Gārdners Ērls Stenlijs

Divu sievu vīrs

Ērls Stenlijs Gārdners

Divu sievu vīrs

Ievads

Ši grāmata uzrakstīta diezgan neparastos apstākļos. Tās pēdējo daļu nodiktēju, kamēr biju Bostonā, kur Hārvardas med-skolas Tieslietu medicīnas nodaļā apmeklēju semināru par slepkavību izmeklēšanu.

Es jau agrāk biju dzirdējis par šiem semināriem, kurus apmaksāja Ņūhempšīras Valsts Policijas kapteine, misis Frānsa Lī. Ielūgumi uz šo semināru policistu aprindās bija tikpat pieprasīti kā uzaicinājums uz Holivudu meitenēm, kas vēlējās kļūt par aktrisēm.

Par spīti tam, ka biju tik daudz dzirdējis par šiem semināriem, es tikpat kā nebiju sagatavojies tam, ko tur redzēju. Instruktori, ko vadīja Dr. Alans Morics, ir ne vien spoži, bet

ari praktiski cilvēki, kas diendienā veic gluži vai apbrīnojamus varoņdarbus noziegumuatklāšanā. Nodaļa strādā sadarbībā arBostonas municipālo policiju un Masačūsetsas Valsts policiju.

Viņiem ir visas iespējas, pieejamas jebkuras zinātnes atziņas, un viņiem ir smadzenes.

Glāzgovas universitātes medicīnas doktors, kriminologs un advokāts Dr. Roberts Britens šajā okeāna pusē bija ne tikai praktizējošs detektīvs, bet spēja ari sniegt jaunāko informāciju par britu un eiropiešu policijas metodēm noziegumu izmeklēšanā. Starp citu, no komentāriem dzirdēju un ari no personīgiem novērojumiem varēju secināt, ka Dr. Britens ar savu klātbūtni šajā seminārā un personīgo raksturu ārkārtīgi veicināja savstarpējo sapratni un draudzību. No pašas kapteines Li teiktā nopratu, ka tā tas bijis visu laiku, kamēr doktors uzturējies šajā zemē.

Materiāli un metodes, kas tika demonstrētas šajā seminārā, bija daudzus gadus aizsteigušās priekšā tām metodēm, kas patlaban pieejamas studentam, kam jāpaļaujas vienīgi uz vismodernākajiem tiesu medicīnas un toksikoloģijas sasniegumiem.

Visu vadīja un organizēja kapteine Frānsa Lī. Es neticu, ka viņa jebkad savā dzīvē kaut detaļu palaidusi garām. Kapteine Lī smalki rekonstruēja dažus vismīklainākos noziegumus, ar kuriem policijai bija nācies sastapties. Šo gadījumu atspoguļojums bija neticami precīzs. Ja Valsts policists parādīts ar piezīmju grāmatiņu un zīmuli rokā, tad varat būt pārliecināti, ka zīmulis, varbūt pat zobu bakstāmā lielumā, ir īsts ar īstu grafītu, un ka piezīmes miniatūrajā grāmatiņā par kāda īkšķa naga izmēru patiešām tika ierakstītas ar šo zīmuli.

Neviens, protams, negaidīja, ka semināra dalībnieki atšķetinātu šos noziegumus. Tie nav detektīvromāni. Tie nav fotografētie noziegumi, kas atspoguļoti laikrakstos, kuru lasītāji lūgti sniegt risinājumu. Ar šo rekonstruēto noziegumu palīdzību tiek attīstītas un pārbaudītas studentu novērošanas un koncentrēšanās spējas. Viņiem jānorāda zīmīgi pavedieni, kas novestu pie pareizā atrisinājuma. Novērotājiem jāpamana un jāatceras viss, kas saistīts ar noziegumiem, kas viņiem «uzticēti».

Tad viņi ziņo par šiem noziegumiem, sniedz savus risinājumus un norāda, kas būtu jādara, lai atrastu pareizo atrisinājumu. Ne visi šie nāves gadījumi ir slepkavības. Dažas var būt pašnāvības, kas maskētas kā slepkavības, vai arī slepkavības, kas nomaskētas kā pašnāvības.

Šos noziegumus nedrīkst šķetināt pavirši; tos nevar viegli atrisināt. Es to visu vēroju tādēļ, lai pēc tam, kad studenti atskaitījās par padarīto darbu, varētu redzēt policista prātu darbībā.

Tagad es pilnīgi pieļauju, ka seminārā piedalījās rūpīgi atlasīti cilvēki. Piedalīties var mazāk nekā divi duči studentu, tādēļ instruktāža ir individuāla un operatīva. Šie cilvēki ir tipiski augstas klases policisti, kuru šajā zemē saradies pietiekami daudz.

Ir grūti noticēt, ka kādā no policistu grupām, kas atskaitījās viena pēc otras, varētu tikt veiktas tādas lietas, kuras man bija iespējams redzēt Viņi zināja, ko meklēt, viņi zināja, kur un kā meklēt, un, kad viņi atrada kaut ko zīmīgu, viņi bija spējīgi to novērtēt un sagatavot izskaidrojumu. Un šīs slepkavības lielākoties bija izplānotas ar velnišķīgu atjautību, kas jau pirmajās minūtēs to izmeklētājiem varēja dot iesauku «Filadelfijas advokāts prāta aptumsumā».

Mums, rakstniekiem, patīk aprakstīt neparastus detektīvu piedzīvojumus, kas lielākoties tiek tēloti kā ārpus policijas esoši domājoši cilvēki. Tagad esmu pārliecināts — manos romānos neparādīsies kāds no misis U studentiem. Tāds policists ne tikai atrisinātu noziegumu, cik vien ātri varonis var, bet vienkārši būtu simts vai pat vairāk lappuses priekšā notikumiem.

Tas ir milzīgs darbs, ko dara kapteine Lī. Ir grūti jāstrādā, iekams labi trenēti, prasmīgi vīri ir spējīgi trenēt citus un, rādot piemēru, ievadīt darbā un iedvesmot vēl lielākiem sasniegumiem.

Informācija, ko es guvu šai seminārā, man ir nenovērtējama. Gribu izmantot izdevību un pateikties tiem cilvēkiem, kas man — varbūt vienīgajam, kas nav policists un tomēr ticis uzaicināts uz šo semināru, — sagādāja šo iespēju.

Kas attiecas uz kapteini Lī, šo grāmatu esmu veltījis viņai. Vēlos izteikt savu atzinību un dievinājumu viņas prātam, kas strādā akurāti kā stacijas pulkstenis un kas ir izplānojis nodarbības, lai palīdzētu valsts policistiem kļūt par tādiem pat profesionāļiem kā ārsti un juristi. Ar šo es apliecinu viņai savu visdziļāko cieņu, savu pielūgsmi un bezgalīgo pateicību.

Ērls Stenlijs Gārdners Ridžfilda, Konektikuta 1948. gada novembris.

Darbojošās personas

Perijs Meisons — noliecies pār likumu krājumiem, viņš pēkšņi uz ugunsdzēsēju kāpnēm ieraudzīja jauku kāju pāri. Ar to viss sākās. Virdžīnija Kolfaksa — viņas figūra bija neticama, un tāds bija ari viņas alibi.

Della Strita — viņas sievišķīgā acs pamanīja trīs detaļas, kas paslīdēja garām viņas bosam Perijam Meisonam.

Edvards Čārlzs Gārvins — viņš bija devies kāzu ceļojumā, bet kas bija viņa sieva?

Etele Kārtere Gārvina — sava praktiskā, viltīgā prāta dēļ vispirms viņa zaudēja viru, pēc tam — mīļāko.

Lorēna Ēvansa Gārvina — skaista rudmate, kas mīlēja savu vīru un viņa naudu — bet ne noteikti šādā secībā.

Pols Dreiks — strādīgs privātdetektīvs, kura it kā brīvās, laiskās attieksmes dēļ jebkurš grūts darbs izskatījās viegls.

Džordžs Denbijs — pedantisks Gārvina kalnrūpniecības kompānijas sekretārs un kasieris, kas sastādīja bilanci, bet viltoja ierakstus.

Frenks Laivsijs — mazs, resns un dzīvespriecīgs vīrietis vidējos gados, kam patika savas lietas iedzīvināt un sievišķīgot.

Senjora Inocente Migerinjo — diezgan apaļīga Vista de la Mesas viesnīcas saimniece.

Almans Bels Haklijs — zināja, kā pievilināt sievietes; tikai dažreiz bija grūti no tām atbrīvoties.

Frenks Binims — domāja, ka viņa jaunākajai māsai vajadzīga aizstāvība.

Virdžīnija Binima — viņa bija Frenka māsa, bet kāda kļūda bija iedomāties, ka viņai klājas labi!

Seržants Holkoms — nopietns likumsargs.

Leitnants Tregs — strādāja policijas slepkavību izmeklēšanas nodaļā; izsekojot kādu, prata izmantot viltības un tehnoloģiju.

Mortimers Ērvings — garāmbraucošs automobilists — viņš pieļāva liktenīgu kļūdu, kad nolēma izpētīt pamestu mašīnu.

Hamlins Kovingtons — iespaidīgs apgabala prokurors, kas centās ierobežot Meisonu tiesas procesa laikā, bet nespēkā aprima.

Semjuels Džārviss — apgabala prokurora palīgs, kura «jā» teikšana nedeva nekādus rezultātus.

Tiesnesis Harisons Maindens — Perija Meisona taktika tiesas zālē vispirms samulsināja viņu, bet pēc tam aizrāva.

Hovards Skenlons — bez darba palicis gleznotājs, kas caur durvju spraugu pat ar vienu aci redzēja pietiekami, lai saviļņotu visu tiesas zāli.

Harolds Otiss — degvielas uzpildes stacijas darbinieks, kas strādāja vakara maiņā.

Senjora Karlota Delano — viņai bija jauns vārds un jauna dzīve, bet tā pati vecā seja.

1. nodaļa

Nakts pilsētas smagos tērauda un betona debesskrāpjus pārvērta par spēcīgiem pirkstiem, kas asi dūrās gaismas atspīdumā.

Ēku sienās, kas bija redzamas no Perija Meisona biroja loga, šur tur bija redzami gaismas taisnstūri, bet lielākoties tās apgaismoja tikai prožektoru liesmas.

Perijs Meisons, noguris pēc smagās dienas tiesā, savā birojā bija izslēdzis gaismu un, sēdēdams ar seju pret rakstāmgaldu, bija izstiepies lielajā atpūtas krēslā. Sākumā viņš bija domājis tikai atpūtināt acis, kas bija nogurušas, veroties brīnišķīgajā likumu krājuma iesējumā, taču nogurums ņēma virsroku un Meisons iegrima miegā.

No ielas un alejas nāca pietiekami spoža gaisma, lai aiz Meisona biroja loga būtu redzamas ugunsdzēsēju kāpnes, ar likumu krājumiem apkrauts rakstāmgalds un klusa figūra milzīgajā un ļoti mīkstajā ādas krēslā, kurā parasti Meisons sēdināja nervozus klientus, lai tie atgūtos un atbrīvotos no savām bažām.

Diena bija karsta, bet tagad plosījās vētra, un pavērtajā logā svilpoja vēja čuksti.

Meisons nemierīgi sakustējās, it kā kāds viņu raustītu, atgādinot par darba kaudzi uz viņa galda un nepieciešamību vēl līdz rītam noformulēt savu viedokli sarežģītā tiesas prāvā.

No ugunsdzēsēju kāpnēm virs Meisona loga tumšajā klusumā atskanēja vārgs troksnītis. Tad uz dzelzs kāpnēm parādījās labi ģērbta, gracioza sievietes kāja. Brīdi vēlāk parādījās ari otra kāja.

Lejā pa ugunsdzēsēju kāpnēm lēni un piesardzīgi kāpa jauna sieviete, līdz viņas galva atradās vienā līmenī ar augšējā biroja kāpņu laukumiņu.

Augšējā birojā iedegās gaisma, un tās taisnstūris raidīja tumsā savus starus.

Meisons miegā sakustējās, kaut ko nesaprotamu nomurmināja un pārsvieda roku pāri krēsla parocenim.

Likās, ka apgaismotajam augšstāva logam pārskrien kāda ēna.

Meitene uz ugunsdzēsēju kāpnēm nosteidzās vēl divus pakāpienus zemāk, acīmredzot grasīdamās nokāpt uz laukumiņa Meisona biroja loga priekšā.

Pēkšņi Meisona roka atkal pakustējās, meitene pamanīja šo kustību un bailēs sastinga.

Vēja pūsma, izskrējusi cauri alejai, sacēla gaisā viņas svārkus, tādēļ meitene instinktīvi pacēla roku, lai savaldītu plandošo audumu.

Gaismā, kas nāca no ielas, iemirdzējās kāds metāla priekšmets.

Meisons savā krēslā iztaisnojās.

Meitene uz ugunsdzēsēju kāpnēm pagriezās, sāka kāpt, acīmredzot baiļodamās šķērsot gaismas staru, apstājās. Uzpūta svaigs vējiņš. Kaut kur tālumā nogranda pērkons.

Meisons nožāvājās, izberzēja acis, paskatījās augšup un neticīgi blenza, jo bija ieraudzījis plandošus svārkus un meitenes kājas.

Viņš veikli uzlēca no krēsla un apkārt rakstāmgaldam pieskrēja pie loga, palūkojās augšup un teica:

— Lūdzu, nāciet...

Meitene uz ugunsdzēsēju kāpnēm brīdinoši pielika pie lūpām pirkstu. Meisons sarauca pieri.

— Ko tas nozīmē...

Viņa nepacietīgi kratīja galvu, lūdzot klusēt, un cīnījās ar saviem svārkiem.

Meisons pamāja.

Meitene vilcinājās.

Meisons pārsvieda vienu kāju pāri biroja loga palodzei.

Meitene šajā kustībā sajuta draudus. Viņa lēnām sāka kāpt lejā pa kāpnēm. Viņas labā roka veica kustību, it kā kaut ko aizmestu. Gaismas staros uz mirkli atspīdēja kāds metālisks priekšmets. Viņa atkal cīnījās ar svārkiem.

— Laba izrāde par brīvu, vai ne? — viņa izsmējīgi čukstēja.

— Jā, — teica Meisons. — Ienāciet.

Izlēmusi, ka padošanās ir neizbēgama, meitene paklausīja. Viņa pārcēla kāju pāri Meisona biroja palodzei un, viegli pagriezdamās, ielēca istabā.

Meisons devās pie gaismas slēdža.

— Lūdzu, nē, — viņa klusi teica.

— Kāpēc?

— Man labāk patiktu, ja jūs tā nedarītu. Tas varētu — varētu būt bīstami.

— Kam? — jautāja Meisons.

— Man, — viņa teica un pēc brīža piebilda, — jums.

Meisons nopētīja figūru, kas vīdēja loga gaismā.

— Nemaz neizskatās, ka jums būtu jābaidās no gaismas.

Viņa melodiski iesmējās.

— Jā, to jūs noteikti zināt. Cik ilgi jūs te sēdējāt?

— Apmēram stundu, bet es gulēju.

— Jūs pamodāties izšķirošajā brīdī, — viņa smējās. — Tas vējš mani izģērba.

— Tā jau es nopratu, — teica Meisons. — Ko jūs turējāt savā labajā rokā?

— Mazliet svārku.

— Tas bija kaut kas metālisks.

— Ak, tas, — viņa teica un iesmējās. — Kabatas baterija.

— Un kur tā palika?

— Tā izslīdēja man no rokas.

—Vai esat pārliecināta, ka tā nebija pistole?—jautāja Meisons.

— Ko? Kāds absurds, mister Meison!

— Jūs zināt manu vārdu?

Viņa norādīja uz biroja durvju matēto stiklu, ko no ārpuses apspīdēja koridora gaisma.

— Tas ir uz jūsu durvīm, un es protu lasīt otrādi.

— Es tomēr domāju, ka tā bija pistole. Ko jūs ar to darījāt?

— Man nebija pistoles. Lai vai kā, tas, ko jūs redzējāt man rokā, izslīdēja un nokrita lejā alejā.

— Kā lai jums ticu?—jautāja Meisons, uzmanīgi virzīdamies

viņai tuvāk.

»

Viņa noplātīja rokas un teica:

— Labi, laikam jau man tas būs jāpacieš.

Meisons strauji piegāja viņai klāt un ar rokām pārslīdēja pār viņas ķermeni.

Uz brīdi, pēc pirmā pieskāriena, viņa nodrebēja, bet pēc tam stāvēja pavisam mierīga.

— Vai ir nepieciešams būt tik centīgam? — viņa jautāja.

— Domāju, kājā, — teica Meisons. — Nekustieties.

— Un tādējādi jūs, mister Meison, cerat atrast ieroci!

— Tieši tā, — teica Meisons. — Es šo pārmeklēšanu neierosināju. Bet tā nodrošinās manu aizsardzību.

Viņš juta, kā savelkas meitenes muskuļi, bet viņa neizdvesa ne vārda, pat nepakustējās.

— Viss? — viņa vēsi noprasīja, kad Meisons nolaida rokas gar sāniem.

Viņš pamāja.

Meitene nolaida rokas. Kad viņa aizgāja līdz krēslam, apsēdās un izņēma no somiņas cigareti, ielu apgaismojuma atspīdumā bija redzamas viņas cieši sakļautās lūpas.

— Man tas nepatīk.

— Man nepatīk, ka mani nogalina sieviete, — teica Meisons. — Jums bija ierocis, es to zinu. Domāju, ka jūs to nosviedāt alejā.

— Kādēļ neskrienat lejā un nepārbaudāt, mister Meison?

— Domāju, ka varu izdarīt kaut ko labāku. Es varu palūgt policiju veikt šo darbiņu.

Viņa nicīgi iesmējās.

— Tas tik būtu notikums! Es jau redzu avīžu virsrakstus: «IEVĒROJAMS ADVOKĀTS ZVANA POLICIJAI, LAI PĀRBAUDĪTU, VAI ALEJĀ ZEM VIŅA LOGA NAV REVOLVERIS».

Meisons domīgi viņu vēroja. Sērkociņa uguns izgaismoja viņas skaistās sejas ovālu. Roka sērkociņu turēja ļoti stingri.

— Vai vēl labāk, — acīm sarkastiskā priekā mirdzot, viņa turpināja, — tā varētu būt humoreska: «ADVOKĀTS ATTEICĀS NO KOMENTĀRIEM. KAD POLICIJAI NEIZDEVĀS ATRAST IEROCI. - PERUS MEISONS ŽONGLĒJA AR REVOLVERI, KAD TAS IZSLĪDĒJA VIŅAM NO ROKĀM, VAI ARĪ TRENĒJĀS KLIENTU ATBRUŅOŠANĀ?» — Tas tik būtu stāstiņš!

— Un kāpēc jūs domājat, ka es neko nepaskaidrotu? — jautāja Meisons.

— Es nedomāju, ka jūs tā darītu, — viņa teica. — Tas iesaistīs jūs zināmā lietā, vai tad ne?

-Kādā?

— Ieraudzījis sievieti uz ugunsdzēsēju kāpnēm, piespiedis to ienākt birojā, apvainojis ieroča nēsāšanā, nekādu pierādījumu... Tas jums nestu zaudējumus, vai ne?

— Es tā nedomāju, — teica Meisons. — Galu galā es noķēru kādu klaidoni, kas pa ugunsdzēsēju kāpnēm grasījās ielauzties manā birojā, un...

— Ielauzties birojā! — viņa nicinoši iesaucās.

— Vai tad ne?

— Protams, ka nē.

— Baidos, ka esmu pārāk aizņemts, lai patlaban kopā ar jums šķiestu laiku. Ja nevarat sniegt nekādus paskaidrojumus šai lietā, es ņemu klausuli un zvanu policijai.

— 0, tas ir kas jauns! — viņa teica. — Perijs Meisons zvana policijai!

Viņš domās pasmaidīja.

— Pieļauju, ka tas varētu būt mazliet neparasti. Varbūt jūs sniegsiet paskaidrojumus?

— Vai es šovakar neesmu jau pietiekami pazemota? — viņa vaicāja. — Stāvēt te, kamēr jūs...

— Es meklēju ieroci, un jūs to zināt.

— Vai tas bija jūsu patiesais mērķis?

— Jā.

— Tad jūs esat vēl lielāka mašīna, nekā es domāju, — viņa sadusmojās.

— Tas jums pašai jāizlemj.

Meisons tuvojās telefonam.

— Pagaidiet! — viņa steigšus iesaucās.

Advokāts pagriezās.

Viņa ievilka dziļu dūmu, izpūta to un nikni nodzēsa cigareti pelnu traukā.

— Labi, — viņa teica, — jūs uzvarējāt. Balva jūsu.

— Kāda balva?

— Paskaidrojumi.

— Turpiniet.

— Es augšstāva birojā strādāju par sekretāri.

— Kam pieder šis birojs? — jautāja Meisons.

— Gārvina kalnrūpniecības, pētījumu un attīstības kompānijai.

— To jūs pateicāt diezgan ticami, — sacīja Meisons.

— Jā, es tur strādāju.

Advokāts paņēma telefonu grāmatu, atvēra pēdējo lappusi, kur vārdi sākās ar GA, un sameklēja Gārvina kalnrūpniecības, pētījumu un attīstības kompāniju, pārbaudīja adresi, pamāja un teica:

— Tiktāl viss šķiet patiesi.

— Mans darba devējs palūdza mani atgriezties un šonakt pastrādāt, — viņa teica. — Viņš brīdināja, ka pats varētu ierasties ļoti vēlu. Viņš teica, ka dosies uz vakariņām, bet vēlas pabeigt kādu darbu, tādēļ atgriezīsies tūliņ pēc vakariņām. Rīt viņš grib doties ceļojumā.

— Un jūs sēdējāt uz ugunsdzēsēju kāpnēm, lai gaidītu viņu?

— Patiesībā, mister Meison, — viņa plati pasmaidīja, — tas patiešām bija gandrīz tik slikti.

— Kā jūs to domājat?

— Es ierados birojā pirms kādas stundas, — viņa teica. — Es gaidiju un gaidīju, līdz noguru no šis sēdēšanas. Biju pabeigusi šīvakara darbu un nezināju, ko vēl lai daru. Es izslēdzu gaismu, kādu laiciņu pasēdēju uz palodzes un tad joka pēc izgāju uz ugunsdzēsēju kāpnēm, bet tur — tur bija tik netīrs. Es pieskāros margām, un manas rokas kļuva pavisam netīras. Tas bija tik pretīgi, ka man vajadzēja doties lejā uz tualeti un noberzt tos netīrumus.

Kamēr es biju ārā — ziniet, bija tik romantiski un aizraujoši skatīties uz pilsētu un domāt par visiem sirdsēstiem, traģēdijām, cerībām, — durvju slēdzenē noklikšķēja atslēga un durvis atvērās. Protams, nodomāju, ka tas ir mans boss, un jau spriedu, kā paskaidrošu, kāpēc atrodos ārā, tumsā uz ugunsdzēsēju kāpnēm.

Tad iedegās gaisma, un es ieraudzīju, ka tā ir viņa sievai

Es nezināju, ko viņa grib. Es nezināju, vai viņa ieradusies, lai pieķertu mani, domādama — saprotiet, es zinu, kā es justos šādā situācijā.

— Turpiniet, — teica Meisons.

— Tad es, — viņa stāstīja, — gandrīz instinktīvi nokāpu divus trīs pakāpienus zemāk, lai izkļūtu no viņas redzesloka... Es vēl joprojām redzēju, kas notiek birojā. Domāju, ka tā bija parasta ziņkārība, kas lika man viņu novērot. Tad viņa devās tieši uz loga pusi, un man nācās kāpt vēl zemāk.

— Un vējš iepūta jūsu svārkos.

— Tā bija jūsu lielā iespēja, mister Meison, — viņa iesmējās.

— Jā, — Meisons piekrita un piebilda, — jūs instinktīvi nolaidāt roku, lai apvaldītu savus svārkus.

— Saki viens cilvēks! Vēja dēļ zaudēju darbu.

— Un rokā. — teica Meisons, — jums bija pistole.

— Baterija, — viņa izlaboja.

— Protams, — teica Meisons. — Es būšu džentlmenis un pieņemšu šo vārdu. Tā bija baterija. Ja turpmāko piecu sekunžu laikā jūs sniegsiet apmierinošu paskaidrojumu, kādēļ jums bija vajadzīga baterija... Publiku lūdzu neteikt priekšā, — viņš gluži kā izrādē noteica, — jums palikušas tikai tris sekundes — divas sekundes — viena — man ļoti žēl.

Viņa iekoda lūpā un teica:

— Bateriju es paņēmu līdzi, lai būtu gaišs, kad dodos uz stāvlaukumu pēc mašīnas. Es, ziniet, nedomāju, ka boss pavadīs mani līdz mašīnai, bet sievietēm nepatīk vienām naktī klaiņot apkārt. Galu galā, mister Meison, jūs taču zināt, kas dažkārt notiek.

— Un tādēļ jūs paņēmāt kabatas bateriju, lai izietu uz ugunsdzēsēju kāpnēm.

— Dīvaini, bet es tā izdarīju. Tā bija uz rakstāmgalda, un es to paņēmu, kad gāju ārā. Tur taču bija tik tumšs!

— Labi, — teica Meisons. — Ja mēs tagad nokāpsim lejā un jūs man parādīsiet savu automobili, viss būs kārtībā.

— Ar prieku, — graciozi pieceldamās no krēsla, viņa teica, — es būšu tikai priecīga, mister Meison. Un jūs varēsiet pārbaudīt manas mašīnas numuru, manu autovadītājas apliecību un tehnisko pasi, un galu galā iznāks interesanta tikšanās, vai ne?

— Noteikti, — teica Meisons. — Tas būtu jauki pat šādos neparastos apstākļos. Starp citu, es nezinu, kā jūs sauc.

— Jūs to uzzināsiet, kad ieraudzīsiet mašīnas dokumentus, — viņa teica.

— Gribētu to vispirms dzirdēt no jūsu mutes.

— Virdžīnija Kolfaksa.

— Mis vai misis?'

— Mis.

mĒmt

— Ejam, — Meisons viņai teica.

Meisons pavadīja viņu līdz durvīm, attaisīja tās un pagaidīja, kamēr meitene pa tām iziet. Viņa pār plecu veltīja Meisonam draudzīgu smaidu, un viņi abi devās prom pa koridoru.

Kad viņi gāja garām Pola Dreika birojam, kas atradās līdzās liftam un kam bija apgaismoti logi, bet uz durvīm rakstīts «Dreika detektīvu aģentūra», meitene savilka seju grimasē un teica:

— Man nepatīk šī vieta.

— Kāpēc ne?

— Detektīvi man uzdzen šermuļus. Man patīk noslēgtība.

Meisons nospieda lifta pogu un, gaidot, kamēr šveicars atsūtīs liftu, teica:

— Dreiks man ļoti palīdz. Tas patiesi ir ļoti metodisks darbs — tāpat kā jebkurš cits. Kad esi ar to iepazinies, tas pārstāj būt romantisks un slavas pilns. Tas kļūst ikdienišķs. Dažkārt es domāju, ka Polu Dreiku tas garlaiko.

— Neapšaubāmi, — viņa sarkastiski noteica.

Lifts apstājās. Šveicars pamāja. Meisons saņēma meitenes elkoni, palīdzēja iekāpt liftā un teica:

— Aizejot jums būs jāparakstās reģistrā.

Viņa pasmaidīja.

— Baidos, ka jūs kļūdāties, mister Meison. Kopš tā laika, kad Dreika detektīvu aģentūra strādā visu diennakti, cilvēkiem, kas dodas uz šo biroju, nav jāparakstās.

— Ak, jūs devāties uz turieni? — jautāja Meisons.

Viņas smieklos bija jaušama ķircināšanās.

— Protams. Kur tad, pēc jūsu domām, es biju?

f

— Mēs saprotam, ka cilvēki, kas apmeklē Dreika detektīvu aģentūru, nevēlas reģistrēties, — šveicars paskaidroja. — Viņi, ziniet, strādā divdesmit četras stundas diennaktī.

Meisons atzīmēja savu aiziešanas laiku un teica Virdžīnijai Kolfaksai:

— Jums, acīmredzot, ir ass prāts un veikla mēle.

— Paldies, — viņa vēsi atteica.

>

Lifts apstājās foajē. Viņa izgāja no tā ar augsti paceltu galvu, un Meisons viņai sekoja.

Pie ēkas ārdurvīm viņa uz brīdi apstājās, vējš plivināja viņas matus un atkailināja ausis. Gaisā jautās vētras tuvošanās, un bridi pa brīdim pilsētas trokšņus pārtrauca pērkona grandi.

Pēkšņi viņa pagriezās un ieķērās Meisona rokā.

— Gribu, lai jūs zinātu vienu lietu, — viņa teica.

!

— Ko? — jautāja Meisons.

— Pateicos, ka bijāt tik labs pret mani, — viņa teica.

Meisons sarauca uzacis.

Un tad viņa pacēla roku un tik stipri iesita viņam pa seju, ka troksnis piesaistīja kādas cilvēku grupas, kas dažus namus tālāk tikko bija iznākusi no kokteiļbāra, uzmanību.

Kamēr Meisons uz brīdi samulsis apstājās, viņa pārskrēja pāri ietves malai, ar rāvienu atvēra gaidoša taksometra durvis un ielēca tajā.

— Hei, — Meisons uzsauca šoferim, — pagaidiet! — un sāka iet pāri ietvei.

Bet Meisona mēteļa stūri sagrāba kāds vīrs ar buļļa kaklu, ostas krāvēja stāju un pēc pasūtījuma šūtu lietišķu uzvalku mugurā.

— Nekā nebija, draudziņ! — viņš teica.

Meisons pagriezās pret viņu.

— Novāc rokas!

Vīrs neatlaidās un plati pasmaidīja.

— Ne prātā nenāk, draudziņ! Tu viņai nepatīc!

Taksometrs sāka braukt un iejuka satiksmē.

Meisons pievērsās labi noaugušajam vīrietim.

— Atlaid manu mēteli vai arī es salauzīšu tavus žokļus.

Viņa acīs bija kaut kas tāds, kas lika vīrietim atpstāties.

— Pagaidi, draudziņ, — vīrs teica, — tu taču redzi, ka dāma negrib...

Meisons pagriezās pret stāvvietu, paskatījās apkārt un meklēja taksometru. Bet tas vairs nebija saredzams.

Viņš atkal pievērsās milzenim.

— Labi, — viņš teica, un viņa seja niknumā bija nobālusi, — savu biedru priekšā esi nospēlējis varoni. Izskatās, ka vecajos labajos koledžas gados esi bijis labs bokseris. Ja tas tev sagādā baudu, tad tava iejaukšanās tik ļoti sarežģījusi kādu lietu, ka tavs īsais prātiņš nav spējīgs to aptvert. Tagad parūpējies, lai tavs pretīgais taukainais ģīmis pazustu no manām acīm, citādi es to iedauzīšu!

Meisona dusmu uzliesmojuma priekšā vīrietis samulsis atkāpās.

Advokāts nicinoši pagāja viņam garām, jau grasījās iet uz biroju, bet tad pārdomāja, apgāja ap ēkas stūri, nonāca pie alejas un sāka lēni pa to iet, rūpīgi pārmeklējot un izpētot katru takas pēdu.

Tur nebija ne miņas ne no revolvera, ne no kabatas baterijas.

Meisons devās atpakaļ uz ēkas ieeju, vēlreiz parakstījās reģistrā, uzbrauca līdz savam stāvam un iegāja Dreika detektīvu aģentūras birojā.

— Vai Pols Dreiks ir? — viņš jautāja meitenei, kas sēdēja pie rakstāmgalda.

Viņa pakratīja galvu.

Meisons teica:

— Man ir kāds darbiņš. Nekādas steigas nav. Lai viņš sāk rit no rīta. Gribu, lai viņš atrod kaut ko par Gārvina kalnrūpniecības, pētījumu un attīstības kompāniju. Gribu zināt, vai tur strādā meitene vārdā Virdžīnija Kolfaksa, un gribu kaut ko zināt par Gārvinu, kas vada šo uzņēmumu. Pasakiet Polam, lai daudz laika tur netērē, bet sadabū informāciju un ziņo man, tiklīdz ir kas zināms.

Meitene pamāja, un Meisons pa koridoru devās uz savu biroju, kur atkal pievērsās juridiskajai problēmai, cenšoties noteikt, vai apgalvojums var tikt uzskatīts par tādu, kas neattiecas uz lietu un kas ir nepieņemams un nepamatots, vai ari var tikt klasificēts kā res gestae’ un tādējādi pieņemams kā izņēmums no baumu pierādījumu likuma.

Blakus esošo māju ugunis viena pēc otras izdzisa, kamēr visas iegrima tumsā. Meisons, pilnīgi iegrimis lietā, lika vienu faktu pie otra, pierādot atšķirību starp baumām un res gestae.

Viņam tomēr bija grūti koncentrēties. Acis gan bija iegrimušas likumu grāmatās, tomēr vāja, bet neparasta smarža atgādināja viņam par sievišķīgo viešņu.

Beidzot viņš nosvieda grāmatu un paskatījās apkārt. Uz grīdas mētājās kabatlakats, kurš bija nosmērēts ar sodrējiem, kas varēja nākt no ugunsdzēsēju kāpnēm.

No kabatlakata vēdīja nenosakāma smarža un to rotāja glīti izšūts burts «V».

* res gestae (lat. vai.) — lietas, kas ir izdarītas; varoņdarbi. (Tulkotājas piezīme.)

2. nodaļa

Nākošajā rītā pulksten desmitos Perijs Meisops stājās Augstākās Tiesas priekšā un, trīsdesmit minūtes meistarīgi argumentējot un atsaucoties uz autoritātēm, pārliecināja tiesnešus, ka apgalvojums, ko zemākā līmeņa tiesa izmantojusi kā pierādījumu, ir bijis daļa no res gestae, un tiesa apstiprināja zemākā līmeņa tiesas spriedumu vienam no Perija Mei-sona klientiem.

Meisons paņēma taksometru un īsi pēc pulksten vienpadsmitiem atvēra sava biroja durvis.

Della Strīta, viņa privātsekretāre, pacēla acis no rakstāmgalda, sveiciena vietā pasmaidīja un teica:

— Kā gāja, šef?

— Pa pirmo.

— Apsveicu.

— Paldies.

— Jūs izskatāties noguris.

— Biju augšā gandrīz visu nakti.

Della Strīta pasmaidīja.

— Kāpēc šis smaids?— jautāja Meisons.

— Vai tad avīzi neesat redzējis?

— Jā, redzēju rīta avīzi un...

— Es domāju pēcpusdienas izlaiduma agro numuru, — teica Della Strīta. — Jūs droši vien gribētu redzēt smalko aprindu hroniku.

— Kāpēc? — jautāja Meisons.

Viņa pacēla abus rādītājpirkstus, paberzēja vienu pret otru un izsmejoši noteica:

— Kauns, šef, kauns.

— Kas tad nu? — viņš jautāja.

Della Strita viņam uz rakstāmgalda nolika salocītu avīzi.

Iekšlapā smalko aprindu hronikā Meisons ieraudzīja apvilktu tekstu.

«Kurš ievērojamais advokāts, kura vārds kļuvis gandrīz par sugas vārdu tiem, kas apbrīnojami spēj aizsargāt noziegumos apsūdzētos cilvēkus, pagājušajā naktī saņēma kurvīti sava biroja ēkas priekšā? Kas bija noslēpumainā blondā spītniece, kas iepliķēja un pameta apstulbušo advokātu grīļojoties, kamēr pati skrēja uz taksometru? Tā noteikti bija kāda, par kuru advokāts interesējies vairāk nekā pieklājas, jo tikai kāda atlētiska garāmgājēja iejaukšanās atturēja advokātu no mešanās pāri ietvei, taksometra durvju atraušanas un nelikumīgas aizturēšanas.

Un ko šis advokāts meklēja alejā? Vai blondīne kaut ko izmeta pa viņa biroja logu?

Un līdz pat belzienam pāris šķita tik saderīgs!

Šis izskatīgais advokāts ir salauzis sirdis daudzām ilgu pārņemtām debitantēm, kas vēlētos, lai viņš labāk ļauj tām pakrist, nekā ieurbjas savā jurista darbā. Vai arī viņa birojs ar zinošajiem darbiniekiem ir tik pievilcīgs, ka viņš dod priekšroku darba videi un nevis sabiedrībai?

Katrā gadījumā kāda jauna sieviete šai pilsētā ir parādījusi savu attieksmi.

Ak, vai, mister M.!»

Lasot Meisona seja aptumšojās.

— Nolādētais okšķerējošais klijāns! — viņš izsaucās. — Kāpēc avīzes algo cilvēkus, kas urķējas netīrumos?

— Un alejās, — teica Della Strita.

— Un alejā, — Meisons izlaboja. — Kā gan, pēc tavām domām, viņš dabūjis šo informāciju?

— Jūs aizmirstat, ka esat diezgan labi pazīstams, — viņa teica. — Kas bija tas atlētiskais svešinieks?

— Milzīgs speķa blāķis, — teica Meisons, — vajadzēja sadragāt viņam žokli. Kopā ar viņu bija daži puiši, kas bija gatavi izrādīties sieviešu priekšā. Viņš sagrāba manu mēteli un deva viņai pietiekami daudz laika, lai aizbēgtu.

— Kas bija jūsu draudzene?

— Šī meitene teica, ka viņu sauc Virdžīnija Kolfaksa, — sacīja Meisons. — Spriežot pēc varbūtību likuma, es teiktu, ka pastāv viena iespēja no simts miljoniem, ka Kolfaksa patiešām ir viņas uzvārds, bet man ir tāda nojauta, ka tikai tā daļa par Virdžīniju ir patiesa.

Ar sāju smaidu sejā viņš izstāstīja Dellai par pagājušās nakts iebrukumu viņa birojā.

— Un ko viņa gribēja?

— Viņa gribēja tikt prom. Man vajadzēja izsaukt policiju.

Della sarauca pieri.

— Izsaukt policiju?

— Nu, — teica Meisons, — pieļauju, ka tas izskatītos diezgan muļķīgi. — Tad viņš pēkšņi atmeta galvu un no sirds sāka smieties. — Mazais gudrais velnēns, — viņš teica. — Viņa patiešām mani piekrāpa. Es domāju, ka pavadu viņu uz stāvvietu, kur viņa solījās parādīt savu mašīnu.

— Kur tad krāpšana?

— Pacēlās kaut kas negaidīts, Della, — viņas labā roka.

— Kāpēc?

— Viņa bija pietiekami gudra, lai saprastu, ka garāmgājēji jutīs līdzi sievietei, kas cenšas aizbēgt no vajātāja. Viņa acīm-

redzot zināja, ka biroju ēkas priekšā dežurē taksometrs, un zināja, ka uz ielas varētu būt cilvēki... Tā ari notika, viņai bija visas iespējas. Man acīmredzot ne.

— Baidos, ka nav droši atstāt jūs vienu birojā, — teica Della Strita. — Es taču jums teicu, ka ar prieku pagājušajā nakti būtu strādājusi kopā ar jums.

— Negribēju tevi apgrūtināt, — teica Meisons, — es strādāju diezgan ilgi — galu galā tas bija piedzīvojums.

Meisons atvēra rakstāmgalda kreisās puses apakšējo atvilktni un izņēma kabatlakatu, ko meitene bija atstājusi.

— Ko teiksi par šo, Della?

Della Strita paņēma lina četrstūri.

— Netīrs, — viņa teica.

Meisons pamāja.

— Viņa no savām rokām noslaucīja ugunsdzēsēju kāpņu sodrējus. Kas tā par smaržu, Della?

Della Strita ar īkšķi un rādītājpirkstu satvēra kabatlakata stūri un uzmanīgi to pacēla.

— Oho, — viņa iesaucās, — jūsu viešņa lieto dārgas smaržas.

— Kādas?

— Manuprāt, Ķīra «Surrender».

— Centīšos atcerēties, — teica Meisons. — Kas jauns birojā, Della?

— Priekštelpā jūs gaida misters Gārvins, — teica Della Strita. — Viņš ārkārtīgi grib jūs redzēt. Viņa biroji atrodas šajā pašā ēkā, stāvu augstāk, patiesībā — Gārvina kalnrūpniecības, pētījumu...

—Jā, es zinu, — teica Meisons, — Gārvina kalnrūpniecības, pētījumu un attīstības kompānija.

— Esat ievērojis nosaukumu uzziņu grāmatā? — jautāja Della Strita.

— Virdžīnija Kolfaksa stādījās priekšā kā šīs organizācijas sekretāre, — teica Meisons. — Katrā ziņā aiciniet misteru Gār-vinu iekšā. Palūkosimies, kāds viņš izskatās. Iespējams, ka viņš ir vēl viena trijstūra virsotne.

— Viņš ir diezgan apaļīga virsotne, — smiedamās teica Della Strīta.

— Smags?

— Labi barots.

— Cik vecs?

— Ap četrdesmit. Labi ģērbts, manikīrēts. Iespējams, ka vienmēr dabū to, ko grib, kad vien grib.

— Labi, labi! Acīmredzot viņam ir atbilstoša āriene, lai būtu trijstūra pirmā virsotne. Otrā varētu būt greizsirdīga sieva un trešā — blonda meitene ar kvēlojošām zilpelēkām acīm, un — nu, tu jau pati zini...

— Laikam «superfigūra» ir vārds, ko jūs domājat, — iedama uz pieņemamās istabas durvju pusi, teica Della Strīta. — Ievedīšu misteru Gārvinu.

Gārvins, ienākot birojā, dižmanīgi paskatījās savā rokas pulkstenī.

— Domāju, ka jūs vispār neatnāksiet, Meison, — viņš teica. — Gaidīju divdesmit minūtes. Pie velna, man nepatīk kādu gaidīt.

— Tā izskatās, — sausi noteica Meisons.

— Šī reize, protams, ir izņēmums, — teica Gārvins. — Es runāju vispārīgi. Vairākkārt esmu redzējis jūs staigājam iekšā un ārā, Meison. Bet nekad nedomāju, ka nākšu piejums uz konsultāciju, bet — tā jau tas ir.

— Sēdieties, — Meisons viņam teica. — Kā varu palīdzēt?

Gārvins uzmeta acis Dellai Strītai.

— Viņa paliek, — teica Meisons. — Pieraksta, plāno manu laiku un tikšanās.

— Šī ir delikāta lieta.

— Es specializējos šādās lietās.

— Es nesen apprecēju diezgan jauku sievieti, Meison. Es — ir svarīgi, lai ar šo laulību nekas nenotiktu.

— Kādēļ lai ar jūsu laulību kaut kas notiktu?

— Ir — sarežģījumi.

— Pastāstiet par tiem. Cik ilgi esat precējies?

— Sešas nedēļas, — Gārvins kaut kā kareivīgi atteica.

— Otrā sieva? — jautāja Meisons.

— Tur jau tas āķis, — atbildēja Gārvins.

— Paskatīsimies, — teica Meisons.

Gārvins, vispirms atpogādams savu divrindu mēteli, iekārtojās mīksti polsterētajā klientu krēslā.

— Meison, — viņš iesāka, — cik labas ir šķiršanās Meksikā?

— Tām ir sava vērtība, — teica Meisons. — Tas ir atkarīgs no jurisdikcijas.

— Cik liela vērtība?

— Nu, — teica Meisons, — tām visām ir noteikta psiholoģiska vērtība.

— Ko jūs ar to gribat teikt?

— Tehniski, — teica Meisons, — ja vīrietis šķiras Meksikā un apprecas otrreiz, varas iestādes var to ņemt ļaunā. Neko daudz jau viņi neuzsāk, ja cilvēks rīkojas godprātīgi, jo — ja uzsāktu, tad valstī aptrūktos cietumu, kur ievietot visas personas, kas apsūdzētas divsievībā. Tas sagrautu ģimenes, satricinātu

valsts dzīvi, un pēc tam. kad valsts sagādājusi nepatikšanas un piedzinusi naudu par patiesības meklēšanu, tiesnesis parasti piespriež nosacīto sodu.

— Tad jau viņi ir labi.

— Daži ir, — smaidot teica Meisons. — Protams, ja jūs gribat saņemt rūpīgi pārdomātu un precīzu viedokli, tas aizņems laiku. Kamēr tas nav vispārzināms, Meksikas valdība nevēlas pārvērst savas pierobežas tiesas par mūsmāju nepatikšanu izgāšanas vietu. Ir daudz paveikts, lai noskaidrotu esošo situāciju. Bet mūsu tiesām šī šķiršanās Meksikā nav obligāti jāatzīst par spēkā esošu.

— Beidziet, Meison, — teica Gārvins. — Baidos, ka esmu ziepēs.

— Ceru, — turpināja Meisons, — ka sāksiet no paša sākuma un izstāstīsiet, kas noticis.

— Pirms desmit gadiem es apprecēju meiteni vārdā Etele Kārtere, — Gārvins iesāka. — Toreiz viņa bija diezgan jauka. Atceros, ka biju pilnīgi kā nohipnotizēts — hipnotisms ir īstais vārds, Meison, par to varat nešaubīties. Tomēr izrādījās, ka viņa ir auksta, gudra, viltīga — man nepatīk sievietes klātbūtnē lietot to vārdu, kas man nāk prātā, — Gārvins palocījās Dellas Strītas rakstāmgalda virzienā.

Meisons teica:

— Mīlestība parāda cilvēku no vislabākās puses. Kad mīlestība aiziet, bieži gadās, ka viss labais ari ir prom. Varbūt tā ir problēma abām pusēm.

Gārvins sagrozījās.

— Varbūt, — viņš teica, — bet maz ticams. Es gribu, lai jūs saprotat, Meison, ka viņa ir svētais terors.

— Kādā ziņā? — jautāja Meisons.

— Visādā, — teica Gārvins. — Viņa — viņa ir karstgalve. Ziniet to veco parunu, ka elle ir leduskalns salīdzinājumā ar nicinājumu, ko spējīga paust sieviete.

— Cik ilgi jau dzīvojat atsevišķi?

— Nedomāju, ka dzīvei atsevišķi būtu kāda nozīme, — teica Gārvins. — Tas notika, kad es apprecējos otrreiz. Viņa savās dusmās kļuva absolūti traka.

— Starp citu, — zīmīgi paskatījies uz Dellu Strītu, ievaicājās Meisons, — kāda izskatās jūsu pašreizējā sieva?

— Skaista sarkanmate ar viszilākajām no visām zilajām acīm, Meison. Jūs varat ieskatīties to dziļumos. Gaiša, maiga āda, kas harmonē ar rudajiem matiem. Pietiek, viņa ir skaista! Viņa ir kā dārgakmens. Viņa ir vienreizēja.

Meisons pārtrauca:

— Es sapratu. Kamēr runājam par sievietēm, vai pie jums strādā kāda divdesmit trīs vai divdesmit četrus gadus veca sieviete ar labu figūru, labā formā, tievu vidukli, garām kājām, augstām krūtīm, blondiem matiem, pelēkām acīm...

— Pie manis strādā! — iesaucās Gārvins. — Ak, dievs, Meison, pēc jūsu teiktā viņa ir Holivudas aktrise!

— Viņa ir izskatīga, — piebilda Meisons.

Gārvins papurināja galvu.

— Nevienu tādu nepazīstu.

— Pazīstat kādu ar uzvārdu Kolfaksa? — jautāja Meisons.

Gārvins pārdomāja.

— Jā, — viņš teica. — Man vienbrid bija biznesa attiecības ar kādu vīrieti, kuru sauca Kolfakss, kaut kāds kalnrūpniecisks darījums. Neko daudz neatceros, man galvā ir daudz dažādu lietu. Lai vai kā, es gribēju jums stāstīt par savu pirmo sievu.

— Lūdzu.

— Nu, — teica Gārvins, — mēs šķīrāmies pirms kāda gada. Tas bija visai neparasti. Mana sieva un es visai labi nesapratā-mies, un es — nu, man bija citas intereses, ilgi paliku klubā, mazliet uzspēlēju pokeru, izklaidējos kopā ar citiem puišiem. Bet mana sieva ari nesēdēja mājās, kaut kā velkot savu dzīvi... Ievērojiet, Meison, mēs sasniedzām brīdi, kad sākām dzīvot atsevišķi. Atklāti sakot, viņa mani garlaikoja, un domāju, es viņu arī. Lai vai kā, kad pienāca šķiršanās brīdis, nebija jūtu uzplūdu, nebija asaru. Tas bija tīrais veikals. Es viņai atdevu raktuves Ņūmeksikā, kas tobrīd šķita perspektīvas.

— Vai tika parakstīta kāda vienošanās par īpašuma nodošanu? — jautāja Meisons.

— Nē, domāju, ka tā bija mana mazā kļūdiņa. Es formalitātēm nepievērsu uzmanību, bet Etele vienmēr bijusi ļoti pedantiska. Mēs visu pārrunājām, es atdevu viņai raktuves, un mēs nolēmām paskatīties, kas no tā iznāks. Ja viss būs kārtībā, viņa tās saņems pilnīgā īpašumā, ja ne — es iegalvoju viņai, ka mēs visu nokārtosim.

— Un viss nokārtojās?

— Es domāju, ka viss bija kārtībā, — teica Gārvins, — bet patiesībā Etele devās uz Ņūmeksiku, īsu brīdi sabija raktuvēs, tad atrakstīja, ka dodas uz Nevadu, lai iesniegtu šķiršanos. Pēc kāda laika es pa apkārtceļiem uzzināju, ka viņa šķiršanos dabūjusi.

— Saņēmāt no viņas vēstuli?

— To atsūtīja kāds mūsu kopējais draugs.

— Esat saglabājis šo vēstuli un arī to, ko atsūtīja jūsu sieva?

— Par nožēlu, nē.

— Vai viņa dabūja šķiršanos Rēno?

— Acīmredzot nē.

— Stāstiet tālāk.

— Es satiku Lorēnu Ēvansu, — viņa sejā iezagās muļķīgs smaids. — Nespēju jums izstāstīt par Loriju, Meison. Tas bija tā, it kā laiks būtu pagriezts atpakaļ. Viņā bija viss, ko es gribēju sagaidīt no Eteles, kad viņu apprecēju. Ievērojiet, es vēl joprojām nespēju noticēt savai lielajai laimei.

— Es zinu. Viņa ir dārgakmens! Viņa ir sapnis! Bet tagad turpināsim, — teica Meisons.

— Agrāk es īpaši par formalitātēm neuztraucos, bet tagad es satiku viņu un — es gribēju būt pārliecināts, ka esmu brīvs, tādēļ aizrakstīju uz Rēno un centos izdibināt visu par manas sievas šķiršanos, bet tādas acīmredzot nebija.

— Ko jūs darījāt?

— Es — es jums teikšu, Meison, es, protams, rīkojos, jo domāju, ka esmu brīvs cilvēks, un ...

— Ko jūs darījāt?

— Kamēr uzzināju, ka ar to Rēno šķiršanos kaut kas nav kārtībā, es jau biju aizgājis pārāk tālu... Es vēl joprojām domāju, ka esmu šķirts, bet dokumenti ir pazuduši vai kas tamlīdzīgs.

— Tātad, ko jūs darījāt? — jautāja Meisons.

— Nu, — Gārvins teica, — es aizbraucu uz Meksiku, aprunājos ar advokātu, kurš man pastāstīja, ka ar pilnvaru palīdzību visu var nokārtot, un — tas tik jauki skanēja. Lai vai kā, es Meksikā dabūju šķiršanos un mēs ar Loriju pēc tam Meksikā apprecējāmies. Mēs darījām visu, kā ieteica tas Meksikas advokāts. Šķita, ka viņš zina, ko dara.

— Un kas notika tālāk? — jautāja Meisons.

— Nu, — Gārvins teica, — es uztraucos par Eteli. Viņa — pēkšņi viņa kļuvusi pretiga. Viņa grib līgumu par īpašumu. Viņa grib lietas, kas mani pilnīgi iznīcinās! Viņa grib — mani!

— Tātad, — teica Meisons, — jums ir divas sievas?

— Nu, — braucīdams savu milzīgo žokli, teica Gārvins, — es cerēju, Meison, ka līdz tam nenonāks. Es labāk gribētu būt laimīgs līgavainis, nevis vīrs ar divām sievām. Es cerēju, ka ar šķiršanos Meksikā viss nokārtosies. Es gribēju kaut ko par to noskaidrot

Meisons teica:

— Es pārbaudīšu visu, kas saistīts ar jūsu šķiršanos Meksikā. Kur tagad ir jūsu pirmā sieva?

— Viņa ir šeit, kaut kur pilsētā, bet es nezinu, kur. Viņa man zvanīja no automāta. Viņa negrib man dot savu adresi.

— Viņai ir advokāts?

>

— Viņa saka, ka pati sastādīs īpašuma līgumu.

— Negrib maksāt advokātam? — jautāja Meisons.

— Nē, — teica Gārvins, — viņa ir gudrāka par visiem šīs valsts advokātiem — izņemot šo kompāniju, protams. Tā sieviete ir nolādēti gudra. Pirms laulībām viņa bija mana sekretāre, un, ticiet man, viņa zina, kas jādara, kad lietas nonāk līdz darījumiem, — gudra sieviete.

— Labi, — teica Meisons, — paskatīsimies, ko varam darīt. Tas jums izmaksās zināmu summiņu.

— Es jau ar to rēķinājos.

— Starp citu, — teica Meisons, — jūsu tagadējā sieva — vai viņa pagājušajā naktī nebija jūsu birojā?

— Birojā? Mana sieva? Ak, dievs, nē!

— Likās, ka redzēju tur gaismu, — teica Meisons. — Es skatījos ārā pa logu un ievēroju, ka ugunsdzēsēju kāpņu augšējā platforma ir apgaismota. Jūsu birojs laikam ir tieši virs manējā?

— Tā tas ir, — teica Gārvins, — bet jūs nevarējāt redzēt gaismu manā birojā. Tas būs bijis vēl augstāk, Meison. Naktīs manā birojā neviens nestrādā.

— Saprotu, — teica Meisons. — Labi, es paskatīšos. Ieejiet blakus istabā un nodiktējiet mis Strītai visus datus. Visus vārdus, adreses, aprakstus, visu, par ko varat iedomāties. Un kā iepriekšēju honorāru atstājiet čeku par tūkstoš dolāriem. Mums būs daudz darba.

3. nodaļa

Bija pēcpusdienas vidus, kad Dreiks nepiespiestā gaitā, atstājot ārkārtīgi kūtra cilvēka iespaidu, iegāja Meisona birojā.

— Sveiks, Perij.

— Kā klājas, PoPTu nemaz nelīdzinies tai romantiskajai bildei.

— Kādai romantiskajai bildei?

Meisons pasmaidīja.

— Es atcerējos privātdetektīva aprakstu, ko dzirdēju pirms kāda laika. Kādu jaunu sievieti saviļņoja tavas profesijas burvība, bet saviļņojumam sekoja drebuļi.

— Ak, tā, — iekārtojoties lielajā klientu krēslā, garlaikoti teica Pols Dreiks. — Tā ir elle, ne darbs.

— Ko tev izdevās uzzināt par Gārvina kalnrūpniecības, pētījumu un attīstības kompāniju? — jautāja Meisons.

Dreiks aizdedzināja cigareti, atgāzās krēslā un pārmeta kājas pāri krēsla polsterētajai parocei, otru izmantojot par nelielu atzveltni.

— Gārvins, — viņš teica, — ir diezgan impulsīvs puisis.

— Kā tu to domā?

— Viņš apprecēja savu sekretāri Eteli Karteri. Viņi diezgan labi sapratās. Viss bija kārtībā, tomēr ar laiku Gārvins sāka mest acis apkārt.

— Es zinu, — teica Meisons, — tad viņš apprecēja Lorēnu Ēvansu.

— Starp šīm bija vēl divas citas dēkas, bet tās nenonāca līdz laulībām.

— Un kā ar Eteli Kārteri Gārvinu?

— Tur jau tas āķis, — teica Dreiks. — Viņa ir paziņojusi, ka šķīrusies Rēno, bet ieraksti par to nav atrodami.

— Un kas ir ar kompāniju, Pol?

—Tā ir korporācija. Kaut kas līdzīgs holdingkompānijai. Gārvins ir veikls zellis. Viņš uzpērk raktuves un atradnes. Kad uzož kaut ko, kas šķiet piemērots, viņš to pievieno Edvarda Čārlza Gārvina kompānijai, ko veido Gārvina un viņa ielikteņu kompānijas. Tad šīs kompānijas pārveidojas par Gārvina kalnrūpniecības, pētījumu un attīstības kompāniju ar lielām dividendēm.

— Kā sokas? — jautāja Meisons.

— Kā jau biznesā.

— Ienākumu nodoklis?

— Kā lai es to zinu? Advokāts esi tu.

Meisons teica:

— Ja viņš ir Gārvina kalnrūpniecības, pētījumu un attīstības kompānijas direktoru padomē, tad peļņa no pārdošanas ir diezgan niecīga.

— Tur nu viņš ir gudrs, — teica Dreiks. — Viņš nav direktoru padomē. Viņš ir tas, kas saka, ko darīt, bet pats ir tikai ģenerāldirektors.

— Un viņam pieder lielākā daļa akciju?

— Nē, acīmredzot viņš kontrolē visu, bet paliek ēnā no visiem akciju īpašniekiem. Viss skaidrs, Perij. Viņš uzpērk īpašumus, pievieno savai kompānijai un pietur tos tik ilgi, kamēr to vērtība ir pietiekami pieaugusi. Tad viņš dod iespēju Gārvina kalnrūpniecības, pētījumu un attīstības kompānijai tos nopirkt ar peļņu. Viņš tur visu uzņēmumu savās rokās un no peļņas maksā sev pieklājīgu algu un prēmijas. Puisis ir ārkārtīgi gudrs uzņēmuma vadītājs, jo akcionāriem tiek pietiekami labas dividendes. Kamēr peļņa ir laba, viņi ne par ko daudz neuztraucas. Katrs, kam kompānijā pieder akcijas, domā, ka Edvardam Čārlzam Gārvinam kā direktoram pieder pēdējais vārds... Nu, tas būtībā arī viss, ko man izdevās par to uzzināt. Virdžīnija Kolfaksa nekur nefigurē, ne miņas no blondīnes, par kuru tu stāstīji.

