Vuda Barbara

Dvēseles liesma

Barbara Vuda

Dvēseles liesma

Prologs

Diena bija tik pilna ar dažādām zīmēm, ka dziedniece jau pirms izmisīgās klauvēšanas pie durvīm vēlajā stundā zināja, ka šī būs nakts, kas uz visiem laikiem pārvērtīs viņas dzīvi.

Viņa bija pētījusi šīs zīmes vairākas dienas. Tie bija viņas pašas labvēlīgie sapņi - par čūskām, par mēnesi, kas krāsojās asinssarkans, -un to cilvēku sapņi, kuri dziednieci apmeklēja: sieviešu, kurām drīz jādzemdē un kuras sapņoja, ka dod dzīvību baložiem, un jaunavu, kurām miegā rādījās satraucošas vīzijas. Un tad beduīnu apmetnē uz dienvidiem no pilsētas bija piedzimis divgalvainais teļš, un Andrakija rēgs bija redzēts pusnaktī klejojam pa ielām. Kaut gan bez galvas, viņš tomēr bija saucis savu slepkavu vārdus. Tik daudz zīmju - tās nevarēja ignorēt. "Bet kam šīs zīmes domātas?" tuksneša pilsētiņas Palmīras pilsoņi jautāja, piesardzīgi atskatoties pār plecu.

"Tās domātas man," dziedniece nosprieda, pati nezinot, kāpēc.

Tādēļ, īsi pēc mēness uzlēkšanas izdzirdusi neatlaidīgo klauvēšanu pie savām durvīm, viņa nodomāja: šī ir pareģotā stunda.

Viņa apmeta šalli saviem slaidajiem pleciem un, turot rokā lampu, atvēra durvis, nepajautājusi, kas aiz tām stāv. Citi Palmīras iedzīvotāji droši vien izbītos no svešinieka klauvējuma, taču Mēra nebijās. Ļaudis pie viņas ieradās pēc zālēm un burvju vārdiem, lai mazinātu sāpes un atvieglotu savas ciešanas, taču neviens nenāca, lai nodarītu viņai ko ļaunu.

Vējainajā tumsā uz sliekšņa stāvēja vīrietis un sieviete. Vīrietim bija sirmi mati un dižciltīgi sejas vaibsti, ap pleciem zils apmetnis, ko saturēja zelta sprādze. Sieviete bija gandrīz vai bērns, un viļņojoša pelerīne tik tikko apslēpa viņas uzblīdušo vēderu. Pirmais, ko Mēra, atverot durvis, ieraudzīja, bija divas baiļpilnas acis bālā sejā. Vīrieša sejā. Meitenes seja bija saviebta sāpēs.

Mēra atkāpās un ļāva vējam ievadīt abus iekšā. Viņai bija krietni jānopūlas, lai aizvērtu durvis. Uz sienām mežonīgi dejoja lampas atspīdums, un viņas garās, melnās matu pīnes plandījās vējā. Kad durvis bija ciet, viņa pagriezās un ieraudzīja, ka jaunā sieviete noslīgusi uz ceļiem.

-Viņai ir laiks,-vīrietis noteica gluži nevietā, cenšoties viņu piecelt un atbalstīt.

Nolikusi lampu, Mēra pamāja ar galvu uz cisām telpas stūrī un palīdzēja tur noguldīt jauno sievieti.

- Pilsētā teica, ka tu varētu palīdzēt... - viņš iesāka.

- Viņas vārdu, - Mēra sacīja. - Man jāzina viņas vārds.

Vīrieša skatiens likās tramīgs.

- Vai tas ir nepieciešams?

Mēra sajuta viņa bažas. Tās gāzās viņai pāri kā lietus ziemas laikā. Viņa apklusa un, ieskatījusies vīrieša baiļpilnajās acīs, uzlika plaukstu viņa rokai un nomurmināja:

- Nav svarīgi. Dieviete to zina.

"Tā," Mēra domāja, aši ķeroties pie darba, "viņi ir bēgļi un bēg no kāda vai no kaut kā. Spriežot pēc labajiem apģērbiem - turīgi. Un nākuši no tālienes, Palmīrā ir svešinieki."

- Viņa ir mana sieva, - vīrietis teica, stāvēdams istabas vidū un nezinādams, ko iesākt. Viņš vēroja vecmāti. Nākdams uz šo māju pilsētas nomalē, viņš bija cerējis sastapt veceni. Bet šī sieviete bija skaista, un viņš nespēja uzminēt tās vecumu. Viņš bezpalīdzīgi plātīja rokas. "Maigas rokas," plīvojošajā lampas gaismā Mēra ievēroja. "Garas un skaistas rokas." Arī pats vīrietis bija gara auguma, glīts un izsmalcināts. "Romietis," viņa nosprieda. "Ļoti ietekmīgs romietis."

Mēra vēlējās, kaut būtu vairāk laika, lai pienācīgi sagatavotos: palasītu zvaigznēs, ieskatītos astroloģiskajās tabulās. Taču laika nebija. Dzemdības strauji tuvojās.

Vīrietis vēroja dziednieci, kā viņa steigšus sagatavo siltu ūdeni un audekla gabalus. Traktiera saimnieks bija runājis par viņu ar cieņu. "Viņa ir burve," viņš bija teicis. "Viņas maģiskais spēks ir pat lielāks nekā Ištarai." "Bet kādēļ gan," romietis brīnījās, aplūkodams mazo istabiņu, "kādēļ viņas mājoklis ir tik nabadzīgs? Kādēļ nav pat neviena verga, kas atvērtu durvis, kad nakts vidū pie tām klauvē?"

- Pieturi viņai rokas, - Mēra teica un nometās uz ceļiem starp jaunās sievas kājām. - Kas ir viņas dievs?

Viņš pavilcinājās, pirms atbildēja:

- Mēs godinām Hermeju.

Viņi ir no Ēģiptes! - Mēra nosprieda un apmierināti pamāja ar galvu. Viņa pati bija ēģiptiete un tādēļ labi zināja Hermeju - dievu un glābēju. Viņa paliecās uz priekšu un pārkrustīja guļošo jauno sievieti ar Hermeja zīmi, pieskaroties viņas pierei, krūtīm un pleciem. Tad notupās atkal uz ceļiem un pārkrustījās pati. Hermejs bija varens dievs.

Tās bija grūtas dzemdības, jaunās sievietes gurni bija šauri, viņa visu laiku kliedza. Vīrs norūpējies pietupās līdzās un turēja viņai pie pieres auduma gabalu, čukstus neskaidri runādams ar viņu tajā pašā Nīlas ielejas dialektā, kurā pirms daudziem gadiem bija runājusi arī Mēra. Viņas ausīs tas skanēja kā skaistākā mūzika. "Es pārāk ilgi esmu bijusi prom," viņa domāja, sakopojot spēkus pirms bērna nākšanas pasaulē. "Pirms mirstu, varbūt dieviete žēlsirdīgi ļaus man uzmest acis manai zaļajai upei..."

- Tas ir zēns, - viņa beidzot teica un viegli pasūca sīko deguntiņu un mutīti.

Romietis nedroši panācās tuvāk, un viņa ēna krita pār bērnu kā aizsargsega. Jaunā sieva, beidzot atsvabināta no sāpēm, dziļi nopūtās. Mēra, nosējusi un pārgriezusi nabas saiti, uzlika bērnu mātei uz krūtīm un maigi sacīja:

- Tagad tev jādod viņam vārds. Aizsargā viņu, māmiņ, pirms tuksneša džini nav mēģinājuši bērniņu nozagt.

Jaunā sieviete piespieda sausās lūpas bērna sārtajai austiņai un iečukstēja tajā sava dēla slepeno vārdu, - vārdu, kurš jāzina vienīgi viņam pašam un dieviem. Pēc tam vājā, taču skaļā balsī maigi pateica: "Hēlioss" - vārdu, kas viņam būs jānēsā visu mūžu.

Mēra apmierināta turpināja savu darbu, jo nu bija jāatdalās placentai. Bet brīdī, kad vējš ārpusē iegaudojās tā, ka durvis un logi nodrebēja, viņa slīpi krītošajā gaismā ieraudzīja ko tādu, kas viņu izbiedēja. No sievietes maksts parādījās ļoti maza, zilibalta rociņa.

Dvīnīši!

Mēra vēlreiz pārmeta Hermesa krustu un piedevām vēl Izīdas svēto zīmi, lai saņemtos pirms otrajām dzemdībām. Viņa lūdza spēku jaunajai sievietei, lai tā izturētu.

Vējš kauca tik spalgi un neganti, ka šķita - aiz durvīm tiešām sapulcējušies džini, lai mēģinātu nozagt abas jaunās dzīvībiņas. Meras vienistabas mājiņa bija pamatīgi būvēta no māliem, taču trīcēja un drebēja tā, it kā tūlīt gatavotos sagāzties. Jaunās sievietes kliedzieni sajaucās ar vēja vaidiem. Viņas vaigi dega, sviedri lipināja matus pie pieres. Izmisumā Mēra apsēja nabaga meitenes kaklam amuletu -nefrītā izgrebtu vardi, veltītu Hekatei, vecmāšu dievietei.

Dīvainā kārtā jaundzimušais puisēns, kurš joprojām dusēja pie mātes krūtīm, vēl nebija izdvesis ne skaņas.

Beidzot Mēra varēja palīdzēt otrajam bērniņam nokļūt uz gaidošajiem palagiem. Ar dziļu atvieglojumu viņa redzēja, ka tas ir dzīvs. Brīdī, kad Mēra grieza nabas saiti, viņa saklausīja ārpusē vēja troksnim piejaucamies kādu citu skaņu - skaņu, kuru šeit nevajadzētu dzirdēt. Mēra spēji pacēla galvu un redzēja, ka ari romietis satraukti skatās uz durvju pusi.

- Zirgi, - viņš teica. - Kareivji

Tūlīt arī atskanēja mežonīga bungošana pa durvīm. Tur neklauvēja, lai varētu ienākt: tur kāds mēģināja izlauzt durvis.

- Viņi mūs ir atraduši, - romietis teica.

Vienā mirklī Mēra bija kājās. "Nāc/' viņa nočukstēja un pieskrēja pie šaurajām durvīm istabas pretējā pusē. Viņa neatskatījās un neredzēja kareivjus sarkanajos mēteļos ielaužamies istabā. Nedomājot viņa metās tumsā uz šķūnīša pusi, kas atradās līdzās mājai. Jaundzimušo meitenīti kailu un slapju piespiedusi krūtīm, viņa ierāpās lādē, kurā tika uzglabāti graudi, un zem sēnalām sarāvās čokurā. Tā, nakts melnumā tupot lādē un akotiem duroties ādā, gandrīz neelpojot, Mēra klausījās naglotajās sandalēs, kas mīdījās pa cieti nostampāto māla grīdu. Viņa dzirdēja īsu sarunu grieķu valodā, īsus, ašus jautājumus un atbildes, gaisā no-švīkstēja metāls. Atskanēja divi griezīgi kliedzieni un tad - tad kļuva kluss.

Meras ķermenis nevaldāmi drebeja. Arī bērns viņas rokās trīcēja. Istabā bija dzirdami smagi soļi, kas tagad iebruka piebuvitē, lai laupītu. Caur lādes spraugām viņa redzēja gaismu. Kāds ar lampu rokā kaut ko meklēja. Un tad Mēra izdzirda glīto romieti sakām vājā, aizlūzušā balsī:

- Te neviena nav, es taču teicu. Vecmātes nebija mājās. Mēs esam vieni. Es... es pats palīdzēju bērnam nākt pasaulē...

Merai par šausmām, bērns sāka šņukstēt. Viņa aši aizlika roku mazajai sejiņai un čukstēja:

- Svētā Māte, debesu karaliene, neļauj šo bērniņu nogalināt!

Viņa atkal aizturēja elpu un ieklausījās. Visapkārt bija vienīgi tumsa,

klusums un žēlabaini gaudojošais vējš. Viņa nogaidīja. Piespiedusi bērnu pie krūtīm un aizlikusi roku viņa mutei, Mēra notupēja lādē vēl vairākas stundas. Viņas ķermenis sāka sāpēt, bērns kustējās, bet slēptuvi Mēra tomēr nepameta.

Beidzot, šķita, pēc veselas mūžības, Merai likās, ka sadzird vējā kādu citu balsi.

- Sieviete... balss sauca.

Mēra piesardzīgi uzrausās kājās. Pirmsausmas krēslā viņa tikko spēja saskatīt sakropļotu ķermeni uz istabas grīdas un dzirdēja romieša vājo balsi:

- Sieviete! Viņi aizgāja...

Pēc ilgās sēdēšanas lādē Merai sāpēja katrs viņas ķermeņa loceklis un muskulis, un, pieklibojusi vīrietim, viņa ieraudzīja, ka tas noplūdis asinīm.

- Tie viņu paņēma, - viņš nostenēja. - Manu sievu un puisēnu...

Apstulbusi Mēra mēmi skatījās uz tukšo guļvietu. Aizraut sev līdzi

tikko dzemdējušu sievieti un viņas bērnu!

Romietis pacēla trīcošu roku.

- Mana meita... ļauj man...

"Viņi ieradās, lai nogalinātu tēvu," Mēra nodomāja un ielika kailo zīdainīti mirstošā tēva rokās. "Taču māti un viņas dēlu paņēma līdzi dzīvus. Kāpēc?"

- Viņas vārds... - romietis smagi elpoja. - Man jādod viņai vārds, pirms...

Mēra turēja bērnu tā, ka viņa galva atradās līdzās romieša mutei, un redzēja, kā viņa lūpas veido bērna slepeno vārdu, - to vārdu, kas bija bērna garīgā saikne ar dieviem un ko neviens mirstīgais nedrīkstēja dzirdēt, jo tā maģiskais spēks bija pārāk liels... Pēc tam viņš skaļi nosauca to vārdu, kas bērnam būs laicīgajā dzīvē.

- Selīne. Viņu sauks Selīne...

Ļauj man apskatīt tavus ievainojumus, - Mēra maigi sacīja.

Taču romietis viņu atturēja, pakratīdams galvu. Un viņa saprata, kāpēc. Viņš gulēja ļoti nedabiskā pozā.

- Aizved viņu no šejienes! - viņš čukstēja. - Tūlīt! Vēl šonakt! Tie nedrīkst viņu atrast! Noslēp viņu! Parūpējies! Viņa ir dievu sūtīta!

- Bet kas jūs esat? Ko lai es viņai saku? Kas ir viņas vecāki, viņas ģimene?

Romietis atbildēja ar grūtībām:

- Šo gredzenu... atdod to viņai, kad viņa paaugsies. Tas viņai izskaidros... visu. Tas parādīs viņas likteni. Viņa pieder dieviem...

Kad Mēra novilka smago zelta gredzenu no viņa pirksta, romietis nomira, un tanī pašā mirklī Selīne sāka raudāt.

Mēra raudzījās bērnā un sev par izbailēm atklāja, ka kaut kas nebija kārtībā ar bērna muti. Iedzimts defekts. Un tad viņa saprata: tā ir zīme, kas rāda, ka bērns ir dievu izredzēts un atrodas to īpašā aizbildniecībā. Romietis bija runājis patiesību: šo meitenīti tiešām bija sūtījuši dievi.

PIRMĀ GRĀMATA ANTIOHIJA SĪRIJĀ

.

1. nodaļa

Nelaime notika brīdī, kad Selīne šķērsoja tirgus laukumu. Viņa atradās pilsētas daļā, ko reti kad apmeklēja - ziemeļu priekšpilsētā ar tās platajām avēnijām un bagātnieku villām. Tajā karstajā jūlija dienā viņa devās uz veikalu, kurā pārdeva retas ārstnieciskās zāles. Viņas mātei vajadzēja driģeņu sēklas iemidzinošam dzērienam. Ja kaut kas neauga Meras ārstniecisko augu dārziņā un to nevarēja sadabūt lielajā tirgus laukumā pilsētas dienvidu daļā, tad Selīne tika sūtīta iepirkties pie grieķa Paksija. Tādēļ arī viņai gadījās šķērsot tirgus laukumu brīdī, kad notika nelaime ar grīdsegu tirgotāju.

Selīne to redzēja. Vīrs bija sējis tepiķu ruļļus uz sava ēzeļa muguras un bija pieliecies, lai paceltu virves galu, kad dzīvnieks pēkšņi spēra ar pakaļkāju un briesmīgā spēkā trāpīja tirgotājam pa deniņiem.

Selīne brīdi skatījās, tad pieskrēja pie guļošā vīrieša. Nevērīgi nometusi grozu ar tā vērtīgo saturu, viņa nometās uz ceļiem pie bezsamaņā guļošā un pacēla viņa galvu sev klēpī. Vīrietis stipri asiņoja, tā seja pieņēma bīstami tumšu nokrāsu.

Daži garāmgājēji, vieglas ziņkārības pārņemti, apstājās, taču neviens neizrādīja vēlēšanos palīdzēt. Selīne paskatījās uz apkārtstāvošajiem.

- P... palīdziet! - viņa iesaucās. - Viņš ir iev... iev...

Viņa vaibstījās, veltīgi mēģinot izspiest vārdus.

Apkārtstāvošie tikai blenza. Selīne varēja izlasīt viņu sejās, ko tie

domā. "Nespēj runāt," viņi domāja. "Meitene ir vientiesīga."

