepalaižot vaļā roku. Ja es tevi izšķirtu ar Ženevjēvu, es tev laupītu nedaudzās izredzes uz darbu, ko tev piedāvāja trupa, kurā viņa tēloja. Es tevi atrāvu no visiem, lai vieglāk tiktu ar tevi galā. Tu biji vāja, es gribēju tevi padarīt vēl vājāku, vēl vairāk atkarīgu, un es biju cieši apņēmies par upuriem, ko no tevis prasīju, maksāt smieklīgi maz.

Ja runājam par priekšmetiem, kas vairākus mēnešus jļ bija manu ciešanu simboli un mērs, es gribēju beidzot izrēķināties arī ar tiem. Tiem jāatstāj mani murgi un jākļūst par parastu inventāru. •Pārcelties uz citu istabu nozīmētu sapakot koferus (tērpus) un arī savākt lietas. I Tev vajadzētu noslēgt rēķinus, salikt tās kaudzē - vienā tās, kuras ņemsi līdzi, otrā - tās, kuras paliks. Aiz-J bildinoties, ka gribu tev palīdzēt, es varētu pat paklusām ļ tev uzglūnēt. Man redzot, tev nebūtu iespējams vilcināties. Tev vajadzētu droši norādīt uz to, kas tev pieder, ko esi pirkusi vai kas uzdāvināts. Pirkumu uzreiz /ar pazīt. Viena cilvēka pirkumiem ir ģimeniska līdzība, savstarpēja loģiska sakarība. Bet dāvāt ās lidinās priekšmetu jūklī, liecina par nejaušību; nav īsti skaidrs, kam tās noderīgas, tās nekad lāgā neiekļaujas apkārtnē, rada kaut nelielu disonansi. Var uzdot jautājumu: “Kurš? Kur?” Un to lietu kaudze, kuras tev nepieder, - otra kaudze izsauks tos pašus jautājumus, un es redzēšu, kā tu padodies.

Prasības, maiguma apliecinājumi, plaši izklāstīti rūgti pārmetumi, neveikli izteikti solījumi, dusmas, netaisnība, “es, kura...”, “tu, kas...” - visi iedomājamie vārdu vingrinājumi, vārdu plūdi: tu atgādināji apdullinātu bokseri, klaidoni negaisā.

Aiz tā visa - ainas. Diāna, kas apjautājas viesnīcas kalpotājai par istabas cenu. Diāna, kas saiņo koferus. Diāna, kurai beidzot ir jāsaka taisnība, vai lāčruncis tiešām viņai pieder. Un tā tālāk. Braucot ar simt divdesmit kilometru ātrumu stundā, noguris, maksitona un

kafijas uzbudināts, es it kā vēroju veselu juceklīgu, nežēlīgu teātri, kurā biju nolēmis piespiest tevi tēlot. Mēs vairs nebraucām uz kādu pilsētu, neturpinājām dzīvi, mēs devāmies uz “patiesības zemi”, pretī kaķa un peles rotaļai, mēmai bezsaules koridai. Žuaņī pusē šai līdzībai ausa gaisma.

*

Septembris sākās zils un silts. Sebastjēna man solīja “skaistu rudeni”. Es atceros pārcelšanos, bēniņus, koferu un saiņu gūzmu, elli.

*

Atgriešanās rītā es krustojumos nevilcinājos, tāpēc tu noticēji uz ilgu laiku pieņemtam lēmumam, rūpīgi izpildāmam plānam. Mēs bijām nobraukuši tūkstoš kilometru, neuzdodot jautājumu, uz kurieni īsti tu brauc. Divas nakts stundas es tev skaidroju, ka Varenas ielas dzīvoklis ir nolādēta vieta. Pie Itālijas vārtiem mēs apklusām. Tajā brīdī es nezināju, nedz ko darīt, nedz uz kurieni tevi vest. Uz savu dzīvokli? Man nebija dzīvokļa, un tu to zināji, kuru katru dienu mani varēja izraidīt no mājas, kur negribīgi ļāva mitināties. Kad Ra-spaija bulvārī samazināju ātrumu, lai nogrieztos uz Varenas ielu, tu uzliki roku uz stūres un nelaidi to vaļā. Es paātrināju gaitu, uz tevi pat nepaskatīdamies; nezin kāpēc es biju vīlies. Varbūt es cerēju, ka tu jau pašā sākumā metīsi man izaicinājumu, atgriežoties vecajā istabā? Tas būtu lielisks iegansts! Es jutos apmulsis un glaimots. Bet uz kurieni braukt? Atceros, kā, joprojām klusēdami, mēs devāmies lejup pa Baķa ielu un šķērsojām Sēņu, tad Tilērijas. Bija ļoti agrs, laistītāji apiasināja asfaltu. Rivolī ielā, jautādams tev “Kā tad būs?”, es

negribēju tevi aizvainot. Tu izskatījies tik nogurusi, un man bija kauns. Abi mēs jutām, cik neglītas kļuvušas mūsu sejas, un nesaudzīgajā rītausmas gaismā neglītums bija tik skaidri redzams, ka neiedrošinājāmies viens uz otru paskatīties, tā abi izrādīdami viens otram augstsirdību. Tu biji raudājusi, un tas jau bija par daudz. Dusmās, trulās dusmās es biju sācis braukt pārāk ātri. Nobremzējot pie mājas, kur dzīvoja tavi vecāki, es iedomājos, ka esmu atbrīvots. Tu stingi vēries savā priekšā, nekustēdamās, neraudādama un nerunādama. Tad tu viegli papurināji galvu. Šo “nē” es sapratu vēl labāk nekā iepriekšējo. Arī es nebiju iedomājies, ka tu atrisināsi sarežģījumus tik vienkārši - atgriežoties aitu kūtī. Es tevi biju pametis vilku pasaulē. Jaunas asaras izraisīja jaunus mierinājumus, es glāstīju tavus matus, tad devāmies meklēt kādu viesnīcas istabu. Parīze bija pilna tūristu - jaunu gaišmatainu meiču, kas izskatījās glez nainākas par jaunu franču meiteni. Nezin kāpēc man šķita, ka istaba katrā ziņā jāatrod pirms deviņiem. Vēlāk saule un karstums padarītu mūsu ceļojumu vēl drūmāku. Es zināju, ka naudas tev nav nemaz. Gudroju, kā tu man to pasacīsi. Tu varēji izvēlēties vienu no divām istabām, un tu nekad neuzzināsi, kāpēc es tevi mudināju noīrēt skaistāko. Pēc pāris minūtēm, ar elkoņiem atbalstījies pret bāra leti, es izrakstīju čeku uzrādītājam. To visu es darīju melodramatiski un lielīgi. Sava cildenuma izjūtā man drebēja rokas.

*

Lēnām braucu atpakaļ cauri visai Parizei. Uz kurieni mēs gājām, pretī kādam jūklim devāmies, kāpēc turpinājām spēli? Prātā rosījās strupas, īdzīgas pundura domas. Sīki jautājumi, niecīgas likmes. Rudens manī atra-

da tādu kā skolnieku, ko apsēdušas domas par atgriešanos koledžā. Nākamajā dienā piezvanīju vecam ārstam, kas bija lūdzis, lai es viņu uz četriem mēnešiem aizstāju. Sacīju, ka labprāt viņam izpalīdzēšu. Manu labprātību viņš iztulkoja kā nepacietību un piedāvāja diezgan sliktus noteikumus. Viņš nekļūdījās - man bija vajadzīga nauda. Un galvenais - man gribējās piekrist. Sapakoju koferus un uz laiku ieguvu jaunu veidolu. Man riebjas ārsti, medicīna un slimnieki. Nu jau četrus gadus es pastāvīgi esmu tikai citu aizstājējs, es dzīvoju starp viņu mēbelēm, ēdu no viņu traukiem, ārstēju viņu pacientus; es neesmu izjutis vēlēšanos iegūt savus krēslus, savus šķīvjus un pats savus astmas slimniekus. Man pārāk mīļš ir riebums, kādā es eju cauri citu dzīvēm, un prieks, ar kādu es no tām attālinos. Doktora Kluāra dzīvoklis man rādīja, kā dzīvojuši turīgi pilsoņi pirms vairāk nekā simt gadiem - Gizo laikā. Staigāju pa istabām ar pelēkām durvīm un sarkanām sienām, iegāju kabinetā, kas bija strikti pārdalīts divās daļās: uz parketa bija melns, pūkains Luija Filipa paklājs, uz linoleja -nedaudzās emaljēta metāla mēbeles, kādas filmās redzamas kabinetos, kur izdara nelegālus abortus. Es iesmējos. Veca kalpone, vārdā Sebastjēna, man sekoja no istabas istabā, aizdomu pilna stāvēja pie katrām durvīm. “Mums bus skaists rudens,” viņa sacīja. Pēc tam tādā pašā tonī turpināja: “Es vismaz ceru, ka doktoram garšo medījuma ragū?...” Ietrinkšķējās telefons, zvanītāja biji tu. Es svinīgi apsēdos pie doktora Kluāra rakstāmgalda un skatījos uz to, kas viņam bija acu priekšā jau trīsdesmit gadu: Barbedjēna bronzas kauss, pilns Larusa vārdnīcu komplekts. Medicīnas un ķirurģijas enciklopēdijas sējumu baltās muguriņas, divi Detaija spalvas zīmējumi, sarkanu samtu apvilkta atzveltņa apdilušie

paroči. Tu runāji klausulē ar pienācīgu aizrautību. “Abonenti prombūtnē...” tu teici. Bet tu nekad neko neuzzināsi par Barbedjēna bronzas kausu, par trīsdesmit gadus ilgās pacientu sūdzībās apdilušo samtu, par Detai-ja zīmētajiem pūķiem. Tu nekad neko neuzzināsi par Se-bastjēnu, par ēteri, par bīdāmo krēslu ai paliktņiem, kas paredzēti dāmu lieliem, par viesistabas un ēdamistabas anfilādi, p<u Grenela ielas klusumu astoņos vakarā. Es vienlīdz labi varēju atbildēt maigi vai klusēt, visu izskaidrot vai klusēt, norunāt satikšanos vai nolikt klau suli Vajadzēja izlemt. Es nolēmu vēl neizlemt, norunāt satikšanos īgnā balsī Tu droši vien domāji par manas balss īgnumu, un tu nezināji, ka mana drosme jau gandrīz izsīkusi

Mēs ķērāmies pie pārkravāšanās.

Man šķita, ka būs iespējams atgriezties Varenas ielā. Tas man nebija pa spēkam. Nojautai par to, kas mūs ievainos, ir vairākas pakāpes. Kas attiecās uz Ženevjēvu un Gerhardu, man tās vienmēr bija skaidras. Ainas, ar kurām pēc tavas atzīšanās biju piepildījis tavu dzīvi un ilustrējis savas aizdomas, varbūt sevišķi nelīdzinājās ideālajai realitātei, kas sākumā uztur pie dzīvības greizsirdību un pēc tam izgaist Tomēr no manis būtu oar daudz prasīts, ja gribētu, lai es piespiežu sevi aiziet uz Varenas ielu. Tu domāji, ka es tur ieradīšos, tevi uzraudzīšu un izspiegošu, kā es tiešām biju vēlējies darīt. Tu pirmā juties pārsteigta par manu smalkjūtību. Tu sāki baidīties no katras jaunas cieņas lēkmes, kas man uznāca. Pirmajā dienā es tevi gaidīju uz Varenas ielas stūra. Aizbildinājos, ka tavas mājas tuvumā neesmu atradis nevienu vietu, kur atstāt mašīnu. Īstenībā es negribēju,

lai vāitnieks mani ierauga un brīnās. Pēc tam es nokau nējos un iedevu lāga vīram tūkstoš franku, un tas stiepa mantas no mājas uz mašīnu. Līdz nelabumam jutu, cik šī ceremonija ir bezjēdzīga, bet neka^ pasaulē nepiespiestu mani rīkoties citādi. Daļu saiņu novietojām pie manis, daļu - pie taviem vecākiem, visnepieciešamākās lietas aizvedām uz viesnīcu. Starp diviem brauc» . niem iegriezos pie doktora Kluāra, kur Sebastjēna h ledza slimniekus sarkanjā salonā. Dažās vandās man' par vadāšana pārvērtās par tādu kā drud/i Skatīdamies tavā apjukušajā sejā, varēju iedomāties, kāds izskatos c s pāls. Zināju, ka izrauju tevi no vienas dzīves, neiesakņojot citā. Tu atstāji māju, lai iemitinātos viesnīcā. Un es pats, uz vairākiem mēnešiem apmetoties vecā Kluāra alā, skaidri pierādīju savu atsacīšanos no jebkāda pavarda, no katras paliekamas un noslēgtas vietas, kur mēs varētu satikties. Es tev nogriezu pēdējo izeju. Lietu iesaiņošana un novietošana vairākās vietās, kur tās varēja palikt tikai neilgu laiku, vēl vairāk uzsvēra mūsu uzsākto atrau sanos no pamatiem. Mani savā varā pārņēma mūsu die nu straujais plūdums, pēkšņā dekorāciju maiņa. Es vēlētos vēl lielāku nedrošību, vēl pilnīgāku laika sadrumstalotību, vēlētos, lai mums vairs nebūtu parasto pavasara ieradumu - bāru, restorānu, kas šajā juceklīgajā bēgšanā visai dīvainā kārtā kļuva par drošākajiem pletu ras punktiem. Pagāja trīs dienas, līdz tava pārcelšanās beidzās. Ceturtajā dienā es sāku gudrot, ar ko tu varētu nodarboties. Mātes veda pie manis bērnus, kas bija atgriezušies no jūrmalas, un gaidīja, lai es tiem parakstītu spēcinošus līdzekļus. Tas mani nodarbināja Lai kad man ienāca prātā tev piezvanīt, vienmēr biju drošs, ka tu būsi mājās. Tu aizvien vai nu tikko biji gulējusi, vai gatavojies nosnausties. Tu biji atklājusi jaunu prom-