— Nu, — teica Meisons, — sākumā šķita, ka būs tikai jāievāc

informācija. Tagad redzu, ka tas būs īsts darbs. Gārvina pirmā

sieva ir kaut kur pilsētā. Gribu viņu atrast, sekot tai kā ēna un

zināt, ko viņa dara visas divdesmit četras stundas diennaktī.

>

— Labi,—teica Dreiks. — Nezinu, cik daudz laika vajadzēs, lai viņu atrastu. Tas atkarīgs no tā, vai viņa patiešām cenšas palikt ēnā.

— Kad atradīsi, nenolaid no viņas ne acu.

— Labi.

Dreiks jau gatavojās celties, tad, brīdi pārdomājis, iebāza roku kabatā un izvilka salocītu papīru.

— Kas tas? — jautāja Meisons.

— Pilnvara nākošajai Gārvina kalnrūpniecības, pētījumu un attīstības kompānijas akcionāru sapulcei, — teica Dreiks. — Informāciju lielākoties ieguvu no kāda akcionāra.

— Kādā veidā tev tik īsā laikā izdevās atrast kādu akcionāru? — jautāja Meisons.

— 0, — teica Dreiks, — tā ir tikai daļa no mana darba.

— Tu mani ieintriģēji, Pol. Kā tu to dabūji gatavu?

— Redzi, man ir pāris draugu, kas interesējas par zelta ieguvi. Piezvanīju viņiem un apjautājos par Gārvina kompāniju. Viņi pastāstīja diezgan daudz. Jautāju, vai nevarētu iepazīstināt mani ar kādu akcionāru, lai varētu dabūt informāciju, tā sakot, no «pirmajām rokām», un izrādījās, ka viens mans draugs pazīst puisi, kurš it kā pazīstot Gārvinu. Piezvanīju tam un noskaidroju, ka viņš ir kompānijas akcionārs.

— Vai tu viņu iztaujāji? — jautāja Meisons.

— Protams, ka ne. Mans draugs to maigi iztaustīja. Puisis sāka runāt tāpēc, ka notikusi kāda dīvaina lieta. Kādu laiku viņš bija izbraucis no valsts, bet atgriežoties saņēmis šo pilnvaru. Viņš bija neizpratnē, jo pirms aizbraukšanas tādu pilnvaru jau bija aizsūtījis. Pilnvarām jābūt pie sekretāres desmit dienas pirms sapulces.

Meisons pastiepa roku, paņēma pilnvaru, atvēra un pārskrēja tai ar skatienu, tad sarauca pieri un teica:

— Tas cilvēks teica, ka jau aizsūtījis pilnvaru?

— Tieši tā.

Meisons vēlreiz pārlūkoja pilnvaru un nometa to uz rakstāmgalda.

— Tas ir smalki izdomāts, Pol.

— Kas tad?

— Šī pilnvara paredz, ka balsstiesības nodotas E. C. Gār-vinam, 123. akciju sertifikāta īpašniekam.

— Nu un tad?

— Nezinu, — teica Meisons, — bet parasti pilnvara tiek izgatavota kādai personai un nav nepieciešams sniegt kādu īpašu informāciju... Vai viņš jau parakstījis pilnvaru?

— Jā. Viņš teicis manam draugam, ka otrā pilnvara atsūtīta kādas kļūdas dēļ.

— Labi, — teica Meisons. — Lai nu tā būtu. Pamēģini kaut ko uzzināt par Gārvina pirmo sievu.

Dreiks izslīdēja no krēsla un teica:

— Man vajadzētu pēc iespējas ātrāk viņu atrast. Nezini, viņa apmetusies viesnīcā vai īres mājā, vai vēl kaut kur?

— Nav ne mazākās nojausmas, — teica Meisons.

— Zini kaut ko par viņas draugiem vai kompanjoniem?

Advokāts pakratīja galvu.

— Tu domā, ka detektīvs var izvilkt zaķi no cepures ik reizi, kad iebāž tur roku, — žēlojās Dreiks. — Tev vajadzētu dot vismaz kādas norādes, lai puisis varētu strādāt.

— Es tev varu dot 500 dolāru avansu, pie kā strādāt, — teica Meisons.

— Labi, — pasmaidīja Dreiks, — pasaki, lai Della sagatavo un izsūta čeku.

Dreiks šķērsoja biroja telpu, atvēra durvis un pa koridoru ātri aizsteidzās uz savu biroju.

Meisons paņēma pilnvaru un sāka to pētīt.

— Kāpēc tu domā, ka tas ir tik svarīgi? — jautāja Della Strita.

— Kādas zīmīgas sagadīšanās dēļ, — salokot pilnvaru un iebāžot to kabatā, teica Meisons. — Vai pamanīji, ka Edvar-da Čārlza Gārvina un Eteles Kārteres Gārvinas iniciāļi' ir pilnīgi vienādi? Palūk, pilnvara izsniegta E. C. Gārvinam, kam pieder 123. akciju sertifikāts, un «ar šo visas iepriekšējās pilnvaras tiek anulētas».

* Angļu valodā Edvarda Čārlza Gārvina, tāpat kā Eteles Kārteres Gārvinas,

iniciāļi ir E. C. Garvin. (Tulkotājas piezīme.)

— Tu domā... — iesāka Della Strita.

— Tieši tā, — pārtrauca Meisons. — Es domāju, — ja izrādīsies, ka 123. sertifikāta īpašniece ir Etele Kārtere Gārvina, tad visi akcionāri, kas parakstījuši šīs otrās pilnvaras, automātiski anulējuši pilnvaras, kas iepriekš izsniegtas Edvardam Gārvinam, un viņa sieva drīkst piedalīties akcionāru sapulcē ar veselu kaudzi pilnvaru, izveidot savu direktoru padomi, atlaist Edvardu no ģenerāldirektora amata un nokārtot visas lietas pēc sava prāta.

— Oho! — izsaucās Della.

Meisons teica:

— Pamēģini noķert Gārvinu, Della. Mums tas jānoskaidro.

Della Strita pamāja un, pārskatījusi telefona numurus, ko Gār-

vins bija viņai iedevis, sāka ātri ņirbināt savus pirkstiņus pāri telefona ripai, savukārt Meisons nodevās likumu krājumu kaudzes sakārtošanai, kas bija palikusi uz viņa rakstāmgalda pēc pagājušās nakts darba.

Pēc desmit minūtēm Della bija gatava ziņot.

— Misters Gārvins pirms akcionāru sapulces nav sastopams. Tūliņ pēc iziešanas no mūsu biroja viņš devies ceļojumā. Sekretāram viņš pateicis, ka dodas apraudzīt savus īpašumus raktuvēs. Es domāju, ka viņš devies savā otrajā kāzu ceļojumā.

— Pie velna, viņš taču varēja man pateikt, ka grasās to darīt, — teica Meisons. — Labi, sadabū sekretāru un kompānijas kasieri. Palūdz atnākt uz šejieni. Gribu viņu redzēt. Pasaki viņam, ka mēs pārstāvam misteru Gārvinu un gribam viņu redzēt kādā ļoti svarīgā jautājumā.

—Viņi jau zina, ka jūs pārstāvat misteru Gārvinu, — teica Della Strita. — Viņa sekretārs izrakstīja čeku par tūkstoš dolāriem.

— Labi, — Meisons viņai teica, — sadabū sekretāru un kompānijas kasieri, lai kas viņš ari nebūtu, uzaicini uz šejieni un pasaki, lai netūļājas.

Pēc dažām minūtēm Della Strīta piezvanīja no biroja priekštelpas un teica Meisonam:

— Ieradies misters Denbijs, šef.

— Kas ir Denbijs?

— Viņš ir augšstāva kompānijas sekretārs un kasieris.

— Aicini iekšā.

Denbijs, tievs, nevērīgs īpatnis ar brillēm, sirmiem matiem, brīvi krītošā uzvalkā un aukstām rokām, pats stādījās priekšā Perijam Meisonam, paspieda roku un apsēdās. Apsēžoties iepretim advokātam, viņš pirms kāju sakrustošanas parāva uz augšu bikšu ceļgalus.

Meisons teica:

— Es pārstāvu Gārvinu.

— Tā jau es nopratu. Vai drīkstu jautāt — jūs pārstāvat viņu personīgi vai arī viņš lūdza jūs pārstāvēt kompānijas intereses?

— Es pārstāvu Gārvinu, — teica Meisons. — Ja pareizi sapratu, viņam ir dažādas intereses?

— 0, jā.

— Dažas no tām attiecas uz kompāniju?

-Jā.

— Vai tā ir atbilde uz jūsu jautājumu? — ar smaidu uz lūpām

vaicāja Meisons.

Denbija ledus aukstās acis blenza pāri brillēm.

— Nē, — viņš teica.

Meisons atmeta galvu un sāka smieties.

Denbijs pat nepasmaidīja.

Meisons teica:

— Labi, es pārstāvu viņu personīgi, lai nu tā būtu. Bet tagad par lietu, ar kuru esmu sastapies un kas mani satrauc.

— Kāda, mister Meison?

— Kam kompānijā pieder 123. akciju sertifikāts?

— Baidos, ka uzreiz nevarēšu jums pateikt, mister Meison.

— Kad notiks akcionāru sapulce?

— Parit.

— Cikos?

— Pulksten divos.

— Vai tā ir ikgadējā sapulce?

-Jā.

— Ko kompānijas iekšējās kārtības noteikumi saka par balsošanas pilnvarām?

— Patiesi, mister Meison, es nevaru to bez sagatavošanās pateikt. Domāju, ka šie noteikumi atbilst valsts likumiem.

— Gārvinam ir daudz pilnvaru?

— Domāju, ka jā.

— Cik daudz?

— Baidos, ka neesmu pilnvarots apspriest kompānijas iekšējās lietas, mister Meison, — zināmu apstākļu spiests.

— Saprotu, — teica Meisons. — Ejiet uz savu biroju un pārskatiet dokumentus. Palūkojiet, cik balsošanas pilnvaru nosūtīts E. C. Gārvinam.

— Jā, protams, mister Meison, ar lielāko prieku.

— Un tad ziņojiet man.

— Diemžēl tā jau ir pavisam cita lieta, mister Meison. Tā attiecas uz kompāniju un arī uz misteru Gārvinu. Man vajadzētu īpašu atļauju no dažām kompānijas amatpersonām.

— Nu tad sadabūjiet to.

— Tas varētu būt diezgan sarežģīti.

— Es jums nejautāju, vai tas būs viegli, — es jums teicu to dabūt. Tas ir kompānijas interesēs.

— Protams, tā būs konfidenciāla informācija. Pat misters Gārvins — misters Gārvins, mister Meison, nav kompānijas valdes loceklis.

— Kurš ir prezidents?

— Frenks Laivsijs.

— Vai viņš patlaban ir birojā?

— Nē. No rīta viņš bija, bet tagad ir aizgājis.

— Piezvaniet viņam, — teica Meisons. — Pastāstiet, kas notiek. Iesakiet viņam, ka būtu labāk, ja viņš satiktos ar mani.

— Jā, ser.

— Viņa numurs ir telefonu grāmatā?

— Domāju, ka jā.

— Dariet, ko varat, — teica Meisons.

— Labi, — Denbijs piecēlās un teica, — ticu, ka jūs saprotat manu stāvokli, mister Meison. Protams, es saprotu, ka...

— Labi, labi, — Meisons viņam teica. — Sāciet strādāt. Dabūjiet man visu iespējamo informāciju.

Tiklīdz Denbijs bija izgājis no biroja, Meisons pamāja Dellai Stritai.

— Sameklē telefonu grāmatā Frenku Laivsiju un...

Della Strīta pasmaidīja.

— Jau izdarīju. Tiklīdz viņš pieminēja vārdu, es sāku meklēt

— Ir numurs?

-Jā.

— Mēģini viņu sazvanīt, — teica Meisons.

Della Strīta uzgrieza numuru un teica:

— Labdien... Labdien. Vai misters Frenks Laivsijs?

Acumirkli, mister Laivsij, ar jums vēlas runāt misters Mei-sons — misters Perijs Meisons, advokāts. Uzgaidiet mirklīti, lūdzu.

Meisons pacēla klausuli un teica:

— Labdien. Misters Laivsijs?

Piesardzīga balss otrā galā teica:

— Runā misters Frenks Laivsijs.

— Jūs esat Gārvina kalnrūpniecības, pētījumu un attīstības kompānijas prezidents?

— Jā, mister Meison. Vai drīkstu jautāt, kāpēc par to interesējaties?

— Notiek kaut kas tāds, kas, manuprāt, varētu iespaidot kompānijas darbu. Es pārstāvu misteru Gārvinu. Esmu nonācis zināmās grūtībās, jo tikko runāju ar sekretāru un kasieri Denbiju.

Laivsijs iesmējās un teica:

— Tam es ticu.

— Jūs gribat teikt — viņš ir Gārvina ienaidnieks? — atklāti pajautāja Meisons.

— Es gribēju teikt, ka viņš ir formalitāšu un birokrātijas vergs, — sacīja Laivsijs. — Kas par lietu, mister Meison?

— Negribētos to stāstīt pa telefonu.

— I>abi, tūliņ būšu jūsu birojā.

— Gaidīšu, — teica Meisons un nolika klausuli.

4. nodaļa

Frenks Laivsijs bija mazs, dzīvespriecīgs resnītis ar īsām, biezām un sarkanām ūsām, izvalbītām acīm un daļēji kailu lodveida galvu. Šaurās drēbes norādīja, ka pēc uzvalka nopirkšanas viņš ir pieņēmies svarā. Viņa figūra norādīja, ka šis process turpinājies gadiem, bet tas nav ietekmējis optimismu, kas viņam piemita, pērkot jaunas drēbes.

Viņam bija ap četrdesmit, un acis izstaroja lietpratēja atzinību, kad viņš uzlūkoja Dellu Strītu.

— Nu, nu, mister Meison, kā klājas? — viņš ar uzsvērtu sirsnību teica, bet acis vēl joprojām kavējās pie Dellas Strītas.

Ar izstieptu roku viņš šķērsoja Meisona biroju, sagrāba advokāta plaukstu un sirsnīgi to paspieda.

— Piedodiet, ka liku jums gaidīt, Meison. Man patiešām ir ļoti žēl. Bet es pirms tikšanās gribēju pārbaudīt dažas lietas. Patiesību sakot, Meison, tas ir neticami.

— Kas noticis? — jautāja Meisons.

—Tas ir neticami, absolūti neticami. Tas ir kaut kas velnišķīgs.

— Pastāstiet man par to.

— Tātad, Gārvina kalnrūpniecības, pētījumu un attīstības kompānijas struktūra ir mazliet īpatnēja, mister Meison. Nevaru iedziļināties sīkumos, bet Gārvins, protams, ir veiksminieks. Saprotamu iemeslu dēļ viņš grib turēties ēnā. Pēc padomes ieteikuma viņš izstājās no direktoru padomes un viņam nav ari vēlētu darbinieku. Kamēr viņš ir vienkārši akcionārs, ar viņa darījumiem viss ir kārtībā, bet, tiklīdz uzzinātu, ka viņš ir direktors, sāktos dažādi jautājumi.

Meisons pamāja.

— Bet, protams, — Laivsijs turpināja, — jūs izprotat situāciju, Meison. Mēs visi esam Gārvina cilvēki. Patiesībā mēs — ja drīkst tā teikt, mēs esam Gārvina marionetes... Nu, man nevajadzētu tā teikt. Lai tas paliek noslēpumā. Bet, galu galā, Meison, jūs esat Gārvina advokāts un neviens jūs negrasās apmuļķot.

— Ja es pareizi sapratu, — teica Meisons, — pēc tam, kad piezvanīju jums, jūs nenācāt šurp tikmēr, kamēr nebijāt runājis ar misteru Denbiju?

— Tieši tā, — teica Laivsijs, — galu galā, jūs esat aizņemts cilvēks. Nav vērts kavēt jūsu laiku, runājot kaut ko, kamēr es nezinu, par ko es runāju. Es gribēju to noskaidrot.

— Vai noskaidrojāt?

— Jā. Tā sieviete! Tā Etele Gārvina! Viņa ir gudra, Meison, viņa ir gudra kā velns!

— Ko viņa tādu izdarījusi?

— Mēs, kā parasti, izsūtījām pilnvaras, un, lai topu nolādēts, ja viņa nav izsūtījusi citas, kas uzrakstītas 123. akciju sertifikāta īpašniekam E. C. Gārvinam. Jūs, mister Meison, jau esat uzminējis, ka 123. akciju sertifikāts pirms četriem gadiem nodots Etelei Gār-vinai. Toreiz viņa un Eds vēl labi sapratās un viss bija kārtībā.

— Kas notika ar oriģinālajām pilnvarām? — jautāja Meisons.

— Ar tām viss ir kārtībā, — teica Laivsijs. — Tās ir sakārtotas alfabētiskā secībā, gluži kā pie tiesas. Jūs redzējāt Denbiju. Jūs zināt, kā viņš, kārtojot pilnvaras ar atsaucēm uz akciju grāmatiņām, pret šo darbu izturas.

Laivsijs atmeta galvu un iesmējās.

— Bet es iedomājos, kas notiks, kad, parādoties otrajām pilnvarām, kāds nojautīs notiekošo, — teica Meisons. — Den-bijs noteikti zinās, ka nav izsūtījis šīs pilnvaras, un, kad ienāks jauna pilnvara, kas izrakstīta 123. akciju sertifikāta īpašniekam E. C. Gārvinam, Denbijs to noteikti pārbaudīs.

— Noteikti, — teica Laivsijs. — Bet visjocīgākais ir tas, ka Denbijs nezina, kad šīs pilnvaras ienākušas. Ar tām viss ir kārtībā; tās ir parakstītas, precīzi un priekšzīmīgi aizpildītas. Bet tām vajadzēja ienākt visām uzreiz un kādam kalpotājam vajadzēja tās iegrāmatot. Denbijs zvēr, ka tās nekad nav nonākušas uz viņa galda. Viņš saka, ka citādi būtu zinājis par tām.

— Akcionāru sapulce notiks parit?

— Tieši tā, un teikšu jums atklāti, Meison, man tas trakoti dārgi maksās. Mēs nevaram sameklēt Gārvinu. Viņš devies otrajā kāzu ceļojumā, ziniet, pilnīgi ieķēries savā jaunajā sarkan-matē. Negrib, lai kāds zinātu, kur viņš ir. Negrib, lai viņu traucē biznesa jautājumos. Un viņam ir jāzaudē visa kompānija! Es uztraucos. Esmu nobijies.

— Kas notiks, ja Etele Gārvina pārņems kontroli savās rokās?

— Kas notiks? Ak, dievs, viņa veiks grāmatvedības auditu! Viņa pārmeklēs visu! Viņa iecels savu direktoru padomi. Viņa Gārvina kompāniju iesūdzēs tiesā par dokumentu viltošanu. Viņa izsauks nodokļu inspektorus un atklās dažas lietas, kuras cenšamies turēt slepenībā. Viņa pazudinās visu nolādēto biznesu. Viņa sagraus visu kāršu namiņu!

— Vai Denbijs jau nopratinājis visus darbiniekus, lai uzzinātu, kurš iegrāmatojis pilnvaras?

— Viņš neuzkrītoši izošņā situāciju. Viņš negrib, lai kāds no apkalpojošā personāla uzzinātu, ka kaut kas nav kārtībā. Viņš tikai uzdod dažus piesardzīgus jautājumus un...

Uz Meisona rakstāmgalda iezvanījās telefons, kura numurs nebija atrodams telefonu grāmatā un kas bija zināms tikai Dellai Strītai un Polam Dreikam.

Meisons pacēla klausuli un izdzirdēja Pola Dreika balsi sakām:

— Piedod, ka zvanu pa trauksmes līniju, Perij, bet es domāju, ka gribēsi to uzzināt nekavējoties. Esmu atradis Eteli Gārvinu.

— Ak, tu. velnēns! Kā tev tas tik ātri izdevās, Pol?

Pols nevērīgi noteica:

— Izmantoju savu galvu un telefonu. Man ir daudz dažādu sīkumu, piemēram, aristokrātisko sieviešu klubu saraksti. Kad viņa dzīvoja ar Gārvinu, viņa bija kāda labi zināma grāmatu draudzeņu kluba locekle. Sāku apzvanīt visas tā locekles, apjautājoties, vai viņas nezina, kā sameklēt Eteli Gārvinu, jo man ir kāda reta grāmata, ko viņa meklē. Veiksmīgs bija jau otrais zvans! Tā sieviete teica, ka misis Gārvina uz laiciņu izbraukusi no pilsētas, taču viņai gadījies ar to saskrieties uz ielas, un viņa uzzinājusi, ka Etele dzīvo Monolīta īres namā. Meklēju tur, atradu viņas frizieri un ievācu šādas tādas baumas.

— Pie velna, — teica Meisons, — katrreiz, kad tu man stāsti, kā tu strādā, tas izklausās tik vienkārši, ka riebjas tev par to maksāt.

— Vari turpināt maksāt! Vai ir vēl kas, ko varētu izdarīt, Perij?

— Jā, seko viņai divdesmit četras stundas diennaktī.

Meisons ar acs kaktiņu palūkojās uz Frenku Laivsiju, kurš

krēslā sēdēja, izstiepies uz priekšu, ausi pastiepis Meisona virzienā, acis iepletis.

— Ja reiz esmu noķēris autokatastrofas liecinieku, — nevērīgi turpināja Meisons, — es negribu viņu pazaudēt. Varbūt, ka viņa ir vienīgā, kas var liecināt, kura mašīna pirmā parādījās notikuma vietā. Gribu, cik ātri vien iespējams, dabūt no viņas rakstisku apliecinājumu, lai varētu nokārtot arī citas lietas.

Kādu mirklīti vada otrā galā valdīja klusums, tad Dreiks teica:

— Tavā birojā ir klients, kurš var noklausīties, vai ne?

— Tieši tā, — teica Meisons.

— Pieņemu, ka patiesībā jūs gribat, lai sekoju Etelei Gār-vinai, bet viss pārējais bija acu aizmālēšana?

— Tieši tā.

— Labi, — teica Dreiks, — jau darits.

Meisons nolika klausuli un teica Laivsijam:

— Piedodiet, bet tas bija ļoti svarīgs zvans. Strādāju pie autoavārijas lietas, kur nodariti ļoti nopietni miesas bojājumi. Labi, ejam tālāk. Ķersimies atkal pie lietas. Domājat, ka Gār-vina kompānijas skapī ir daži līķi?

— Nu, — izvairīgi noteica Laivsijs, — cenšos Eda Gārvina prombūtnes laikā darīt visu pēc labākās sirdsapziņas, mister Meison, bet — saprotiet, esmu jums pateicis visu, ko varēju... Patiesībā, Meison, esmu pateicis jums sasodīti daudz.

— Kompānijā jūs esat liels akcionārs? — jautā Meisons.

laivsijs plati pasmaidīja un teica:

— Saprotiet pareizi, Meison. Man ir tieši tik daudz akciju, lai varētu piedalīties direktoru padomē un būtu prezidents. — Viņš uzsmaidīja Meisonam un piebilda: — Alga ir laba un pienākumi birojā aprobežojas ar dokumentu parakstīšanu un ugunsdzēsēju sagaidīšanu.

— Vai gadījumā jūsu stenografēšanas nodaļā nestrādā kāda meitene vārdā Kolfaksa?

— Ak, debess, mister Meison, kā lai es to zinu! Es nedomāju. Mums ir dažas darbā aizņemtas meitenes, bet ne pārāk daudz.

— Šī ir divdesmit divus vai divdesmit trīs gadus veca, garām kājām, tievu vidukli, diezgan gudra, augstām krūtīm, ar stingrām, šīferpelēkām acīm, skaistiem blondiem matiem un...

— Pietiek! — novaidējās Laivsijs. — Jūs mani nogalināsiet. Es to nevaru izturēt. Jūs laužat manu sirdi.

— Jūs viņu pazīstat? — jautāja Meisons.

— Velns parāvis, nē, bet es to noteikti gribētu! Ja jūs viņu atrodat, dodiet man ziņu, labi?

Laivsijs atmeta galvu, šķelmīgi iesmējās un noglauda savas sarkanās ūsas.

Meisons teica:

—Jums jāriko daudzi dažādi izklaides pasākumi, varbūt jums ir jaunu sieviešu saraksts, kuras var uzaicināt kā partneres?

Laivsijs ieķiķinājās.

— Redzu, ka jūs šo to zināt par akciju pārdošanu, Meison.

— Varbūt šīs meitenes vārds un adrese ir jūsu melnajā piezīmju grāmatiņā? Varbūt viņa ir dabūjama uz pusdienām vai dejām?

— Varbūt.

— Bet jūs viņu neatceraties?

— Ļoti gribētos.

— Ja jūs vēlāk viņu atceraties, ziņojiet to man.

— Protams, Meison. Noteikti.

Meisons teica:

— Ko grasāties darīt ar šīm pilnvarām?

— Atklāti sakot, Meison, lai esmu nolādēts, ja to zinu. Izskatās, ka šajā gadskārtējā akcionāru sapulcē notiks kautiņš, un, jāsaka, man nav ne mazākās sajēgas, ko darīt.

Meisons teica:

— Ja jums ir zināms, kā sazināties ar Gārvinu, labāk būtu to izdarīt.

Laivsijs izskatījās sadrūmis.

— Un pa to laiku, — Meisons turpināja, — labāk veiciet izmeklēšanu savā kompānijā un mēģiniet noskaidrot, kas iegrāmatojis šis pilnvaras.

— Daudz dotu, lai to uzzinātu, — teica Laivsijs. — Tā izskatās, ka kāds mūs apkrāpis.

Meisons teica:

— Ceru, ka jūs kārtīgi pārbaudīsiet savu organizāciju un noskaidrosiet, vai kāds pagājušajā naktī ap vienpadsmitiem strādājis birojā. Noskaidrojiet, vai birojā kāds bija.

— Tiks darīts.

— Un tad ziņojiet man, — teica Meisons, pieceļoties un liekot saprast, ka saruna beigusies.

— Liels paldies, — teica Laivsijs.

Viņš piecēlās no lielā krēsla un izskatījās, ka negrib doties prom. Divreiz viņš devās uz durvju pusi, bet vienmēr kavējās, it kā gribētu griezties atpakaļ un atsākt sarunu. Tomēr viņš nonāca līdz durvīm, pagriezās, pasmaidīja, palocījās, noķēra Dellas Strī-tas acu skatu, veltīja viņai īpašu smaidu un tad izgāja koridorā.

Della Strīta pagaidīja, kamēr aizveras durvis, un tad savilka seju grimasē.

— Dieva dāvana sievietēm, — viņa teica un rūgti piebilda, — lieciet to pēdiņās un parakstiet ar Frenka Laivsija vārdu.

Meisons iesmējās.

— Zināmas kategorijas viesību meitenēm viņš varbūt ir kā Ziemassvētku vecītis.

— Zināmas kategorijas meitenēm, — teica Della, — bet viņš ir piemirsis, ka Ziemassvētku vecītis nolaižas tikai pa tiem skursteņiem, kur pakārtas zeķes.

Meisons pasmaidīja, paņēma telefona klausuli, uzgrieza Pola Dreika numuru un, kad detektīvs atbildēja, teica:

— Ir vēl viens darbiņš, Pol. Tas mūsu muļķa klients, šķiet, nolēmis, ka ir laiks iziet no aprites. Viņš nevar būt nekur tālu, jo viņš noteikti plāno parīt piedalīties akcionāru sapulcē. Bet viņš ir prom ar savu jauno sievu otrajā kāzu ceļojumā. Gribu viņu satikt.

Uzzini, kādu mašīnu viņš vada, noskaidro, kuiļi viņam patīk doties, cik lielu bagāžu paņēmis un — velns, atrodi viņu, tas viss.

— Skaidrs, — garlaikotā balsī teica Dreiks.—Ja klients grib man maksāt par to, lai atrodu viņu, — tas ir diezgan dīvains veids, kā tērēt naudu, bet vai man par to jāuztraucas.

— Uzreiz ziņo, vienalga, kurā diennakts stundā, — Meisons turpināja.

— Skaidrs, es ziņošu, — teica Dreiks un nolika klausuli.

5. nodaļa

Meisons novietoja savu mašīnu Monolīta īres nama priekšā. Tas bija vienkāršs ķieģeļu stūra nams. Pola Dreika vīrs dežurēja mašīna, kas bija novietota ielas pretējā pusē. Puisis acīmredzot bija diezgan nomocījies, jo blenza avīzes rubrikā, kur varēja atrast sludinājumus par dzīvokļiem, kas pieejami īrniekiem ar vidējiem ienākumiem. Viņš pat nepacēla acis, kad Perijs Meisons plaši atvēra automašīnas durvis, šķērsoja ielu un iegāja mājā.

Reģistratūras darbinieks veltīja Perijam Meisonam pieklājīgas ziņkārības pilnu skatienu, bet tajā nebija sirsnības.

— Misis Etele Gārvina, — teica Meisons.

— Vai viņa jūs gaida?

— Pasakiet viņai, ka tas attiecas uz pilnvaru.

— Jūsu vārds?

— Meisons.

Vīrietis pagriezās pret komutatoru un ar acīmredzamu vis-žēlīgumu, kas piemīt cilvēkam, kas strādā par kalpotāju, bet ir absolūti pārliecināts, ka tas ir zem viņa goda, savienoja līniju, bridi pagaidīja un teica:

— Misis Gārvina, ieradies misters Meisons, lai runātu ar jums par pilnvaru... Vai aicināt?... Labi.

— Jūs varat doties augšā, — teica kalpotājs, atvienojot telefona liniju. — 624. dzīvoklis.

— Paldies, — teica Meisons.

Meisons iegāja liftā, ievēroja, ka tas izveidots tā, lai dienā to vadītu operators, bet naktī tas darbojas automātiski, un teica:

— Sestais, lūdzu, — un pagaidīja.

Liftu apkalpoja milzīga sieviete ar ļumīgiem muskuļiem. Viņa, garlaicības mākta, nolika žurnālu, ko tikko bija lasījusi, un pirms lifta aizvēršanas cerīgi paskatījās koridorā, gaidot vēl kādu klientu. Viņa sēdēja uz saliekamā krēsla un likās, ka viņas gurni visās pusēs slīgst tam pāri. Viņas sejā bija ierakstīta absolūta garlaicība.

— Sestais stāvs, — atkārtoja Meisons.

Viņa neatbildēja, bet vēlreiz noliecās uz priekšu, lai palūrētu koridorā. Pēc brītiņa viņa negribīgi aizvēra durvis, un būris lēnām vilkās augšā uz sesto stāvu.

Operatore atvēra durvis, tūlīt paņēma žurnālu, atrada vietu, kur bija beigusi lasīt, un gaidīja nākamo izsaukumu.

Kad Meisons izkāpa no lifta un pagriezās pa kreisi, signāls norādīja, ka liftu izsauc pirmais stāvs.

Operatore uzmeta acis signālam un, pirms aizvērt lifta durvis un doties lejup, izlasīja vēl dažas rindiņas.

Meklējot vajadzīgo numuru, Meisons gāja pa koridoru, kamēr nonāca līdz 624. dzīvoklim.

Viņš pieklauvēja, un durvis tūliņ atvēra apmēram trīsdesmit gadus veca sieviete, kas valkāja cieši piegulošu halātu un piemīlīgi smaidīja.

— Misters Meisons? — viņa jautāja melodiska un sirsnīgā balsī. -Jā.

— Esmu misis Gārvina. Jūs gribējāt ar mani runāt par pilnvaru, mister Meison? — viņa pasmaidīja, un smaids izstaroja siltu draudzigumu.

—Jā, — teica Meisons, — pilnvaru, kas dod balsošanas privilēģijas Gārvina kalnrūpniecības, pētījumu un attīstības kompānijā.

— Vai jūs, lūdzu, neienāksiet?

— Paldies.

Meisons iegāja dzīvoklī. Viņa klusi aizvēra durvis un teica:

— Lūdzu, sēdiet, mister Meison.

Lai gan viņas figūra vairs neliecināja par jaunību, tai tomēr piemita zināma simetrija, kas parasti rodas pēc stingras diētas. Viņas seja un acis liecināja par mierīgu un savaldīgu sievieti, kas rūpīgi veido savu dzīvi un katru darbību veic pēc rūpīgi pārdomāta plāna.

— Lūdzu, sēdiet, mister Meison.

Meisons apsēdās līdzās logam.

Misis Gārvina novērtēja savu ciemiņu, pēc tam apsēdās viņam pretim, pārlika vienu kāju pār otru, atlaidās nelielajā dīvānā un teica:

— Kas ir ar to pilnvaru, mister Meison, vai jūs tajā kaut ko neizpratāt?

Meisons teica:

— Personas vārds šajā pilnvarā bija mazliet citādāks nekā iepriekšējā, vai ne?

Viņa atmeta galvu un iesmējās.

Meisons gaidīja atbildi.

Smiekli pārvērtās par smaidu.

— Ak, mister Meison, — viņa teica, — vai jūs pacentāties atnākt šurp tikai tādēļ, lai apspriestu šo neveiksmīgo formulējumu?

— Jā, — teica Meisons.

— Jums to nevajadzēja darīt, — viņa teica, un balss liecināja, ka viņa varētu piebilst — muļķa zēns!

Viņa mainīja pozu, aizslidinot labo roku pār dīvāna atzveltni.

— Patiešām, mister Meison, — viņa teica un atkal iesmējās. Meisons mierīgi sēdēja un gaidīja.

Viņa teica:

f

— Un jums droši vien bija grūti mani sameklēt. Pastāstiet, mister Meison, kā jums tas izdevās?

— Es noalgoju detektīvu, — apdomīgi teica Meisons.

Viss viņas ķermenis sastinga piesardzīgā uzmanībā.

— Ko jūs izdarījāt?

— Noalgoju detektīvu, lai atrastu jūs, — teica Meisons.

— Dieva dēļ, kāpēc?

— Tādēļ, ka uzskatīju to par svarīgu.

— Kāpēc?

Meisons teica:

— Ko jūs grasījāties darīt ar savām pilnvarām, misis Gār-vina? Vai jūs esat nolēmusi pārņemt sava bijušā vīra uzņēmumu savās rokās?

— Mana vīra! — viņa uzliesmoja.

— Ak, piedodiet, es domāju, ka esat šķīrusies.

— Kas jūs tāds esat? — viņa jautāja.

Meisons teica:

— Esmu advokāts. Mans birojs ir tajā pašā ēkā, kur atrodas jūsu vīra birojs.

— Vai jūs — vai viņš jūs noalgoja, lai atnākat uz šejieni?

— «Nolīga» ir vārds, ko lieto saistibā ar advokātu, — teica Meisons.

— Labi, labi, vai viņš jūs nolīga, lai jūs atnāktu uz šejieni?

— Ne tieši šim nolūkam.

— Tad kāpēc jūs esat šeit?

— Tādēļ, ka pārstāvu viņa intereses.

— Un ko jūs gribat?

— Pirmkārt, — teica Meisons, — es gribu zināt, ko jūs gribat.

Viņa teica:

i

—Ja jau tā, mister Meison, es neredzu iemeslu, kādēļ nevarētu atbildēt uz jūsu jautājumu.

— Jauki.

Viņa norādīja uz kokgriezumiem rotātu cigarešu kārbu.

— Vēlaties uzsmēķēt, mister Meison?

— Paldies.

Advokāts noņēma cigarešu kārbas vāku un pasniedza kārbu viņai. Misis Gārvina paņēma cigareti un noliecās pie Meisona aizdegtā sērkociņa. Kamēr viņš turēja uguni, viņas acis vērtējoši palūkojās augšup uz advokātu. Meisons aizdedzināja ari savu cigareti, atkal apsēdās savā vietā, izstiepa savas garās kājas, sakrustoja potītes un teica:

-Nu?

Viņa teica:

— Mister Meison, būsim atklāti viens pret otru. Domāju, ka jūs būsiet diezgan bīstams pretinieks.

— Paldies.

— Kā jūs uzzinājāt par mani?

— Es jau teicu, ka noalgoju detektīvu.

— Kā jūs uzzinājāt par pilnvarām?

— Tā, — teica Meisons, — jau ir pavisam cita lieta.

Viņa viegli pasita ar kājas pirkstiem pa paklāju, ar kaķa cienīgu graciozitāti paraustīja plecus, ērti iekārtojās dīvānā, sakārtoja spilvenu un, nomirdzot zeķbiksēm, pacēla kājas tā, ka viņa atradās pusguļus stāvoklī. Viņa dziļi ievilka dūmu un tieši pret griestiem izpūta garu, zilu cigarešu dūmu strūklu.

— Interesanti, vai ne?

— Ļoti, — teica Meisons.

— Mans dārgais vīrs, — viņa teica, — atradis citu sievieti. Viņš gribēja apmainīt mani pret jaunāku modeli, bet kaut kas notika un viss sajuka, kad viņš saņēma paziņojumu, ka atbrīvots no vīra pienākumiem. Baidos, ka vēl joprojām esmu viņa sieva un ar jauno modeli gadījusies kāda kļūme.

— Un tad? — jautāja Meisons.

— Un tad, mister Meison, — viņa teica, — es grasos parādīt nagus — tikai mazliet.

— Un ko tieši jūs vēlaties?

— Es gribu viņu.

— Jūs domājat — jūs gribētu likumīgā kārtā viņu noturēt neatkarīgi no tā, vai viņš to grib, vai nē?

Viņa pievēra acis un domīgi pētīja pretim sēdošo vīrieti, pēc tam ierunājās:

— Es jums kaut ko pastāstīšu, mister Meison.

— Lūdzu.

— Varbūt tāpēc, — viņa teica, — ka man patīk jūsu seja; varbūt tāpēc, ka pēkšņi esmu kļuvusi filozofiski noskaņota. Vai esat precējies?

-Nē.

— Kad vīrietim pieder sieviete, — teica misis Gārvina, — tā ir ļoti īpaša piederība. Tas zināmā mērā ir emociju spogulis.

runājoša grāmata, viņa emociju dzīva atbalss. Viņš saņem atpakaļ to, ko devis.

Medusmēneša laikā, kamēr viņš uzlūko savu sievu kā eņģeli, viņa to uzlūko kā dievu. Tas ir savstarpēji dievinošas pielūgsmes periods. Kad burvība pazūd un vīrietis saprot, ka viņš ir ieguvis biznesa partneri, viņš arī kļūst par biznesa partneri.

— Turpiniet, — teica Meisons.

Viņas acis aiz puspievērtajiem plakstiem iemirdzējās.

— Pēc tam, — viņa teica, — vīrietis dažkārt sāk uztraukties. Viņš sāk skaisties par ierobežojumiem. Viņš zaudē mieru, jo ir zaudējis savu brīvību. Tad viņš izvēlas vienu no diviem. Vai nu sāk mazliet neveikli krāpties, vai arī sāk piesieties. Jebkurā gadījumā viņš parāda, ka viņa sieva ir mazāk vērta nekā vislielākā dāvana, ko viņš jebkad saņēmis.

— Un tad? — jautāja Meisons.

— Tad, — viņa teica, — viņam tiek atmaksāts ar to pašu. Ja vīrietis ir gudrs, viņš būs tik brīvs, cik vien viņam tas nepieciešams; ja gudra ir sieviete, viņa dos vīrietim tik daudz brīvības, cik viņam vajadzīgs, lai viņš būtu laimīgs. Tad mājas dzīve būs mierīga. Vīrietis drīkst melot savai sievai; viņš drīkst mazliet krāpties, bet viņš vienmēr uzskatīs savu sievu par lielu dāvanu. Bet tad, kad viņš sāk izturēties pret viņu kā pret stāvokļa noteicēju un ķēdi, viņa var aizvērt durvis ļoti cieši, mister Meison, aizslēgt tās un atslēgu aizmest prom.

— Ko esat izdarījusi jūs?

— Es vēl tikai grasos darīt, mister Meison.

— Un ko jūs gatavojaties darīt?

Viņa teica:

9

— Jūs esat advokāts. Jūs esat atklājis manu mazo triku ar pilnvarām, vai ne, mister Meison?

-Jā.

— Ko jūs domājat darīt?

—Jūsu vīra interesēs es grasos noskaidrot, vai negodīgā ceļā iegūtās pilnvaras var padarīt par nederīgām.

— Tādā gadījumā mans vīrs būs klāt un, kā parasti, vadīs akcionāru sapulci?

-Jā.

— Domāju, ka jūs esat ļoti gudrs, mister Meison. Domāju, ka jūs droši vien zināt visus likumu līkločus. Domāju, ka jūs varbūt varat to izdarīt. Lai vai kā, ja jūs to izdarīsiet, es, savukārt, izdarīšu ko tādu, kas ļaus sasniegt mērķi citām metodēm.

— Kādām? — jautāja Meisons.

— Iespējams, — viņa teica, — jūs gribētu to dzirdēt.

Viņa necentās apsegt kājas, kad dīvānā sagrozījās, lai mainītu pozu, pievilka sev klāt telefonu un sarunājās ar operatoru:

— Vai jūs nesavienotu mani ar apgabala prokurora biroju?

Pēc brīža viņa teica:

— Es gribu sūdzību nodaļu.

Vēl pēc brīža viņa teica:

— Te runā Etele Gārvina. Esmu Edvarda Čārlza Gārvina sieva, viņš dzīvo divsievībā un tagad ir kopā ar citu sievieti. Viņš ir pametis mani un tagad atklāti dzīvo ar šo sievieti kā ar savu sievu. Viņš, domājams, ir noorganizējis negodīgu, krāpniecisku un absolūti nelikumīgu šķiršanos Meksikā. Es vēlos iesniegt sūdzību par viņu, apvainojot savu viru divsievībā. Vai jūs varētu rit tikties ar mani?

Uz mirkli iestājās klusums, tad viņa pasmaidīja un teica:

— Es saprotu, ka jūs labprāt necilātu jautājumu par šo šķiršanos Meksikā, bet, ja jau tā, es esmu tā, kas to cilā. Es uzstāju, lai pret manu viru tiktu izvirzīta apsūdzība divsievibā. Cikos, lūdzu, es varu ierasties uz tikšanos?

Viņa atkal klausījās, tad pasmaidīja un teica:

— Desmitos piecpadsmit. Liels paldies. Pēc kā man jautāt?... Jā, misters Stoktons, jā. Sūdzību nodaļas ierēdnis, jā. Liels paldies. Es būšu precīzi desmitos piecpadsmit.

Viņa nolika klausuli un pagriezās pret Meisonu.

— Vai tas atbildēja uz jūsu jautājumu?

Meisons pasmaidīja:

— Vai domājat, ka tas atbildēs uz jūsējo?

Kādu brīdi viņa atklāti to uzlūkoja, tad klusi teica:

— Kaut es to zinātu, mister Meison, bet, kad es iesaistos cīņā, es darbojos. Jūs esat metuši izaicinājumu un es tagad izspēlēšu savus trumpjus. Cik triku man izdosies, nezinu, bet es to noteikti noskaidrošu.

— Un jūs patiešām gribat iesniegt sūdzību pret savu vīru, apvainojot viņu divsievibā?

— Mister Meison, es grasos apsūdzēt savu vīru divsievibā, ja arī tas ir pēdējais, ko es izdarīšu savā mūžā. Es viņu sodīšu līdz galam.

— Ja kaut ko tādu uzsāk, ir grūti apstāties.

— Kurš grib apstāties? — acīm liesmojot, viņa jautāja. — Mister Meison, vai jūs nebūtu tik laipns un nepateiktu manam vīram to, ko es stāstīju par vīrieti, kas sievietē rod savu domu atspulgu? Mister Meison, mani nagi būs ļoti, ļoti asi.

Meisons teica:

— Vai jūs nelikāt savam vīram noticēt, ka esat dabūjusi šķiršanos?

— Es neesmu atbildīga par to, kam viņš ir noticējis.

— Bet jūs viņam pateicāt, ka esat dabūjusi šķiršanos, vai ne?

— Mister Meison, sieviete diezgan bieži stāsta vīrietim visādas lietas — tādēļ, lai atjaunotu viņa kaisli, viņa mīlu, viņa cieņu pret sevi. Piemēram, viņa var pateikt, ka gatavojas izdarīt pašnāvību; viņa var pielietot dažādus draudus, izteikt paziņojumus, solīt visu ko.

Meisons teica:

— Tādā gadījumā baidos, ka jums būs jāsamaksā vīram zināma naudas summa.

— Baidos, ka jā.

— Varbūt ne tieši tādā veidā, kā jūs to domājat, — teica Meisons.

— Ko jūs ar to gribat teikt?

Meisons sastapa viņas skatienu.

— Es gribu teikt, — sacīja Meisons, — ka ari es protu cīnīties. Es gribu teikt, ka agri vai vēlu uzzināšu, kur jūs esat bijusi pēc tam, kad pametāt vīru. Mēs pārjums uzzināsim visu. Mēs uzzināsim...

Viņa šķelmīgi pasmaidīja.

— Mister Meison, mani neinteresē, cik detektīvu jūs nodarbiniet, jūs nekad neuzzināsiet visu, ko esmu darījusi pēdējo sešu mēnešu laikā. Pat tad, ja esmu pārvērtusi savu guļamistabu par iebraucamo sētu, pret apsūdzību divsievībā jums nav nekādu argumentu. Esmu pietiekami gudra, lai to saprastu, mister Meison, un jums arī vajadzētu tādam būt.

Un tagad, ja jūs mani atvainotu, mister Meison, man vēl citas lietas kārtojamas. Man jāpiezvana un es negribētu, ka jūs noklausāties šīs sarunas, mister Meison.

Meisons piecēlās. Viņa to pavadīja līdz durvīm un kaut kā sapņaini noteica:

— Kaut es būtu jūs nolīgusi, pirms to izdarīja Edvards. Lai vai kā, te neko vairs nevar līdzēt. Baidos, ka sagādāsiet man daudz rūpju un uztraukumu.

Advokāts izgāja koridorā.

— Un es esmu pilnīgi pārliecināts, ka jūs arī man.

Viņas acis pēkšņi uzbangoja.

— Nolādēts, tieši tā, — viņa noteica un aizvēra durvis.

6. nodaļa

Edvards Gārvins stāvēja Ladžollas viesnīcas verandā un lūkojās uz taku, ko Klusajā okeānā veidoja mēness.

Otrā misis Gārvina stāvēja viņam līdzās.

— Lorij, dārgā, — sajūsmināti teica Gārvins, — tas ir kaut kas...

— Jā, dārgais.

— Mēs esam uzsākuši mūžīgu medusmēnesi. Vai tu mani mīli, dārgā?

— Protams.

— Mīļumiņ, paskaties uz mani. Tu vēl joprojām skaties uz okeānu.

Viņa ar pašapmierinātu, iecietīgu smaidu sejā pagriezās pret vīru.

— Pasaki kaut ko, — teica Gārvins.

-Ko?

— Tu zini, ko. Saki «es tevi mīlu».

— Ak, Edvard, — viņa nepacietīgi teica, — tu kļūsti bērnišķīgs.

— Dārgā, vai tu nejūti šo romantiku? Vai tu nejūti apkārtnes burvību? Mēs esam šeit, prom no biznesa. Neviens nezina, kur mēs esam. Mēs esam vieni, šeit ārā, stāvam šai krastā...

62

— Man gribas ēst, — viņa pārtrauca.

Viņš iesmējās. — Labi, es tevi pabarošu. Es tikai gribētu šo vakaru pavadīt ar tevi divatā. Pasūtīsim kaut ko numurā.

— Ak, te ir tik briesmīgi. Viņiem nav tādu iespēju apkalpot numurā, kādas ir lielākās viesnīcās, Ed. Labāk aiziesim kaut kur un iebaudīsim kārtīgu stēku ar salmiņos sagrieztiem kartupeļiem un ceptiem sīpoliem franču gaumē. Pilsētas centrā ir viens labs restorāns. Es to pamanīju, kad braucām šurp, un esmu tur ēdusi ari agrāk.

— Labi, labi, — Gārvins padevās, — ja jau tu tā gribi. Es gan cerēju, ka mēs ēdīsim vakariņas, sēžot balkonā un vērojot ūdeni.

— Kur ir tik mitrs un kur izjūk manu matu cirtas? — viņa iesaucās. — Te ir gandrīz migla. — Viņas smiekli bija viegli un gandrīz nepacietīgi. — Nāc, ejam, Ed, tu kļūsti pārāk romantisks. Iedzersim kādu kokteili un apēdīsim stēku. Iesim? Tev nevajag cepuri, dārgais.

— Kā vien teiksi, Lorij. Kā būs ar taviem matiem? Vai mēs pacelsim mašīnas jumtu?

— Nē, mēs atstāsim to nolaistu, — viņa teica, — man tā labāk patiktu. Es apņemšu matus ar šalli.

Viņi nokāpa pa kāpnēm, šķērsoja foajē un devās uz stāvvietu, kur Gārvins bija atstājis savu lielo automašīnu ar paceļamo jumtu. Viņš apgāja mašīnai apkārt, atvēra sievai durvis, tad devās līdz šofera durvīm.

— Esmu ļoti izsalkusi, — Lorēna teica. — Lūdzu, pasteidzies.

— Jā, mīļā, mēs jau braucam. Tu esi pārliecināta, ka negribi pacelt jumtu?

— Nē, tāpat ir labi.

Gārvins iedarbināja mašinu. Motors viegli un raiti ierūcās. Gārvins atpakaļgaitā izbrauca no stāvvietas, apgrieza mašīnu, gaidot, kamēr varēs iebraukt straumē, nevērīgi apstājās pie krustojuma, tad pārslēdza ātrumu, un mašīna izšāvās uz ceļa kā bulta un uzņēma ātrumu.

Viņi aizbrauca līdz kādai kafejnīcai. Gārvins novietoja automašīnu, izkāpa un gar mašīnas aizmuguri steidzās atvērt durvis savai sievai.

Viņš pasniedza tai roku. Viņa viegli tajā ielika savējo un, svārkiem plandot, izlēca no mašīnas.

Līdzās pēkšņi nokauca bremzes, jo kāds šoferis apstādināja savu lielo, smago automašīnu.

Viņi pagriezās, un Lorēna Gārvina ar pieaugošu interesi aplūkoja garo vīrieti, kurš izkāpa pa kabrioleta aizmugurējām durvīm un tuvojās viņiem.

—Augstā debess! — izsaucās Gārvins.—Tas ir Perijs Meisons.

— Advokāts? — jautāja viņa sieva.

— Tieši tā.

Meisons pienāca viņiem klāt.

— Man nācās velnišķīgi ilgi jūs meklēt, Gārvin. Veselu diennakti.

Gārvins cienīgi izstiepās.

— Dārgā, — viņš teica, — atļauj tevi iepazīstināt ar misteru Meisonu. Mister Meison, mana sieva.

Meisons pamāja un teica viņai:

— Ļoti priecājos ar jums iepazīties, — un Gārvinam, — man tūliņ jārunā ar jums zem četrām acīm.

— Vienīgais iemesls, kādēļ jums nācās mani tik velnišķīgi ilgi meklēt, — kaut kā auksti noteica Gārvins, — ir tas, ka es negribēju, lai mani atrod.

— Tā jau es nopratu, — teica Meisons. — Lai vai kā, jūs esat izvēlējies gaužām nepiemērotu laiku. Bet tagad uz piecām minūtēm, lūdzu.

— Patlaban bizness mani neinteresē, bet visu, kas jums sakāms, varat teikt tepat un tūliņ.

— Kad ir akcionāru sapulce, Gārvin?

— Rīt, divos pēcpusdienā. Es tur būšu, Meison, par to varat būt drošs.

— Vai jums ir pietiekami daudz balsu, lai vadītu sapulci?

— Protams, ir. Beidziet, Meison, šis nav tas īstais brīdis, lai runātu par biznesu. Turklāt jūsu mašīna bloķē satiksmi un...

Meisons teica:

— Jūsu sieva ir izsūtījusi veselu lērumu pilnvaru uz sava vārda. Atcerieties, iniciāļi ir tie paši — E. C.

— Viņa bijusi sieva, — auksti noteica Lorēna.

— Šķiet, ka tas vēl nav gluži skaidrs, — teica Meisons. — Ejiet atpakaļ mašīnā. Jūs braucat uz Meksiku.

— Es gan iešu iedzert sauso Mārtiņi un apēst kādu stēku, — teica Lorēna.

— Mēs gatavojāmies ieturēt vakariņas divvientulībā, — paskaidroja Gārvins.

/

— Mīļais, lūdzu, lai misters Meisons nāk mums līdzi, un jūs varēsiet izrunāties maltītes laikā.

Gārvins pakratīja galvu.

— Es neesmu noskaņots šovakar apspriest biznesu.

Meisons teica:

— Etele ir izsūtījusi pilnvaras uz E. C. Gārvina, 123. akciju sertifikāta īpašnieka, vārda. Viņai varētu būt pietiekami daudz pilnvaru, lai vadītu sapulci.

— Bet viņa nevar. Man ir manas pilnvaras.

— Tās ir anulētas, — teica Meisons. — Viņa parūpējās, lai vi ņas pilnvaras tiktu izsūtītas pēc tam, kad jūsējās atgriezās birojā Pilnvarās bija papildinājums, kas anulēja iepriekšējās pilnvaras.

— Ak, dievs! — izsaucās Gārvins. — Viņa mani pazudinās!

— Nu, bet mēs taču nepazudināsim mūsu vakariņas, — strupi nocirta Lorēna.

— Turklāt, — turpināja Meisons, — lai būtu droša, ka jūs rīt nebūsiet akcionāru sapulcē, viņa aizgāja pie apgabala pro kurora un iesniedza pret jums apsūdzību divsievībā. Viņi grib jūs arestēt. Acīmredzot viņa...

— Meison, Meison, dieva dēļ! — Gārvins pārtrauca. — Neapspriedīsim to tagad!

— Tad dodiet iespēju apspriest to divatā, — atcirta Meisons, — Jūs meklējot, divdesmit četru stundu laikā esmu krustu šķērsu izbraukājis visu valsti. Prieka pēc, ziniet, es to nedarīju.

Lorēna sabozās.

— Kas tur ir ar to divsievību, mister Meison?

Meisons teica:

— Arī jūs to varat uzzināt. Gārvin, jūs varat aizbēgt no biznesa, bet no dažām lietām aizbēgt neizdosies. Ar šo problēmu jums vajadzēs sastapties ļoti drīz.

— Edvard, — auksti teica Lorēna, — vai mūsu laulība varētu būt krāpšana?

Gārvins, it kā meklēdams palīdzību, paskatījās uz Meisonu.

Meisons sacīja:

— Teikšu, kā ir. Jūsu laulības likumība ir apšaubāma no visām pusēm. Iespējams, ka Etele Kārtere Gārvina ir vienīgā, kurai ir likumīgas tiesības saukties par Gārvina sievu.

— Edvard, — teica Lorēna, — tu teici, ka viņa izšķīrās no tevis.

— Es tā domāju.

— Domāji! — iesaucās Lorēna. — Kāpēc, kā...

— Vienu mirklīti, — teica Meisons. — Kliegšana neko nelīdzēs un šī ari nav īstā vieta. Es grasos braukt. Iesaku jums sekot. Varbūt spēšu jums palīdzēt.

— Kā? — jautāja Gārvins.

Meisons teica:

— Dosimies uz jūsu viesnīcu. Ja nepieciešams, pirms došanās uz Meksiku varat kaut ko iekost. Sakravājiet somas, iemetiet mašīnā un dodieties robežas virzienā.

— Kāpēc robeža? — jautāja Gārvins.

Meisons teica:

— Jūs šķīrāties Meksikā?

— Nu? — vaicāja Gārvins.

Meisons plati pasmaidīja.

— Jūsu šķiršanos Meksikā Kalifornijas iestādes var neatzīt. Jūsu laulības Meksikā būs likumīgas tikai tad, ja šķiršanās ir likumīga. Meksikā, tā kā jūs šķīrāties un precējāties tur, jūs būsiet vīrs un sieva.

Uz bridi iestājās klusums, tad ierunājās Lorēna Gārvina:

— Nestāvi taču kā sālsstabs, Edvard. Vai tu neapjēdz, ko Meisons saka? Izbrauc mašīnu no stāvvietas. Braucam uz viesnīcu, paņemsim somas un laižamies prom uz velna paraušanu!

7. nodaļa

Meisona mašīna sekoja Gārvina kabrioletam pāri Sanisidro tiltam.

Tidžuanas gaismas tilta galā uz mirkli lika nobālēt zvaigznēm.

Gārvins iebrauca platajā galvenajā ielā un stāvvietā, kur ari Meisonam bija iespēja novietot savu auto.

Advokāts izkāpa, piegāja pie atvērtā Gārvina kabrioleta un teica:

— Te nu mēs esam. Tagad jūs atkal esat vīrs un sieva.

— Pie velna, Meison, — uzbudināts teica Gārvins, — pastāstiet, kas mani sagaida.

Meisons teica:

— Es nezinu. Noskaidrošu visu, kas iespējams. Labākais veids, kā izspiegot viņas plānus, — būt draugos ar akcionāriem, lai varētu vadīt sapulci. Pilnvara tiek anulēta, ja persona, kas to parakstījusi, piedalās sapulcē.

Tādēļ jums vajadzētu sagatavot to lielo akcionāru sarakstu, kas pret jums ir labvēlīgi noskaņoti un kam es varētu piezvanīt. Esmu nokārtojis dokumentus, ko rīt vajadzības gadījumā iesniegšu tiesā, bet labāk būtu, ja jums labvēlīgie akcionāri piedalītos sapulcē. Turklāt neesmu pārliecināts, vai jūsu kompānijas prezidents un kasieris nav iejaukti šai lietā.

Bet nākamreiz, kad būsiet nodomājis aizbēgt, savam advokātam tomēr pasakiet, kur jūs var sameklēt. Mani detektīvi pārmeklēja visu valsti. Beigu beigās viens no viņiem Ladžollā atrada kādu uzpildes stacijas darbinieku, kurš atcerējās jūsu kabrioletu un teica, ka jūs esot vaicājuši pēc viesnīcas. Tad nu devos turp.

Lorēna Gārvina teica:

— Labi, es esmu izsalkusi. Personīgi es tūliņ dodos kaut ko apēst.

— Divas mājas tālāk ir restorāns, — Meisons viņai stāstīja. — Tur jūs atradīsiet apmešanās vietu. Rīt, ja vēlaties, varat doties lejā uz Ensenadu.

Gārvins teica:

— Jūs ejiet. Es gribu pacelt mašīnas jumtu.