- V-viņš ir iev-vainots, - Selīne izmocīja, ievainotā asinīm ritot lejup pa viņas rokām.

Skatītāji lūkojās viens otrā.

- Viņam nevar palīdzēt, - iebilda drēbju tirgotājs, kurš bija atskrējis no sava veikala un tagad meta acis uz dārgajiem paklājiem, prātojot, kā tos iegūt sev.

- Pilsētas vadība raudzīsies, lai viņš tiktu apbedīts.

- V-viņš nav m-miris, - Selīne teica, pūloties, lai tiktu saprasta.

Kad cilvēki sāka zaudēt interesi un aizgriezties, Selīne sauca tiem

nopakaļus, lai palīdz, lai kaut ko dara. Tas taču nebija pareizi, tie nevarēja viņu tā vienkārši pamest. Un ko viņa varēja izdarīt - meitene, kurai vēl nav sešpadsmit - viena pati pilsētas daļā, kuru nepazina?

- Kas šeit notiek? - no pūļa atskanēja kāda balss.

Selīne pacēla skatienu un ieraudzīja kādu vīrieti, kurš tuvojās. Viņa uzvedība liecināja, ka ir paradis, ka viņam paklausa. Viņš bija ģērbies romiešu pilsoņu baltajā togā.

- Viņam iesp-pēra ēzelis, - Selīne mēģināja runāt pēc iespējas skaidrāk. - Pa galvu.

Svešinieks skatījās Selīnē. Uzacis piešķīra viņam dusmīgu izskatu. Starp tām bija ievilkusies dziļa grumba, bet acis šķita laipnas. Viņš brīdi vēroja, kā Selīnes acis lūdz palīdzību un mute pūlas veidot neveiklus vārdus, tad noteica:

- Labi.

Un nometās uz viena ceļa, lai tuvāk aplūkotu paklāju tirgotāju.

- Nāc man līdzi. Varbūt izglābsim viņu.

Selīnei par atvieglojumu svešinieks deva zīmi pavadonim, liela auguma muskuļainam vergam, kurš pacēla bezsamaņā esošo vīru uz saviem platajiem pleciem. Tad viņi ātri devās pa ielu uz priekšu. Selīnei, kas arī bija gara auguma, izdevās turēties līdzās abiem vīriešiem. Viņa nepadomāja par tirgus laukumā atstāto grozu, ko kāds nabags, nespēdams aptvert savu veiksmi, jau bija pievācis. Viņa nedomāja ari par savu māti, kas gaidīja Antiohijas nabadzīgo kvartālā, - māte gaidīja driģeņu sēkliņas, kas bija nepieciešamas pēcpusdienā paredzētajam abortam.

Pa vārtiem viņi izgāja cauri augstai mūra sienai, un Selīne ļāva sevi vest pa dārzu, pilnu vasaras puķēm. Nekad agrāk viņa nebija redzējusi tik milzīgu māju ar tik lielām un plašām istabām. Selīnes sandalēs ieautās kājas nekad nebija skārušas tik skaistu, mirdzošu mozaīkas grīdu. Viņa nebija spējusi arī iedomāties, ka sienas varētu būt tik skaisti lāsumainas un mēbeles tik ārkārtīgi ērtas un elegantas. Viņa lūkojās uz visām pusēm un sekoja saimniekam un viņa vergam caur ātriju uz telpu, kas bija lielāka par visu viņas māju un pieticīgi mēbelēta ar dīvānu, krēsliem un galdiņu ar apzeltītām kājām.

Kad samaņu zaudējušais paklāju tirgotājs bija noguldīts uz dīvāna un atbalstīts ar spilveniem, svešinieks noņēma savu balto togu un sāka apskatīt ievainojumu.

- Mani sauc Andreass, - viņš sacīja Selīnei. - Es esmu ārsts.

Vergs tūdaļ sāka atvērt atvilktnes un kastītes, ielēja ūdeni bļodā un sadabūja linu dvieļus un instrumentus. Plati ieplestām acīm Selīne skatījās, kā ārsts ātri un veikli noskuva paklāju tirgotājam matus, lai pēc tam nomazgātu asiņojošo rētu ar vīnu un etiķi.

Kamēr viņš strādāja, Selīne aplūkoja istabu tuvāk. Cik ļoti tā atšķīrās no telpas, kurā Mēra nodarbojās ar savu dziedināšanas mākslu! Selīnes mājā, uz kuru veda Meras neskaitāmo pacientu iemīdīta taciņa, viņu vienīgā istaba bija pieblīvēta ar priekšmetiem un rīkiem, kuri iederējās mātes amatā. Pie sienām karājas kruķi, plaukti bija pilni ar krūzēm, pie zemajiem griestiem karājās zāles un saknes, lielos traukos bija ielikti citi trauki, un katrā brīvaja spraugā atradās apsēji. Antiohijas nabadzīgo kvartāla slimajiem un ievainotajiem tas bija labi zināms un ērts patvērums, un tās bija vienīgās mājas, ko Selīne savā gandrīz sešpadsmit gadu ilgajā mūžā pazina.

Bet ši istaba! Liela un gaiša, ar mirdzošu grīdu un saules gaismu, kas plūda iekšā caur logu, akurāti un tīri galdi instrumentiem un sūkļiem, mazi trauciņi tikpat akurātās rindās. Un stūrī Asklēpija, ārstniecības dieva, statuja Selīne aptvēra, ka šī ir grieķu ārsta darba telpa. Viņa bija dzirdējusi runājam par to, cik šie ārsti esot moderni un progresīvi.

Kad viņa redzēja, cik profesionāli Andreass izdara griezienu paklāju tirgotāja pakausī un pietur grieziena vietu ar audumu, viņa saprata, ka ir uzminējusi. Šis vīrs ir ieguvis savu izglītību varbūt pat Aleksandrijā!

Andreass ieturēja nelielu pauzi un pievērsās Selīnei:

- Tu vari uzgaidīt ātrijā. Kad būšu beidzis, mans vergs tevi pasauks.

Bet viņa pakratīja galvu un palika uz vietas.

Andreass uzmeta Selīnei ašu, savādu skatienu un tad ķērās pie darba.

' - Mums vispirms jānoskaidro, vai ir kaula lūzums, Andreass mierīgi noteica tīrā grieķu valodā, kādu Selīne reti kad dzirdēja savā apkaimē. - Lai lūzumu atrastu, uzliekam šo...

Kamēr Andreass uz atkailinātās galvvirsas smērēja kādu biezu, melnu ziedi, Selīne piestājās tuvāk un savaldzināta vēroja. Viņa pamanīja, ka Andreasam ir mīkstas rokas ar gariem, slaidiem pirkstiem. Kad melna ziede bridi bija pastāvējusi, Andreass to nokasīja.

- Te7r viņš teica un paradīja kādu melnu svītru uz kaula. - Lūzums ir te. Vai redzi, kā tas iegriežas, kā spiež uz leju? Šeit tiek spiestas smadzenes. Man jāsamazina šis spiediens, citādi vīrs noteikti mirs.

Selīne ieplēta acis. Pa visiem šiem gadiem, palīdzot savai mātei, strādājot līdzās Merai un apgūstot senās dziedināšanas mākslu, viņa nekad nebija redzējusi atvērtu galvaskausu.

Pēc tam Andreass paņēma instrumentu, kas stipri atgādināja urbi, kādu Selīne un viņas māte lietoja, lai pielaistu malkai uguni.

- Malah , - viņš pasauca vergu. - Vai tu, lūdzu, nevari man palīdzēt un pieturēt?

Kamēr viņš strādāja, Selīne, mēma aiz pārsteiguma, skatījās uz urbi. Andreasa rokas nenogurstošā, nepārtrauktā ritmā ātri kustējās šurpu turpu, un Malahs laiku pa laikam noskaloja ievainojumu ar ūdeni.

Beidzot urbis apstājās, un Andreass nolika to sāņus.

- Te tā ir, - viņš teica. - Ola, kas viņu būtu nogalinājusi vai arī paralizējusi uz mūžu.

Selīne to redzēja. Dēmona olu, iespiedušos starp smadzenēm un galvaskausa kaulu, - olu, ko bija radījis ēzeļa naga spēriens. Viņa bijīgi skatījās. Vienmēr, kad viņu mājā kāds ieradās ar galvas traumu, Selīnes māte sagatavoja sautējošu opija un maizes kompresi un uzzieda to uz cietušā galvas kā cepuri. Pēc tam noskaitīja lūgšanu, iedeva maģisku amuletu un laida, lai iet. Mēra nekad nepieskārās galvai ar nazi un neatvēra galvaskausu, un vairums pacientu ar šādu likstu nomira. Sirdij strauji pukstot, Selīne tagad prātoja, vai nav kļuvusi par brīnuma aculiecinieci.

Andreass paņēma kaut ko līdzīgu trulai ķellei, ļāva tai uzmanīgi paslīdēt zem galvaskausa kaula un pacēla bojāto vietu, lai ta vairs nespiestu uz smadzenēm. Bezsamaņā guļošais ievaidējās, viņa sejas krāsa uzlabojās un elpa kļuva dziļāka.

Kamēr Andreass strādāja, Selīne pētīja viņa profilu. Kad viņš ļoti koncentrējās, tad likās esam bargs. Uzacis nolaidās līdz tumši zilpelēkajām acīm. Viņam bija liels, līks deguns, kas labi iederējās viņa stingrajā izskatā, lūpas veidoja šauru līniju un spēcīgā, četrstūrainā žokļa kontūras tīkami papildināja labi kopta tumšbrūna bārda. Selinei šķita, ka viņam vajadzētu būt ap trīsdesmit gadus vecam, bet pie deniņiem jau metās sirmums, kas liecināja, ka Andreass ir no tiem cilvēkiem, kuriem pēc četrdesmit gadu vecuma sasniegšanas ir sudrabaini mati.

Ola iznāca ārā nebojāta, taču sakās stipra asiņošana. Andreass turpināja strādāt klusi un mierīgi.

Selīne apbrīnoja viņa mieru. Andreasa seja bija nopietna, taču ne aiz bailēm. Viņš koncentrējās. Viņa acis gandrīz nemirkšķinājās, elpa bija viegla un apvaldīta. Rokas nepārtraukti darbojās, un Selīne visu laiku gaidīja, ka viņš jebkurā brīdī varētu nomest instrumentus un iesaukties: "Nē, to nevar izdarīt!"

BetAndreass turpināja strādāt, acis, rokas, visu savu būtību fokusējot uz pacientu, it kā visā pasaulē nebūtu nekā cita, un viņa bezbailīgā apņēmība šādā situācija pildīja Selini ar cieņas izjūtu.

Asiņošana beidzot sāka pierimt. Tad Andreass nolika instrumentus, lai izskalotu brūci ar vīnu, piepildītu dobumu ar siltu bišu vasku un saspiestu griezuma vietu. Beidzot, atkal mazgājot rokas, Andreass sacīja Selīnei:

- Ja viņš trīs dienu laikā atgūs samaņu, tad dzīvos. Ja ne, tad mirs.

Uz mirkli Selīne notvēra ārsta skatienu, tad aizgriezās, vēlēdamās,

kaut spētu skaidri un saprotami izsacīt daudzos jautājumus, kas drūzmējās viņas apziņā.

Pēkšņi vīrietis uz dīvāna miegā kaut ko nokliedza un sāka svaidīties ar rokām. Vergs Malahs, kas lika viņam apsējus uz galvas, atleca nost.

- Lēkme! - Andreass iesaucās un pieskrēja pie dīvāna. Viņš meģinaja satvert ievainotā roku, bet tika atsviests atpakaļ.

- Pagādā virvi! - viņš uzsauca Malaham. - Un atved Polibu. Mums vajadzīga palīdzība!

Selīne vēroja, kā paklāju tirgotājs, joprojām bāls un bezsamaņa būdams, locījās un spārdījās uz dīvāna tā, it kā viņu mocītu nelabie. Andreass mēģināja viņu apvaldīt, neļaut nokrist uz grīdas, taču zibošās dūres lika turēties nostāk. Nabaga vīra galva mētājās šurpu turpu un sitās pret pagalvi tā, ka šuve atvērās un zem apsēja atkal parādījās asinis. No viņa rīkles izlauzās dīvaina ņurdoņa, kakla dzīslas uzpampa.

Malahs atgriezās kopā ar milzīga auguma vergu, un bija nepieciešams visu trīs vīriešu spēks, lai piesietu tirgoņa rokas un kājas pie dīvāna. Tomēr lēkme turpinājās un spieda ievainoto mēģināt atbrīvoties. Selīne varēja dzirdēt, ka viņa kauli un locītavas krakšķ tā, it ka gatavotos lūzt. Andreass drūmi teica:

- Te mēs neko nespējam darīt. Viņš sevi nobeigs.

Selīne paskatījās uz ārstu, un viņu acis uz ļoti īsu brīdi sastapās, tad viņa pavērās uz vīrieti dīvānā. Viena iespēja biju...

Nesakot ne vārda, Selīne panācās uz priekšu. Viņa aizvēra acis un savā iztēlē izveidoja attēlu, - zeltainu liesmu, kas silti dega, un visapkārt šai liesmai bija tumsa. Selīnes apziņa pildījās ar šīs mierīgi degošās liesmas vīziju, līdz viņa sāka sajust tas siltumu un varēja dzirdēt kluso, maigo skaņu, ko izstaroja liesmas enerģija. Koncentrējoties uz šo liesmu, - liesmu, kas dega viņas dvēseles pašā iekšienē - viņa elpoja lēnāk un piespieda savu ķermeni atslābināties. Tas bija process, kas likās ilgstam vairākas stundas, bet īstenība aizņēma tikai dažus acumirkļus - lai sakopotu enerģiju un koncentrētu to uz "liesmu".

Klātesošajiem - Andreasam un abiem viņa vergiem - šķita, ka Selīne ir iegrimusi īpatnējā miegā. Viņas sejā nekas nebija manāms no dvēseles spēku intensīvās koncentrācijas, nebija nekādu ārējo pazīmju par lēni mostošos spēku saplūšanu vienā vienīgā spēkā. Klātesošie neziņā skatījās, kad meitene, mērķtiecīgi un vienmērīgi elpojot, lēnām pacēla rokas un turēja tās tieši virs paklāju tirgotāja ķermeņa, kas raustījās konvulsijās. Izstieptām rokām, plaukstas pavērsusi uz leju, viņa pievirzīja tās tuvāk slimajam, taču nepieskārās. Rokas sāka kustēties, iesākumā maziem, nedrošiem apļiem, tad pamazām aizvien plašākiem lokiem, līdz iezīmēja ceļu, tādu kā taciņu pa visu ķermeni.

Domās Selīne redzēja liesmu. Nekas cits neeksistēja. Tāpat ka Andreass bija koncentrējis savu apziņu uz atvērto galvaskausu, Selīne tagad sakopoja visas savas domas, visu savu spēku uz šo liesmu. Un, kad viņa tai "pieskārās", liesmas karstums no iekšējās apziņas ieplūda rokās un caur tām izstaroja uz slimā ķermeni.

Andreass ziņkārīgi vēroja, kā meitenes slaidais ķermenis viegli šūpojas. Viņš pievērsa uzmanību tās sejai - platajiem vaigu kauliem, mutei ar pilnīgajām lūpām, kuras vēl tikai pirms mirkļa bija likušās mulsas un kautrīgas, bet tagad bija tik dīvaini mierpilnas. Viņas garās, izstieptās rokas kustējās, līdz pamazām paklāju tirgotāja izmocītais ķermenis sāka atslābt. Tas vēl vairākas reizes noraustījās, un tad ievainotais beidzot iegrima miegā.

Selīne atvēra acis un samirkšķināja, it kā mostos no miega.

- Ko tu darīji? - Andreass sarauca pieri.

Viņa izvairījās no Andreasa skatiena. Viņa atkal bija kļuvusi kautrīga. Selīne nebija radusi sarunāties ar svešiniekiem. Tie vienmēr likās pārsteigti, izdzirduši tik skaistu muti tik slikti runājam. Tad tie kļuva neiecietīgi, un viņu seju izteiksmes rādīja, ka uzskata viņu par vientiesi. "Pie šādas situācijas vajadzētu būt pieradušai," Selīne bieži sev pārmeta. Pa visiem šiem gadiem, kad citi bērni viņu nežēlīgi ķircināja, kad tirgus būdiņā par viņu nelikās zinis, kad ļaudis uz viņu kliedza: "Bet runā taču skaidri! Kādēļ tu nerunā?" viņas māte bija sacījusi, ka šī liksta - iedzimtais mēles stīvums, kas vēlāk tika labots - esot dievu labvēlības zīme. Bet kādēļ pārējie cilvēki viņas mēles stīvumu nevēlējās uzskatīt par dievišķu zīmi?

Selīnei par pārsteigumu, grieķu ārsta glītā seja neizrādīja nekādas parastās reakcijas pazīmes. Viņa piespieda sevi sastapt Andreasa ciešo skatienu un dziļi ielūkojās viņa tumšajās acīs, kas bija gan stingras, gan laipnas, un viņai likās, ka samana tajās līdzjūtību. Viņa saņēma drosmi, lai atbildētu:

- Es p-parādīju c-ceļu, lai viņš iemigtu.

- Bet kā?

Selīne runāja, cik vien lēni spēja. Viņai bija grūti izteikt domas. Tas prasīja laiku, un cilvēki parasti mēdza pabeigt teikumus viņas vietā.