būtnes pakāpi, tālāku trimdu - miegu. Un vakarā, kad satikāmies, tu pirmām kārtām sīki jo sīki stāstīji par savām kaitēm. Mēs vairs neķildojāmies. Ibisa, pavasaris un dusmas bija mūs pametuši, bet ne tā, kā attālinās vietas un gadalaiki, atstājot izjūtas. Tie bija nogrimuši. Tiem nesekoja nekas. Mēs dzīvojām Parīzē, kā apmetas svešā zemē. Mans darbs un tava dīkdienība neatbilda nekam; mēs vairs nebijām - vai kādreiz bijām bijuši? -savā egoismā iegrimuši mīlētāji, kas viens otru plosa, nošķīrušies no pasaules. Mēs nebijām arī tie, kas atgriežas, pilsoņi, kuri “mauc atkal sakas kaklā” (gluži kā zirgi), ar slēptu gandarījumu nomainot bēgšanas spilgtās krāsas pret atgriešanās miglu. Tādā nenoteiktībā aizritēja septembris. Un ko lai saka par jūtām? Man šķita, ka mēs par tām vairs nedomājām. Man iešāvās prātā, ka es varētu tevi krāpt. Bet tā bija doma, nevis vēlēšanās. Tu man stāstīji par kādu cilvēku, ar kuru diendienā satikies, ka tas gribot ap tevi lakstoties. Mēs bijām tik salti kā miroņi, nekas vairs nespēja mūs pa īstam aizkustināt. Lai kāds piedzīvojums mums atgadītos, no tā nekas neiznāktu. Mums nelikās, ka mēs attālinātos viens no otra, šķila - mēs abi attālināmies no viena un tā paša krasta. Mēs bijām kā notiesātie, kuriem prieku vairs nesagādā nedz ēdiens, nedz mīlestība, nedz domas. Es gribēju šo trimdu. Es zināju, ka ceļa galā nesasniedz neko, bet nekā.; bija mērķis, vajadzēja aiziet līdz nekam. Šajā pēdējā posmā tu biji laba ceļabiedre, mazāk piemīlīga, mazāk iecietīga un mazāk jautra nekā senāk, un tomēr patīkama. Mēs nodevāmies mīlestībai, kā to dara - tā es iedomājos - vienas partijas biedri vai viena sporta kluba locekļi. Garlaicība bija abstrakta, mēs viens otru cienījām - mēs dzīvojām pilnīgā demokrātijā. Es nezinu, kāpēc šis salīdzinājums mani pamodināja.

Vakarā, kad tu man teici: “Pjērs sacīja, ka gribētu ar mani gulēt,” es padevos īsti viduslaicīgai dziņai un iecirtu tev pliķi. “Gulēt ar” tavā mutē bija kaut kas tikpat jauns kā pliķis manā rokā. Jauninājums paliek jauninājums. Šis žests man tiešām atdeva dzīvību. Es atkal kļuvu īsts sīks vīriešu kārtas radījums - netaisns, iedomīgs un melīgs. Es sarikoju traci un sabojāju tavas attiecības ar viesnīcnieku - vajadzēja pārvākties.

*

Desmit gadus laulībā pavadījis vīrs, piemēram, rēķinvedis vai veikls tirdzniecības pārstāvis, kad viņš, sviedros gluži izmircis, atgriežas mājās kādā Virolflē namiņā, kur viņu sagaida trīsdesmit divus gadus veca sieva un trīs bērni (vienam no tiem ir sarkana, bieži izsitumiem klāta seja), - ko viņš domā, kad iet pa alejām, kuras taisnā leņķī krusto cita citu, gar kuru malām stiepjas režģu žogi un kuras ved uz viņa aleju, kad viņa acis nogurst no neskaitāmiem dzirnakmeņiem, uzrakstiem “Nikns suns” un visvisādiem dzelžiem? Doma, ka man vajadzēs tev, Diāna, meklēt jaunu dzīvesvietu, nāca pār mani kā apskaidrība. Vai tad padevības un iesīkstējuša naida māktā vērša, “saistītā” vīrieša, viņa paša vājuma saistītā vīrieša dumpis, lielībnieku, bistro tirānu dumpis, smieklīgās bailes, kas ir līdzīgas bailēm no aptaukošanās, galu galā nebija daļa no mana repertuāra? Lai tikai nāk Neneta, un mēs, Rententeni, panļpdīsimies! Mums tūlīt vajadzēs iet iekšā tūristu viesnīcās (lifts rūc kā autobuss, vestibilā kvartāla greznākā veikala preču vitrīna) un apjautāties par cenām. Man kļuva nelabi, Diāna. Nogurums un kauns tādā pakāpē ir nelabums, tīrs, biezs nelabums, kas spēj piebeigt jebkuru mirstošu mīlestību. Lai izvairītos no meklēšanas divatā, es aizbildinājos ar Kluāra kabinetu.

kas skolas sākumā pildījās ar bažīgām mātēm (vajadzēja no jauna parakstīt spēcinošus līdzekļus). Es ne mirkli neiedomājos, ka esmu tevi piemuļķojis. Kad tu man pa telefonu stāstīji, kā esi piekrāvusi mašīnu ar koferiem un saiņiem, man uznāca savāds nelabums; man šķita, ka tu man gribi uztiept apšaubāmu paternitāti. Pirmajā vakarā tu neko neatradi. Vai tu cerēji, ka es uzaicināšu tevi pavadīt nakti Grenela ielā? Es ar šausmām iedomājos mūsu vakaru Parīzē bagāžas piekrautā mašīnā - ģimene, kas dodas atvaļinājumā, ceļojošs tirdzniecības aģents ar zīdaiņu pūriņa paraugiem - un es nezināju, ko izgudrot, lai tikai nevajadzētu redzēt mašīnu. Nelabums palika pie sava salīdzinājuma - ģimene, zīdaiņa pūriņš un gluži kā tēvs, kas grasās pamest ģimeni, es atsacījos paskatīties uz bērnu. Es izdomāju ērtus melus - steidzamu izsaukumu, un runāju aprautā balsī (no tās tev vajadzēja noprast, ka neesmu viens), priecīgs, ka medicīna man izpalīdz ar savu blēdību krājumu. Ar tevi runādams, es zināju, ka tu man net;ci. Tavai tikko slēptajai neticībai un manai tikko slēptajai nepacietībai vairs nebija nekādas nozīmes. Tu devies pie vecākiem, kurus šādi klejojumi droši vien pārsteidza. Es iztēlojos tava tēva dziļdomīgo klusēšanu, mātes smalkjūtību (dārgās sievietes!). Tu jau gandrīz biji sasniegusi to nedrošības pakāpi, pie kādas es vairākas nedēļas neapzināti vēlējos tevi novest. Es nikni kratīju koku un gaidīju, kad nokritīs auglis. Tu gribēji, lai es to noplūcu, tu man skaidroji, ka es to varu aizsniegt, ka tas ir auglis bez nekāda noslēpuma, dūšīgs, tieši man paredzēts ābols. Bet es gribēju sūru un saltu augli, kurš karājās visaugstākajā zarā.

Mašīna būšot tava tēva garāžā “pilnīgā drošībā”. Par to biju pārliecināts. (Bet runa jau bija par taviem koferiem, par taviem vienpadsmit koferiem.)

Es, šķietamā “steidzamā izsaukuma” gūsteknis, gāju uz kino. Nelabums mani sažņaudza vēl ciešāk, kad iesēdos taksometrā. Ja es nebūtu pietiekami modrs, es zaudētu visu dzīvi. Tu kļūtu par iekarotas, bet tukšas pilsētas valdnieci. Tā vīrieši nopūlas ar augumu, ko sieviete viņiem atdod, nikni domādama par kaut ko citu. Šī svešinieku mīlēšanās man šķita kā apmātība, un es savā veidā arī tai nodevos. Filmu skatoties, mani neatstāja tukšuma izjūta. Kad pusnaktī izgāju no kino, uz ielas valdīja rudens aukstums. Es biju viens. Es domāju par tevi, kas arī biji viena un droši vien no jauna mācījies klausīties tava vecā mājokļa naksnīgajos trokšņos. Piepeši naids man šķita gaužām bezjēdzīgs un ciešanas -pilnīgi sadomātas: vārdi, kas sāpina, bet kurus pietiek vairākas reizes izrunāt, lai aizmirstu pat to nozīmi. Protams, šajā negaidītajā mierā nebija ne drusciņas prieka. Mana profesija, Kluāra kabinets, visas ierastās kustības, ko izdarīšu rit no rīta, man šķita tikpat ireālas kā mūsu mīlestība. Atsākot vienu, es atsākšu arī otru, es to ziņā ju, jo doma - “Karu tas vajadzīgs?” vilka manu dzīvi lejup kā svins: vientulība un kino kopā tā var pārvērsties par milzīgu balastu, tomēr neliedzot iespēju peldēt.

Vienos naktī mani pamodināja telefons. Tu runāji ar mani klusām, droši vien tāpēc, lai vecāki nedzirdētu. Tu biji “t k vientuļa”... Jā, es ari. Vārdi “es arī”, kas pirms pieciem mēnešiem būtu mūs tuvinājuši, tagad mūs tikpat noslēpumaini šķīra.

Trīs ceturtdaļas nākamās dienas tu pavadīji, meklējot istab i. Manī ierunājās sirdsapziņa, un es arī sāku meklēt. Kaū piecos tevi satiku, biju tikko apskatījis trīs mēbelētas istabas. Es gāju lejup pa Baķa ielu un, pirms redzēju tevi, ieraudzīju mašīnu - emigrantes mašīnu. Atceros: es tev tuvojos, un mans skatiens bija drūms.

Sirds sitās, un es kā apmāts atkārtoju: “Nē! Nē! Nē!” Kam es teicu nē? Es ieraudzīju elektrisko plītiņu un radioaparātu. Es tev padevu labdienu tikai tad, kad tu jau biji man blakus. Tu pārāk nepūlējies smaidīt. Humoram - nē! Es jutu, ka esmu bāls un varu pasacīt diezin ko. Niknums mums izlauzās vienā mirklī un vienādā veidā: mēs pagriezām viens otram muguru un gājām prom. Kad mēģinu aprakstīt šo scēnu, manu acu priekšā ir niknuma nogruvums, kas mani dzina uz krastmalu, uz Orsī staciju, kas bija pieblīvēta baltām barjerām un skautiem ar kailiem stilbiem. Dusmas vēl nebija izsīkušas, kad tās nomainīja sirdsapziņas pārmetumi un apnikums. Man patīk vienīgi slepens karš, apspiests niknums. Elektriskā plītiņa, radioaparāts, sprādziens -tas viss bija stipri banāli.

Nejaušība man deva miera ķīlu - kāds draugs piedāvāja savu dzīvokli, kur tu varētu ievākties. Es piedāvājumu pieņēmu, bet man nepatika, ka to izsaka viņš. Kāds no manas nometnes, no manas dzīves piedāvāja tev pajumti - tas nozīmēja rīkoties mums par labu, tas ir, par labu tev. Tagad man būs jādod šim draugam norēķini. Neveiksmes gadījumā viņš aizstāvēs tevi, uzskatīs, ka taisnība ir tavā pusē. Manai patikai rakņāties citu dzīvē atbilda tikpat liela vēlēšanās slēpt savu dzīvi, sadalīt to noslēgtās šūnās. īssavienojumi dzina mani izmisumā. Es gribēju savā zemē būt patvaldniek^0, tāpēc man vajadzēja to sadalīt. No pieredzes zināju, ka nevajadzīgas vakariņas, kāds māj ens, bezjēdzīga iepazīšanās ir gluži kā dīgļi, no kuriem izaugs pret mani vērstas savienības. Es izkūlos no siti Īrijas, izlikdamies par kungu. Vienu vakaru es biju izturīgais un augstsirdīgais mīļākais, optimists, ar kuru tu varēji rēķināties, vārdu sakot - īsts vīrietis. Un tomē r es tevi

apciemoju tikai nākamajā dienā, kad biju pārliecināts, ka esi paspējusi iekārtoties.