Kamēr viņš nodarbojās ar siksnām, kas saturēja mašīnas jumtu, Lorēna piegāja tuvu klāt Meisonam un klusi teica:

—Jūs, šķiet, esat pārāk stiprs, pārāk atjautīgs, mister Meison. Es kaut kā jūtos pilnīgā drošībā.

Misis Gārvina paspieda viņa roku.

Viņa atskatījās uz Edvardu Gārvinu un teica:

— Viņš ir jauks, bet pārāk sadomājies par to, ka ir jaunlaulātais, ja jūs saprotat, ko domāju.

— Kā lai es to zinu? — jautāja Meisons.

Viņa šķelmīgi teica:

— Kā lai es zinu, kā lai jūs zināt?

Gārvins pacēla kabrioleta jumtu un pievienojās viņiem.

— Kad mēs varēsim atgriezties no Ensenadas?

— Ikreiz, kad gribēsiet sastapties ar apsūdzību divsievībā, — teica Meisons.

— Un es? — domīgi jautāja Lorēna.

Meisons pasmaidīja.

— Savienotajās Valstīs, — viņš teica, — jūs esat cilvēks, kas jaucas citu darīšanās, žurnāliste, mīļākā, grēkā kritusi sieviete bez likumīga statusa. Šeit, Meksikā, jūs esat likumīgi laulāta sieva.

— Tas nu ir par traku! — dusmīgi iesaucās Lorēna.

— Vai ne? — piekrita Meisons. — Tāda nu reiz ir starptautiskā likumdošana. Kad jūs dodaties uz Savienotajām Valstīm, jūs esat precējies ar Eteli; iespējams, jūs tiekat apsūdzēts divsievībā. Kad esat šeit, Meksikā, jūs esat likumīgi pielaulāts jūsu tagadējai kompanjonei, un Etele Gārvina nav nekas cits kā bijusī sieva, kurai nav likumīga statusa.

— Domāju, ka tā ir visabsurdākā lieta! — Gārvins aizdegās. — Varbūt man vajadzētu uzbūvēt lielu māju, kur cauri guļamistabai ietu starpvalstu robeža. Istabā būtu trīs gultas. Etele varētu...

vības spēlē ir visi trumpji. Taču. kad pateikšu, ka šeit, Meksikā, jūs esat drošībā un viņa jūs nevar apsūdzēt, ka jūs grasāties mainīt īpašuma lietas, pērkot Meksikā lielu muižu un apmetoties tajā uz dzīvi, — tas liktu viņai mazliet panervozēt.

Gārvina acis iemirdzējās.

— Tā ir kolosāla ideja, Meison! Tas ir vienreizēji! Tas viņu noķers cilpā!

Meisons teica:

— Pieņemu kā pašu par sevi saprotamu, ka arī Etelei ir savas romantiskas intereses.

Nu iemirdzējās Lorēnas acis.

— Protams, ka ir! Edvard, mums to vajadzēja iedomāties.

Meisons teica:

— Cik es viņu redzēju, viņa ir izskatīga sieviete, kurai patīk, ja viņu dievina. Viņa prot izdarīt tā, ka kāja tiek atklāta tieši tik, lai cilvēki par to ieinteresētos...

Gārvins iesmējās.

— Jā, Etele to prot. Tieši tāda viņa mēdza būt ar mani. Atceros, kad viņa bija mana sekretāre, viņa...

— Edvard! — iesaucās Lorēna.

— Piedod, dārgā.

Meisons teica:

— Tātad, pirms sākam ar viņu runāt par naudu, iztērēsim kādu nieciņu, algojot detektīvus, un noskaidrosim, ko viņa darījusi tajā laikā, kamēr par viņu nekas nebija dzirdams.

— Varbūt viņa mani mīlējusi vairāk nekā es domāju, — kaut kā domīgi teica Gārvins. — Par mežonīgu kaķi viņu padarīja mana otrā laulība. Viņa varbūt domāja, ka pirms tam bija iespējama samierināšanās.

— Edvard, — vēsi noteica Lorēna, — nekļūsti rupjš.

— Es neesmu rupjš, esmu traks, — Gārvins iespiedzās. — Pi velna, esmu kāzu ceļojumā un es pat nezinu, vai esmu līgavainis

— Jūs varat trakot, cik uziet, — teica Meisons, — bet tas nekādi neiespaido jūsu likumīgo stāvokli. Cenšos to nokārtoti Bet tagad ēdīsim.

Meisons aizveda viņus uz restorānu, pasūtīja milzīgus!, mīkstus stēkus un, kad viņi bija pabeiguši, teica:

— Es zinu kādu viesnīcu tepat netālu — Vista de la Mesā

Apmetīsimies tur, un rīt no rīta jūs, Gārvin, varēsiet man ie

dot to akcionāru vārdus, kas ir jums lojāli, un mēs palielina

sim telefona rēķinu.

>

Gārvins teica:

— Meison, es piezvanīšu akcionāriem. Es gribu, lai jūs sa gatavojiet mana un Eteles īpašuma līgumu. Dariet, ko vara Sāciet ar piecdesmit tūkstošiem, un...

Lorēna steidzīgi iejaucās:

— Edvard, dārgais, vai tu nedomā, ka būs labāk, ja summi noteiks misters Meisons? Viņš to noteiks tik mazu, cik iespējams

— Es gribu kaut ko darīt, — teica Gārvins. — Ja es kau ko gribu, es nevaru nosēdēt mierā. Kā jūs viņu atradāt, mis ter Meison?

— Ar detektīvu palīdzību, — teica Meisons, skatīdamiej savā rokas pulkstenī. — Es viņai šovakar varu piezvanīt un norunāt tikšanos uz rītu.

— Jums ir viņas telefona numurs? — jautāja Gārvins.

— Jā, viņa dzīvo Monolīta īres nama 624. dzīvoklī. Tur ir komutators, un viņi mani var savienot. Vakar, kad runāju ar viņu, viņa bija mazliet nepielūdzama. Viņa domāja, ka viņai šai divsie-

— Neesi tik pārliecināts, Edvard, — ietērpdama savu ego labi izvēlētos vārdos, teica Lorēna. — Kad tu apprecēji mani, viņai bija iespēja izspiest no tevis naudu, apsūdzot divsievībā. Atstāj visu mistera Meisona ziņā.

Vista de la Mesas viesnīca bija nomaļus no galvenās ielas. Tā bija augstas klases, zema, neregulāras formas viesnīca, kas acīmredzot tikko bija pabeigta. Nededzināto ķieģeļu sienā, kas apņēma šo vietu un kas bija svaigi nobalsināta, bija arkveida ieeja un, mazliet tālāk, izeja. Pa grantēto ceļu viena pēc otras brauca divas lielas mašīnas, kas apstājās pie nededzināto ķieģeļu ēkas ar sarkanu kārniņu jumtu, balsinātām sienām un kaktusiem apstādījumos, kas lieliski saskanēja ar nededzināto ķieģeļu sienu.

Sieviete, kas sēdēja reģistratūrā, draudzīgi un sirsnīgi viņiem uzsmaidīja.

— Mums vajag divas istabas, — teica Gārvins. — Vienu man un manai sievai un otru manam draugam.

— Bet, protams, — angliski teica sieviete, — ār kopēju vannas istabu?

— Ar izolētām vannas istabām, — teica Gārvins.

— Bēt tas būs daudz dārgāk.

— Tas nekas. Mums vajag to labāko, kas jums ir.

Viņas acis iemirdzējās.

— 0, senjor! Jūs esat pieradis pie komforta, ne?

— Jā, — atteica Gārvins.

— Un jūs te dābūsiet vislabāko, senjor! Man ir divas brīnišķīgas savienotas istabas, bet, ja jūs nevēlaties dalīt vannas istabu, tad jums jāņem abas istabas. Istaba otram senjoram tad būs otrā spārnā.

— Jauki, — teica Gārvins un, paņemdams pildspalvu, visus trīs piereģistrēja.

— Un mašinas? — jautāja Gārvins.

— Ak, māšinas atstājiet tieši uz piebraucamā ceļa. Neviens neuzdrošināsies zagt mašinas no Vista de la Mesas.

— Jums ir sargs? — jautāja Meisons.

— Nē, sargs nav, bet šājā valsti jūs esat starp godigiem cilvēkiem, ne? Bet, lai nodrošinātos — tikai lai nodrošinātos, — aizslēdziet mašinu un atstājiet atslēgas pie manis. Es tās ieslēgšu atvilktnē. Un tad, ja no rīta būs nepieciešams pabraukt jūsu mašinas malā, pirms vēl būsiet pamodušies, to izdaris mans zēns, un nevajadzēs jūs traucēt, un jūsu mašinas būs drošībā.

Meisons teica:

— Labi, es aizslēgšu mašinas un atnesišu atslēgas. Kā ar bagāžu?

— Par nelaimi, — viņa teica, — šovakar nav dežuranta. Redziet, viesnīca ir jauna. Es drīz slēgšu ciet. Man vēl ir tikai viena brīva istaba. Tikai viena. Kad ari to paņems, es, čik, izslēgšu gaismas, aizslēgšu durvis un iešu gulēt, ne?

Un viņa atkal pasmaidīja.

Meisons pagriezās pret durvim.

— Labi, Gārvin, domāju, ka mūs ievēlēja par bagāžas nesējiem.

Lorēna teica:

— Man vajadzīga tikai tā nelielā somiņa.

— Jā, dārgā.

Viņa uzsmaidīja Meisonam.

— Es pat nevaru izteikt, cik atvieglota jūtos, kad viss ir jūsu rokās.

— Paldies, — teica Meisons, — saldu dusu.

— Es pāradīšu senjorai viņas istabu, kamēr senjori nesīs bagāžu, ne?

Lorēna pasmaidīja un pamāja.

Sieviete iznāca no reģistratūras nodalījuma.

— Mani sauc senjora Inocente Migerinjo, — viņa teica. — Amerikāņiem grūti iegaumēt, ne?

— Ir grūti, — Lorēna labprāt piekrita.

— Bet man ir jauka viesnīca. Tidžuanai jau sen bija vajadzīga laba pirmās klases viesnīca, tīra, jauka, vēsa, ērta. Nāciet man līdzi, senjora!

Un miesās izplūdusī meksikāniete, ļumīgos gurnus šūpodama, pavedinoši brīvā gaitā devās ārā pa durvīm aiz biroja.

Gārvins, steigdamies ārā pēc bagāžas, šķita aizvainots par to, ka uz piecām minūtēm atšķirts no sievas. Kamēr Meisons izcēla no mašīnas savas somas, Gārvins nepacietīgi rāvās ap bagāžas nodalījumu, izvilka koferi un nelielo somu un teica:

— Nu, Meison, tiksimies no rīta.

— Cikos? — jautāja Meisons.

— Ne jau nu pārāk agri, es...

— Atcerieties, mums būs daudz jāzvana pa telefonu, — teica Meisons.

— Labi, — nopūzdamies piekrita Gārvins, — astoņos.

Viņš aizcirta mašīnas durvis un devās lieveņa virzienā.

— Vēlaties, lai ienesu jūsu atslēgas? — jautāja Meisons.

— Tās ir pie manis, — teica Gārvins, — es pats tās atdošu senjorai kā — viņu — tur — sauc. Ar labu nakti, Meison.

— Ar labu nakti, — teica advokāts un noskatījās, kā Gārvins, katrā rokā nesdams pa somai, iesteidzās mājā.

Meisons aizslēdza savu mašīnu, izņēma aizdedzes atslēgas un uz brīdi apstājās, lai palūkotos zvaigznēs. Mēness patlaban bija pazudis rietumos, un zvaigznes caur svaigo, tīro gaisu spoži mirdzēja. Advokāts, kurš pēdējās piecas dienas bija strādājis briesmīgā nervu stresā, pastāvēja, kamēr debesis viņu pilnīgi nomierināja, un tad uzkāpa pa lieveņa pakāpieniem, iegāja foajē un gaidīja, kamēr senjora Inocente Mi-gerinjo ierādīs istabas Gārvinam un atgriezīsies.

Kad smaidošā saimniece atgriezās, Meisons teica:

— Tagad jūs varētu parādīt manu istabu.

— Bet, protams, šeit, lūdzu.

Meisons sekoja viņai pa tām pašām durvīm, pagriezās pa labi un atradās ēkas ziemeļu spārnā. Senjora Migerinjo metās atvērt durvis un smaidīdama stāvēja, kamēr Meisons iegāja plašajā istabā ar ērto gultu, ievaskoto parketa grīdu, smagajiem sarkanajiem aizkariem, grīdas lampu un komfortablajām misionāru stila mēbelēm.

— Redziet, — viņa teica, — stūra istaba ār logiem uz abām pusēm, ne?

— Jā, jauki, — teica Meisons.

— Šie logi, senjor, iziet uz iekšējo pagalmu. Tādēļ aizkari ir ciet. Lai pavērtu un aizvērtu, pāvelciet tās virves, ne? Bet šājā pusē logi, senjor, āiz tiem nav nekas — nada. Tiem nav vajadzīgi aizkari. Jūs varat ģērbties un izģērbties, neviens neskatās, ne?

— Ne, — smaidot atteica Meisons.

— Jums ir ērti, ja?

-Jā.

Meisons iedeva viņai mašinas atslēgas.

— Tās ir manas mašinas atslēgas.

— Jūs teicāt, ka būs abu mašinu atslēgas.

— Vai tad otrs kungs neiedeva savas atslēgas, kad ienāca?

Viņa pakratīja galvu.

— Man vajadzētu atslēgas. Dažreiz Pančo agri jāpabrauc mašinas malā, lai kāds varētu tikt ārā.

Meisons pasmaidīja.

— Viņš vienkārši aizmirsa par atslēgām. Ar viņa mašīnu viss ir kārtībā. Lai tā paliek.

— Tam otram vīram, — viņa teica, — viņam citas domas galvā, ne?

Viņa atmeta galvu un jautri iesmējās, viņas vēders sāka trīcēt kā želeja uz šķīvja.

Meisons pamāja, nolika somu uz grīdas un teica:

— Vai būtu iespējams no šejienes piezvanīt?

— Telefons? Bet, protams. Lejā foajē ir divas kābīnes. Vai nepamanījāt?

Meisons pakratīja galvu.

— Es tās neredzēju.

— Tās nav, kā jūs sakāt, ūzkrītošas, bet tās tur ir, ne? Nāciet mān līdzi. Es pārādīšu.

Meisons aizvēra savas istabas durvis, sekoja viņai foajē un ieraudzīja divas durvis, kas tikpat labi varēja būt istabas durvis, tomēr uz tām bija uzzīmēts neliels telefons.

— Diemžēl istabās nāv telefonu, — viņa teica, — bet viesi, iespējams, tomēr grib šeit gulēt. Tē ir Meksika, senjor. Mēs nestrādājam caurām dienām un naktīm kā jūs. Kad mēs Meksikā pārnākam no darba, tad viss, ne?

Meisons, savās domās iegrimis, pamāja.

Viņš iegāja telefona kabīnē, atrada, kur iemest naudu, aizvēra durvis un piezvanīja uz Pola Dreika biroju. Dažas minūtes aizvērtajā kabīnē viņam bija jāuzgaida, kamēr atsaucās Dreika sekretāre.

— Dreiks ir? — viņš jautāja. — Te Meisons zvana.

— Jā, ir, mister Meison. Vienu mirklīti.

Pēc brīža atskanēja klikšķis un Dreika balss teica:

— Sveiks, Perij, kur tu esi?

Meisons teica:

— Esmu apmeties jaunajā Tidžuanas viesnīcā. Jauka vietiņa, ko sauc Vista de la Mesa.

— Vai tev tur var piezvanīt?

— Ne visai ērti. Tas ir taksofons un viņi atslēdzas. Domāju, ka pilsētas nomalē viņiem nav ietvju. Iešu gultā un mazliet pagulēšu. Šis ir taksofons. Mirklīti, es tev iedošu numuru.

Meisons nolasīja numuru no plāksnītes uz telefona aparāta, un Dreiks teica:

— Labs ir. Tagad pagaidi, Perij, man tev kas sakāms.

— Kas? — jautāja Meisons.

— Tu gribēji, lai uzzinu visu iespējamo par Eteli Gārvinu. Mēs esam uzoduši ko tādu, kas varbūt ir tas, ko meklējām.

-Ko?

— Viņai Nūmeksikā ir raktuves. Kādu laiciņu viņa ar tām

i i » »

rotaļājās un...

— Es to visu zinu, — teica Meisons.

— Tad viņa devās uz Rēno. Tur viņa apmetās uz dzīvi, acīmredzot gatavojoties šķirties. Kaut kas lika viņai pārdomāt. Es vēl neesmu noskaidrojis, kas tas bija, bet, kamēr viņa bija Rēno, viņai bija šādas tādas attiecības ar vīrieti vārdā Almans Haklijs. Vai šis vārds tev kaut ko izsaka?

— Itin neko. — teica Meisons.

— Viņam tur bija rančo, kur audzēja liellopus. Acīmredzot viņš ir diezgan bagāts puisis un diezgan liels uzdzīvotājs. Sievietes viņa dēļ kļūst trakas, un Etele Gārvina, šķiet, ari iekrita.

Viņa bija «ieēdināta», kā laukos saka, un dzīvoja tā pilsētnieku rančo. Viņa nodarbojās ar jāšanu un tam puisim, Haklijam, turpat atradās liellopu rančo. Visas pilsētas meitenes, kas dzivoja rančo viesu mājās un kas atguvās no kārtējā vīra zaudējuma, bija viņa dēļ vai sajukušas. Ari Etele kaut kādā veidā iekļuva apritē. Viņš un Etele Gārvina kopā pavadīja daudz laika.

— Kaut kas nopietns? — jautāja Meisons.

— Tas atkarīgs no tā, ko tu uzskati par nopietnu, — teica Dreiks. — Bet kaut kas notika. Viņa neturpināja šķiršanās lietu. Viņa tur palika sešas nedēļas un neiesniedza šķiršanos. Palika septiņas, astoņas, desmit nedēļas un vēl joprojām neiesniedza šķiršanos, un tad pēkšņi Haklijs aizbrauca.

— Pārdeva rančo? — jautāja Meisons.

— Nē, rančo vēl joprojām pieder viņam, bet viņš aizbrauca uz Kaliforniju. Un tagad seko pats jocīgākais, Meison.

-Kas?

— Viņš nopirka īpašumu okeāna krastā, apmēram piecdesmit jūdzes uz ziemeļiem no Sandjego. Vai tas tev kaut ko izsaka?

— Pie velna, neko, — teica Meisons, — bet es gribu kaut ko uzzināt par Hakliju. Kāds ir viņa pilnais vārds?

— Almans, A — 1 — m — a — n — s, Bels, B — e — 1 — s, Haklijs, H — a—k—1—i—j — s. Mani vīri pārmeklēja Sandjego un atrada kādu nodokļu inspektoru, kas devās uz savu biroju un paskatījās nodokļu uzskaitē. Mēs viņu atradīsim pāris stundu laikā.

— Dieva dēļ, Pol, kā tu uzodi, ka viņš ir Kalifornijā?

— Iedomājos, ka viņš varētu te būt, tādēļ pārskatīju jauno mašīnu reģistrāciju. Mēs to darām visu laiku.

— Nu, līdz rītam Haklijs nekur nepazudīs, — teica Mei-sons. — Vispirms no rīta es nodarbošos ar Gārvinu, un mēs zvanīsim viņa kompānijas lielajiem akcionāriem, lai tie personīgi ierodas uz sapulci. Tas anulētu visas pilnvaras.

— Jūs viņu atradāt Ladžollā, vai ne? — jautāja Dreiks.

—Tieši tā. Tavam vīram ir laba intuīcija. Es jau grasījos apbraukāt visas viesnīcas, kad ieraudzīju šos kāpjam ārā no mašīnas pie restorāna pašā pilsētas centrā. Pasaki Dellai, kur es esmu, un zvani man, ja atklājas kaut kas īpaši svarīgs — bet tas būs iespējams tikai no rīta. Es nezinu, cikos. Uz nakti viņi šo vietu slēgs ciet.

— Labi, — teica Dreiks, — es jau pats grasījos likties uz auss, Perij. Viss iet gludi un mani detektīvi strādā. Tu taču negribi, lai vēl kur piedalos?

— Nē, tikai roc informāciju.

— Es... pagaidi, Perij, te kaut kas ir.

— Jā, kas? — jautāja Meisons.

— Ziņojums par to Hakliju un viņa rančo — tev ir zīmulis, Perij?

— Tūliņ būs, — teica Meisons.

Viņš izņēma no vestes kabatas piezīmju grāmatiņu un nelielu automātisko zīmuli, atvēra grāmatiņu, uzlika to uz plauktiņa zem telefona monētu atveres. Viņš teica:

— Labi, Pol, stāsti. Kas tur ir?

Dreiks teica:

— Brauc uz Ošensaidu un tieši pilsētas centrā sākas ceļš, kas nogriežas uz austrumiem, zīme norāda attālumu līdz Folbrukai. Brauc pa to kādas divas jūdzes, kamēr nonāc līdz pastkastei ceļa labajā — ziemeļu pusē. Tur melniem burtiem uzkrāsots Rolando, R — o — 1 — a — n — d — o, C. kā Čārlzs, Iemaksa, L — o — m — a — k — s — a, vārds. Trīssimts pēdas aiz pastkastes ir piebraucamais ceļš. Brauc pa to kādu ceturtdaļjūdzi un nonāksi līdz Haklija mājai. Viņš to nesen nopirka jau mēbelētu.

— Labi, — teica Meisons, — ceru, ka viss būs kārtībā. Piezvanīšu tev no rīta, Pol.

Meisons nolika klausuli, izgāja no kabīnes un teica senjorai Migerinjo, kas jau atkal bija reģistratūrā:

— Vai jūs nepateiktu, kāds ir mana drauga istabas numurs? Pirms gulētiešanas gribu viņam pateikt pāris vārdu.

— Bet, protams. Tā īr koridorā pa kreisi. Tā ir pāri pagalmam tieši pretim jūsu istabai. Divas stūra istabas, numūrs pieci un numūrs sēši. Ne?

Meisons teica:

— Es tūliņ aizskriešu un pieklauvēšu pie durvīm. Žēl, ka te nav telefona.

— Nē, nav telefona. Redziet, uz nakti mēs slēdzamies ciet, tādēļ mums nevar būt komutators, ne?

Meisons pamāja, izgāja koridorā un pieklauvēja pie sestās istabas durvīm.

Neviens neatbildēja.

Meisons iesaucās:

— Gārvin, vienu mirklīti, — un atkal pieklauvēja.

Gārvins atvēra durvis.

— Kas ir, Meison? — viņš jautāja, veltīgi pūloties noslēpt uzbudinājumu balsī.

Meisons teica:

— Tikko pa telefonu saņēmu ziņu no sava detektīva Pola Dreika.

Gārvins pavēra durvis plašāk.

— Jā, un tad?

— Domāju, ka esam noskaidrojuši, kādēļ jūsu sieva kādu laiciņu likusi jūs mierā. Viņa vārds — Almans Bels Haklijs. Pašlaik viņš dzīvo rančo divas jūdzes no Ošensaidas. Nevadā viņam pieder liels liellopu rančo, un viņš, acīmredzot, ir gluži vai Romeo. Meitenes, kas dzīvoja pilsētnieku rančo, kas robežojās ar viņa īpašumiem, bija kā trakas uz viņu.

— Kas par pavērsienu! — iesaucās Gārvins, nespēdams noslēpt entuziasmu balsī. — Tas ir tieši tas, kas mums vajadzīgs! Viņš dzīvo Ošensaidā, Meison?

— Savā rančo, — teica Meisons. — Es zinu, kā turp nokļūt.

-Kā?

Meisons izstāstīja, ko bija uzzinājis no Pola Dreika. Tad piebilda:

— Šonakt es neko nedarīšu, bet rīt mēs viņu pameklēsim.

Gārvina labā roka pastiepās cauri durvīm.

— Meison, — viņš teica, — es zināju, ka varu uz jums paļauties. Jūs labi strādājat. Ziniet, kad cilvēkam vajadzīgs ārsts vai advokāts, viņš grib dabūt labu).

No guļamistabas atskanēja Lorēnas balss:

— Labāk neuzsāksim neko, kamēr nebūsim noskaidrojuši šo jauno pierādījumu. Vai jūs tā nedomājat, mister Meison?

— Es tā domāju, — teica Meisons. — Līdz ritam. Ar labu nakti.

— Ar labu nakti, — abi atsaucās.

Meisons pagriezās prom no durvīm. Gārvins tās aizvēra un aizcirta bultu.

Meisonam, lai nonāktu savā istabā, vajadzēja iziet cauri foajē.

Kad viņš tajā iegāja, viņš ieraudzīja, ka lielās gaismas jau izslēgtas. Dega tikai neliela galda lampa, kas apgaismoja reģistratūru. Bija izslēgtas arī āra gaismas. No senjoras Inocen-tes Migerinjo nebija ne miņas.

Tieši šajā bridi Meisons atklāja, ka atstājis telefona kabinē savu piezīmju grāmatiņu un automātisko zīmuli.

Uzmanīgi pustumsā virzīdamies pāri foajē, Meisons atvēra kabīnes durvis un jau ņēma savu zīmuli, kad caur plāno sienu blakus kabīnē izdzirdēja sievietes balsi.

— Jā, dārgais, — Meisons dzirdēja viņu sakām. — Tu pareizi uzminēji... Jā, dārgais, pāri Tidžuanas robežai.

Vairākus vārdus Meisons nevarēja saklausīt, tad sievietes balss atkal kļuva skaļāka:

— Jā, dārgais... Nē... es to izdarīšu... man acis sāp no vērošanas...

Meisons klusi izgāja no kabīnes, apsvērdams, ka nākotnē jāuzmanās no plānām sienām, kas atdala divas jaukas, bet akustiski bīstamas telefonu kabīnes.

Meisons atrada savu istabu, aizvēra durvis un sāka izģērbties.

Pagalmā ritmiski nozvanīja pulkstenis, vispirms atskanēja jauka melodija, tad nosita desmit.

Meisons izdzēsa gaismu, rietumu pusē atvēra logus, kas pēc senjoras Inocentes Migerinjo vārdiem, izgāja uz nada, un devās pie miera.

8. nodaļa

Kaut kur no āra aiz rietumpuses loga skanēja metāliskas, griezīgas skaņas, kas atgādināja subtropu putna balsi. Meisons uzreiz nevarēja noteikt, kādu.

Bet tad, un tas bija vēl dīvaināk, putns sāka atgādināt dzeni un turpināja bungot pie ēkas sienas.

Meisona īgnums guva virsroku pār miegu. Advokāts atmeta segas, piecēlās gultā sēdus un drūmi palūkojās uz logu, kur bija redzama tukša, neauglīga ainava, bet rīta saules pirmie stari apkārtni krāsoja zeltainu.

Tajā brīdī advokāts saprata, ka tā noteiktā, neatlaidīgā bungošana neskanēja aiz loga un tas nebija putns, tā nāca no viņa istabas durvīm.

Kailām kājām viņš aizgāja līdz durvīm un atvēra tās.

Uz sliekšņa stāvēja meksikāņu zēns ar kokainu izteiksmi sejā. — Senjors Meisons?

Meisons pamāja.

— Telefono, — noteica zēns un devās prom, slidinot sandalēs ietērptās kājas pa vaskotajiem grīdas dēlīšiem.

— Ei, nāc atpakaļ, — uzsauca Meisons. — Kas tur ir? Kas...

— Telefono, — pār plecu atsaucās zēns un turpināja iet.

Meisons iesmējās, virs pidžamas uzvilka bikses un mēteli,

nemaz neuztraucoties par zeķēm, ievilka basās kājas kurpēs un pa koridoru aizskrēja uz foajē.

Foajē bija tukšs, bet vienas telefona kabīnes durvis bija atvērtas, klausule nolikta uz plauktiņa.

Meisons iegāja kabīnē, pacēla klausuli un šaubu pilnā balsī teica: — Hallo!

Nepacietīga balss atsaucās: — Vai misters Meisons?

-Jā.

— Misters Perijs Meisons?

-Jā.

— Izsauc Losandželosa. Uzgaidiet brītiņu, lūdzu.

Meisons pasniedzās un aizvēra durvis. Pēc brīža klausulē atskanēja Pola Dreika balss:

— Hallo, vai Perijs?

— Jā, — teica Meisons, — sveiks, Pol.

— Man vajadzēja iztērēt tik daudz laika, lai sadabūtu tevi rokā, — teica Dreiks. — Mēģinu jau no pieciem rītā. Nevarēju dabūt savienojumu ātrāk kā pirms dažām minūtēm. Tad viņi teica, ka pasauks tevi, bet viss notika sagrozītā, izkropļotā un nepareizā spāņu valodā. Kāpēc tu nevarēji apmesties kaut kur, kur ir telefonu centrāle?

— Kas noticis? — jautāja Meisons.

Dreiks teica:

— Esmu sastapies ar ko tādu, ko, manuprāt, tev noteikti vajadzētu zināt. Viens no maniem vīriem kļūdījās. Neizprotama kļūda, bet neko darīt, tā visu sabojāja.

— Kas noticis? — atkārtoja Meisons.

— Mēs esam pazaudējuši Eteli Gārvinu.

— Ak, tu velns!

— Tieši tā.

— Kā tas notika?

Dreiks teica:

— Tas ir garš stāsts. To, kā mēs viņu pazaudējām, varu izstāstīt gari un saprotami vai arī īsi un ne visai skaidri. Tā, lūk.

Meisons bridi padomāja, tad teica:

— Stāsti gari un skaidri... Nē, pagaidi mirklīti, Pol. Siena starp abām telefona kabīnēm ir plāna kā papīrs. Acumirkli, es pārbaudīšu. Pagaidi.

Meisons nolika klausuli, atvēra telefona kabīnes durvis, atrāva blakus esošās kabīnes durvis, pārliecinājās, ka tā ir tukša, atgriezās pie telefona un teica:

— Viss kārtībā, Pol. Es tikai pārbaudīju — pagājušajā nakti dzirdēju sarunu blakus kabīnē. Tagad izstāsti, kas noticis.

— Pēc desmitiem, — iesāka Dreiks, — es aizbraucu pie sava cilvēka. Tobrīd nebija nekā, ko darīt, mājā iekšā ārā īpaši daudz cilvēku nestaigāja. Es viņam pateicu, lai uzmana jebkuru, kas izskatītos lietai svarīgs, vienkārši lai pieraksta numurus, ierašanās un aiziešanas laikus.

Tā bija mana kļūda, Perij. Es gribēju pārāk daudz prasīt no viena cilvēka.

Mana cilvēka mašīna, protams, bija novietota labā vietā iepretim īres nama parādes durvīm. Tuvākajā apkārtnē nav garāžas, un īrnieki savas mašīnas atstāj ielas malā.

— Turpini, — nepacietīgi teica Meisons.

— Tu gribēji garo stāstu, — atteica Dreiks. — To tu arī dabūsi. Lūk, kas notika.

Diezgan labi ģērbts vīrietis, sēdēdams pie buika stūres, riņķoja pa kvartālu, acīmredzot meklēdams stāvvietu. No tā, kā puisis izturējās, mans vīrs noprata, ka viņš nedzīvo īres namā. Beidzot puisis atrada vietu, izslēdza gaismas un iesteidzās īres namā. Kaut kādu iemeslu dēļ mans operatīvais nodomāja, ka šis vīrs varētu mūs interesēt. Viņš bija labi ģērbts un likās steidzamies, it kā censtos nenokavēt tikšanos. Salikdams to visu kopā, mans cilvēks nolēma, ka jāpieraksta mašīnas numurs.

Kā jau teicu, mans cilvēks neuzdrošinājās izbraukt no vietas, lai pārbaudītu numuru, jo baidījās pazaudēt stāvvietu, tādēļ izlēca no mašīnas un steidzīgi devās pie buika.

Tikko viņš bija pie tā, ap stūri parādījās taksometrs un apstājās Monolīta īres nama durvju priekšā. Etele Gārvina acīmredzot bija gaidījusi foajē. Viņa iznāca pa īres nama durvīm, iekāpa taksometrā un prom bija — kā jau to varēja paredzēt, protams, pretējā virzienā.

Mans cilvēks aizjoza līdz savai mašīnai, ielēca tajā, bet nevarēja to iedarbināt, jo bija atdzisis motors, applūda karburators, un — nu, pie velna. Viņš pazaudēja viņu. Viņš zina, ka tas bija dzeltenais taksometrs, bet, tā kā tas brauca pretējā virzienā, viņš nevarēja saredzēt numuru, un viss.

Viņš steidzās pie telefona un uzreiz ziņoja uz biroju. Nakts dežurants ķērās pie darba, pārbaudot dzeltenos taksometrus un cenšoties noskaidrot, kurp viņa devusies. Lai savāktu informāciju, aizgāja piecpadsmit divdesmit minūtes. Un bija jau par vēlu. Viņa bija aizbraukusi līdz garāžai, kurā turēja savu mašīnu — diezgan ātru divvietīgu slēgtu auto, kas stundā var veikt neskaitāmas jūdzes. Viņa pat nepateica, kurp dodas. Viņai līdzi bijusi tikai neliela soma. Mugurā bijis kaut kas tumšs, žakete un svārki, un mans cilvēks domā, ka viņai bijusi arī uz kreiso pusi pašķiebta cepure, bet par to viņš nav pārliecināts.

— Cikos tas bija? — jautāja Meisons.

— Deviņpadsmit pāri desmitiem.

Mans cilvēks sāka pētīt īres namu. Viņš paziņoja, ka tas bijis taksometrs, ko viņš pasūtījis. Kalpotājs reģistratūrā savukārt apgalvoja, ka viņa zvanījusi taksometram, bet pēc tam nokāpusi lejā to gaidīt. Viņš teica, ka sieviete uzturējusies foajē kādas trīs četras minūtes. Viņš nebija diez ko pļāpīgs. Viņš bija aizdomīgs absolūti par visu, lai arī par ko viņi nerunātu. Izvilkt no viņa informāciju bija tas pats, kas censties atvērt seifu ar zobu bakstāmo.

Meisons sarauca pieri un apdomāja dzirdēto.

— Vai tu tur vēl esi? — jautāja Dreiks.

— Jā, — atsaucās Meisons. — Vai tu vēl joprojām uzmani īres namu?

— Protams.

— Un viņa nav atgriezusies?

— Nē. Pagaidi brītiņu, — teica Dreiks, — es tev aizmirsu pastāstīt, ko vēl tas kalpotājs teica. Viņa nokāpa foajē un, kamēr gaidīja taksometru, iedeva kalpotājam divus dolārus un lūdza samainīt pret dažām divdesmit piecu centu, divām desmit centu un vienu piecu centu monētu. Viņa negribēja neko lielāku par divdesmit pieciem centiem... Tam droši vien bija kāds iemesls.

— Es sapratu, — teica Meisons. — Viņa grasījās zvanīt no taksofona.

— Tieši tā, viņai bija jāpiezvana, tālsaruna.

— Interesanti.

— Bet, diemžēl, — Dreiks turpināja, — mana nakts sekretāre dažkārt pārāk daudz domā. Viņa zināja, ka esmu noguris un man jāatpūšas, tādēļ līdz pieciem no rīta nav atļāvusi man zvanīt. Man ir nakts dežurants, kas ir veterāns un kurš dara visus parastos darbus. Viņš bija aizņemts ar garāžu, dabūja viņas automobiļa aprakstu, ražotāju, modeli, numuru, visu un uzzināja, ka benzīna bāka bijusi pustukša. Tas varētu kaut ko nozīmēt.

Kad piecos no rīta ierados darbā, — teica Dreiks, — iesēdināju mašīnā vēl vienu operatīvo un liku braukt uz Ošensaidu. Pateicu, lai pievērš uzmanību nelielajam apslēptajam ceļam ap Haklija māju un pamēģina atrast mašīnu. Ja ne, lai pabraukā pa

Ošensaidu un uzzina, vai kādā no diennakts uzpildes stacijām neatceras tādu mašīnu. Tas varētu mums norādīt virzienu. Drīz mans cilvēks dos ziņu.

— Labi, — teica Meisons. — Šķiet, tu dari, ko vari. Vēl kas?

— Pagaidām viss.

— Kontrolē visu, — teica Meisons. — Es būšu šeit. Domāju, ka mani nebūs grūti sazvanīt — vēl gan ir pietiekami agrs un neviens vēl nekust, bet zvani, ja atklājas kas jauns, un pēc stundas, ja tu nedosi ziņu, es tev piezvanīšu.

— Labi, — teica Dreiks. — Man žēl, Perij.

— Labi jau labi, — Meisons viņam teica. — No tā neviens nav pasargāts.

— Ja kas gadīsies, es tev zvanīšu, — Dreiks apsolīja.

Advokāts nolika klausuli, paskatījās apkārt foajē — neviena

nebija, viņš piegāja pie ārdurvīm, atvēra tās un paskatījās uz piebraucamo ceļu un stāvlaukumu.

Uz piebraucamā ceļa bez Meisona un Gārvina mašīnām bija vēl pusducis citu. Meksikāņu zēns ar kokaino seju, kurš pamodināja Meisonu, sēdēja uz augšējā pakāpiena un vēroja rīta sauli.

— Kā tevi sauc? — jautāja Meisons.

— Pančo, — apkārt neskatoties, atbildēja zēns.

Meisons izņēma no kabatas dolāru, paspēra soli uz priekšu,

un jaunais cilvēks tūliņ pastiepa gaidošu plaukstu. Meisons pameta dolāru.

— Gracias, — nepieceļoties teica zēns.

Meisons pasmaidīja:

— Tu neesi tik dumjš kā izskaties. Ja tu pacēli klausuli, uzzināji manas istabas numuru un pasauci mani, tad esi diezgan ap-ķērigs puisis. Tu sēdi šeit un klausies telefonu. Ja tas atkal zvanīs, pacel klausuli. Ja zvana man, ātri atnāc un pasauc. Saprati?

— Si, senjor.

— Bet pagaidi, — teica Meisons. — Tu mani labi saprati? Tu saproti angļu valodu?

— Si, senjor.

— Labi, — teica Meisons, — ja telefons vēlreiz zvanīs un tas būs man, tu dabūsi vēl vienu dolāru.

Meisons iesoļoja atpakaļ foajē un devās uz savu istabu, iegāja dušā, noskuvās, uzģērba tīras drēbes un bija gatavs pasūtīt brokastis, kad koridorā atskanēja sandaļu soļi un viegli tuk — tuk — tuk pie durvīm.

Meisons atvēra durvis.

Koridorā stāvēja tas pats zēns.

— Telefono, — viņš teica.

— Momentino, — smīnēdams atbildēja Meisons.

Zēns gaidīja.

Meisons no kabatas izvilka vēl vienu dolāru.

Zēna seja atplauka smaidā.

— Gracias, — viņš teica un aizšļūca pa koridoru.

Meisons nopakaļus sekoja, konstatēja, ka telefona kabīnes

durvis ir vaļā, pārbaudīja, vai blakus kabīne ir tukša, pacēla klausuli un teica:

— Hallo, — un pagaidīja, kamēr izdzirda Pola Dreika balsi.

— Sveiks, Pol, — teica Meisons. — Kas jauns?

Dreiks runāja tik ātri, ka likās — vārdi grūstīdamies spraucas ārā no klausules.

— Ātri, Perij, — teica Dreiks. — Ātri. Mēs sēžam uz pulver-mucas. Mans cilvēks atrada Eteli Gārvinu.

— Kur? — jautāja Meisons.

— Ošensaidā. Apmēram divas jūdzes uz dienvidiem no pilsētas savā automobilī, kas novietots apmēram piecdesmit vai septiņdesmit pēdas no ceļa, kas ved uz okeāna malu, beigta kā zivs, deniņu kreisajā pusē lodes atstāts caurums. Tādā leņķī, ka maz iespējams, ka notikusi pašnāvība. Viņa ir pārliekusies pār stūri, visapkārt netīrs, daudz asiņu un tā tālāk. Logs šofera pusē nolaists, un pistole, acīmredzot nozieguma ierocis, guļ uz grīdas tieši zem loga.

Viņa varēja šaut, turot pistoli ačgārni, bet sievietes tādā pozā un tādā leņķi parasti pašnāvības neizdara.

— Ko policija? — jautāja Meisons.

— Tur jau tā lieta, — teica Dreiks. — Tur strādā mans cilvēks. Viņš atklāja līķi. Neviens vēl nezina, ka tas tur ir — pagaidām. Operatīvais ziņoja man. Viņš ziņoja ari policijai, taču aplinkus, zvanot uz šerifa biroju Sandjego. Tas ir ārpus Ošensaidas pilsētas, tātad būtībā viņam ir tiesības zvanīt šerifam un kriminālizmeklētājam... Bet tagad paklausies, Perij. Mans cilvēks bija pietiekami gudrs, lai neaiztiktu pistoli vai kādu citu lietisko pierādījumu, bet viņš visu pamatīgi nopētījis. Izskatās, ka tur viena pie otras apstājušās divas mašīnas un otra mašīna aizbraukusi. Ielocījies pa mašīnas logu, mans cilvēks izlasījis pistoles numuru. Tas ir Smita un Veso-na 38. kalibrs, uz spala ir numurs. Tas ir S64805. Strādāju, lai ātrāk uzzinātu visu par šo pistoli, pirms policija ievāc informāciju. Mums vajadzētu būt viņiem soli priekšā.

— Labi, — teica Meisons, — esmu ceļā. Ej viņiem soli pa priekšu un tur ari paliec.

— Gārvins ar sievu ir pie tevis?

— Šeit, — atbildēja Meisons, — bet ne kopā ar mani.

— Ko grasies ar viņiem darīt?

— Pie velna, — uzbudināti teica Meisons, — es neko negribu ar viņiem darīt. Gribu, lai viņi paliek šeit. Gārvins nevar braukt uz Savienotajām Valstīm, jo tur viņu arestēs, apsūdzot divsievībā. Negribu, lai tas notiek.

Dreiks teica:

— Ar šo zvanu man radušās nelielas problēmas. Interesanti, cik izmaksā tālsaruna ar ārzemēm... Bet es nolēmu kaut ko izdarīt, Perij, un ceru, ka izdosies.

-Ko?

— Cik vien agri varēju, piezvanīju Dellai Strītai un pateicu, lai uzmet kādas drēbes, lec mašīnā un, cik vien ātri var, triec uz Ošensaidu... Mans cilvēks tagad spēlē muļķi. Viņš visu ir nokārtojis tā, lai oficiālā izmeklēšana pamatīgi nokavētos. Kad viņš piezvanīja uz šerifa biroju Sandjego, viņš lika noprast, ka tā bijusi pašnāvība, parasta lieta. Šerifam Ošensaidā droši vien ir kāds palīgs. Viņš piezvanīs palīgam un liks ar to nodarboties. Palīgs noskaidros, ka tas izskatās pēc slepkavības, atzvanīs uz šerifa biroju, un tā tālāk un tā tālāk, tā ka paies krietns laiciņš, kamēr šerifs un kriminālizmeklētājs nokļūs tur. Līķis netiks aiztikts, kamēr neieradīsies kriminālisti. Tātad, ja pasteigsies, tev ir iespēja.

— Velns ar ārā, — teica Meisons. — «Steidzīgais» — tāds laikam ir mans otrais vārds. Priecājos, ka liki Dellai izbraukt. Varbūt man vajadzēs šo to pierakstīt.

— Pateicu, lai viņa lūkojas apkārt un ievēro visu, ko var, — teica Dreiks. — No Tidžuanas tev vajadzētu izbraukt tai pat laikā, kad Della izbrauc no Losandželosas, varbūt pat ātrāk, ņemot vērā satiksmi un to, cik grūti man nācās tevi sazvanīt.

— Labi, — teica Meisons. — Es braucu.

Viņš nolika klausuli, aizskrēja pa koridoru uz savu istabu, sameta somā drēbes un izmetās foajē.

Pančo sēdēja uz lievenēm.

Meisons teica:

— Pančo, man te ir divi draugi, misters un misis Gārvini. Viņi ir piektajā un sestajā istabā. Kad viņi pamodīsies, pasaki, ka man vajadzēja izbraukt darba darīšanās, pasaki, ka kāds, ko mēs abi pazīstam, ir miris, un ka viņiem jāgaida šeit, kamēr es došu ziņu. Viņi nekur nedrīkst braukt. Pasaki, lai gaida tieši šeit. Saprati?

— Si, senjor.

Meisons teica:

— Es neesmu samaksājis viesnīcas rēķinu. Te ir divdesmit dolāri. Pielūko, ka viesnīcas īpašniece saņem naudu, labi?

— Si, senjor.

— Labi, — teica Meisons, — es dodos prom.

Viņš iesvieda koferi mašīnā, atvēra durvis, ielēca tajā un sāka grābstīties ap aizdedzi, kad no ēkas smaidīdams iznāca Pančo un brīnišķīgā angļu valodā teica:

— Jūsu atslēgas, mister Meison. Jūs atstājāt savas atslēgas biroja atvilktnē, lai mēs varētu pārvietot jūsu mašīnu, ja nepieciešams — tikai mana tante, senjora Inocente Migerinjo, ir piesardzīga un izņem naudu no kases, kad dodas gulēt.

Meisons pasmaidīja, paņēma atslēgas un teica:

— Tu runā angliski, vai ne, Pančo?

— Kāda velna pēc tad, pēc jūsu domām, es eju skolā? — jautāja Pančo.

9. nodaļa

Pamanot sev priekšā nelielu pulciņu cilvēku, Meisons samazināja ātrumu.

Ziemeļos, tālumā esošās Ošensaidas mājas rita saulē šķita baltas. Lielceļa rietumu pusē bija plaša plakankalne, bet aiz tās okeāna mirdzošais zilums, kas zem skaidrās debess šķita mierīgs un nekustīgs.

Meisons novietoja mašīnu vienā ceļa pusē.

Uniformā tērpts satiksmes regulētājs varonīgi centās atjaunot satiksmi, bet mašīnām bija iespējams nobraukt no ceļa un apstāties.

Meisons piegāja pie cilvēku pulciņa, un šerifa palīgs brīdināja viņu neiet tālāk.

— Kriminālizmeklētājs vēl nav ieradies, — viņš teica. — Ejiet prom, atpakaļ.

Meisons atkāpās, bet, kad policists devās prom, pagājās uz priekšu.

Pola Dreika vīrs ieraudzīja pūlī Meisonu, piegāja viņam klāt un teica:

— Esmu Dreika operatīvais. Es atradu līķi. Vai varu kā palīdzēt, mister Meison?

Meisons paveda viņu prom no pūļa.

— Mazliet apskatījāt apkārtni?

— Protams, ka paskatījos apkārt, — teica detektīvs. — Es nedarīju neko pretlikumīgu un neatstāju pirkstu nospiedumus, tikai skatījos.

— Kā ar pistoli?

Vīrs atvēra piezīmju grāmatiņu un teica:

— Te ir pistoles numurs.

Meisons salīdzināja to ar numuru savā piezīmju grāmatiņā un teica:

— Pols Dreiks nodiktēja to man pa telefonu. Cik patronas izšautas?

— Tikai viena. Tā ir 38. kalibra Smita un Vesona pistole, divstobru revolveris. Visas patronas iekšā, gailis uz viena no cilindriem, kas bija izšauts. Iešauts galvas kreisajā pusē.

— Apdegumi no pulvera? — jautāja Meisons.

— Domāju, ka ir. Mati ir apsviluši. Es nevarēju tik tuvu apskatīt.

— Viņai rokās bija cimdi?

-Jā.

— Vēl kas interesants?

— Viena lieta gan varētu būt svarīga, — vīrs teica. — Aizdedze bija izslēgta. Es to pagriezu, lai pārbaudītu benzīna rādītāju. Tas liecināja, ka benzīna bāka ir absolūti pilna.

— Pārbaudīji uzpildes stacijas Ošensaidā?

— Tieši tā.

— Noskaidroji, kur viņa uzpildījusies?

— Pārbaudīju visas, kas strādā pa nakti. Nevienā no tām viņu neatcerējās.

— Tad pārbaudi vēlreiz, — teica Meisons. — Tas ir svarīgi. Es te mazliet paskatīšos, varbūt kaut ko atradīšu.

Advokāts piegāja mašīnai tik tuvu, cik vien iespējams, lai nepārkāptu policijas norādījumus, tad lēnām sāka virzīties apkārt mašīnai un cītīgi nopētīja.

Līķis bija nokritis uz stūres labās malas. Cimdotā roka bija iebāzta starp stūres spieķiem un, ķermenim gāžoties, roka bija cieši piespiesta pie tiem.

Dreika vīrs sekoja Meisonam.

— Priekšējie lukturi bija ieslēgti, kad atradi mašīnu? — jautāja Meisons.

— Nē, viss bija tā, kā tagad redzat. Tā varētu būt pašnāvība.

— Bet kāda velna pēc, — teica Meisons, — viņai vajadzētu braukt tādu gaisa gabalu, lai apstātos ceļa malā un nošautos? Vēl vairāk, sieviete, kura gatavojas izdarīt pašnāvību, īpaši nerūpējas, lai viņas automobiļa benzīna bāka būtu pilna.

Meisons vēlreiz pētot apgāja apkārt mašīnai, ievēroja, ka uz priekšējā stikla bija daudzi traipi, ko atstājuši naktstauriņi, atsitoties pret stiklu, kad mašīna naktī braukusi.

— Vai iespējams, ka viņa nogalināta citur un tad mašīna atvesta uz šejieni? — jautāja Meisons.

— Neesmu par to domājis.

— Neesi redzējis manu sekretāri Dellu Strītu?

— Nedomāju, ka pazīstu viņu.

— Izskatīga... tur jau viņa nāk.

Della Strīta, ātri tuvodamās no ziemeļiem, samazināja ātrumu. Satiksmes regulētājs pamāja, lai viņa turpina braukt. Viņa pamāja, pasmaidīja, kādu gabaliņu pabrauca, novietoja mašīnu un nāca atpakaļ.

— Vai ap mašīnu bija kādas pēdas, kad tu šeit ieradies? — jautāja Meisons, vērojot Dellu Strītu.

— Neko īpašu te neredzēju. Acīmredzot šī ir vieta, kur pārīši brauc paspaidīties. Redziet, te laiku pa laikam brauc daudzas mašīnas, no lielceļa izveidojies jau pamatīgs ceļš. Kā liecina pēdas, viņi parasti apstājas un apgriežas... Bet, izņemot mašīnu pēdas, nevienas citas neredzēju... Protams, tagad tās ir nomīdītas. Te pāri gājis simtiem cilvēku. Viņi atnāk, stulbi pablenž, pasnaikstās, kamēr policists viņus padzen...

Della Strīta savos vienkāršajos svārkos un žaketē izskatījās uzmanīga un lietišķa.

— Sveiks, šef, — viņa teica.

»

— Sveika, Della. Piedod, ka tev vajadzēja tik agri celties. Vai tev ir piezīmju grāmatiņa?

— Manas žaketes kabatā.

— Tas ir Pola Dreika virs. Viņš man stāsta par pēdām — turpiniet. Tā ir mana sekretāre.

— Kā jau teicu, šī ir pikniku un maigošanās vieta, jauka plakankalnes daļiņa. Tur pa kreisi bija apstājusies mašīna, un pie tās bija redzamas pēdas, kas devās prom no mašīnas, bet tās visas lielākoties ir iznīcinātas vēl pirms tam, kad policijai ienāca prātā padzīt pūli no turienes.

Ari es ap mašīnu atstāju savas pēdas. Es tur mazliet papētīju. Bet policijai es teicu, ka man vajadzēja paskatīties, vai viņa ir mirusi vai piedzērusies, vai mašīnā ir vēl kāds. Bet, kad nokļuvu šeit, apkārt mašīnai nebija nekādu pēdu. Ja kāds ari ir bijis mašīnā, viņš, ārā kāpjot, pēdas, protams, neatstāja.

No Sandjego puses atskanēja sirēna. Tālumā uz lielceļa kļuva redzama mašīna ar divām sarkanām signālugunim. Šerifa palīgs uzsauca:

— Kur ir tas virs, kas atklāja līķi? Ei, jūs, nāciet šurp!

Dreika virs pameta Meisonu un devās pie šerifa palīga.

Meisons teica Dellai:

— Domāju, ka uzzināju visu, ko vien varēju. Apskati visu no sievietes viedokļa. Es piezvanīšu Dreikam. Satiksimies lidostā.

Meisons piezvanīja uz Dreika biroju Ošensaidā.

— Pol, vai par ieroci kaut ko uzzināji?

— Es pie tā strādāju, — teica Dreiks. — Man ir pirmā īpašnieka vārds.

-Kas?

— Frenks Binims, kas dzivo Riversaidā. Mans cilvēks viņu meklē. Vēl neesmu varējis ar viņu sazvanīties.

— Labi, — teica Meisons. — Satiku Dellu. Es pasūtišu pri-vātlidmašinu un lidošu atpakaļ. Šai lietā ir kaut kas dīvains. Izskatās, ka viņa braukusi milzīgā ātrumā. Viņas mašīnas priekšējais stikls ir nosmērēts ar naktstaureņu paliekām, un, tici man, kad viņi situšies, tas bijis spēcīgi. Nosmērēts viss stikls.

— Protams, ka viņa braukusi ātri, — teica Dreiks. — Viņa taču nebūtu sākusi braukt tādā stundā un piemānījusi manu operatīvo, ja gribētu doties izklaides braucienā.

— Ne jau tas, — teica Meisons. — Viņai ir pilna benzīna bāka. Tā noteikti ir piepildīta Ošensaidā, bet nevienā uzpildes stacijā viņa nav pamanīta. Viņi varbūt neatcerētos mašīnu, bet viņas figūra ir pavisam cita lieta. Lai gan es tā nedomāju.

Ja tu vari man izstāstīt, kādēļ sieviete milzīgā ātrumā traucas pa lielceļu, Ošensaidā uzpilda benzīnu, nobrauc no ceļa un izdara pašnāvību, es tev iedošu tintes pildspalvu.

Un, no otras puses, ja tu vari pastāstīt, kāpēc sieviete brauc pa ceļu, tad pēkšņi nobrauc no tā, lai apstātos vietā, ko parasti izmanto pārīši, lai pamaigotos, un gaida tur, kamēr tiek nošauta, es iedošu vēl vienu balvu — divdesmit viena akmens pulksteni, kas iet pretējā virzienā.

Dreiks iesmējās un teica:

— Man tas ir par daudz, Perij.

— Pakustini smadzenes, — teica Meisons. — Saproti, ko tas nozīmē? Viņa uzpildījusi benzīnu tur, kur neviens nav nomazgājis viņas mašīnas priekšējo stiklu. Saprati?

— Aha! Tu domā rančo.

— Pie rančo degvielas sūkņa, Pol. Tu zini. ko es domāju.

— Es sapratu, Perij. Vai gribi ziņot par viņu?

— Vēl ne. Vispirms tiksim galā ar ieroci. Varbūt, kamēr tikšu atpakaļ, tev jau būs kāds pavediens. Della pēta liķi no sava, sievietes, viedokļa. Es dabūšu lidmašīnu un uzsildīšu motoru. Mēs drīz būsim. Līdz tam pacenties apstrādāt to ieroci. Gribu būt vienu soli priekšā policijai.

— Labi, — teica Dreiks. — Kuru katru minūti mēs atradīsim Binimu.

Meisons noīrēja lidmašīnu un lidostā sagaidīja Dellu Strītu.

— Kaut ko atradi? — viņš tai jautāja.

— Jā. Viņai nebija cepures. Mašīnā tās nekur nebija. Dreika vīrs domā, ka viņai bija cepure, kad viņa brauca prom no Los-andželosas. Tas varētu būt ļoti svarīgi.

— Varbūt viņa to nonēma un vienkārši aizmirsa, — teica Meisons.

— Varbūt, bet sievietes parasti tā nedara. Un vēl kas. Pūlī kāds teica, ka cilvēks, kurš dzīvo tuvākajā mājā, ievērojis, ka te apstājas mašīna ar ieslēgtām ugunīm. Kad Dreika vīrs atrada mašīnu, ugunis bija izslēgtas. Liecinieks domā, ka gaismas bija ieslēgtas kādas piecas vai desmit minūtes. Tās spīdējušas tieši viņa guļamistabas logos. Viņš nav dzirdējis šāvienu.

— Kaimiņš varēja redzēt citu mašīnu.

— Tur jau tā lieta, — teica Della Strita. — Tā varēja būt maigošanās.

— Maigošanās ar ieslēgtām ugunīm? — jautāja Meisons.

Della Strīta iesmējās un teica:

— Nu, es tev stāstu, kā varēja būt.

Pie viņiem pienāca pilots un teica:

— Lidmašīna ir gatava, varat kāpt iekšā.

Meisons un Della Strita iekāpa nelielajā kabīnē. Lidmašīna mazliet ieskrējās pa zemi un tad uzlidoja.

Meisons teica:

— Dreiks atradis ieroča pirmo īpašnieku, Frenku Binimu Ri-versaidā. Kad ieradīsimies, viņam būs kas konkrētāks. Tiklīdz ieradīsimies Losandželosas lidostā, piezvanīsim viņam. Gribētu apsteigt policiju šai lietā, ja varētu.

Kamēr lidmašīna mētājās biezajā gaisā pāri kalniem netālu no Sanžuankapistrano, viņi klusēja, tad abi vēroja zemi, kas lēni slīdēja zem viņiem, arvien biežāk parādījās apdzīvoti apgabali, līdz beidzot viņi bija virs pilsētas un lidmašīna uzsāka nolaišanos lidostā.

— Sazvani Polu Dreiku, bet es norēķināšos ar pilotu, — teica Meisons, un Della Strīta pamādama steidzās pie telefona.

Meisons samaksāja pilotam un steidzās pie lidostas telefona kabīnēm. Tiklīdz viņš caur kabīnes stiklu ieraudzīja Dellas Stri-tas seju, advokāts saprata, ka viņa ir kaut ko uzzinājusi par ieroci.

Della Strīta atstūma durvis un teica:

— Viņi sadabūjuši Frenku Binimu. Viņš teicis, ka iedevis pistoli savai māsai — pašaizsardzībai. Viņa dzīvo Diksilendas dzīvokļu viesnīcas 206. dzīvoklī. Dreiks grib zināt, vai gribi, ka viņš tai piezvana.