- Ir kas tāds, ko mana m-māte man iemācīja.

-Tava māte? - Andreass sarauca uzacis.

- Viņa ir d-d-dziedniece.

Andreass brīdi pārdomāja, tad atcerējās tirgotāja ievainojumu, platiem soļiem piegāja pie dīvāna, noņēma asiņaino pārsēju un sāka aprūpēt brūci.

Darbu beidzis, viņš paņēma sarūsējuša šķēpa smaili un paskrāpēja to ar nazi, turot virs brūces.

- Šī rūsa liks ievainojumam ātrāk sadzīt, - viņš noteica, pamanījis Selīnes jautājošo skatienu. - Vara un dzelzs raktuvēs zina, ka tur vergu brūces sadzīst ātrāk nekā citviet. Kaut gan neviens nesaprot, kādēļ tā notiek.

Viņš uzlika paklāju tirgotājam jaunu pārsēju, uzmanīgi atbalstīja viņa galvu pret spilveniem un tad pagriezās pret Selīni.

- Pastāsti man, ko tu darīji, lai viņu nomierinātu, - viņš sacīja. - Kā tu to darīji?

Selīne skatījās grīdā. Viņu bija pārņēmusi kautrība.

- Es n-neko nedarīju, - viņa stomījās. - Es p-parādīju ceļu viņa en-en...

Viņa piespieda dūres gurniem un turpināja:

- Viņa enerģijai. Spēkiem, kas viņu aizvadīja no n-neprāta.

- Tātad tā ir sava veida ārstēšana?

- T-tā nav ārstēšana, tas tikai palīdz, - viņa pakratīja galvu.

- Vai tas palīdz katru reizi?

- Nē.

Bet /cā? - Andreass ietiepās. - Kā tu to darīji?

Selīne saknieba lūpas un pētīja marmora grīdas rakstu.

- Tā ir vecumveca metode, - viņa teica. - Tad redz l-liesmu. Andreass vēroja Selīni ar savām tumšajām acīm. Meitene bija

skaista. Viņš atcerējās kādu reiz redzētu retu puķi, ko sauca par hibiskus-rozi. Selīnei bija piemīlīgi sejas vaibsti, īpaši skaista bija viņas mute. "Kāda ironija," viņš domāja, "ka skaisti veidotai mutei jarunā tik slikti." Viņai nebija mēles stīvums - to viņš varēja redzēt, kad meitene runāja. Bet kādēļ viņa nespēja runāt, kā nākas?

Kad paklāju tirgotājs sāka šņākt, Andreass pasmaidīja un noteica:

- Liekas, tava liesma iedarbojas maģiski!

Selīne slepus pacēla skatienu un redzēja, kā smaids pārvērš viņa seju. Kad drūmais skatiens izzuda, Andreass izskatījās jaunāks, un Selīne juta, ka apbrīno viņu.

Arī Andreass apbrīnoja Selīni. Viņas runas grūtību cēlonis droši vien bija kāds defekts, kas bērnībā ticis labots, taču pārāk vēlu, un viņai nav bijusi iespēja trenēt savu izrunu. Andreass spēja iedomāties, cik daudz raižu šis defekts nabaga meitenei bija sagādājis, jo viņš taču varēja redzēt, kā tas iedarbojas tagad - patiešām skaista meitene, bet tik mokoši kautrīga un izturas tā, it kā lūgtu piedošanu par to, ka viņa vispār ir, un viņai ir tik kautrīgs, bikls skatiens. Kādēļ viņai neviens nebija palīdzējis?

Andreasa sejai pārslīdēja ēna, un starp uzacīm atkal iegūla rieva -pāragri radusies rieva tikai trīsdesmit gadus vecam vīrietim. Tā liecināja, ka viņš pārāk ilgi ir bijis ļoti ass.

"Bet kādē) man par to jāuztraucasV'viņš sev jautāja, jo jau pirms daudziem gadiem bija beidzis par kaut ko uztraukties.

Caur logu uzpūta viegls vējiņš, un marles aizkari sakustējās. Vasaras svaigā elpa lika sajust degošas malkas un ziedošu puķu smaržu, un zaļo upi, kas klusi plūda uz jūru. Ārsta Andreasa mājā ieplūda vējš un iztraucēja viņu no pārdomām.

- Kādam jālīdz parūpēties par tavu draugu, - viņš teica un deva zīmi Malaham. - Mans vergs tev palīdzēs.

Selīne uzmeta viņam mulsu skatienu.

- Tu taču gribi ņemt viņu uz mājām? - Andreass jautāja.

- Uz m-mājām?

- Jā, lai viņš atlabtu. Ko tu biji domājusi darīt ar viņu?

- Es n-nezinu, - Selīne apjuka. - Es n-nezinu, kas viņš ir.

Ārsta seja pauda pārsteigumu.

- Tu nepazīsti šo vīrieti?

- Es gāju pāri t-tir... Mans grozs! - viņa iesaucās un ar roku aizklāja muti.

- Tu gribi man teikt, ka nepazīsti šo vīrieti? Pie joda, kāpēc tad tu sauci palīgā?

-Mans grozs!-Selīne vēlreiz iesaucās. - Mūsu p-pēdējā n-nauda... z-zāles...

Andreasa tonis sāka kļūt nepacietīgs.

- Ja tu nepazīsti šo vīrieti, - viņš teica, - un es viņu noteikti nepazīstu kādēļ tad mēs esam šeit? Un kādēļ es darīju /o? - viņš pamāja uz dīvānā pusi.

Selīne skatījās uz cietušā apsaitēto galvu.

- Viņš bija ievainots.

-Viņš bija ievainots, -Andreass neticīgi noteica un uzmeta skatienu Malaham, kurš likās esam uzjautrināts.

Andreass sarauca uzacis.

- Veselu pēcpusdienu esmu veltījis svešiniekam, - viņš turpināja. - Un ko lai es ar viņu tagad daru?

Selīne likās bezpalīdzīga.

Andreasa nepacietība sāka pāraugt dusmās.

- Tātad tu domāji, ka es viņu paturēšu šeit, vai ne? Bet es neturu pacientus savā mājā. Tas nav ārsta pienākums. Es esmu viņu salāpījis. Tagad ģimenes pienākums ir raudzīties, lai viņš kļūtu atkal vesels.

Selīnes sejas izteiksme pārvērtās, viņa šķita gauži izmisusi.

- B-bet es nezinu, kas ir viņa ģimene.

Andreass blenza uz viņu. Vai šo bērnu tiešām uztrauca tas, kas notiek ar pilnīgi svešu cilvēku? Kādēļ viņai par to būtu jāsatraucas? Tā taču nedarīja neviens visā pasaulē. Kad viņš pēdējo reizi bija saticis kādu, kurš būtu tik naivs? Pirms vairākiem gadiem, kopš laika Korintā, kad bija skatījies kādā dīķī un redzējis ūdenī nepieredzējuša jaunekļa spoguļattēlu - puišeli maigiem vaigiem, kuram drīz vien būs jāzaudē savas ilūzijas.

Andreass apvaldīja dusmas. Tur stāvēja meitene, kuru vēl nebija skāris nenovēršamais, vēl vientiesīga, vēl viņā nebija viltības un samaitātības. Viņa - meitene, kas tikko spēja parunāt bija apstājusies tirgus laukumā, lai palīdzētu cilvēkam, kuru nepazina.

Selīne redzēja viņa sejas izteiksmi, un tā lika viņai, tāpat kā daudzas iepriekšējās reizes, domāt domu, kas jau ļoti sen grauza viņas apziņu -par sarežģīto un acīmredzami neatrisināmo problēmu: ko iesākt ar cilvēkiem?

Par to Selīne bieži bija pārliecinājusies savas mātes mājā. Pie durvīm klauvēja svešinieki, lai saņemtu palīdzību, un pēc tam viņiem nebija kurp iet, lai atgūtu spēkus. Tie bija cilvēki, kuri dzīvoja vieni, atraitnes bez draugiem, invalīdi, kas dzīvoja vientuļnieku dzīvi, visi tie, kam Mēra sniedza palīdzību viņu abu gultās, bet kam nebija neviena, kurš tos pēc tam aprūpētu. Un uz ielām - ak, šīs ielas! Sevišķi tie nožēlojamie kvartāli, kas atradās līdzās ostai, kur bērni klejoja apkārt lielos baros, kur šaurās ieliņās prostitūtas dzemdēja bērnus, kur bezvārda jūrnieki saslima un mira uz ielas bruģa. Cilvēki palika guļam tur, kur nokrita, jo nebija neviena, kas par tiem uztrauktos, un tiem nebija kurp iet.

- L-lūdzu, vai jūs nevarat p-parūpēties... - Selīne iesāka.

Andreass uzmeta viņai ašu skatienu, domās norādams sevi, ka tik viegli ļauj pierunāties un iejaucas. Visnepieredzējušākais medicīnas students taču zina, ka vispirms uzdod jautājumus! Tad viņš ļāva Selīnes skatienam uzvarēt sevi.

- Nu labi, - viņš beidzot iesāka. - Es aizsūtīšu Malahu uz tirgus laukumu izjautāt cilvēkus. Varbūt tur atradīsies kāds, kas pazīst šo vīru.

Pa to laiku viņš var palikt manu vergu miteklī, - Andreass drūmi turpināja, pasniedzās pēc savas baltās togas un aplika to ap pleciem.

Selīne veltīja viņam pateicības pilnu smaidu.

Andreass atļāvās viņu pavērot rūpīgāk. Viņai piemita neizskaidrojams magnētisms, kaut gan viņš nespēja noteikt, kāpēc. Spriežot pēc visa, Selīne nebija no labi nodrošinātas ģimenes. Apģērbs liecināja, ka tā ir nabadzīga. Un cik veca viņa varēja būt? Sešpadsmit vēl nebija, jo viņa joprojām nēsāja meitenes apģērbu, kas sniedzās līdz ceļiem. Bet viņš sprieda, ka nav vairs tālu diena, kad viņa uzģērbs stolu un pallu kā zīmi, ka ir kļuvusi sieviete. Bez tam viņa skatienu pievilka Selīnes mute, kas bija gandrīz hipnotizējoša savā jutīgumā. Tā bija mute ar pilnīgām lūpām, līdzīga tropiskajai puķei - hibiskusrozei, kas izplaukst uz sava stiebriņa. Viņš atkal atcerējās šo puķi. Mute piešķīra sejai eksotiskus, pavedinošus vaibstus un neaizmirstamu skaistumu. Andreass cerēja, ka meitene neapzinās joku, ko dievi bija izspēlējuši ar viņu, dāvinot īpatnību, kas bija reizē savdabīga dāvana un - diezgan ironiski - viņas defekts. Kāds pārsteigums viņam bija, tāpat kā jebkuram citam, kas Selīni satika pirmo reizi, dzirdot no viņas lūpām veļamies neveiklus vārdus. Tas bija izsmiekls skaistumam, un viņš jutās neizskaidrojami aizkustināts.

- Kas tas bija, ko tu atstāji tirgus laukumā? - Andreass impulsīvi iejautājās.

- D-driģenes, - Selīn

e atbildēja un parādīja ar pirkstiem, cik daudz to bijis.

- Iedod viņai, cik vajadzīgs. Un arī grozu, - Andreass pievērsās Malaham.

-Jā, kungs, - veigs izbrīnījies atbildēja un piegāja pie krūžu rindas.

Ārsta sejas izteiksme kļuva stingrāka un domīgāka - viņš it kā kļuva vecāks. Bet balss bija draudzīga:

- Turpmāk, ja apstāsies, lai kādam palīdzētu, esi piesardzīgāka. Nākošā vīrieša māja varbūt nebūs tikpat droša kā šī.

Selīne stipri pietvīka, paņēma grozu no Malaha un, savā neveiklajā manierē pateikusies Andreasam, izsteidzās laukā.

Andreass ilgi stāvēja un klausījās, ka koridorā atbalsojas Selīnes sandalēs ieauto kāju soļi. Viņš pakratīja galvu. Cik brīnišķīga bija šī

pēcpusdiena! Vispirms viņš bija operējis svešinieku, kurš, pēc visa spriežot, nekad viņam nesamaksās, pēc tam viņš bija aizsūtījis prom meiteni, kura par to bija atbildīga, iedodot viņai visdārgākās zāles. Un pretī viņš nebija saņēmis neko, pat ne - viņš pēkšņi apjēdza viņas vārdu!

2. nodaļa

- Skaties, meitiņ! Vai redzi? - Mēra čukstēja.

Selīne paliecās uz priekšu, lai varētu ieskatīties bronzas spogulī, kas atradas dzemdes kakliņā.

- Tas ir kakliņš, - Mēra murmināja. - Svētās durvis, caur kurām mēs visi ienākam šajā pasaulē. Vai redzi aukliņu, kuru es pirms vairākiem mēnešiem apsēju kakliņam, kad tas taisījās atvērties pirms laika? Skaties vērīgi, ko es tagad darīšu.

Selīne nebeidza apbrīnot mātes zināšanas, l ikās, ka Mēra zina visu, kas jāzina par dzemdībām un dzīvību. Viņa zināja zāles, kas palielina auglību sievietēm, kuras vēlējās bērnu, un ziedes, kas novērsa apaugļošanos sievietēm, kuras nevēlējās kļūt grūtas. Viņa zināja Mēness ciklus un apaugļošanai un dzemdībām piemērotās dienas. Viņa zināja, kādi amuleti vislabāk aizsargāja bērniņu dzemdē, un viņa pat zināja, kā izdarīt drošus abortus sievietēm, kas kaut kādu iemeslu dēļ nespēja iznēsāt bērnu. Tajā pēcpusdienā Selīne bija vērojusi, kā Mēra ieliek bambusa sloksnīti dzemdē kādai grūtai sievietei, kuras veselība bija tik trausla, ka dzemdības būtu viņu nogalinājušas. Mēra bija paskaidrojusi, ka bambuss lēnām absorbēs sievietes ķermeņa mitrumu un izpletīsies, liekot kakliņam paplašināties un tādējādi ļaujot izkļūt ārā sīkajam un vēl neattīstītajam bērniņam.

Sieviete, kuru Mēra un Selīne šovakar aprūpēja, bija gados jauna. Pēdējā gada laikā viņai bija bijuši trīs spontānie aborti, un viņa sāka zaudēt cerības jelkad dzemdēt bērnu. Viņas jauno vīru, telšu meistaru, kurš izmisīgi ilgojās pēc dēliem, kas varētu turpināt viņa darbu, brāļi bija sākuši skubināt uz domām par šķiršanos un citas sievas apņemšanu.

Šī iemesla dēļ sieviete bija ieradusies Meras mājā: viņa baidījās zaudēt šo bērnu, savu pēdējo cerību. Viņa bija jau trešajā mēnesī. Mēra bija rīkojusies gluži pretēji tam, ko darītu gadījumā, ja sieviete lūgtu izdarīt abortu. Tā vietā, lai saudzīgi liktu kakliņam atvērties un izlaist mazuli, viņa bija to aizsējusi, apliekot aukliņu un cieši savelkot. Tad viņa jauno sievieti bija turējusi gultā visu ziemu un pavasari.

Tagad deviņi mēneši bija garām, jaunā sieva gulēja gultā. Viņas piebriedušais vēders ik pa brīdim novibrēja spēcīgos dzemdību sāpju viļņos. Vīrs, telšu meistars, raižpilns bija nometies uz ceļiem viņai līdzās.

- Tagad mums jābūt ļoti piesardzīgām, - Mēra mierīgi teica. - Turi stingri lampu, meitiņ. Es pārgriezīšu aukliņu.

Selīne iegaumēja katru mātes vārdu, katru viņas kustību, ļau kopš trīs gadu vecuma, kad viņa sāka atšķirt nekaitīgās piparmētru lapas no indīgajām uzpirkstītes lapām, Selīne bija strādājusi un mācījusies līdzās mātei. Šovakar, kad viņas ieradās telšu meistara mājā, Selīne bija līdzējusi mātei sagatavoties darbam: iedegusi svēto Izīdas uguni, liesmās uzkarsējusi vara instrumentus, lai padzītu ļaunos infekcijas garus, nodziedājusi buramvārdus Hekatei - vecmāšu dievietei, lūdzot viņu šovakar palīdzēt jaunajai mātei, un, visbeidzot, sakārtojusi dzemdībām palagus un dvieļus.

Tad, nomazgājusi rokas, Mēra ķērās pie darba. Viņas ērgļa seja ar asajām līnijām šķita kā brūni melna skulptūra.

Kamēr jaunā sieviete, satvērusi vīra roku, vaidēja, Mēra ar drošu roku virs maksts spoguļa ievadīja garas knaibles un ar to smalkajiem vara zobiņiem satvēra aukliņas galu. Tad paņēma garo nazi un, saspringti domādama, to pataustīja.

Dzemde nestāvēja mierā. Tā kustējās, tā bija pilna dzīvības. Katrs sāpju vilnis spieda mazuļa galvu pret atvērumu, kas bija aizzīmogots. Vienubrīd knaibles palaida aukliņu, un Mēra satvēra to no jauna. Jaunā sieva kliedza un mēģināja pacelt gurnus. Turot spoguli, Selīnei vajadzēja vairākas reizes mainīt lampas stāvokli. Starp bērna vārīgo galviņu un naža asmeni bija tikai plāna mīkstas miesas sieniņa.