Pirmajā brīdī man šķita, ka šajās trīs istabās, mazliet neglītās, bet nomierinošās, mēs nejutīsimies nelaimīgi. Es atkal varēju iet “pie viņas”. Tajā vakarā Rāto dzīvoklī (tas bija draugs bez kristāmvārda, no tiem kas aizvien aizdod naudu vai mašīnu un pret ko izturas kā pret provinciāli) es sapratu, k.'.du mieru baudu, ejot pie viņām, pie viņām es mazāk domāju par bēgšanu. Mani vienmer interesē apkārtējie priekšmeti, un aizdomas, kas lidinājās gaisā Varenas iela, urdīja nekad nesadzīstošas brūces. Vieta, priekšmets, kas kādam pieder, rada pieņēmumus par brīvajiem brīžiem, par atmiņām un maigumu. Kādu būtni nemīl mājas vai spoguļa dēļ, bet, pamatojoties uz tiem, jo mīlestībai vairāk dod žesti un atspulgi nekā bab s un seja. Varenas ;elā man šķita, ka ap mani vijas īsta bl īdība. Es pieprasīju, lai tu no turienes aizej, jo gribēju tikt vaļā no aizdomām un iznīdēt nepareizos pieņēmumus. Es nezināju, kādam jaunam riskam sevi pakļauju.

*

Lāčruncis bija savā vietā, arī meksikāņu ēzelis. Bet pāvesta rakstāmmašīna, ķiiškoka lādīte un puse dekorāciju maketu bija pazuduši. Drēbju skapi es neatvēru: sezonai nepiemērotos apģērbus tu noteikti biji atstājusi koferos.

Es nekustīgi sēdēju vislielākās istabas stūrī - lā tev reizē būs guļamistaba un viesistaba. Tā novietojies, es varēju lēnā garā pārbaudīt visu, pēc kārtas apskatot kumodi, gultu, etažeres un apkrauto galdu, kura galā tu biji nolikusi vakariņu traukus. No virtuves un vannas istabas skanēja tava balss, ko reizēm pārtrauca ūdens šalkoņa:

- Vai tu mīli?

-Mīlu.

- Vai nāksi?

Nākšu.

(Tātad tu varbūt nojauti māju nozīmi un pieņēmi šīs māņticības noteikumus. Tie bija krāpšanai domāti noteikumi.) Vēl tava balss teica:

-Kādu iemeslu tu izdomāsi te, lai justos nelaimīgs?

Tas jau bija par daudz. Tu rotaļājies ar uguni. Mani gandrīz šokēja - gluži kā eksplozija, kā mēmā niknuma lēkme uz ietves vakar - tavs tiešums, veiklība, ar kādu tu tuvojies maniem aizliegtajiem tematiem. Tāds tiešs uzbrukumus, reizē jautrs un neatlaidīgs - gandrīz bērnišķīgi teikumi, ko uzsvēra trīs jautājuma zīmes nebija tavā stilā. Manuprāt, tavam stilam drīzāk piederējās padevība. Tāpēc es te pierakstu kā izrādes replikas nedaudzos vārdus, kas tovakar akli tika pārmīti no istabas istabā. Esmu pārliecināts, ka atceros tos pilnīgi skaidri, tomēr tikpat pārliecināts esmu arī par to, ka tu atcerētos citus vārdus, vārdus ar citu jēgu, citādus jautājumus un citādas atbildes. Es domāju par to un reizē par taviem stāstiem, tavām atmiņām, taviem paskaidrojumiem... Vai iesīkstējis naids un piedošana dibinās uz tādām ēnām? Vajadzētu mīlēt vienīgi piecpadsmit gadus vecus bērnus.

Tu man tuvojies kā filmu varone, kas “atgriežas mājās” - pilnām glāzēm rokās. Senāk mani nomierināja brīži, kad mēs it kā tēlojām ainas no teātra vai romāna. Tagad tās mani kaitināja. Mani kaitināja viss, kas kaut mirkli tevi novirzīja, attālināja no reiz radītā Diānas tēla.

- Netēlo, - es teicu. (Un vismaz šo vārdu mēs abi uztvērām vienādi, par to esmu pārliecināts.)

- Ko tad es tēloju?

- Jaunu sievieti, pakļāvīgu mīļāko, jaunu mājokli ie-

kārtojušo, laimīgo un padevīgo. Tāda tu nemaz neesi. Vakar mēs bijām gatavi viens otru izpļaukāt. Kopš trim dienām es izturos pret tevi tā, kā pat feļetonos nelietis neizturas pret nabaga neaizsargātu būtni, un es to zinu. Mēs neesam noslēguši mieru, Diāna. Man prātā ir daudz uzbrukumu un slazdu, un tu to zini...

... Un tā tālāk. Šie vai citi vārdi - galu galā tam nav nozīmes. Mana runa bija gara. Es stāvēju uz skatuves stulbā un skumīgā aizrautībā. Nu tēloju es, un, ja atzīstos vaļsirdīgi, darīju to, lai iežēlotos pats par sevi, līdzcietību pelnījušu upuri. Tu sēdēji, neko neatbildēdama, neveltīdama manai komēdijai nevienu vienīgu skatienu. Nerimtīgajā monologā laikam taču ielauzās sīks gaismas stariņš. “Viņai ir pašcieņa,” es nodomāju. Un piepeši sāka degt manas acis, vaigi un rokas. Tātad tu man varēji izdomāt ko jaunu: pašcieņu. Parādījās cita Diāna, kas nesaderējās nedz ar manis radīto portretu, nedz savu atzīšanos, pieaugusi Diāna, varbūt no manis dzimusi, varbūt jauna, reizē ļoti veca un jauna, reāla Diāna. Un šo Diānu es apskāvu, skūpstīju un glāstīju tā, ka viņa raudāja un nezināja, ka arī es raudāju - viņas dēļ, bet ne viņai piekļāvies. Vēl tagad es jūtos piekrāpts, domājot, ka tu neko nenojauti, ka noticēji parastai alķīmijai: dusmu radītai iekārei. Jā, protams, no dusmām dzimst skaisti apskāvieni, un strīdu iedus izkūst ātri. Atriebēj, liecies gultā! Neneta un Rententēns traģēdijas kostīmos, pat ne tā: pilsoniskās drāmas volānos un vestēs. Vakarā, kad es tevi mīlēju kā vēl nekad! Jo ļaunāk...

*

Kāpēc lai mani nemīlētu? Taču nelaimīgā kārtā tieši nākamajā dienā norisinājās skapja scēna, kas izrietēja no mūsu labākās mīlas scēnas.

Tu izgāji no mājas agri, kad es vēl nebiju pamodies. Viens palicis, es piecēlos, līdzko aptvēru savu vientulību. Sis dzīvoklis vēl pavisam maz bija tavs, tas tikpat kā vēl nebija tavs mājoklis, un tomēr mani sagrāba tāds kā drudzis, ko biju mācījies pazīt jau divus mēnešus; tādu drudzi pazīst bērni, kad viņiem saka - tu dedz vienās ugunīs. Es degu. Es skraidīju apkārt pa trim istabām, kurās vēl nebija tavas klātbūtnes zīmju. Ziņkāre, aizspriedumu pilna ziņkāre, ko var nosaukt par aizdomām, netīksme, kas man patika un ko es meklēju, cerība, ka tu atgriezīsies pietiekami agri, lai man aiztaupītu ne-smalkjūtīgu rīcību, un pietiekami vēlu, lai to neaizkavētu: es uzglūnēju. Es uzglūnēju kādai zīmei, pie kuras pieķerties manam ļaundarības priekam, kura to iedegtu un musinātu. Tā spēkavīri, kam sagribējies kauties, ga datirgos izslienas kā gaiļi un sasprindzina un atslābina muskuļus. Sevī ielūkodamies, es vēroju, kā uzplaukst nakts iesētās melnās puķes. Līdz šai naktij biju saistījis tavu augumu ar aizvainojošām ainām, ar sazvērestībām pret manu lepnumu, bet tās īsti nodarbināja tikai manu prātu. Manu iegūtkāro, dusmās straujo un greizsirdīgo prātu, turpretī mans augums nejutās apdraudēts. Taču iepriekšējā nakts bija pamodinājusi jaunu ļauno garu. Es biju pietiekami uzpūtīgs, lai padotos stingumam; vai nu biju padevies dusmām? Es nezinu. Tajā naktī mēs neizskatījāmies pēc atlētiem, kas trenējas. Mēs kaili vaidējām, kliedzām, prasījām - tas viss kaut ko izsacīja. Mīlestība manī radīja pavisam jaunu vēlēšanos ciest, un šoreiz es zināju, kāpēc. Es apbrīnoju vīriešus, kas iegūst no sievietes baudu, kliezienus, pateicību gluži kā arheologi, kas izceļ no zemes vāzi ciešā pārliecībā, ka iegu vuši to pirmie, kā prasa atklājēju civilkodeksa likumi.

Bet mans aicinājums bija palikt otrajam. Mani varētu nomierināt tikai nevainīgas meitenes asinis - lietiskais pierādījums. Vai es, kā mēdz sacīt, kaut ko pamodināju tevī? Noteikti nē - es tikai no jauna atmodināju. No jauna atmodināju, no jauna atradu, no jaum nomierināju -tie visi ir niknumu iesveloši vārdi, kas piedienas ragnesim. Jo es klejoju pa istabām tieši kā ragnesis. Ja tu spēji būt tik pakļāvīga, laimīga, atjautīga - tas nozīmē, ka es jau priekšlaikus esmu piekrāpts, vienmēr esmu ticis krāpts, man ir lemts tādam būt, ka esmu kļuvis par apsmieklu ēnu galerijai, rēgaino portretu galerijai, ko pieklājības pēc dēvē par Diānas pagātni Piegāju pie durvīm cerībā, ka tām ir kaut kāds t zbīd-nis, ko var atbīdīt vienīgi no iekšpuses. Nekā tād<* nebija. Risks palielinājās, bet reizē ar to pieauga ari vč’ēša-nās. Vairīdamies no spoguļiem, atgriezos guļamistabā Biju ģērbies tikai pidžamā un rītasvārkā, tāpēc vēsajā dzīvoklī gandrīz drebēju. Vispirms juceklīgi pārcilāju papīrus uz galda: vēstules, viesnīcas rēķinus, katalogus, ko bijām pārveduši no brīvdienu ceļojuma, brīvdienu fotogrāfijas, divas manas vēstulītes, ko biju sūtījis pa pneimatisko pastu: tikai es, nekā vairāk, es visdažādākajos veidos. Tas varēja dusmas tiicai attaisnot. Kādā mapē bija zīmēšanas papīrs, kostīmu meti lugai, par kuru man laikam nekas nebija zināms, nepazīstamas adreses, ko nespēju orientēt laikā: dosjē bez gada un datumiem. Iedomājos, ka uz galda samestie papīri man būs jāsavāc uz labu laimi. Tāda neveiklība pazudina iesācējus. Tā pēc pie nākamās kārbas ķēros uzmanīgāk. Katrs papīrs bija jāliek virsū iepriekšējam, to apgriežot otrādi, tā ka, paņemot visu žūksni un apgriežot to, kārtība palika vecā. Ir grūti iedomāties, cik sarežģīta šķiet visparastākā piesardzība, ja rokas dreb un ir nosvīdušas. Tāpat man

pastāvīgi vajadzēja būt modram un klausīties, vai neapstāsies lifts, taču es vairākas reizes aizmirsos. Biju iegrimis lasīšanā: šie vārdi taču kaut ko nozīmēja. Banāli izteicieni īstenībā piederas ārkārtējām situācijām; ikdienas valoda ir radīta kaislību izteikšanai. Cilvēks reti ir iegrimis lasīšanā, dumsu pārņemts, nosarcis aiz kauna. Beidzot man šie nodrāztie vārdu savienojumi piederējās. Spējas dusmas jau bija aizrāvušas mani pietiekami tālu telpā un laikā, un skapja spogulī es pamanīju alkoholiķa vai gripas slimnieka seju.

Skapis! Piepeši atcerējos, ka vakar, ņemot no skapja tavu šalli, es starp divām veļas kaudzītēm pamanīju kārbu, kas bija līdzīga tai, kuru patlaban pārmeklēju. Tās bija dzeltenas, pēc izskata pavism nevainīgas kārbas, kurās sensenis glabājušies kādi vācu saldumi vai kas tamlīdzīgs. Atvēru skapi - tiešām bija otra kārba, krustiski pārsieta ar auklu. Aprēķināju, ka gadījumā, ja tu drīzumā pārnāktu, man nepietiktu laika visu nolikt atpakaļ vecajā vietā. Bet es nevilcinājos - nekas vairs nespēja mani apturēt. Tomēr es noliku vietā pirmo kārbu, kas stāvēja uz galda, un, šķiet, bija paredzēta ģimenes locekļu vēstulēm. (Vāciski rakstītās vēstules mani mulsināja, es apskatīju tikai parakstus, meklējot starp tiem vienu vienīgu vārdu.) Uzmanīgi atraisīju auklu, atstājot 10 zem kārbas tā, lai vajadzības gadījumā iespējami ātri varētu atkal sasiet.