— Pasaki Polam Dreikam, lai nepieļauj, ka Binims kādam zvana, un es pats piezvanīšu tai sievietei, — teica Meisons. — Tu, Della, paņem taksometru un brauc uz biroju. Piezvani Edvardam Gārvinam uz Vista de la Mesas viesnīcu Tidžuanā. Kad sazvani, vispirms dabū to akcionāru sarakstu, kas varētu ierasties akcionāru sapulcē. Kad esi to izdarījusi, pastāsti viņam, kas noticis. Pasaki viņam, lai noteikti paliek Meksikā. Nedrīkst pieļaut, ka policija aizved viņu identificēt līķi vai vēl kaut ko. Apsūdzība divsievībā vēl ir spēkā un, ja Gārvins spers kāju Savienotajās Valstīs, viņu var arestēt. Un pasaki viņam, lai nekādā gadījumā neko nestāsta žurnālistiem. Neko daudz par sievas nāvi viņam nestāsti. Tikai kailus faktus. Es braucu.

Meisons aizskrēja pēc taksometra.

Diksilendas dzīvokļu viesnīca bija no tām, kam nebija centrālā komutatora un dežuranta, bet īrnieku saraksts ārpusē pie mājas sienas bija papildināts ar veselu pogu rindu.

Meisons atrada mis V. C. Binimas vārdu un ar īkški no-

)

spieda pogu, kas atradās pa labi no uzraksta.

Pēc brīža iezvanījās klausule, kas karājās pie durvīm, Meisons to pacēla un teica:

— Hallo, jā, es meklēju mis Binimu.

— Ko jūs vēlaties? — balss jautāja.

Meisons nolēma pielietot sīkus melus.

— Sūtījums par divdesmit trim centiem, — viņš teica. — Vēlaties nokāpt lejā un saņemt?

— Ak, vienu mirklīti. Es nokāpšu lejā vai... vai jums nebūtu par grūtu uzkāpt 206. dzīvoklī? Es ģērbjos un... ja jūs varētu, lūdzu.

— Labi, uznesīšu, — Meisons apsolīja.

Elektriskais zvans liecināja, ka durvis atslēgtas, un Meisons tās pagrūda, lai atvērtu. Advokāts iegāja garā, apgaismotā foajē.

206. dzīvoklis bija otrajā stāvā. Meisons nebrauca ar liftu, bet uzkāpa pa kāpnēm un devās prom pa koridoru, skaitīdams durvis.

Kad viņš atradās tikai dažas pēdas no 206. dzīvokļa, durvis atvērās un pa tām iznāca jaunā sieviete, ko viņš bija redzējis uz ugunsdzēsēju kāpnēm un kura bija teikusi, ka viņu sauc Virdžinija Kolfaksa. Ap sievietes pleciem bija aplikts pleds, ko viņa saturēja ar kreiso roku. Izstieptajā labajā rokā bija divdesmit tris centi.

— Kur ir sūtijums? — viņa jautāja, bet tad, pēkšņi pazinusi Periju Meisonu, bailēs īsi iekliedzās un pakāpās atpakaļ.

Meisons teica:

— Sūtījumā ir tas, ko jūs reiz aizsviedāt un vēlāk atkal pacēlāt.

Izmantodams viņas absolūto apmulsumu, advokāts iegāja dzīvoklī.

— Jūs... Kā jūs mani atradāt?

Meisons aizvēra aiz sevis durvis un teica:

— Mums nav daudz laika pļāpāt, tādēļ ķersimies pie lietas. Kad jūs bijāt uz ugunsdzēsēju kāpnēm un atklājāt, ka esat pamanīta, jūs aizsviedāt pistoli.

— Kāpēc jūs tā domājat?

— Es nogāju lejā alejā un mēģināju to sameklēt, — teica Meisons, — bet neizdevās. Vai nu jums bija līdzdalībnieks, vai arī jūs to nogrūdāt tur, kur es to nevarēju atrast, un vēlāk atnācāt tai pakaļ.

Viņa ātri atguva savaldību un teica:

— Es ģērbjos, mister Meison. Es...

— Es gribu zināt par pistoli.

— Ja jūs apsēstos, — viņa teica, — kamēr es ģērbjos. Galu galā, dzīvoklis ir diezgan šaurs. Es paņemšu savas drēbes, ieiešu vannas istabā un...

— Pastāstiet par to pistoli, — teica Meisons.

— Es jau teicu, ka nebija nekādas pistoles.

— Pistoli, — Meisons turpināja, — jums iedeva jūsu brā lis, Frenks Binims, kas dzīvo Riversaidā. Šorīt ar šo pistoli nošauta misis Etele Gārvina. Agrāk vai vēlāk jums būs jākļūst par liecinieci un jāizstāsta tiesai, ko jūs zināt par pistoli, ko jūs da rijāt uz ugunsdzēsēju kāpnēm un kāpēc izspiegojāt Gārvin kalnrūpniecības, pētījumu un attīstības kompānijas biroju. Šis varētu būt ģenerālmēģinājums — tāda kā iesildīšanās, tādēļ sāciet vien stāstīt.

— Mister Meison, es... tā pistole... Etele Gārvina—mans dievs!

Meisons teica:

— Jā. Turpiniet, noklausīsimies šo stāstu.

Sieviete apsēdās, jo viņai saļodzījās ceļi.

Uz brīdi iestājās klusums. Tad Meisons teica:

— Ja jūs nogalinājāt Eteli Gārvinu, tad labāk nerunāt ar mani vai vēl ar kādu citu, kamēr neesat runājusi ar savu advokātu. Bet, ja ir kāds cits izskaidrojums, es to gribu zināt. Es cenšos aizstāvēt Edvardu Gārvinu.

— Viņš... viņš ir jūsu klients?

— Jā.'

— Kā viņš tajā iesaistīts?

— Beidziet izprašņāt. Kā jūs tajā esat iesaistīta?

— Es... es neesmu.

— Un kā ar pistoli?

— To pistoli pirms vairākām nedēļām nozaga, — viņa teica. — Es to mēdzu turēt šeit, kumodes atvilktnē. Lūk, es parādīšu.

Viņa piegāja pie atvilktnes un teica:

— Redziet, tā bija šeit, stūri!

Meisons krēslā pat nepakustējās. Viņš izņēma cigarešu etviju, atvēra to un piedāvāja sievietei cigareti.

Viņa noraidoši pakratīja galvu un turpināja rādīt uz atvilktni.

— Redziet, jūs redzat to stūri, kur es to glabāju. Kartona kastē vēl joprojām ir eļļas traipi. Es negribēju, lai tā nosmērē manas drēbes. Tā bija eļļaina un — mans brālis, ziniet, salasījies par to noziedzības vilni un par meitenēm, kam uzbrukts. Viņš domāja, ka būtu jauki, ja es varētu sevi aizstāvēt. Viņš pateica, lai nekad naktī neatveru durvis un...

— Kad jūs pistoli pēdējo reizi redzējāt?

— Es saku, ka nezinu. Es mēdzu to apskatīt, kad vēru atvilktni, lai paņemtu savas lietas. Pirms kāda laiciņa... ak, es nezinu, varbūt pirms trim vai četrām nedēļām...

Meisons teica:

— Tonakt, kad pārsteidzu jūs uz ugunsdzēsēju kāpnēm, jums rokā bija pistole. Jūs zinājāt, ka esmu jūs pamanījis. Jūs nometāt pistoli lejā alejā. Pēc tam ātri vien tikāt no manis vaļā. Es atgriezos un alejā meklēju pistoli. Tās tur nebija. Ja arī bija, es nevarēju to atrast. Atceros, ka tur bija kaut kādas kastes, atkritumu maisi un dažādi papīri. Tiem es tikai uzmetu acis. Domāju, ka pistole būs uz takas. Tur tās nebija. Tātad, kas notika ar pistoli?

— Es jau saku, ka to nozaga un...

— Un pirms divām naktīm es to redzēju jūsu rokā, — teica Meisons.

— Vai varat apzvērēt, ka tā bija tā pati pistole?

Meisons pasmaidīja un teica:

— Nē, mis apgabala prokurore, es nevaru apzvērēt, ka tā bija tā pati pistole, bet es varu apzvērēt, ka tā bija pistole, un policija gribēs zināt par to daudz vairāk.

Viņa brīdi vilcinājās, tad teica:

— Mister Meison, es vienkārši nezinu, kam piederēja šī pistole, un tas ir viss. Bet par vienu lietu jums ir taisnība. Man tā bija un es to aizsviedu.

— Ko jūs darījāt uz ugunsdzēsēju kāpnēm?

— Es izspiegoju kādu, kurš bija Gārvina kalnrūpniecības, pētījumu un attīstības kompānijas birojā.

— Kas tur bija?

— Atklāti sakot, es tur spiegoju, tādējādi varēju izmeklēt noteiktas nakts aktivitātes birojā. Iedomājieties manu pārsteigumu, kad biroja durvis atvērās un persona, kas ienāca, nebija tā, ko es gaidīju, bet sieviete — sieviete, kuru es pazīstu kā Edvarda Gārvina pirmo sievu.

— Ko viņa darīja?

— Man nebija iespējams noskaidrot visu, ko viņa darīja. Jūsu iejaukšanās mani iztraucēja. Bet rokas viņai bija pilnas papīru — tās noteikti bija pilnvaras. Viņa atvēra pilnvaru kartotēkas atvilktni, un tad jūs mani atrāvāt no darba — un, par nelaimi, nelaidāt atpakaļ.

Meisons pārdomāja dzirdēto.

— Vispirms, kāpēc jūs novērojāt biroju? Un ko jūs novērojāt?

Viņa pamirkšķināja acis un plati nožāvājās.

— Domāju, ka viņš ir sekretārs un kasieris. Viņa vārds ir Denbijs.

— Jūs viņu pazīstat?

-Jā.

— Cik labi?

— Ne visai. Pēc izskata.

— Kāpēc jūs viņu izspiegojāt?

— Tādēļ, ka mana māte kompānijā ir ieguldījusi visu līdz pēdējam centam, un es baidos, ka notiek kaut kas nelabs.

— Nu, tas vismaz ir kaut kas, — teica Meisons. — Kas jums lika domāt, ka notiek kaut kas nelabs?

— Es domāju, ka notiek kaut kas — nu, kaut kas netīrs.

— Kāpēc jūs tā domājat?

Viņa teica:

»

— Māte pa pastu saņēma pilnvaru. Viņa vienmēr pilnvaro misteru Gārvinu. Domāju, tā darīja visi. Akcionāri ar kompāniju bija apmierināti. Tā deva naudu un — manuprāt, tas ir vienīgais, ko viņiem vajag — taisīt naudu.

Meisons teica:

— Izbeidziet runāt aplinkus. Jūs zinājāt, ka kaut kas briest. Jūs bijāt uz ugunsdzēsēju kāpnēm ar ieroci rokās. Jūs to nēsājāt kaut kāda noteikta iemesla dēļ.

Viņa teica:

)

— Es to nēsāju pašaizsardzības nolūkos, mister Meison. Patiesību sakot, es to nēsāju savā rokas somiņā ikreiz, kad vēlu naktī gāju ārā no mājas. Mašīnu stāvvieta ir trīs kvartālus tālāk. Man ar kājām jāiet no stāvvietas līdz mājām. Pa ceļam viss var notikt — jūs taču esat lasījis avīzēs par meitenēm, kurām uzbrukts un — es nēsāju ieroci. Tādēļ jau brālis man to iedeva. Domāju, ka nedrīkstēju to nēsāt bez atļaujas, bet, tā kā jūs gribat zināt faktus, te tie ir. Tik vienkārši.

— Kādēļ jūs izņēmāt pistoli no somiņas un turējāt to rokā, kad bijāt uz ugunsdzēsēju kāpnēm?

— Tādēļ, ka man bija bail. Es nezināju, kas notiks, ja mani pieķers.

— Un ko jūs darījāt uz ugunsdzēsēju kāpnēm?

— Kā jau teicu, mister Meison, mana māte, kā parasti, saņēma pilnvaru un parakstīja to, bet reiz, kad mēs kaut ko runājām par kompāniju, viņa pēkšņi atcerējās, ka saņēmusi vēl vienu pilnvaru un arī to parakstījusi. Es nevarēju saprast, kādēļ viņiem bija jāizsūta divas pilnvaras, bet nepievērsu tam uzmanību, bet tad mana māte pastāstīja, ka otrā pilnvara bijusi mazliet citādāka nekā parasti; ka pilnvarā minēts mistera Gārvina kompānijas akciju sertifikāta numurs. Es sāku interesēties par to — aizgāju un pajautāju biroja meitenei, kad paredzēta akcionāru sapulce un vēl dažas lietas, un tad pateicu, kas esmu, un palūdzu apskatīt mātes parakstīto pilnvaru.

— Un kas notika?

— Viņa aizgāja un pajautāja misteram Denbijam, un misters Denbijs atnāca, smaidīja kā pati laipnība un pateica, ka ar lielāko prieku parādīs man šo pilnvaru. Tā bija izdota E. C. Gārvi-nam. Tur nekas nebija teikts par sertifikāta numuru.

— Un tad jūs atgriezāties, uzrāpāties pa ugunsdzēsēju kāpnēm un...

Viņa teica:

— Jūs gribat teikt, ka tas ir absurds, vai ne, mister Meison?

— Man tas, patiesību sakot, izklausās mazliet aizdomīgi.

Viņa visiem spēkiem centās apspiest žāvas un, aizlikusi mutei priekšā plaukstu, tomēr nožāvājās. Viņas acis no negulēšanas šķita smagas.

— Turpiniet, — teica Meisons.

— Ja gribat, varat saukt to par sievietes intuīciju. Es nezinu, ko tas nozīmē, bet jebkurā gadījumā es vienmēr sekoju savām nojautām. Kad biju tur, augšā, vērojot notiekošo, ieraudzīju, ka ēkā ir ari Dreika detektīvu aģentūra, un tur bija norāde, ka tā atvērta divdesmit četras stundas diennaktī un ka personām, kas uz turieni dodas, nevajag reģistrēties.

Es to atkal un atkal pārdomāju, līdz beidzot nolēmu, ka iešu augšā un izstāstīšu to visu Dreika detektīvu aģentūrā. Bet tad man ienāca prātā spoža ideja. Es atcerējos, ka aiz kalnrūpniecības kompānijas loga ir ugunsdzēsēju kāpņu laukumiņš. Izkāpu Dreika stāvā, atradu kāpnes, uzkāpu divus kāpņu posmus augstāk, atradu ugunsdzēsēju kāpņu laukumu, izgāju uz tā, nolīdu vienu kāpņu posmu zemāk un atrados uz laukuma aiz tā biroja loga, kur gribēju nokļūt.

Logs bija mazliet pavērts. Tas nebija aizbultēts. Es cīnījos ar vilinājumu iekāpt iekšā, kad pēkšņi pār durvju matēto stiklu pārskrēja ēna. Es redzēju, ka kāds nāk iekšā... Koridorā bija dežūr-ugunis un tās rādīja kāda cilvēka ēnu, kas cenšas biroja durvīm pielāgot atslēgu.

Es biju panikā. Es biju — mister Meison, es tikko biju izdomājusi, ka kāpšu iekšā un pārbaudīšu pilnvaru kartotēku, no kuras misters Denbijs bija izņēmis mātes pilnvaru. Patiesībā vienu kāju jau biju uzlikusi uz palodzes.

— Turpiniet, — teica Meisons.

— Es ātri atkāpos un kāpu lejā pa ugunsdzēsēju kāpnēm. Tad tā persona ienāca un iededza gaismu, un es sapratu, ka gaisma spīd ārā pa logu un varu tikt pamanīta. Es sāku kāpt lejā pa ugunsdzēsēju kāpnēm, un tad jūs pakustējāties un es jūs ieraudzīju, un manos svārkos iepūta vējš un — atklāti runājot, mister Meison, — viņa atbruņojoši smaidīja, — es biju, kā es teiktu, iekļuvusi ķezā.

Meisons teica:

— Jūs man šķietat ļoti apņēmīga jauna sieviete.

— Es esmu un man, mister Meison, man ļoti žēl, man patiešām ļoti žēl, ka es tā izdarīju — iepļaukāju jūs.

— Labi, ka esat to sapratusi. Esmu jums pļauku parādā.

Viņa iesmējās.

—Jūs bijāt tik nolādēti labs — visādā ziņā. Es nedomāju, ka varu jums izstāstīt visu par to, kas notika un ko es tur daru, un — es jutu, ka jūs man neticēsiet pat tad, ja es mēģināšu paskaidrot, un biju izmisusi.

Meisons teica:

— Tagad jūs man to stāstāt diezgan raiti.

— Apstākļi ir mainījušies. Jūs atradāt mani. Es domāju, tas nozīmē — ak, kaut es zinātu!

— Ko? — jautāja Meisons.

—Jūs atradāt to pistoli, — viņa paziņoja. — Es gribu zināt, kas ar to noticis.

— Gribat man vēl kaut ko pastāstīt? — Meisons jautāja.

— Es to nenometu alejā. Es veicu kustību ar roku tā, it kā to aizmestu, bet es to neizdarīju. Es veicu šo kustību, tad pagriezos un noliku pistoli uz ugunsdzēsēju kāpņu laukumiņa tieši pie sienas. Es vēlāk grasījos atgriezties un to paņemt. Es domāju, ka jūs to esat atklājis, kas patiesībā notika, aizgājis un atradis to. Jums vajadzēja visu saprast, atklāt, ka mans brālis to nopircis, un — tā tas arī bija!

Meisons teica:

— Kā jūs, Virdžīnij, uzzinājāt, ka pistole pazudusi?

Uz brīdi viņa pievēra acis, tad pagriezās, lai paskatītos viņam tieši sejā.

— Esmu nu gan es pļāpa, vai ne?

— Tas vienkārši ir interesanti, — teica Meisons.

Viņa teica:

— Pagājušajā naktī un vēl arī iepriekšējā es atgriezos. Patiesībā biju tur visu pagājušo nakti. Tādēļ jau šorīt esmu tik miegaina. Visu nakti strādāt — un pagājušonakt pārsalu līdz nāvei. Es jums saku, mister Meison, es ilgi vēros lejā jūsu birojā un domāju, ka atdotu visu, lai varētu sasildīties.

— Jūs tur bijāt visu pagājušo nakti? — jautāja Meisons.

— Visu nakti.

— Ceru, ka pastāstīsiet kaut ko vairāk.

— Nu, — viņa teica, — es pagaidīju, kamēr aiziet apkopēja. Tad izdarīju tā, kā biju darījusi jau agrāk. Uzkāpu tajā stāvā, kur atrodas mistera Dreika birojs. Nakts šveicars mani jau pazina un mēs pamājām viens otram.

— Tātad jūs nonācāt līdz Dreika birojam un tālāk?

— Uzkāpu divus kāpņu posmus augstāk, izgāju uz ugunsdzēsēju kāpnēm, norāpos lejā un ieņēmu pozīcijas. Es meklēju pistoli, bet tā bija pazudusi. Tas mani biedēja.

— Turpiniet, — teica Meisons. — Noklausīsimies arī pārējo. Es domāju, ka tagad zinu, kāpēc jūs runājat tik veikli.

— Ko jūs ar to domājat? — viņa jautāja.

— Neko, — teica Meisons, — turpiniet.

— Tas skanēja kā brīdinājums.

— Laikam gan, — Meisons viņai teica, — bet turpiniet vien. Vispirms noklausīsimies jūsu stāstu.

— Nu, — viņa iesāka, — es biju sagatavojusies visam. Šoreiz biju nodrošinājusies pret vēju un lietu. Man mugurā bija, kā Aidaho saka, «garā apakšveļa» un biezs svīteris, un virs tā ādas mētelis, un slēpotāju cepure — ak, es biju saposusies ilgai gaidīšanai. Šīs drēbes biju paņēmusi līdzi.

— Un jūs tur palikāt visu nakti?

— Visu nakti.

— Vai jums nešķiet mazliet neticami, ka kāds varētu atnākt — nu, kaut vienos vai divos naktī.

Viņa teica:

»

— Man nebija izvēles, mister Meison. Tā akcionāru sapulce ir divos pēcpusdienā. Es tur būšu, lai aizstāvētu savas mātes intereses. Man jums jāsaka, ka tajā kompānijā notiek kaut kas dīvains. Viss ir viena vienīga krāpšana.

— Kas liek jums tā domāt?

Viņa teica:

—Tas vīrs, sekretārs un kasieris, viņa vārds laikam ir Den-bijs, — viņš visu nakti birojā kaut ko darīja.

Meisona acis liecināja par ieinteresētību.

— Ko darīja?

— Nedomāju, ka varēšu jums visu izstāstīt, mister Meison. Galu galā es nezinu, kādi ir jūsu nodomi. Jūs varētu — cik man zināms, jūs varētu pārstāvēt kādu no pretējās puses.

Meisons teica:

— Tas nekas, stāstiet vien. Jūs jau pietiekami daudz esat pateikusi. Noskaidrosim, kas tad patiesībā notika. Ko tas Denbijs darīja?

Viņa teica:

)

— Vispirms jau viņš ļoti daudz diktēja. Sākumā es nodomāju, ka viņš vienkārši palicis mazliet ilgāk, bet viņš tur sēdēja un ierunāja savas sekretāres diktofonā astoņpadsmit ierakstus. Es sev kniebu, lai saglabātu modrību — jutu, ka esmu diezgan grūtā stāvoklī tur, uz ugunsdzēsēju kāpnēm, kamēr tas nabaga kompānijas darbinieks cenšas iespēt darbu, kas jāpadara līdz akcionāru sapulcei — un tad es kļuvu aizdomīga.

— Kāpēc?

— Viņš sāka caurskatīt kartotēku, ņemot ārā papīrus un liekot tos čemodānā, jā, tieši tā. Tas atgādināja kasieri, kurš grasās nozust. Tad viņš atvēra seifu, izņēma vēl dažus papīrus un arī tos ielika čemodānā. Tad viņš sāka pārskatīt grāmatas un no dažām lappusēm kaut ko izrakstīja, un — tas, ko viņš darīja, mister Meison, darīja mani aizdomīgu.

— Cik ilgi viņš tur bija? — jautāja Meisons.

— Kad ierados, viņš tur jau bija un palika visu to nolādēto nakti. Viņš cītīgi turpināja kaut ko diktēt.

Kad sāka aust gaisma, es, galīgi beigta, vēl joprojām biju uz ugunsdzēsēju kāpnēm. Baidījos, ka esmu kā uz delnas un cilvēki no citām mājām varētu mani pamanīt. Tādēļ es devos prom no ugunsdzēsēju kāpnēm un pastaigājos pa ēkas koridoriem, cenšoties sasildīties. Tad es savīstīju savas drēbes sainī un, lai neradītu aizdomas, pagaidīju, kamēr lifts sāk regulāri darboties, nokāpu Dreika biroja stāvā, nospiedu lifta pogu un devos mājup. Iegāju karstā vannā, iztempu diezgan daudz karstas kafijas un nolēmu pāris stundu pagulēt. Bet biju tik satraukta par šodienas akcionāru sapulci, ka es — es agri uzliku pulksteni. Man tur jā-būt un kaut kas jādara, lai aizstāvētu savas mātes intereses.

— Jūs minējāt Aidaho, — teica Meisons. — Vai jūs dzīvojat Aidaho?

— Es tur kādreiz dzīvoju.

— Strādājāt tur?

Viņa teica:

— Mister Meison, kādēļ jūs gribat iejaukties visās manās personīgajās darīšanās?

Meisons iesmējās.

— Jūs iecirtāt man pliķi. Tas man dod zināmas tiesības.

Īli

Viņa teica:

— Labi, ja gribat zināt patiesību, esmu diezgan daudz strādājusi Aidaho. Esmu meitene, kam patīk piedzīvojumi un dažādība. Esmu strādājusi ogļraču centros un spēļu namos.

— Vai tad Aidaho ir spēļu nami?

— Vairs nav, — viņa teica, — bet vēl pirms dažiem gadiem bija. Tie bija kalnu rajonos, dažādas azartspēles — rulete, dažādas muļķīgas spēles un tamlīdzīgi. Es biju diezgan aukstasinīga, pratu koncentrēties un redzēju, kas notiek, un vēl es — es, tā sakot, biju patīkams cilvēks un, kā viņi teica, esmu diezgan acīga.

Pēkšņi viņa pienāca, apsēdās uz Meisona krēsla paroceņa un uzsmaidīja viņam.

— Lielisku puisi es pazīstu uzreiz, — viņa maigi teica. — Domāju, ka darbs spēļu namos dod meitenei iespēju iepazīt cilvēku dabu. Uzreiz var novērtēt cilvēkus.

Ar jums viss ir kārtībā, mister Meison. Jūs esat nolādēti labs puisis. Protams, uzturoties spēļu namos, cilvēki domā — ja jau meitene strādā tādā vietā, viņai var uzmākties, un mani mēdza aizkaitināt tas, ka cilvēki atļaujas šīs vaļības tikai tāpēc, ka mēģināju darīt ļoti precīzu darbu — un, ticiet man, mister Meison, tas darbs ir precīzs.

Tādēļ jau es kļuvu dusmīga, kad jūs teicāt, ka pārmeklēsiet mani. Bet jūs bijāt diezgan jauks. Es — es jums esmu parādā par to.

Viņa tam uzsmaidīja, uzlika roku uz pleca, noliecās tā, ka viņas seja bija cieši klāt Meisona sejai un teica:

— Ziniet, patiešām...

Viņas vārdus pārtrauca stipri klauvējieni pie durvīm.

Viņa pielēca no Meisona krēsla un sakārtoja pledu.

Klauvējieni atkal bombardēja durvis.

Virdžīnija Binima apjukusi paskatījās uz Meisonu.

Klauvējieni skanēja vēl uzstājīgāk.

— Kas... kas tur ir? — jautāja Virdžīnija Binima.

— Seržants Holkoms no Policijas Slepkavību izmeklēšanas nodaļas. Mēs veicam pārbaudi. Atveriet.

Virdžīnijas Binimas seja bija zaudējusi krāsu. Viņa piegāja pie durvīm, pagrieza atslēgu un atvēra tās.

Seržants Holkoms, ar plecu atspiedis durvis, pagrūda viņu nost, iegāja istabā un, ieraugot Periju Meisonu, apstājās.

Meisons teica:

— Labrīt, seržant, — tad pagriezās pret Virdžīniju Binimu un teica, — te nu laikam parādos es.

— Kļūda, — teica seržants Holkoms, — tagad jūs pazudīsiet!

10. nodaļa

Pols Dreiks Meisona lielajā krēslā saritinājās savā iemīļotajā pozā un teica: — Pamazām viss sāk noskaidroties, Perij, tas nu gan ir trakums.

— Ko esi atklājis, Pol?

Dreiks teica:

— Tas vīrs, Haklijs, ir ciets rieksts, Perij. Acīmredzot policija par viņu neko nezina, bet, manuprāt, viņš ir lietas atslēga.

— Zini, cikos iestājās nāve? — jautāja Meisons.

— Cik nu ārsti varēja noteikt pēc līķa apskates, kas, protams, vēl nav pabeigta, nāve iestājusies ap vieniem naktī. Par to liecina līķa temperatūra, sastinguma pakāpe un dažas ci tas pazīmes. Policija pagaidām domā, ka tas noticis ap vie niem naktī.

Meisons teica:

— No dzīvokļa viņa izgāja desmitos deviņpadsmit, vai ne?

— Tieši tā. Protams, mediķi nevar noteikt nāves brīdi ar se-

y i

kundes precizitāti. Viņa varēja tikt nogalināta, tiklīdz ieradās Ošensaidā vai arī stundu vēlāk.

Meisons teica:

— Viņa piepildījusi benzīna bāku. Diez vai slepkava būs viņu nogalinājis un tad piepildījis bāku. To viņa izdarījusi pati.

Dreiks pamāja.

— Tā kā viņas mašīnai nebija notīrīts priekšējais stikls, tad viņa to nav darījusi uzpildes stacijā.

— Tu domā, ka viņa piestājusi rančo? — jautāja Dreiks.

— Esmu pilnīgi par to pārliecināts. ļ

Dreiks aizdedzināja cigareti, domīgi un vērīgi nopētīja dūmu,

kas no tās kūpēja, un teica:

— Policijai ir savas teorijas par šo slepkavību, Perij.

— Kādas?

— Viņi nedomā, ka viņa nogalināta tajā vietā, kur atrasta.

-Ko?

— Jā. Viņi domā, ka viņa atvērusi durvis un ielaidusi kādu iekšā. Viņš vadījis mašīnu. Viņa sēdējusi labajā pusē. Tad šī persona nogaidījusi izdevīgu bridi, izvilkusi revolveri, iešāvusi viņai galvā, iegrūdusi līķi mašīnas tālākajā stūrī un aizbraukusi tur, kur ticis atrasts līķis. Tad šis slepkava, lai kas arī viņš nebūtu, izkāpis un pēc tam pārvilcis Eteles Gārvinas līķi pie stūres, lai izskatītos tā, it kā viņa būtu nošauta braucot.

— Pagaidi, — teica Meisons. — Tas nesaskan ar faktiem, Pol. Tavs cilvēks tur meklēja pēdas un nevarēja atrast neko tādu, kas liecinātu, ka no turienes aizbraucis vēl viens automobilis. Protams, zeme nav tā labākā pēdu meklēšanai, bet tomēr...

— Es zinu, — pārtrauca Dreiks, — bet paklausies, ko es domāju, Perij. Acīmredzot vietā, kur atrasts līķis, stāvējusi vēl viena mašīna. Kad slepkava piebraucis mašīnu ar Eteles Gārvinas līķi, viņš to izdarījis ļoti rūpīgi, lai, atverot vienas mašīnas durvis, viņš varētu iekāpt otrā mašīnā. Pēc tam, pārvilcis līķi šofera sēdeklī, viņš nometis ieroci un ar otru mašīnu aizbraucis.

Meisons nepacietīgi teica:

— Tad nu gan stulbs veids, kā izdarīt slepkavību.

— Neesi nu tik pārliecināts, — teica Dreiks. — Par to liecina pierādījumi, Perij.

— Kādi pierādījumi?

— Sāksim ar to, ka aizbraukusi mašīna bijusi tur un stāvējusi.

— Kā gan policija varēja noteikt, ka tā tur stāvējusi?

— Viņi nevar būt pilnīgi pārliecināti, bet viņi tā domā. Viņi redz, ka tur kāds izkāpis no mašīnas un gājis pa putekļaino lauku, tad pāri lielceļam, bet nav redzams, ka kāds būtu gājis atpakaļ uz mašīnu.

— Turpini, — teica Meisons.

— Acīmredzot tā pistole novedīs līdz Gārvinam.

Meisons savā krēslā izstiepās kā bulta.

— Ko? Ko? — viņš iesaucās.

Dreiks teica:

— Policija uzzināja, ka pistole pieder Frenkam Binimam. Viņš teica, ka iedevis to savai māsai Virdžīnijai. Policija mina tev uz papēžiem, meklējot Virdžīniju. Viņa mazliet vilcinājās un tad izstāstīja visu par kalnrūpniecības kompānijas biroja novērošanu, lai aizsargātu savas mātes intereses. Viņa pat pastāstīja, ka tu esi viņu pieķēris uz ugunsdzēsēju kāpnēm un piespiedis ienākt savā birojā. Viņa teica, ka tanī brīdī nolikusi pistoli. Viņa domājusi, ka tu pistoli esi pamanījis, tādēļ veikusi kustību, it kā aizmetot to alejā, bet tad pagriezusies, lai kāptu lejā pa kāpnēm, ļāvusi tev apskatīt savas kājas un, izmantojot savu ķermeni par aizsegu, nolikusi pistoli uz ugunsdzēsēju kāpņu platformas. Viņa domājusi, ka tu daudz labprātāk meklētu kājas nekā pistoli.

— Ak, vai! — izsmējīgi-pārmetošā balsī teica Della Strīta.

— Tā bija, — piekrita Meisons. — Turpini, Pol. Kas notika pēc tam?

— Tālāk seko interesanta policijas versija, — teica Dreiks. — It kā nākošajā dienā Gārvins tūliņ pēc konsultācijas ar tevi iegājis savā birojā, piegājis pie loga un stāvējis tur, drūmi lūkodamies alejā zem loga. Tad kaut kas piesaistījis viņa skatu un viņš teicis Džordžam Denbijam, sekretāram — kasierim: «Den-bij, kas pie velna tur ir uz ugunsdzēsēju kāpnēm?»

— Turpini, — teica Meisons. — Tiktāl tas izklausās pēc scenārija.

— Viss saskan, — teica Dreiks. — Denbijs piegājis, paskatījies ārā pa logu un teicis: «Mans dievs, mister Gārvin, tā ir pistole!» Frenks Laivsijs, korporācijas prezidents, arī tur bijis un pienācis klāt. Viņi visi trīs tur stāvējuši un skatījušies, un tad Laivsijs izkāpis pa logu uz ugunsdzēsēju kāpnēm un pacēlis pistoli. Viņš to nopētījis un teicis: «Tā ir pielādēta», un padevis Denbijam. Denbijs to apskatījis un tad iedevis

Gārvinam. Gārvins mazliet patēlojis detektīvu. Viņš teicis: «Nav neviena rūsas plankuma. Ja tā tur būtu ilgi stāvējusi, uz tās būtu rūsa. Kāds droši vien tur stāvējis ar pistoli rokās. Interesanti, kurš tas varētu būt.»

Viņi apspriedušies, un Denbijs gribējis zvanīt policijai, bet Gārvins teicis, ka, pēc viņa domām, viss ir kārtībā. Viņš negribēja lieku publicitāti tieši pirms akcionāru sapulces.

— Turpini, — teica Meisons. — Lieta kļūst patiesi interesanta. Mums ir slepkavības ierocis, uz kura ir trīs vīru pirkstu nospiedumi.

— Un visi attaisnojošu iemeslu dēļ, — teica Dreiks. — Bet klausies tālāk. Laivsijs gatavojās iet iedzert kafiju. Viņš teica, ka ieradies agri no rīta, lai nokārtotu dažas lietas, kurām pirms sapulces vajadzēja būt kārtībā, un Gārvins teicis apmēram tā: «Laivsij, es gatavojos doties mazā ceļojumā ar savu sievu. Pirms akcionāru sapulces paņemšu nelielu atvaļinājumu, lai atslēgtos no darījumiem. Mana mašīna — liels kabriolets — jau ir lejā pie ieejas. Vēlos, lai jūs atvērtu cimdu nodalījumu un ieliktu pistoli tur. Es gribu to izpētīt. Tas ir jauks ierocis.»

— Un tad?

— Laivsijs aizgājis iedzert kafiju, paskatījies apkārt, lai pārliecinātos, ka viņu neviens neredz, un iegrūdis pistoli cimdu nodalījumā, izkāpis no mašīnas, iedzēris kafiju un atgriezies birojā. Viņi mazliet parunājušies, un Gārvins devis pēdējos norādījumus. Tad viņš un Denbijs nobraukuši ar liftu lejā. Starp citu, Perij, es domāju, ka šīs pēdējās instrukcijas ir saistītas ar čeku par tūkstoš dolāriem, ko viņš tev izsniedza.

Tiktāl par pistoli, — teica Dreiks. — Denbijs atceras, ka braucis ar Gārvinu vienā liftā un, tiklīdz viņš pagājis malā, Gārvins pārbaudījis cimdu nodalījumu, lai pārliecinātos, vai pistole ir savā vietā. Tad Denbijs iekāpis savā mašīnā un aizbraucis. ļ

Policijai būtu jāpiestrādā pie meitenes, taču viņa saka, ka viņai ir brīnišķīgs alibi, ka pēc tam, kad viņa iekāpusi jūsu birojā, jūs viņu esot viscaur pārmeklējis...

Della Strīta klusi iesvilpās.

— Jokus pie malas, Pol, šī jaunā sieviete ložņāja ap manu biroju, — teica Meisons. — Es zinu tikai to, ka viņa līda lejup pa ugunsdzēsēju kāpnēm, gatava jebkurā brīdī šaut uz mani,. jo es te biju aizmidzis, es nemaz negrasījos aicināt viņu savā birojā, tad piespiest nolikt pistoli un sākt strādāt manā labā.

— Es jau tevi nevainoju, — teica Dreiks.

Meisons teica Dellai:

— Piezvani Edvardam Gārvinam.

Della Strīta paņēma telefona klausuli.

— Kā ar laiku? — jautāja Meisons. — Vai policija pārbaudīja, kas, ko, kāpēc, kur un cikos darīja?

— Tu domā alibi slepkavības izdarīšanas brīdī?

-Jā.

— Viņi ir veikuši nelielu iepriekšēju izmeklēšanu. Saproti, policija man neuzticas. Man viss jāuzzina, piežmiedzot avīžu reportierus un šur tur iedodot kādu kukuli.

Meisons teica:

— Tu vienmēr visu nokārto, Pol. Ko dara policija?

— Sākumā viņi pārbaudīja Denbiju. Viņš visu nakti strādāja pie atskaitēm, diktēja vēstules un gatavoja atskaites akcionāru sapulcei. Viņš saka, ka strādājis visu nakti. Tāds viņš arī izskatās. Un visu nakti diktējis pie sekretāres rakstāmgalda, arī tad, kad viņa šorīt ieradusies. Ko vēl. šis stāsts pilnībā sakrīt ar to, ko viņš izstāstījis Laivsijam, kad Laivsijs viņam no rīta piezvanījis vēl pirms tam, kad kļuva zināms, ka misis Gārvina noslepkavota. Tas sakrīt arī ar to stāstu, ko Virdžīnija Binima izstāstīja policijai apmēram pusstundu pēc tam, kad viņu atrada pēc pistoles numura. Viņa visu novērojusi no savas vietas uz ugunsdzēsēju kāpnēm. Policisti likuši viņai aprakstīt, ko tieši viņa redzējusi, un viņas stāsts patiešām dod Denbijam alibi. Viņa apraksta visu, ko viņš darījis. Turklāt policija nedomā, ka Denbijam bijis motīvs.

— Stāsts, ko Virdžīnija izstāstīja man un policijai, ir fantastisks, bet daži fantastiski stāsti ir patiesi. Kas ir ar Laivsiju? — jautāja Meisons.

— Laivsijs ir vecpuisis. Viņš bija mājā gultā. Viņš diemžēl saka, ka nevar piedāvāt alibi, jo viņš gulējis viens, un vaicājis, ko policija viņam ieteiktu, lai turpmāk izvairītos no šādas situācijas. Policija ieteica apprecēties.

— To viņi varēja gan, — teica Meisons.

— Bet, protams, tagad policija grib runāt ar Gārvinu, — teica Dreiks. — Viņi domā, ka viņš būs klāt akcionāru sapulcē, un visi zina, ka viņam ir otrs medusmēnesis, tādēļ policija plāno ierasties pilnā ekipējumā un...

— Telefons, šef, — iejaucās Della Strita.

— Gārvins otrā galā?

-Jā.

Meisons paņēma klausuli un teica:

— Sveiks, Gārvin. Runā Meisons. Gribu uzdot jums dažus jautājumus. Gribu, lai atbildes jūs ļoti rūpīgi pārdomātu.

— Augstā debess, Meison, — teica Gārvins, — tas ir šausmīgi! Tas ir briesmīgi! Tas ir visļaunākais... Kāpēc jūs šorīt aizbraucāt? Kāpēc jūs nepamodinājāt mani?

— Domāju, ka nevēlaties, lai jūs traucē.

— Ak, dievs, Meison, notiek kaut kas tāds, un jūs vienkārši pieceļaties un aizbraucat. Meison, es gribu braukt atpakaļ. Es gribu noskaidrot, ko tas viss nozīmē. Es gribu...

— Jūs paliksiet uz vietas, — teica Meisons, — pilnā kaujas gatavībā. Bet par akcionāru sapulci šodien divos pēcpusdienā neuztraucieties. Della strādā pie tā saraksta, ko jūs viņai iedevāt, tādēļ jums ir vesels bars uzticamu un lojālu atbalstītāju, kas ieradīsies personīgi. Tad visas parakstītās pilnvaras varēs izsviest pa logu. Mēs vadīsim akcionāru sapulci.

— Bet es gribu tur piedalīties. Man tur jābūt. Ja es zaudēšu kontroli pār kompāniju...

— Palieciet tur, — teica Meisons, — un beidziet uztraukties. Neko neuzsāciet. Ne ar vienu nerunājiet. Nerēgojieties ārā no viesnīcas, kamēr nebūšu jūs apmeklējis, un, ja kāds jūs atradīs, neatbildiet ne uz vienu jautājumu. Vienkārši atsakieties bilst kaut vārdiņu, pirms neesat ticies ar mani.

— Bet Meison, padomājiet, tas mani parādīs nepareizā gaismā.

— Tur es neko nevaru līdzēt, Gārvin. Šai lietā ir daudzi tādi sīkumi, kurus jūs vēl nezināt. Tagad klausieties uzmanīgi. Es gribu, lai jūs atbildat uz dažiem jautājumiem, un gribu, lai rūpīgi pārdomājat lietvārdus.

— Ko jūs domājat ar «lietvārdus»?

— Es domāju lietvārdus, — teica Meisons. — Lietvārds apzīmē lietu. Tagad klausieties. Torīt, kad stāvējāt savā birojā pie loga, jūs pamanījāt kaut ko uz ugunsdzēsēju kāpnēm, kādu lietu?

— Uz ugunsdzēsēju kāpnēm?

— Jā, metālisks priekšmets, kaut kas smags.

— Ak, jā, atceros. Kāpēc, jā, es ieraudzīju to...

— Uzmanīgi, — brīdināja Meisons. — Ja iespējams, runāsim divdomīgi, un iegaumējiet, ka jūs runājat no telefona kabīnes, kuras sienas ir plānas kā papīrs. Ar durvīm viss ir kārtībā, bet siena starp šo un otru telefona kabīni ir gluži kā papīrs. Tātad, kas notika ar to lietu?

— Laivsijs izlīda pa logu un pacēla to. Mēs par to parunājām un es... es palūdzu Laivsiju ielikt to manas mašīnas cimdu nodalījumā. Viņš teica, ka dodas iebaudīt tasi kafijas, bet es gribēju to uzraudzīt — patiesību sakot, mister Meison, biju pilnīgi aizmirsis par to... to lietu. Tai tagad vajadzētu būt mašīnā.

— Izejiet ārā un pārbaudiet, vai tā ir, — teica Meisons.

— Tūliņ?

— Tūliņ. Nolieciet klausuli uz plaukta, izejiet ārā un apskatieties. Es pagaidīšu pie telefona. Vai jūsu mašīna vēl joprojām ir mājas priekšpusē?

— Jā.

— Tomēr pagaidiet mirklīti, — teica Meisons, — tas ir svarīgi. Jūs pagājušajā naktī neatdevāt savas atslēgas tai sievietei, kas vada viesnīcu?

— Nē, es aizmirsu. Es grasījos. Es tās ieliku savā kabatā un... bet viss kārtībā. Viņiem nevajadzēja to novietot citur.

— Labi, labi. Atslēga palika jūsu kabatā visu nakti?

— Jā, protams.

— Mašīna netika pārvietota?

— Nē, protams, nē.

— Un durvis bija aizslēgtas?

-Jā.

— Esat pārliecināts?

— Protams. Mašīna ir tieši tajā vietā, kur es to pagājušajā naktī, gulēt ejot, atstāju.

Meisons teica:

— Izejiet ārā, pārbaudiet un pastāstiet man, vai lieta vēl ir savā vietā.

— Labi, — teica Gārvins. — Pagaidiet pie telefona.

Meisons gaidīja pie telefona, kādas piecpadsmit sekundes

nepacietīgi bungodams pa rakstāmgalda malu. Tad klausulē viņš izdzirda Gārvina smago soļu radīto troksni, kad tas steidzās atpakaļ pie telefona. Tad atskanēja klausules pacelšanas troksnis un Gārvina satrauktā balss:

— Tā ir pazudusi, Meison. Tā ir pazudusi!

— Labi, — teica Meisons, — kad tā pazuda?

— Pie velna, to droši vien paņēmuši, pirms mēs izbraucām no Losandželosas. Šeit neviens to nevarēja izņemt.

— Esat pārliecināts?

— Protams, — pag, Meison, kā lai es to zinu? Es zinu vienīgi to, ka tas ir pazudis — un es zinu, ka Laivsijs to tur ielika.

— Vai vēlāk jūs ielūkojāties cimdu nodalījumā?

— Jā. Kad nonācu lejā, es ieskatījos cimdu nodalījumā, lai pārliecinātos, ka Laivsijs to tur ielicis. Tā tur bija.

— Kad jūs atkal ielūkojāties cimdu nodalījumā?

— Tikko. Tā ir vienīgā reize, kad es to atvēru... Pagaidiet mirklīti, nē. Pag, Meison, Lorēna paskatījās tajā īsi pēc tam, kad bijām devušies ceļā. Es lūdzu viņu atvērt cimdu nodalījumu un izņemt manas saulesbrilles. Gribēju tās uzlikt.

— Kur ir Lorēna?

— Šeit. Ārā, foajē. Acumirkli.

— Neuztraucieties un sakiet tikai to, ko citi drīkst dzirdēt, — brīdināja Meisons. — Palūdziet viņu ieiet telefona kabīnē.

— Labi.

Meisons dzirdēja, kā atvērās durvis un klusu sarunu. Tad Gārvins teica:

— Viņa ir šeit.

y

— Labi, — teica Meisons. — Pajautājiet viņai, vai viņa atceras, ka atvērusi cimdu nodalījumu, lai izņemtu jūsu tumšās brilles, un...

— Es jau pajautāju, — teica Gārvins. — Viņa saka, ka izņēmusi manas brilles no cimdu nodalījuma, bet lietas, ko jūs minējāt, tur nebija.

— Bet jūs zināt, ka tā tur bija, kad jūs nokāpāt lejā?

-Jā.

— Vai jūs nekavējoties braucāt prom?

— Es ... nē, pagaidiet. Es piegāju pie tabakas kioska, lai nopirktu dažus cigārus un uzspēlēju «divdesmit sešus» ar pārdevēju. Tad es iekāpu mašīnā un aizbraucu pie savas sievas. Viņa jau bija sakravājusi bagāžu un mēs tūliņ devāmies prom.

Meisons teica:

— Labi. Palieciet tur. Klusējiet par visu, kamēr es neieradīšos. Es būšu vēl pirms tumsas iestāšanās.

11. nodaļa

9

Kad Meisons ieradās, Gārvins soļoja šurpu turpu pa Vista de la Mesas viesnīcas foajē. Izdzirdis durvju vēršanos, Gārvins apsviedās apkārt tā, it kā būtu izšauts no loka, ieraudzīja Meiso-na seju un atplauka labsirdīgā smaidā.

— Paldies dievam, Meison, jūs esat šeit, — viņš teica. — Es jau domāju, ka jūs nekad neatbrauksiet. Kas jauns?

Meisons teica:

— Tikko no akcionāru sapulces.

— Kā gāja?

— Kā pa sviestu, — Meisons viņam teica. — Kāds vīrs vārdā Smits sāka dumpi, bet tas beidzās vēl nesācies. Akcionāri nākamajam gadam ievēlēja to pašu direktoru padomi, un direktori, jau pēc akcionāru sapulces, nākamajam gadam izvēlēja jūs par ģenerāldirektoru ar to pašu algu un prēmiju; un es nopratu, ka viss, ko esat darījis, ticis pilnībā akceptēts.

— Jauki, — teica Gārvins. — Tagad pastāstiet man par Eteli, Meison. Augstā debess, tas ir šausmīgi. Man galvā nāca vispretīgākās domas. Kas noticis? Vai viņa izdarījusi pašnāvību?

— Izskatās, ka ne. Izskatās, ka tā bijusi slepkavība.

— Bet kas varēja viņu nogalināt?

—Tas ir jautājums, kas nomoka arī policiju. Kur ir jūsu sieva?

— Savā istabā.

Meisons teica:

— Domāju, ka dosimies turp. Es pasaukšu Dellu Strītu.

Meisons pasauca Dellu Strītu, kas sēdēja limuzīnā; pēc

tam kopā ar Gārvinu viņi devās prom pa koridoru. Gārvins pieklauvēja pie durvīm, atskanēja Lorēnas balss:

— Ienāciet!

Gārvins atvēra durvis un teica:

— Lorēna, viņš ir klāt.

— Paldies dievam! — viņa teica un, sirsnīgi smaidot un sniedzot roku, pienāca viņam klāt. — Mister Meison, es pat nevaru izteikt, cik daudz man nozīmē tas, ka jūs esat šeit. Es visu laiku uztraucos, un Edvards bija gluži vai izmisis.

— Paldies, — teica Meisons. Viņš iepazīstināja misis Gārvinu ar Dellu Strītu un teica: — Akcionāru sapulce un jaunās direktoru padomes sapulce jau garām. Viss noritēja gludi. Nekādu problēmu. Es biju domājis, ka, iespējams, sāksies organizēts un plānots dumpis, ka Eteles vārda izmantošana šajās pilnvarās nebija tikai viena atsevišķa cilvēka izgudrojums. Es domāju, ka tas slēpj kaut ko vēl ļaunāku. Cik varēju noprast pēc akcionāru uzvārdiem, sapulcē piedalījās daudz tādu akcionāru, kuriem mēs netikām zvanījuši.

Della Strīta nosauca tos vārdus, kurus jūs šorīt nodiktējāt, un gandrīz visi pieteicās. Domāju, ka bija pietiekami daudz lojālu akcionāru, lai vadītu sapulci; bet, kaut nošaujiet mani, es nezinu, kādēļ pieteicās pārējie. Tas bija savādi.

— Lai vai kā, mēs par to varam vairs neuztraukties, — teica Gārvins. — Ar to viss ir kārtībā. Tagad parunāsim par to traģēdiju, Meison.

Meisons teica:

— Būšu atklāts, Gārvin. Jūs neesat atraitnis. Tas nenozīmē, ka vairs netiekat apsūdzēts divsievībā. Es negribu, lai jūs brauktu atpakaļ uz Savienotajām Valstīm. Zinu, ka tas varētu būt cietsirdīgi — palikt šeit un atteikties piedalīties jūsu bijušās sievas bērēs, bet vienalga gribu, lai jūs spēlējat šo lomu. Ir daudz kas tāds, par ko pašlaik nevaru jums stāstīt.

— Es gribu zināt detaļas, — teica Gārvins. — Ak, dievs, Meison, mani pirksti no bungošanas ir galīgi beigti. Pastāstiet, kas notika.

Meisons teica:

— Viņai sekoja detektīvs. Desmitos deviņpadsmit viņa izgāja no dzīvokļa. Iespējams, ka neilgi pirms došanās prom kāds viņai piezvanījis. Viņai izdevās aizbēgt no mana detektīva. Un atkal mēs ar viņu satikāmies, kad viņa sēdēja savā mašīnā klajā laukā divas jūdzes uz dienvidiem no Oušensaidas. Kāds viņu nošāvis ar 38. kalibra revolveri. Viens šāviens galvas kreisajā pusē.

Iespējams, ka tas 38. kalibra revolveris ir tas pats, ko jūs pirms pāris dienām atradāt uz ugunsdzēsēju kāpnēm. Es uzdošu jums pāris jautājumu. Tas būs sāpigi, bet mums tas jādara. Policija uzdos tieši tādus pašus jautājumus. Es gribu dzirdēt atbildes, pirms tās dzird policija.

— Uz priekšu. Jautājiet visu, ko vēlaties, — teica Gārvins. — Kas attiecas uz revolveri...

— Domāju, ka par revolveri esmu dzirdējis pietiekami daudz, — teica Meisons. — Tagad gribu dzirdēt par jums.

— Par mani?

-Jā.

— Ko jūs ar to domājat?

— Kur jūs bijāt pagājušajā naktī?

— Kur es biju? Kā, bet jūs taču bijāt kopā ar mani. Jūs atvedāt mūs uz šejieni. Jūs kopā ar mani šķērsojāt robežu. Jūs...

— Jūs iegājāt savā istabā un ko darijāt?

— Gāju gulēt.

— Palikāt gultā visu nakti?

— Kā, jā, protams.

— Vai kaut kāda iemesla dēļ izgājāt no istabas?

— Nē, noteikti nē.

— Vai tā bija, misis Gārvina? — jautāja Meisons. — Vai jūs varat to apzvērēt?

— Bet, protams, — viņa sašutusi teica.

— Nu, nu, neiekarstiet, — brīdināja Meisons. — Es vienkārši gribu pārliecināties, ka policijai neizdosies atrast kādu caurumu. Tātad, jūs abi gājāt gulēt apmēram, teiksim, pusnaktī?

— Varbūt pat agrāk.

— Vai jums ir ciešs miegs?

— Man ne, — teica Gārvins. — Mana sieva gan guļ diezgan cieši.

— Tas ir slikti, — teica Meisons.

— Neko sliktu es te nesaskatu, — viņa teica.

— Jūs nevarat būt viņa alibi.

— Varu gan. Tā gadījās, ka es pamodos — nu, ap vieniem. Ed-vards krāca. Es liku viņam pagriezties uz sāniem. Man nācās viņu uzrunāt divreiz, kamēr viņš pagriezās un beidza krākt. Es atkal devos pie miera. Piekritu, ka guļu diezgan cieši, bet dažreiz miegs ir diezgan saraustīts. Pēc tam līdz pustrijiem vai trijiem neko neatceros. Tad es pamodos un biju augšā līdz piecpadsmit pāri trijiem.

— Kā jūs zināt, cik bija pulkstenis? — jautāja Meisons.

Viņa teica:

— Dzirdēju, kā pulkstenis nozvanīja vienu, un biju augšā kādu pusstundu, un ne tikai dzirdēju, kā nosit trīs, bet arī paskatījos savā rokas pulkstenī. Patiesībā es piecēlos un izdzēru glāzi ūdens ar aspirīnu. Man mazliet sāpēja galva un mocīja nemiers. Tad atkal devos pie miera.

Meisons deva piekrišanas zīmi un teica:

— Labi. Es tikai gribēju pārliecināties, ka jums ir dzelžains alibi. Bet tagad atgriezīsimies pie pistoles...

—Tās pistoles noteikti nebija cimdu nodalījumā, mister Mei-son, — teica Lorēna Gārvina. — Es tajā ieskatījos, lai paņemtu Edvarda saulesbrilles.

— Kad tas bija?

— Drīz pēc tam, kad izbraucām no Losandželosas. Bija nedaudz mākoņains, bet tad parādījās saule, tā bija diezgan spoža, un Edvardam vajadzēja tumšās brilles. Es atvēru cimdu nodalījuma durtiņas, un brilles bija briļļu makā pašā nodalījuma dibenā. Tagad, kad runājāt par pistoli, es atceros, ka cimdu nodalījumā viss bija pastumts tālāk, un es nevarēju saprast, kāpēc. Izskatījās, ka kādu brīdi cimdu nodalījuma priekšpusē atradies kāds cits priekšmets. Bet tā tur nebija, kad es ņēmu brilles. Tur bija tikai dažas kartes un neliela kabatas baterija, pla-kanknaibles un Edvarda briļļu maks.

— Pistoles nebija?

— Noteikti nē.

Meisons teica Gārvinam:

— Bet jūs esat pārliecināts, ka pistole bija cimdu nodalījumā?

— Protams, ka bija, un es domāju, ka vienīgais brīdis, kad to varēja paņemt, bija tad, kad savas mājas priekšā izkāpu no mašīnas, lai sagaidītu sievu. Viņai bija sakravāta bagāža, es iegāju mājā, iznesu somas un tad...

— Tad mēs izdzērām pudeli alus, — teica Lorēna. — Atceries, tu gribēji iedzert alu. Tu teici, ka tev slāpst, tādēļ mēs devāmies uz virtuvi un izdzērām alu.

— Tieši tā, — apstiprināja Gārvins.

— Un visu šo laiku mašīna nebija aizslēgta?

— Ak, dievs, nē, — teica Gārvins. — Patiesību sakot, es gandrīz negribēju noslāpēt motoru. Lorēna teica, ka bagāža sakravāta, es iegāju iekšā, paņēmu to, mašīna bija vaļā; tad es iegāju mājā un iedomājos par alu. Lorēna man pievienojās. Mēs. devāmies uz virtuvi, atvērām pudeli un izlējām tās saturu divās glāzēs. Pa to laiku kāds varēja izņemt pistoli.

— Kāds, kurš īpašu iemeslu dēļ jums sekojis? — jautāja Meisons.

— Es tā nedomāju, Meison. Šaubos, vai kāds to darījis. Drīzāk tie būs bijuši apkārtnes bērni.

— Tie nebija apkārtnes bērni, — teica Meisons. — Lai arī kas paņēma pistoli, viņš to paņēma noteiktam, īpašam nolūkam. Tā bija pistole, ko izmantoja, lai nogalinātu jūsu sievu.

— Vai viņi par to ir pilnīgi pārliecināti? — jautāja Gārvins.

— Par to viņi pārliecināsies, tiklīdz atradis to liktenīgo lodi, pēc tam veiks kontrolšāvienu no šī ieroča un tad veiks salīdzinošos testus zem mikroskopa. Bet jūs varat likt tūkstoti pret vienu, ka tā ir tā pati pistole.

— Tas, protams, visu sarežģī, — piekrita Gārvins. — Domāju, ka policija uz tās varētu pat atklāt manus pirkstu nospiedumus.

— Jūs to turējāt rokās?

— Turēju, un Denbijs turēja, Laivsijs turēja. Un lai arī kas to nolika uz ugunsdzēsēju kāpnēm, ari viņš to turēja rokās. Citiem vārdiem sakot, uz tās būs vairāki pirkstu nospiedumi.

— Laikam gan, — teica Meisons. — Policija man neuzticas.

— Līķi atrada netālu no Ošensaidas, — zīmīgi teica Lorēna Gārvina.

— Tieši tā, — teica Meisons. — Mēs vēl neesam iztaujājuši Hakliju. Policija par viņu vispār neko nezina. Es ar mašīnu došos atpakaļ uz Ošensaidu. Tur es satikšos ar Polu Dreiku.

— Polu Dreiku? — pārjautāja Lorēna.

— Tas ir detektīvs, ar kuru es kopā strādāju. Tieši viņš atrada Eteli Gārvinu. Viņš ir labs cilvēks.

9 •

— Labi, — teica misis Gārvina, — es nezinu, kāpēc, bet man

šķiet diezgan zīmīgi, ka viņa braukusi uz Ošensaidu — tur taču

dzīvo viņas mīļākais.