- Turi viņu stingri, - Mēra teica nobālušajam vīram. - Tagad man jāgriež. Es ilgāk nevaru vilcināties.

Selīne juta, kā viņai dauzās sirds. Kaut gan viņa bija redzējusi daudzas dzemdības, taču nekad neuzskatīja, ka šis darbs pārvēršas par rutīnu. Katras dzemdības bija savādākas, katra reize nesa citas iespējas, brīnumu un briesmas. Selīne zināja, ka šim bērnam draudēja briesmas nosmakt dzemdē, dzimstot nomirt aiz sāpēm un lielā sasprindzinājuma.

Pilsēta aiz telšu meistara mājas sienām klusa dusēja karstajā naktī. Antiohijas pusmiljons iedzīvotāju gulēja, daudzi no tiem - uz jumtiem, kamēr ēģiptiešu dziedniece Mēra atkal nodarbojās ar savu maģiju.

Jaunā vīra acis aiz bailēm bija plati ieplestas. Piere spīdēja no sviedriem. Selīne pasmaidīja un mēģināja mierināt viņu, pieskaras viņa rokai. Dažreiz vīrieši cieta tikpat daudz kā sievietes dzemdību laika Viņi bija apjukuši un bezpalīdzīgi šī lielā noslēpuma priekšā. Selīne bija redzējusi precētus vīrus, kas ģība līdzās gultai; vairums uzskatīja par labāku pagaidīt ārpusē kopā ar draugiem. Šis jaunais vīrietis bija labs laulātais draugs. Gaužām noraizējies, acīmredzami vēlēdamies atrasties kaut kur citur, viņš tomēr palika blakus sievai un mēģināja palīdzēt viņai tikt pāri šim smagajam pārbaudījumam.

Selīne vēlreiz pieskārās viņa rokai. Viņš pagriezās pret to, ar grūtībām norija siekalas un pamāja ar galvu.

Mēra mierīgi skatījās. Viņa bija izslējusies, viņas elpa bija tik tikko jūtama, ja nazis tagad kaut mazliet paslīdētu, viss būtu zaudēts.

Pēkšņi uz īsu brīdi dzemde nomierinājās, un Mēra redzēja, kā bērna galviņa mazliet paraujas atpakaj. Viņa pacēla garo nazi un aši pārgrieza aukliņu.

Jaunā sieva iekliedzās. Mēra saudzīgi nolika instrumentu un sagatavojās pieņemt dzemdības. Selīne nostājās pie gultas malas, nometās uz ceļiem līdzās jaunajai mātei un uzlika samitrināta auduma gabalu tai uz pieres. Tagad sāpes sākās pa īstam, un konvulsijas atkārtojās tik bieži, ka starp tām nebija pat atelpas brīžu. Mēra sievietei pateica, kad tai jāspiež un kad jāgaida. Jaunais vīrs, tikpat bāls kā palags, uz kura gulēja viņa sieva, kodīja apakšlūpu. Selīne uzlika abas rokas sievietes galvai, pievēra acis un uzbūra iztēlē savu dvēseles liesmu. Viņa nevarēja teikt mierinājuma vārdus; viņa nebija apguvusi spēju runāt viegli un nepiespiesti, kā to darīja citi dziednieki. Rokas klusējot runāja viņas vietā. Viņas garie, vēsie pirksti sniedza mierinājumu un deva spēku.

Beidzot jaunā sieva izdvesa pēdējo kliedzienu, un Meras gaidošās rokas satvēra bērnu.

Tas tūlīt iekliedzās. Bija piedzimis mazs, sīks puisītis, un visi iesmējās, jaunais vīrs visskaļāk. Prieka pārņemts, viņš satvēra sievu rokās un čukstēja viņai ausī citiem nesadzirdamus solījumus.

Bija otrās naktssardzes laiks, kad Mēra ar Selīni atgriezās mājās. Kad Mēra piegāja pie trauku skapja, lai atrastu kaut ko dzeramu, Selīne sāka mazgāt vara instrumentus un papildināt zāļu krājumus, ko māte bija ņēmusi no viņas medicīnas kastes.

Selīne bija nogurusi, bet uzbudināta. Viņa nedomāja par trauciņiem ar melnajiem graudiem un balto helleboru - vecmāšu universālajām zālēm. Viņas domas atgriezās pie villas pilsētas ziemeļu daļā, kur ārsts Andreass pēcpusdienā bija paveicis brīnumu.

Viņa atcerējās katru sīkumu, it kā Andreass stāvētu tepat viņas priekšā, lampas blāvajā gaismā. Tumšbrūno matu vieglās sprogas, kas krita pār augsto pieri; viņa baltās tunikas zeltīto apmali un muskuļainās kājas, kas bija redzamas zem tās; viņa rokas, kas rīkojās ap ievainoto galvu, it kā tā būtu mākslas darbs. Selīne atkal ielūkojās viņa acīs -tumši zilās un mazliet ieslīpās, līdzjūtīgās acīs, ko aizēnoja dusmīgas uzacis. Un viņa atkal vaicāja sev, kas gan noticis ar Andreasu, ka viņš kļuvis tik bargs.

Selīne paskatījās uz māti, kura kaut ko darīja nišā pie skapīša, un iedomājās, vai nevarētu aprunāties ar viņu par Andreasu. Bija tik daudz, ko Selīne vēlējās uzzināt. Nekad agrāk viņa nebija tā jutusies, un tas viņu mulsināja. Viņa nevarēja saprast, kādēļ nespēja koncentrēties darbam - ne pēcpusdienā, kad Flāvijas kundzei taisīja abortu, ne naktī, kad piedzima telšu meistara dēls. Lai kā arī Selīne bija centusies koncentrēties uz darāmo darbu, acu priekšā visu laiku bija vīdējusi grieķu ārsta glītā seja.

Selīne par vīriešiem zināja ārkārtīgi maz, izņemot gadījumus, kad palīdzēja Merai aprūpēt pacientus - vienu otru ar cingu saslimušu jūrnieku, kādu dokeru arsalauztu kāju - Selīne gandrīz nekad nenonāca tuvākā saskarē ar zēniem vai vīriem un, protams, ne brīdi nebija vienatnē ar tiem ilgāku laiku tā kā ar Andreasu. Puiši, kas dzīvoja šajā ļaužu pilnajā nabadzīgo kvartāla ieliņā, par Selīni nelikās ne zinis. Protams, viņa bija glīta, taču tie kļuva nepacietīgi, kad Selīne mēģināja runāt.

Selīne redzēja, kā māte kaut ko ielej no krūkas un izdzer. "Mēra zina visu," Selīne nodomāja. Nebija nekā tāda, ko viņas māte nesaprastu un nespētu izskaidrot. Un tomēr...

Selīne nekad nebija dzirdējusi māti runājam par mīlestību, par vīriešiem, par vīriem un laulību. Maza būdama, Selīne bija dzirdējusi par savu tēvu - zvejnieku, kas gājis bojā, nogrimstot laivai. Tas noticis pirms viņas dzimšanas, taču šajā sakarībā Mēra vairāk neko nebija sacījusi. Un kaut arī vīrieši dažreiz izrādīja interesi par Mēru, un Selīne bija redzējusi tos ierodamies mājā ar dāvanām, viņas māte tos noraidīja - laipni, bet noteikti.

Selīne turpināja mazgāt instrumentus.

Laulība. Par to viņa nekad agrāk tā īsti nebija domājusi. Prātojot par savu nākotni, viņa iztēlojās sevi dzīvojam tādu pašu dzīvi kā viņas māte - noslēgtu un vientulīgu, mazā mājiņā. Viņa kops mazu dārziņu un palīdzēs nākt pasaulē bērniem.

"Vai Andreass ir precējies?" Selīne domāja, slaucīdama instrumentus un ietīdama tos mīkstās lupatiņās, lai noliktu sānis. Vai viņš dzīvo viens lielajā mājā? Un kādēļ viņa sejā bija it kā niknuma pēdas, ja acis tik skaidri rādīja, ka viņš ir līdzjūtīgs cilvēks?

Cik pacietīgi viņš bija gaidījis, kamēr viņa runāja, un nebija nobeidzis teikumus viņas vietā vai aizgriezies, kā to darīja citi! Andreass. Cik skaists vārds! Viņa vēlējās, kaut varētu izsacīt to skaļi, sajust uz mēles. Selīne zināja, ka šonakt, liekoties gulēt, viņa nespēs iemigt, bet paliks nomodā un vēlreiz pārdzīvos brīnišķīgās pēcpusdienas katru sekundi.

Stāvēdama nišas ēnā, kurā viņas gatavoja savas maltītes, Selīnes māte vēroja meitu un paslepšus dzēra no kādas krūzes. Tad viņa ar delnas virspusi noslaucīja muti, nolika krūzi un pievēra acis. Viņa sajuta, kā stiprās zāles izplūst pa ķermeni un jau pirms laika spēja iztēloties atvieglojumu, ko tās sniegs slimajai ķermeņa daļai. Mēra cerēja, ka šīs sāpes liks viņu mierā vēl vienu nakti.

Bet, viņa domāja, noliekot krūzi atpakaļ vietā, kur mēdza to slēpt, cik ilgil Viņa zināja, ka drīz vien būs spiesta palielināt devu. Un tad nebūs iespējams noslēpt no Selīnes to, ka viņa ir slima.

Vējš, kas svilpoja mājiņas ārpusē uz tukšās ielas, lika Merai atcerēties kādu citu nakti pirms gandrīz sešpadsmit gadiem, kad tāds pats vējš bija atnesis līdz viņas durvīm dīvainu dāvanu. Pēdējās dienās viņa to atcerējās aizvien biežāk un zināja, kāpēc tā. Sapņi bija atgriezušies.

Šie drausmīgie sapņi bija traucējuši viņas miegu pirmajās naktīs pēc bēgšanas no Palmīras - tie bija sapņi par kareivjiem sarkanos apmetņos, kuri pēkšņi ielaužas mājā, sagrābj Selīni un izvelk viņu ārā naktī. Dažreiz Mēra sapnī redzēja, kā tie meiteni nogalina. Citās reizēs Selīne tika aizvesta un nozuda piķa melnā tumsā, kas viņu aprija. Katru reizi Mēra bija pamodusies un jutusi, cik mežonīgi dauzās sirds. Viņas naktskrekls bija mitrs no sviedriem. Pirms vairākiem gadiem sapņi bija izbeigušies, un viņa tos bija piemirsusi, bet nu tie atkal bija klāt -tik dzīvi, ka Mēra sāka baidīties iemigt.

Ko tie nozīmēja? Kādēļ tie bija atgriezušies tagad, pēc visiem šiem gadiem? Vai tādēļ, ka Selīnei drīz būs sešpadsmit un viņai būs jāiziet rituāls, lai kļūtu par sievieti? Vai sapņi bija dievu brīdinājums? Ja tā, tad kas tas bija par brīdinājumu?

Stāvot nišas tumsā un gaidot, kad zāles mazinās sāpes ķermenī, Mēra prātoja par sevi un savu dzīvi.

Viņa bija gara auguma, slaida sieviete, joprojām pievilcīga pēc piecdesmit vienas nodzīvotas vasaras. Viņai bija bijusi grūta dzīve, klejojumiem bagāta, bez pastāvīgas dzīves vietas. Bija vajadzējis mācīties dzīvot svešās pilsētās. Vienīgā mīlestība, kuru viņa pazina, bija gadījuma rakstura, bezpersoniska, ko viņa bija piedzīvojusi ar vīriešiem, kuriem jau aizmirsusi vārdus. Piecdesmit vienu gadu viņa bija domājusi par savas dzīves jēgu, bija gaidījusi, ka dieviete atklās iemeslu, kādēļ izvēlējusies Mēru, lai viņa ārstētu un dziedinātu cilvēku ķermeņus un dvēseles.

Un kādēļ viņa bija ieguvusi šo bērnu? Vai visa viņas dzīve bijusi vienīgi gatavošanās tam, lai uzaudzinātu šo bāra bērnu? Arī pati Selīne bija mistērija. Kaut gan Mēra daudzējādā ziņā bija gudra un zinoša, viņa nebija varējusi izprast šo noslēpumu, kas bija viņas meita.

Mēra bija pametusi māju Palmīrā, paņemot līdzi vienīgi ļoti mazo mantojumu, ko nodot bērnam, kad tas kļūs pieaudzis: gredzenu, mirušā romieša matu sprogu, mazu gabaliņu no palaga, uz kura bija gulējis viņas jaunpiedzimušais dvīņubrālītis. Tās bija spēcīgas zīmes un apliecināja Selīnes identitāti.

Ko tās nozīmēja, Merai nekad nebija laimējies atminēt. Taču viņa bijātās paturējusi, gaidot dienu, kad varēs nodot Selīnei. Meitenei pašai bija jāturpina meklējumi.

Mazā kastītē drošā vietā atradās ziloņkaula roze. Pirms daudziem gadiem Mēra to bija saņēmusi kā samaksu no kāda pateicīga pacienta Biblosā. Tā bija roze plūmes lielumā, izgriezta no vislabākā ziloņkaula, nevainojama, pilnīga līdz vissīkākajai detaļai, vidū tukša, lai tur varētu uzglabāt piemiņas lietiņas. Mēra bija ielikusi tajā gredzenu, matu sprogu ar auduma strēmelīti un aizzīmogojusi. Gadu gaitā viņa bija izņēmusi ziloņkaula rozi no kastītes un parādījusi to Selīnei. Nesakot neko par tās saturu, viņa bija iestāstījusi meitenei, cik roze ir nozīmīga, ka tās vērtība ir ārkārtīga. Selīne bija jautājusi, kas atrodas rozes noslēpumainajā sirdī, bet Mēra bija atbildējusi, ka viņai jāpagaida, līdz kļūšot vecāka, līdz sešpadsmitajai dzimšanas dienai. Tad Selīnei tāpat kā visām meitenēm būs jāiziet ceremonija, kas viņu pārvērtīs no bērna sievietē.

"Un ko es sacīšu viņai tajā dienā?" Mēra sev jautāja, vērojot, kā Selīne noliek medicīnas kasti. "Būšu spiesta teikt taisnību -ka neesmu viņas īstā māte. Bet, kad atņemšu viņai šo mieru, man nebūs viņas īsto vecāku, ko piedāvāt vietā."

Kad zāles beidzot uzsāka savu maģisko iedarbību, Mēra atkal pievērsās domām par nakti pirms gandrīz sešpadsmit gadiem. Viņa vēlreiz atcerējās steidzīgo bēgšanu no mājas, kas piecus gadus bija bijusi viņas mājvieta. Kā viņa bija salikusi visu savu mantību - ārstnieciskās zāles, instrumentus un maģiskos pergamenta ruļļus kastē un, ielikusi jaunpie dzimušo meitenīti uz vecā ēzeļa muguras uzsietā mantu grozā, devusies uz ziemeļiem. Tas bija ilgs un grūts ceļojums, vientulīgs un briesmu pilns. Vairākas reizes viņa bija atgriezusies savās pašas pēdās, lai tas sajauktu, ja kāds no kareivjiem sarkanajos apmetņos iedomātos sekot. Viņa bija apstājusies pilsētās un oāzēs vienīgi, lai atpūstos, lai pēc tam atkal pievienotos karavānām ceļā uz rietumiem. Viņa bija dalījusies ūdens krājumos ar tuksneša arābiem, bija lūgusies svešu dievu tempļos, līdz bija nonākusi zaļajā pilsētā Antiohijā, kas atradās pašā zaļojošās Orontes ielejas sirdī. Šīs lielas pilsētas nomalē Mēra bija pētījusi naksnīgās debesis un sapratusi, ka viņas ceļojumiem pienācis gals. Zvaigznes un planētas bija vēstījušas, ka šeit bērns varēs justies droši.

Un viņa bija jutusies mierīga un laimīga gandrīz sešpadsmit gadus. Meitene bija augusi, mācījusies un ienesusi Meras skumjajā dzīvē vienīgo patieso mīlestību, kādu tā jebkad bija pieredzējusi.

Tagad tam drīz vien bija jābeidzas. Palika īss laika sprīdis, un Mēru pildīja aizvien spēcīgāka apziņa, ka jāpasteidzas. Pēc divdesmit dienām jānotiek pirmajai ceremonijai - visnozīmīgākajai dienai meitenes dzīvē, kad viņa oficiāli noliks bērnības dienu rotājumus un uzvilks stolu, sieviešu garo apģērbu. Viņai būs jānogriež viena jaunavīgo matu sproga un jaziedo mājas dievībām.

Vairumam meiteņu Apģērba ceremonija noslēdzās ar lieliem svētkiem radinieku un draugu lokā, bet Selīnei būs jāiziet vēl viens rituāls. Pirmajā pilnmēness naktī pēc viņas dzimšanas dienas, pēc divdesmit astoņām dienām, skaitot no šodienas, māte aizvedīs Selīni tuvējos kalnos, un tur viņai tiks atklātas lielās Mistērijas.