Kastē bija astoņas piezīmju grāmatiņas vai mazas kladītes, visas audekla vākos, stipri nobružātas. Dažas bija sarkanas, dažas vecrozā, domājams, izraudzītas dažādos laikos, bet tā, lai būtu saskanīgas. Vairākas bija apņemtas ar tievu gumiju kā piezīmju grāmatiņas, kurās namdari pieraksta mērus. Tās es atšķīru pirmās. Svīdu tik briesmīgi, ka būtu varējis nopilināt aprakstītās lappuses kā ar lietus lāsēm vai asarām.

Hronoloģiskā kārtība tikpat kā nebija ievērota. Es prātā ātri aprēķināju laiku. Pirmā piezīmju grāmatiņa bija no 1947. gada, kad tev bija septiņpadsmit gadu, un visjaunākā vairāk nekā gadu veca. Gandrīz septiņi gadi noslēpumu: es biju savu moku sākumā vai beigās - kā nu vēlas pieņemt.

Vai tu spēj saprast, Diāna? Es gribētu, lai tu zini vismaz to: es neizlasīju visu; trīs grāmatiņas noliku atpakaļ neatvērtas. Man nebija spēka lasīt, nebija pat vēlēšanās. Pietika nepilnas stundas, lai mani dzinuļi - drudzis, dusmas un neķītrā kāre izsīktu, mainītu virzienu un pa vērstos pret mani pašu. Es pat nelasīju, es tikai šķirstīju, šur tur iemetu aci, paraustīju plecus. Krūtīs man iemājoja milzīgs nelabums. Cilvēka dzīve ir tik sīka, tik nabadzīga, ka nekad nevajadzētu tajā ielūkoties. Mazliet vēlāk - pirms piecām dienām - Marnas viesnīca un Bel-greivrouda man pierādīja to pašu: citu cilvēku pagātne vienmēr liekas smieklīga. Tāpat ir ar mirušo dzīvēm un sīkajiem, rūpīgi glabātajiem ģimenes noslēpumiem. Naids, greizsirdība piešķir portretiem cildenas proporcijas, gan notušē, gan uzsver vaibstus. Bet, ieraugot modeļus vai to fotogrāfijas, cilvēks jūtas ārkārtīgi pārsteigts. Viņš bija gaidījis, ka tie būs dzīvāki, savdabīgāki, un atklājas, ka gleznotājs darinājis portretu no sava naida. Un tad jābrīnās, kā iespējams ienīst šo sīko radījumu, šo pliekano seju? Mīlestība vai naids mums aizvien šķiet pārāk spēcīgi. Nav taisnība, ka cilvēki ir to vērti, kādus mēs tos iztēlojamies, ka viņi to ir pelnījuši un atbilst tam. No pirmās līdz pēdājai dienai, no pirmās līdz pēdējai piezīmju grāmatiņai Diāna bija tikai pavisam parasta sieviete. Mana mīlestība uz viņu ilga tikmēr, kamēr pastāvēja naivā ticiba. Varbūt es devos uz Londonu, lai meklētu tam apstiprinājumu? Tavi pašportreti patika izplūduši, abstrakti, kaut arī bija bagātīgi izgreznoti ar anekdotēm un pieņēmumiem. Ko es varēju nojaust, lasot piezīmju grāmatiņas?

... Sievietes astoņos gados neatradinās no izsaukuma zīmēm. Jūs ieejat savā dzīvē vaļā muti un izbrīnā uzrauktām uzacīm. Vaļā muti jūs atklājat, ka tēvs krāpj māti, ka jaunība aizritot kļūst aizvien remdenāka, nevis dedzīgāka, ka laikā starp piecpadsmit un divdesmit gadiem tu esi mīlējusi tikai vīzdegunīgas skuķes, kas alkatīgi sapņo, kā pakļūt zem vīrieša. Vaļā muti tu atklāji, ka veselīgi puiši un cienījami saderinātie tevi garlaiko, ka rokas un lūps ir neveiklas, ka spoguļi nemēdz daudz krāpt.

Dīvaina pasaule! Zaļumos pavadītas dienas, iniciāļi, labu grāmatu lasīšana un arhitektūras pieminekļu apskatīšana nedēļas nogalēs. Uz Šartru ar divriteni, nezināmas draudzenes, kas saucas par Klotildi, Žaklīnu un Terēzi, rēgojas kā pieturas punkti, kad apraksti vakarus, kur tiek dejots, klejošanu pa laukiem, svinīgas apņemšanās. Mans vārds parādās vēlāk, starp citu, tas saistās ar atmiņām par teātra izrādēm vai grāmatām. Par mani nav nekādu spriedumu, nekādu domu, mēnešiem ilgi pelēka neitralitāte, beidzot - ieraduma spēks: “Cik patīkami atkal satikt Žilu! Viņam es beidzot iedrošinos atldāt visu šo vasaras mēnešu mokas...” Kādas mokas? Es neatceros nevienu atzīšanos.

Jūs mīlat sievieti, bet viņai ir kļūdas pareizrakstībā, viņa jūsmo par mūziku, kas jums ir pretīga, un pacieš draudzeni ar auskariem, viņa ir ar mieru svētdienā braukāt pa Fontenblo ceļu. Ko lai dara? Cilvēks pats sevi kādu laiku māna, notušē kādu netīkamu vaibstu, pat pūlas mīlēt. Vai viņas mums veltī tādas pašas pūles? Labāk par to nedomāt.

Redzu klīstam ēnas, paejam mēnešus. Kaut kāds Žiljēns, kura vārdu neesmu pat dzirdējis pieminam, viens pats aizņem četrdesmit lappuses. Piezīmju grāmatiņas beigās Žiljēns saderinās ar kādu Y. Bez izsaukuma zīmes. Kāpēc ciest? Man vairs nebija karsti, es vairs nedrebēju. Man rokās bija paraugdzīve, viena no tām, kas nekur neatstāj nekādas pēdas. Jauna meitene žurnāliem, laulībām, ar saviem maldiem un kļūdām - ne vairāk un ne mazāk. Kādu vakaru viņa atzīstas savās kļūdās mazliet sadrūmušam saderinātajam. Pēc tam vakariņo ģimenes lokā, acis ir apsarkušas.

Redzēju, kā parādās Gerhards: G., kas bieži viens pats lepojās tukšā rindiņā, tam vajadzēja atgādināt gan dārgu apmātību, gan satikšanos un skūpstīšanos - visu juk-jukām. Londonai bija piešķirtas divas piezīmju grāmatiņas. Katrai franču meitenei ir savs Londonas laiks -vai nu viņas sūta pāri Lamanšam, lai aizmirstu kādu mīlētāju, vai arī, ia viņas tur nonāk nevainīgas, zaudētu jaunavību. Tas no socioloģijas. Pilsoniskajām niansēm ir maza nozīme: bagātās pavada gadu Kembridžā, mazāk bagātās - pusgadu Braitonā, visnabadzīgākās slauka bērniem degunus zaļā un kritainā provincē. Meitenes Anglijā! Kā lai uz tevi dusmojas, Diāna? Tev piemita viņu dumjā pašpārliecinātība, viņu spalgā izruna, sīkumainība viltībās. Londonā man šķita, ka pārlasu sarkano piezīmju grāmatiņu. Janvāra diena, kad Gerhards tevi ieguva, atzīmēta ar viņa pilnu vārdu, kas uzrakstīts tikai lielajiem burtiem un kam apkārt sazīmētas sarkanas zvaigznītes. Aizrautībā zvaigznes dejo gar acīm, es nodomāju. Un kopš tā laika šis teiciens man saistījās ar steidzīgu mīlestību, kam četrdesmit gadu vecs vīrietis nododas ar nevainīgu meiteni, izskaistinot apskāvienus ar vārdiem, kas, manuprāt, atbrīvo viņu no vainas.

alkovu, slēptu, apģērbtu, kaunīgu gultu, piemērotu pusapģērbtu pāru mīlestībai tumsā. Kad redzu ziemeļniekus atsedzam baltos augumus, tos sauļojam, kopjam kā kuģu korpusus un pēc tam metamies saltajos ūdeņos, manī rodas neuzticība. Tāda aizrautība un lepnums par to, ka nekas nav slēpjams, šķiet aizdomīga. Latīņu tautām vienmēr ir kaut kas slēpjams, viņu sievietes baudīdamas pārmet krustu vai nolād Dievu, grēku vai ko citu, vārdu sakot - pašas sevi. Cik tas ir nomierinoši!

Arī mums grēks nepastāvēja. Es gan pūlējos izgudrot kādu senu, laika gaitā pagaisušu grēku, bet arī šai ziņā tu, krietnā barbaru sieva, biji gājusi pārāk tālu. es mēģināju tevi notvert morāles slazdā, bet tu vērsi pret mani kaut ko līdzīgu higiēnai. Es sāku labāk saprast tavus likumus. Ļaut vīrieša rokai atpogāt tavu kleitu, novilkt veļu - tā ir kļūda, buduāru laiskums, kas piederas reģences laikam vai gadsimtu mijas mīlas dēkām franču gaumē. Bet izģērbties kailai, aizsteigties vīrietim priekšā, visu izdarīt tik ātri, lai tavs “jā” būtr nevis atbilde, bet izaicinājums - tas nozīmēja izmantot savu brīvību, būt vēl vairāk Diānai, Diānai pilnā spēkā. Kāda vientiesība no manas puses - tādos apstākļos tevi pārliecināt, ka tu grēko! Tikpat labi varētu pūlēties iestāstīt sufražetei, ka vēlēšanas ir grēks. Jā, tu, bez šaubām, biji maza demokrāte.

Turpretī pēc lielā pārbaudījuma - skapja un piezīmju grāmatiņu pārbaudījuma - viss mainījās. īstenībā viss bija pārvērties jau iepriekšējā naktī. Vai tu pārprati manu kustību jēgu? Tu, bez šaubām, būtu tās tikpat labprāt pieņēmusi jau agrāk, bet es neiedrošinājos. Piepeši tās kļuva pilnīgi iespējamas, es vēl nodomāju - likumīgas. Tā drosmīgāk iekāro bēgles, postā nokļuvušas pilsones, visas sievietes, kas cietušas neveiksmes ar savu godu vai

mantu. Un vēl kalpones! Un bezdarbnieces! Cik vīrišķīgi sev liekamies, bīdot viņas tumšos kaktos. Piezīmju kalendārs ar ierakstītajiem skaitļiem un aprēķiniem, kurus iztēlojos, pamodināja manu sirdsapziņu. Lillē dzimušajam vajadzīgs ilgs laiks, līdz sieviete pārstāj būt viņam aizliegta. Mani sapņi bēga no tava auguma cildenajiem apgabaliem - pakauša, sejas, pleciem, no visa, kas veido stāju, cēlu grāciju, lepnumu, - lai noslīdētu zem-nieciskākos kārdinājumos: krūtis, viduklis, gurni. Nekad es vēl nebiju tevi tā meklējis, ieguvis, glāstījis pilnām saujām. Man sevišķi iepatikās brīži, kad tu stāvēji pie neaizmirstamā skapja spoguļa, lai pārbaudītu, vai apģērbs ir pilnā kārtībā. (Atcerējos, kādu tēva slepkavas seju šim spogulim biju rādījis es.) Un ari brīži, kad tu, taisna izslējusies, stāvēji pie izlietnes vai pie galda. Tad es pielavījos tev no aizmugures, un abas manas rokas satvēra tavas krūtis zem delmiem, tur, kur pirksti sajūt ribu vieglo izliekumu; pēc tam manas delnas slīdēja uz augšu, saburzot blūzi, neliekoties ne zinis par veļas bruņām, kārojot vienīgi sajust sagūstītās krūtis, to saspringumu, to pamošanos zem maniem pirkstiem. Tad ar pilnīgi dabisku kustību tu izlikies, ka gribi sakārtot matus, tu lēnām pacēli abas rokas, un es sajutu kustamies muskuļu tīklu, krūtis piebriestam, pakļaujamies manām delnām, iegulstam tajās, sajūtam sevi tajās, un tu nopūties. Lai neredzētu sagūstīto sievieti pie galvas paceltām rokām, mazu neprātu sejā, tu aizvēri acis. Es turpretī tās atvēru. Es vēroju spogulī tavu mulsumu un pēc tā mērīju savus glāstus, es cerēju uz nezin kādu žilbinošu tavas baudas liecību. Tad manas rokas noslīdēja uz vidukļa, cieši piegūla gurniem - tajā brīdī es čukstēju: “Ēģiptiete...” -, tad, kā zīmējot “V”, noglāstīja maigo cirkšņu līniju un slīdēja uz vēderu, ko tu palieci pretim

manam glāstam tāpat kā krūtis. Tad pamodās viss tavs augums, meklēja manu augumu, ļāvās manu roku glāstiem, it kā būtu norunājis ar tām satikšanos. wŠķita, ka tavs augums glāsta manas rokas. Augums, kas man bija vairs tikai tvirtums, blīvums, padevība. Es savukārt aizvēru acis. Es vairs nedomāju ne par ko. Es klausījos tavā nevienmērīgajā elpā, aizturētajā kliedzienā, kam es jutos pavēlnieks.