» >

— Mēs nezinām, vai tas ir viņas mīļākais. Mēs neko daudz par viņu nezinām, — teica Meisons. — Viņš varētu būt ciets rieksts. Vienīgais gandarījums varētu būt tas, ka mēs par viņu

zinām, bet policija ne. Protams, zīmīgi, ka viņa devusies uz Ošen-saidu. Šai lietā ir vēl šis tas, kas norāda, ka viņai varēja būt no-

runāta tikšanās ar šo cilvēku, un...

No pagalma puses atskanēja senjoras Inocentes Migerinjo balss.

— Šī vieta īr ļoti veca, — teica senjora Migerinjo, — muy viejo — veca, jūs saprotat, kā drūpas. Šī vieta piederēja ma-

nam tēvam un pirms tam — manam vectēvam. Tagad es pār to rūpējos, lai tūristām būtu, kur gulēt, ne?

— Es saprotu, — atbildēja vīrieša balss.

— Veca muiža, zemes īpašums, — turpināja senjora Migerinjo. j

Vīrieša balss teica:

— Ļoti patīkami to dzirdēt. Pirms diviem gadiem, kad te biju, es to nepamanīju.

— Protams, ka jūs nēpamānījāt. Te bija tādas drūpas, ka mans tēvs uzcēla dēļu žogu, lai viņas āpslēptu, ne?

— Ne, — teica vīrieša balss.

Senjoras Migerinjo smiekli atgādināja ūdens burbuļošanu.

— Nu, labi, tūristām patīk apmesties manā vecajā spāniešu mājā, iekšpuse ir ļoti veca, īr, kā jūs sakāt, savāda, ne?

-Jā.

— Si, senjor, īr savāda. Jūs runājat manā valodā, ne?

— Nē, tikai dažus vārdus.

— Ienāksiet un apsēdīsieties, ne?

— Jā, paldies.

Meisons uzmeta acis smīnošajam Gārvinam, sarauca pieri un, pieprasot klusumu, pielika pirkstu pie lūpām.

Pa logu atkal bija dzirdama vīrieša balss.

— Pie jums apmeties senjors Edvards Gārvins un viņa sieva? Uz piebraucamā ceļa ir viņa kabriolets.

— Bet, protams. Senjors Gārvins un senjora Gārvina. Viņa īr skaista, ar sarkani zeltainiem matiem. Kopā ar viņiem ir viņ’ draug’ senjors Perijs Meisons.

— Velns! — iesaucās aizkaitināta balss.

Meisons piegāja cieši klāt Gārvinam.

— Tā balss, — viņš teica, — tā ir Metropolitēna policijas spēku leitnanta Trega balss. Un, ja jūs domājat, ka viņš nav isti gudrs, tad labāk turieties pie manis.

Senjora Migerinjo teica:

— Patlaban viņi īr tajās istabās. Pieci un sēši. Ja esat viņ’ draug’, viņi priecāsies jūs redzēt, ne?

— Ne, — teica leitnants Tregs.

Viņi dzirdēja, kā aizveras durvis, tad atskanēja soļi koridorā un klauvējieni pie durvīm. Meisons tās atvēra.

— Nu, nu, Treg! Kā klājas?

— Meison! — izsaucās Tregs. — Un cienījamā mis Strīta. Nu, Meison, ļoti priecājos jūs redzēt. Šajās dienās nemaz tik bieži neesam tikušies.

— Tāds laiciņš pagājis, — piekrita Meisons. — Leitnant, iepazīstieties ar misteru Edvardu Gārvinu.

— Priecājos iepazīties, — teica leitnants Tregs.

Meisons pagriezās pret Lorēnu Gārvinu, kas sēdēja istabas

tālākajā stūrī.

— Misis Gārvina, atļaujiet jūs iepazīstināt ar leitnantu Tregu no Metropolitēna policijas slepkavību izmeklēšanas nodaļas.

Viņa sakniebtām lūpām pasmaidīja. Pēkšņi likās, ka viņa būtu tupējusi aiz skapja durvīm.

— Labdien, leitnant. Ļoti priecājos ar jums iepazīties.

Tregs uzrunāja Edvardu Gārvinu:

— Esat dzirdējis par savu sievu?

— Jā, esmu šokēts, pārsteigts. Es... es nezinu, ko lai dara.

— Ļoti iespējams, ka viņa nogalināta Losandželosā un aizvesta uz Ošensaidu. Tādēļ esmu ieinteresējies par šo lietu. Tātad, ja gribat palīdzēt, — teica Tregs, — varat braukt atpakaļ, organizēt bēres un, kamēr būsiet tur, mēs...

— Arestēsiet viņu, turot aizdomās par divsievību, jo tieši šāda sūdzība vakar tika iesniegta apgabala prokuroram, — turpināja Meisons.

Tregs pagriezās pret Meisonu un teica:

— Nē, tas nav nepieciešams.

— Es tikai gribēju, lai viņš zina, kāds būs rezultāts, — teica Meisons.

— Paklau, — teica Tregs tādā balsī, kādā parasti runā ar nemierīgu bērnu, — es gribu aprunāties ar misteru Gārvinu. Es viņam nedarīšu pāri, un viņam droši vien nav, ko slēpt, bet man ir jānoskaidro daži jautājumi par viņa sievas nāvi. Viņš var man palīdzēt.

— Jauki, — teica Meisons. — Mēs abi palīdzēsim.

— Es varu iztikt bez jūsu palīdzības.

— Nu, nu, leitnant. Divas galvas ir gudrākas nekā viena.

— Man gan prātā nāk cits sakāmvārds, — smaidot teica Tregs. — Šoreiz jums vajadzētu citēt veco labo patiesību par divām saimniecēm vienā virtuvē.

— Vai Etele Gārvina izdarīja pašnāvību? — jautāja Meisons.

— Viņa neizdarīja pašnāvību, — teica Tregs. — Viņa mira gandrīz uzreiz pēc šāviena.

— Tā? — novilka Meisons.

— Viņu nošāva bridi, kad viņa sēdēja mašīnas labajā sēdeklī. Kādu gabaliņu viņa vesta, tad mašīna apstādināta, viņa pārvilkta un pārvelta pāri sēdeklim šofera vietā. Tad slepkava izvilcis viņas kreiso roku caur stūres spieķiem, izslēdzis ugunis un aizbraucis ar citu mašīnu.

— Vai tā sekojusi pirmajai? — jautāja Meisons.

Tregs pakratīja galvu un teica:

— Atklāti sakot, Meison, es tā nedomāju. Izskatās, ka slepkava braucis uz noteiktu vietu, kur bija novietojis bēgšanai sagatavotu mašīnu. Tad viņš saticies ar savu upuri, no neliela attāluma iešāvis viņai galvas labajā pusē, kādu gabaliņu nobraucis, varbūt tikai dažas jūdzes, līdz vietai, kur atstājis savu mašīnu. Slepkavība tikpat labi varēja būt izdarīta, kamēr viņa bija Losandželo-sā. Slepkava piebraucis Eteles Gārvinas mašīnu ļoti tuvu savai mašīnai, izkāpis un, stāvot uz savas mašīnas kāpšļa, pārvēlis līķi pāri sēdeklim pie stūres, iekāpis savā mašīnā un aizbraucis.

— Protams, ja vien viņam nebija līdzdalībnieks, — teica Meisons, — līdz ar to lietā būtu iesaistīti divi cilvēki.

— Jā, tā būtu, — teica Tregs, — bet zināmu apsvērumu dēļ mēs tā nedomājam. Mēs domājam, ka to izdarījis viens cilvēks.

— Kā tad tā?

— Vispirms jau tādēļ, ka — ja bēgšanas mašīnā sēdētu līdzdalībnieks, slepkava drīzāk būtu vispirms aizvedis mašīnu ar līķi un tikai tad piebrauktu otra mašīna. Patiesībā viss bija otrādi.

— Diezgan laba analīze, — teica Meisons.

Tregs pagriezās pret Gārvinu.

— Tātad — zinu, ka tas ir sāpīgs temats, — viņš teica, — bet, ja jūsu sieva tikusi nogalināta, zinu, ka darīsiet visu,

kas jūsu spēkos, lai palīdzētu noskaidrot šo lietu. Par spīti tam, ka dzīvojāt šķirti un ka starp jums bija neliela saķeršanās, jūs taču gribēsiet visu noskaidrot, vai ne?

Gārvins vilcinājās.

— Teiksim tā, — teica Tregs, un viņa acis bija aukstas kā ledus, — jūs taču negribēsiet sevi nostādīt tādā situācijā, ka aizstāvat slepkavu, vai ne, mister Gārvin?

— Protams, ne, — vilcinoties teica Gārvins.

— Es jau tā domāju, — Tregs viņam teica. — Tātad, ja jūs dotos atpakaļ pāri robežai, mēs...

— Bet kā ar divsievības lietu, Treg?

— Es tikai saku, ka tas ir ārpus manas jurisdikcijas. Tas kārtojams starp cilvēku un apgabala prokuroru. Tas, vai viņš brauc kopā ar mani vai nē, neko nelīdzēs. Viņš ir apsūdzēts divsievībā. Es nezinu, ko darīs apgabala prokurors. Viņš tagad, kad sūdzētājs ir miris, var izbeigt lietu. Bet viņš var arī uzturēt prasību vai arī atļaut puisim atzīties un lūgt nosacīto sodu. Es neinteresējos par divsievību, es interesējos par slepkavību.

— Tur jau tā atšķirība, — teica Meisons. — Es interesējos gan par slepkavību, gan par apsūdzību divsievībā.

— Labi, — saniknots teica Tregs, jo Meisona izturēšanās lika viņam aizmirst pieklājību, — nedomājiet, ka šim cilvēkam ir izvēle. Viņš tiek apsūdzēts divsievībā. Mēs viņu varam aizvest no Meksikas, kad vien vajag. Ir vieglais ceļš un ir sarežģītais ceļš.

— Mums labāk patīk sarežģītais ceļš, — Meisons viņam uzjautrināts teica.

— Nu, nevajag tā, — Tregs teica Meisonam. — Jūs zināt, ka jebkurā sev izdevīgā brīdī mēs varam viņu aizvest atpakaļ. Ir taču skaidrs, ka viņš ir pieķerts divsievības lietā. Viņam nav iespējams aizstāvēties, un mēs varam panākt, ka viņš tiek nodots mūsu iestādēm. Manuprāt, mēs varam izmeklēt slepkavību bez šis birokrātijas.

Meisons teica:

— Jūs šai divsievibas lietā esat sastapies ar interesantu situāciju.

— Tfu! — teica leitnants Tregs. — Nelieciet man kļausities šai tukšvārdībā, Meison. Jūs, tāpat kā es, labi zināt, ka ši šķiršanās Meksikā nav pat tik daudz vērta, cik papīrs, uz kura tā apstiprināta. Tāpat jūs zināt, ka laulības Meksikā nozīmē divsievību.

Meisons teica:

— Ziniet, leitnant, ir kāds interesants likums. Civilkodeksa 61. pants paredz, ka otrā laulība, kamēr viena no pusēm nav šķīrusi iepriekšējo, ir nelikumīga un spēkā neesoša jau no tās noslēgšanas brīža.

— Tieši to jau es jums saku, — teica leitnants Tregs.

— No otras puses, — teica Meisons, — arī Civilkodeksa 63. pants stāsta interesantas lietas.

— Piemēram? — jautāja leitnants Tregs.

Meisons izņēma no kabatas kaut kādu papīru, uz kura bija izrakstīts Civilkodeksa 63. pants.

— Paklausieties, leitnant: «Visas laulības, kas noslēgtas ārpus šī štata, kas varētu būt likumīgas pēc tās valsts likumiem, kurā tās noslēgtas, ir likumīgas šai štatā.»

Tregs teica:

— Ko jūs ar to gribat teikt? Ka laulības Meksikā nav labākas par šķiršanos?

—Tieši tā, — teica Meisons, — bet Meksikā atzīst šķiršanos.

-Un tad?

— Paklausieties vēlreiz, — teica Meisons. — Es jums nolasīšu. — Viņš atkal pacēla papīru un lasīja:

— «Visas laulības, kas noslēgtas ārpus šī štata, kas varētu būt likumīgas pēc tās valsts likumiem, kurā tās noslēgtas, ir likumīgas šajā štatā.»

Tregs atstūma cepuri pakausī un pakasīja galvu.

— Lai mani sasper jods, — viņš teica.

— Lūk, — teica Meisons. — Laulība Meksikā ir likumīga. Tādējādi tā ir likumīga arī jebkurā citā valstī, tai skaitā Kalifor-nijas štatā, jo tā paredz Kalifornijas likums.

— Bet, paklau, — teica Tregs. — Varbūt ir iespējams pierādīt, ka šie ļautiņi aizbrauca no Kalifornijas, lai pārkāptu Kalifornijas laulības noslēgšanas likumus un...

Meisons pasmaidīja un pakratīja galvu.

— Izlasiet lietu «Makdonalds pret Makdonaldu», 6 Kali-fornija (otrais) 457. Tas aprakstīts un apspriests arī 106 A. L. R 1290 un aprakstīts «Pacific Reporter», 58 Pacific (otrais) 163. lappusē. Šī lieta pilnīgi skaidri parāda, ka cilvēki aizbrauc no Kalifornijas, lai noslēgtu laulību, neievērojot Kalifornijas likumus, un, kā parasti, laulība, kas noslēgta šai valstī, ir likumīga. Kalifornijā tā ir spēkā esoša neatkarīgi no tā, ka šī laulība ir ne tikai pretrunā ar Kalifornijas likumiem, bet ari pretrunā ar politiku, kas saistīta ar Kalifornijas likumu.

— Sasodīts, — teica Tregs, — bet šķiršanās Meksikā netiek atzīta Kalifornijā, tam nu ir jāpiekrīt.

— Es tam nepiekrītu, bet gribu izmantot kā argumentu.*

— Tad šim vīram ir divas sievas.

— Laulība ir īsta kā zelts, — teica Meisons.

— Jūs gribat teikt, ka šim vīram ir divas sievas un...

— Vairs nav, — teica Meisons, — bet līdz šim rītam bija. Viņš atrodas unikālā likumīgas divsievības situācijā un viņam ir divas pilnīgi likumīgas sievas.

— Jūs esat traks, Meison. Jūs daudz tukši runājat un, lai sajauktu man prātu, minat daudzas juridiskas muļķības. Varbūt jūs varat izdomāt jaukus pekstiņus tiesai, bet tas arī ir viss.

Meisons teica:

—Treg, es jums saku, tanī brīdī, kad šis cilvēks kāpj uz Meksikas zemes, viņš ir precēts ar sievieti, kas stāv šeit viņam līdzās. Ar to gribu pateikt, ka tad, kad viņš dosies atpakaļ uz Savienotajām Valstīm, viņš var tikt apsūdzēts divsievībā. Tieši tādēļ es neiesaku viņam doties atpakaļ uz Savienotajām Valstīm. Viņš dzīvo šeit kopā ar likumīgi laulātu sievu.

Tātad Meksika varētu izdot cilvēku, kas noziedzies pret Savienoto Valstu likumiem, bet tā neizdos cilvēku, ja tas pilnīgi legāli rīkojies pēc likumiem, ko izdevusi Meksikas valdība, bet kas varētu būt nelikumīgi Kalifornijā.

Tregs saniknots teica:

— Jūs tik sasodīti pārliecinoši runājat, ka... Tur jau tā lieta, jums ir reputācija, jo jūs esat spējīgs pārliecinoši runāt.

—Jūs taču negribat braukt atpakaļ uz Savienotajām Valstīm, vai ne, Gārvin? — Meisons jautāja savam klientam.

Gārvins pakratīja galvu.

— Nu, lūk, Treg, — teica Meisons.

Tregs izņēma no kabatas nelielu pirkstu nospiedumu noņemšanas piederumu komplektu.

— Labi, — viņš teica. — Es pieņemu, ka jūs vismaz gribēsiet darīt visu, lai palīdzētu mums noskaidrot šo slepkavības lietu.

— Ko jūs gribat?

— Jūsu pirkstu nospiedumus.

— Kāpēc?

— Domāju, ka esmu atradis vienu jūsu pirkstu nospiedumu uz ieroča, ar ko izdarīts noziegums.

— Tas nav nekāds brīnums, — teica Meisons. — Es jums atklāti pateikšu, ka mans klients turējis rokā šo pistoli — tas ir, ja tā ir pistole, par kuru mēs domājam.

— Kādu pistoli? — Tregs aizdomīgi jautāja.

— Pistoli, — teica Meisons, — kas bija atstāta uz ugunsdzēsēju kāpnēm aiz Gārvina kalnrūpniecības, pētījumu un attīstības kompānijas loga. Šo pistoli misters Gārvins turēja rokā un, patiesībā, ielika to sava automobiļa cimdu nodalījumā. Kāds to no turienes izņēmis vēl pirms tam, kad viņi aizbraukuši no Losandželosas.

Tregs atmeta galvu un iesmējās.

— Jums ir visnaivākie un asprātīgākie izskaidrojumi. Jūs atzīstat, ka jūsu klients ielicis pistoli sava automobiļa cimdu nodalījumā? — jautāja Tregs.

— To viņam tur nolika, — teica Meisons.

Tregs pagriezās pret Gārvinu.

— Jūs atzīstat, ka ielikāt pistoli savas mašīnas cimdu nodalījumā?

— Viņš atzīst, ka kāds cits to tur ielicis, — teica Meisons.

— Es runāju ar Gārvinu, — aizkaitināts teica Tregs.

— Es runāju viņa vietā.

Lorēna Gārvina teica:

— Es ļoti labi zinu, ka tās pistoles cimdu nodalījumā nebija, kad mēs braucām prom no Losandželosas. Kāds to bija izņēmis.

— Kā jūs to zināt? — jautāja Tregs.

— Mans vīrs cimdu nodalījumā bija ielicis savas saulesbrilles.

Kad bijām sākuši braukt, viņš palūdza tās izņemt. Es atvēru cimdu nodalījumu un izņēmu tumšās brilles. Ja tur būtu bijusi pistole, es to noteikti būtu redzējusi, un, ja būtu redzējusi, es, dabiski, gribētu zināt, ko Edvards grasās ar šo pistoli darīt.

— Un jūs esat pārliecināta, ka pistoles tur nebija?

— Pilnīgi noteikti.

— Galu galā, — Tregs laipni teica, — pa to laiku jūsu vīrs varēja to izņemt no cimdu nodalījuma. Viņš to varēja nolikt kaut kur citur.

Lorēna nikni paskatījās uz leitnantu Tregu un teica:

— Ja jūs neticat nevienam apgalvojumam, ko cilvēks jums saka, kāda nozīme lūgt viņu pakļauties izmeklēšanai un atbildēt uz jautājumiem?

Tregs plati pasmaidīja un teica:

— Tā mēs dažkārt atšķetinām slepkavību lietas. Jums jāatzīst, misis Gārvina, ka cilvēks, kas varētu būt izdarījis slepkavību, ļoti gribētu mums stāstīt blēņas.

— Labi, teikšu jums vienu, — atcirta Lorēna. — Mans vīrs varēja paņemt to pistoli, bet viņam nebūtu bijis izdevības to izmantot. Viņš visu nakti bija šeit kopā ar mani.

— Visu nakti? — jautāja Tregs.

— Jā, visu nakti.

— Jums ir caurs miegs?

— Es zinu, ka pamodos ap vieniem, un viņš gulēja man blakus un krāca. Es pamodos arī bez ceturkšņa trijos un biju nomodā līdz pusčetriem, un viņš bija te.

— Jūs, protams, skatījāties pulkstenī, lai zinātu, cik tas rāda, — sarkastiski teica Tregs.

— Es to dzirdēju.

— Jūs dzirdējāt?

— Jā. Viņiem ir pulkstenis — paklausieties pats.

Viņa pacēla roku, lai lūgtu klusumu. Lielais foajē pulkstenis

melodiski nospēlēja ievadu un tad pēc pauzes nozvanīja stundu.

— Labi, — teica Tregs. — Ja jūs visi apzvērat...

— Es zvēru viņu vietā.

— Un ja jūs nekļūdāties...

— Es ne.

— Tādā gadījumā esmu beidzis, — teica Tregs. — Izņemot to, ka gribu noņemt mistera Gārvina pirkstu nospiedumus. Gribu zināt, vai viņš uz pistoles ir atstājis savus pirkstu nospiedumus. Iebildumi, Gārvin?

— Protams, nav, — teica Gārvins. — Es tikai ļoti priecāšos, ka varu kaut kā palīdzēt izmeklēšanai.

— Izņemot atgriešanos Kalifornijā, — teica Tregs.

— Ciktāl tas attiecas uz lietu, es negribētu pakļaut savu sievu zemiskai ziņkārībai vai arī iekrist slazdos, ko man izlikusi...

— Turpiniet, — teica Tregs. — Kas?

— Nav vajadzības pieminēt viņas vārdu, — ar cieņu teica Gārvins. — Viņa ir mirusi.

— Labi, — teica Tregs, atvērdams pirkstu nospiedumu noņemšanas piederumu kasti un izņemot no tās zīmogspilventi-ņu, — noņemsim jūsu pirkstu nospiedumus. Vismaz tas būs izdarīts.

Gārvins izstiepa rokas. Tregs rūpīgi noņēma pirkstu nospiedumus, uzrakstīja tiem līdzās vārdu, datumu un vietu, tad jautri pasmaidīja.

— Jauki. Ceru, ka jums patiks Meksika.

Viņš palocījās un teica:

— Bija jauki ar jums satikties, mister un misis Gārvini. Jūs vēl par mani dzirdēsiet.

Tad viņš atvēra durvis un prom bija, it kā pēkšņi kaut kur būtu jāsteidzas.

12. nodaļa

Tobrīd, kad Perija Meisona un Dellas Strītas limuzīns atgriezās Sandjego, bija jau tumšs. Meisons apstājās, lai piezvanītu Polam Dreikam.

— Labi, Pol, — teica Meisons. — Mēs ar Dellu braucam prom no Sandjego. Mēs dosimies uz Ošensaidu un tur paēdīsim. Tad mēs satiksimies ar tevi un nolemsim, ko darīt ar Hakliju.

— Viņš būs ciets rieksts, — brīdināja Dreiks. — Esmu ievācis par viņu vēl šādu tādu informāciju. Viņš patiesi ir ciets rieksts.

— Jauki, — teica Meisons. — Man patīk cietie. Kad būsi Ošensaidā?

— Esmu gatavs doties ceļā.

— Labi, — Meisons viņam teica. — Mēs ar Dellu paņemsim lidostā mūsu mašīnas un ieturēsim pusdienas. Tu vari pabraukāt pa galveno ielu, kamēr atradīsi mūs... manai mašīnai garām pabraukt nevar. Braucu ar kabrioletu, kam ir gaiši dzeltenbrūns jumts.

— Labi, — teica Dreiks. — Es jūs atradīšu.

— Mēs jau braucam, — Meisons viņam teica un nolika klausuli.

Limuzīns līgani brauca gar krasta līniju, kamēr sasniedza Ošensaidu. Meisons lika šoferim aizvest viņus uz lidostu, kur abi ar Dellu Strītu saņēma savas mašinas, samaksāja par limuzīnu un aizbrauca atpakaļ uz Ošensaidas centru, kur Meisons netālu no restorāna atrada divas stāvvietas.

Viņi iegāja restorānā, nesteidzoties paēda pusdienas un, dzerot kafiju un smēķējot cigaretes, pļāpāja. Tanī brīdī ienāca Dreiks, paskatījās apkārt, ieraudzīja viņus, pamāja ar roku un pienāca viņiem klāt.

— Kas jauns, Pol? — jautāja Meisons.

— Varētu paņemt tasi kafijas, — teica Dreiks, — un gabalu citronu kūkas. Es vēlu ēdu lenču, bet sāku just izsalkumu... Pag, Perij, no Losandželosas nemaz tik viegli nevar izbraukt. Tev gribot negribot jācīnās ar satiksmi.

— Es prasu, — teica Meisons, — kas jauns lietā. Vai ir kaut kas?

— Policija uz slepkavības ieroča atradusi Edvarda Gārvina pirkstu nospiedumus, — teica Dreiks.

— Protams. Gārvins atzīst, ka turējis to rokā. Kas vēl jauns? — Nekas īpašs. Mazliet informācijas par šo Hakliju. Viņš bijis iejaukts kaut kādā krāpšanā. Neko daudz par to neuzzināju, bet ļaudis, kas viņu pazīst, domā, ka viņš ir bīstams.

— Jauki, — teica Meisons. — Mēs viņu pieskatīsim. Mums viņam jādod pamatīgs trieciens. Viņš, bez šaubām, domā, ka neviens nesaistīs viņu ar Eteli Gārvinu.

Dreiks teica:

— Labi, pirms lielajām medībām es tomēr apēdīšu gabalu kūkas un izdzeršu kafiju.

Della Strīta un Meisons pagaidīja, kamēr Dreiks pabeidza maltīti, tad devās prom no restorāna. Meisons teica:

— Mēs varētu braukt ari ar vienu mašīnu. Ņemsim manējo.

’ \

Tai ir plats priekšējais sēdeklis.

— Tā ir ideja, — teica Dreiks. — Nosēdini Dellu vidū. Tādējādi man nebūs jāapskauj viņa. Man tik ilgi bijis liegts tuvoties skaistai meitenei, ka esmu aizmirsis, kā to dara.

— Nedomāju, ka es tev to mācīšu, — teica Della. — Man nav laika amatieriem.

— 0, es visu tūliņ atcerēšos, — pārliecinoši teica Dreiks.

Viņi iesēdās Meisona mašinā, izbrauca no stāvvietas, pagriezās uz austrumiem un lēni brauca, kamēr atrada Lomaksa pastkasti. Tad Meisons samazināja ātrumu un atrada piebraucamo ceļu.

— Ja ir zināms virziens, diezgan viegli var atrast, — viņš teica.

— Protams.

— Policijai nav nekādu pavedienu uz Hakliju, Pol?

— Droši vien. Es nedomāju, ka viņiem ienāca prātā pārbaudīt Eteles uzturēšanos Nevadā.

Grambainais ceļš kādu ceturtdaļjūdzi veda gar apelsīnkoku dārzu un tad augšā līdz vienkāršai Kalifornijas vasarnīcai, kas vīdēja tumša un drūma.

— Izskatās, ka viņa nav mājās vai arī aizgājis gulēt, — teica Dreiks. — Ko darīsim? Lauzīsimies iekšā?

— Mēs vienkārši ielauzīsimies, — Meisons viņam teica. — Ja viņš ir mājās, mēs mēģināsim salauzt viņa aizsardzību un piespiest atbildēt uz jautājumiem. Citiem vārdiem sakot, ja vajadzēs, mēs uztaisīsim pamatīgu traci.

— Vai mēs viņam teiksim, kas esam?

— Nē, ja varēs iztikt. Nosauksim vārdu, un viss.

— Labi, — teica Dreiks. — Iesim!

Meisons piestūrēja mašīnu pie lielas mājas ārdurvīm, nobremzēja un mirklīti pagaidīja, lai pārliecinātos, vai te nav suņu.

Liels, melns vācu aitu suns saboztu vilnu pastaigājās ap

mašīnu, un viņa deguns aktīvi raustījās, lai identificētu vēlos

ciemiņus.

»

— Nemēģini tikt galā ar šo suni, — brīdināja Dreiks. — Met mieru, pagaidīsim, kamēr kāds iznāks un pavadīs mūs.

Meisons teica:

— Es labāk pamēģinātu piezvanīt pie durvīm un pamatīgi pārsteigt viņu. Tas suns izskatās gudrs.

— Tas neko nenozīmē.

— Ar suņiem nozīmē, — teica Meisons un atvēra mašīnas durvis.

Suns nekavējoties sabozās un klusi gaidīja.

Meisons paskatījās uz leju un noķēra suņa acu skatu.

— Paklau, — viņš teica, it kā uzrunātu dzīvu būtni, — gribu aprunāties ar mājas saimnieku. Es izkāpšu no mašīnas, taisnā ceļā iešu uz lieveni un piezvanīšu pie durvīm. Tu vari man sekot, lai pārliecinātos, ka nedaru neko lieku. Nu, kā?

Izrunājot pēdējos divus vārdus, Meisons pacēla balsi. Tad bez liekas kavēšanās uzlika kāju uz zemes.

Suns metās uz priekšu, savu degunu turot puscollu no Mei- • sona kājām, bet advokāts apgāja apkārt mašīnai un devās lieveņa virzienā.

— Viss kārtībā, — Meisons iedrošināja Dellu Strītu, kas bažīgām acīm vēroja notiekošo. Viņš pastiepa rokas ar atplestiem pirkstiem tā, lai suns varētu tās apostīt.

Advokāts aizgāja līdz lievenim un piespieda zvana pogu. Viņš dzirdēja, ka mājas iekšpusē atskanēja zvans.

Viņš kādu minūti pagaidīja, tad, ātri atkārtojot, nospieda zvana pogu vairākas reizes.

Kaut kur no tumšās mājas atskanēja lēni, nesteidzīgi soļi, kas tuvojās durvīm. Tika ieslēgts viens gaismas slēdzis, tad otrs. Durvis atvērās, un caur loga stiklu Meisons ieraudzīja vīrieša siluetu, kas ģērbts divrindu pogājuma pelēkā uzvalkā. Vīrietis pielika labo roku pie savas žaketes atloka. Pleca makstī advokāts ieraudzīja revolvera spīdumu.

Suns, skatoties uz durvīm, luncināja asti, šurpu turpu šūpodams tās galiņu.

Durvju iekšpusē tika atšauta bulta. Vīrs atvēra durvis apmēram divu collu platumā, tālāk to liedza drošības ķēde. Virs lieveņa iedegās gaisma un apspīdēja Meisonu visā tā godībā.

— Kas jūs esat? — jautāja vīrs. — Ko jūs gribat?

— Es meklēju Almanu Belu Hakliju.

— Ko jūs gribat no viņa?

— Gribu ar viņu parunāt.

— Par ko?

— Par dažiem viņa īpašumiem Nevadā.

— Nekas netiek pārdots.

— Vai jūs gribat dzirdēt, kas man sakāms, vai nē?

— Ja jums pie manis kādas darīšanas, brauciet atpakaļ uz Ošensaidas viesnīcu. Piezvaniet man pēc desmitiem no rīta.

Viņš grasījās aizvērt durvis. Tad viņš pamanīja kaut ko dīvainu suņa uzvedībā un aizdomīgi jautāja:

— Sakiet, kā jūs tikāt garām sunim?

— Es netiku viņam garām. Es vienkārši izkāpu no mašīnas un...

— Viņš nedrīkst izlaist nevienu no mašīnas, kad paliek tumšs.

— Manā gadījumā viņš pieļāva izņēmumu, — teica Meisons.

— Kāpēc?

— Pajautājiet sunim.

Vīrs sarauca pieri un teica:

— Galu galā, kas jūs esat?

Meisons teica:

— Gribu kaut ko noskaidrot par Eteli Gārvinu.

Haklija seja pilnīgi sastinga.

— Zināt kaut ko par viņu? — jautāja Meisons.

— Nē, — teica Haklijs un aizcirta durvis.

— Šorīt agri no rīta viņa tika nogalināta, — caur aizvērtajām durvīm sauca Meisons.

Atbildes nebija, bet, no otras puses, Meisons koridorā izdzirdēja soļus, kas norādīja, ka vīrs dodas prom no durvīm.

— Viņa šeit apstājās un uzpildīja benzīnu, — kliedza Meisons.

Iestājās pauze, un durvis atvērās.

— Ko jūs tur teicāt? — prasīja vīrietis.

— Es teicu, ka viņa apmēram ap pusvieniem pēc pusnakts te apstājusies un uzpildījusi benzīnu.

— Jūs esat piedzēries vai traks, nezinu, kurš variants ir pareizais, un man par to ne silts, ne auksts. Tagad taisieties, ka tiekat atpakaļ mašīnā, vai arī pavēlēšu sunim apgrauzt jums kājas.

— Dariet tā un es jūs iesūdzēšu tiesā par miesas bojājumu nodarīšanu, kā arī izcelšu gaismā jūsu Nevadas rančo, — teica Meisons.

— Jūs daudz runājat.

— Turpiniet, — Meisons viņam teica. — Pasakiet sunim, lai apgrauž man kājas, un tad redzēsim, kas notiks.

— Ko jūs gribat?

— Gribu parunāt par Eteli Gārvinu.

Sekoja ilgs klusums, kamēr slaidais, muskuļotais vīrs, domīgi vērtējot, sastapa Meisona acis. Pēkšņi viņš izlēma, noņēma drošības ķēdi un teica:

)

— Ienāciet. Ja gribat runāt, es gribu klausīties. Un pirms aiziešanas jūs man izstāstīsiet, ko tieši jūs domājāt, sakot, ka Etele Gārvina, lai kas arī viņa nebūtu, pusvienos no rīta te apstājusies. Nāciet iekšā, mister... ?

— Meisons, — teica advokāts.

— Labi, mister Meison, ienāciet.

Meisons pagriezās pret mašīnu.

— Della, Pol, nāciet, — viņš uzsauca.

— Kā ar to sasodīto suni? — aizkaitināts atsaucās Dreiks. — Vai viņu nevar iesaukt mājā?

— Suns paliks savā vietā, — teica Haklijs. — Viņš neko nedarīs, kamēr es nepavēlēšu.

Della Strīta atvēra mašīnas durvis, izslīdēja uz zemes un gāja tieši uz durvīm, kur stāvēja Meisons. Suns pagriezās, lai aplūkotu viņu, dobji un draudoši ierējās, bet pat nepakustējās.

Izdzirdis rējienu, Dreiks, kurš vienu kāju jau bija uzlicis uz zemes, aši iekāpa atpakaļ automobilī un aizcirta durvis.

— Viss kārtībā, — kliedza Haklijs un tad teica sunim, — aizveries, Rēksi!

Suns beidza riet, vērīgi nolūkojās Dellas Stritas pārliecinošajā nācienā, tad lēni paluncināja astes galu. Dreiks, redzēdams, ka ar Dellu Strītu viss kārtībā, vēlreiz atvēra durvis, lēni izlika labo kāju uz zemes, nolika kreiso kāju un veica divus trīs piesardzīgus soļus lieveņa virzienā.

Suns sabozās, ierējās un pēkšņi metās klāt Dreikam.

Dreiks apsviedās apkārt, ieskrēja mašīnā, bet suns atsitās pret durvīm un viņa zobi iecirtās metālā.

Haklijs atvēra durvis, izskrēja uz lieveņa un iebļāvās:

— Rēksi! Mierā! Nolādēts, Rēksi, mierā!

Suns paskatījās atpakaļ un lēni un negribīgi pieplaka pie zemes.

— Šurp! — kliedza Haklijs. — Nāc! Nāc šurp!

Suns pagriezās un, it kā gaidīdams pērienu, devās pie Haklija.

Haklijs teica:

— Nolādēts, es taču tev teicu, ka nevajag. Guli un paliec guļam.

Haklijs aizgāja līdz mašīnai un teica Dreikam:

— Nāciet. Viņš jūs neaiztiks.

Garām Haklijam Dreiks paskatījās uz suni un teica:

— Ja tas suns man tuvosies, es viņu nošaušu.

— Jums nebūs problēmu, ja izkāpsiet un pārliecinoši nāksiet iekšā, — teica Haklijs. — Bet nekad nesāciet bēgt no suņa un nekad neizrādiet, ka jums bail.

— Labāk stāvi un gaidi, kamēr viņš tev nokož kāju, — sarkastiski teica Dreiks.

— Bet citiem nebija nekādu problēmu, — norādīja Haklijs.

— Tas, ko piedzīvoju es, — Dreiks viņam teica, — bija pietiekoši mums visiem trim.

Viņš izkāpa no mašīnas un sekoja Haklijam līdz lievenim.

— Nāciet iekšā, — teica Haklijs. — Rēksi, vācies prom no ceļa. — Viņš veica pussirds apveida kustību sitienam. Suns veikli izvairījās no sitiena, zobus atņirdzis, stāvēja un vēroja Dreiku.

Haklijs teica:

— Nāciet taču. Iesim iekšā, apsēdīsimies un civilizēti par visu parunāsimies.

Viņš teica Meisonam:

— Ķersimies pie lietas. Jūsu vārds ir Meisons. Kas ir pārējie?

— Mis Strīta, mana sekretāre, — teica Meisons.

Haklijs pamāja, izrādīdams cieņu un godbijību.

— Mis Strīta, — viņš teica, — ļoti priecājos ar jums iepazīties.

— Un Pols Dreiks, — teica Meisons.

— Labdien, mister Dreik, — īsi noteica Haklijs.

— Dreiks, — piebilda Meisons, — ir detektīvs.

— Ak tā, — iesaucās Haklijs, — tad tik tālu gan, ko?

— Tieši tā, — Meisons viņam teica, — kurp mums jāiet?

— Nāciet te un apsēdieties.

Haklijs pieturēja durvis, kamēr visi trīs iegāja mājā, un teica:

— Ejiet taisni uz priekšu, pirmās durvis pa kreisi.

Della Strīta pirmā iegāja istabā, acīmredzot bibliotēkā, kas nepārdomāti bija piebāzta grāmatām un plauktiem un kas kādreiz bijusi parasta lauku mājas dzīvojamā istaba.

— Sēdiet, — ar rokas vēzienu aicināja Haklijs.

Kompānija apsēdās.

— Tātad, — teica Haklijs, — tagad paklausīsimies, kas jums sakāms.

—Jūs gribat jūgt zirgu aiz karietes, — teica Meisons. — Mēs gribam dzirdēt, kas jums sakāms.

— Man nekas nav sakāms.

— Jūs pazināt Eteli Gārvinu.

— Kurš to saka?

— Es tā saku, — teica Meisons. — Jūs iepazināties, kad viņa bija Nevadā. Jūs bijāt diezgan draudzīgās attiecībās. Jūs viņu atrunājāt no šķiršanās ar viru. Jūs iestāstījāt viņai, ka no Edvarda Gārvina varēs izspiest krietnu naudas žūksni, ja liks viņam saprast, ka izšķīrusies.

Haklijs teica:

— Nedomāju, ka jūs man patiksiet, mister Meison.

Saskatīdamies ar viņu, Meisons pieklājīgi teica:

— Esmu pārliecināts, ka nē.

Uz dažām sekundēm iestājās klusums.

— Tātad, — turpināja Meisons, — agri no rīta Etele Gārvina ieradās Ošensaidā. Viņa piestāja šeit un uzpildīja benzīna bāku. Es nezinu, ko viņa jums teica vai ko teicāt jūs, bet es zinu, ka, devusies prom no šejienes, viņa divas jūdzes nobrauca pa ceļu un tika noslepkavota.

— Liekas, — teica Haklijs, — tās visas ir tikai runas, lai piespiestu mani atzīties. Esmu pilnīgi pārliecināts, ka šī Etele Gārvina, vai kā viņu tur sauca, netika noslepkavota. Domāju, ka jūs, iespējams, vienkārši cenšaties izdabūt no manis apstiprinājumu, ka es ar viņu iepazinos Nevadā. Tātad, ja liksiet kārtis galdā un pateiksiet, ko gribat zināt un kāpēc, mums veiksies daudz labāk.

Meisons teica:

— Tur stūri jums ir telefons. Piezvaniet Ošensaidas policijai un pajautājiet, vai Etele Gārvina šorīt agrā rīta stundā tikusi nogalināta.

Haklijs nekavējoties piecēlās, aizgāja līdz telefonam, pasmaidīja un teica:

— Jūs diezgan labi blefojat, Meison, bet jums nekas neiznāks, jo es jūs nolikšu pie vietas. Kad vien kāds cilvēks man uzmācas, es viņam atbildu.

Viņš pacēla klausuli un teica:

— Policijas iecirkni, lūdzu, — un pēc brīža runāja tālāk, — vai jūs nebūtu tik laipns un nepateiktu, vai šorīt kaut kur Ošensaidas apkārtnē tika nogalināta Etele Gārvina?... Vai nav vienalga, kas viņa ir, es vienkārši uzdevu jautājumu... Labi, darīsim tā. Es varētu būt liecinieks gadījumā, ja...

Haklijs vairākas sekundes klusēdams turēja klausuli, tad asi noteica:

— Paldies, — un nosvieda klausuli.

Viņš pagriezās pret klausītājiem un, domīgi pievēris acis, rokas sabāzis kabatās, sāka soļot pa istabu. Spēji pagriezies, viņš nostājās ar muguru pret sienu.

— Labi, — viņš teica, — jūs uzvarējāt.

— Ko mēs uzvarējām? — jautāja Meisons.

Haklijs nopietni pasmaidīja.

— Esat atguvuši savu iemaksāto naudu, mister Meison, kas ir daudz vairāk nekā dabū cilvēki, kas uzsāk spēli ar mani. Tātad, jūs teicāt, ka šis džentlmenis, — pamājot uz Dreika pusi, teica Haklijs, — ir detektīvs.

— Tieši tā.

— No Losandželosas, Sandjego vai Ošensaidas?

— No Losandželosas.

— Esat saistīts ar slepkavību izmeklēšanas nodaļu, mister Dreik?

Dreiks pameta acis uz Meisonu un vilcinājās.

Meisons pasmaidīja un pakratīja galvu.

— Viņš ir privātdetektīvs. Es viņu nolīgu.

— Ak tā, — teica Haklijs, — un šī apburošā jaunā lēdija ir jūsu sekretāre?

-Jā.

— Un jūs?

— Es esmu advokāts.

— Protams. Pieņemu, ka kāds jūs noildzis. Diez vai jūs veicat izmeklēšanu sava prieka pēc.

— Jā, kāds ir mani nolīdzis.

— Viņa vārds?

>

— Edvards Čārlzs Gārvins.

— Tās nogalinātās sievietes virs?

— Bijušais vīrs.

— Saprotu, — teica Haklijs. — Interesanta kombinācija, vai ne?

— Loti.

»

— Labi, — teica Haklijs. — Esat pielavījies man no vājās puses. Esat pieķēris mani negaidīti un neizdevīgā stāvokli. Lai vai kā, es savu pateikšu. Nē, pat necentieties to pierakstīt, mis Strīta. Nedomāju, ka šobrīd gribu īstu nopratināšanu. Es vienkārši paziņošu kaut ko tādu, ko jūs, ļautiņi, varēsiet izmantot savā izmeklēšanā. To es izdarīšu, lai samaksātu savu daļu, cenšoties noskaidrot, kas nogalinājis šo sievieti.

Viņš teatrāli ieturēja pauzi un teica:

— Tas, ko teikšu, ir pilnīga patiesība.

Iestājās vēl viena īsa pauze, un tad viņš, stāvot ar muguru pret sienu, acīm skrejot no vienas sejas pie otras un vērojot, kā viņi to uztvers, teica:

— Man pieder rančo Nevadā. Tas ir diezgan liels īpašums. Man tas patīk. Man patīk tur dzīvot. Es nekad neesmu bijis precējies, jo negribu to darīt. Es neesmu eremīts, man patīk sievietes, bet doma par mājas pavarda radīšanu mani neiespaido un nekad nav iespaidojusi.

Tur ir viesu māja, tā saucamā pilsētnieku māja, kas atrodas uz mana Nevadas īpašuma robežas. Atklāju, ka daži viesi, kas tur uzturas, ir diezgan interesanti. Kā jau jūs droši vien esat nosprieduši, daudzi no viesiem tur neuzturas vienkārši tāpēc, ka viņiem patīk atpūsties Nevadas rančo. Viņi ir tur, lai uz sešām nedēļām iegūtu dzīvesvietu un dabūtu šķiršanos.

Atklāti atzīstu, ka dažas no šim sievietēm mani ieinteresēja, un es ieinteresēju viņas. Sieviete, kas sarauj savas laulības saites, dodas uz štatu, kur tai nav draugu, un varbūt pirmo reizi ilgu gadu laikā attopas pilnīgi viena, vēlas būt viena un tomēr sliecas iegūt kompāniju. Tā nu sagadījies, ka mans rančo ir pieejams. Tā sagadījies, ka esmu iegūstams un varbūt dažām sievietēm es esmu pietiekoši pieņemams.

Es vienmēr dzīvoju savā rančo un baudīju to, kamēr Nevadā ieradās Etele Gārvina un apmetās blakus esošajā pilsētnieku mājā.

Man patika misis Gārvina. Man patika būt kopā ar viņu, bet pamazām sāku saprast, ka viņa ir ļoti noteikta un ļoti atjautīga sieviete. Tāpat sāku saprast, ka viņai ir ļoti noteikts rīcības plāns un ka šis plāns attiecas uz manu nākotni.

Es gaidīju, kamēr kļuva acīmredzams, ka kaut kas jādara. Situācija kļuva man neciešama. Es negribēju ievainot viņas jūtas. Mēs bijām pārāk labi draugi. Es negribēju viņai skaidri un gaiši pateikt, ka manis nebūs mājās, kad viņa zvanīs. Es izvēlējos vieglāko ceļu. Es ilgu laiku meklēju iespējas ieguldīt naudu Kalifornijā. Mans brokeris atrada tādu vietu. Piedāvājums bija par tādu cenu, kas man šiem laikiem likās apmierinoša. Teicu brokerim klusi noslēgt darījumu un, cik vien iespējams, turēt to tālāk no avīzēm.

Kad viņš bija sagatavojis īpašuma ligumu, es vienkārši nozudu no sava Nevadas rančo. Es atstāju Etelei ziņu, ka pēkšņi darījumi mani aizsaukuši un es kādu laiku būšu ārpus štata, bet es sazināšos ar viņu, cik ātri vien tas būs iespējams, bet pašlaik es strādāju pie darījuma, kas ir tik konfidenciāls, ka man nebija izvēles un vajadzēja bēgt.

Tad ielēcu savā lidmašīnā un aizlidoju uz Denveru. Tur novietoju lidmašīnu garāžā, ar pasažieru lidmašīnu devos uz Los-andželosu un paņēmu jaunu automobili, kas pēc mana pasūtījuma jau bija sagatavots, un atbraucu šurp.

Es ļoti centos, lai Etele Gārvina neuzzina, kurp esmu devies. Ziņa, ka viņa ir vai bija Kalifornijā, šokēja mani, tas bija kā nepatīkams pārsteigums. Man šķita, ka viņa domās, ka esmu Flo-ridā. Es drīzāk domāju, ka viņa dosies turp.

Nevajag apgalvot, ka viņa būtu bijusi šeit pagājušajā naktī vai kādā citā laikā, lai uzpildītu sava automobiļa benzīna bāku, jo neesmu viņu redzējis, kopš aizbraucu no Nevadas.

Ziņa, ka šorīt agri no rīta viņa nogalināta, ir kas vairāk nekā šoks. Tas mani darīja niknu. Viņa bija ļoti mīloša sieviete... Vienīgais, ko varu teikt, ka nebūtu to darījis nekādā gadījumā. Es paziņošu, ka zinu, ka dzīves laikā Etele Gārvina ļoti uztraucās par savu vīru. Viņa kaut ko plānoja. Es precīzi nezinu ko, bet zinu, ka viņa ļoti baidījās par to, kā reaģēs viņas vīrs, kad viņa iesāks savu soda akciju.

Ir dažas lietas, kuras nevēlos izpaust šeit liecinieku klātbūtnē, bet pateikšu tās policijai, ja mani lūgs to darīt. Tās ir lietas, kas jūsu klientu, mister Meison, parādīs ne visai spožā gaismā.

Līdz ar to domāju, ka esmu pateicis visu, ko gribēju, un nav vajadzības turpināt iztaujāšanu.

— Ļoti interesanti, — teica Meisons. — Vai jūs saprotat, cik svarīgi ir teikt mums pilnīgu patiesību?

— Neesmu radis vairīties no patiesības.

....... l> iJ i!

— Vai esat pārliecināts, ka šorīt agri no rīta Etele Gārvina nebija šeit un varbūt bez jūsu ziņas piepildīja benzīna bāku?

— Absurds, džentlmeņi. Pirmkārt, benzīna sūknis ir aizslēgts. Otrkārt, viņai nebija ne mazākās nojausmas, ka esmu Ka-lifornijā. Es veicu visus piesardzības pasākumus, lai viņa neuzzinātu, kur esmu.

— Vai jūs, — jautāja Dreiks, — mēģinājāt noskaidrot, kad viņa aizbraukusi no Nevadas?

jf

— Kāpēc jūs tā jautājat, mister Dreik?

— Jūs bijāt ļoti pieķēries savam Nevadas rančo. Grūti noticēt, ka jūs grasījāties vienkārši aiziet un pamest to. Kādam varētu likties, ka tad, kad misis Gārvinas klātbūtne vairs netraucētu, jūs atgrieztos.

Haklijs pamāja, ka sapratis.

— Redzu, ka jums ir šādas tādas spējas, mister Dreik. Esmu pilnīgi pārliecināts, ka misters Meisons jūs uzskata par vērtīgu palīgu. Labs jautājums.

— Un atbilde?

— Atbilde ir tāda, — teica Haklijs, — ka es nevarēju iegūt informāciju, jo nebija neviena, kas man to sniegtu. Šim kādam noteikti vajadzētu zināt, kur es esmu. Bet es negribēju, lai kāds to zina. Tādējādi man nebija tāda informācijas avota, kādu jūs, mister Dreik, ieteicāt. Atbraucu šurp, un neviens, absolūti neviens nezināja, kur esmu.

— Kā jūs vadījāt savu rančo?

— Mans priekšstrādnieks un pārvaldnieks prot turēt muti.

Man patīk gan viņa lojalitāte, gan viņa godīgums. Tāpat man patīk viņa asais prāts biznesā, kas palīdz nodrošināt manas intereses. Viņam ir norēķinu konts, kurā ir pietiekami daudz naudas, lai vadītu rančo manas prombūtnes laikā.

Un, ja jūs mani atvainotu, mis Strīta, un jūs, džentlmeņi, man ir vēl citas lietas kārtojamas. Esmu sniedzis jums visu iespējamo informāciju un vairs nevēlos to apspriest.

— Pagājušajā naktī jūs bijāt šeit? — jautāja Meisons.

— Es jau teicu, ka nevēlos vairāk apspriest šo lietu, — laipni teica Haklijs. — Esmu sniedzis visu informāciju un tagad grasos novēlēt jums ar labu nakti.

Viņš platiem soļiem mierīgi un apdomīgi pagāja tiem garām, pa dzīvojamās istabas durvīm iegāja hallē un atvēra ārdurvis.

Della Strīta un Meisons saskatījās un pamāja.

— Uz priekšu, šef, — viņa teica.

Della Strīta apgāja istabu un gaidot, kamēr pirmie izies Meisons un Dreiks, pārskatīja grāmatu plauktus. Pēc brīža viņa sekoja.

— Ar labu nakti, — mazliet formāli teica Haklijs.

— Ar labu nakti, — teica Meisons.

Dreiks neteica neko.

Della Strīta it kā bikli saskatījās ar Hakliju, ļoti personiski viņam uzsmaidīja un teica:

— Ar labu nakti, mister Haklij, un liels paldies.

— Man bija ļoti patīkami, — Haklijs viņai teica.

— Rēksi, — teica Haklijs, — paliec. Šie ļaudis aiziet.

Suns, tagad daudz paklausīgāks un mazāk naidīgs, lēni apsēdās un, gaidot pavēles, skatījās uz Hakliju.

Meisons gāja pirmais un iekāpa šofera sēdeklī. Dreiks atvēra durvis un paturēja tās, kamēr mašīnā iekāpa Della Strīta. Dreiks viņai sekoja, pār plecu bažīgi noraudzīdamies uz suni. Ar veiklu rokas kustību viņš aizcirta mašīnas durvis. Della iesmējās.

— Vēl joprojām domā par suni, Dreik? — viņa jautāja.

— Pie velna, tev taisnība, domāju, — teica Dreiks.

Meisons iedarbināja mašīnu. Haklijs, nekustīgi stāvēdams

durvīs, nolūkojās, kā mašīna uzsāk braucienu.

Della Strīta ar viņu saskatījās un gandrīz slepeni pamāja ar roku.

Haklija bargā mute savilkās smaidā. Mašīna pa grantēto piebraucamo ceļu aizbrauca.

— Nu, — teica Dreiks. — Es taču tev teicu, ka viņš ir ciets rieksts.

— Ir gan, — teica Meisons, — bet mums vēl joprojām ir dažas neatrisinātas, taču ļoti interesantas lietas.

— Piemēram? — teica Dreiks.

Meisons teica:

— Ir skaidrs, ka suns ir labi trenēts. Suni viņš noteikti nenopirka kopā ar māju un ne Kalifornijā. Suns viņam droši vien bija jau Nevadas rančo un viņš to noteikti mīl, citādi nebūtu ņēmis to līdzi.

— Labi, bet ko tas dod? — jautāja Dreiks.

— Haklijs no kaut kā baidās. Viņš atstāja suni ārā, lai sargā. Suns ir trenēts, lai naktī neviens mājai nepiekļūtu.

— Labi, un tad?

Meisons teica:

— Mēs tagad apstāsimies pie Rolando Lomaksa mājas un noskaidrosim, vai viņš šorīt ap vieniem nav dzirdējis niknas suņa rejas.

Dreiks ieķiķinājās.

— Visu cieņu, Perij. Tā ir ideja.

Meisons nobrauca pa grantēto piebraucamo ceļu līdz asfaltam, pagriezās pa labi un apstājās pie Rolando Lomaksa mājas.

Atverot durvis, Lomakss šķita diezgan sirsnīgs.

Viņš bija dūšīgs vīrs ap sešdesmit, spēcīgie pleci bija darba saliekti, āda iedegusi un sakrunkojusies. Jau sirmot sākušie mati bija savēlušies un krietni mitri no sviedriem, kas liecināja par fizisku slodzi. Vilnas krekla piedurknes bija atrotītas, atsedzot spalvainas rokas un milzīgas, spēcīgas plaukstas.

Meisons teica:

— Mēs esam izmeklētāji un vēlamies pārbaudīt kaut ko, kas noticis pavisam netālu. Varbūt esat kaut ko par to dzirdējis.

— Jūs domājat to sievieti, kas nogalināta uz lielceļa?

Meisons pamāja.

— Ko jūs gribat zināt?

— Pagājušajā naktī bijāt mājās?

— Vai jūs, — jautāja Meisons, — nedzirdējāt kaut ko neparastu kaimiņu mājās?

— Jūs domājat tās mājas, ko nopircis tas garais pilsētnieks?

— Tieši tā.

— Dzirdēju, ka pagājušajā naktī suns rēja kā traks, — teica Lomakss.—Teicu sievai, ka kaut kas noteikti nav kārtībā. Suns patiešām trakoja.

— Vai zināt, cikos tas bija? — jautāja Meisons.

— Zinu ļoti precīzi. Tas ir, es nezinu, cikos tas tieši sākās, bet pēc tam, kad suns jau bija kādu laiciņu rējis, es padomāju, ka kaut kas nav kārtībā, piecēlos un paskatījos ārā pa logu. Manas guļamistabas logs iziet tieši uz Haklija māju.

— Jā, jā, — nepacietīgi teica Meisons, — un kas notika?

— Es paskatījos pulkstenī. Es nodomāju, ka tur noteikti

kaut kas notiek. Kad piecēlos, bija tieši divdesmit četras pāri divpadsmitiem. .....

— Vai jūsu pulkstenis ir precīzs? — jautāja Meisons.

— Jā. Es katru dienu to regulēju pēc radio. Tas nekļūdās vairāk par minūti vai divām.

— Un tas notika tieši divdesmit piecas pāri divpadsmitiem?

— Tieši divpadsmitos divdesmit četrās, — teica Lomakss. — Es iegaumēju laiku.

— Cik ilgi suns turpināja riet?

— Piegājis pie loga, ieraudzīju tai Haklija mājā gaismas — un tad pēkšņi suns pārstāja riet, it kā kāds viņam to būtu pavēlējis. Es kādu brīdi pagaidīju. Ugunis turpināja degt un suns vairs nerēja, tādēļ nopratu, ka viss ir kārtībā un aizgāju atpakaļ gultā. Suns acīmredzot rēja trīs vai četras minūtes vēl pirms tam, kad es piecēlos.

Ja atļauts izteikties, tas suns ir pretīgs, bet es neko nesaku — vēl ne, es cenšos būt labs kaimiņš. Lai vai kā, man te ir vistas, un, ja viņš sāks kost vistas, es došos turp un teikšu Hak-lijam, ka šis ir pilsētas suns. Neesmu vēl redzējis nevienu no tiem, kurš nepārvērstos par slepkavu, tiklīdz nonācis laukos. Un cik pretīgi! Cilvēki, kas agrāk dzīvoja šai mājā, bija jauki ļautiņi. Viņi bija bagāti, bet labi kaimiņi. Viņi vēlējās labi sadzīvot ar citiem. Domāju, ka arī viņi bija pilsētnieki, bet tādi, kas labi pielāgojušies lauku dzīvei.

Bet paskatieties uz šo Hakliju, viņš ir pavisam citādāks. Viņš ir pilsētnieks, kas vispār necieš kaimiņus. Viņš izturas pret mani tā, it kā manis te nemaz nebūtu. Vienkārši paiet garām. Dažreiz pamās, bet dažreiz ne. Nekad neapstāsies, lai parunātos.

Šeit, laukos, cilvēks kļūst atkarīgs no saviem kaimiņiem, un tad, ja sastopaties ar tādu nesabiedrisku tipu kā šis, tas jūs uztrau

— Protams, — teica Meisons.

— Tādēļ man nav nekādas vajadzības ciest to muļķīgo suni. Man viņš nepatīk. Man jau agrāk bijušas problēmas ar suņiem.

— Un suns rēja tikai vienreiz?

— Tikai vienu brīdi, — teica Lomakss.

— Vai gadījumā nepamanījāt mašīnu, kas brauca pa piebraucamo ceļu?

— Neredzēju nevienu mašīnu, — stūrgalvīgi teica Lomakss. — Kad eju gultā, es eju gultā, lai gulētu. Man ir trīsdesmit akru rančo un tas prasa darbu. Šajā diennakts laikā esmu diezgan noguris un varu uz vietas aizmigt. Deviņos noklausos ziņas un liekos slīpi. Parasti nemēdzu celties līdz pat dienas gaismai. Esmu augšā līdz ar ausmu un sāku strādāt. Un vēl, es neesmu no tiem, kas bāž degunu kaimiņu darīšanās, un negribu, ka kaimiņi bāžas manējās. Es gribu dzīvot un ļaut citiem dzīvot. Tā mēs te esam pieraduši.

— Tātad neredzējāt un nedzirdējāt nevienu automobili?