Mēra bija iemācījusi Selīnei visu, ko zināja par dziedināšanas mākslu, visu, ko viņa prata - sensenas iemaņas, kas gadsimtu gaitā tika nodotas mantojumā meitai no mātes, tāpat kā Mēra tās bija apguvusi no savas mātes. Un nu bija pienācis laiks nodot tālāk Lielos Noslēpumus rituālā, kādu pirms daudziem gadiem Mēra pati bija pārdzīvojusi Ēģiptes tuksnesī. Nepietika arto, ka pazina augus un prata tos pielietot. Dziedniecei bija jānoslēdz arī dvēseliska savienība ar dievieti, jo visa dziedināšana nāca no dievietes.

"It nekas nedrīkst aizkavēt šo iesvētīšanas ceremoniju," Mēra domāja, vērojot, kā Selīne gatavojas uz naktsguļu. "Pat ne mana nāve."

Mēra pievēra acis un mēģināja izsaukt apziņā savu dvēseles liesmu, lai varbūt spētu paātrināt opija iedarbību tajā ķermeņa daļā, kas sagādaja sāpes. Taču viņa bija pārlieku saspringusi. Viņas domas bija pārāk pievērstas pasaulīgām lietām. Mēra uztraucās par Selīni, baiļojas par viņas nākotni. Mēra mira. Ļoti drīz Selīne būs pasaulē viena pati. Vai viņa bija tam gatava? Kā viņa tiks ar visu galā, kā izdzīvos - viņa, kas joprojām baidījās runāt un nespēja otram pasacīt ne vārda?

Selīnei piedzimstot, viņas mēle bija pieaugusi mutes dobuma apakšējai daļai, un līdz septiņu gadu vecumam Mēra nebija varējusi atrast feldšeri, kas būtu tik izglītots un zinošs, ka spētu mēli atbrīvot. Līdz tai dienai Selīne nebija izteikusi ne vārda, un pat pēc operācijas viņai bija grūti iemācīties runāt pareizi. Un tad, laikam ritot, viņas runas spējas nebija vis uzlabojušās, bet gan pasliktinājušās, jo citi bērni bija smējušies par viņu un pieaugušie uzklieguši, lai pasteidzoties un sakot, kas sakāms. Nelielajiem runas treniņiem ar Mēru pretī nepārtraukti darbojās apkārtējās pasaules izrādītā neiecietība. Un tagad, nepilnas divdesmit dienas pirms Apģērba ceremonijas un pirmās oficiālās debijas sievietes lomā, Selīnei vajadzēja nest šo paralizējošās kautrības nastu.

"Svētā Izīda," Mēra lūdzās, "ļauj man nodzīvot tik ilgi, lai varu nodot savu apmetni Selīnei. Dāvini man laiku, kas nepieciešams, lai izvadītu viņu cauri rituāliem, lai viņa kļūtu pieaugusi, neatkarīga sieviete. Un lūdzu, svētā Izīda, turi manu meitu šķīstu līdz Mistēriju atklāšanas dienai..."

Meras sejai pārlaidās tumša ēna, atceroties, cik satraukta un uzbudināta Selīne pēcpusdienā bija atgriezusies no pilsētas ziemeļu daļas.

Grozs viņas rokās nebija bijis tas pats, ar kuru viņa no rīta bija atstājusi māju, un tajā atradās daudz vairak driģeņu, nekā viņām bija pieticis naudas. Selīne bija nesakarīgi runājusi par kādu vīru, kuram iespēris ēzelis, par pievilcīgu grieķu ārstu un brīnumainu ārstēšanu. Nekad agrāk Mēra nebija dzirdējusi tādus runas plūdus no savas meitas.

- Viņš v-vispirms apd-dedzināja instrumentus ugunī, - Selīne izdvesa, - bet p-pirms tam nomazgāja rokas.

- Protams, - Mēra bija atbildējusi. - Bet vai uguns bija ņemta no tempļa? jo citādi tai nav nozīmes. Un vai viņš kvēpināja vīraku? Kādu maģisko amuletu viņš ietina apsējā, kādas lūgšanas skaitīja, kādas dievības bija istabā?

Mēra uzskatīja, ka tas viss veltīgi būt izglītotākajam ārstam pasaulē, ja neguva dievu palīdzību. Un lietot nazi! Lai izgrieztu augoni - jā, vai arī lai pārgrieztu kakliņa auklu, bet rakņāšanās cilvēka miesā bija nekaunība un zaimošana. Mēra ticēja zālītēm un burvju vārdiem. Ķirurģija esot domāta šarlatāniem un tādiem, kas grib izlikties par varoņiem.

Izejot no nišas, lai gatavotos gulētiešanai, Mēra vēlreiz atcerējās Selīnes sejas izteiksmi brīdī, kad viņa runāja par grieķu ārstu. Tā bija izteiksme, ko Mēra nekad agrāk nebija redzējusi, un tā viņai atgādināja, cik maz laika atlicis. Selīnei vajadzēja nonākt līdz ceremonijai lirai garā, sirdī un miesā. Nedrīkstēja būt nekādas izklaides, nekādu domu par miesīgām baudām. Meitenei vajadzēja badoties, lūgt Dievu un meditēt, lai sasniegtu kosmisko apziņu. Šīs pēdējās, vērtīgās divdesmit astoņas dienas viņa būs spiesta Selīni sargāt.

Mēra gulēja savās cisās un nogurusi nopūtās. Šī bija gara diena. No rīta viņa bija salikusi kaulus un uzlikusi šinu zivju tirgotāja sievas lauztajai labajai rokai - kā tas gandrīz vienmēr notiek ar sievietēm. Sieviete apgalvoja, ka salauzusi to, krītot pa kāpnēm, taču Mēra zināja patiesību: roka tika salauzta, kad to pacēla aizsardzībai pret satracinātu laulāto draugu. Kad sieviete tiek apdraudēta, ta paceļ roku pie sejas, un tad roka saņem sitienu, kas paredzēts galvai. Ilgajos gados Mēra tādus ievainojumus bija redzējusi neskaitāmas reizes.

Pēc zivju tirgotāja sievas bija jāgriež kāds augonis, jāiztīra iekaisusi auss, jāsamaļ pulverī zāles un pēcpusdienā Flāvijas kundzei jāizdara aborts. Lielākā daļa bija paveikta bez meitas palīdzības, kura vēlreiz bija ļāvusies iesaistīties nelaimes gadījumā ar kādu svešinieku.

Šķita, ka Selīne uzskata par savu pienākumu apstāties un palīdzēt katram nejauši sastaptam nelaimīgam cilvēkam, un nebija svarīgi, cik veltīgas vai bezjēdzīgas bija viņas pūles. Maza būdama, viņa bija nesusi mājās ievainotus dzīvniekus, taisījusi tiem mazas kastītes un rūpējusies, lai tie izveseļotos, pirms tiek palaisti vaļā. Vēlāk viņa bija likusi savām lellēm gulēt gultā un pārsējusi to koka rokas un kājas. Merai nebija ne mazākās nojautas, no kurienes Selīnei radies šis priekšstats, šī ideja par māju, kurā slimie cilvēki uzturas vienkopus. Un Mēra bija gandrīz pārliecināta, ka viņas neikdienišķā meita, ja vien varētu, vestu mājās un rūpētos par visām pasaules nelaimīgajām radībām.

Mēra skatījās tumsā, un šajā tumsā viņa saredzēja savu vistuvāko nākotni - nāvi. Es biju cerējusi, ka man būs vēl daži gadi, taču liktenis lemj citādi.

Uztūkums sānos, kas kādā dienā pēkšņi uzradās un ātri auga, bija Merai ieskaidrojis nemainīgo īstenību par dzīves īsumu un cilvēka mirstīgumu. Dzīve bija gājusi savu noteikto ceļu tāpat kā Orontes upe, taču tagad steiga bija kļuvusi neprātīga, jo dienas likās gaistam kā straumē. Man jādodas uz templi un jāprasa padoms Orākulam. Man jāzina, ko zvaigznes saka par Sēlī nes nākotni.

Mēra pēkšņi sajuta asas sāpes sānos un sev par izbailēm saprata, ka zāles galu galā nebija iedarbojušās.

3. nodaļa

Viņi atradās kādā Antiohijas publisko namu kvartāla tavernā, doku rajonā, kur prostitūtas virs savu māju durvīm izkar sarkanus lukturus, lai iebraukušie jūrnieki zinātu, ka tiek gaidīti.

Andreass un jūras kapteinis Naso sēdēja tavernas stūrī, pieklājīgā attālumā no iereibušā pūļa un vienaldzīgi vēroja, kā pāris kailas dejotājas šūpojas cimbalu un flautu ritmā. Andreass skatījās mazliet izklaidīgi. Kaut gan viņam kā ārstam nebija sveši sieviešu kailumi, tomēr viņš nepavisam nebija nejūtīgs pret līganu krūšu un vēderu vilinājumu. Savos ceļojumos Andreass bija pazinis daudzas dejotājās. Bet šovakar, kaut arī mēģinādams būt labā garastāvoklī un palīksmoties, viņš jutās pavisam izklaidīgs. Viņš nespēja aizgainīt domas par meiteni no tirgus laukuma.

Vairums no Bakha tempļa apmeklētājiem bija jūrnieki, trokšņains iereibušu jūrnieku bars, kas tikko ieradušies pēc ilga brauciena vai arī pēdējo reizi uzdzīvoja pirms došanās jūrā. Tie iegriezās rosīgajā Antiohijas ostā, kur krustojās visi Romas impērijas un pat citu valstu jūras ceļi. Šie vīri ieradās no visas pasaules un stāstīja visneticamākos stāstus. Ada viņiem bija cieta kā krams, acis - izbalējušas no saules zibšņiem jūru viļņos. Ar milzīgi lielām alkām, taču vienkāršām un mazām vajadzībām. Tie bija nosirmojuši vīri, bez mājām, sabiedrības pabērni, tomēr tādi, starp kuriem izsmalcinātais Andreass - kāda ironija! - jutās kā mājās. Kā, piemēram, rupjais, saulē nomelnējušais Naso, kurš lielījās, ka viņam esot lielākais deguns Sīrijā un līdz ar to arī visā pasaulē. Andreass un Naso jau agrāk trīs reizes bija slēguši īpašu līgumu, un šovakar abi bija te ieradušies, lai pārrunātu ceturtā līguma noteikumus.

Kapteinis izdzēra savu krūzi un deva zīmi apkalpotājai, ka vēlas vēl. Viņš ievēroja, ka Andreass, kā parasti, joprojām tukšo savu pirmo alus kausu, tam tikko pieskardamies. Par spīti ilgajiem pazīšanās gadiem un dažādiem kopīgajiem piedzīvojumiem, mierīgais ārsts joprojām bija mīkla Naso.

Viņam nebija ne jausmas, kas periodiski vilināja šo vīru uz kuģiem un ostām. Trīs reizes Naso bija liecinieks šai savādajai vēlmei, kad Andreass bija ceļojis kopā ar viņu. Ārsts mēdza aizslēgt māju, aizsūtīt savus pacientus kaut kur citur un samaksāt par braukšanu ar kuģi, kura galamērķis ir tālas ostas. Uz kuģa Andreass turējās savrup, un viņa acīs bija manāma dīvainu alku izteiksme. Nedeļām ilgi viņš varēja stāvēt uz klāja un raudzīties apvārsnī, nelikdamies par apkalpi ne zinis, vienatni' ieturēdams ēdienreizes, un tad, kad Nasosāka kļūt nemierīgs un domāt, ka viņš pārlēks pāri bortam, tad Andreass mēdza viņu uzmeklēt. Viņš sāka smaidīt, runājās ar kuģa komandu, ēda pusdienas kopa ar kapteini, līdz galu galā atgriezās mājās kā gluži cits cilvēks.

Kapteinis zināja: šovakar tas atkal sēž viņā. Šo skatienu Naso bija redzējis Aleksandri jā, Biblosā, Cēzarejā - ostas pilsētās, kurās ceļojošais ārsts bija dzīvojis. Andreasa vēnās atkal bija šī inde. Pagājušajā gadā, izdzirdis, ka Andreass nopircis māju Antiohijā, Naso bija lolojis cerību. Nu viņš nomierināsies, kapteinis bija domājis, tagad viņš apprecēsies. Bet Andreass atkal sēdēja šeit, tikai dažus mēnešus viņš bija pavadījis savā skaistajā villā. Viņš atkal slaistījās pa dokiem, lai tiktu uz kāda kuģa.

Kas bija tas, kas viņu periodiski dzina jūrā? Naso nezināja un nespēja pajautāt. Viņš bija dzirdējis ārstu izteicienu: "Ārstējies pats!" Taču jūras kapteinis nojauta, ka ievainojumu Andreasa sirdī nevarēja izdziedināt ar ziedēm vai sašūt.

- Mēs izbrauksim rītausmā, līdz ar paisumu, - Naso noteica pēc tam, kad bija dabūjis vēl vienu krūzi alus. Uz galda stāvēja šķīvis ar desu. Apņēmis desu ar plānu maizes šķēlīti un bāzdams to mutē, viņš piemetināja:

- Šoreiz mēs iesim līdz Hērakla stabiem un vēl tālāk. Vai tas tev derēs, Andreas?

Andreass pamāja ar galvu. Viņš nekad neuztraucās par to, uz kurieni kuģis brauca. Galvenais, ka tas vispār brauca. Savam vergam Malaham viņš bija teicis, ka šoreiz runa varētu būt par sešiem mēnešiem, un Malaham, kas zināja, ka viņa kungu laiku pa laikam pārņem dīvaina vajadzība doties jūrā, Andreasa prombūtnes laikā bija jāuzrauga māja.

- Vai tu šovakar ņemsi kādu meiteni, dēls? - Naso, kurš sev vienu jau bija izvēlējies, iejautājās. - Paies labs laiks, līdz mēs atkal redzēsim sievieti.

Bet Andreass pakratīja galvu. Vismazāk viņam tagad vajadzēja sieviešu. Šovakar viņu mocīja doma par vienu vienīgu sievieti: par kādu meiteni. Par meiteni ar grozu, ar dīvaino mutes defektu, kura pēcpusdienā bija piespiedusi viņu parūpēties par paklāju tirgotāju.

Andreass pacēla acis un aplūkoja tavernas drūzmu, cenšoties atvairīt domas par meiteni.

Kāds skitu tirgonis mazliet tālāk pie sienas urinēja, divi mauritāņu jūrnieki, melni kā nakts, kāvās ar dūrēm, taču neviens nepievērsa viņiem uzmanību; kāds punduris, pacelts uz pleciem, švīkāja kaut kādus ķeburus uz kailās sienas. Kāpēc? Andreass vēlējās zināt. Savos ceļojumos

viņš bija pazinis daudzas meitenes un sievietes, un neviena nebija saviļņojusi viņu tā kā šī. Kāpēc šī?

Andreass sarauca uzacis. Viņam nepatika šī iekšējā cīņa. Sirds sacīja: "Tādēļ, ka viņa ir citāda." Saprāts teica: "Nē, nav." Galu galā sievietes taču visā pasaulē ir līdzīgas. Andreass to zināja kā ārsts. Viņš to zināja kā vīrietis.

- Tu esi pievērsis vienas uzmanību, - Naso noteica, liekot Andre-asam ieklausīties. Ārsts pagriezās un telpas otrā gala ieraudzīja jaunu prostitūtu, kas ar interesi viņu vēroja. Viņš to nopētīja. Tā bija gara auguma sieviete ar baltu ādu un melniem matiem, kā no pazemes valstības. Un sarkanu, sarkanu muti. Viņa atgādināja ...

- Izvēlies, zēn, - Naso vedināja, pasniegdamies pēc vēl vienas desas.

Andreass skatījās galdā. Šī hipnotizējošā, grūtsirdīgā mute, - mute ar kroplīgo mēli nedeva viņam mieru. Kāds bija viņas vārds? Kā viņu sauca?

Viņš pacēla galvu un ieraudzīja prostitūtu spiežamies cauri ļaužu baram uz viņa pusi, smejoties un izvairoties no rokām, kas tvarstījās pēc viņas. Naso vēl pirms Andreasa pamanīja alkatīgo spīdumu viņas acīs. Nebija šaubu, ka, ieraugot Andreasu, viņa juta izdevīgu ķērienu. Tādi vīri kā ārsts - ar maigām rokām, baltā togā, skaistu seju - reti kad parādījās šajā pilsētas daļā. Naso nespēja aptvert, kādēļ šis vīrs nav precējies.

Andreass vēroja viņu tuvojamies, un, kad viņa bija jau pavisam klāt, viņam kļuva skumīgi. Ādas baltums nebija dabisks, tas bija rīsu pūderis, uzkaisīts uz sejas, lai noslēptu izsitumus. Mute bija nokrāsota sarkana, plāno lūpu kontūrām bija jārada ilūzija par iztrūkstošo pilnību. Viņa ārsta skatiens uzreiz spēja noteikt, kāda bijusi viņas dzīve - smaga, grūtību pilna, un varēja paredzēt arī viņas nākotni: kaut kas ēda viņas kaulu smadzenes. "Vai viņa apzinās, cik īsa būs viņas dzīve?" viņš domāja. "Viņas nākotne skaitāma mēnešos, nevis gados."

Pirms viņa paspēja uzraut svārkus, lai ar kailo dibenu apsēstos Andreasam uz ceļiem, viņš pēkšņi piecēlās. Formāli atvadījies no kapteiņa, viņš noteica:

- Rītausmā būšu uz kuģa.

Un ielika apmulsušās meitenes rokā zelta monētu - pirmo, ko viņas plauksta jebkad bija turējusi.