Tajā laikā starp mums iemājoja rupjība visnevainīgākajos veidos: mīlināmie vārdiņi, piederības vietniekvārdi, izklaidīgs prāts un mundras rokas. Tas bija arī laiks, kad sākās ilgas prombūtnes bez paskaidrojumiem, garas nakts pastaigas pa Parīzi, kam septembris ir tik piemērots. Kluāra kabinets man deva veselu virkni ieganstu, un tu iedomājies, ka es kāpju no stāva uz stāvu un taustu pulsu. Visi ķermeņi man noderēja pretestībai tavam augumam. vSlimi, paklausīgi augumi, tie visi mudināja ziņkāro, gardedīgo un gurdeno skatienu, ar kādu vakarā uzlūkoju tevi. Es izturējos pret tavu augumu tā, kā autobraucējs izturas pret mašīnu, kuru nolēmis pārdot, kuras dzelžu klaboņa kaitina un kura netiek saudzēta. Tas ir brīdis, kad atstumšanai nolemtā pūlas parādīt sevi no vislabākās puses, skriet visātrāk, klausīt nevainojami, bet tas viss velti; to uzskata par mironi, un sasparošanās nevis izpērk vainu, bet padara to vēl smagāku. Katra tava pretimnākšana nevis saistīja mani pie tevis, bet pavēra plašas iespējas aizdomām. “Es viņu nepazinu,” es prātoju. “Es nepratu viņu pienācīgi novērtēt. Ar viņu var iet diezgan tālu. Cik tālu?” Toreiz tu nenojauti, kāda izdevība tev bija dota. Tev būtu pieticis pateikt nē, vienreiz nepadoties maniem untumiem, manām iedomām, tā nospraužot savas kautrības ideālās robežas, un es nomierinātos. Neko vairāk es necerēju. Ja

kāda sieviete jūtas sašutusi, kad jūsu prasības kļūst pārmērīgas, kā lai viņai nepiešķir tādu kā šķīstības apliecību? Vīrietis ir pārliecināts, ka viņa vismaz nekad nav gājusi tālāk par šo robežu, ka aiz tās paliek iekarojama zeme, kur viņš būs pirmais valdnieks, ka tai droši var dot savu vārdu, lepni valdīt. Šajā diezgan trakajā lejup-braucienā es apstājos pirmais, mani pārņēma riebums. Kāpēc ciest? Tu pazini visus ceļus, visus liedagus kā veca sieva.

Vai es tevi krāpu? Jā, tas bija apmēram tajas nedēļās. Nomierinies, tik viegli tas man nenācās. Pirmoreiz es aizbēgu, sirds un prāts drebēja bērnišķīgās bēdās. Es vairs nevēlējos izrunāt dažus vārdus, negribēju tos arī dzirdēt. Vēlāk es sev pārmetu pārliecīgu ideālismu, es gribēju laboties. Nu bija mana kārta nodoties higiēnai. Man šķita, ka esmu sastapis lielisku partneri - amerikānieti, slimniekkopēju, kādas ir viņas visas, tik precīzu, tik skaidru un iecietinātu. Šķita, ka viņas dvēsele ir ie-stērķelēta tāpat kā viņas veļa; un, tā kā veļa zem platajiem apelsinkrāsas svārkiem mazliet čabēja, kad Sāra apsēdās, radās doma, ka ari viņas dvēsele tāpat švīkstēdama lūzīs, kad viņa padosies.

Tu redzi, man piepeši gribas runāt maigākā tonī, stāstīt rāmāk un sirsnīgāk, gribas nožēlot pēdējās dienas, kas pagāja naidā un niknumā. Par Sāru es runāju taisnību: tieši tāda viņa man palikusi atmiņā - gara meiča nenosakāmā vecumā, sarkanmataina kā īriete, meitene pusceļā starp koledžu un laulībām, uz vienu gadu ziedota ideālajai Eiropai, tās estētikai vai sabiedriskajām attiecībām. Tā es domāju, vērodams, kā viņa dzer ledus-ūdeni Lapē kafejnīcas terasē: viņa izskatījās pēc ne sevišķi glītas, bet ziņkārīgas skolnieces, kas ķeras pie jaunas mācību vielas. Es varēju kļūt par Eiropas skolotāju.

Turklāt es pirmo reizi pēc desmit gadiem apsēdos Lapē kafejnīcā, tāpēc sliecos uz vispārinājumiem. Es prātoju, ka ik vasaras un rudens vakaru jau desmit gadus pēc kārtas kāda jauna meiča, kas ir līdzīga šai, droši vien dzer ledusūdeni pie tā paša galdiņa un gaida franču nekauņu, kurš nāks viņu iekarot. Viņai uzsmaidot, man šķita, ka esmu ieradies uz satikšanos ar desmit gadu nokavēšanos. Protams, biju alojies. Sāra bija tūriste, bet sekretāre. Viņa bija ieradusies nevis no Jaunās Anglijas, bet no Minesotas. Viņa dzīvoja nevis Sensilpisas ielas viesnīcā, bet mēbelētā dzīvoklī Neijī. Tieši tur mēs nonācām pusnaktī, apskurbuši abi, bet viņa - mazāk nekā es. Es biju pārsteigts. Tātad tik viegli bija atbrīvoties no ciešanām, tevi piekrāpt, būt vulgāram un nepacietīgam kā īstam vīrietim? Sāra labi prata divas valodas: franču un humora valodu. Manām laipnībām viņa ticēja pavisam maz. Es nebiju pietiekami dzēris, lai zaudētu apziņu; nojautu, ka viņa ir spuraina un niknojas pati uz sevi par to, ka nav aizcirtusi durvis man deguna priekšā. Es piecreiz nodzēsu lampu, ko viņa četrreiz atkal uzdedza. Tumsā viņa man atņēma pudeli, ko es cītīgi tušoju. Viņa iegāja vannas istabā; dzirdēju, kā tek ūdens; viņa atgriezās un sniedza man svaigas lūpas. Tajā brīdī es iedomājos par viņas dvēseli kā par pastīviem svārkiem ar asām ielocēm. Sāra kā neviļus turēja ciet manas rokas vai arī reizēm tās palaida - tad, kad tās bija pie pleciem vai krūtīm, kas tika ziedotas manai iekārei. Es bez kāda aizvainojuma turpināju darīt savu, tāpat kā iepriekš biju dzēsis nost lampu tik reižu, cik vajadzēja. Taču šķita, ka Sāra savas ciskas sargā vēl niknāk nekā gaismu. Mēs noslīdējām uz grīdas ar mīkstu segumu, un es mēģināju reizē pieņemt vairākus lēmumus. Līdz pat auss dziļumam mana mēle sajuta gaišu un labu garšu. Es lāgā nesapratu, kāpēc un kā viņa kļuva naidīga pret mani. Varbūt es biju pārkāpis ātruma un uzbrukuma secības noteikumus? Vai vispirms vajadzēja iekarot kājas un tikai tad slīdēt uz grīdas? Vai varbūt nedrīkstēja skūpstīt paduses un vēderu, kā es mēģināju darīt? Mani atgrūžot, viņa teica “nē” savā valodā, un es pamanīju, ka amerikāņu noraidījums var skanēt ilgi, turpināties, pieskaņoties kustībām un cīņas elsām. Mana galva noskaidrojās; skurbumu manīju vairs tikai vienā domā, kas apziņas dziļumos turējās pretī cīniņa tīksmei: “Diāna ir tālu, Diāna ir tālu...” Es nekad nebūšu uzticīgs vīrietis: ir tik viegli piedēvēt vainu tām, kuru nav klāt. Dzirdot pirmo niknāko “nē”, es pamanīju, ka rotaļā ieskanas dusmas. Meiča aizstāvējās labi, veikli, droši - varēja nojaust, ka viņu aizvaino mans cieņas trūkums. Pirmoreiz viņai izdevās atraisīties no manis; viņa nevis piecēlās, bet pašļūca divus metrus tālāk un atspiedās pret dīvānu. Klusēdami atvilkām elpu, un starp mums nebija ne mazākā maiguma. Sāra, bez šaubām, saprata, ka es neievērošu noteikumus un ka viņai vajadzēs krietni aizstāvēties. Es noskūpstīju viņas potīti, jo šī viņas ķermeņa daļa bija vistuvāk manai sejai un es to varēju aizsniegt, nepamudinot Sāru uz jaunu bēgšanu. Beidzot zināju, ka uzvarēšu. Noskūpstīju otru potīti; tad - liela viscietāko daļu, to, uz kuras nekad nav pūciņas un kuru ik vasaru saule nokrāso spoži brūnu; tad ceļgalus - aukstus, kaulainus, apaļus, tad cisku iekšpusi, vienmēr siltu, vienmēr maigu. Es drebēju nevis aiz iekāres, bet aiz ļauni zobgalīgas nervozitātes. Kas var būt bezjēdzīgāks par šīm vīriešu viltībām, šo vingrošanu, uzmanīgo ausīša-nos, pūloties uztvert amerikānietes elpas ritmu? Bezjēdzīgi un vulgāri. Man nebija nekāda iemesla būt te, gulēt sakņupušam uz paklāja, iespiedušam seju aizvērtām

acīm iecietinātas veļas čaukstoņā. Drānas samaitāja “skūpstu, kas liek vaidēt”. Nelikos mierā, līdz viņas roka ieķērās man matos, lai atvilktu nost manu galvu, manas lūpas. Mēs abi elpojām dziļi, aizelsušies, un mēģinājām pustumsā viens otru ieraud it. Ja degtu visas lampas, mēs, protams, pārmītu tādu pašu skatienu - kā divi līdzīgi aklie. Piepeši mani pārņēma karstuma vilnis. Es izslējos un apkampu meiteni. Es atkal pieplaku pie viņas lūpām, laimīgs, ka viņa no manis mutes nojauš, ko vīrietim nozīmē mīlestība. Beidzot es viņu iekāroju. Beidzot pārstāju viņu nicināt. “... Diāna ir tālu, Diāna ir tālu...” vSajutu sevī centību, kas rodas pirms mīlestības; tuvojās brīdis, kurā es aizvien zvērēju, ka nemūžam neaizmirsīšu, cik mīlestība ir skaista un ka ir vērts to atkārtot. Ja es iedrošinātos runāt, šajā mirklī es lūgtin lugtu meiteni, lai viņa neļauj man ieslīgt miegā, lai mani izaicina, lai atgriežas pie manis ar savām rokām un savu muti un, ja es izvairos, uzspiež man baudu. Es gribēju viņu izģērbt. Bet viņa mani atgrūda ar negaidītām dusmām. Kādu laiciņu mēs nikni cīnījāmies, es viņai lauzu rokas un pirkstus, viņa jocīgi badīja man ar pieri. Pēc tam viņa iesaucās: “... Bet es taču tevi nemīlu!” tādā pārsteigumā, ka tam vajadzēja mani atbruņot, bet tad viņu savā varā paņēma rotaļa, tas ir, mazliet dusmu un mazliet spēles prieka. Es viņai darīju sāpes. Sajutu uz pakauša un pēc tam uz pieres vairākus pamatīgus sitienus - acīmredzot Sāra bija paņēmusi no nak.sgaldiņa kādu priekšmetu, kas bija pa rokai; pēdējais bija īsti sāpīgs, un to viņa pamanīja. Es dzirdēju, ka priekšmets noripo uz grīdas, un tiku apkampts abām rokām, tad sajutu skūpstu ar vaļēju muti, kas izrunāja vārdus. Tai pašā laikā viņas rokas pieskārās man, atbīdīja apģērbu. Sāras vairs nebija, bija tikai lūpas, balss, rokas, tad bei-

dzot - dziļā nepacietība, cīniņš, kas maina ritmu, visi klusie kliedzieni, kas bija tikpat negaidīti kā dusmas, -astoņi gadsimti romantiskas literatūras.