— Neko neredzēju un nedzirdēju, kamēr nesāka riet tas suns un es piegāju paskatīties, kas notiek. Tas, kā suns rēja, — nu, tas izklausījās tā, kā suns rej, kad ir par kaut ko uztraucies. Pat histēriski, ja atļauts teikt.

— Jūs domājat, ka tur kāds bija?

— Es domāju, ka suns pamatīgi par kaut ko bija uztraucies.

— Vai jūs tur nevienu neredzējāt?

— Bija tā, kā es teicu. Redzēju, ka mājā bija iedegtas gaismas, un pēc brīža suns beidza riet. Tad devos pie miera.

— Cik ilgi pirms tam, kad devāties gulēt?—jautāja Meisons.

— Cik ilgi pirms kā?

— Pirms devāties gulēt.

— Es nezinu, — teica Lomakss. — Pulkstenī neieskatījos. Varēja būt — es nezinu. Pie velna, varēja būt pusminūte, gandrīz minūte.

— Paldies, — smaidot teica Meisons. — Lūdzu, nevienam neko nestāstiet par mūsu apciemojumu. Nevēlos, lai Haklijs uzzinātu, ka bijām te apstājušies, turklāt es domāju, ka jūs un Haklijs labāk sadzīvosiet, ja viņš neuzzinās, ka sniedzāt mums šo informāciju.

— Man vienalga, ko viņš zina, — teica Lomakss. — Es tik cērtu, bet skaidas lai birst, kur tām labpatikas.

Meisons viņam novēlēja labu nakti. Visi trīs devās atpakaļ uz Meisona mašīnu.

Della Strīta teica:

— Es Haklija mājā šo to nozagu.

— Ko? — jautāja Meisons.

Viņa iesmējās un teica:

— Vainīga tikai sievišķīgā acs. Nedomāju, ka jūs pamanījāt sievietes šalli, kas bija iesviesta grāmatu plaukta augšējā stūrī, vai ne?

— Šalle? —jautāja Meisons. — Ak, dievs, nē!

Della Strīta iebāza roku aiz blūzes un izvilka krāsainu zīda šalli, kuras krāsojumā saplūda pasteļtoņi, sākot ar zaļo un pakāpeniski pārejot tumši violetā.

— Vai tu, — viņa jautāja Perijam Meisonam, — kaut ko saod?

Meisons pacēla šalli pie deguna, tad klusi iesvilpās.

— Della! Vai tā ir tā pati smarža, par kuru es domāju?

— Kas tas ir? — jautāja Dreiks.

Meisons teica:

— Ja vien es briesmīgi dziļi nemaldos, šīs smaržas lieto mana draudzene Virdžlnija Binima.

Della Strīta teica:

— Tas ir vājš pierādījums, varbūt nekas tāds, ko varētu izmantot tiesā, bet tā ir doma, šef.

— Tā ir vairāk nekā doma, — saraucis pieri, teica Meisons. — Tā ir problēma.

— Un te, — teica Della Strīta, — ir vēl kas.

Viņa no žaketes apakšas izvilka nelielu saplacinātu sieviešu cepuri.

— Šalle un cepure bija līdzās grāmatplaukta stūrī. Atcerie- i ties, ko teica Dreika cilvēks: viņaprāt, kad Etele Gārvina izgāja no dzīvokļa, viņai bija cepure.

Meisons paņēma cepuri.

Dreiks klusi iesvilpās.

— Sasodīts, Perij, laikam taču abas šīs sievietes bijušas iemīlējušās Haklijā!

— Un abas pagājušajā naktī bijušas šeit, — zīmīgi noteica Meisons.

13. nodaļa

Kamēr rīta pasts vēl gulēja nelasīts uz rakstāmgalda, Meisons soļoja šurpu turpu pa telpu, laiku pa laikam izmezdams kādu piezīmi Dellai Strītai.

— Kaut kas nesaskan, — teica Meisons. Un tad pēc brīža: — Eteles Gārvinas mašīnas benzīna bāka bija pilna... Aizsarg-

stikls nebija notīrits... Viņa neuzpildīja benzinu apkalpes stacijā, ja vien viņa pārāk nesteidzās, lai gaidītu, kamēr notīra stiklu. Tas neskan prātīgi.

Meisons atkal soļoja šurpu turpu, tad izteica vēl pāris frāzes.

— Mēs zinām, ka 12.24 no rīta Haklija mājā kāds bijis. Mēs domājam, ka tur varēja būt Virdžīnija Binima, bet viņa tā nevarēja būt, jo viņa šai laikā bija uz ugunsdzēsēju kāpnēm un novēroja Denbiju.

Della Strīta teica:

— Kas attiecas uz mani, es gribētu zināt kaut ko par Frenku Laivsiju. Esmu pazinusi tādus tipus. Viņš ir iedomīgs, uzpūtīgs un, ja atļauts teikt, viņš ir nežēlīgs.

— Kādēļ tu domā, ka viņš ir nežēlīgs?

— Es zinu, ka viņš ir nežēlīgs. Viņš tā izturas pret sievietēm. Viņš ir bijis uzdzīvotājs. Sapratis, ka rotaļu laiks garām, bet viņam ir darbs, kur zināmas kārtas meitenes ir pilnīgi atkarīgas no viņa. Varbūt ne sviestmaizes dēļ, bet piparkūku un kūku dēļ, un šīm meitenēm piparkūkas un kūkas ir daudz svarīgākas par sviestmaizi.

Meisons teica:

— Tas vēl neko nenozīmē.

— Pie velna, nē, — teica Della Strīta. — Šī tipa vīrieši kļūst augstprātīgi. Viņš...

Atskanēja klauvējieni pie Meisona biroja durvīm, viens sitiens, tad pauze, trīs sitieni un pauze, tad divi sitieni.

— Tas ir Pola Dreika šifrētais klauvējiens, — teica Meisons. — Ielaid viņu.

Della Strīta atvēra durvis. Pols Dreiks ienāca birojā, pasmaidīja sveiciena vietā un teica Meisonam:

— Ko dari? Vai atkal rīvē caurumus paklājā?

— Tieši tā, — teica Meisons. — Cenšos sakārtot lietas.

— Nu, — teica Dreiks, — man ir daži jaunumi.

— Kādi?

— Policija Ošensaidā atradusi kādu vīru vārdā Ērvings — Mortimers Ērvings... Pievērs uzmanību laikam, Perij, tas ir svarīgi.

— Labi, šauj vaļā.

— Ērvings ciemojies pie saviem draugiem Ladžollā. Viņš brauca atpakaļ uz Ošensaidu un mazliet uztraucās par kavēša- * nos. Viņš acīmredzot Ladžollā spēlējis pokeru un negribējis, lai sieva to uzzina. Viņš paspēlējis mazliet naudas un bija saīdzis par to. Viņš ievērojis, cik ir pulkstenis, jo gatavojis stāstiņu savai labākajai pusei.

— Turpini, — teica Meisons.

— Kad viņš bijis kādas divas jūdzes no Ošensaidas, viņš j ieraudzījis mašīnu, kas bijusi nobraukta no ceļa. Gaismas biju- ļ šas ieslēgtas. Vēl vairāk, tās bija tālās gaismas, tādēļ tās viņam, ļ braucot pa ceļu, traucējušas.

— Cikos? — jautāja Meisons.

— Nu, — teica Dreiks, — puisis nokļuva mājās precīzi 12.50. Viņš paskatījās pulkstenī un viņa sieva to apstiprina. Bez desmit vienos no rīta.

— Turpini, — teica Meisons.

— Tagad pats svarīgākais, — teica Dreiks, — ir tas, ka šī lieta saskan ar tā fermera liecību, kas atceras, ka kādu laiku tur stāvējusi mašīna un tās gaismas spīdējušas viņa guļamistabas logos. Viņš tam nav pievērsis īpašu uzmanību, bet atceras, ka pusnaktī kaut kur tur bijusi mašīna. Viņš nav skatījies

pulkstenī, tādējādi viņa liecībai īpašas nozīmes nav, bet lai vai kā — mēs zinām, ka mašīna tur bijusi.

Meisons pamāja.

— Tagad kadrā parādās šis Ērvings un viņš var būt sasodīti bīstams liecinieks. Viņš saka, ka brīnījies, kāpēc mašīna tur stāvējusi ar ieslēgtām tālajām ugunīm, un nodomājis, ka varbūt kādam gadījusies kļūme.

— Turpini, — teica Meisons. — Ko viņš darīja?

— Viņš apstādināja mašīnu, bet atstāja to uz ceļa. Viņa mašīnai bija prožektors, viņš to pagriezis tā, lai varētu apskatīt mašīnu. Viņš teica, ka tas bijis liels, gaišs, dzeltenbrūns kabriolets un tajā neviena nav bijis. Tas tur stāvējis ar ieslēgtām ugunīm — un viņš to rūpīgi nopētījis. Nekur tuvumā viņš nav varējis nevienu ieraudzīt, mašīna tur vienkārši stāvējusi. Viņš neatceras mašīnas numuru, bet labi iegaumējis, kāda tā izskatās. Un tagad, Perij, ievēro, ka apraksts varētu atbilst Gārvina automobilim.

— Vai jebkuram citam tādas krāsas kabrioletam, — teica Meisons. — Tas puisis zina tikai to, ka redzējis lielu kabrioletu.

— Dzeltenbrūnā krāsā.

— Daudzas ir tādā krāsā, — teica Meisons. — Manējā ir gaiši brūna. Gārvina mašīna ir mazliet zilganpelēka, bet prožektora gaismā varētu izskatīties dzeltenbrūna. Daudzi kabrioleti ir gaiši.

— Es zinu, — teica Dreiks. — Es tikai tev stāstu, ko policija uzzinājusi. Kad viņi būs pabeiguši apstrādāt šo liecinieku, viņš varētu būt sasodīti bīstams. Tu zini, ko viņi darīs. Viņi sāks to bikstīt un atkārtot, ko viņš redzējis, kamēr viņš beidzot būs pārliecināts, ka tiešām redzējis Gārvina mašīnu. Viņš pat atpazīs jeb-

kurus iespiedumus uz spārna. Viņš pat sāks domāt, ka atceras mašīnas numuru.

Meisons piekrītoši pamāja un teica:

— Tas ir noziegums, kā liecinieki sevi nohipnotizē — dažkārt ar policijas palīdzību. Es...

Biroja ārdurvis atvērās un Gērtija, telefona operatore un reģistratore, iedrāzās istabā, uz brīdi apstādamās, lai uzmestu acis Polam Dreikam.

— Ak, — viņa iesaucās, — es domāju, ka jūs ar Dellu esat vieni paši.

— Viss kārtībā, — teica Meisons. — Kas ir?

— Zvana misis Gārvina, mister Meison. Viņa zvana no Sandjego un ir ļoti satraukta. Viņa saka, ka grib ar jums tūliņ runāt un — es domāju, ka jūs varbūt gribētu, lai sarunai pievienoju arī Dellu, lai viņa pierakstītu. Viņa...

— Dariet tā, Gērtij, — teica Meisons, — un tad savienojiet.

Kad Gērtija pagriezās un izskrēja priekštelpā, Meisons

pamāja Dellai un teica:

— Paņem piezīmju grāmatiņu, Della, un pieraksti visu, ko viņa teiks.

Della Strīta pamāja, atvēra savu piezīmju grāmatiņu, pagaidīja, kamēr zvana skaņa apliecināja, ka Gērtija savienojusi abas līnijas, un pamāja Perijam Meisonam. Viņi abi vienlaicīgi pacēla telefona klausules.

— Hallo, — teica Meisons.

Lorēna Gārvina histēriski iesāka:

— Ak, mister Meison, tā priecājos, ka sazvanīju jūs. Es...

— Nomierinieties, — teica Meisons. — Pastāstiet, kas noticis.

— Viņi mūs apmuļķoja.

-Kas?

— Policija.

— Kas noticis?

— Pie mums ieradās Meksikas imigrācijas ierēdņi un gribēja uzzināt, cik ilgi uzturēsimies Meksikā, un Edvards viņiem pateica, ka nezina, ka mēs varbūt brauksim uz Ensenadu un ka varbūt tur uzturēsimies divas vai trīs nedēļas, varbūt vēl ilgāk.

Viņi pret to neiebilda, bet pateica, ka mums jāiegādājas tūristu kartes. Viņi teica, ka tūristu kartes ir derīgas sešus mēnešus, ka tās izdod imigrācijas postenis uz robežas un ka mums nevajadzēs šķērsot ASV robežu, lai tās dabūtu, jo tās izdod ari Meksikas pusē.

— Labi, kas notika pēc tam?

— Mēs iekāpām Edvarda mašīnā un devāmies uz robežu, bet, kad nonācām tur, policisti mūs novirzīja satiksmes straumē pa labi. Eds centās paskaidrot, ka gribam dabūt tūristu kartes, bet viņi nerunāja angliski.

— Labi, kas notika tālāk?

— Mēs sapratām, ka esam tajā satiksmes straumē, kas dodas uz Savienotajām Valstīm, un mēs nevarējām no tās izkļūt. Tādēļ Eds nolēma, ka varbūt būs labāk, ja šķērsosim robežu, apgriezīsim mašīnu un nonāksim atpakaļ Meksikā. Mašīnas brauca cieši viena pie otras, policisti tikai pārbaudīja, vai nav kontrabandas, un lāva braukt tālāk.

— Kaut jūs to būtu zinājuši, — saraukdams pieri, teica Meisons.

— Tagad mēs zinām, — viņa teica. — Tās bija lamatas. Mēs centāmies izbraukt no straumes, bet pāris ASV ierēdņu uzsvilpa un uzkliedza, lai braucam tālāk, un Eds viņiem teica, ka gri

bam tikai dabūt tūristu kartes, un viņi teica, lai braucam pāri un tad atpakaļ, ka nedrīkst izbraukt no straumes. Tātad mēs šķērsojām robežu, un, tiklīdz mūsu mašīna bija šajā pusē, tas vīrsj Tregs, pasmaidīja un teica Edvardam:

Es taču teicu, ka mēs to izdarīsim sarežģīti, ja nevēla-

ties vienkārši, — un viņi aizveda Edvardu uz Sandjego un ielika cietumā.

— Kur jūs tagad esat?

— Esmu ASV Grānta viesnīcā Sandjego.

— Viņi jūs nearestēja?

— Nē, viņi bija ļoti laipni pret mani. Viņi teica, ka viņiem ļoti žēl par man sagādātajām neērtībām un ka ar mašīnu varu doties atpakaļ uz Meksiku un paņemt somas. Tad viņi atkal piezvanīja un jautāja, vai es neiebilstu, ja viņi apskatīs mašīnu.

— Kur ir mašīna?

— Te, viesnīcas garāžā.

— Vai iepriekš viņi to netika aplūkojuši?

— Viņi to apskatīja, kad aizturēja mūs, bet tagad izskatās, ka viņi grib meklēt pirkstu nospiedumus vai ko tamlīdzīgu. Viņi teica, ka tam būtu nepieciešamas apmēram trīs stundas.

Meisons vaicāja:

— Kur ir mašīnas atslēgas?

— Domāju, ka mašīnā.

— Kad policija jums zvanīja?

— Tikko.

— Ko jus viņiem teicāt?

— Es teicu, ka man jābrauc pāri robežai, lai izrakstītos no viesnīcas Tidžuanā. Viņi teica, ka iedošot man policijas mašīnu un...

Meisons steidzīgi viņu pārtrauca:

— Tagad jūs darīsiet tā, kā es jums teikšu. Esiet uzstājīgāka pret viņiem. Pasakiet, ka nevēlaties, lai jūs redz braukājam apkārt policijas mašīnā; ka brauksiet atpakaļ pēc somām; ka viņi, ja vēlas, var sūtīt jums līdzi kādu policistu, bet jūs brauksiet savā mašīnā, paņemsiet somas un izrakstīsieties no Vista de la Mesas viesnīcas. Sapratāt?

-Jā.

— Pieraugiet, ka darāt tieši tā, — teica Meisons. — Neļaujiet viņiem pat roku piedurt pie šī automobiļa vismaz pusotru vai divas stundas. Novilciniet to visu, cik vien varat. Neizturieties tā, it kā jūs kaut ko slēptu, vienkārši esat traka, sāpināta, aizkaitināta un neatkarīga. Pieraugiet, ka nesakāt policistiem, ka viņi nedrīkst dabūt šo mašīnu. Pasakiet, ka viņi to dabūs, tik-līdz jūs būsiet atpakaļ no Meksikas. Vai saprotat?

— Jā, bet nesaprotu, kāpēc...

— Jums nav jāsaprot, — teica Meisons. — Dariet, kā jums teicu, un nevienam nesakiet, ka esat runājusi ar mani. Vai tagad jūs saprotat, kas jums jādara?

— Jā, bet es...

— Tad dariet, — teica Meisons. — Novilciniet visu, ja iespējams, lai policija automašīnu dabū ātrākais pēc divām stundām. Es ar to nodarbošos. Uzticieties man. Dariet tieši tā, kā es teicu. Uz redzēšanos.

Meisons nolika klausuli.

— Kas ir? — jautāja Dreiks.

Meisons, kājās stāvot, acis uztraukumā iepletis, teica:

— Tieši tā, kā tu teici, Pol. Tu zini, kas notiks? Policija cenšas iegūt Gārvina mašīnu. Viņi to apmuļķojuši un panākuši, ka

viņi šķērso robežu, un tad sagrābuši. Tagad viņi grib dabūt automobili. Tu zini, ko viņi ar to grasās darit? Viņi to grasās vest uz Ošensaidu, parādīt Ērvingam, piedabūt Ērvingu, lai tas pasaka, ka tā ir tā mašina, ko viņš redzēja, tad atsauks Ērvingu to kopīgi apskatīt, un sameklēs visus sīkumus, ko viņš nosauks, — iespiedumus uz spārna, iedobumus uz riteņa diskiem vai ko tamlīdzīgu.

— Nu, — garlaikots teica Dreiks, — tu tur neko nevari līdzēt. Galu galā, ja Ērvings ir no tiem, kas šādi iekrīt, tad...

— Visi viņi neiekrīt, — teica Meisons. — Nemuļķojies. Tu zini, kas notiek ar lieciniekiem.

— Kas notiek? — aizdedzinādams cigareti, jautāja Dreiks.

Meisons satraukts teica:

— Tas pierādījies dučiem reižu, — ja noziegums noticis istabā, kas pilna liecinieku, un tu liec viņiem aprakstīt notikušo, liecības būs daudzas un dažādas. Cilvēki vienkārši neko neredz un vēlāk stāsta, ko it kā redzējuši.

— Droši vien, — teica Dreiks.

—Velns, tas atkal apstiprinās, — teica Meisons. — Koledžas psiholoģijas nodarbībās tas ir vispopulārākais piemērs. Bet kas notiek, ja tev ir liecinieki, kad lietu izskata tiesā? Viņi viens pēc otra dodas uz liecinieku solu un stāsta visu, kas varētu tikt ierakstīts mimeogrāfā. Liecinieks kaut ko redz. Viņš to pastāsta policijai. Policija norāda uz neatbilstībām viņa stāstītajā un citu liecinieku teiktajā. Viņi norāda, kam vajadzēja notikt. Tad viņi ļauj cilvēkam pārdomāt. Tad viņi atkal par to runā. Tad viņi cilvēkam ļauj visu pārrunāt ar citiem lieciniekiem. Tad viņi to aizved uz notikuma vietu. Tur viņi ar lieciniekiem vēlreiz izspēlē notikušo. Un, kad liecinieks beidzot nonāk tiesā, viņš apliecina kontemplātu, ko veido tas, ko viņš redzējis; ko domā, ka redzējis; ko citi viņam stāstījuši, ka viņš redzējis; ko viņam būtu vajadzējis redzēt, spriežot pēc pierādījumiem. Paskat, kas notiek šajā lietā mūsu pašu degungalā. Viņi atraduši šo liecinieku. Viņi dabūs Gārvina mašīnu un...

— Es zinu, — teica Dreiks, — bet mēs neko nevaram darīt.

— Ne velna, varam gan, — teica Meisons. — Ņem Dellu savā mašīnā. Sekojiet man, cik vien ātri varat.

— Ko tu grasies darīt, Perij?

Meisons teica:

— Paņemšu savu kabrioletu, aizbraukšu uz Ošensaidu un nolikšu tā, kā liecinieks saka. Jūs ar Dellu sadabūsiet misteru Mortimeru Ērvingu, pateiksiet, ka gribat, lai viņš apskata mašīnu, un atvedīsiet uz to vietu. Tur būs novietots mans kabriolets, un varu saderēt desmit pret vienu, ka puisis apliecinās, ka mans kabriolets ir tieši tas, ko viņš redzējis — ja viņš to redz, pirms redz Gārvina mašīnu.

— Un tad? — šaubīgi jautāja Dreiks.

— Un tad, — teica Meisons, — mēs brauksim mājās un misis Lorēna Gārvina pateiks policijai, ka viņi var «aizņemties» mašīnu, lai to apskatītu. Policija steigšus aizvedis to uz Ošensaidu un lūgs Ērvingu to identificēt, ka tā ir mašīna ar noteiktu numuru.

— Viņš to neidentificēs, ja domās, ka tā pieder tev, un zinās, kas tu esi, — teica Dreiks.

— Viņš nezinās, kas es esmu, — teica Meisons, — un viņš nezinās, kam pieder mašīna.

Dreiks pakratīja galvu un teica:

— Ja to runā cilvēks, kam ir daudz vairāk saprāta nekā man tādos gadījumos, tad ar mani nerēķinies.

— Kāpēc?

— Tas ir pārāk sasodīti bīstami. Tu vari iekļūt nepatikšanās.

— Kādās nepatikšanās?—jautāja Meisons. — Mēs tikai lūgsim šo cilvēku identificēt mašīnu.

— Un pamudināsim šaubīties. Tu piespiedīsi viņu domāt, ka tā ir tā pati mašīna, ko viņš redzēja īsi pēc pusnakts, un...

— Un policija darīs to pašu, — teica Meisons. — Policija uzskata, ka tas ir normāli, ja viņi to dara, bet nelikumīgi, ja to dara kāds cits. Pie velna visu! Tu nāc vai nē?

— Nē, — kategoriski noteica Dreiks. — Man ir tiesības pārdomāt. Tas līdzinās...

Meisons paskatījās uz Dellu Strītu.

Viņa atgrūda krēslu, devās pie cepuru skapja un teica:

— Mana mašīna ir stāvvietā, šef. Tā ir uzpildīta. Es nevaru ar to pabraukt tik ātri, cik jūs ar savu lielo kabrioletu, bet mīšu jums uz papēžiem, ja vien ievērosiet ātruma ierobežojumus.

Meisons paķēra savu cepuri.

— Ejam, — viņš teica.

Dreiks teica:

— Viņi par to trakoti sūdzēsies, Perij. Viņi...

— Lai sūdzas, — teica Meisons. — Es nesēdēšu un neļaušu viņiem grozīt liecinieku prātus. Neļaušu viņiem apsūdzēt manu klientu slepkavībā. Ja man ir tiesības uzdot jautājumus un prasīt, kā viņš zina, ja tā ir tā pati mašīna, pēc tam, kad viņš ir devis liecību tiesā, man ir tiesības viņu izprašņāt pirms liecības sniegšanas un parādīt viņam, ka viņš patiesībā nevar atšķirt vienu kabrioletu no otra. Nāc, Della.

14. nodaļa

Perijs Meisons un Della Strīta apstājās kādas nelielas mājas priekšā Ošensaidā.

Meisons, atstādams Dellu Strītu mašīnā, izkāpa, devās augšā pa kāpnēm un pieklauvēja pie durvīm.

Durvis nikni atrāva sarkanmataina sieviete ar tādu sejas izteiksmi, kas liecināja par nogurumu. Dziļi iekritušās acis nomērīja Meisonu. Viņa teica:

— Mums neko nevajag, — un gribēja aizcirst durvis.

— Acumirkli, — smiedamies teica Meisons. — Gribu satikt jūsu vīru.

— Viņš strādā.

— Vai varat pateikt, kur?

— «Standard» apkalpes stacijā.

— Vai viņš jums stāstīja par automobili, ko redzējis, braucot atpakaļ no Ladžollas?

— Jā, — viņa teica.

— Gribu ar viņu par to parunāt, — teica Meisons. — Vai viņš jums stāstīja, kāds auto izskatījies?

— Viņš varējis saskatīt tikai to, ka tas bijis gaišs kabriolets. Tajā neviena nav bijis. Tā nebija mašīna, kurā braukusi tā sieviete.

— Jūs zināt, cikos viņš atgriezās mājās?

— Teikšu, ka zinu, cikos viņš atgriezās mājās, — viņa teica. — Bez desmit vienos. Sēdējis tur kopā ar tiem večiem, stāstot visādus mednieku stāstus, un paspēlējis naudu, ar kuru viņam nebija tiesību riskēt. Viņš ir viens pretīgs pokera spēlmanis, vienmēr gatavs blefot, kad viņam nav labu kāršu, — brauc mājās ar veselu lērumu visādu stāstu un...

— Mēs viņu atradīsim uzpildes stacijā?

— Tieši tā.

Meisons pateicās viņai, steidzīgi devās atpakaļ uz automobili, un Della Strīta viņu aizveda uz uzpildes staciju, kur jautāja pēc Mortimera Ērvinga.

Ērvings bija garš, lēnigs, labsirdīgs tips ar raustīgām acīm, kurš izskatījās jaunāks nekā viņa sieva. Viņš uzsmaidīja atbraucējiem un teica:

— Jā. Es redzēju to mašīnu — tobrīd par to nemaz nedomāju, bet — jūs zināt, es redzēju iedegtas gaismas un — ak, es nezinu, es tikai pabrīnījos. Es nodomāju, ka varbūt kāda meitene nonākusi grūtībās un ieslēgusi gaismas cerībā, ka kāds viņu pamanīs un — velns, es nezinu, vienkārši pavērsu pret to prožektoru.

Meisons teica:

— Vai jūs uz pusstundu varētu no šejienes izrauties?

— Nee.

— Ja iedošu jums desmit dolārus? — jautāja Meisons.

Viņš vilcinājās.

— Un vēl desmit, ko varēsiet iedot savam biedram, kurš pa-dežurēs un parūpēsies par klientiem, kas ieradīsies jūsu prombūtnes laikā?

Ērvings atgrūda cepuri pakausī un, visu pārdomājot, pakasīja galvu.

— Cik daudz jūs pazaudējāt pokera spēlē? — draudzīgā balsī jautāja Meisons.

— Mazliet vairāk par piecpadsmit zaļajiem.

— Kāpēc uzreiz tā neteicāt? — jautāja Meisons. — Es jums

iedošu divdesmit dolārus un vēl desmit tam vīram, kurš šodien strādā kopā ar jums, un vēl piecus zēnam, kurš mazgā mašīnas, lai viņš palīdzētu brīdī, kad būs daudz klientu. Tad jūs varētu savai sievai pateikt, ka patiesībā Ladžollā vinnējāt. Jūs zaudējāt piecpadsmit sešpadsmit zaļos, bet divdesmit dabūjāt atpakaļ.

Ērvings teica:

— Jūs, mister, patiešām zināt, kā pierunāt cilvēkus darū to, ko viņi negrib. Ja es tā spētu runāt, es būtu labākais tirgotājs visās Savienotajās Valstīs. Acumirkli, es iešu parunāt ar zēniem.

— Te ir trīsdesmit pieci dolāri, — teica Meisons, noskaitīdams divdesmit, desmit un piecu dolāru naudas zīmes. — Jūs būsiet prom ne vairāk kā pāris minūtes.

Ērvings aizgāja un parunāja ar savu palīgu, tad ar vīru pie mazgāšanas ierīces. Viņš atgriezās un teica:

— Tas patiešām būs jautri. Man patiks šovakar doties mājās un satikt sievu. Jau domāju, ka labāk saņemu sitienu nekā eju mājās un klausos par naudu, kuru esmu pazaudējis pokera spēlē. Man tas patiks.

Meisons pamāja Dellai Strītai, kas ātri vadīja mašīnu pa lielceļu.

— Jūs domājat, ka atpazītu kabrioletu, ja redzētu to vēlreiz? — jautāja Meisons.

— Patiesību sakot, es neapskatīju to tik pamatīgi, lai ielāgotu ražotāju, gadu, modeli un visu pārējo. Es to vienkārši apskatīju kā cilvēks, kurš gribētu redzēt, vai mašīnā kāds ir. Es mazliet uztraucos — ak, es nezinu, es domāju, ka kādai meitenei uzbrucis vilks un... velns, es nezinu, es tikai ieraudzīju gaismas, apstājos, pagriezu prožektoru un viss. Ja naktī auto-

mobili izgaismo ar prožektoru, gaisma izceļ mašīnu no tumsas, bet nav ne ēnu, ne kā cita. Tā būtu, tā sakot, plakana bilde, ja runājam fotogrāfu valodā.

— Cik noprotu, jūs šad tad niekojaties ar kameru, — teica Meisons.

— Jā, ja man ir pietiekami daudz naudas, lai nopirktu filmu. Man tas ir patīkams satraukums.

— Nu, — teica Meisons, — palūkosim, vai nevaram jums dabūt kādu filmu. Kāds lielums jūsu kamerai vajadzīgs?

— Seši divdesmit.

— Raudzīsim jums palīdzēt, — Meisons viņam teica.

Della Strīta samazināja ātrumu.

— Tātad, — teica Meisons, — te ir kabriolets, rau, novietots tur. Vai tas novietots tāpat, kā tad, kad...

— Apmēram tāpat, un tā ir apmēram tā pati mašīna. Apmēram tikpat liela un...

— Tātad aptuveni varat pateikt, — sacīja Meisons, — ka tā ir tā pati mašīna. Citiem vārdiem sakot, tai ir tās pašas vispārējās raksturīgās iezīmes, kas mašīnai, ko jūs redzējāt. Tā varētu būt tā pati mašīna.

— Varētu būt, — teica Ērvings.

Della Strīta apstādināja mašīnu, slepus paņēma piezīmju grāmatiņu un, balansējot to uz ceļgala, sāka pierakstīt sarunu.

— Citiem vārdiem sakot, sakopojot visas savas atmiņas par mašīnu, ko redzējāt novietotu šeit agri no rīta, kad atgriezāties mājās no Ladžollas, jūs nevarat noteikti pateikt, ka mašīna, ko redzat pašlaik, ir tā pati mašīna, tāpat nevarat pateikt, ka tā nav tā pati mašīna.

— Es teiktu, ka tā izskatās pēc tās mašīnas, — teica Ērvings. — Patiesību sakot, viss, ko varu pateikt, ir — tā ir tā pati mašīna.

— Vai nepamanījāt nekādas zīmīgas detaļas?

— Vien to, ka tas bija gaišas krāsas kabriolets un tādas pat formas, kā šis. Es — ko jūs gribat, lai saku? Ka tā ir tā mašīna?

Meisons pasmaidīja un teica:

— Es tikai gribu, lai jūs man sakāt patiesību. Es izmeklēju lietu un ļoti cenšos noskaidrot, kas tā bija par mašīnu, cik labi jūs to redzējāt un cik labi varēsiet to identificēt.

— Patiesību sakot, — sacīja Ērvings, — es tikai apskatīju... Paklau, es braucu no otras puses. Varbūt pabrauksim tālāk, apgriezīsimies un brauksim atpakaļ.

Meisons piebikstīja Dellai Strītai un teica:

— Labi, es braukšu, Della.

Viņš izkāpa no mašīnas un apgāja tai apkārt, lai apsēstos pie stūres. Della Strīta, vēl joprojām turot piezīmju grāmatiņu uz ceļiem, lai to neviens nepamanītu, pārsēdās sēdeklī pa labi.

Meisons pabrauca kādu gabaliņu, apgrieza mašīnu par simt astoņdesmit grādiem un, lēni braucot, stūrēja atpakaļ.

— Apstājieties kaut kur šeit, — teica Ērvings. — Tā, ļaujiet apskatīties... Velns, tā varētu būt tā pati mašīna. Tās pašas līnijas — un stāv apmēram tai pašā vietā. Apmēram šeit es arī apstājos. Es redzēju to mašīnu apmēram šādā pat leņķī. Kas attiecas uz mani, tā varētu būt tā pati mašīna. Saprotiet, es to nevaru identificēt un pateikt — tā ir tā pati mašīna, bet es patiešām nevaru pateikt, ka tā nebūtu.

— Jauki, — teica Meisons. — Tas, manuprāt, ir darīts. Man tie šķiet diezgan pietiekami apgalvojumi. Cik aptuveni jus varat pateikt, ka šī mašīna, kas tur stāv, ir īstā?

— Tas kabriolets tur stāvēja, — teica Ervings.

— Starp citu, — teica Meisons, — man acis tik labi nerāda. Vai varat salasīt mašīnas numuru?

— Mazliet pabrauciet atpakaļ, — teica Ērvings. — Domāju, ka tad varēšu.

Meisons pabrauca atpakaļgaitā.

Ērvings nolasīja mašīnas numuru.— 9Y6370.

— Jauki, — teica Meisons un piebilda, — domāju, tas viss.

Viņš iedarbināja mašīnu, ātri aizbrauca atpakaļ uz Ošen-

saidu, apstājās pie apkalpes stacijas, izlaida Ērvingu un devās atpakaļ pa lielceļu.

Della Strīta pasmaidīja un teica:

— Tas nu ir viens godīgs liecinieks.

— Tagad, — teica Meisons, — bet tad, kad policija viņam piestāstīs pilnu galvu visādām idejām, viņš jutīsies pilnīgi pārliecināts, ka vienīgā mašīna, kas atbilst redzētās aprakstam, ir kabriolets, kas pieder Edvardam Gārvinam.

Kamēr viņi vēl nebija izbraukuši no Ošensaidas, Meisons ievēroja ātruma ierobežojumus, bet pēc tam piespieda gāzes pedāli.

— Es gribu nonākt tur un savākt savu kabrioletu, kamēr vēl nav ieradusies policija, — viņš teica.

Pusjūdzi pirms vietas, kur novietota mašīna, Della Strīta teica:

— Šķiet, ka esat atbraucis par vēlu, šef.

Meisons klusi iesaucās, jo pa gabalu jau spīdēja sarkans prožektors. Tad viņu ausis sasniedza sirēnas skaņas.

Liela policijas mašīna, kam sekoja virs, stūrējot Edvarda Gārvina mašīnu, apstājās tieši pretim vietai, kur bija novietota Meisona mašīna.

— Tikpat labi varēja iztikt ar šo, — smīnot noteica Mei-sons, nobraukdams no lielceļa un stūrēdams tieši blakus sa-vam kabrioletam.

Vīrs, kura vesti rotāja uzraksts SANDJEGO GRĀFISTE, ŠERIFA PILNVAROTAIS, un seržants Holkoms tuvojās no tās puses, kur bija novietotas policijas mašīnas.

— Kas tad tas? — kareivīgi jautāja Holkoms.

— Apstājos te uz kādu laiciņu, — teica Meisons.

—Jūsu mašīna?

— Tieši tā.

— Ko ar to gribat darīt? — prašņāja šerifa palīgs.

Meisons teica:

— Cenšos noskaidrot, kurš nogalinājis Eteli Gārvinu. Kā noprotu, mans klients ticis arestēts un apsūdzēts slepkavībā.

— Nu, nu, — kareivīgi teica Holkoms, — kādēļ novietojāt mašīnu šeit?

— Vai tas ir pretlikumīgi? — jautāja Meisons.

— Es gribu zināt, ko tas nozīmē.

Meisona seja līdzinājās ķerubiskas nevainības maskai.

— Džentlmeņi, — viņš teica, — būšu ar jums atklāts. Cenšos no visas sirds, lai pierādījumi kļūtu par reāliem faktiem. Kā nopratu, ir bijis kāds vīrs no Ošensaidas, vārdā Ērvings, kas te ir redzējis mašīnu. Tātad, lai parādītu savu vēlmi sadarboties, pastāstīšu par to. Viņa vārds ir Mortimers Ērvings. Atradīsiet viņu «Standard» stacijā — pirmā pa labi no ceļa. Viņš ir patīkams puisis un viņš bijis Ladžollā, spēlējis pokeru tajā naktī, kad notikusi slepkavība.

Viņš braucis atpakaļ un ieraudzījis te novietotu mašīnu. Tai bijušas ieslēgtas ugunis. Pavisam skaidrs ir tas, ka tā nebija ma-

šina, kurā atrada Eteles Gārvinas līķi. Tā bija cita mašīna. Cik viņš var atcerēties, tas bijis kabriolets.

Es gribēju kaut ko vairāk noskaidrot par to automobili, bet par nelaimi Ērvings neko daudz pastāstīt nevarēja. Viņš zina vienīgi to, ka tas bijis liels kabriolets. Viņš domā, ka tas bijis apmēram tikpat liels un tādā pat krāsā kā manējais, ko biju novietojis te, lai viņš varētu to apskatīt.

— Citiem vārdiem sakot, — teica Holkoms, — jūs piespiedāt viņu identificēt mašīnu. Vai ne?

— Es viņu nepiespiedu identificēt vai vēl ko tamlīdzīgu, — teica Meisons.

— Nepiespiedāt, velns parāvis, — iekarsa Holkoms. — Jūs, tāpat kā es, ļoti labi zināt, ka vienīgais veids, kā panākt pilnīgu automobiļa vai personas identifikāciju, ir izvēlēties vienu no daudziem. Jūs novietojāt vienu mašīnu tajā pašā stāvoklī un...

— Starp citu, ko jūs grasījāties darīt ar Gārvina mašīnu? — jautāja Meisons.

— Mēs meklējām pirkstu nospiedumus, — teica šerifa palīgs.

Meisons palocījās un pasmaidīja.

— Džentlmeņi, nelieciet man iejaukties. Ja misters Gārvins atļāva jums paņemt automobili, esmu pilnīgi pārliecināts, ka noskaidrosiet, — viņš ir ļoti priecīgs, ka var palīdzēt, cik vien viņa spēkos.

Tā nu sagadījies, ka misteram Gārvinam ir brīnišķīgs alibi tajā laikā, kad notika slepkavība... Bet tagad, ja atvainosiet mani, džentlmeņi, es došos atpakaļ uz savu biroju.

Meisons piegāja pie sava kabrioleta, atvēra durvis, iesēdās pie stūres, pagrieza aizdedzes atslēgu, iedarbināja motoni un brauca prom, atstājot abus policistus stāvam, dusmīgi uz viņu noraugoties, bet nesaprotot, ko šajā gadījumā teikt.

15. nodaļa

Hamlins Kovingtons, Sandjego grāfistes apgabala prokurors, nopētīja Periju Meisonu, kurš ienāca tiesas zālē, tad pagriezās pret sava šefa palīgu Semjuelu Džārvisu.

— Puisis labi izskatās, — čerkstēja Kovingtons, — bet pēc burvja neizskatās.

— Viņš ir bīstams, — brīdināja Džārviss.

Kovingtons, kurš bija cienīgs, garš, spēcīgi veidots vīrs, teica:

— Acīmredzot no viņa šajā lietā nav jābaidās. Varbūt viņš veic daudzus ātrus manevrus un tie zēni no ziemeļiem strādā, cenšoties viņam līdzināties. Es uz šī āķa neuzķeršos. Es saglabāšu cieņu, pret ko šis kaktu advokātelis varēs cīnīties, bet efekts būs tāds pats kā okeāna viļņu cirtieniem pret Sansetas klintīm.

Sems Džārviss pamāja, tad triumfējoši pasmaidīja.

— Ja vien Meisons zinātu, kā mēs viņu gaidām, — viņš tīksminājās.

— Nu, — ar zināmu pašcieņu teica Kovingtons, — galu galā, to viņš arī dabūs. Viņam patīk visas lietas ātri nodot tiesai. Mēs viņu izārstēsim.

— Un, — Kovingtons turpināja, — par to automobiļu identifikācijas lietu viņš saņems uzaicinājumu ierasties Tiesu asociācijas strīdu komisijā. Tas viņu nedaudz pieturēs iztaujāšanas laikā. Jo vairāk viņš centīsies samulsināt liecinieku, jo Tiesu asociācijai būs lielāks pamats sūdzībai.

Kovingtons apmierināts noķiķinājās.

— Mēs viņam parādīsim, ka šajā iecirknī tās lietas darāmas mazliet citādāk, ko, Džārvis?

— Obligāti, — piekrita Džārviss. — Kad viņš dzird...

Pēkšņi atvērās tiesneša istabas durvis un tiesas zālē ienāca »

tiesnesis Maindens.

Advokāti, skatītāji un tiesas ierēdņi piecēlās, bet tiesnesis aizgāja līdz savam krēslam, mirkli vilcinājās, tad viegli pamāja, atļaujot visiem apsēsties.

Tiesnesis, ar sava āmuriņa palīdzību piespiedis visus ievērot kārtību, paziņoja:

— Kalifomijas štata Sandjego grāfistes Augstākās Tiesas sēde, • ko vada godājamais tiesnesis Harisons Maindens, ir atklāta.

— Kalifomijas štata iedzīvotāji pret Edvardu Čārlzu Gār-vinu, — teica tiesnesis Maindens.

— Gatavs apsūdzībai, — paziņoja Kovingtons.

— Un aizstāvībai, Jūsu Godība, — izmeklēti smaidot, teica Meisons.

— Nosauciet zvērināto tiesas locekļus, — tiesnesis Maindens teica ierēdnim.

Kovingtons pačukstēja Semjuelam Džārvisam:

— Tu droši piesakies zvērināto tiesā, Sem. Es palikšu rezervē... Kā liels ierocis, lai izdzītu Meisonu no ūdens. Mēs tikai nedrīkstam pārspīlēt.

— Viņš tiks uzspridzināts, — teica Džārviss, — mēs būsim gatavi nospiest pogu jebkurā brīdī.

Kovingtons uzskrullēja savas pelēkās ūsas. Viņa acis spīdēja priekā par ainu, ko attēloja viņa palīgs.

Tiesnesis Maindens teica:

— Tā kā zvērināto tiesas locekļi ir nosaukti, nāciet un ieņemiet savas vietas zvērināto tiesas solos. Piereģistrējiet šos divpadsmit vārdus.

Tiesnesis Maindens brīvi izskaidroja zvērinātajiem viņu pienākumus, uzaicināja apgabala prokuroru iepazīstināt zvērinātos ar lietas būtību, uzdeva viņiem dažus formālus jautājumus, tad pievērsās advokātiem, lai tie uzdotu jautājumus.

Meisons šoreiz mainīja savu tiesas zāles taktiku un uzdeva tikai parastos un vispārējos jautājumus.

Apgabala prokurors Kovingtons, pēkšņi kļuvis aizdomīgs, brīdinoši sačukstējās ar Džārvisu un mudināja viņu uzdot pamatīgus jautājumus.

Kamēr Kovingtons pārliecinājās, ka apgabala prokurora birojs ir darījis visu, lai zvērināto tiesā būtu rūpīgi atlasīti cilvēki, aizstāvība, šķiet, bija gatava pieņemt jebkurus divpadsmit godīgus cilvēkus.

Kad tika uzdoti jautājumi par nāves sodu, četri zvērinātie pameta savas vietas un viņu vietā nāca citi, bet Meisons, likās, smaidīdams tīksminājās par visu, it kā tā būtu tikai formāla procesuāla sagatavošanās atbrīvošanai.

Kā ķerdamies pie nepatīkama darba, apgabala prokurors Kovingtons pats uzdeva dažus jautājumus, un, kad beidzot vēlā pēcpusdienā zvērināto tiesa tika apstiprināta, caur caurēm aizkaitinātais apgabala prokurors saprata, ka Meisons pārspējis viņu, jo advokāts, veikli pārciezdams viņa noteiktos, bet nepamatotos izaicinājumus, parādīja, ka jau iepazinies ar iespējamo zvērināto tiesnešu raksturu un kvalifikāciju.

— Vai vēlaties teikt atklāšanas runu, apgabala prokurora kungs? — jautāja tiesnesis Maindens.

Bija domāts, ka atklāšanas runu teiks Džārviss, bet Kovingtons, dusmīgs un uzbudināts, jau bija kājās zvērināto tiesas priekšā un stāstīja, ka grasās pierādīt, ka apsūdzētais Edvards

Gārvins nelikumīgas šķiršanās rezultātā nonācis divsievības stāvoklī un, iesaistīts bezcerīgā mājas apstākļu juceklī, vienīgo atpestījumu saskatījis vienkāršā, bet nāvīgā līdzeklī — nospiežot revolvera mēlīti.

— Gatavojos jums pierādīt, dāmas un kungi, — ar atmaskojuma pieskaņu balsī teica Kovingtons, — ka šis vīrs tīši izvilināja savu sievu uz pusnakts tikšanos, uz tikšanos, kas bija rūpīgi izplānota, lai viņa nekad neatgrieztos dzīva. Aukstasinīga, labi izplānota, prasmīgi veikta slepkavība ar iepriekšēju nodomu, kuru varbūt nekad neatklātu, ja vien...

Tikai tad, kad Semjuels Džārviss parāva viņu aiz žaketes stūra, Kovingtons saprata, ka jau pateicis par daudz. Viņš apklusa, noklepojās un teica:

— Ja vien apgabala policija, draudzīgi strādājot kopā ar Los-andželosas policistiem, nebūtu pielikusi visus spēkus un to atklājusi.

Tomēr, dāmas un kungi, es ilgi nekavēšos pie garā pierādījumu saraksta. Vēlos pierādīt, ka apsūdzētais no Savienotajām Valstīm aizbēga uz Meksiku, kur viņš meklēja glābiņu no apsūdzības, ko pret viņu cēlusi viņa sieva, un...

— Acumirkli, — mundri pārtrauca Meisons, — Jūsu Godība, iebilstu pret jebkuru apsūdzības mēģinājumu ievest šajā lietā pierādījumus citam neatkarīgam noziegumam, lai diskreditētu apsūdzēto, un apgabala prokurora izteicienus uzskatu par aizspriedumainiem amatpārkāpumiem. Lūdzu tiesu ignorēt šīs piezīmes.

— Ja tiesai labpatiktu, — saniknots teica Kovingtons, — šis ir izņēmums no likuma. Šis ir gadījums, kad apsūdzība divsievībā, ko pret apsūdzēto cēlusi viņa sieva, ir slepkavības

motīvs. Aizstāvības advokāts to ļoti labi zina. Šis ir gadījums, kad mums vajadzētu atļaut izmantot pierādījumus no citas lietas. Mēs esam spiesti tā darīt, lai pierādītu motīvu. Šī nozieguma dēļ apsūdzētais aizbēga uz Meksiku, nolēma noslepkavot savu sievu un padarīt sevi par atraitni, lai pēc tam varētu no jauna apprecēties ar sievieti, kurā iemīlējies.

— Tas pats iebildums, — mundri teica Meisons, — tas pats amatpārkāpums.

Tiesnesis Maindens īgni teica:

— Protams, apgabala prokurora kungs, es nezinu, ko atklās šis pierādījums, bet man šķiet, ka jūs apsteidzat notikumus. Vai nebūtu labāk pagaidīt, kamēr pienāks laiks atklāt šos pierādījumus. Tad aizstāvībai varbūt nebūs iebildumu, zvērinātie nebūs pakļauti ietekmei un tiesa varēs vadīt sēdi. Tā var būt daļa no res gestae, bet, lai to noteiktu, mums vispirms jānoskaidro, kādi ir apstākļi.

Domāju, būtu daudz labāk, ja jūs vienkārši izklāstītu zvērinātajiem, ko jūs gribat pierādīt, atsaucoties uz apsūdzētā pārvietošanos un darbībām slepkavības izdarīšanas laikā, un tad secīgi ievestu pierādījumus.

— Ļoti labi, Jūsu Godība, — labprāt piekrita Kovingtons. — Ja tiesa vēlas, lai es pieņemu šo procedūru, es to darīšu.

— Apstākļi spiež, — teica tiesnesis Maindens. — Lai aizsargātu apsūdzētā tiesības, tiesa lūdz zvērinātos neievērot piezīmes, ko pirmīt izteica apgabala prokurors un kas attiecās uz citu lietu.

Kovingtons, dusmās atjautis, ka viņam likts saprast, ka viņš mēģinājis nepiedienīgi ietekmēt zvērināto tiesu, noteica:

— Es esmu pilnīgi pārliecināts un gatavojos pierādīt, ka apsūdzētais izdarījis slepkavību, ka tā ir bijusi nelietīga, iepriekš-

nodomāta, aukstasinīga slepkavība, un es lūdzu atzīt to par pirmās pakāpes slepkavību bez vainu mīkstinošiem apstākļiem. Citiem vārdiem sakot, lūdzu apsūdzētajam piespriest nāves sodu.

Kovingtons pagriezās un uzmeta niknu skatienu vispirms Ed-vardam Gārvinam, tad Perijam Meisonam. Viņš strauji apsēdās un pačukstēja Džārvisam:

— Pie velna to uzpūtīgo smīnu! Es pavisam drīz viņu piespiedīšu uztvert šo lietu nopietni.

— Turpinām, — teica tiesnesis Maindens. — Vai apsūdzētais vēlas teikt atklāšanas runu?

— 0, ja tiesa vēlas, — it kā starp citu teica Meisons, — es teikšu ļoti īsu runu.

Viņš piecēlās, izgāja ārpus nožogojuma un nostājās pretim zvērināto nodalījumam, zīmīgi paskatījās uz zvērinātajiem un dziļi ievilka elpu, it kā gribētu sākt sīku lietas izklāstu.

Zvērinātie, no kuriem daudzi Meisonu redzēja pirmo reizi, zināja, ka viņam ir tiesas advokāta reputācija citā jurisdikcijā, un uzlūkoja to ar draudzīgu interesi.

Meisons teica:

— Ar tiesas un zvērināto dāmu un kungu atļauju, — viņš brīdi dramatiski klusēja, tad advokāta seja atplauka smaidā un viņš turpināja, — viņš to nevar pierādīt.

Un tad, pirms zvērinātie un apgabala prokurors saprata, ka tās bija runas beigas, Meisons pagriezās un devās atpakaļ uz savu vietu.

Viens vai divi zvērinātie pasmaidīja. Tiesas zālē atskanēja viegli jautrības zvārgulīši, bet ar tiesneša zvanu tika atjaunots klusums.

— Turpinām, — tiesnesis Maindens teica apgabala prokuroram, bet tie, kas pamanīja tiesneša sejas izteiksmi, redzēja, ka pat Viņa Godības acīs iezibējās viegls mirdzums.

Kovingtons pieliecās klāt Semam Džārvisam.

— Sāciet jūs un pierādiet corpus delicti', Sem, — viņš aizsmacis čukstēja. — Es iziešu ārā ieelpot svaigu gaisu. Mēs to sasodīto kaktu advokāteli saraustīsim gabalos. Kad šī lieta būs galā, reputācija, ko viņš ieguvis kā likumu viszinis, būs saplosīta kā lupatu lelle, ko suns saplēsis smalkos gabalos. Sāciet, Sem, un — velns parāvis, izdzeniet viņam to augstprātību.

Tad Kovingtons, platiem soļiem, parādīdams necieņu pret jebkuru cilvēku, kurš reti sastopas ar tādu pārdrošību — piecelties un izrādīt savas dusmas, aizgrīļojās pa tiesas zāles eju, bet viņa palīgs sāka garo iepriekšminēto pierādījumu uzskaitījumu.

Zinot, ka liecinieks, kurš atradis līķi, ir viens no Dreika vīriem, un sapratis, ka viņš varētu, ja vien viņam dotu šādu iespēju, sagrozīt savu liecību tā, lai tā būtu izdevīga Meisonam, apgabala prokurora palīgs izturējās pret viņu kā pret jēlu olu.

Džārviss vienīgi pajautāja, vai viņš noteiktā dienā atradis automobili, kas novietots ceļa malā, vai viņam nācies apskatīt mašīnu un vai viņš tajā atradis sievieti. Viņš noskaidroja, ka liecinieks atradis revolveri uz mašīnas grīdas un ziņojis policijai, ka liecinieks redzējis līķi brīdī, kad to apskatījis kri-minālizmeklētājs, un tas bijis tas pats līķis.

Pēkšņi Džārviss pasvieda bumbu Perijam Meisonam.

— Jūs drīkstat uzdot jautājumus, — viņš teica.

— Nav jautājumu, — teica Meisons.

* corpus delicti 0at. vai.) — fakti, kas saistīti ar noziegumu. (Tulkotājas

piezīme.)

Džārviss bija acīm redzami pārsteigts. Viņš bija gaidījis, ka Meisons mēģinās veidot savas aizstāvības pamatu ar šī aculiecinieka palīdzību.

Nākošais liecinieks bija Ošensaidas policijas šefs.

Ar šo vīru Džārviss bija atbrīvotāks, jutās kā mājās. Policists liecināja, ka ticis izsaukts uz notikuma vietu, ka ziņojis krimi-nālizmeklētājam un Sandjego šerifam, ka «apskatījis vietu» un vēlāk sastādījis izziņu, kas apliecināja noslepkavotās sievietes personību.

Būdams piesardzīgs, Džārviss centās kvalificēt vīru kā ekspertu, kurš pēta nozieguma pēdas. Tad, gaidot Meisona iebildumus, palīgs demonstrēja, ko zina par automobiļa stāvokli un pēdām uz zemes.

Hamlins Kovingtons atgriezās tiesas zālē, padarot savu ienākšanu pēc iespējas iespaidīgāku. Viņš apsēdās, dažus mirkļus paklausījās, tad pieliecās un pačukstēja Džārvisam:

— Turpini. Pajautā, ko liecināja pēdas. Liec Meisonam iebilst, cenšoties izvairīties no pierādījumiem. Izkvēpini viņu. Liec viņam aizstāvēties.

Džārviss atčukstēja:

— Mēs viņu nekvalificējām kā ekspertu. Meisons saplosīs viņu gabalos. Viņš to novedīs līdz voir dire' un saplosīs gabalos.

— Lai pamēģina, — teica Kovingtons. — Vismaz panāksim, ka viņš sāk iebilst Mēs viņu piespiedīsim šo lietu uztvert nopietni.

— Labi, — nočukstēja Džārviss, — lai iet.

Viņš piecēlās un teica policijas šefam:

— Tātad, šef, ko liecināja abu mašīnu pēdas, kas bijušas novietotas viena otrai paralēli?

* voir dire (franču vai.) — mainīt liecību. (Tulkotājas piezīme.)

Tad Džārviss pagriezās pret Meisonu un gaidija niknus iebildumus. Meisons acīmredzot nebija dzirdējis jautājumu.

— Likās, ka mašīna, kurā atrasts līķis, — teica šefs, — bijusi novietota tieši blakus citai mašīnai, kas tur atstāta, un...

— Acumirkli, — teica tiesnesis Maindens. — Es vēlētos, lai pēdējais jautājums tiktu nolasīts vēlreiz, rakstveža kungs.

Tiesas rakstvedis nolasīja jautājumu.

Tiesnesis Maindens gaidoši nolūkojās uz Meisonu.

Meisons klusēja.

— Turpiniet atbildēt uz jautājumu, — Kovingtons uzķērca lieciniekam.

— Bija tā, — teica liecinieks. — Mašīna, kurā atrada līķi, bijusi novietota tieši blakus citai mašīnai, kas tur bijusi atstāta. Varēja redzēt, ka mašīna, kurā atrasts līķis, braukājusi uz priekšu un atpakaļ, kamēr bijusi vajadzīgajā vietā, un tad slepkava vienkārši pārkāpis otrā mašīnā, upura līķi ievilcis šofera vietā un aizbraucis. Tā tas tika izdarīts.

— Lūdzu, uzdodiet jautājumus, — triumfējoši teica Džārviss.

— Palūkosim, vai es pareizi sapratu, — teica Meisons, savdabīgi parādīdams, ka tikai interesējas, bet izrādīdams vēlmi pārliecināties, ka zvērinātie sapratuši situāciju.

— Jūs tur ari atstājāt pēdas, šef?

-Jā.

— Tātad, jūs sacījāt, ka mašīna, kurā atrasts līķis, iestum-dīta attiecīgajā stāvoklī?

— Tieši tā. Man vajadzēja paskaidrot zemes īpatnības. Tās bija smiltis un granīta gabali, kas bija cieti kā betons. Līdz ar to iespējams atšķirt pēdas, bet ne riepu nospiedumus, vismaz ne tik skaidri, lai izmantotu izmeklēšanā.

Varēja redzēt, ka Eteles Gārvinas mašīna mazliet brauka-lējusi, jo šoferis centies novietot mašīnu kādā īpašā stāvoklī. Vienu reizi viņš pat braucis atpakaļgaitā, lai iebrauktu tieši blakus pēdām, ko atstājusi mašīna, kas tur stāvējusi.

— Jā, jā, — teica Meisons, savdabīgi rādīdams nenogurstošu interesi. — Tātad jūs sakāt, ka otra mašīna tur stāvējusi?

— Tieši tā.

—Tad jau sieviete nav nogalināta, kamēr viņa vadījusi mašīnu?

— Nē, ser, nē. No asins traipiem un sarecējušo asiņu stāvokļa var noteikt, ka viņa, kad tikusi nošauta, sēdējusi labās puses sēdeklī. Cilvēks, kurš vadījis mašīnu, nospiedis pistoles gaili un tad aizbraucis ar līķi līdz vietai, kur atstājis citu mašīnu. Viņam tikai bija jāpārkāpj no vienas mašīnas otrā. Tad viņš pārvilcis līķi šofera sēdeklī un aizbraucis.

— Saprotu, — teica Meisons. — Tātad jūs sakāt, ka pēdas rādījušas, kur bijusi novietota otra mašīna, kas gaidījusi?

— Tieši tā. Jā.

Meisons nemainīja balss toni, bet, it kā būtu ļoti ieinteresēts atbildē, teica:

— Tieši kas norādīja, šef, ka mašīna gaidījusi?

— Varēja redzēt, kur mašīna stāvējusi un tad aizbraukusi.

— Kā tas varēja norādīt, ka mašīna gaidījusi?

— Tā piebraukusi taisni, un tad — nu, kad izbraukusi, tā uzbraukusi uz lielceļa. Tā rādīja pēdas.

— Saprotu, — teica Meisons. — Un, ja pēdas nebūtu ar līkumu, šef, kurp mašīna varētu aizbraukt?

— Tā brauktu taisni uz priekšu.

— Un kas bija priekšā?

— Tā nevarēja braukt taisni.

— Kāpēc nē? Kas tur bija?

— Klusais okeāns.