Tavernas ārpusē nakts gaiss bija silts un smacīgs. Bija vasara, un gausi plūda Orontes upe. Andreass paveras apkart. Šajā sarkano laternu ielā vienlīdz labi varēja būt gaiša diena: tik spilgti logos un pie durvīm dega lampas un lāpas. Apņēmis togu ap plecu, Andreass saka iet gar krastmalu, zinādams no pieredzes, ka jāturas apgaismotajās ielās, kur staigā cilvēki. Viņš bija bijis daudzās Romas impērijas ostās un ostu rajonos. Tie visur bija līdzīgi.

Iedams viņš iegrima domās.

Jā, viņu atkal bija pārņēmis nemiers. Bet šoreiz tas uzradās mazliet agrāk nekā parasti. Agrāk Andreass bija spējis noturēties divus trīs gadus, līdz inde bija sakrājusies un bija nepieciešama attīrīšanās atklātā jūrā. Šoreiz bija pagājis tikai gads kopš viņa pēdējā ceļojuma kopā ar Naso. Tas bija šīs meitenes dēļ.

Pēc tam kad viņa bija atstājusi māju, Andreass bija pārvietojis bezsamaņā esošo paklāju tirgotāju uz vergu mājokli un sev par sarūgtinājumu atklājis, ka nespēj meiteni aizmirst. Tajā pēcpusdienā, kad Andreass bija stāvējis un skatījies, kā viņas skaistā mute neatlaidīgi mēģina veidot vārdus, viņš uz īsu brīdi bija juties aizkustināts. Bet viņa sirds, nocietinājusies pret maigākām jūtām, ātri bija pārvarējusi savu nejaušo vājuma brīdi. Cieta sirds bija droša sirds, to viņš zināja. Sirdi, kas bija no akmens, nevarēja salauzt. Tādēļ viņš bija aizraidījis meiteni prom un sūtījis Malahu uzzināt, kur ir Naso, un, ja Naso nebūtu atrodams, vienlīdz labi derētu cits kapteinis ar krietnu kuģi - tādu, kurš dodas uz tālām ostām. Bet, par laimi, Naso bija Antiohijā un gatavojās burāt uz Britāniju. Dienai austot, Andreasam bija jābūt uz šī kuģa klāja.

Pēkšņs kliedziens viņam atgādināja par apkārtējo pasauli. Viņš apgriezās un ieraudzīja kādu vīru izskrienam no tuvējās šķērsieliņas. Uz rokām tam bija asinis.

- Palīdziet! - viņš iesaucās, satvēris Andreasa roku. - Mans draugs ir ievainots. Viņš asiņo!

Andreass aizdomīgi paraudzījās pāri vīra plecam un samanīja ēnā, ieliņas otrā galā kādu vīru guļam pie zemes un turam roku pie asiņojošas

auss.

- Kas notika? - Andreass jautāja.

- Mums uzbruka! Mēs ar draugu gājām pa īsāko ceļu, un kāds mums uzbruka! Viņš ir smagi ievainots! Tie nogrieza viņam ausi!

Andreass ieskatījās vīrieša sejā, kas bija pelēka aiz bailēm, tad uz vīru, kurš gulēja asins peļķē. Viņš gribēja aizgriezties, kad pēkšņi apziņā pavīdēja vīzija: meitene ar savainoto mēli, kas lūdza garāmgājējus palīdzēt ievainotam svešiniekam. Andreass impulsīvi noteica:

- Es esmu ārsts. Es varu palīdzēt.

- Lai dievi jūs svētī par to! - vīrietis iesaucās, pagriezās un ieskrēja atpakaļ šķērsielā.

Kad Andreass pienāca pie ievainotā vīra, viņš nometās uz ceļa un tūlīt pamanīja, ka ievainojums tiešām ir nopietns.

-Ar tevi viss būs kārtībā, draugs. Es esmu ārsts. Es palīdzēšu.

Tad otrais vīrietis klusā balsī ierunājās:

- Jā, un tagad tu darīsi tā, kā es teikšu, un ar tevi arī viss būs kārtībā.

Andreass pacēla galvu, ieraudzīja asiņaino nazi un tūlīt saprata, ka

kritis par upuri vienam no vecākajiem trikiem pasaulē, - trikam, no kura pats zaļākais medicīnas students prastu izvairīties. Vīrs, kurš gulēja asins peļķē, bija pirmais upuris un tagad tika izmantots, lai pievilinātu nākamo. Andreass juta, kā asinis sastingst dzīslās.

-Tu vari dabūt manu naudu, - viņš sacīja, cik vien spēdams, mierīgi.

Un tad viņš redzēja, kā zagļa roka paceļas un nolaižas pret viņa seju, un, pirms vēl dūre trāpīja, pirms izdzisa zvaigznes un ielas lākturi, Andreass nodomāja: "Tātad nu ir beigas, pēc visiem šiem gadiem..."

4. nodaļa

Mēra klusībā rāja sevi, ka devusies pa tumšo ielu līdzi lāpnesim ar tā gaismekli.

Viņa negribēja šonakt atstāt māju; viņa bija pilnībā aizņemta ar gatavošanos Selīnes Apģērba ceremonijai, kam jānotiek pēc astoņām dienām. Sāka trūkt laika, un Mēra centās to atgūt. Bet, kad durvīs parādījās pazīstama seja -, kāda kalsna meitenīte, kuru Mēra pagājušajā ziemā bija izārstējusi no plaušu karsoņa, - un lūdza dziednieci doties līdzi uz ostu, jo tirdzniecības kuģa kapteinim Naso esot vajadzīga viņas palīdzība, kad Mēra ieskatījās meitenes lielajās acīs un sajuta, ka tās roka aicinoši velk viņu aiz drēbēm, viņa atmaiga. Vispirmām kārtām viņa bija dziedniece, un viņa bija devusi svēto solījumu Dievietei.

Staigules istaba atradās lejā pie upes, vienā no tām steigā būvētajām insulae, kas bija nestabilas un pārapdzīvotas un bieži vien sabruka, ja visiem iemītniekiem gadījās reizē būt mājās. Pavadonis, ar lukturi apgaismodams ceļu, uzveda Mēru pa šauriem akmens pakāpieniem trešajā stāvā, kur meiča jau gaidīja. Aiz viņas stāvēja kāds drūms, dīvaini maza auguma puisis. "Tirdzniecības kuģa kapteinis," Mēra nosprieda, uzmetusi skatienu viņa drēbēm.

- Paldies, ka atnāci, māt! - ielasmeita nočukstēja, lietojot pieņemto uzrunu, kas pauda cieņu. - Viņš ir te, iekšā.

Meras asais, ātrais skatiens aptvēra uzreiz visu: nabadzīgo istabu ar drausmīgi smirdošu lampu, jo tika lietota vislētākā olīveļļa; meiteni ar dzeltenīgo sejas krāsu; kapteini, kurš staigāja savā grīļīgajā jūrnieka gaitā, un visbeidzot - kāda vīrieša ķermeni, kas gulēja uz salmu maisa.

- Viņam bija jādodas man līdzi, Naso teica un vēroja, kā Mēra nometas uz ceļiem līdzās viņa draugam, - bet uzbruka slepkavas.

- Vai viņš ir dzīvs? - trīcošā balsī iejautājās ielasmeita, kuras vārds bija Zojo.

Mēra viegli pieskārās viņa kaklam un sajuta vāju pulsu.

- ļā, - viņa noteica un pamāja lāpnesim, kas pienāca ar kasti, kuru bija nesis. Tā bija no ciedrkoka, ar iegravētām svētām un mistiskām zīmēm. Meras medicīnas kaste.

- Tagad ej mājās, dēls. Paldies, ka atnāci, - viņa sacīja. - Ej paguli un saki tēvam, ka rīt es kā atlīdzību izraušu viņa bojāto zobu.

Naso un Zojo klusi un nemierpilni vēroja, kā slaidās, brūnās rokas noņem tuniku no Andreasa krūtīm. Viņi redzēja, kā Mēra pēkšņi apraujas, paceļ ķēdīti, kas viņam ap kaklu, un luktura gaismā pēta. Tās galā karājās "Hora acs" - ēģiptiešu ārstniecības dieva simbols. Mēra pievērsās kapteinim:

- Vai viņš ir ārsts?

- Jā, un rītausmā viņam ar manu kuģi jādodas prom.

Mēra pakratīja galvu.

Kaptein, viņš nebrauks jums līdzi. Viņš saņēmis sitienu pa galvu.

- Pie Daha! - Naso nospļāvās, piesaucot pirmo dievu, kas iešāvās prātā. - Tad jau man te vairs nav ko darīt, - viņš piebilda un pagriezās, lai ietu prom.

- Pagaidi, - Zojo satvēra viņu aiz rokas. - Tu nevari viņu atstāt šeit.

Naso atbrīvoja roku.

- Meitenīt, man jāiet uz savu kuģi.

- Bet es nevaru viņu paturēt šeit! - Zojo iesaucās. - Te nāk mani klienti!

Viņš paskatījās uz Mēru, kas atvēra savu medicīnas kasti.

- Vai tu vari paņemt viņu, māt?

- Viņu nedrīkst pārvietot.

Naso pamīņājās uz līkajām kājām. Viņam nebija ne jausmas, kur Andreass dzīvo, viņš nezināja, pēc ka aizsūtīt. Brīdi apsvēris, viņš no jostas apakšas izvilka nelielu ādas maciņu.

- Te būs, - viņš pievērsās ielasmeitai. - Samaksa par viņa uzturēšanos šeit. To viņš iedeva man kā braukšanas maksu ar kuģi.

Zojo atvēra maciņu un ieplestām acīm skatījās uz monētām. Tad pavērās uz bezsamaņā guļošo Andreasu, uz dziednieces veiklajām rokām un aši parēķināja.

- Ļoti labi, - viņa noteica. - Viņš var palikt.

Mēra palūdza bļodu ar ūdeni un turpināja ņemt ārā no kastes medikamentus un audekla gabalus. Viņa domāja par pusgatavo stolu, kas mājās uz viņu gaidīja, - garu sieviešu tērpu, kas Selīnei jāsaņem viņas Apģērba ceremonijā, par ziloņkaula rozi, kas jānogādā pie juveliera, lai iestiprinātu ķēdītē, un par rulli ar slepenajiem burvju vārdiem, kas jāuzraksta un jāiedod Selīnei. Vai viņa paspēs visu izdarīt? Divdesmit dienas bija tik īss laiks, un sāpes ķermenī pieņēmās. Meras rokas ātri darbojās ap Andreasu.

- Es viņu izārstēšu, - Mēra pievērsās ielasmeitai un kapteinim. - Kaut arī šis vīrs man svešs, tomēr viņš ir ārsts un tādēļ ir man kā brālis...

5. nodaļa

Zojo, sakrustojusi kājas, sēdēja uz grīdas un vēlreiz pārskaitīja monētas.

Ne tādēļ, lai noteiktu to vērtību, jo to viņa jau zināja - viņa saskaitīja naudu pirms divām dienām, kad svešinieks bija atvests. Iemesls, kādēļ jaunā Zojo izlika monētas uz grīdas - sudrabu vienuviet, varu atsevišķi un pieskārās uz katras monētas izkaltajai sejai, ļaujot pirkstiem slīdēt pār to, bija tas, ka monētas attēloja viņas pašas dzīvi, pareizāk sakot, viņas dzīvi, kāda tā varētu būt. Un tā bija pavisam citāda nekā pašreiz. Monētas bija ceļš, aleja, lai izbēgtu no šīs nožēlojamās eksistences. Tās viņu izglābtu.

Bija tikai viena problēma: monētas nepiederēja viņai.

Naso bija iedevis tās kā samaksu par ievainotā grieķa uzņemšanu, bet pat muļķis saprastu, ka maciņa saturs stipri pārsniedza Zojo patērētā laika vērtību. Viena vienīga monēta līdzinājās viņas gada ienākumiem. Maciņa vērtība līdzinājās visai dzīvei pazemojumos, bailēs un vientulībā. Zojo spēja ielūkoties savas nākotnes drūmajā tunelī un saskatīt vīriešus - bargus un cietsirdīgus, dažus draudzīgus un laipnus, daudzus nežēlīgus, spēja saskatīt slimības, nabadzību un bezcerību. Un beigas viņa redzēja vientuļu, vecu sievieti - jo viņa tāda būs, - kas mūža pr dējās dienas pavadīs, lūdzot pie dokiem alu. Bet šīs monētas ar savu dievišķīgo izskatu un ārējo veidolu rādīja viņai citu dzīvi: mierīgu un cienījamu, siltā klimatā, varbūt Sicīlijā, kur viņa dzīvotu mazā mājiņā, koptu nelielu dārziņu un pļāpātu ar kaimiņiem. Varbūt viņai būtu pat savs olīvkoks. Viņa varētu sākt dzīvi no jauna, apbedīt ielasmeitu Zojo un atdzimt kā cienījama jauna atraitne, kurai vīrs gājis bojā uz jūras. Viņa varētu dzīvot saulītē, staigāt ar augsti paceltu galvu un naktīs pieklājīgi gulēt īstā gultā. Vīzija bija tik nepārvarama, tā likās tik iespēj'ima, ka viņai aizrāvās elpa.

Zojo pameta skatienu uz aizmigušo svešinieku. Dziednieces iedoto sāpju remdinošo zāļu ietekmē viņš bija nogulējis divas diennaktis. Sitiens pa galvu bija izraisījis prāta aptumsumu - vairākas reizes pamostoties, viņš nebija zinājis, kas viņš ir un kur atrodas - bet drīz vien, tā Mēra bija teikusi Zojo, viņš atkal atgūšot saprātu. Tad viņš liks atsaukt savu ģimeni un tiks aizvests uz mājām, kur viņu aprūpēs paša gultā.

"Un," Zojo domāja talak, "viņš paņems līdzi savu naudu "

Zojo piemiegtām acīm vēroja viņu un domāja par Andreasa kaklarotu. Kāda dieva acs, tā Mēra bija teikusi, izstrādāta zeltā un lazurītā, un tā noteikti bija vismaz divreiz vērtīgāka par šo monētu kaudzīti! Ar kaklarotu un maciņu Zojo varētu pārvērst savu dzīvi tagad, tūlīt pat: viņa varētu iziet no šīs nabadzīgās istabas, prom no skarbās ostas dzīves, kā bagāta un cienījama atraitne pievienoties karavānai, kas dodas uz dienvidiem.

Kas par to, ka dziedniece bija teikusi, ka vairs neatgriezīsies, ja viņa, Zojo, gatavojās atstāt svešinieku tepat, bezsamaņā un ievainotu? Viņš noteikti drīz vien pamodīsies, sauks palīgā vai arī kāds viņu atradīs. Viņa zaudējums bija viņas veiksme. Zojo sevī pasmaidīja. Lēmums bija pieņemts - viņa dosies prom šonakt.

Viņa salasīja monētas un ielika tās atpakaļ ādas maciņā, savāca vienkopus savu nelielo iedzīvi un iesēja mantas šallē. Viņa bija gatava iet, atlika vairs tikai viens darbs jāpaņem svešinieka zelta kaklarota. Bet, kad viņa pagriezās, tad sev par pārsteigumu atklaja, ka svešinieks ir pamodies.

Viņš piecēlās sēdus, un mēnessgaismā abi lūkojās viens otrā. Zojo piesardzīgi, stingri satvērusi savu sainiti, svešinieks - sarauktām uzacīm. Kamēr viņš divas pēdējās diennaktis gulēja, Zojo nebija pievērsusi viņam uzmanību, bet tagad, kad viņš sēdēja un skatījās viņā, Zojo redzēja, ka svešinieks ir pievilcīgi glīts.

Kur es esmu? - viņš noprasīja.

Zojo ķermeni pārņēma jaunas, svešas un spēcīgas izjūtas, kas lika viņai nodrebēt. Viņš bija tik... bezpalīdzīgs.

- Tu esi manā mājā, - viņa atbildēja.

- Un kas esi tu?

- Vai neatceries? - Zojo atjautāja. Viņa panācās tuvāk un nostājās mēness gaismas kūlī, kas plūda caur logu.

- Vai es tevi pazīstu? - viņš turpināja.

Zojo iekoda apakšlūpā. Vai viņš zaudējis atmiņu? Dziedniece bija brīdinājusi par tādu iespēju. Ja tā, varbūt viņš ir aizmirsis arī par monētām?

- Mēs esam tikušies - pirms divām naktīm.

Viņš apmulsumā sarauca pieri. Pacēla roku un paberzēja galvu.

- Kas notika?

- Tev uzbruka zagļi. Ieliņā pie ostas.

Andreass vēl stiprāk sarauca pieri. Viņš bija apmulsis. Viņa tumšzilās acis tik neatlaidīgi vēroja Zojo, ka viņa satvēra savas pallas maliņu pie krūtīm. Kamēr viņa tā stāvēja un skatījās, Andreasam šķita, ka viņa liekas it kā pazīstama: šī sarkanā mute...

- Tirgus laukums, - viņš lēni sacīja. Paklāju tirgotājs. Tur bija kāda meitene...

Zojo aizturēja elpu.

- Vai tā esi tu?