Lai darītu kaunu violetajiem riņķiem zem manām acīm, tu nākamajā dienā raudzījies manī apsarkušām acīm. Cik neciešama tu man likies! Vai tiešām tu iedomājies, ka tev ir tiesības izskatīties pēc atraitnes? Nakts vidū tu piezvanīji uz Kluāra kabinetu, pamodināji veco 3ebastjēnu, izraisīji veselu pretīgu mājas skandālu. Klusībā es to saucu par telefona lāstu. Kluāra dzīvoklī aparāts karājās pie sienas gultas galvgalī un atgādināja tos, kādi mēdz būt kafejnīcās. Lai uzgrieztu numuru, vajadzēja vai nu piecelties, vai arī izmežģīt krustus. Dažās dienās šī kustība man nozīmēja to pašu ko asaras un izskaidrošanās. Mēs arvien šķīrāmies tikai dusmu vai izmisuma pilni, tuvu nervu sabrukumam, mūsu sejas bija kļuvušas par desmit gadiem vecākas. Stundu vēlāk -un bija jau dziļa nakts - tu man zvanīji. Es klausulē dzirdēju tavus čukstus bez elpas vai, gluži pretēji, niknu un bezjūtīgu balsi, kas izrunāja iepriekš sagatavotus teikumus. Vienu reizi no trim tu biji agresīva, divas pārējās - pazemīga. Biju pieradis abu lēkmju gadījumos izturēties pret tevi vienādi. Es vairs neklausījos tavos vārdos, neievēroju pat toni, ko labi pazinu un kas varēja mainīties diezgan strauji. Neatkarīgi no tā, vai tu juties kā apsūdzētāja vai apsūdzētā, šķita, ka tu gremdējies vienā un tajā pašā sapnī, kas bezgalīgi turpinās. Tad iesaistījos spēlē, atbildēju. Ārkārtīgi trāpīgiem vārdiem es tev sludināju mūžīgas panesības. Man vienmēr šķita, ka es ar necerētu skaidrību tev mācu absolūtus un gudrus likumus. Manī klausoties, varētu likties, ka ik nak'i starp diviem un trim mēs glābjam savu mīlestību. Vārdu skurbumam padodoties - un precīzie vārdi mani aizrāva

es drīz pārgāju pie ļaunprātībām un sitieniem. Ja tu kādreiz noliki klausuli, es tev tūlīt zvanīju; ja jutu, ka tūlīt sāksi šņukstēt, es sataisīju maigu jo maigu balsi, es lūdzu un es solīju. Jēgai nebija lielas nozīmes, galvenais bija vārdu mūzika. Skumīgā, tvīksmīgā, atkārtotā, atsāktā čukstēšana, kas tika vilkta ļoti ilgi kā augsta un grūti izdziedama nots, man aizstāja patiesības un argumentus. Tad vienā mirklī iegrimu miegā bez sapņiem un sirdsapziņas pārmetumiem. Reizēm es pat nodzēsu lampu, kamēr vēl turpinājās mūsu saruna, lai nemanāmāk ieslīgtu savā naktī. Man gan bija neskaidra nojauta, ka tev klājas grūtāk, ka tu droši vien pati savā nodabā turpini pārmetumu un solījumu litāniju, ka tev lāgā nenāk miegs. Bet es negribēju to zināt. Man šķita, ka bezmiegs ir daļa no soda. Šis vārds man bija kā piedošana, es to pastāvīgi atradu savās domās; sods par manu bēgšanu, par klusēšanu; Sāras sods, sods par maniem meliem un tavām bezmiega naktīm. Vai tad tu nebiji tā, kas pirmā pastrādāji visus noziegumus? “Nejauks raksturs, stūrgalvīga sieviete, mēs viņas labā nevaram darīt neko...” Klases uzraugiem, mīļākajiem un ģimenēm ir vajadzīgi skaidri iezīmēti upuri. Es tev uzkrāvu visus mūsu kopīgos grēkus; es tevi nolādēju, un tu līdz galam paliksi ar savu lāstu. Es jutos kā cilvēks ar ievainotu sirdi, ievainotu, bet aizvien vieglāku un vieglāku. Maģija iedarbojās nekļūdīgi.

Es vairs neatceros, kādas neveiklību sagadīšanās dēļ mēs kādu vakaru aci pret aci, tāpat kā telefona sarunās, tēlojām dabiskumu. Tomēr Dievs vien zina, cik neatlaidīgi es pūlējos izvairīties no šī pārbaudījuma. Scēna tik pilnīgi atbilda Ibisas scēnai, ka atmiņā man tās palikušas vienotas. Nevis saplūdušas kopā, bet nešķiramas kā dažkārt meli, kas izraisa vieni otrus, kā viltības, kuras

viena otru papildina. Ibisas lielajā atzīšanās runā tu biji vislabākajā formā, tavā rīcībā bija reti līdzekļi - vijīgais augums, jūlija veselīgā seja, bet tu biji izvēlējusies ievainota cilvēka balsi, nomācošu dzīvesstāstu. Turpretī oktobra naktī tu nolēmi uzsākt otro atzīšanos, tieši pretēju iepriekšējai (šis salīdzinājums man vienmēr likās svarīgs) - tas bija skaists un cildens stāsts, pilns lepnu nodomu. Cildens stils! Kāpēc tu agrāk nepavēri šo skaisto perspektīvu? Zeltīta pagātne, kas mirdz godīgumā, uzticībā, godprātīgos pūliņos, - tāda tava dzīve man šķita pilnīgi nepazīstama. Taču bija bēdīgi noraudzīties, kā tu runā izmisuma pilnu seju. Gluži kā slīcēja, kas slavina ūdeni, kā izvarotā, kas uzslavē zaldātu rupjības burvību. Sakņupuši gultā, klēpī - pelnutrauks, no kura pa visām malām bārstās pelni, dzelteni pirksti, kas nodzēš pusizsmēķētas cigaretes - tu biji nožēlojama, Diāna. “... Diāna ir tālu, Diāna ir tālu..Mans skaitām-pantiņš ieguva jaunu jēgu. Tiešām, tu ļoti tālu no manis biji iestigusi ārkārtīgi sarežģītos melos, ļoti plašos melos, kuriem vajadzēja pārvērst veselu tavas dzīves daļu, pārtulkot to tev svešā valodā, kuru tu, šķiet, izgudroji atzīšanās laikā. Meli gluži kā būve veidojās vienā paņēmienā, ko sagrautu vismazākā kļūda, tie bija tik neticami, ka es tevi vēroju pat ar zināmu apbrīnu un bailēm. Man gribējās, lai tu uzvari šajās derībās, kaut arī tās bija bezjēdzīgas. Tā bija tik skaista “izmisušās aiziešana”, tāds iztēles spēka pierādījums, tik acīm redzami bezcerīgs gadījums, ka es, kaut arī mani nevarēja pārliecināt, vēlējos vismaz pienācīgi godināt tavu kara mākslu. “Godināt” - par to vien jau mēs runājām.

Tā bija ar Gerhardu... Šajā jūsu piedzīvojuma variantā viņš kļuva par sava veida saulaino varoni, par nežēlīgu un maigu ģermāni. Tas viss saplūda vienā jūklī. Lon-

dona pārvērtās par plašu pilsētu ar zeltainā krēslā slīgstošiem kupoliem. Prātā nāca novakares, maigi gadalaiki, kaut kas no Pragas, kaut kas no Romas, nevērīgi soļi, pastaigas, bagāta vientulība, akmeņi un stundas, kas mīlētājiem tiek pasniegtas gluži kā dāvanas. Tad nāca atdošanās priecīgais satraukums, nedalīta tiekšanās bez svārstīšanās, šķīstās jaunavas un karavīra satikšanās, nakts ar kliedzienu, ar lepnajām asinīm, miega ilgais paldies. Tad vīrietis aizgāja (bet tava balss viņa vārdu izrunāja ar lielo burtu), un tu mazliet izaicinoši uzdevi jautājumu: vai tiek gaidīts Vīrietis, kas paliek un aizmieg blakus laulātajai draudzenei? Vai Vīrietis tiktu mīlēts, ja tūlīt pēc rītausmas, kas seko mīlestībai, viņš neietu medībās, karā? (Es tulkoju: ja viņš neietu uz kantori, uz biržu, kārtot darīšanas, nodoties bridžam un golfam - visiem cildenajiem vīriešu darbiem...) Pēc tam -vīrišķīga klusēšana, padošanās liktenim, un bangas tevī, zvanu duna un kliedzieni, negaiss, kas, mēnešiem ritot, aprimies, bet nav aizmirsies, paisums, kas atplūst... Tu biji lepna - jā, lepna, ka biji šī negaisa vieta, jā, un tu prasīji, tieši prasīji priekpilno drudzi, nedalītu tiekšanos bez svārstīšanās utt. Es sāku saprast, kā man tas jātulko.

Andrē kliboja? Acīmredzot karā gūts ievainojums... Nevajadzīgas kaislības, ko tu uzurdīji (kā paņem abonementu lasītavā) - biklas un nopietnas meitenes noraidījums, jutekliska kautrība. Antigones mašīna nestāv nolikta Beikerstrītā. Gerharda bēgšana? Labas rases pārstāvja spēja iedoma. Roku mazgāšana pie krāna? Nē, par to tu nerunāji. Tu atstāji Gerhardu sev blakus aizmigušu, bērnišķīgo uzvarētāju ar vēl maigām rokām.

Kas attiecas uz Ženevjēvu, baltās linu drānās tērptu vāju bāreni ar stipru dvēseli un vārgu veselību, augstsirdīgu, bet neapbruņotu, vientuļu, bet iekārotu, tad

Ženevjēva, ja es pareizi sapratu, bija reizē tavs labais darbs un tavs šedevrs. Dabiska slieksme uz labestību, ko tajā vakarā tu sevī godbijīgi apsveici, bija tā, kas ierosināja jūsu draudzību - jā, draudzību. Tu biji dziedinātāja apmulsušai Ženevjēvai, nopietnības balsts vieglprātīgai Zenevjēvai. No visnopietnākajiem līdz visintīmākajiem tovakar tu atradi visus vārdus, lai man izstāstītu pamācošu pasaku. Tas bija tavs pēdējais stāsts. Es to noklausījos klusēdams, jo nevarēju iedomāties dzēlīgāku zobgalības veidu, un aizrautīgi lūkodamies tevī.

Mani nodarbināja jūsu abu sejas. Zenevjēvu es varēju iedomāties tikai vienkāršotu, tā atgādināja gaistošās atmiņas, kas vēl bija palikušas prātā: izvelbtas acis, bālas, bezasinīgas, biezas lūpas. Un tava seja, ko redzēju savā priekšā - iekšēja strīda izķēmota, tajā atspoguļojās tava sacelšanās pret sevi pašu. Tavs lepnums droši vien sacēlās pret tavu viltību. Un, kad tu stūrgalvīgi atkārtoji: “Man nav jākaunas, nē, man nav nekāda iemesla sarkt,” vārdi bija patiesi, bet dedzināja tev lūpas, jo izteica diezgan neīstas jūtas. Tu tiešām nekaunējies ne Ženevjēvas, ne sevis, n., jūsu mīlestības dēļ; cilvēks no dzimšanas ir diloņ-slims, klibs vai homoseksuāls. Viņš staigā pa pasauli ar savu spieķi, klepu vai izaicinošajiem gurniem dabiskumā, kas citos iesveļ sašutumu vai rada līdzcietību. Bet kā tu pati varēji paciest aizkustinošo stāstu, kuru izgudroji, šīs izdomātās ilgas, blēņas, klostera audzēkņu klīrību? Visā šajā vervelējumā izšķīlās teikums, kas skanēja patiesi: “Tu nemaz nevari iedomāties, ko meitenei, kas vienmēr bijusi vientuļa, nozīmē beidzot katru vakaru aizmigt ar cita augumu līdzās savam.” Tam es tiešām gribēju ticēt. Brīdī, kad cilvēku attiecības ir sasniegušas to robežu, pie kuras bijām mēs, patiesību ierauga nekļūdīgi: sāpes, ko tā nodara, ir pilnestīgākas un bagātākas. Vakars, miegs un

augums - šie vārdi bija dzīvāki par dzīviem. Kopš laika, kad tie manī iemitinājušies, es pazīstu veidu, kādā tie mani kremt, ainas, ko tie rada un kas ņudz kā tārpi. Balta pidžama ziliem punktiņiem; kustība, ar kādu Varenas ielas gultā vajadzēja pastiepties pāri otra plecam, lai iedegtu lampu, ja gulēja sienas pusē...

Toreiz es sapratu, ka mūsu starpā nekad nebūs pēdējās atzīšanās un galīgā stāsta par tavu pagātni. Cik vien ilgi tu būsi man pretī, es izdomāšu tavu dzīvi un tu to izkrāš-ļosi. Tas nekad nebeigsies.

*

Bija rītausma, vēl viena rītausma, un sejas mums bija kā katordzniekiem. Tevi atstājot, mana galva bija tukša, tā klīda kā miglā, līdz karstas kafijas tases, ko citu pēc citas izdzēru kafejnīcās, kur krēsli vēl bija salikti uz galdiem, sāka drebināt rokas un atbrīvoja atmiņu no tevis -uz dīvāna sabrukušas, aizdedzot pēdējo cigareti, sāpju grimasē savilktām lūpām, pat nepaskatoties uz mani, kad es gāju prom. Pienāks diena, kad es pēdējoreiz kāpšu lejup pa kāpnēm ar dzeltenām sienām. Pēdējoreiz pretējā kārtībā darīšu visu, ko mans augums jau pazīst un kas ir “iešana pie Diānas”: smagās durvis, kuras jāpietur, manu soļu klaudzoņa, mauriņš, kam jāapiet apkārt, trepes, pa kurām kāpju, ik uz soļa izlaižot pakāpienu un tverot nama nenosakāmo aromātu. Žestiem pastāv pēdējā reize. Pēdējais manas sejas atspulgs tavas vannas istabas spogulī, seja, ko redzu it kā pietūkstam, vienmēr mazliet taukainā piere, ko piespiežu pie spoguļa, aizverot acis, un tava balss, kas mani sasniedz no lielas tālienes, un klusums, kas to uzņem sevī, gari brīži, ilgi brīži, vakars, kurš sākas, klusuma piesūcies, - un driz tas būs pēdējais vakars.