—Ā, es saprotu. Tādā gadījumā mašīnai vajadzēja pagriezties.

— Protams, tai vajadzēja pagriezties.

— Tomēr jūs sakāt, ka vienīgais, kā jūs zināt, ka mašīna tur gaidījusi, ir tas, ka pēdas metušas līkumu?

— Mašīna tur gaidīja. To varēja noteikt pēc pēdām, ko atstājusi mašīna, kurā atrasta noslepkavotā sieviete.

— Tieši tā, — Meisons labprāt piekrita. — Tagad jūs tuvojaties tam, ko vēlos. Kā tieši šis pēdas norādīja, ka mašīna gaidījusi?

— Varēja redzēt pēdas, ka Eteles Gārvinas mašīna braukājusi uz priekšu un atpakaļ, lai nostātos vajadzīgajā vietā.

— Tātad tās mašīnas pēdās, kas bija atstāta gaidot, nebija nekā tāda, kas norādītu, kas noticis, jūs to vienkārši izsecinājāt no pavisam cita automobiļa pēdām.

— Nu, ja jums tā labpatīk, jā.

— Mīļo cilvēk, — teica Meisons, — man tā nelabpatīk./ams tā labpatīk. Dariet to, bet, lūdzu, centieties un veiciet pareizi.

— Tā jau arī bija.

—Tad jūs kļūdījāties, sakot, ka no aizbraukušās mašīnas pēdām varat pateikt, ka mašīna tur gaidījusi?

— Nē, to varēja noteikt pēc pēdām, kā es jums teicu.

— Bet kas šajās pēdās norādīja, ka mašīna tur stāvējusi?

— Tā nu, to varēja redzēt pēc tā, kā otra mašīna tai piebraukusi klāt.

— Jūs gribat teikt, mašīna, kurā bija nogalinātās sievietes līķis?

-Jā.

— Mēģiniet izprast jautājumu, — teica Meisons. — Vai tās mašīnas pēdās, par kuru jūs sakāt, ka tā gaidījusi, bija kaut kas tāds, kas norādītu, ka tā gaidījusi — tieši šīs mašīnas pēdās?

— Nekas, — teica šefs un paskaidroja, — un nevarēja būt. No mašīnas atstātajām pēdām nevar noteikt, vai tā tikai piebraukusi un tūliņ aizbraukusi, vai apstājusies uz stundu, divām vai četrām, ja vien, kamēr mašīna stāvējusi, nav kādas apstākļu maiņas, piemēram, lietus vai kas cits.

— Ā, — smaidot teica Meisons, — tad jūs kļūdījāties, apgalvojot zvērinātajiem, kad devāt liecību, ka novietotās mašīnas pēdas norādījušas, ka tā tur kādu laiku stāvējusi?

— Protams. Tajās pēdās nekā tāda nebija, — vīrs teica.

— Tādā veidā jārekonstruē visa aina no otras mašīnas pēdām.

— Tātad jūs kļūdījāties? — jautāja Meisons.

— Nu — es... droši vien.

— Es jau to zināju, — smaidot teica Perijs Meisons. — Es tikai gribēju redzēt, cik grūti piespiest jūs to atzīt. Viss, šef, paldies.

— Acumirkli, — pieceldamies iesaucās Kovingtons. — Jūs nekļūdījāties, apgalvojot, ka slepkava atstājis savu mašīnu, kamēr veicis noziegumu, un tad ar otru mašīnu atgriezies, novietojis Eteles Gārvinas mašīnu paralēli savai atstātajai mašīnai, vai ne, šef?

— Nu, nu, — smaidot teica Meisons. — Man jāiebilst pret liecinieka uzvedināšanu. Es varu uzdot jautājumus, bet padomnieks nedrīkst ne tieši, ne netieši.

— Jautājums ir uzvedinošs, — teica tiesnesis Maindens.

— Iebildums pieņemts.

— Kas notika? — jautāja Kovingtons.

— Kamēr liecinieks bija klāt, protams, — piebilda Meisons.

— Viņš var pastāstīt, kas notika pēc pēdu izpētes.

— Viņš centās izstāstīt, — teica Meisons. — Viņš izteica dažus secinājumus no diviem pēdu pāriem. Kā noprotu, fotografēts netika?

— Pirms tur nokļuva fotogrāfs, pēdas bija izpostītas, — teica Kovingtons.

— Protams, apsūdzētajam par to nav jāatbild, — atgādināja Meisons.

— Tātad, pastāstiet par tām pēdām. Ko tās liecināja?

— Iebilstu, jo tas ir aicinājums lieciniekam izdarīt secinājumus, — teica Meisons. — Bez jebkāda pamatojuma.

— Pieņemts, — noteica tiesnesis Maindens, un tad kaut kā dzēlīgi piebilda, — liecinieks jau iepriekš sniedza savus secinājumus par tām pašām pēdām un bez iebildumiem.

— Pilnīgi pareizi, Jūsu Godība, — smaidot teica Meisons. — Un tad atzina, ka ir kļūdījies.

— Viņš nekļūdījās par to, kas notika, — iebilda Kovingtons.

— Liecinieks atzina, ka kļūdījies, — teica Meisons.

— Ļoti labi, — vīpsnājot noteica Kovingtons. — Jūs varat lietot savu speciālo terminoloģiju, bet es ceru, ka zvērinātie saprata.

— Esmu pilnīgi par to pārliecināts, — teica Meisons.

— Jūsu nākošais liecinieks, — tiesnesis Maindens teica Ko-vingtonam.

Ienāca tiesu izpildītājs, piegāja pie Perija Meisona un pasniedza tam salocītu papīru.

Advokāts atlocija to un izlasīja.

Tas bija lūgums satikties ar Tiesu asociācijas strīdu komisiju pēc divām dienām astoņos vakarā, lai apspriestu sūdzību par darbībām, ko viņš bija veicis ar liecinieku tādējādi, ka liecinieka liecība tika mainīta.

Meisons atkal salocīja papīru un ieslidināja to kabatā.

Kovingtons, novērojot Meisona neizteiksmīgo seju, teica Džārvisam:

— Pie velna, tas viņu noliks pie vietas. Viņš cenšas izlikties, ka viņam par to nospļauties, bet tagad viņš ir ziepēs.

Ja viņš rītdienas iztaujāšanā centīsies salauzt Ērvingu, viņš nozāģēs zaru, uz kura pats sēž. Ja viņš atļaus liecībai palikt tādai, kāda tā ir, necenšoties ietekmēt liecinieku, viņš nozāģēs zaru, uz kura sēž viņa klients. Mēs iemācīsim šim zellim, ka viņš nedrīkst steigties, kad darīšana ir ar mums.

— Lūdzu, lūdzu, džentlmeņi, — aizkaitināts teica tiesnesis Maindens, — turpināsim lietas izskatīšanu.

Semjuels Džārviss izsauca mērnieku, iepazīstināja tiesu ar kartēm un diagrammām. Viņš izsauca autopsijas ķirurgu. Viņš izsauca draugu, kas identificēja līķi. Pēc tam viņš teica:

— Ar tiesas atļauju, pienākusi pārtraukuma stunda.

Tiesnesis Maindens pamāja.

— Domāju, ka šodien esam tālu tikuši, — viņš teica. — Es negrasos ierobežot zvērināto tiesu, bet zvērinātie tiek lūgti neapspriest šo lietu savā starpā vai ar vēl kādu citu, un vēlētos lūgt zvērinātos nelasīt avīzes, rūpīgi izvairīties lasīt jebko, kas attiecas uz lietu. Lūdzu jūs neapspriest lietu ne ar vienu, tāpat neļaujiet apspriest to jūsu klātbūtnē. Neveidojiet vai neizteiciet nekādu viedokli, kamēr tas nebūs vajadzīgs tiesai. Tiesas sēde atsāksies rit pulksten desmitos!

Izejot no tiesas zāles un ejot pa koridoru, Kovingtons teica savam palīgam:

— Es redzu, kā Meisons izveidojis savu reputāciju. Viņš ir ārišķīgs, viņš ir apķērīgs un vienmēr zvērināto tiesai sagatavojis izrādi. Rīt es izklaidēšos, izpūšot no viņa dzīvību. Mēs izsitīsim viņu no līdzsvara gluži kā pistole sašķaida māla balodi.

— Ar divstobreni, — aizrāvies teica Semjuels Džārviss.

— Ar divstobreni, — apsolīja Hamlins Kovingtons.

Atgriezies tiesas zālē, Meisons pagriezās, lai uzmundrinātu

savu klientu.

— Degunu augšā, Gārvin.

Gārvins skumji pasmaidīja.

— Kas tas bija par papīru, kuru tas ierēdnis jums iedeva? Vai tas attiecas uz mani?

— Nekādā gadījumā, — pārliecinoši teica Meisons. — Tas attiecas uz mani.

16. nodaļa

Kad nākošajā rītā tiesa atsāka savu darbu, Hamlins Kovingtons, kurš naktī bija pārdomājis iepriekšējās dienas notikumus un pirmo reizi novērtējis Meisona raksturu, bija uzmanīgs un piesardzīgs, jo gatavojās likt pamatus savam graujošajam sitienam.

Tiesā tika iesniegti dokumenti, kas apliecināja Edvarda Čārlza Gārvina un Eteles Kārteres laulības. Tad ar liecinieku palīdzību Kovingtons pierādīja šķiršanos Meksikā un laulības ar Lorēnu Ēvansu. Tad Kovingtons vēlējās iesniegt apstiprinātu dokumentu kopijas, kas apliecinātu Gārvina apsūdzēšanu divsievībā, un pavēli par viņa arestu.

— Tātad, — teica tiesnesis Maindens, kad Kovingtons pacēla dokumentu apstiprinātās kopijas, kuras vēlējās iesniegt tiesā kā pierādījumus, — es noprotu, ka mēs varam apstrīdēt to, ko teica apgabala prokurors savā atklāšanas runā. Es pieļauju, ka jūs, mister Meison, vēlēsieties, lai zvērinātie to neņem vērā, jo iebildīsiet un apstrīdēsiet šos apgalvojumus.

— Gluži pretēji, — veltot tiesnesim smaidu, teica Meisons, — esmu visu apsvēris un domāju, ka tas, kā šis pierādījums tagad tiek pasniegts, ir apgabala prokurora lietas pamatdaļa. Tam, pēc apgabala prokurora izteiktajām hipotēzēm spriežot, vajadzētu pierādīt motīvu, tādēļ es neiebildīšu.

Kovingtons, kurš kvēli gaidīja kauju tiesas zālē, kur viņš, izmantojot advokāta iebildumus, varētu gūt virsroku pār Mei-sonu, nelabprāt paļāvās spiedienam.

— Jūs jau pietiekami lielu kņadu sacēlāt tad, kad es šo jautājumu tikko skāru savā atklāšanas runā, — viņš teica.

— Tas bija pirms tam, kad jūs piedāvājāt īstus pierādījumus, — Meisons viņam teica tādā tonī, kādā skolotājs norāj rupju un iedomīgu skolēnu. — Kā jau tiesa jums norādīja, lieta jāizskata šādā veidā. Tā kā jūs ievērojat procedūru, man nav iebildumu, apgabala prokurora kungs.

— Ļoti labi, — ātri noteica tiesnesis Maindens, tādējādi neļaujot izskanēt dusmīgai atbildei, kas acīmredzami trīcēja uz Ko-vingtona lūpām, — dokumenti tiks pieņemti kā pierādījums. Turpiniet, apgabala prokurora kungs.

Un Kovingtons turpināja. Lēni un nežēlīgi viņš būvēja pierādījumu sienu.

Virdžīnija Binima apliecināja, ka atstājusi pistoli uz ugunsdzēsēju kāpnēm. Laivsijs pastāstīja, ka ienesis to iekšā un no-

devis Gārvinam; ka lūgts to nolikt Gārvina mašinas cimdu nodalījumā un ka viņš tā arī izdarījis.

Džordžs Denbijs pastāstīja, ka pistole tikusi ienesta iekšā un nodota Gārvinam.

Meisons šķita pilnīgi objektīvs, viņš pat neuzdeva jautājumus ne Virdžīnijai Binimai, ne Laivsijam. Bet Denbijam viņš pajautāja:

— Kā jūs zināt, ka tā ir tā pati pistole?

— Tas bija tas pats numurs, ser.

— Vai jūs to pierakstījāt?

— Nē, ser. Es to apskatīju.

— Un iegaumējāt?

— Jā, ser, man ir redzes atmiņa uz cipariem. Man ar tiem tik daudz jānodarbojas, ka atceros tos.

— Viss, — īsi noteica Meisons.

Kovingtons pasmīnēja un teica savam palīgam:

— Nometa visu kā karstu kartupeli, vai ne?

— Laikam gan, — līksmi piekrita Džārviss.

Kovingtons atsāka celt nāvīgo pierādījumu sienu. Viņš pierādīja, ka Edvards Gārvins un sieviete, kuru viņš dēvē par savu otro sievu, Lorēna Ēvansa, apmetušies Ladžollas viesnīcā. Izsaucis sievieti, kura vada viesnīcu, viņš pierādīja viņu īso uzturēšanos tajā; pierādīja, ka drīz pēc došanās pusdienās viņi atgriezušies, sakravājuši mantas un steidzīgi izrakstījušies, un ka tobrīd ar viņiem kopā bijusi vēl kāda persona, viesis, kas arī vadījis apmēram tāda paša lieluma, krāsas un izskata kabrioletu, kāds bijis Gārvina automobilis.

Kovingtons bija nonācis līdz dramatiskajam kulminācijas punktam.

— Vai jūs, — viņš jautāja viesnīcas vadītājai, — zinājāt, kas ir šī otra persona?

Meisons it kā starp citu teica:

— Nevajag tērēt laiku, apgabala prokurora kungs, es biju tās otrās mašīnas šoferis. Ļoti vēlos to atzīt.

Sapratis, ka liecībai atņemta tās dramatiskā vērtība, Koving-tons tomēr centās pavērst Meisona atzīšanos par labu sev.

— Tieši tā, — viņš smaidot teica, — un tūliņ pēc jūsu ierašanās apsūdzētais un persona, kuru viņš uzskata par savu laulāto draudzeni, aizbēga uz Meksiku.

— Vai jūs, — jautāja Meisons, — vēlaties apzvērēt šo apgalvojumu?

— Nē, — mierīgi uzsmaidot Meisonam, teica Kovingtons. — Es to pierādīšu ar kompetentu liecinieku, kuru jūs varēsiet iztaujāt. Uzaiciniet senjoru Inocenti Migerinjo.

Apaļīgā, labsirdīgā Vista de la Mesas viesnīcas īpašniece, grozot pavedinošos gurnus, devās uz liecinieku solu, bez grūtībām atpazina apsūdzēto un sievieti ar kastaņbrūnajiem matiem, kas sēdēja viņam līdzās; viņa pastāstīja, ka pārītis ieradies viņas viesnīcā naktī pirms slepkavības.

Kovingtons ieskatījās pulkstenī, lai pārliecinātos, ka paspēs uzspridzināt savu bumbu tā, ka tas iekļūs pēcpusdienas avīzēs.

— Uzaiciniet Hovardu Skenlonu.

Hovards Skenlons bija kalsns, garš vīrs ap piecdesmit, kura

seja ar augstiem vaigu kauliem, garu, stingru muti un blāvi zilām acīm izrādīja absolūtu bikluma trūkumu. Viņš nāca taisni uz priekšu, pacēla roku un zvērēja.

Kovingtons atkal pameta acis pulkstenī, tad atgāzās krēslā.

Skenlons nosauca savu vārdu un adresi, paskatījās Koving-tonam sejā un gaidīja jautājumus.

Kovingtons centās savu rīcību padarīt pārdomāti nevērīgu.

— Ar ko jūs nodarbojaties, mister Skenlon?

— Esmu gleznotājs, ser.

—Tieši tā. Un kur jūs bijāt divdesmit pirmā septembra naktī?

— Tīdžuanā, Vista de la Mesas viesnīcā.

— Vai šo laiku jūsu atmiņā nostiprina kaut kas īpašs, mister Skenlon?

— Jā, ser.

-Kas?

— Es meklēju darbu. Mana sieva bija Portlendā, Oregonā. Tur es dzīvoju, pirms ierados Dienvidkalifomijā un iedomājos, ka varētu atrast kādu darbu...

— Acumirkli, — tēvišķā labsirdībā pārtrauca Kovingtons, — nestāstiet, ko jūs domājāt, nerunājiet par sava biznesa problēmām, mister Skenlon, mēģiniet atbildēt uz jautājumu. Vai šo divdesmit pirmā septembra nakti jūsu prātā nostiprina kaut kas īpašs?

— Jā, ser.

— Kas? Vienkārši pastāstiet, ar ko šis datums jums īpašs.

— Es centos sazvanīt savu sievu, lai pierunātu viņu braukt uz turieni.

— Saprotu. Tātad kur bija jūsu sieva?

— Portlendā, Oregonā.

— Un jūs mēģinājāt viņai zvanīt?

-Jā-

— Cikos?

— Es zvanīju visu vakaru, bet viņas nebija mājās. Viņa kopā ar draugiem bija devusies uz kino un ...

— Nelieciniet neko tādu, ko jūs nezināt. Neko tādu, ko jūsu sieva jums teikusi vēlāk, mister Skenlon, tikai to, ko jūs darījāt Tātad jūs apgalvojāt, ka šis datums jums zīmīgs tādēļ, ka centāties sazvanīt savu sievu.

— Jā, ser.

— Vai jūs runājāt ar savu sievu?

— Jā, ser.

— Cikos?

— Apmēram desmit minūtes pāri desmitiem, kad beidzot izdevās sazvanīt.

— Vai jūs skatījāties pulksteni?

— Jā, ser.

— Tātad, kamēr jūs gaidījāt savienojumu, pulksten desmi tos desmit, kur jūs bijāt?

— Telefona kabīnē.

-Kur?

— Tajā viesnīcā, Vista de la Mesa, Tidžuanā.

— Tur ir vairākas telefona kabīnes?

— Jā, ser.

— Tātad, cik ilgi gaidījāt, kamēr jūsu sieva pienāca pie telefona?

— Manuprāt, apmēram piecas minūtes.

— Pa to laiku, kamēr jūs gaidījāt, vai kāds iegāja otrajā telefona kabīnē?

— Jā, ser.

-Kur?

— Tidžuanas viesnīcā.

— Cikos?

— Pirms desmitiem desmit. Domāju, apmēram desmitos piecās, apmēram tā.

— Jūs zināt, ka tas bija pirms desmitiem desmit?

— Jā, ser, jo savienojumu dabūju desmitos desmit.

— Un cik ilgi pirms tam, kad dabūjāt savienojumu, šis kāds iegāja otrajā kabīnē?

— Ne vairāk kā piecas minūtes.

— Vai jūs redzējāt šo personu?

— Tad nē. Vēlāk.

— Cik vēlāk?

— Kādas divas trīs minūtes vēlāk, kad viņš izgāja no kabīnes.

— Tad jūs viņu redzējāt?

— Kad viņš izgāja no kabīnes, ser.

— Kas viņš bija, ja jūs zināt?

Liecinieks pacēla rādītājpirkstu.

— Tas vīrs, kas tur sēž.

— Jūs norādāt uz Edvardu Čārlzu Gārvinu, apsūdzēto šajā lietā?

—Jā, ser, vīrs, kas sēž līdzās advokātam, misteram Meisonam.

— Un jūs redzējāt, ka šis cilvēks, Gārvins, izgāja no blakus esošās kabīnes?

— Jā, ser.

— Vai jūs zināt, ko viņš darīja, kamēr atradās kabīnē?

— Viņš pieteica tālsarunu.

— Kā jūs to zināt?

— Es to dzirdēju.

— Jūs dzirdējāt viņa balsi, kas skanēja no otras kabīnes?

— Tieši tā. Es sēdēju tieši pie sienas un...

— Un ko viņš teica?

— Es dzirdēju viņu sakām, ka grib runāt ar Eteli Gārvinu Monolīta īres namā Losandželosā, un pēc brīža dzirdēju, ka viņš iemet monētu un sāk runāt, un viņš teica: «Etele, te Edvards. Nav jēgas izmest naudu par advokātiem. Esmu Tidžuanā un tu nevari mani aizsniegt. Braukšu uz Ošensaidu. Ceru, ka lēksi savā mašīnā, aizbrauksi uz turieni un satiksies ar mani. Mēs visu izrunāsim un vienosimies par kaut ko.» Tad viņš kādu brīdi klusēja un teica: «Neesi nu tāda. Es neesmu muļķis. Es tev nezvanītu, ja man nebūtu par tevi kaut kas zināms. Atceries to vīru, ar ko tu niekojies Nevadā? Es par viņu zinu visu. Es zinu, kur viņš ir tagad.» Tad viņš izstāstīja, kur šis vīrs atrodas un kā nokļūt līdz viņa rančo. Esmu aizmirsis, kur tas ir, bet tā bija kāda vieta Ošensaidā.

— Vai viņš minēja tā cilvēka vārdu?

— Nē, ser, es tā nedomāju. Ja viņš to darīja, tad es neatceros. Atceros tikai, ka tas bija vīrs, ar kuru viņa niekojusies Nevadā.

— Ko viņš teica pēc tam?

— Viņš teica: «Labāk brauc uz Ošensaidu. Satiksimies tai vietā, kas mums piederēja, kur grasījāmies celt māju. Es braukšu uz turieni un gaidīšu tevi. Būšu ar savu mašīnu un atstāšu ieslēgtas ugunis, tādēļ tu zināsi, ka tas esmu es.»

— Un ko vēl viņš teica?

)

— Neko. Viņš tikai teica, ka viņš priecājoties, jo viņa bijusi prātīga, un nolika klausuli.

— Un tad? — jautāja Kovingtons.

— Tad tas vīrs izgāja no kabīnes.

— Uzdodiet jautājumus, — Kovingtons teica Perijam Meisonam.

Meisons paskatījās pulkstenī. Tas rādīja vienpadsmit trīsdesmit divas, pārāk agrs, lai lūgtu pārtraukumu. Pārāk vēlu, lai lūgtu tiesai piecu minūšu starpbrīdi.

Meisons mēģināja smaidīt, lai noslēptu savas izjūtas, un it kā nejauši tikko sadzirdamā balsi teica:

— Vai jūs labi dzirdat, mister Skenlon?

— Jā, ser, — teica Skenlons. — Vienmēr esmu labi dzirdējis. Diezgan labi visu dzirdu.

— Tātad tad, kad atkārtojāt, ko šis cilvēks teica, — sacīja Meisons, — jūs citējāt viņa vārdus.

— Nevaru apgalvot, ka tie bija tieši viņa vārdi, bet apmēram tā viņš teica.

— Vai pirms ierašanās tiesā jūs runājāt ar apgabala prokuroru, misteru Kovingtonu?

— Jā, ser.

— Vai apspriedāt savu liecību ar misteru Kovingtonu?

— Jā, ser.

— Vairākkārt?

— Jā, ser.

— Kā jūs atkārtojāt sarunu, kad pirmoreiz runājāt ar viņu, — tieši tāpat kā tagad?

— Viņš man teica, ka jāatkārto, ko tas vīrs runājis. Viņš teica, ka es nedrīkstu atstāstīt tikai tā vīra teiktā būtību, ka man jāatkārto viņa vārdi pēc iespējas precīzāk. To es arī mēģināju darīt.

Meisons teica:

— Nakti jūs pavadījāt Vista de la Mesas viesnīcā?

— Jā, ser.

— Cik ilgi jūs tur uzturējāties?

— Divas dienas.

— Citiem vārdiem sakot, šī saruna notika otrajā jūsu uzturēšanās naktī?... Vai arī tā bija trešā?

— Otrā.

— Vai tajā vakarā jūs jau agrāk bijāt centies sazvanīt savu sievu?

— Jā, ser.

— Vai bija kāds īpašs iemesls, kādēļ nezvanījāt viņai pa dienu?

— Jā, ser. Es strādāju Sanisidro, bet nevarēju atrast dzīvesvietu. Vienkārši nevarēju atrast māju — nopirkt vai izīrēt. Tad atskārtu, ka varētu dzīvot aiz robežas Tidžuanā un braukāt uz priekšu un atpakaļ.

Es devos pāri robežai un, kamēr meklēju māju, uzturējos šajā viesnīcā. Man vajadzēja dabūt atļauju no Meksikas varas iestādēm un beidzot visu biju nokārtojis, tādēļ vēlējos piezvanīt savai sievai un to izstāstīt. Dabiski, ka vēlējos, lai viņa ierodas pēc iespējas ātrāk, jo nevaru uzturēt divas mājas, turklāt gribēju būt kopā ar savu ģimeni.

— Saprotu, — teica Meisons. — Tātad jūs devāties uz telefona kabīni, lai viņai piezvanītu?

— Tieši tā.

— Vai jūs dzirdējāt, ka nozvana pulkstenis?

— Jā, ser, nozvanīja pulkstenis.

— Vai dzirdējāt, ka pulkstenis nosit desmit?

— Jā, ser, dzirdēju.

— Kur jūs tobrīd atradāties?

— Biju hallē un devos uz telefona kabīni. Tovakar jau agrāk centos sazvanīt savu sievu — ak, tris vai četras reizes, bet neviens nenāca pie telefona. Biju pārliecināts, ka desmitos viņa būs mājās, tādēļ, tiklīdz bija desmit, nolēmu zvanīt vēlreiz.

— Foajē tobrīd bija gaišs?

— Nē, ser.

— Nē? — acīmredzami pārsteigts jautāja Meisons.

— Nē, ser, gaismas tika izslēgtas īsi pirms desmitiem, kad viesnīcas īpašniece bija izīrējusi pēdējo istabu.

Meisons smaidot teica:

— Lūdzu, runājiet tikai to, ko zināt. Nelieciniet to, ko viņa vēlāk jums teica. Pats jūs nezināt, kāpēc tika izslēgtas gaismas.

— Nē, ser, tā sagadījies, ka zinu gan. Kad izīrēja pēdējo istabu, es biju foajē. Istabu noīrēja jauna sieviete, kas ceļoja viena, un es dzirdēju, ka meksikāniete, kas vada viesnīcu, teica, ka šī ir pēdējā istaba, ka viņa gatavojas slēgt viesnīcu un izslēgt gaismas. Patiesībā es redzēju, kā viņa to dara.

— Cikos tas bija?

— Tas bija — nu, es nezinu. Dažas minūtes pirms desmitiem. Ak, nu varbūt desmit vai piecpadsmit minūtes pirms desmitiem, apmēram. īsti neesmu pārliecināts. Es kavēju laiku, lai sagaidītu, kamēr pulkstenis būs desmit. Biju nolēmis, ka desmitos atkal mēģināšu zvanīt.

—»

— Liekas, — teica Meisons, jo Skenlona liecība bija sagrāvusi viņa pēdējās cerības, — jūs atceraties visu, kas tovakar noticis.

— Jā, ser, atceros.

— Tātad gaismas tika izslēgtas kādu brīdi pirms desmitiem?

— Tieši tā.

— Foajē vispār nebija gaismas?

— Nē, tur bija dežūrgaisma. Tā bija diezgan blāva.

— Saprotu, — nevērīgi noteica Meisons. — Un jūs redzējāt to vīrieti, kas zvanīja no blakus kabīnes un izgāja no tās. Vai tiesa?

— Jā, ser.

— Jūs palikāt telefona kabīnē?

— Jā, ser.

— Atvērāt durvis un paskatījāties ārā?

— Jā, ser, tieši tā.

— Vai jūs tās atvērāt līdz galam?

— Nē, ser, tikai nelielu spraudziņu.

— Tātad, nelielu spraudziņu vai dažas collas?

— Tikai nelielu spraudziņu.

Meisons pasmaidīja un teica:

— Esat par to pārliecināts?

— Jā, ser.

— Tātad, durvīs bija pavērta tikai neliela spraudziņa, — teica Meisons, — un jūs caur to varējāt redzēt tikai ar vienu aci, turpretim, ja tās būtu pavērtas par dažām collām, jūs varētu skatīties ar abām acīm. Tagad rūpīgi padomājiet. Vai tā bija tikai spraudziņa, vai arī durvis bija atvērtas par dažām collām?

— Tikai spraudziņa.

— Tātad cilvēku, kas devās prom no telefona kabīnes, jūs redzējāt tikai ar vienu aci?

— Laikam jā. Agrāk nebiju par to iedomājies, bet es atceros, ka durvīs biju atvēris tikai nelielu spraudziņu. Domāju, ka redzēju viņu tikai ar vienu aci.

— Un tas cilvēks izgāja no kabīnes un pa koridoru devās prom uz istabām?

— Nē, ser. Viņš izgāja pa parādes durvīm.

— Kādām durvīm?

— Ārdurvīm, ārā, turp, kur novietotas mašīnas, un aizbrauca.

— Kā jūs zināt, ka viņš aizbrauca? — jautāja Meisons.

— Es... es domāju, es patiesībā nezinu, vai viņš aizbrauca, bet redzēju, ka viņš iziet pa durvīm, un pēc dažām sekundēm dzirdēju, ka pa piebraucamo ceļu aizbrauc mašīna. Uz sekundi vai divām foajē iespīdēja spilgtas mašīnas gaismas. Tad mašīna apgriezās, gaismas pārskrēja foajē un pazuda.

— Un jūs šo cilvēku vairs neredzējāt, iekams šodien neieradāties sniegt liecību?

— Nē, ser.

— Kur jūs viņu redzējāt?

— Policisti aizveda viņu uz vietu, kur es varēju to apskatīt.

— Pēc tam, kad viņš bija arestēts?

— Jā, ser.

— Vai tur bija vēl kāds? — jautāja Meisons. — Vai policisti nostādīja vienkopus vairākus cilvēkus, lai jūs tos varētu apskatīt, un lika jums norādīt uz cilvēku, kuru jūs tovakar redzējāt?

— Nē, ser. Tur bija tikai šis cilvēks, bet policisti lika viņam pastaigāties, lai es redzētu viņu kustībā, viņa gaitu un uzbūvi un tā tālāk.

— Starp citu, — nevērīgi teica Meisons, — vai jūs zināt, kādā krāsā bija tā vīrieša drēbes, kad redzējāt viņu izejam no kabīnes? Vai tas bija brūns uzvalks?

— Domāju, jā, ser. Kaut kas brūns.

— Kādā krāsā bija kurpes?

— Domāju, tumšas.

— Un kaklasaite?

— Viņa kaklasaite... ļaujiet padomāt. Nē, viņa kaklasaiti es neredzēju.

— Jūs nezināt, vai viņam bija kaklasaite?

— Nē, ser.

— Kāpēc nē?

— Tādēļ, ka netiku viņu redzējis no priekšpuses.

— Tātad viņa seju neredzējāt?

— Nē, ser.

— Vai viņam galvā bija cepure?

— Es... es neatceros.

— Jūs neatceraties, vai šim cilvēkam galvā bija cepure?

— Nē, ser.

— Vai zināt, kādā krāsā bija viņa zeķes?

— Nē, ser, — smaidot atbildēja Skenlons.

— Un viņa krekls?

— Tas bija... Domāju, ka tas bija... Nē, ser, es nezinu.

— Tātad, — teica Meisons, — jūs identificējāt cilvēku, kuru redzējāt tumšā foajē ar vienu aci caur durvju spraugu, cilvēku, kura seju ne reizes nebijāt redzējis, kamēr policija jums viņu cietumā neuzrādīja, un...

— Nē, ser, tas nav tiesa. Es viņu uzrādīju policijai.

— Cietumā?

— Jā, ser.

— Tobrīd bijāt kopā ar policiju?

— Jā, ser.

— Vai tur bija vēl kādi citi cietumnieki?

— Tikai šis viens. Tur, kur redzēju šo cilvēku, neviena cita nebija.

— Un jūs sakāt, ka policija jums viņu neuzrādīja? — izsmējīgi teica Meisons. — Viņi taču jums teica, ka parādīs kādu cilvēku, kuru jums vajadzētu identificēt, vai ne?

— Viņi teica, ka vēlētos, lai es apskatu šo cilvēku un pasaku, vai varu viņu identificēt.

— Un tad pagalmā, izmeklētāja istabā vai kur citur tika ievests šis cilvēks, un jums bija iespējams viņu apskatīt?

— Jā, ser.

— Un jūs gribat teikt, ka tobrīd neviens no policistiem jums neteica apmēram tā: «Lūk, tas ir viņš. Labi apskatiet viņu. Pavērojiet, kā viņš iet Paskatieties uz viņu, kad viņš pagriezis muguru.»

— Jā, kaut ko tādu viņi teica.

— Un jūs šo cilvēku identificējāt jau pirms tam, kad policists to teica?

— Nē, ser, — teica Skenlons. — Pēc tam.

— Cik ilgi pēc tam?

— Pēc tam, kad viņš kādu brīdi bija pastaigājies.

— Saprotu. Tiklīdz policists jums pateica, lai identificējat šo cilvēku, jūs izstiepāt pirkstu un teicāt: «Tas ir viņš», vai ne?

— Nē, ser. Pirms identificēšanas es viņu krietnu laiciņu pētīju.

— Krietnu laiciņu, — nicīgi teica Meisons, — pieļauju, ka kādas desmit vai piecpadsmit sekundes.

— Nē, ser, — Skenlons palika pie sava, — vienu vai divas minūtes.

— Pat divas minūtes? — jautāja Meisons.

— Jā, esmu pārliecināts, ka tā bija.

— Vai varēja būt ilgāk?

— Varēja gan.

— Varbūt trīs minūtes?

— Teikšu, ka varēja. Domāju, ka varbūt varēja. Es gribēju būt pārliecināts.

— Citiem vārdiem sakot, — teica Meisons, — jūs trīs minūtes rūpīgi aplūkojāt apsūdzēto vietā, kur viņš bija labi redzams, un jūs varējāt noteikt, ka tas ir viņš.

— Tas varēja ilgt trīs minūtes.

— Tātad, kad jūs tonakt redzējāt šo vīru Tidžuanā, — teica Meisons, — jūs viņu redzējāt, kad viņš izgāja no telefona kabīnes un šķērsoja foajē?

— Jā, ser.

— Cik ātri viņš gāja? Vai viņš steidzās?

— Viņš devās prom.

— Un jūs viņu redzējāt tikai tik ilgi, kamēr viņš paspēra dažus soļus prom no telefona kabīnes?

— Jā, ser, domāju, ka tā.

— Desmit pēdas? — jautāja Meisons.

— Varbūt.

— Un jūs neredzējāt šo cilvēku pēc tam, kad viņš pa ārdurvīm bija izgājis pagalmā, kur novietotas mašīnas?

— Nē, ser.

— Tātad, cik pēdu garš ir foajē?

— Teiksim, varbūt divdesmit piecas.

— Tātad jūs šo cilvēku redzējāt tikai tik ilgi, kamēr viņš diezgan ātri nogāja kādas piecpadsmit pēdas?

— Jā, ser.

— Un redzējāt viņu ar vienu aci?

— Jā, ser.

— Pustumsā.

— Jā, ser.

— Viņš pret jums bija pagriezies ar muguru.

— Jā, ser.

— Un tādēļ jums bija diezgan grūti būt pilnīgi pārliecinātam, kad identificējāt šo cilvēku, vai ne?

— Ko jūs ar to domājat?

Meisons teica:

—Tāpēc jūs trīs minūtes pārdomājāt, kamēr bijāt pilnīgi pārliecināts un pateicāt to policistiem: «Jā, tas ir viņš.»

— Jā, ser, tas tiesa.

— Tātad, cik ilgs laiks bija nepieciešams šim cilvēkam, lai noietu piecpadsmit pēdas? — jautāja Meisons.

— Es nezinu. Nepievērsu tam uzmanību. Nedaudz.

— Vai jūs zināt, cik daudz cilvēks var noiet vienā stundā?

— Ja gribat to izteikt jūdzēs, — teica Skenlons, — spriežot pēc tā, kā viņš nogāja tās piecpadsmit pēdas — es domāju, kādas trīs jūdzes stundā.

— Labi, — teica Meisons, — mazliet parēķināsim.

Viņš izvilka no kabatas lineālu un, ātri ar to manipulēdams,

teica:

• — Jūsu zināšanai, mister Skenlon, cilvēks, kurš vienā stundā noiet vienu jūdzi, veic apmēram 1.46 pēdas sekundē, tātad, ejot ar ātrumu trīs jūdzes stundā, cilvēks veiks apmēram 4.4 pēdas sekundē.

— Ticēšu jums uz vārda, — smaidot teica Skenlons.

Meisons teica:

— Tātad, ejot ar ātrumu, kādu jūs minējāt, piecpadsmit pēdas cilvēks veiktu apmēram trīsarpus sekundēs. Tādējādi, ja vien jūs nekļūdāties, jūs šo cilvēku redzējāt apmēram trīsarpus sekundes ar vienu aci blāvā gaismā.

— Laikam jums taisnība.

— Vienkārši veicu nepieciešamos matemātiskos aprēķinus, izejot no tā, ko jūs teicāt.

— Jā, ser.

— Tātad tagad jūs domājat, mister Skenlon, ka redzējāt šo cilvēku trīsarpus sekundes, vai ne?

— Biju domājis, ka ilgāk, bet laikam iznāk, ka nē.

— Redzējāt viņa muguru trīsarpus sekundes vājā gaismā ar vienu aci, — teica Meisons, — bet tad, kad pēc policijas lūguma gribējāt viņu identificēt, kad gribējāt būt pārliecināts, tas ilga trīs minūtes spilgtā dienas gaismā, jūs redzējāt viņa seju, augumu, visu?

— Es gribēju būt pārliecināts.

— Tātad, lai būtu pārliecināts, jūs skatījāties uz viņu trīs minūtes ar abām acīm un dienas gaismā?

— Jā, lai būtu pilnīgi pārliecināts.

— Tātad, — atbruņojoši smaidot, teica Meisons, — kad redzējāt viņu pustumsā trīsarpus sekundes un ar vienu aci, jūs dabiski nevarējāt būt pilnīgi pārliecināts, vai ne? Tobrīd, pēc trīsarpus sekundēm?

— Nē, tobrīd es nebiju pilnīgi pārliecināts, — piekrita Skenlons, — ne pilnīgi. Bet pēc tam, kad redzēju viņu cietumā, es biju.

— Domāju gan, — smaidot teica Meisons. — Paldies, mister Skenlon, viss.

— Viss, — dusmīgi atcirta Kovingtons.

Tiesnesis Maindens paskatījās pulksteni un teica:

— Šķiet, ka pienācis laiks pārtraukumam. Tas būs līdz diviem pēcpusdienā. Zvērinātajiem jāatceras tiesas brīdinājums un, kamēr lieta nav pabeigta, jāizvairās no lietas apspriešanas, nedrīkst atļaut citiem apspriest lietu viņu klātbūtnē vai arī izteikt kādus spriedumus par apsūdzētā vainu vai nevainību. Sēde atsāksies pulksten divos.

Edvards Gārvins izstiepa roku un satvēra Meisona elkoni. Viņa pirksti saspieda advokāta roku. — Meison, — viņš teica, — Dieva dēļ...

Meisons pagriezās un uzmundrinoši uzsmaidīja savam klientam, bet smaids bija tikai uz advokāta lūpām. Viņa acis bija aukstas un bargas.

— Smaidiet, — teica Meisons.

— Es...

— Smaidiet, sasodīts, — klusi nočukstēja Meisons, — smaidiet

Gārvina sejā parādījās kaut kas līdzīgs smaidam.

— Pacentieties vēl, — teica Meisons, — smaidiet un turpiniet to darīt, kamēr zvērinātie nebūs pieņēmuši lēmumu.

Meisons vēroja, kā Gārvins cenšas mainīt savu sejas izteiksmi, labsirdīgi iesmējās, papliķēja Gārvina plecu un teica:

— Labi, iesim kaut ko iekost, — un nevērīgi pagriezās.

— Meison, man ar jums jātiekas, — čukstēja Gārvins.

Klusā balsī pār plecu Meisons atteica:

— Ja centīsieties ar mani satikties tagad, kad zvērinātie uz jums skatās, un ar šādu izteiksmi sejā, jums garantēta biļete uz nāvinieku kameru Sankventinā.

Un advokāts, smaidot pasitis padusē savu mapi, izgāja no tiesas zāles.

Koridorā Perijam Meisonam pievienojās Della Strīta.

— Ak, kungs, šef, — viņa čukstēja, — vai viņš runāja patiesību?

— Es nezinu, — teica Meisons. — Vēlāk es to noskaidrošu, bet nevēlos, lai skatītāji vai zvērinātie redzētu, ka es steidzīgi apspriežos ar savu klientu.

— Ko mēs tagad darīsim? — viņa jautāja.

— Sadabūsim rokā Polu Dreiku un ēdīsim, — teica Meisons. — Tas ir viss, ko varam darīt.

Dreiks nāca, atbrīvodams sev ceļu cauri pūlim, kas grozījās ap tiesas zāles durvīm un ziņkārīgi lūkojās uz Meisonu.

Dreiks sagrāba Meisona elkoni un saspieda to.

— Velns, — viņš teica, — iztaujāšanā tu biji lielisks, Perij. Tu piespiedi to puisi atzīt, ka viņam bija nepieciešamas trīs minūtes, lai labā gaismā identificētu cilvēku, ko viņš redzējis trīs sekundes tumsā un no mugurpuses.

— Tomēr, — teica Meisons, — kaut kas šajā lieciniekā mani satrauc. Viņš ir aizspriedumains, viņš liecina par to, ko domā, ka redzējis, ko domā, ka atceras, un ko domā, ka tas noticis, un viņš ir pārliecināts. Viņā ir kaut kāda sirsnība, godīgums, un tas mani satrauc.

— Tu taču nedomā, ka tavs klients gāja ārā un naktī klīda apkārt, vai ne?

— Pie velna, kā lai es to zinu? — teica Meisons. — Klienti tik bieži melo savam advokātam. Bet šoreiz mums ir vēl viens dūzis.

— Tu domā viņa sievas liecību?

— Tieši tā. Protams, zvērinātie nodomās, ka sieva viņu aizstāv, bet viņi, ja vien būs iespējams, neaizsūtīs jaunlaulāto uz San-kventinu un neatstās skaisto līgavu tvīkstam pēc sava mīļotā. Ceru, ka misis Gārvinas alibi būs stiprāks par Skenlona liecību.

— Viņa ir pārliecināta par laiku? — jautāja Dreiks.

— Protams, ka ir, — teica Meisons. — Viņa taču dzirdēja pulksteņa zvanus.

— Skaļus zvanus?

— Protams, es arī tos dzirdēju. Kad gāju gulēt, dzirdēju, ka nosit desmit. Es...

Viņš apklusa, jo ieraudzīja, ka no lifta ar milzīgu pulksteni padusē iznāk senjora Migerinjo. Viņa labsirdīgi uzsmaidīja Pe-rijam Meisonam un teica:

— Kā jūs dūomājat, mister Meison, vai vīrs atgriezīsies pie savas sievas un turpinās medusmēnesi manā mājiņā, ko?

— Bet, protams, — ļoti pārliecinoši teica Meisons. — Ko iesāksiet ar to pulksteni, senjora?

— Apgābala prokurors grib šīto pulksteni.

— Kāpēc? — jautāja Meisons.

— Tāpēc, ka grib parādīt to zvērinātajiem.

— Kas tas ir par pulksteni? — jautāja Meisons, cenzdamies izturēties nevērīgi.

— Tās ir manas viesnīcas pulkstenis, kas rāda laiku.

— Tas, kurš sit stundas? — jautāja Meisons.

— Protams, sit stundas, — viņa teica un piebilda, — dienā tas sit stundas.

— Dienā? — brīnījās Meisons.

Viņa pamāja.

— Protams, ka dienā. Pa nakti nē. Tas uzmodinātu viesus. Meksikā cilvēkiem patīk dzirdēt pulksteni dienā, bet naktī zvans tiek izslēgts, ne?

— Un kas notiek ar zvanu naktī? — jautāja Meisons.

— Tās īr elektriskais pulkstenis, — viņa teica, — ār zvanu. Pulkstenim sānos īr slēdzis. Kad negribat, lai pulkstenis zvana, pāspiediet šīto slēdzī un zvans tiek izslēgts, ne?

— Jūs gribat teikt, ka tad, ja nospiežat šo slēdzi, zvans vairs neskan?

— Tieši tā. Jūs pāspiežat slēdzī un zvans nestrādā, kamēr atkal nēnospiežat slēdzī. Katru nakti, kad dodos gulēt, tieši pirms došanās gulēt, es nospiežu slēdzī un zvans vairs neskan. Tad no rīta, kad laiks cilvēkiem celties un īr jauks un saulains, un silts, tad es īslēdzu slēdzī un zvans atkal zvana.

— Tātad apgabala prokurors grib redzēt pulksteni?

— Protams, pulkstenis tiks pārdots valdībai. Viņš to parādīs zvērinātajiem un tad noliks to tiesā, un valsts nopirks man jaunu pulksteni, ko nolikšu šitā vietā. Es viņiem teikšu, ka esmu nabadzīga atraitne un nevaru nopirkt jaunu pulksteni, es nevaru atdot šīto pulksteni, kamēr man nav jauns vietā. Viesnīcu bez pulksteņa vadīt nevar. Ne?

— Protams, ka ne, — teica Meisons.

— Labi, — viņa teica, — man jādodas pie āpgabala prokurora. Viņš teica man, lai atnāku, tiklīdz tiesa īr beigusies, jo viņš grib parunāt ār mani par manu liecību. Man būs atkal jāsēžas liecinieku solā ār visu pulksteni.

— Labi, — teica Meisons, — mēs iesim pusdienās.

— I^bu apetīti, senjor, — viņa teica.

— Paldies, — teica Meisons, — paldies.

Viņi pagriezās un devās prom pa koridoru.

Dreiks bez elpas klusi iesaucās.

— Augstā debess, šef, — klusi nočukstēja Della.

— Labu apetīti, — sarkastiski atkārtoja Meisons.

17. nodaļa

Meisons, Pols Dreiks un Della Strīta iekārtojās restorāna polsterētajos krēslos.

— Nedomāju, ka varēšu kaut ko ieēst, — teica Della Strīta. — Tas ir briesmīgi.

Meisons ar paļāvīgu smaidu sejā teica:

— Nedariet tā, Della. Mums apkārt ir cilvēki, kas mūs novēro, grib zināt, par ko mēs runājam, kā mēs jūtamies. Smaidiet, esiet pašpārliecināta, laimīga, jokojiet un notiekošo apspriediet klusām.

— Kas tad patiesībā notiek, Perij? — jautāja Pols Dreiks.

— īsti nezinu, — teica Meisons. — Baidos, ka šī Skenlona liecība liks zvērinātajiem šaubīties. Es personīgi domāju, ka Skenlons...

—Tu taču nedomā, ka Gārvins patiešām zvanīja, iekāpa mašīnā un brauca uz Ošensaidu?

Meisons teica:

— Es domāju, ka Gārvins bija pietiekami liels muļķis, lai iekāptu mašīnā un kaut kur aizbrauktu. Kad gadiem iztaujā cilvēkus uz liecinieku sola, jau pēc atbildēm uz jautājumiem tev izveidojas spēja noteikt, vai cilvēks melo vai stāsta patiesību. Atzīšos — kamēr centos ievest Skenlonu strupceļā, likās, ka viņš cenšas stāstīt patiesību, vismaz tādu iespaidu viņš atstāja.

Tātad pieņemsim, ka viņam bija zināmas grūtības atpazīt cilvēku, kas bija telefona kabīnē un pieteica tālsarunu. Tomēr viņš ne mirkli nešaubījās par sarunu, ko dzirdēja. Un es zinu no pieredzes, ka sienas starp kabīnēm ir plānas kā papīrs. Policijai tagad jau noteikti ir šīs sarunas ieraksts, un tā noteikti bija ar Eteli Gārvinu.

Pieņemsim, ka Skenlons neatpazina Gārvinu, kad tas iznāca no kabīnes. Kurš vēl no viesnīcas iemītniekiem varēja pieteikt tālsarunu ar misis Gārvinu?

— Ja jau uz to tā skatās, — piekrita Dreiks, — tas šķiet diezgan pārliecinoši.

Meisons teica:

— Es uzreiz sapratu, ka vājais punkts Skenlona liecībā ir viņa apgalvojums par to, ka pazinis cilvēku, kas izgājis no telefona kabīnes. Tādējādi es koncentrējos uz to. Ievērojiet, ka es diezgan rūpīgi centos izvairīties uzdot jautājumus par pašu sarunu. Dabiski, es uztvēru ķēdes vājāko posmu.

— No mana viedokļa raugoties, — teica Dreiks, — kad liecinieku solā sēdīsies misis Gārvina un apzvērēs, ka viņas vīrs visu nakti bijis kopā ar viņu, zvērinātie viņai diezgan viegli noticēs.

— Protams, — noteica Meisons, — un tad sāksies vēl lielākas problēmas. Viņa laiku noteica pēc pulksteņa zvaniem un...

— Vai tad viņa neteica, ka vienreiz ielūkojusies arī savā rokas pulksteni?

— Jā, bet viņa ir pārliecināta, ka dzirdējusi pulksteņa zvanus. Tagad pieņemsim, ka zvani neskanēja. Tas, protams, uzreiz pierāda, ka viņas liecība ir meli.

Pārdomājot brīdi viņi klusēja.

Meisons atmeta galvu un iesmējās.

Pārējie izbrīnīti viņā noraudzījās.

— Pasmaidiet taču beidzot! — teica Meisons. — Izliksimies, ka mēs par kaut ko jokojam.

Della un Dreiks ar pūlēm pievienojās viņa jautrībai.

— No otras puses, — pēc brītiņa turpināja Meisons, smaidīdams tā, it kā stāstītu kādu aizraujošu notikumu, — trakākais ir tas, ka par pulksteņa zvanīšanu vai nezvanīšanu mēs zinām tikai no senjoras Migerinjo liecības. Viss atkarīgs no tā, ko viņa domā, ka ir darījusi.

Cilvēks taču bieži vien pirms gulētiešanas aizmirst uzgriezt pulksteni, aizmirst izvest ārā kaķi, tāpat senjora Migerinjo tieši tajā nakti varēja aizmirst izslēgt pulksteņa zvanus. Ja vien es nebūtu aizgājis gulēt desmitos, — ja vien būtu palicis augšā pusstundu ilgāk, es varētu pateikt, vai viņas liecība ir patiesa.

— Redz, cik slikti, ja ir tīra sirdsapziņa, — teica Dreiks. — Tu... pagaidi, Perij, lūk, tur nāk viens no maniem vīriem.

Durvīs stāvēja viens no Dreika operatīvajiem un vēroja pus-dienotājus.

Dreiks pacēla roku ar izstieptu rādītājpirkstu un teica Mei-sonam:

— Es viņam teicu, ka būšu šeit. Viņam ir tiešie sakari ar vie-

y *

nu no tiesas darbiniekiem, kuram nav ne jausmas, ka tas ir mans operatīvais. Viņš nenāktu šurp. ja tas nebūtu kaut kas svarīgs.

Virs pamanīja Dreika signālu, pamāja un neuzkrītoši devās viriešu tualetes virzienā.

Dreiks atvainojās un sekoja.

Kad Dreiks aizgāja, Della Strita teica Meisonam:

— Cerēsim, ka šis starpbrīdis būs veiksmīgs.

— Cerēsim, — noteica Meisons. — Maza veiksmīte mums noderētu.

Viņi saspringti gaidīja, kamēr atgriezās Dreiks.

— Kas ir? — jautāja Della Strita.

— Pola Dreika seja ir drūma un iekritusi, — teica Meisons.

Dreiks pienāca pie galda, un, kamēr viņš sēdās, Meisons teica:

— Smaidi, Pol.

Dreika lūpas savilkās skumjā smaida.

— Kas ir? — jautāja Meisons.

— Tev ir beigas, — teica Dreiks.

— Kā tad tā?

— Apgabala prokurors tev gatavo pārsteigumu — vēl vienu liecinieku. Ošensaidas uzpildes stacijas darbinieku, kurš ielējis benzīnu un ellu Gārvina mašīnā.

— Cikos? — jautāja Meisons.

—Ap pusdivpadsmitiem. Gārvins bijis nervozs un saspringts, staigājis šurpu turpu, un, kamēr viņš apkalpojis mašīnu, Gārvins staigājis pa ietves malu un pētījis mašīnas, kas braukušas pa ceļu dienvidu virzienā. Šķitis, ka viņš kādu meklē un ir uzvilkts kā vi-joles stīga. Uzpildes stacijas darbinieks viņu labi iegaumējis.

— Cik labi? — jautāja Meisons.

— Par simts procentiem, — teica Dreiks. — Vīrs identificējis mašīnu un atpazinis Gārvinu. Viņš bija ievērojis viņu.

— Nu, — teica Meisons, — tas visu vēl vairāk sabojā.

— Kāpēc tu neko neprasi Gārvinam? — jautāja Dreiks.

— Neuzdrošinos to darīt.

— Kāpēc nē?

— Cietumnieki pašlaik cietumā pusdieno. Šerifa palīgam bija uzdots aizvest Gārvinu no tiesas tūliņ pēc tam, kad sākās pusdienas pārtraukums. Viņš to atvedīs piecas minūtes pirms diviem.

Es neuzdrošinājos riskēt un sarunāties ar Gārvinu, kamēr zvērinātie vēl bija tiesas zālē. Ja es runātu ar Gārvinu tūliņ pēc šādas Skenlona liecības, tas uzsvērtu to, ka liecība bijusi negaidīta. Un pieprasīt, lai Gārvinu atved uz tiesu agrāk nekā paredzēts, būtu tikpat slikti. Es ar viņu aprunāšos it kā nejauši, čukstus kādas piecas minūtes pirms diviem, un tas ir viss, ko es uzdrošinos darīt.

— Vai nevari dabūt pārtraukumu? Kaut ko...

— Tas varētu tikt iztulkots kā krišana panikā, — teica Mei-sons. — Man vienkārši jāiet uz tiesu, jāapsēžas ar smaidu sejā un jāiztur.

— Tev būs jāiztur pārāk daudz, — teica Dreiks.

— Nu, — teica Meisons, — savā laikā esmu tik daudzas reizes liekts, ka domāju — spēšu tur nosēdēt un izturēt, ja vajag. Tiesu asociācijas strīdu komisija rītvakar vēlas ar mani aprunāties par to, kāpēc liku Mortimeram Ērvingam identificēt savu mašīnu kā to, kuru viņš redzējis ceļa malā. Visumā dzīve ir skaista.

— Vai viņi tās identificēšanas dēļ tev kaut ko var padarīt?

— Nedomāju vis. Es uzskatu, ka rīkojos pilnīgi likumīgi. Man bija tiesības aprunāties ar liecinieku, tāpat man bija tiesības novietot ceļa malā vienu mašīnu un jautāt, vai tā ir tā pati mašīna, ko viņš redzējis, arī policija taču jautāja Hovardam Skenlonam, vai tas cilvēks ir tas pats, kurš tonakt iznācis no telefona kabīnes, un viņš to redzēja staigājam šurpu turpu pa cietuma pagalmu... Nedomāju, ka mēs kaut ko varam darīt, izņemot to, ka varam izlikties bezrūpīgi un priecīgi. Mēs agri dosimies uz tiesu. Centīšos piecas minūtes pirms tiesas sākuma uzdot Gārvinam dažus it kā nejaušus jautājumus.

Labi, Pol, vai tu zini kādus jocīgus stāstiņus? Cilvēki mūs novēro.

18. nodaļa

Meisons iegāja pārpildītajā tiesas zālē septiņas minūtes pirms diviem. Viņš aizdedzināja cigareti, apsēdās savā vietā pie advokāta galda, paļāvīgi uzsmaidīja kādam pusducim zvērināto, kas bija ieradušies laicīgi un ieņēmuši savas vietas. Viņš šķita pilnīgi atpūties, kā cilvēks, kas tikko labi paēdis un ir garīgi un fiziski apmierināts.

Četras minūtes pirms diviem šerifa palīgs tiesas zālē ieveda Gārvinu.

Gārvins čukstēdams pieliecās Meisonam pie auss.

— Meison, dieva dēļ, ļaujiet jums visu izstāstīt.

Meisons viņam uzsmaidīja un teica:

— Sēdieties, Gārvin. Kādu minūti ar jums aprunāšos. Tātad, lai kas arī nenotiktu, pat necentieties ar mani sarunāties. Vienkārši sēdiet.

Meisons nolūkojās, kā Gārvins apsēdās, nodzēsa cigareti, izmeta to lielā misiņa spļaujamtraukā, izstaipījās, nožāvājās un noskatījās, kā tiesas zāles pulkstenis skaitīja sekundes.

Tad, it kā viņam kaut kas būtu ienācis prātā, viņš smaidot pagriezās, pieliecās klāt Gārvinam un teica:

— Tikai atbildiet uz jautājumiem. Turpiniet smaidit. Vai jūs zvanījāt Etelei Gārvinai?

Gārvins centās smaidīt, bet tas viņam neizdevās.

— Meison, paklausieties. Es viņai zvanīju. Es izgāju laukā un mašīnā devos prom. Tas vīrs stāsta patiesību. Bet Lorēna grib palikt pie sava alibi. Viņa pamodās un atklāja, ka manis nav. Viņa teica pretējo, jo...

Meisons viņu pārtrauca:

— Nerunājiet tik ātri. Nerunājiet tik daudz. Tagad atlai-dieties krēslā, it kā nekas uz pasaules jūs nesatrauktu. Pēc minūtes es atkal ar jums runāšu.

Meisons krēslā iztaisnojās, it kā starp citu palūkojās apkārt tiesas zālē, kā meklēdams Dellu Strītu, tad vēlreiz uzmeta acis pulkstenim, pagriezās pret Gārvinu un teica:

— Labi. Tagad turpināsim.

Gārvins teica:

— Es devos uz tikšanos ar viņu, Meison, bet viņa nerādījās. Es kādu laiciņu pagaidīju un iegriezos Haklija mājas ceļā. Es novietoju mašīnu un pāri laukam devos izlūkos. Tad tas velna suns mani pamanīja un sāka riet. Kad viņš apklusa, es atkal sāku iet uz mājas pusi. Uz ceļa parādījās Eteles mašīna. Es to pazinu. Es nevarēju saskatīt, vai viņa ir viena.