Viņa vilcinājās. Tā bija šarāde, ko Zojo bija spēlējusi daudzreiz. Pie viņas savā vientulībā nāca vīrieši, iedzēruši un bēdīgi, vēlēdamies būt pie savām bitijām, deborām vai lotām. Tie kaut ko mekleja Zojo slaidajā ķermenī, kaut ko vairāk nekā vienkāršu iekāres apmierinājumu. Viņi ilgojās pēc sapņa, vēlmes piepildījuma, pēc zaudētas cerības atgūšanas. Daudzas naktis viņa bija gulējusi savās cisās - nevis kā ielasmeita Zojo, bet kā sieva, kuru kāds nav saticis veselu gadu, kā mīlēta meitene no senās jaunības dienām, dažreiz kā cita vīra sieva un dažbrīd pat kā māte. Tādēļ, ja nu šis apjukušais svešinieks vēlējās saskatīt viņā kādu reiz tirgus laukumā sastaptu meiteni, kādu ļaunumu nodarītu šī maskarāde, ja viņš justos laimīgs? Un viņa atbildēja:

- Jā, es esmu tā meitene.

-Tu tik ātri aizsteidzies prom, - viņš neskaidri noteica. - Tu nepateici savu vārdu.

Andreass apjucis berzēja pieri. Kas šī par dienu? Kāpēc viņam tik briesmīgi sāp galva? Un kāpēc bija smeldzoša sajūta, ka ir kaul kas cits, kaut kas svarīgs, kas jāatceras? Naso... Viss bija kā migla. Viņa galva trīcēja, ķermenis sāpēja. Andreass skatījās uz meiteni, kas stāvēja mēness gaismā, uz viņas pienbalto ādu un tumšajiem matiem, kuri sajaucās ar nakts melnumu. Vai tā tiešām bija viņa, meitene no tirgus laukuma?

Andreasa apjukums auga. Viņš bija sapņojis. Tik daudzi sapņi bija ņirbējuši un jaukušies, ka nebija iespējams tos atšķirt. Ko tie nozīmēja? Kāda ēģiptiešu dziedniece ar vēsām, maigām rokām, Naso, šķīvis ar desām, grozs ar driģenēm. Ko tas viss nozīmēja?

Gaišādainā meitene pienāca viņam klāt un nometās ceļos. Viņai bija melodiska balss.

- Vai tu mani meklēji?

Andreasam šķita, ka meklējis.

-Jā...

- Tad tu esi mani atradis, - viņa pasmaidīja.

Andreass mirkli paturēja viņas roku un ar nopūtu atlaidās uz spilvena. Nē, īsti nesaskanēja. Kaut kas nebija kārtībā. Bet viņš nespēja domāt. Sāpēja galva, un viņš jutās pretīgi vājš. Malahs. Kur bija Malahs? Un šī meitene, kura apgalvoja, ka esot cita? Tagad viņš varēja redzēt, ka viņa bija pavisam cita. Andreasa acu plakstiņi sakļāvās, viņš vēlreiz nopūtās un iegrima veselīgā miegā.

Stundu vēlāk Zojo stāvēja pie loga un lūkojās pāri namu jumtiem un upes sudrabainajai lentei aiz dokiem. Viņa prātoja par to, kas noticis.

Kad Zojo bija pateikusi, ka ir meitene no tirgus laukuma, svešinieks bija skatījies uz viņu, un acis bija nepārprotami lūgušas teikt patiesību. Nu viņš gulēja, un Zojo likās mierīgāk nekā pirms tam. Viņa bija atstāta viena un juta saltumu; šis jautājums bija jāmēģina atrisināt.

Viņa bija ne mazāk apjukusi par Andreasu, jo šeit bija vīrietis, kurš nelīdzinājās agrāk satiktajiem. Zojo uzskatīja sevi par vīriešu pazinēju, domaja, ka zina visu par viņu domām, viltībām un noslēpumiem. Bet Andreass neiederējās nevienā no rūpīgi izveidotajām kategorijām, kurās Zojo bija sadalījusi vīriešus kopš desmit gadu vecuma, kad bija sākusi pārdot savu ķermeni. Vislielāko iespaidu atstāja viņa labsirdība. Kad viņš bija paliecies un saņēmis viņas roku, Zojo ķermenis bija saņēmis daudz spēcīgāku triecienu nekā dūres sitiens. Kā tas bija iespējams, ka tada maiguma varēja būt vairāk spēka nekā viņai zināmo vīriešu muskuļos? Zojo, pieradusi pakļauties vīriešiem, būt viņu varmācības varā, nespēja aptvert, kā šis svešinieks ar savu maigo un draudzīgo balsi tik pakļāvīgi bija tiecies pēc viņas un uzticējies. Nolicis galvu atpakaļ uz spilvena, viņš sāpju pilnām acīm uzlūkoja Zojo tik jautājoši, viņš izskatījās tik nelaimīgs, ka Zojo bija spiesta novērst skatienu.

Viņa aizgriezās no loga un atkal pievērsās viņam. Zojo pāršalca it kā silts vilnis. Viņa jutās aizbildnieciska, viņa gribēja viņu, viņa jutās kā māte - tas viss bija reizē, viņa arī kaislīgi tiecās pēc viņa. Tā bija pirmā īstā iekāre, ko viņa izjuta pret kādu vīrieti pēc visiem riebuma pilnajiem gadiem pret tiem nezvēriem, kas viņu izmantoja. Un pēkšņi viņa ilgojās nevis pēc saules gaismas Sicīlijā vai mājiņas ar olīvkoku, bet pēc šī vīrieša. Brīvības un bezrūpīgas dzīves iespējas vieta, kas vēl pirms īsa brīža bija sagādājusi tādu prieku, Zojo tagad redzēja maigo svešinieku. Viņš bija pateicīgs, viņš jutās parādā, viņš mīlēja viņu. Ielasmeita Zojo, kas nupat pirmo reizi dzīvē bija iemācījusies sapņot, savā naivumā tagad skatīja visu garo dzīvi, ko varētu pavadīt kopā ar šo svešinieku.

Viņa zināja, kas darāms. Viņa dos viņam jaunu atmiņu. Viņa sacīs, ka viņa vārds ir... Tītus. Jā, viņai patika šis vārds. Tītus tas izklausījās spēcīgi. Un viņa sacīs, ka abi ir saderināti, ka bija plānojuši kopā doties ceļā.

Zojo sažņaudza rokas dūrēs un nozvērējās paturēt šo vīrieti vienmēr pie sevis.

6. nodaļa

Selīne cerību pilna lūkojās apkārt saules pielietajā iela. Bet arī šoreiz viņa nevienu neredzēja nākam.

Vīlusies viņa atgriezās mājā un atsāka darbu pie savas medicīnas kastes. Tā bija tāda pati kā mātei, tikai jauna, no melnkoka, ar ziloņkaula mozaīkas inkrustāciju. Kastē bija daudz atvilktnīšu un nodalījumu zāļu un citu piederumu uzglabāšanai. Tai bija arī bieza ādas siksna, lai kasti varētu nēsāt uz pleca. Tā bija Meras dāvana Selīnei viņas sešpadsmitajā dzimšanas dienā.

Pēc neilga brītiņa Selīnei būs jaiziet Apģērba ceremonija, sena paraža, kas saglabājusies vēl no laikiem pirms Romas dibināšanas. Viņai būs jāpamet bērnība, par godu Izīdai jānogriež mati, un pēc tam viņa ar māti baudīs svētku pusdienas.

Selīne pārstāja darboties un uzmeta skatienu ēdienam uz galda.

Meiteņu Apģērba dienā bija paradums likt galda daudzus ēdienus un dzērienus visiem draugiem un radiem, kuri ieradās ar apsveikumiem. Pagājušajā mēnesī, Esteres svētkos, ļaužu bija sanācis tik daudz, ka ēdienu galdus vajadzēja novietot uz ielas. Uzlūkojot mātes izceptos plāceņus un divas ceptas pīles, kas pirktas par grūti sagādātu naudu, Selīne iedomājās, ka te visa ir šausmīgi daudz - varbūt pat pārāk daudz. Bet Mēra bija vēlējusies, lai pietiktu visiem, kuri ieradīsies.

Uzmetusi vēlreiz skatienu durvīm cerībā, ka uz viņas svētkiem kāds atnāks, Selīne nopūtās un atsāka darbu.

Viņas medicīnas kaste bija mātes kastes kopija ar pārsējiem un ziedēm, diegiem un adatām, un arī kramu uguns izšķilšanai. Taču nebija ķirurģisku instrumentu, jo Mēra nepaļāvās uz griešanu. Nazis medicīnas kastē bija augoņu griešanai, pincete lai noņemtu pārsējus, adatas -lai sašūtu plēstas brūces. Tos nevarēja salīdzināt ar smalkajiem instrumentiem, ko Selīne bija redzējusi ārsta Andreasa mājā. Viņam bija bronzas skalpeļi, asins apturēšanas līdzekļi, knaibles nierakmeņu sa-beršanai un daudz citu instrumentu, kuriem viņa nezināja pielietojumu.

"Cik brīnišķīgi, ja ir tik lieliskas lietas!" viņa nodomāja, piepildot krūku ar uzpirkstīšu izvilkumu un noliekot to savā vietā kastē. "Un tāda roku izveicība! Tādas zinašanas par noslēpumaino pasauli cilvēka ķermenī!" Kopš Selīne pirms trim nedēļām bija atstājusi ārsta Andreasa māju, viņa nespēja domāt gandrīz ne par ko citu.

Taču viņa neprātoja tikai par ķirurģiskajiem instrumentiem vien. Ārsta seja visu laiku bija Selīnes acu priekšā, un katru vakaru pirms iemigšanas viņa vēlreiz pārdzīvoja šo brīnišķīgo tikšanos.

Nedēļu vēlāk kādā pēcpusdienā Selīne saņēma drosmi, lai atkal uzmeklētu viņa māju. Bet viņa nespēja to atrast - nespēja atrast vārtus sienā, kas izskatījās tāda pati kā visas pārējās sienas! Un tik nekautrīga viņa nebija, lai kādam pajautātu.

Izdzirdusi aiz durvīm soļus, Selīne pieskrēja pie tām un palūkojās ārā. Bet tas bija tikai garāmgājējs, kas devās lejup pa ielu.

Atgriezusies istabā, viņa atkal paskatījās uz galdu.

Merai bija vajadzējis aizņemties, lai nopirktu ēdienu. Zem drānas stāvēja paplāte ar apaļu maizes kukuli, gatavu piepildīšanai, ja kāds to vēlētos, ar olīvām un sīpoliem, ar aitas gaļas gabaliņiem, rīsiem, pat medu, kas bija vēl šūnās. Bija trīs lieli siera gabali, kas iegūti par sier-meistara dēla izārstēšanu no acu slimības, kā arī amfora ar vīnu, kuru Mēra bija dabūjusi, apsolot veselu gadu ārstēt vīntirgotāja ģimeni no iespējamām slimībām. Te bija vīģes, āboli un daži dārgi apelsīni, viss glīti un rūpīgi sakārtots, aizsargāts no mušām un putekļiem, bet ne pret dienas karstumu.

"Viņi atnāks/' Selīne sevi mierināja. " Vēl ir laiks."

Selīne atgriezās pie savas medicīnas kastes. Viņa bija mājās viena. Mēra aizsteidzās uz juvelieru ielu, lai pārnestu ziloņkaula rozi, kas beidzot bija gatava. Pirms dažām dienām viņa bija iedevusi to juvelierim, lai tas izurbj caurumu lielajā ziedlapiņā un izver cauri ķēdīti tā, lai rozi varētu nēsāt kā kaklarotu. Šī roze ar tās īpašo saturu Selīnei bija jāsaņem šovakar, lai nēsātu kopā ar jauno stolu. Šorīt juvelieris bija atsūtījis ziņu: kaklarota esot gatava, un Mēra, noraisījusi priekšautu, metās ārā pa durvīm, pirms tam atgādinot Selīnei, lai apsveic savus viesus.

" ViesusV Selīne domāja, vēlreiz pametot skatienu uz durvju pusi. Ja neviens neatnāks, tad Apģērba ceremonijas laikā ap saulrietu Selīne būs viena pati, un nebūs neviena liecinieka viņas pāriešanai pieaugušo sieviešu kārtā.

Viņa domāja par jauno stolu, kas, rūpīgi salocīta, gulēja atvilktnē. Mēra strādāja pie tās daudzas naktis. Audums tika iegūts no karavānas vadītāja, ko Mēra bija izārstējusi no klepus. Tas bija austs no vismīkstākās kokvilnas, tumšzilā krāsā. Uz apmales un piedurknēm Mēra rūpīgi, ar sīkiem dūrieniem izšuva gaišzilas puķītes. Tas Selīnei bija pirmais garais apģērbs, - tērps, kas liecināja, ka viņa ir sieviete, un ap saules rietu viņai tas būs jāuzģērbj kopā ar gaišzilo pallu - garu šalli, kādu nēsā sievietes.

Saskaņā ar tradīciju tas bija tēvs, kurš oficiāli uzņēma meiteni ģimenes sieviešu vidū, kad viņa jaunajā tērpā parādījās radiem un draugiem, un brāļi nogrieza simbolisko matu sprogu, kas tika veltīta mājas dievībām. Bet Selīni, kurai nebija ne tēva, ne brāļu, sagaidīs viņas māte, un māsu vietā, kurām būtu jāsasien viņas mati sieviešu manierē, arī šo pienākumu pildīs Mēra.

Selīne domīgi atcerējās Esteres Apģērba ceremoniju pagājušajā mēnesī. Cik daudz cilvēku tur bija, kāda līksmība valdīja! Esteres sešas krustmātes, trīs māsas un četras māsīcas uzveda viņu mājas augšstāvā un palīdzēja noģērbt viņas meitenes apģērbu un ietērpties platā, saulespuķu krāsas dzeltenā stolā. Kad Estere atgriezās, visi viesi apklusa, tad tēvs piegāja viņai klāt, apskāva un apsveica kā sievieti.

Kādas ovācijas sacēlās! Un tad Esteres brāļi ielenca māsu un, turot rokās bārdasnažus, ķircināja, it kā gatavotos nodzīt viņai visus matus, un Estere ķiķināja un sarka. Tad sekoja svinīgā ceremonija, kuras laika matu sproga tika nolikta uz dievības altāra, kur tai bija jāpaliek urnā kopā ar vecāko māsu, mātes un vecāsmātes matu sprogām. I stores mati bija skaisti ieveidoti, lai simbolizētu viņas atvadīšanos no meitenes gadiem. Pēc tam viņas lelles un īsās kleitiņas tika svinīgi ieliktas kada lādē.

Selīne, kas viena stāvēja stūrī, jo Mēra bija aizsaukta uz kādām dzemdībām, smaidīja un aplaudēja Esterei - greizsirdīga un ilgu pilna, jo svinībās piedalījās Esteres saderinātais - jauns, izskatīgs vīrietis platiem pleciem un acīm, zaļām kā puravi.

Tagad Esteretika uzskatīta par sievieti un pildīja visus pienākumus, kas mājās bija uzlikti sievietēm - vērpa, auda, rūpējās par mājas dievības svētnīcu. Ejot pa ielu, stolas mala slēpa viņas potītes, un galvu atturīgi sedza palla. Estere bija labprāt šķīrusies no saviem meitenes gadiem.

Skaņa pie durvīm lika Selīnei strauji pagriezties. Bet tas bija tikai vējš, kas mazajā dārziņā raustīja vasaras augus.

Selīne, protams, apzinājās, ka viņas pašas Apģērba ceremonija notiek vairāk paražas nekā divu viņas dzīves posmu norobežošanas dēļ. Dzīvojot divatā ar māti, bez tēva un brāļiem, Selīne būtībā jau vairākus gadus bija uzņēmusies pieauguša cilvēka lomu - viņa vērpa un auda, aprūpēja Izīdas altāriņu, vēl vairāk: viņa strādāja ārstniecības augu dārziņā, gatavoja zāles, palīdzēja mātei ārstēt slimniekus. Būtībā Selīnes lelles jau sen bija noliktas malā, un viņas bērnība bijusi īsāka, jo viņa bija nepieciešama mātei. Šo ceremonijas daļu varēja izlaist. Nebija leļļu, ko nolikt pie malas.

Tomēr Selīnes acīs tas nemazināja dienas svarīgumu. Gadiem ilgi viņa ar prieku bija gaidījusi šo brīdi. Jau maza meitene būdama, viņa sāka gaidīt šos svētkus, jo viņu ielūdza viesos ne jau tāpēc, ka viņu vēlētos satikt kāds no kaimiņu bērniem: viņu nevēlējās, tā padarot par izstumto starp sev līdzīgiem - bet tāpēc, ka viņas māte bija Mēra, un ēģiptiešu dziednieci kaimiņi cienīja. Selīne katru reizi stāvēja maliņā un ar ilgām vēroja, kā katra jaunā sieviete attiecīgajā vecumā saņem tīkoto apģērbu un tiek iekļauta lepna tēva skavās.

- Selīne, bērniņ! Šī ir tava lielā diena!

Viņa aši pagriezās un ieraudzīja, kā durvīs iestājas maiznieka sievas mazais, resnais augums.

- L-laipni lūdzu, - Selīne teica, aizvēra medicīnas kasti un devās pretī ciemiņam. - Lūdzu, n-n...

Sieviete ienāca no āra karstuma, pavēdināja ar vēdekli un palūkojās apkārt vienīgajā istabā, kas bija Selīnes mājas.

- Kur tava māte?

- V-viņa ir izg-g...

- Izgājusi?