Tur augšā, piedūmotajā alā, ko tikko biju atstājis, tu jau atkal biji kļuvusi tu pati - ienaidniece, drauds. Sveša? Tas būtu par maz sacīts. Svešiniece mirst, pārstāj kustēties un runāt, līdzko tai pagriež muguru; svešiniecei nav reālas dzīves ārpus mums, viņai ir tāda pati akla seja kā garāmgājējiem; viņa ir troksnis mūsu izklaidībā. Vai tu esi nepazīstama, Diāna? Vai svešiniece ir sieviete, kas tieši šajā brīdī, kad es eju pa Anri Martēna avēnijas sasalušo zemi, droši vien atver logus, iztukšo pelnutrau-kus, izģērbjas, ieziež seju ar krēmu un maigi, ilgi masē to, gluži kā glāstītu nogurumu un vecumu, kā dara katru rītu līdz pat pēdējam rītam? Nē, gluži pretēji, viņa ir daudzskaitlīga, kopš astoņiem mēnešiem parādās katrā mana ceļa pagriezienā, pazīstama līdz pēdējam visos iespējamos veidolos, pazīstama kā pieņēmumi, kā aizdomas, zīmes, pazīstama kā apsēstība, kā manis paša radīta būtne. Es pat prātoju, pie kā tu varēji atgriezties, kad es tevi atstāju, kādā tukšā veidolā, kādā noslēpumā, kas tev pieder vairāk nekā man? Es esmu tevi izgudrojis. Es tevi esmu pārveidojis atbilstoši tēlam, ko gribēju tevī iznīdēt. Tu biji mana gūstekne. Ja es atvēršu durvis - kurp tu iesi? Visas izejas no murga pieder man.

No Buloņas meža līdz Grenelas ielai es gāju, nejuzdams nedz aukstumu, nedz miegainību. Kopš septiņpadsmit gadu vecuma es pēc tā pazīstu laimes vai izmisuma brīžus - tie ir vienīgie, kad es redzu, kā atver kafejnīcas, kā ādas apģērbos tērpušies vīrieši brauc ar divriteņiem. kā pa platām ielām un laukumiem braukā municipālās laistāmās mašīnas - gluži kā kara rati vai kuģi. Tad Parīzē ieskanas jauni trokšņi - pēdējo piena izvadātāju zirgu pakavu klaudzoņa, gaisa metro dūkoņa uz tiltiem. Cilvēkam, kas piedzīvojis neveiksmi, tie ir veselības pilni teli un dekorācijas.

Pēkšņas bailes, bēgšana, izvairīšanās, atgriešanās, īsts dūru cīņu vai agonijas drudzis. Ak vai, mēs vis nebeidzām klasiskā garā. Starp mums piepeši radās vulgaritāte - dīvaini, jo pieklājības formas un garlaikošanās tieksme mums taču bija asinīs, bet varbūt tieši vulgaritātei izdosies apturēt mūsu atmiņu aizvien tālāku sa-kropļošanos? Mūsu apskāvieni līdzinājās cīniņiem, mūsu sarunas kodieniem. Es tiešām ceru, ka man no tevis paliks tikai mazliet sašķiebtā mute, dusmās aizblāvo-jušās acis - līdz brīdim, kad es tevi būšu aizmirsis, tas ir, kad es varēšu izgudrot pliekanas un anonīmas atmiņas. Es svētīju mūsu vecos paradumus - uzrunāt vienam otru ar “tu”, izturēties familiāri kas tik ērti varēja izvērsties klusēšanā un rupjībā. Ja mēs vairāk būtu ievērojuši ārējo pieklājību, mēs eksplodētu dusmās. Staip citu, es apbrīnoju to, cik dabiskas mīlētājiem ir sliktas manieres, tikpat dabiskas kā glāsti jau pirmajā naktī un nekaut-rēšanās pirmajā rītā, pirmais nogurums vai ipnikums. Cilvēks sešdesmit gadus savā spogulī redz nemainīgu seju. Bet mēs bijām sasnieguši brīdi, kad spogulis mums rādīja divus ienaidniekus, “scēnas” repliku atbalsis. IJn tā tiešām bija. Baltajā ailē, kas paredzēta šķiršanās iemesliem, mēs ierakstījām “Diānas pagātne”, kā citi ieraksta “nodevība” vai “apzināta cietsirdība”. Bet zināmā brīdī mēs bijām vienisprātis, mēs kārtojām gluži oficiālas formalitātes. Tīri birokrātiska nolemtība nosacīja mūsu abu lomas, un pēdējās dienās, ja es piepeši padotos neparedzētai slieksmei - piemēram, augstsirdībai vai sirdsapziņas pārmetumiem - man pašam šķistu, ka es pārkāpju kādu likumu, pieļauju neveiklību. Piemēram, kad tu biji izslēgusi telefonu, mani piepeši sagrāba bailes. Es iztēlojos tavu istabu teatrālā nekusūbā, kāda iestājas pēc pašnāvības vai nozieguma un ko gluži kā zī-

mogu pat parastām telpām uzspiež jau aizdomas par pašnāvību vai noziegumu. Es redzēju gaišā dienas laikā iedegtas lampas, par spīti salam atvērtu logu ar plīvojošiem aizkariem, Dievs vien zina kāpēc apgāztu atzveltni, tavu gulošo augumu nekārtīgā apģērbā. Pēc kāda laika, kad pie manas auss veltīgi paceltajā klausulē stundas laikā desmito reizi dzirdēju īsos, ātros signālus, kas rādīja, ka telefons ir aizņemts, iedomu aina kļuva tik skaidra, ka es sajutu saltumu (atvērtais logs) vai karstumu (radiators palicis ieslēgts visu nakti), un, par spīti zobgalībām, ar kurām mēģināju gaisināt bailes, uztraukums guva virsroku, un es metos ārā uz ielas. Atstāju pacientus sarkanajā salonā un, pārāk satraukts, lai brīdinātu Sebastjēnu, traucos pretī klasiskajam tavas nāves uzvedumam, pēc kura es klusībā ilgojos, kā aktieris il gojas pēc sava mūža lielās lomas. Uz pirkstgaliem uzkāpu līdz tavam stāvam, pats nezinādams, vai tā es godināju tavas iespējamās pašnāvības cildenumu vai arī gribēju palikt nepamanīts, lai notēlotu savu lomu līdz galam. Es nonācu pie tavām durvīm drebošu sirdi, sasprindzinātu dzirdi un klausījos. Es dzirdēju - izspiegojamo dzīvju neizprotamo klusuma brīžu pārtrauktus - klaudzam soļus un atvilktnes, dzirdēju mūziku un pat kādu balsi, kas atbildēja tavai balsij. Es devos prom, pie durvīm nepiezvanījis, un sirds man bija smacējoša naida pilna. Tu nebiji ne mirusi, ne sajukusi prātā, ne aizbēgusi - zaudēti trīs stundas ceturkšņi, zaudētas bailes, veltīgi izšķiests maiguma krājums, ko ikdienišķie trokšņi varbūt pārvērtuši par neķītru ticību tavam dzīvīgumam. Vēlāk es iedomājos, ka pat šie jūtu uzplūdi, to atgriešanās, ja tās nekādi negrib mirt, ir kādas birokrātijas paredzēti. Nav tālu diena, kad es atklāšu: nekas, pat neviens ievainojums, nevienas dusmas, arī vistriviālākās, neviena

laipnība, pat vistukšākā, - nekas starp tevi un mani nav bijis veltīgs. Kopš pirmā vakara uz Monteņa avēnijas ietves mēs aizpildījām formulāra ailes. Jā, man šķita, ka es izpildu mehanizētas, necilvēciskas ceremonijas ritus, kas radīti, lai turpinātos zināmu skaitu mēnešu un dienu, kā citi paredzēti desmit gadiem vai visam mūžam. Kā gan citādi varētu izskaidrot manu padevību rīcībai, kas man pašam šķita nepieļaujama? Piemēram, baiļu uzplūdus (tomēr tiem neticot) un pēc tam naida viļņus (tomēr bez iemesla), kuriem kļuvu par upuri tāpēc vien, ka tu biji izslēgusi telefonu, lai gūtu dažas stundas miera?

Reiz tāda viltus trauksme mani aizdzina pie Sāras, ko es nebiju saticis kopš mūsu cīniņa uz grīdas pie viņas dīvāna. Es viņu atradu padevīgu, suniski padevīgu - īstu sievietes karikatūru, ko inscenētājs bija te nolicis, lai ļautu man mazliet pasmieties. Divas klusēšanas nedēļas bija pārvērtušas viņu par apdāvinātu mīļāko, gatavu parādīt laipnības, par kurām Truajona ielā būtu jāmaksā barga nauda. “Cik briesmīgi gan tevi mocījusi iekāre!” viņa pēc tam sacīja. Iekāre? Viņa pati nezināja, kādu patiesību pasaka. Pēc divām stundām es atgriezos pie tevis, un šoreiz es piezvanīju, un es iekāroju tevi. Tā kā tu izģērbies tikpat steidzīgi kā es un tev bija tikpat stinga seja kā man, es prātoju, kādai remarkai, kādai Sārai tu gatavojies atbildēt. Glāsti nepaliek skaidrā atmiņā, bet to vakaru es atceros, arī to, kā es, riebuma pārņemts, pamodos no īsa un ļoti melna miega. Man bija bail. Vai šī reize nebija pārmērīga? Es sajutu reiboni kā no narkotisko vielu pieaugošas devas, ātra brauciena, kura tempu vēl kāpina. Mēs drāzāmies pretī katastrofai. Bija laiks apstāties.

Tad atsākās mūsu telefona sarunas, un mēs paturējām prātā, ka mums tās jābeidz.

Ja es pirmais ieteicu šķiršanos, tu sākumā to pieņēmi pašcieņas pilnā mierā, kļuvi strupa, praktiska, moderna. Tu teici: “Es salikšu vienā koferi tavas lietas, ko tu esi te atstājis. Tu varēsi to paņemt pie manas vārtnieces.” Pēc šiem vārdiem, kuru uzsvērtā banalitāte mani gandrīz vai smīdināja, es varēju protestēt, izlikties jokojam, vērsties pie saprāta utt. Ja ļāvu visam iet savu gaitu, izliekoties, ka es arī esmu vēlējies, lai viss norit tik ātri un tik parasti, man nevajadzēja ilgi gaidīt. Pēc divām stundām tu man zvanīji, lādēji mani vai raudāji, tu izlūdzies termiņa pagarinājumu. Protams, bija iespējams arī pretējais variants: šķiršanos piedāvāji tu, es to pieņēmu un pēc tam lūdzos. Mēs pat vairs neskaitījām, cik reizes kurš tēloja izdevīgo vai neizdevīgo lomu. Mēs necentāmies iegūt labu rezultātu. Mēs īstenojām attiecību sairšanu visos sīkumos, ar mainīgiem panākumiem un zaudējumiem kā rūpīgi kareivji, kuriem laupīta iespēja uzvarēt un nav nekādu ilūziju. Un tas viss - atceries vien, datumi mums ir zināmi - aizņēma tikai desmit dienas. Kopā ar pirmajām pavasara nedēļām, laiku, kad mēs atbildējām uz “pirmās rītausmas”, “pirmās svētdienas” un “pirmās ķildas” jautājumiem, tas šķiet mūsu piedzīvojuma visgarākais posms. Pats pārsteigts pamanu, ka ar patiku domāju par tavu istabu, kurā es tomēr vairs neiegāju citādi kā vien ar sarkasma vai cēla izmisuma vārdiem uz lūpām. Ar paneļiem apšūta istaba, izlīmēta pelēki un balti svītrotām tapetēm, ar mazliet koķetām mēbelēm -pufiem un zemiem atzveltņiem, ar sarkanu ziedu viju virs gultas. Es to atceros ar siltumu sirdī. Es domāju, ka dusmas nav veltīgas, ja pēc notikušā tās spēj tā sasildīt atceres apdvesto vietu. Pēdējie atmiņā saglabātie tavi tēli ir no tām dienām, un visiem tiem par dekorāciju ir pelēka istaba. Tie kļūst aizvien maigāki, tie mazliet deldē manu iesīkstējušo naidu. Tādi ir mirušajam veltīti albumi: tajos redz viņu kļūstam jaunāku, smaidām, pūlamies izskatīties skaistam pēdējos attēlos. Un, ja kādā fotogrāfijā viņš veras pretī vēl drošāku skatienu, izskatās vēl brašāks, varam būt pārliecināti, ka attēls gandrīz pavisam droši rāda to dienu, kad viņš jau ir aizslīdējis prom no dzīvajiem.

V. “Two girls”

Kāpju pa baltiem, lietū slideniem pakāpieniem. Ja pagriežos atpakaļ, redzu aiz tuksnesīgās krastmalas miglas upi nenoteiktiem krastiem, kas virmo virs īstās upes -smagi zaļas un eļļaini spīdīgas. Skatiens maldās un žilbst bālajā vatē. kura uzsūkusi visu gaismu. Ieeju galerijā. Zem stikla jumta, gaismā, kas daudz neatšķiras no debesu vates, pārdod pastkartes; pa labi pie šauras sienas, skatienam paslēpta un slikti apgaismota, ir glezna, kuru apskatīt nāku jau trešo pēcpusdienu pēc kārtas; maza, pelēka, sārta un mēļa glezna, kas katalogā saucas “Two girls”.