Es aizskrēju atpakaļ uz savu mašīnu un nolēmu, ka viss vēl nav zaudēts. Lai aizskrietu līdz mašīnai, man vajadzēja gandrīz stundas ceturksni. Aizbraucu līdz vietai, kur mums bija norunāta tikšanās. Tur stāvēja viņas mašīna. Viņa bija tur, mirusi. Biju tik gudrs, ka negāju tai klāt, neko neaiztiku un neatstāju pēdas. Es devos atpakaļ uz Tidžuanu.

— Cikos jūs tur nokļuvāt? — jautāja Meisons.

— Es nezinu. Es neskatījos pulksteni, bet pateicu Lorēnai, ka esmu ziepēs. Es viņu pamodināju un izstāstīju, kas noticis. Es pateicu, ka viņai būs jāapstiprina mans alibi. Tā ir patiesība, Meison. Piedodiet, ka meloju jums. Es...

Pēkšņi atskanēja troksnis, jo skatītāji piecēlās. No kabineta iznāca tiesnesis Maindens un apsēdās savā krēslā. Atkal atskanēja troksnis un krēslu grūstīšana, jo skatītāji apsēdās savās vietās.

Gārvins teica:

— Es visu samaksāšu, Meison. Es samaksāšu vēl desmit tūkstošus dolāru vai divdesmit tūkstošus, vai...

— Jums nav ne uz pusi tik daudz naudas, lai atmaksātu to, ko esat izdarījis, — dusmīgi nočukstēja Meisons. — Jūs mani piekrāpāt, bet es nepiekrāpšu jūs. Tagad sēdiet, sasodīts, un aizverieties.

— Kurš ir jūsu nākamais liecinieks? — tiesnesis Maindens jautāja Kovingtonam.

— Uzaiciniet Mortimeru Ērvingu, — teica Kovingtons.

Ērvings iznāca priekšā un apsēdās liecinieku solā. Viņš izvairījās skatīties acīs Kovingtonam, uz mirkli saskatījās ar Mei-sonu, kaut kā muļķīgi pasmaidīja un atlaidās liecinieku solā.

Viņš sniedza formālo informāciju, nosaukdams tiesas rakstvedim savu vārdu un adresi, tad pacēla acis, jo Hamlins Kovingtons piecēlās un iespaidīgi iznāca tiesas priekšā.

— Šī gada divdesmit otrā septembra agrā rītā jums gadījās braukt pa ceļu, kas ved no Ladžollas uz Ošensaidu, un atradāties vietā, kas ir divas jūdzes uz dienvidiem no Ošensaidas?

— Jā, ser.

— Cikos?

— Apmēram divpadsmitos piecdesmit pēc pusnakts.

— Palūgšu pievērst uzmanību kartei, kas iesniegta tiesā kā lietiskais pierādījums A, — teica Kovingtons. — Vai protat orientēties kartē, tas ir, vai varat tajā ieskatīties un noteikt, kas tajā iezīmēts?

— Jā, ser.

— Vai pazīstat teritoriju, kas iezīmēta šajā kartē?

— Jā, ser.

— Vai šajā kartē varat norādīt kaut ko neparastu, ko redzējāt brīdī, kad pa lielceļu braucāt no Ladžollas uz Ošensaidu?

— Jā, ser.

— Lūdzu.

Ērvings piegāja pie kartes, piedūra tai pirkstu un teica:

— Tieši šajā vietā es redzēju automašīnu.

— Vai tur bija kaut kas neparasts? — jautāja Kovingtons.

— Jā, ser. Tā bija atstāta ar iedegtām ugunīm un, cik vien varēju saskatīt, tajā neviena nebija.

— Tātad, cikos tas bija?

— Apmēram divpadsmitos piecdesmit.

— Vai jūs darījāt kaut ko, lai izpētītu automobili?

— Jā, ser.

-Ko?

— Es apstādināju savu mašīnu. Pagriezu savas mašīnas prožektoru pret šo automobili un diezgan rūpīgi to apskatīju. Domāju, ka varbūt...

— Necentieties atcerēties, ko jūs domājāt. Stāstiet, ko jūs darījāt.

— Jā, ser. Es pagriezu prožektoru pret to mašīnu un diezgan pamatīgi to nopētīju, lai redzētu, vai mašīnā kāds ir.

— Vai ievērojāt mašīnas numuru?

— Tobrīd nē. Nē, ser.

— Vai varat aprakstīt mašīnu?

— Jā, ser. Tā bija gaišas krāsas mašīna ar nolaižamu jumtu. Tas bija liels automobilis. Tās jumts bija pacelts un ieslēgtas tālās gaismas. Ja pareizi atceros, tai bija baltas riepas.

— Vai kādas durvis bija vaļā?

— Nē, ser, durvis bija ciet.

— Mister Ērving, es jums vaicāšu, vai kopš tā brīža jums ir gadījies redzēt šajā lietā apsūdzētā Edvarda Gārvina automobili?

— Jā, ser.

— Vai jūs varat pateikt — tas bija tas pats automobīilis, ko jūs redzējāt tonakt?

— Tas bija ļoti līdzīgs automobilis.

— Paldies. Tas ir viss. Varat uzdot jautājumus, mister Meison.

Kovingtons devās atpakaļ uz savu vietu un apsēdās.

Meisons teica:

— Pirms divām dienām, kad viss vēl bija svaigā atmiņā, mister Ērving, mēs ar jums par notikušo runājām, vai ne?

— Ja tas ir jautājums, kas apšauba notikušo, — teica Kovingtons, — es iebilstu, ka...

— Tas nav jautājums, kas apšauba notikušo. Es vienkārši jautāju, vai šāda saruna notikusi. Uz jautājumu var atbildēt ar jā vai nē.

— Vai jūs runājāt ar misteru Meisonu? — jautāja tiesnesis Maindens. — Atbildiet ar jā vai nē.

-Jā.

— Un pēc šis sarunas jūs devāties man līdzi pa ceļu, kas parādīts kartē?

— Jā, ser.

—Tobrīd uz ceļa atradās automobilis ar numuru 9Y6370, kas bija novietots apmēram šādā stāvoklī, vai ne?

— Jā, ser.

— Vai tobrīd jūs šo automobili ar Kalifornijas štata numuru 9Y6370 identificējāt kā automobili, kuru redzējāt šī gada divdesmit otrā septembra rītā?

— Es to neidentificēju. Es teicu, ka tas izskatās pēc automobiļa, kuru biju redzējis.

— Tas automobilis, par kuru pašlaik runāju, bija gaišas krāsas kabriolets?

— Jā, ser.

— Un jūs to diezgan pamatīgi apskatījāt?

— Jā, ser.

— Un tajā laikā un vietā jūs to identificējāt kā automobili, kā to, kuru tikāt redzējis?

— Es teicu, ka domāju, kas tas ir tas pats automobilis.

— Tātad jūs tā domājāt?

— Jā, ser.

— Bet tagad jūs tā nedomājat?

Liecinieks ar pirkstiem izbrauca cauri matiem.

.— Patiesību sakot, — viņš teica, — es...

—Tādēļ jau jūs esat šeit, — kad liecinieks apklusa, teica Mei-sons, — lai teiktu patiesību.

— Protams, es nevarēju atpazīt mašīnu, ko biju tur redzējis naktī. Es tikai varu pateikt, kāda tā izskatījās un kas tā bija par mašīnu. Es...

— Jūs neatbildējāt uz manu jautājumu, — teica Meisons. — Tobrīd, kad bijāt kopā ar mani, jūs domājāt, ka mašina, ko jums rādu, ir tā pati, ko jau bijāt redzējis, vai ne?

— Protams, es nevaru pilnībā atpazīt automobili, kad esmu to redzējis tikai naktī...

— Atbildiet uz jautājumu, — teica Meisons. — Vai tobrīd, kad bijāt kopā ar mani, jūs domājāt, ka tā ir tā pati mašīna, ko tikāt redzējis?

— Jā, ser, — noteica liecinieks.

— Tātad, — teica Meisons, — šobrīd, kad notikums vairs nav tik svaigā atmiņā kā toreiz, jūs gribat, lai zvērinātie uzskata, ka esat pārdomājis?

—Tagad es saprotu, ka nevaru būt pilnīgi un absolūti drošs, ka varu identificēt kādu mašīnu.

— Kas tieši ir noticis, — teica Meisons, — laikā starp to brīdi, kad divas dienas pēc tam, kad bijāt redzējis mašīnu, jūs kopā ar mani to identificējāt, un šo brīdi, kad esat pārdomājis?

— Es neteicu, ka esmu pārdomājis.

— Jūs taču esat pārdomājis, vai ne? — tincināja Meisons.

— Es nezinu, vai esmu.

— Citiem vārdiem sakot, — teica Meisons, — jūs vēl joprojām domājat, ka mašīna, kuru jūs redzējāt pirms divām dienām ar numuru 9Y6370, bija tā pati, kuru jūs redzējāt divdesmit otrā septembra rītā pulksten divpadsmitos piecdesmit, vai ne, mister Ērving?

— Nu, — piekrita Ērvings, — man lika saprast, cik grūti var būt identificēt mašīnu, ja redz to pirmo reizi.

— Kas jums lika saprast, ka šāda identifikācija ir neiespējama?

— Es visu vienkārši pārdomāju un...

Meisons teica:

— Jūs, mister Ērving, īpaši uzsvērāt, jums likts saprast, ka šāda identifikācija ir neiespējama. Kas jums lika to saprast?

— Es nezinu. Tas varēja notikt tāpēc, ka es vienkārši visu pārdomāju.

— Kāds lika jums saprast, — teica Meisons. — Kas?

— Es neteicu, ka kāds lika man saprast.

— Jūs teicāt, ka jums lika saprast. Kas to izdarija?

— Es... nu, labi, man bija dažas sarunas ar misteru Koving-tonu, apgabala prokuroru.

— Citiem vārdiem sakot, misters Kovingtons lika jums noticēt, ka nespējat identificēt mašīnu, ko tonakt redzējāt Vai tas tiesa?

— Es nezinu, vai tā izteicos.

— Es tā izteicos, — teica Meisons. — Atbildiet uz jautājumu. Vai misters Kovingtons lika jums noticēt, ka šādos apstākļos nevarat identificēt mašīnu?

— Ak, Jūsu Godība, es iebilstu. Galu galā, šī iztaujāšana ir...

— Noraidīts! — izsaucās tiesnesis Maindens.

Ērvings vilcinājās.

— Atbildiet uz jautājumu, — teica Meisons.

— Jā, laikam.

— Tas ir viss, — smaidot teica Meisons.

— Uzaiciniet Haroldu Otisu, — teica Kovingtons.

Otiss, jauns un labi noaudzis indivīds, apsēdās liecinieku solā, tiesas rakstvedim nosauca savu vārdu un adresi un, atbildot uz Kovingtona jautājumiem, apliecināja, ka strādā Ošen-saidas uzpildes stacijā; ka divdesmit pirmajā septembrī strādājis no četriem pēcpusdienā līdz pusnaktij; ka neilgi pirms pusnakts, cik nu viņš varot atcerēties, kādu pusstundu pirms tam, kad viņš beidza darbu, viņš redzējis apsūdzēto, Edvardu Gārvinu; ka apsūdzētais ar kabrioletu iebraucis uzpildes stacijā; ka viņš iegaumējis mašīnas numuru; ka viņš to noteikti ievērojis; ka pēc mistera Gārvina lūguma viņš piepildījis mašīnas bāku ar benzīnu un nomazgājis priekšējo stiklu; ka Gār-vins bijis acīm redzami nervozs un norūpējies; ka viņš aizgājis līdz ietves malai, kur varējis novērot automobiļus, kas pa lielceļu devušies dienvidu virzienā.

Kovingtons parādīja Edvarda Gārvina mašīnas fotogrāfiju, un liecinieks atzina, ka tā ir tā pati mašīna, ar kuru Gārvins attiecīgajā naktī braucis. Viņš identificēja mašīnas numuru, firmu, modeli un gadu.

— Uzdodiet jautājumus! — Kovingtons triumfējoši teica Pe-rijam Meisonam un devās atpakaļ uz savu vietu pie apsūdzības galda līdzās Semjuelam Džārvisam.

— Pēc tam, kad bijāt apkalpojis mašīnu, ko darīja šoferis? — jautāja Meisons.

— Aizbrauca.

— Kādā virzienā?

— Uz ziemeļiem.

— Uz Losandželosu?

-Jā.

Meisons noslēpumaini pasmaidīja, it kā šī informācija Ko-vingtona lietu būtu nolēmusi sakāvei. — Un jūs neredzējāt, ka viņš brauca atpakaļ, vai ne?

— Stundas laikā garām uzpildes stacijai pabrauc simtiem mašīnu. Es necenšos iegaumēt visas mašīnas, kas izmanto šo ceļu.

— Protams, ka nē, — teica Meisons. — Bet jūs neredzējāt, ka šis automobilis brauktu atpakaļ, vai ne?

— Nē, ser, neredzēju, bet...

— Iemesli nav svarīgi, — teica Meisons. — Es vienkārši jautāju, vai jūs redzējāt, ka šis automobilis atgriežas.

— Nē, ser.

— Un, — paceldams pirkstu un norādīdams uz liecinieku, triumfējoši paziņoja Meisons, — pusnaktī jūs dežūru beidzāt, vai ne?

— Jā, ser.

— Tātad, ja mašīna būtu atgriezusies pēc pusnakts, pieņemsim, ka pēc pusnakts, varbūt pat trijos no rīta, jūs to nebūtu varējis redzēt, vai ne?

— Protams, nē, bet es to tik un tā nebūtu redzējis. Es nepievēršu uzmanību mašīnām, kas brauc pa lielceļu. Tā nav mana darīšana.

— Jūs gribat sacīt, — teica Meisons, — ka jūs nekad neievērojat automobiļus, kas brauc pa lielceļu?

— īpaši uz tiem neskatos.

— Skaidrs, — teica Meisons, — bet laiku pa laikam pievēršat uzmanību mašīnām, kas brauc pa lielceļu, vai ne?

— Droši vien, jā.

— Tātad, — teica Meisons, — šim automobilim jūs pievērsāt uzmanību tādēļ, ka jūs domājāt, ka šoferis ir pārmērīgi nervozs un uztraucies. Vai tas ir tiesa?

— Jā, ser.

— Tātad jūs šo automobili kārtīgi nopētījāt?

— Jā, ser.

— Un jūs atceraties mašīnas numuru?

— Jā, ser.

— Tātad, ja atceraties, kāda mašīna izskatījās, jūs to atpazītu, ja vēlreiz redzētu, vai ne?

l

— Varbūt.

— Tātad šī mašīna no jūsu uzpildes stacijas aizbrauca Los-andželosas virzienā un jūs nezināt, vai tā atgriezās līdz trijiem no rīta un vai apsūdzētais varēja atrasties nozieguma vietas tuvumā tajā laikā, kad tas tika izdarīts, vai ne?

— Nu...

— Jā vai nē! — Meisons uzkliedza lieciniekam.

-Nē.

— Tas, — triumfējoši paziņoja Meisons, — ir viss.

Kovingtons apveltīja Meisonu ar dīvaini drūmu skatienu un

tad piecēlās. Viņš veltīgi centās noslēpt, ka Meisona mājiens par

Gārvina alibi Losandželosā viņu satraucis.

*

—Jūsu Godība, — viņš teica, — es grasījos beigt savu apsūdzību ar telefonu kompānijas ierakstiem par tālsarunu Etelei Gār-vinai no Tidžuanas, bet gribētu lūgt atļauju uzaicināt vēl vienu liecinieku, kura patlaban nav šeit. Ja būtu iespējams pārtraukt sēdi līdz ritrītam...

Tiesnesis Maindens pakratīja galvu.

— Domāju, ka tas būtu nepamatots lūgums, protams, ja vien apsūdzētais tam piekrīt.

Meisons teica:

— Nē, Jūsu Godība, mēs vēlamies, lai tiesas prāva pēc iespējas ātrāk beigtos.

— Bet, Jūsu Godība, — uzstāja Kovingtons, — tam varētu būt ļoti liela nozīme, lai gan patlaban neesmu tiesīgs to izpaust.

Pieceldamies pēkšņā žēlsirdībā Meisons teica:

— Labi, mēs piekrītam lietas atlikšanai. Uz priekšu. Ja domājat. ka varat atrast kādu pierādījumu tam, ka apsūdzētais nozieguma izdarīšanas laikā bijis netālu no tā izdarīšanas vietas, mēs vēlētos jums palīdzēt. Mēs piekrītam sēdes pārtraukšanai.

Un Meisons apsēdās.

— Es to jau esmu pierādījis! — iekliedzās Kovingtons. — Ko vēl jūs gribat? Esmu pierādījis, ka viņš bija...

— Džentlmeni, kārtību! — teica tiesnesis Maindens, noklau-dzinādams savu āmuriņu. — Ņemot vērā to, ka aizstāvība piekritusi sēdes atlikšanai, tiesa pasludina pārtraukumu līdz pulksten desmitiem nākošās dienas rītā. Šajā laikā zvērinātajiem jāievēro tiesas brīdinājumi. Viņi nedrīkst sarunāties par lietu; viņi nedrīkst lasīt avīzes; viņi nedrīkst izteikt viedokļus vai atļaut kādam apspriest lietu viņu klātbūtnē. Tiesas sēde pārtraukta.

Meisons piecēlās, izstaipījās, piegāja pie Pola Dreika un Del-las Strītas un pačukstēja:

— Velns parāvis, tas tik bija numurs! Es patiešām gribēju panākt pārtraukumu, bet baidījos to pieprasīt. Tas apgabala prokurors iedeva man to tieši rokās.

— Labāk uzmani to zelli, — teica Dreiks. — Viņš ir bīstams. Viņš kaut ko meklē.

— Viņš ir uztraucies, — teica Meisons un piebilda, — bet viņš ne uz pusi nav tik uztraucies kā es. Lai vai kā, — viņš piebilda, — viena lieta mums jānokārto un tūliņ pat.

— Kas? — jautāja Dreiks.

— Liecinieks Ērvings, — teica Meisons. — Es viņu piespiedu identificēt manu mašīnu.

— Tas droši vien bija smalks joks, — teica Dreiks.

— Tas varētu izrādīties pārāk smalks.

— Ko tu ar to gribi teikt, Perij?

Meisons teica:

— Iesim apskatīt manu mašīnu. Tas Ērvings ir godīgs liecinieks.

Meisons aizveda pārējos uz vietu, kur bija novietojis savu

mašīnu, atvēra durvis un sāka rūpīgi to pētīt.

— Paskaties priekšā uz to gumijas kājslauķi, Pol, — viņš teica.

— Ko tu, pie velna, gribi panākt? — jautāja Dreiks. — Vai tu domā, ka...

Pēkšņi Meisons izsaucās, pieliecās un izvilka gumijas paklāju.

— Kas ir? — jautāja Dreiks.

Meisons norādīja uz brūnu traipu.

— Pol, — viņš satraukts teica, — mums tas ir jānogādā uz vislabāko laboratoriju, kāda vien iespējama. Mums jānoskaidro, vai tās ir cilvēka asinis.

— Cilvēka asinis! — izsaucās Della Strīta.

— Tieši tā, — teica Meisons.

— Ko, pie velna, tu ar to gribi teikt? — jautāja Dreiks.

Meisons uztraukti teica:

— Es domāju par lietiskajiem pierādījumiem. Mortimers Ērvings nemeloja. Tā bija mana mašīna, ko viņš tur redzēja.

— Tava mašīna?

— Protams, — teica Meisons. — Atceries, Gārvins iekāpa savā mašīnā un aizbrauca. Mana mašīna bija novietota tieši līdzās viņējai. Aizdedzes atslēgas bija viesnīcas biroja atvilktnē.

Dreiks klusi iesvilpās.

Della Strīta teica:

— Tātad tu domā...

— Es domāju, — teica Meisons, — ka absolūti nekas netraucēja Lorēnai Gārvinai piecelties, apģērbties, aizņemties manu automobili, aizbraukt līdz okeāna krastmalai, nogalināt

Eteli Gārvinu un tad ar manu mašīnu atgriezties Tidžuanā. Citiem vārdiem sakot, pistole patiešām visu laiku atradās cimdu nodalījumā. Kad Lorēna atvēra to, lai sameklētu Gārvina saulesbrilles, viņa atrada pistoli. Viņa ne vārda neteica, izņēma Gārvina brilles un pirmajā izdevīgajā brīdī izņēma arī pistoli

un ielika to savā somiņā.

}

Dreiks, aiz brīnumiem pavēris muti, skatījās uz Meisonu.

— Sasodīts! — viņš teica.

— Tagad, — Meisons viņam teica, — vienīgais, kas mums jādara, — kaut kādā veidā dažu stundu laikā tas viss jāpierāda. Nāc, Pol, tev būs darbiņš.

19. nodaļa

Sēdēdama kopā ar Periju Meisonu ASV Grānta viesnīcā Sandjego, Lorēna Gārvina pāri galdam skatījās uz advokātu. Viņas acis bija neprātīgas, dusmīgas un izaicinošas.

Pa labi no Meisona sēdēja Pols Dreiks, kas vērīgi viņā lūkojās, kamēr Della Strīta cītīgi pierakstīja savā piezīmju grāmatiņā katru izteikto vārdu.

— Es taču jums teicu, ka no viesnīcas neizgāju, — nikni teica Lorēna.

Meisona acis bija aukstas un bargas.

— Jums vajadzēja to darīt, — viņš teica. — No visiem, kas bija apmetušies viesnīcā, tikai divus interesēja Etele Gārvina. Jūs un jūsu vīru.

Tātad, pateicoties lieciniekam, kuru izracis apgabala prokurors, tika pierādīts, ka jūsu vīrs piecēlies, iekāpis mašīnā un aizbraucis. Viņam nebūtu bijis iespējams samainīt mašīnas. Viņš Ošensaidā tika redzēts viņa paša mašīnā. Viņš tur tika redzēts laikā, kas nekļūdīgi norāda, ka no Vista de la Mesas viesnīcas viņš izbraucis savā mašīnā. Tātad notika, lūk, kas. Jūs zinājāt, ko viņš grasās darīt. Viņš bija apspriedies ar jums. Kad viņš aizbrauca, jūs zinājāt, ka viņš dodas uz tikšanos ar savu bijušo sievu. Jūs zinājāt, ka tikmēr, kamēr nedabūsiet viņu nost no ceļa un nenotiks īsta kāzu ceremonija, jūs esat iesaistīta divsievībā.

Viņas lūpas bija cieši sakniebtas.

— Es negrasos sēdēt te un turpināt šo sarunu, — viņa teica. — Došos pie sava advokāta.

— Domāju, ka tā būs labāk, — teica Meisons. — Jūs zināt, kas notika. Jūs piecēlāties, ātri apģērbāties, iegājāt viesnīcas birojā, paņēmāt manas mašīnas atslēgas, iekāpāt mašīnā, šķērsojāt robežu un trakā ātrumā drāzāt prom. Jūs pabraucāt garām savam vīram, kad viņš nebija nobraucis pat pusceļu līdz Ošen-saidai. Jūs satikāt Eteli, nogalinājāt viņu...

— Es taču teicu, ka es to neizdarīju!

— Bet es saku, ka izdarījāt gan. Jūs daudz neuztraucāties par to, ka jūsu vīrs, lai arī atbrīvots no savas pirmās sievas, varētu tikt apsūdzēts slepkavībā un nonākt gāzes kamerā. Tieši to jūs tagad ar savu viltus alibi cenšaties izdarīt.

Viņa atgrūda krēslu, piecēlās un teica:

— Neviens nevar mani piespiest palikt un klausīties šajos apvainojumos. Mans vīrs lūdza, lai meloju un sniedzu viņam alibi. Es tā arī izdarīju. Tagad es konsultēšos ar savu advokātu.

Klusējot viņi noraudzījās, kā viņa šķērsoja istabu, izgāja ārā un aizcirta aiz sevis durvis.

Meisons teica:

— Beidzot mēs zinām, kas noticis, bet mēs nevaram to pierādīt. Tās asinis tur varēja parādīties jebkurā laikā. Apgabala prokuroram tikai jāpieņem, ka tās asinis tur parādījušās tādēļ, ka esmu sagriezis pirkstu un dažas piles nopilējušas uz gumijas paklāja.

— Un kas tad notiks? — jautāja Della Strīta.

— Tad, — teica Meisons, — mūsu lieta pret Lorēnu Gārvi-nu tiks izbeigta un mēs būsim pagalam.

Meisons piecēlās un, saraucis pieri, sāka soļot pa istabu.

Pārējie klusējot viņu vēroja.

Tad pēkšņi Meisons apstājās, pagriezās un paskatījās uz Polu Dreiku.

— Kas noticis? — jautāja Dreiks.

Meisons teica:

— Ir vēl viena iespēja, ko neesam izmantojuši, Pol.

— Kāda?

Meisons teica:

— Viss notiek tik sasodīti ātri, Pol, ka mums nav laika loģiski padomāt, bet tagad pasaki, kā Lorēna Gārvina satikās ar Eteli?

— Pilnīgi droši, ka kaut kā viņa to izdarīja, — teica Dreiks.

Paķēris cepuri, Meisons teica:

— Nāciet. Mēs braucam uz Tīdžuanu. Paņem savu piezīmju grāmatiņu, Della.

Pārējie sekoja Meisonam uz garāžu, ielēca viņa mašīnā un drīz vien bija Tidžuanā. Senjoru Inocenti Migerinjo viņi atrada, apkrāvušos ar avīzēm, ērti iekārtojušos pie reģistratūras letes, ar prieku atklājot, ka kalnrūpniecības miljonāra arests viņas viesnīcai radījis milzīgu reklāmu.

Meisons teica:

— Labdien, senjora.

— Buenas tardes, senjores, un jums arī, senjorita, — viņa smaidot teica, — un kā veicas ār to lietu? Panācāt, ka jūsu klientu attaisno, ne?

— Nē, — teica Meisons, — un es gribu jums uzdot pāris jautājumus. Par to pēdējo istabu, ko tonakt izīrējāt. Kas to noīrēja?

— Tā bija senjorita, jauka, mīļa meitene, ar tik skaistām apaļumām, — un senjora Migerinjo ar rokām attēloja sievietes figūras apveidus.

— Kādā krāsā bija viņas mati? — jautāja Meisons.

— Skaisti blondi mati. Tīk blondi kā platīns, ne?

Meisons teica:

— Vai viņa piereģistrējās? Kādu vārdu viņa nosauca?

— Es pāskatīšos grāmatā, — teica senjora Migerinjo un, šķirot reģistrācijas grāmatas lapas, turpināja, — tā bija senjorita Kar-lota Delano no Losandželosas.

— Cikos viņa ieradās?

>

— Es nezinu cikos, senjor. Galu galā šeit, Meksikā, mēs laikam nepievēršam tik lielu uzmanību kā jūs, jenki. Tās bija īsi pirms tam, kad izslēdzu gaismas un gāju gulēt.

Meisons ar sarauktu pieri pagriezās pret Dreiku.

— Velns, — teica Dreiks, — ko tu ar to gribi teikt?

Meisons teica:

— Padomā par laiku, Pol. Es izgāju no istabas un aizgāju uz Edvarda Gārvina istabu. Kamēr biju viņa istabā, senjora Migerinjo izīrējusi pēdējo istabu šai blondajai senjoritai. Tad viņa izslēgusi ugunis un devusies pie miera. Kad devos uz savu istabu, gaismas bija izslēgtas, bet telefona kabīnē bija kāda meitene, kas pieteica sarunu. Tagad atceros, ka tajā telefona zvanā bija kaut kas zimīgs. Tagad jāatzist, ka sieviete, kas pieteica sarunu, bija tā pati, kam senjora Migerinjo bija izīrējusi pēdējo istabu.

— Si, si, senjor, tieši tā! Viņa jautāja par telefonu un to, kā piezvanīt uz Losandželosu.

— Tātad, — Meisons teica Dreikam, — tikai iedomājies, ka šī sieviete patiesībā bijusi mūsu noslēpumainā draudzene ar pistoli, skaistas kājas un viņas ieradums ložņāt pa ugunsdzēsēju kāpnēm. Iedomājies, ka tā bija Virdžīnija Binima, kas zvanīja uz Losandželosu, lai saņemtu norādījumus. Nāc, Pol, noskaidrosim visu par šo telefona zvanu.

Pēc četrdesmit minūtēm atbilde bija rokā. Saruna pieteikta deviņos piecdesmit piecās. Sieviete, kas sevi nosaukusi par Virdžīniju Kolfaksu, pieteikusi sarunu Frenkam Laivsijam Los-andželosā.

Dreiks, lūkodamies lapā ar šo informāciju, klusi iesvilpās.

Meisons bargi noteica:

— Labi, Pol. Tagad redzu gaismu. Domāju, ka zinu, kas aizņēmās manu automobili.

20. nodaļa

Gārvins, kad šerifa palīgs viņu ieveda pārpildītajā tiesas zālē, dusmīgi čukstēja Meisonam:

— Pie velna, ko nozīmē centieni apmelot manu sievu?

— Aizverieties, — pavēloši nočukstēja Meisons.

— Es to necietīšu, — teica Gārvins. — Lūgšu tiesu, lai dod man citu advokātu. Pie velna, Meison, jūs nedrīkstat...

Ienāca tiesnesis Maindens, uzaicināja ievērot klusumu un noraudzījās pārpildītajā tiesas zālē, kur bija aizņemtas gan sēdvietas, gan stāvvietas.

— Sabiedrība pret Gārvinu, — viņš teica. — Vai esat gatavi turpināt, džentlmeņi? Vai ir ievērots noteikums, ka apsūdzētais ir zālē un visi zvērinātie ir šeit?

— Ir ievērots, — teica Meisons.

— Ir ievērots, — piekrita Kovingtons.

Tiesnesis Maindens paskatījās uz Kovingtonu, kas jau grasījās celties kājās, bet pirms tas paguva uzrunāt tiesu, Meisons steigšus teica:

— Ja tiesa atjauj, man ir viens vai divi jautājumi, kurus vēlētos uzdot Frenkam Laivsijam. Vai man tiks atjauts uzaicināt viņu uz papildus iztaujāšanu?

— Par ko vēlaties viņu iztaujāt? — vīpsnājoši teica Kovingtons. — Viņš tika izsaukts uz tiesu tikai tādēļ, lai atbildētu uz jautājumiem par pistoli.

Meisons pasmaidīja:

— Tad no apgabala prokurora puses nevarētu būt nekādu iebildumu, lai viņu izsauktu vēlreiz.

— Iebildumu nav, — teica Kovingtons.

— Mister Lavsij, ieņemiet liecinieka vietu atkārtotai iztaujāšanai, — teica tiesnesis Maindens.

Laivsijs piecēlās no savas vietas zāles aizmugurē, piegāja pie liecinieku sola un savilka seju smaidā.

Meisons pagaidīja, kamēr Laivsijs apsēžas, un tad pēkšņi teica:

— Mister Laivsij, vai pazīstat Virdžīniju Binimu?

Laivsijs sarauca pieri:

— Es jau jums teicu, mister Meison, ka pazīstu daudzus cilvēkus, ka es...

—Jā vai nē?—jautāja Meisons. — Pazīstat viņu vai nepazīstat?

Laivsijs paskatījās advokātam acīs, nepatikā noskurinājās un teica:

— Jā, es viņu pazīstu.

— Tagad, — teica Meisons, — atbildiet ar jā vai nē. Vai šī gada divdesmit pirmajā septembrī īsi pirms desmitiem jūs runājāt pa telefonu ar Virdžiīniju Binimu?

Kovingtons pēkšņi pielēca kājās, izbrīnījies, taču, kā jau pieredzējis tiesu prokurors, saprazdams, ka notiek kaut kas dramatisks, kaut kas tāds, kas viņa lietai neko labu nesola.

— Jūsu Godība, — viņš teica, — tā nav vienkārši izjautāšana. Tas neattiecas uz lietu.

— Tas parādīs liecinieka ieinteresētību, — teica Meisons.

— Labi, — šauboties teica tiesnesis Maindens, — tiesai šķiet, ka jautājums neattiecas uz lietu, taču advokātam to vajadzēja uzdot, tādējādi parādot liecinieka personīgu ieinteresētību. Es noraidu iebildumu un atļauju uzdot jautājumu, bet brīdinu advokātu, ka nepieļaušu nekādus makšķerēšanas paņēmienus.

— Es neko nemakšķerēju, — teica Meisons.

— Ļoti labi, atbildiet uz jautājumu, mister Laivsij.

Laivsijs sagrozījās liecinieku solā, lūdzoši paskatījās uz Ko-

vingtonu un ar roku nobraucīja savu kailo galvu.

— Jā vai nē, — sausi noteica Meisons. — Bija šāda saruna vai nebija?

— Bija, — mirkli vilcinājies, teica Laivsijs.

— Jā, — teica Meisons, — un sarunas laikā Virdžinija Bi-nima bija Tidžuanā, vai ne?

— 0, es iebilstu, Jūsu Godība, — teica Kovingtons. — Lieciniekam tādējādi jāizdara secinājums. Viņš nevar zināt, kur atradās tas cilvēks, kas viņam zvanīja. Vienīgais, ko viņš varbūt zina, ir tas, ko sarunas biedrs viņam teica un ko viņš dzirdēja sakām.

— Pieņemts, — teica tiesnesis Maindens un paliecās uz priekšu, lūkojoties pāri sola malai un apveltot Laivsiju ar domīgu skatienu.

— Vai jūs tobrīd pa telefonu devāt Virdžinijai Binimai kādus sevišķus norādījumus? Vai jūs viņai likāt paņemt manu automobili, kas bija novietots pie Vista de la Mesas viesnīcas, un braukt uz Ošensaidu?

— 0, Jūsu Godība, — teica Kovingtons, — tas pavisam neattiecas uz lietu. Ja misters Meisons vēlas padarīt misteru Laivsiju par savu liecinieku, tā ir pavisam cita lieta, bet es viņu biju izsaucis tikai tādēļ, lai uzdotu vienkāršus jautājumus un...

— Tomēr tas var parādīt viņa personīgo ieinteresētību šīs lietas iznākumā, — teica tiesnesis Maindens. — Jāsaka, ka tiesa ir ārkārtīgi ieinteresēta atbildē uz šo jautājumu. Atbildiet, mister Laivsij.

Laivsijs nu jau gluži vai ritmiski glaudīja savu kailo galvu.

— Jā vai nē, — teica Meisons. — Vai jūs devāt viņai šādus norādījumus?

Laivsijs sēdēja liecinieku solā, viņa roka vienmērīgi lēni un ritmiski kustējās pāri pierei atpakaļ uz pakausi, lejā pa kaklu, tad atkal pa pieri.

Klusums tiesas zālē bija draudīgs un saspīlēts.

— Devāt vai nē? — jautāja Meisons.

Atbildes nebija.

— Atbildiet uz jautājumu, — uzstāja tiesnesis Maindens.

Pēkšņi Laivsijs pagriezās pret tiesnesi.

— Es atsakos atbildēt uz šo jautājumu, — viņš teica, — jo atbilde varētu apsūdzēt mani.

Tiesnesim Maindenam bija vajadzīga vairāk nekā minūte, lai tiesas zālē nodibinātu klusumu. Kad kārtība tika atjaunota, viņš teica:

— Tiesa izsludina piecpadsmit minūšu pārtraukumu. Kad pārtraukums būs beidzies, tiesas zālē varēs atrasties tikai tik klausītāju, cik šeit ir krēslu. Un, tiklīdz parādīsies pirmās nekārtības pazīmes, zāle tiks atbrīvota no visiem klausītājiem. Zvērinātajiem jāievēro jau iepriekš izteiktie tiesas brīdinājumi. Tagad sēde pārtraukta uz piecpadsmit minūtēm.

Meisons pasmīnēja un teica Polam Dreikam:

— Šķiet, ka viss nokārtojas, Pol.

— Sasodīts, ja tā nav, — teica Dreiks.

21. nodaļa

Kad tiesas sēde tika atsākta un Laivsijs atkal atradās liecinieku solā, viņš atkārtoja iepriekšējo paziņojumu, nolasīdams no papīra, ko turēja rokā.

— Vēlos paziņot, ka esmu konsultējies ar advokātu. Man ieteikts neatbildēt uz jautājumiem, kas skar jebkādas manas attiecības ar Virdžīniju Binimu, un es atsakos atbildēt uz turpmākajiem jautājumiem, jo tie var apsūdzēt mani pašu.

Kovingtons pielēca kājās un kaismīgi protestēja:

— Jūsu Godība, tā ir acīm redzama lēta sazvērestība. Liekot šim cilvēkam atteikties atbildēt uz jautājumiem, tādējādi tiek mē-

243

ģināts likt zvērinātajiem saprast, ka viņš iejaukts Eteles Gārvi-nas nogalināšanā. Es paziņoju, ka tas ir lēts triks.

— Jūs izvirzījāt apsūdzību, — teica Meisons, — tagad pierādiet to.

— Es nevaru to pierādīt. Jūs to zināt. Tas mani pārsteidza nesagatavotu.

Tiesnesis Maindens uzsita ar savu āmuriņu.

— Advokātam jāatsakās no personīgas dabas piezīmēm, — viņš teica. — Tiesa ir sastapusies ar ļoti īpatnēju situāciju.

— Jā, ir gan īpatnēja, — uzbudināti teica Kovingtons. — Tā ir par daudz īpatnēja. Man personīgi tomēr liekas, ka tas ir triks. Tobrīd Virdžīnija Binima atradās uz ugunsdzēsēju kāpnēm, novērojot Gārvina kalnrūpniecības, pētījumu un attīstības kompānijas biroju, bet advokāts apsūdz, vismaz secina, ka viņa atradusies Tīdžuanā. Lai vai kā, zvērināto tiesas priekšā izsakot šādus zīmīgus paziņojumus un uzdodot uzvedinošus jautājumus, bet pēc tam panākot, ka labvēlīgi noskaņots liecinieks atsakās atbildēt uz jautājumiem, pamatojot to tādējādi, ka var pats sevi apsūdzēt, advokāts tīšuprāt maldina tiesu.

Zvērinātie tiek spiesti piešķirt pārāk lielu nozīmi tam, ko saka liecinieks. Es apgalvoju, ka tas tiek darīts apzināti. Atcerieties, ka šis vīrs strādā apsūdzētā birojā. Kad dūmi izklīdīs, iespējams, izrādīsies, ka tas viss bijis rūpīgi iestudēts; ka vienīgais noziegums, kūtā Laivsiju varētu apsūdzēt, ir ātruma pārsniegšana vai vēl kāds salīdzinoši mazāks noziegums. Noziegums, kam nav nekāda sakara ar to, ko mēs šeit izmeklējam.

Šis lētais triks ir līdzvērtīgs...

— Acumirkli, — Meisons pārtrauca. — Ja turpināsiet izvirzīt šādas apsūdzības, jums par to būs jāatbild. Jūs...

— Džentlmeņi, — teica tiesnesis Maindens, — vairs nekādu personīgu apvainojumu un nekādu spekulāciju par to, kāpēc liecinieks izteica šādu paziņojumu. Mister Laivsij, vai es pareizi saprotu, ka jūs atsakāties atbildēt uz turpmākajiem jautājumiem par jūsu attiecībām ar Virdžiniju Binimu?

— Jā, ser.

— Un par to, kas notika divdesmit pirmā septembra nakti un divdesmit otrā septembra rītā? Vai jūs atbildēsiet uz jautājumiem...

— Es atsakos atbildēt uz jautājumiem par to, kas notika divdesmit pirmā septembra naktī un divdesmit otrā septembra rītā, jo atbildes varētu apsūdzēt mani pašu.

— Man nepieciešams četru dienu pārtraukums, — dusmās kvēlojošu seju teica Kovingtons. — Es sasaukšu iepriekšējās izmeklēšanas zvērinātos un mēs visu noskaidrosim. Mēs...

— Tikmēr, — teica Meisons, — es vēlētos uzaicināt par liecinieku Džordžu Denbiju, lai viņš atbildētu uz dažiem jautājumiem, un pēc tam man nebūs iebildumu, ja tiesa izpildīs apsūdzības lūgumu atlikt sēdi.

— Ļoti labi, mister Denbij, ieņemiet liecinieka vietu, — teica tiesnesis Maindens.

Denbijs, kluss un apmulsis, bet lietišķs, tuvojās liecinieku solam. Viņš apsēdās tajā, salika vienu pret otru roku pirkstus un jautājoši lūkojās uz Meisonu.

Meisons teica:

— Mister Denbij, es vēlētos precizēt laikus. Jūs apgalvojāt, ka visu nakti no divdesmit pirmā uz divdesmit otro septembri strādājāt Gārvina kalnrūpniecības, pētījumu un attīstības kompānijas birojā.

— Jā, ser.

— Un tagad pasakiet, vai jūs esat pazīstams ar Virdžīniju Binimu?

— Nē, ser, neesmu — tas ir, tādā nozīmē, kādā jūs varbūt to domājat. Esmu sastapis viņu kompānijas birojā, kad viņa interesējās par akciju sertifikātu. Tas, manuprāt, arī viss.

— Tagad jūs zināt, ka ierocis, kas tika atrasts uz ugunsdzēsēju kāpnēm, bija tas pats, kurš šajā lietā figurē kā lietiskais pierādījums.

— Jā, ser.

— Un kā jūs zināt, ka tas ir tas pats ierocis?

— Pēc numura, ser.

— Kāds tas ir?

— S64805.

— Jūs atceraties šo numuru?

— Jā, ser, es atceros numuru uz slepkavības ieroča.

— Kāpēc?

— Tāpēc, ka nodomāju — tas varētu būt svarīgi.

— Vai jūs to pierakstījāt?

— Nē.

— Vai gribat, lai zvērinātie notic, ka jūs varat atcerēties numuru, kuru esat pilnīgi nejauši redzējis uz pistoles?

— Jā, ser, man ir redzes atmiņa uz cipariem. Es ļoti reti aizmirstu skaitli, ko vienreiz esmu redzējis.

Meisons piegāja pie liecinieka, izņēma no kabatas naudas maku, bet no tā — karti.

— Kas tas ir, mister Denbij?

— Izskatās pēc autovadītāja tiesībām, kas izdotas advokātam misteram Perijam Meisonam.

— Vai esat tās iepriekš redzējis?

— Autovadītāja tiesības? — neizpratnē jautāja Denbijs. -Jā.

Denbijs pakratīja galvu.

— Nē, neesmu redzējis.

— Kad tās izdotas?

—Tūkstoš deviņi simti četrdesmit septītā gada ceturtajā jūnijā.

— Kad beidzas to derīguma termiņš?

— Tūkstoš deviņi simti piecdesmit pirmā gada ceturtajā jūnijā.

Meisons atkal piegāja pie Denbija, izņēma tiesības no viņa rokām, pagriezās pret advokātu galdu, mirkli paklusēja un teica:

— Ļoti labi, ja tik precīzi atceraties skaitļus un jums ir redzes atmiņa, kāds ir autovadītāja tiesību numurs?

Denbija aukstās acis mazliet nicīgi smaidīja.

— Autovadītāja tiesību numurs, mister Meison, — viņš teica, — ir 490553.

Meisons uzmeta acis tiesībām.

— Vai pareizi? — jautāja Denbijs.

— Pilnīgi pareizi, — atbildēja Meisons.

Zālē atskanēja troksnis, kad skatītāji atzinīgi novērtēja Denbija spējas.

— Tātad, — pēkšņi pagriezies pret Denbiju un norādījis uz viņu ar pirkstu, teica Meisons, — ja jau jums ir tāda redzes atmiņa uz cipariem, kā varēja gadīties, ka tad, kad jautāju, kam pieder kompānijas akciju 123. sertifikāts, jūs to nevarējāt atcerēties?

— Es nevaru paturēt atmiņā katras akciju druskas numuru.

— Saprotu, — teica Meisons. — Tas arī viss.

— Tiesā izsludināts pārtraukums līdz pirmdienas ritam, pulksten desmitiem, — teica tiesnesis Maindens. — Zvērinātajiem jāievēro tiesas brīdinājums.

22. nodaļa

t

Meisons, Della Strita un Pols Dreiks sēdēja Meisona numurā ASV Grānta viesnicā.

Pretim Meisonam sēdēja noraudājusies Virdžīnija Binima un centās uztvert advokāta acu skatienu, taču viņai neveicās.

Meisons teica:

— Virdžīnij, jūs esat iekļuvusi briesmīgā ķezā. Tas, vai jūs no šīs ķezas tiksiet ārā ar veselu ādu, atkarīgs vienīgi no tā, vai pastāstīsiet visu patiesību. Tagad mēs jau zinām, ka jūs melojāt, stāstīdama, ka visu nakti esat pavadījusi uz ugunsdzēsēju kāpnēm. Par nepatiesas liecības sniegšanu jūs var sodīt. Mēs zinām, ka jūs bijāt Tidžuanā un paņēmāt manu mašīnu. Mēs zinām, ka aizbraucāt ar to uz nozieguma vietu. Patlaban izskatās tā, ka jūs var arestēt par slepkavību. Varbūt jūs pat arestēs un notiesās, — bet es tomēr neticu, ka esat vainīga slepkavības izdarīšanā, tādēļ ceru, ka izstāstīsiet visu, kā bija.

Viņa vilcinājās, skatījās te Meisona stingrajās acīs, te Drei-ka aukstajā, nosodošajā sejā, te meklēja Dellas Strītas atbalstu.

Della Strita piegāja viņai klāt un papliķēja Virdžīnijas plecu.

— Kādēļ neizstāstīt visu patiesību, Virdžīnij? — viņa teica. — Ziniet, misters Meisons jums palīdzēs — ja varēs.

Pēkšņi Virdžīnija atmeta galvu.

— Labi, — viņa teica, — es visu izstāstīšu. Nav nekāda iemesla aizstāvēt cilvēkus, kas mani nesargā nemaz.

Tas notika, kad sastapos ar Frenku Laivsiju. Es biju viena no tām meitenēm, ko uzaicina uz ballītēm. Viņa varā bija mani iecelt saulītē vai salauzt. Viņš pārdeva raktuvju akcijas un taisīja vienu ballīti pēc otras. Sīkumos visu nezinu, bet, cik nopratu, Laivsijs un Denbijs aplaupīja kompāniju. Den-bijs viltoja papīrus un, ja bija gaidāma pārbaude, dažus dokumentus izņēma no grāmatvedības.

Viss gāja gludi, kamēr pēkšņi parādījās kāds, kas slepus pārbaudīja kompānijas dokumentus. Viņi nevarēja saprast, kas to dara. Beidzot, izliekot dažus slazdus, viņi nonāca pie secinājuma, šis cilvēks ierodas naktī, tādēļ lika man gaidīt birojā un novērot, kas tas ir. Logu uz ugunsdzēsēju kāpnēm es turēju atvērtu. Tiklīdz kāds slēdza vaļā biroja durvis, man pa logu bija jāizkāpj uz ugunsdzēsēju kāpnēm, jāpagaida, jānovēro, kas ienāk un ko viņš dara. Viņi teica, ka uz ugunsdzēsēju kāpnēm mani neviens neredzēs.

Man patika Frenks Laivsijs. Viņš prata izklaidēties un — es biju apsviedīga. Es neko nepārdevu, es negribēju pārdot, bet tie akciju pircēji varēja dot man veselu kaudzi naudas. Man, dabiski, bija jādara viss, ko viņš lika.

Tālāko jūs zināt. Misis Etele Gārvina izmantoja atslēgu, kas viņai bija vēl no tiem laikiem, kad viņa bija sekretāre. Es izbēgu uz ugunsdzēsēju kāpnēm. Jūs mani noķērāt. Man izdevās ar taksometru aizbēgt, bet es atgriezos un liku taksometram gaidīt. Kad ieraudzīju to sievieti iznākam no ēkas, liku viņai sekot. Noskaidroju, ka viņa dzīvo Monolīta īres namā. Es šo sievieti pazinu uzreiz, tiklīdz viņa ienāca birojā, jo biju viņu redzējusi vēl toreiz, kad misters Gārvins bija precējies ar viņu.

— Vai jūs par visu ziņojāt Laivsijam? — jautāja Meisons.

— Tieši tā.

— Un kas notika tālāk?

Viņa teica:

— I>aivsijs un Denbijs piekukuļoja Monolīta īres nama telefonisti, lai noklausās un pieraksta visas Eteles Gārvinas sarunas. Tā tika noskaidrots, ko viņa grasās darīt; ka viņa nomaina pilnvaras un cenšas sagrābt savās rokās vadību akcionāru sapulcē. Tolaik viņiem bija iemesls ticēt, ka Etele Gārvina uzzinājusi, ka kompānijas kasē ir naudas iztrūkums.

Edvards Gārvins bija prom ar savu jauno sievu un neviens nevarēja viņu atrast, tādēļ Frenkam Laivsijam radās ideja, ka jūs varētu mēģināt to izdarīt un, kad būsiet viņu atradis, pierunātu doties pāri robežai uz Meksiku. Tādēļ viņš mani aizsūtīja uz Meksikas robežu, lai es varētu viņam ziņot, vai Gārvins jau devies uzTidžuanu.

Jūs jau zināt, kas notika. Gārvins šķērsoja robežu. Jūs viņam sekojāt savā mašīnā. Es paņēmu taksometru un sekoju jums uz viesnīcu. Gārvins mani nepazina, bet jūs pazināt, tādēļ man vajadzēja turēties ēnā. Kad likās, ka esat jau devušies pie miera, noīrēju viesnīcā istabu, lai neviena netraucēta varētu novērot, kas notiek. Izrādījās, ka tā ir pēdējā brīvā istaba. Tiklīdz gaismas bija izslēgtas, es piezvanīju Frenkam Laivsijam. Mana guļamistaba atradās ēkas frontālajā daļā. Frenks lika man visu nakti sēdēt pie loga un vērot, lai kāds neaizbēg. Viņš teica, ka jūs esat gudrs un ka varat izstrādāt kādu viltību.

Dažas minūtes biju atgājusi prom no loga, un misters Gārvins paspēja ielēkt savā mašīnā un aizbraukt. Man kaut kas steidzīgi bija jādara. Es zināju, ka mašīnu atslēgas ir viesnīcas biroja atvilktnē un ka katrai atslēgai ir piestiprināts īpašnieka vārds. Es zināju, kura ir jūsu mašīna. Zināju, ka tā ir ātra, un sapratu, ka tieši tā man noderēs. Es ieskrēju birojā, paķēru atslēgas ar vārdu «Meisons», iekāpu jūsu mašīnā un sekoju Gārvinam. Viņš brauca uz Ošensaidu. Vairākas reizes viņš apstājās un tad iebrauca uzpildīt benzīna bāku. Kad viņš izbrauca no uzpildes stacijas, es viņam sekoju pa Falbrokas ceļu līdz mājai, kas, kā vēlāk noskaidrojās, piederēja misteram Haklijam. Viņš atstāja mašīnu uz galvenā ceļa, izslēdza motoru un devās prom pa lauku. Nodomāju, ka pienācis izdevīgs bridis piezvanīt, tādēļ drāzu atpakaļ uz Ošensaidu, bet tad ieraudzīju, ka Haklija mājas piebraucamajā ceļā iegriežas kāda mašīna. Tā bija Eteles Gārvinas mašīna. Tai cieši sekoja vēl viena mašīna. Tas bija Denbijs, kurš brauca ar savu mašīnu.

Mister Meison, man nebija ne vismazākās nojausmas, ko viņš gatavojas darīt. Viņš noklausījās, ko pastāstīju, tad teica, ka uz bridi aizņemsies jūsu mašīnu, bet man būs jābrauc ar viņējo un jāpacenšas noskaidrot, kas tajā mājā notiek. Monolīta īres nama kalpotājs bija izstāstījis viņam, ka Gārvins zvanījis Etelei Gārvinai.

Es devos prom pa lauku un centos pieiet mājai pēc iespējas tuvāk. Pagalmā bija gaišs, un es redzēju Eteli Gārvinu un garu vīru. Tas vīrs ar viņu sarunājās. Viņš ielēja viņas mašīnā benzīnu, un tad viņi iegāja mājā. Centos pieiet vēl tuvāk un tad no bailēm gandrīz nomiru, jo tumsā ieraudzīju ēnu — nopratu, ka tas ir misters Gārvins. Viņš arī tuvojās mājai, cenzdamies noskaidrot, kas tur notiek, bet tad sāka riet suns. Tas turpināja riet, un misteram Gārvinam nācās bēgt, lai suns apklustu.

Pēc kāda laika misis Gārvina iznāca ārā, iekāpa savā mašīnā un aizbrauca. Misters Gārvins mēģināja viņai sekot, taču viņš bija pārāk tālu no savas mašīnas, un, kamēr viņš noskrēja tos trīs vai četrus simtus jardu, Etele Gārvina jau bija prom.

Es ielēcu mistera Denbija mašīnā un, patiesību sakot, biju diezgan uztraukusies. Atrados laukā, tumsā, cenšoties noskaidrot, kas notiek Haklija mājā. Baidījos no suņa un no cilvēkiem. Skrienot cauri krūmiem, es pazaudēju savu šalli. Saplēsu zeķes un — baidos, ka izskatījos šausmīgi.

Iekāpu Denbija mašīnā, aizbraucu uz Ošensaidu, misteru Gārvinu atrast neizdevās, tādēļ domāju, ko darīt, kad parādīsies misters Denbijs ar jūsu mašīnu. Viņš šķita ļoti nervozs un uztraucies. Viņš teica: «Ātri, šurp! Lec mistera Meisona mašīnā. Gribu, lai tu tiec Tidžuanā ātrāk nekā Gārvins. Brauc, cik vien ātri vari. Tiklīdz būsi Tidžuanā, noliec mašīnu. No rīta izraksties no viesnīcas un lido uz Losandželosu, dodies uz savu dzīvokli un paliec tur. Ja kāds jautās, kur tu biji, atbildi, ka sēdēji uz ugunsdzēsēju kāpnēm un novēroji biroju, kur es visu nakti strādāju. Iegaumē, saki, ka es ierunāju diktofonā vairākas kasetes. Tas ir viss, kas tev jāzina.»

— Un, — Virdžīnija turpināja, — tas arī ir viss, ko es zināju. Es tikai ielēcu mašīnā un darīju visu, kā viņš teica.

Meisons paskatījās uz Dellu Strītu.

— Vai visu pierakstīji?

Della pacēla acis no savas piezīmju grāmatiņas.

— Laikam gan, — viņš smaidīdams teica Polam Dreikam.

— Palūk, kas notiek, Pol. Tā kā Gārvins pateica savai sievai, ka gaidīs viņu vietā, kas viņiem agrāk piederējusi, Denbijs zināja, kurp doties. Viņš zināja, kur tas īpašums atrodas. Viņš aizbrauca uz turieni ar manu mašīnu un novietoja to ceļa malā.

Tad droši vien pagāja kādus četrdesmit piecdesmit jardus tālāk un gaidīja. Kad Etele ieraudzīja mašīnu, viņa noteikti nodomāja, ka tā ir viņas vīra mašīna. Viņa samazināja ātrumu. Denbijs iznāca no savas slēptuves. Rokā viņam bija Virdžīnijas Binimas revolveris. Viņš nogalināja Eteli, iegrūda to mašinas labās puses sēdeklī, piebrauca līdzās manai mašīnai, iekāpa tajā, novietoja Eteles līķi šofera krēslā, nosvieda uz grīdas pistoli un manā mašīnā devās uz Ošensaidu. Tur viņš un Virdžīnija samainījās mašīnām un drāza atpakaļ uz Losandželosu.

Viņam bija alibi uz ļoti ilgu laiku. Diktofonā netiek uzrādīts, kad ieraksts veikts. Viņš rūpīgi glabāja ierakstītās kasetes, kas glabāja daudz dažādu datu par kompānijas darījumiem, tādēļ varēja likties, ka tie ierakstīti naktī pirms akcionāru sapulces. Viņam vajadzēja tikai sameklēt šos ierakstus un nolikt tos uz sekretāres galda. Protams, viņa būtu pilnīgi pārliecināta, ka viņš visu nakti strādājis.

Meisons pagriezās pret Dellu Strītu un teica:

— Della, piezvaniet Tiesu asociācijas sekretāram. Gribu nekavējoties ar viņu runāt.

Kad Della Strīta bija to izdarījusi, Meisons plati smaidot teica:

— Runā Perijs Meisons. Jūsu strīdu komisija vēlas, lai rītvakar sniedzu paskaidrojumus, kāpēc liku Mortimeram Ēr-vingam identificēt savu mašīnu, it kā tā būtu tā pati, kas slepkavības naktī atradās uz Ošensaidas ceļa. Atļaujiet paziņot, ka tā bija mana mašīna, ko Ērvings tur redzēja. Tātad, ja vien varat atrast kādu likumu, kas aizliedz man panākt, lai liecinieks runā patiesību, lūdzu, būšu klāt.

Un Perijs Meisons, pamirkšķinot savai pievilcīgajai sekretārei, nolika klausuli.

Kad slepkavība iesaista ari mus...

Pēc steidzīgas šķiršanās Meksikā veiksmīgais biznesmenis Edvards Gārvins ir satraucies par savas bijušās sievas dusmām. Tā kā viņa šķiršanās aiz dienvidu robežām Savienotajās Valstis netiek atzīta, viņš var kļūt atkarīgs no savas alkatīgās bijušās sievas žēlastības.

Pat tad, kad Gārvins lūdz Periju Meisonu nokārtot formalitātes, lai atdotu viņai dažas raktuves, sieviete savā nicinājumā perina plānus, kā izkvēpināt bijušo viru no viņa paša kompānijas. Proti, līdz brīdim, kamēr lode izslēdz viņu no spēles. Tagad Meisonam jāatrisina it kā nenozīmīgs noslēpums...

Grāmata izdota sadarbībā ar IU «Gramata» Ērls Stenlijs Gārdners

DIVU SIEVU VĪRS

Reģ. Nr. 40103051931 Formāts 80 x 100 / 32

Izdošanai sagatavots SIA «N.I.M.S.» Aspazijas bulv. 24-508, Riga, LV 1050, Iespiests a/s «Preses Nams»

Content

Gārdners Ērls Stenlijs Divu sievu vīrs

Ievads

Darbojošās personas

1. nodaļa

2. nodaļa

3. nodaļa

4. nodaļa

5. nodaļa

6. nodaļa

7. nodaļa

8. nodaļa

9. nodaļa

10. nodaļa

11. nodaļa

12. nodaļa

13. nodaļa

14. nodaļa

15. nodaļa

16. nodaļa

17. nodaļa

18. nodaļa

19. nodaļa

20. nodaļa

21. nodaļa

22. nodaļa