Tajā redzamas divas viena otrai pretī noliektas sejas. Vienu, kura izskatās pēc Diānas, esmu nosaucis par Diānu, un par Ženevjēvu - to ar ogļmelnajām acīm un ģipsim līdzīgiem vlrietes vai klauna vaigiem.

Man nepavisam nepatīk Teita galerija; tā man atgādina kolonnu pieblīvētās zāles, par kurām gidi stāsta, ka tās senāk bijušas dzīvojamās telpas. Balsis un gaisma atsitas pret saltu marmoru. Tomēr jau trešo dienu mani velk šurpu neatvairāma kaislība - varbūt īsta, varbūt sadomāta. Es mēģinu to pievilt, es attālinos, bet atgriežos. Es izliekos, ka esmu te atnācis tikai tāpēc, lai apskatītu Van Gogu - gluži kā mazās nevainīgās frariču meitenes. Es tuvredzīgi noliecos pie Ternera saplosītajām, sarkan-dzeltenajām debesīm, tad atgriežos. Diānai bija tāds mazliet sastindzis skatiens, tāda skumīga mute. Es mānos vēl, es uzdodu jautājumus sargiem, lieku ar pirkstu parādīt Lorensa gleznu. Brīdi apstājos sava alibi priekšā,

tad aizlavos divus metrus tālāk un atsāku uzglūnēšanu; Diāi\a tā noliec kalsno, gareno seju; Diānai ir tādi šauri pleci un mati uz pieres. Te ir Diāna, uzgleznota, viņu gleznojis kāds mirušais, viņa pati ir mirusi, līdzības ilūzija viņu padara vēl tālāku nekā desmit prombūtnes dienas, drusciņa jūras un debesu, milzīgā pilsēta. Viņa izskatās pēc pieklājīgas slīkones, pēc notiesātās, kas samierinājusies ar soda ratiem un virvi. Kakla saraustītās līnijas pastiprina līdzību, un matus, šķiet, apcirpusi nemākulīga roka bendes ērtībai. ‘ Two girls”, divas meičas - ar šiem vārdiem var rotaļāties. Varbūt šīs meičas ir no priekamājas, varbūt viņām nemaz nav dīvaina gaume. Tomēr Diānas skatiens nevar melot; es to pazīstu, tas ir skatiens, ar kuiu viņa atsacījās aiziet no savas atmiņas un atstāt savu ādu, skatiens, ar kuru viņa teica pati sev “jā”, sevi nicinot.

Kad galeriju slēdz, mani pieklājīgi izliek aiz durvīm. Pulkstenis ir seši. Pelēkā vate pārvērtusies par aizsvī-dušu stiklu, kurā kā zvaigznes spīd ugunis. Esmu atkal atdots ielām, savām bezgalīgajām pastaigām. Es nekad vairs nesatikšu Diānu. Tad es eju pa krastmalu tādā pašā virzienā, kādā plūst upes ūdeņi. Paeju zem :il!iem, kuri trokšņo kā rūpnīcas. Ieeju vienā krodziņā, tad vēl kādā, un visur es dzeru alkoholu. Kad atgriežos viesnīcā, galva man ir pilna un smaga. Es brīnos, ka esmu te, ka esmu es, un tikai dažas stūrgalvīgas domas šo nejaušo mirkli saista ar citiem Diānas stāsta mirkļiem.

*

Mana dzīve nav tā iekārtota, lai spētu uzņemt daudz romantikas. Aizkulises, bistro, mēbelētas istabas, ko pastāvīgi apmeklējam kopš pagājušā pavasara, man ir apriebušās līdz ar bohēmu, vismaz man tā liekas, tāpat

kā man šķita, ka bailes kļūt smieklīgam vienmēr laupīs iespēju atdoties kaislībai.

Ur tomēr kaislība ir atnākusi, pat kaislības kalngals -bēgšana rēga sabiedrībā. Ja man jūnijā Devilā vajadzētu bēgt kopā ar kādu meiču, man negribētos to darīt. Bet neviens man nespēja liegt vienam pašam februāra naktī braukt uz Londonu. wSaīdzis, drūms, fanātiski pieķēries zaudētai lietai: īsts līķu izkārpītājs. Tu mani neatrunāji -es braucu uz tik neilgu laiku. Ko darīt? Nelikās, ka tu gribētu man to jautāt. Pēc tam, kad tik ilgi bijām ru nājuši par šķiršanos, mēs bijām gatavi visvisādām sazvērestībām, lai viens otru atstātu bēgdami.

Pirmajā dienā es daudz gulēju, gluži apstulbis no tā, ka bez kāda iemesla esmu vēl tālāk no tevis, tālu no Kluāra kabineta, kas uz divām nedēļām uzticēts kādam kolēģim. Viesnīcas kartītē kā ceļojuma mērķi ierakstīju tūrismu. Manā piezīmju grāmatiņā bija divas tavas agrākās adreses, mani divi pēdējie šāviņi. Otrajā vakarā es izmantoju vienu no tām. “Belgreivroudā 21 ir diezgan svaigi krāsots nams... "Pēc tam trīs dienas veltīju muzejiem, un tas nebija sevišķi daudz. Bet piimā bija Teita galerija, un ar to mana tikumība bija izsmelta. “Maza pelēka, sārta un mēļa glezna, kas katalogā nosaukta ‘Tvvo girls’'... ” Redzi, man bija vairākas tēmas, ko izvēlēties pa;* piedziedājumu tavai dziesmai. Man palika otrais šāviņš, tas, kuru taupa, lai nonāvētu mīļoto, kad tatāri uzbruks aurodami. Dārgā mīļotā, dārgā gaišmatainā mazulīte, kuras krūtis jāuzlūko ar šausmām, jo tajās rēgosies nāvīga brūce.

Es labi pazinu Londonu, ko Gerhards divās dienās tev droši vien rādīja, Dorčestru, miglā noenkuroto fasādi ieskaitu tajos pašos dzeltenrudajos toņos, kādos krāsojas priekšpilsētu ceļi; Haidparku naktī, kur pa pāriem

pastaigājas jauni cilvēki; Koventristritas restorānu, kur ēd austeres, tā smagos sudraba traukus, kaistošus vaigus, divdesmito gadu komfortu, ādas krāsu. Es zināju, cik palīdzīga šī pilsēta ir prātīgiem cilvēkiem, tiem, kas atalgo pūliņus ar dārgu pirkumu. Tu šķērsoji šo pieaugušo uzvarētāju pilsētu kā upurjērinš; es tajā ieslēdzos, lai spētu tev labāk pretoties. Man patīk bagātnieku seju dzīvnieciskā drošība, to sārtums, sevis apzināšanās. Bet attiecībā uz šo filmu...

Kā vienmēr, mani vadīja kāds fragments no atzīšanās (šoreiz - no Ibisas): “Sākumā man deva iespēju dzīvot istabā, kas atradās ekscentriskā, pa pusei skumīgā, pa pusei gleznainā kvartālā - iedomājies Mufetāru Londonā un es piekritu, lai ietaupītu naudu...”

Taupības izpirkuma nauda, saskaņā ar vecu piezīmju grāmatiņu, saucās Portobellorouda: žēlastības cirtiens. Taksometra šoferis man atbildēja: “Yes, sir, down the hill?“Pakalna pakājē... Man nekad nebija ienācis prātā, ka Londonā ir pakalni un tādi nosaukumi, kas atmiņā biedrojas ar Florences Portofino, ar Dženovu, nedz arī tādi ļaudis mirdzošām acīm, nedz arī mitri, gluži kā lepras saēsti mūri, ziema, kas nolaidusies pār Āziju ar tās uz pusēm pāršķeltajiem augļiem, spilgtiem pelēkajā apkārtnē kā uzgleznotām saulēm. Te, bez šaubām, bija mainījies pilnīgi viss. Tui, kur tu dzīvoji, Portobello, vecie nami, kā man paskaidroja, tikuši nojaukti; to vietā uzcelti četrstāvu kubi uz grants un mauriņiem. Tā bija labāk. Citādi es būtu skaitījis mājas, lai atrastu to, kuru tu biji pazinusi; es būtu skatījies tās logos, griezies atpakaļ, lai iedomātos, ko tu veselu rudeni redzēji katru rītu: kaut ko līdzīgu vaļējam, vecām lietām piebāztam šķūnim, mazus ratiņus, no kuriem pārdeva nevis apelsīnus vai vīnogas, bet gan grāmatas, vecas lupatas, svečturus.

Ar šo smagumu uz pakauša (tā es sajūtu lietas, bet, kad to pasaka vārdos, tas šķiet jo smieklīgāk), tātad ar šo smagumu, ar šo tik pacietīgi meklēto soda nastu plecos es lēnām kāpu 1\Iown the hill”. Pagāju garām sarkaniem ratiem, kur pārdeva gaļu dzīvniekiem, satiku daudz nēģeru, kādu Hārpera bazāra izgudrotu dāmu, Dikensa večiņu, kas aiz trūkuma bija kļuvusi par pundurīti, kādu vīru turbānu galvā, nopietnas meičas, grupu nekustīgi stāvošu metisu, kas uzmanīgi klausījās džeza plati - šķita, mūzika rodas, skrāpējot ar nazi. Tad no lielāka attāluma, no kādas bodres tumšajām dzīlēm, atskanēja cita mūzika - tā pievienojās pirmajai, brīžiem to pārspēja - tās bija Vīnes vai Ungārijas vijoļu melodijas. Mirkli turpinājās abu mūziku cīņa, tad, pārgājis pāri tiltam, es pārstāju tajā klausīties. Mazie ratiņi bija pazuduši; visu ielas kreiso pusi, pelnu krāsas ainavu, aizņēma garš mūris, šķita, tas sniedzas tālu, vēl aiz pagrieziena. Es biju nonācis tava dzīvesstāsta galā, tālāk es vairs netiku. Aiz šī mūra stiepās, krustojās, saslēdzās citi mūri. Bija jāierauga ķieģeļi, cik vien tālu skatiens sniedza, lai rastu jaunu tēlu, pret kuru es, spēkiem izsīkstot, beidzot paklupu.

Mazliet vēlāk atgriezos viesnīcā. Taksometrs, ielas, kas atspoguļojas melnās paltīs, - nekas neko vairs neatgādināja. Istabas maigajā siltumā un sārtumā, ar visu, kas kāpa galvā, drudzī, kāds apmiglo smadzenes, medniekiem sēžot pie uguns vai jūrniekiem pēc vētras, es nolēmu tev rakstīt. “Pirms tevis,” es iesāku, “bija mazliet vairāk cerību un mazliet vairāk miera nekā tev blakus. Mēs abi viens otram bijām kā karavīri, kas dodas laimīgā karagājienā. Viņi atstāj aiz sevis ugunsgrēkus un sabradātas vārpas. Ceļu putekļi nogulstas, un vecas sievas raud par kaunu, kas aizzīmogos meiteņu mutes...” Pēc tam es šīs dažas rindas pārsvītroju; es svārstījos. Es ilgi vilcinājos. Es domāju par māju Sorbejā, par možo pavasari un ciema trokšņiem. Bet es dzirdēju tikai gar parku braucošo mašīnu rūkoņu, karsto ūdeni guldzam radiatoros un soļus gaiteņos, jo Londonā bija laiks, kad manas viesnīcas kalpotāji nāca tīrīt aiz durvīm izliktos apavus. Šajā pašā stundā tu kaut kur nopūzdamās pagriezies miegā Es noteikti atsacījos no domas noslēgt ar mirušajiem mieru. Paņēmu pildspalvu un uzrakstīju: “Es rakstīšu par naidu.” Skatījos uz melno tinti tintnīcā, niknajos vārdos uz papīra lapas, un domāju: melni kā naids.

Londona. Vzveja, Parīze. 1957.

Fransuā Nurisjē

DIĀNAS AUGUMS

ROMĀNS

Apgāda direktors Vladis Spāre

Galvenā redaktore Lienīte Medne Redaktors Jānis Vēveris Datormākslinieks Aldis Kopštāls Spiestuves vadītājs Vilnis Kreilis Programmētājs Uldis Straujums

Tehniski ekonomiskā nodrošinājuma grupa: Arturs Kaže, Andris Purmalis, Normunds Sauleskalns, Roberts Zieds

Līgatnes grāmatu papīrs. Formāts 84x100/32. Taims garnitūra. Ofsetiespiedums. 9 fiz. iespiedloksnes. Līgumcena. Apgāds “Artava”, Rīgā, Kr. Barona ielā 12. Licence 2-0356. Salikts ar datoru “Macintosh”. Iespiests apgāda spiestuvē, Salaspilī, Institūta ielā 4.

Content

Nurisjē Fransua Diānas augums

1. Londona

II Teātris

III Ceļojums divatā

IV Istabas

V. “Two girls”