Selīne pamāja ar galvu.

- Tieši šajā dienā? Uz kurieni viņa aizgāja?

- Atnest manu k-k...

- Kaklarotu? Vai tā ir gatava?

Selīne atkal pamāja, norādot uz galdu un labāko krēslu mājā, kurā sieviete tūliņ arī iesēdās, pirms tam pagrābjot no galda olīvu sauju.

- K-kur ir...?

- Mans vīrs? Viņš nevarēja atnākt. Viņa nieres atkal streiko.

Selīne sajuta mazu vilšanās sāpi. Par maiznieku viņa īpaši neuztraucās, bet viņš varēja būt vēl viens viesis viņas viesībās.

- Kad tava māte izgāja?

- No r-r-r...

-Ak tā, no rīta? Tad jau drīz būs atpakaļ. Ir taču pusdienlaiks.

Selīnei nebija jāatgādina par laiku. Esteres viesībās dienas vidū viesi bija jau izklīduši pa pagalmu.

Iestājās klusums. Selīne pieklājīgi palika stāvam, bet maiznieka sieva sūkāja olīvas un vēroja klāto galdu. Selīne juta augam nemieru. Ko tad, ja neviens vairāk neatnāks? Vajadzētu, protams, atnākt vairākiem cilvēkiem, kurus māte gadiem ilgi bija ārstējusi no slimībām. Bet viņa necerēja ieraudzīt nevienu sava vecuma meiteni.

Kad Selīne bija maza, viņai neļāva piedalīties rotaļās uz ielas, jo tur vajadzēja runāt un ātri atbildēt, un pārējie bērni bija domājuši, ka viņa ir neattīstīta un muļķe. Vēlāk meitenes izvairījās tāpēc, ka neskaidri runājošā Selīne bija ģērbta mazliet sliktāk nekā visas pārējās, kaut arī šis bija nabadzīgo rajons un neviena ģimene nevarēja uzstādīt augstas prasības. Visi zināja, ka Selīnes māte izlieto visu naudu zāļu iegādei, nevis meitas apģērbam. Ķiķinošu, sačukstošos kaimiņu meitenīšu bariņi bija izsmējuši Selīni viņas drēbju dēļ, kas bija tikai nedaudz sliktākas par viņu pašu drēbēm, un no meldriem pīto sandaļu dēļ, kādas nēsāja vienīgi visnabadzīgākie zemnieki. Viņas apklusa, kad Selīne tuvojās, un spurdza, kad viņa mēģināja runāt. Vēlāk, kad nežēlīgie bērnu gadi bija garām un iestājās pusaudžu vecums, kad tām beidzot varbūt vajadzētu izturēties laipni pret Selīni, plaisa bija kļuvusi pārāk plata, lai pārto uzceltu tiltu. Viņas pie sevis murmināja, ka Selīne esot dīvaina. Ļaudis bija redzējuši viņu mēness gaismā vācam augus, viņa nekad nerunāja, un vai tad visi nebija liecinieki tam, kā viņa turēja rokas pār veco Kiko, izbijušu kareivi, kuram bija krītamā kaite, kā viņa aizvēra acis un turēja rokas izstieptas tā, ka viņa lēkme pierima?

Beigās viss aizgāja tik tālu, ka Selīne, nodzīvojusi šaja šauraja ieliņa gandrīz sešpadsmit gadus, bija svešiniece savējo vidū. ja tie neieradās viņas viesībās, tad ne aiz ļauna prāta vai nepatikas, bet tas vienkārši neienāca prātā.

Tomēr viņas matē bija cienījama sieviete, tādēļ durvīs sāka parādīties arī citi cilvēki: jaunais telšu meistars un viņa sieva ar trīs nedēļas veco dēlu, atraitne, ko Mēra pastāvīgi ārstēja locītavu sāpju dēļ, sakropļotais vadmalas vēlējs, kura kāju Mēra reiz bija mēģinājusi glābt un kurš tagad pelnīja sev iztiku, ubagojot tirgus laukumā, un vecais Kiko, kareivis ar krītamo kaiti. Tas bija salašņu bars, bet viņi bija atnākuši uz Selīnes viesībām.

Vienalga, ēdiena vēl joprojām bija pārāk daudz. Kādēļ māte pastāvēja, ka vajag tik daudz? Tādas iegribas dēļ viesības šķita tikai mazākas un nožēlojamākas, nevis greznākas. Selīni neatstāja nomāktība, rīkojot tādas viesības mazai cilvēku saujiņai. Viņa cerēja, ka izdosies ciemiņus pierunāt, lai tie paņem daļu ēdiena līdzi uz mājām.

Viņa tikko bija sākusi piedāvāt viesiem safrāna plāceni, kad pēkšņi kāds aizsedza pa durvīm plūstošo saules gaismu. Visi pacēla galvu, lai redzētu, kas ir jaunpienācējs, un visas sarunas tūlīt apklusa.

Visi, arī Selīne, skatījās uz glīto kungu, kurš stāvēja uz sliekšņa.

Andreass.

Selīne mirkšķināja acis, viņa tām neticēja. Vai viņas fantāzija bija radījusi vīziju?

Bet tad šī vīzija sāka runāt:

- Man teica, ka šī esot dziednieces Meras māja.

Septiņi acu pāri vēl mirkli vērās viņā, tad Selīne nolika šķīvi un pagriezās pret Andreasu.

- Jā, š-šī ir v-viņas māja, - viņa sacīja. - L—laipni I- lūdzu!

Tagad bija Andreasa reize brīnīties.

- Tu! - viņš iesaucās.

Viņi cieši skatījās viens otrā, nespēdami parunāt. Vai viņš patiešām te stāvēja - šis vīrietis, par kuru viņa bija sapņojusi? Un Andreass nodomāja: "Es esmu tevi atkal atradis, kaut gan neticēju, ka tā notiks."

Selīne atjēdzās.Uzbudināta, lādēdama savu neuzticīgo mēli, viņa izmocīja:

- L-lūdzu ien-n...

Andreass ienāca un ieraudzīja sešas pārsteigtas sejas, pavērtām mutēm lūkojoties viņā.

- T tie ir m-mani draugi, - Selīne teica, cenšoties runāt skaidri.

Vissvarīgākais dzīvē viņai pēkšņi bija - runāt tā, lai Andreass saprastu, taču, jo vairāk viņa pūlējās, jo neskaidrāk runāja.

-Mani sauc Andreass,-viņš vērsās pie viesiem, kas turpināja blenzt.

Katrs centās atsaukt atmiņā pēdējo reizi, kad tāds ievērojams kungs būtu parādījies viņu vidū. Tad viņi aptvēra - nekad.

Vecais jūrnieks aši piecēlās un piedāvāja kungam savu krēslu. Bet Andreass pieklājīgi atteicās.

Viņš bija ģērbies drēbēs, kādas šie cilvēki tikai retumis dabūja redzēt: kad kāds augstmanis šķērsoja tirgus laukumu vai kad aristokrāti sēdēja savās privātajās ložās cirkā. Pat nodokju ievācējs nebija tik lepni ģērbies! Visi seši viesi vēroja lavandas krāsas tuniku ar tās zeltā izšūto apmali, balto togu bez mazākā traipiņa, līdz pat ceļiem sasietās ādas sandales, rūpīgi apcirpto bārdu un sprogainos matus. Kas gan bija šis elegantais kungs, kurš šodien izrādīja godu Selīnei?

Viņš pievērsās meitenei un teica:

- Es meklēju Mēru. Vai viņa ir tava māte?

- J-jā.

Andreass pamāja ar galvu. Viņš pēkšņi saprata, ka tas bijis likteņa pirksts!

- Kā tevi sauc?

- S-Selīne.

- Tagad es zinu, kas tu esi, - viņš pasmaidīja.

Andreass turēja rokās skaisti izgrebtu alabastra trauku, un, tā kā telpu pildīja salda, patīkama smarža, visi zināja, ka tajā atrodas mirres - ļoti dārga ārstnieciska ziede. Andreass sniedza to Selīnei un mierīgi teica:

- Es atnācu, lai iedotu tavai mātei šo te. Viņa ieradās man palīdzēt, kad biju ievainots.

Kautrīgi paņemot trauku, viņu pirksti saskārās, un Selīne nodrebēja. Aši pagriežoties, lai novietotu trauku uz plaukta, kur tas būtu visiem redzams, viņa iedomājās, cerēja: "Vai ari viņš nodrebēja?"

Selīne atkal pagriezās pret Andreasu un lēni, cik vien skaidri spēdama, jautāja:

- Vai tu biji iev-vainots?

- Lejā, pie ostas. Pirms trim nedēļām. Sitiens pa galvu. Tava māte mani ārstēja.

Selīne atcerējās to nakti: viņas māte bija gulējusi gultā, kad to pasauca tirdzniecības kuģa kapteinis.

Andreass paspēra soli tuvāk. Būdams pusgalvu garaks par Seimi, viņš ar savām tumši zilajām acīm skatījās lejup uz viņu un klusi piebilda:

- Es pamodos svešā istabā. Tur bija kāda meitene. Es domāju, k.i la esi tu.

Selīne bija kā hipnotizēta no viņa ciešā skatiena, no viņa klātbūtnes un nejuta mulsos skatienus, ko viesi veltīja cits citam. Andreass runāja ar viņu tik intīmi, it kā neviena cita telpā nebūtu.

- Tad mana atmiņa atgriezās, un es redzēju, ka tā neesi tu. Un es baidījos, ka varētu tevi nekad vairs neatrast.

Viņš apklusa, saspringti lūkojoties Selīnes sejā.

- Vai tu atceries, kad mēs satikāmies? Paklāju tirgotāju?

Viņa pamaja ar galvu.

- Vai zini, viņš izveseļojas. Viņš ir atgriezies Damaskā. Kad viņš man pateicās par dzīvības glābšanu, es sacīju, ka šī pateicība pienākas meitenei, kuras vārdu es nezinu.

Selīne nespēja parunāt. Šīs acis, šīs Andreasa acis...

Tika pagrūsts krēsls, kāds ieklepojās. Andreass, saraucis uzacis, palūkojās visapkārt, it kā justos pārsteigts, ka pēkšņi nonācis tādā vietā, un teica:

- Bet es taču traucēju! Tev ir viesi.

Uzmetis skatienu bagātīgajam galdam, vēl piebilda:

-Atnākšu kādu citu reizi.

Un sāka virzīties uz durvju pusi. Selīne mēģināja viņu aizkavēt.

P—pagaidi! N-n...

Andreass paskatījās uz roku, kas bija satvērusi viņa piedurkni, tad uz skaisto muti, kura pūlējās veidot vārdus.

- N-n... - viņa mēģināja izdabūt. Seja sašķobījās it kā sāpēs.

Andreass nogaidīja.

- N-n-...

- Viņa pūlas jums sacīt, lai neaizejat, - maiznieka sieva ierunājās.

Andreass uzmeta skatienu sievietei. Tad pagriezās pret Selīni.

- Kas tev par svinībām?

Selīne sarauca pieri. Viņa bija neapmierināta un dusmojās uz dieviem, kas viņai bija devuši šādu kaiti. Bija taču tik daudz, ko sacīt: šī ir mana dzimšanas diena, man paliek sešpadsmit gadu, šodien man par godu notiks Apģērba ceremonija. Tad, ielūkojoties Andreasa sejā, sev par pārsteigumu Selīne atklāja, ka Andreass jau ir uzminējis svinību iemeslu. Bet viņš gaidīja, ka Selīne pati to pasacīs.

- M-mana d-dzimšanas diena, - viņa teica. - Apģ-ģ...

Viņa smaids kļuva platāks.

- Es justos pagodināts, ja varētu palikt, ja tu ta vēlies. Es vēlos izteikt pateicību tavai mātei.

Viesu vidū izcēlās neliels satraukums, cenšoties piedāvāt augstmanim krēslus un cienastu. Vienlaicīgi neliels apjukums radās arī mazliet attālāk, uz ielas. Estere - jaunā sieviete, kuras pagājušā mēneša svinības bija liels notikums, bija stāvējusi savā nelielajā dārziņā mājas priekšā un redzējusi Andreasu dodamies uz Selīnes māju. Estere bija pārstājusi darboties un vērojusi, kā glīti ģērbtais kungs ieiet mājā. Tagad, nedaudz minūtes vēlāk, viņš vēl nebija iznācis, un viņas ziņkārība bija kļuvusi pārlieku liela. Tādēļ, pastāstījusi šo jaunumu savai mātei un māsām -"Kāds bagāts, agrāk neredzēts vīrs! Un kaut ko nesa, izskatījās pēc dāvanas!" - Estere aizsteidzās pa ielu līdz savas labākās draudzenes Almahas mājai. Tā bija jauna sieviete un gaidīja pirmo bērnu.

- Viņas Apģērba diena, - Almaha sacīja, priecādamās par katru pārmaiņu savā garlaicīgajā dzīvē. - Tas varētu būt kāds viesis. Interesanti, kas viņš ir?

- Es nebiju domājusi iet...

- Bet viņa taču bija mūsu svētkos...

- Nu tad - viņas dēļ. Tas ir mazākais, ko varam darīt.

Kamēr Estere ar Almahu bija ceļā pie Selīnes, maiznieka sieva aizskrēja uz mājām, lai pamodinātu vīru no snaudas un aicinātu līdzi uz viesībām, sakot, ka uz Selīnes Apģērba svētkiem ir ieradies kāds grezni ģērbies svešinieks.

Ziņa izplatījās, un brīdī, kad Mēra, nogurusi no ilgā gājiena līdz Juvelieru ielai, turklāt jūtot gandrīz neizturamas sāpes sānos, nonāca šaurajā ieliņā, viņa sadzirda daudzas balsis, kas gan runāja, gan smējās. "Svinības," viņa nodomāja. "Bet kuram gan?" Bet tad viņa pamanīja ļaužu drūzmu pašas durvju priekšā, savā pagalmā. Tie bija cilvēki, kurus viņa pazina. Šajā karstajā vasaras pēcpusdienā tie te ēda un dzēra. Mēra pēkšņi apstājās.

Kas noticis? Vai visi šie ļaudis ieradušies uz Selīnes Apģērba ceremoniju? Te noteikti ļaužu vairāk nekā bija Esteres svinībās, un par tām kaimiņi mēļoja vairākas nedēļas!

Kad viņa pienāca pie vārtiņiem, draugi un kaimiņi Mēru sveicināja ar Smaidiem, kurus izraisījis vīns. Izspraukusies cauri durvīm, viņa atklāja, ka mazā mājiņa ir pilna ar cilvēkiem, kas visi sarunājās un smējās. Mēra aiz pārsteiguma kļuva mēma.

Viņa redzēja, ka ēdiens no galda ātri nozūd; dažas paplātes jau bija tukšas. Bet uz galda bija jauna vīna krūka - tādu viņa nekad agrāk nebija redzējusi. Visi sveicināja Mēru un vēlēja laimes. Samulsusi viņa raudzījās pēc meitas un tad pamanīja Selīni degošiem vaigiem un mirdzošām acīm stāvam pašā vidū visu uzmanības centra. Viņai lid/as bija liela auguma kungs, kas Merai likās dīvaini pazīstams.

Spiežoties uz priekšu ar vārdiem: "jā, šī ir lielā diena," Mēra pulējās atcerēties, kur gan agrāk redzējusi šo jauno vīrieti. Tad viņa atcerejas ievainoto vīrieti ielasmeitas dzīvoklī pie upes un saprata, ka viņš ir uzzinājis, kur dzīvo dziedniece, kas viņu izārstēja, un kā viņu sauc. Tagad Mēra arī saprata, kādēļ viņas māja bija tik pilna ar cilvēkiem.

Ja jaunais ārsts bija ieradies, lai pateiktos viņai par palīdzību, Mēra nodomāja, tad viņai bija jābūt divkārt pateicīgai viņam. Viņš bija tik apbrīnojams, un viņas kaimiņi tik vienkārši cilvēki, tādēļ jaunais svešinieks pilnīgi neapzināti bija pārvērtis Selīnes Apģērba dienu par lieliem svētkiem.

Pamanījis Mēru, Andreass aprāvās pusvārdā, pagriezās pret viņu un pieklājīgi paklanījās.

- Mani sauc Andreass, māt, - viņš sacīja. - Es ierados pateikties par to, ko tu darīji manā labā.

Meras acis iemirdzējās, un uz bridi viņa piemirsa briesmīgās sāpes

sānos.

- Man bija gods jums palīdzēt, Andreas.

- M-māt, - Selīne teica. S-skaties!

Viņa noņēma no plaukta alabastra krūku un sniedza mātei.

Aromāts sasniedza Mēru, pirms viņa dāvanai bija pieskārusies. Mirres. Dievišķīgais balzams, ko viņa nekad agrāk nebija varējusi atļauties un kam viņa rastu tik vērtīgu pielietojumu. Mēra bija pieveikta.

Bet mirkli vēlāk, kad viņas meita vai bez elpas čaloja par to, kā pirms trim nedēļām, vēl pirms nelaimes gadījuma ostā bija satikusi Andreasu, sakot: "Vai tā nav brīnišķīga sakritība," Mēra redzēja, kā sārtums pārklāj Selīnes vaigus, viņa ievēroja, ka Selīne pļāpā bez mitas, ka no viņas plūst neskaidru vārdu straume. Mēra arī atcerējās Selīnes satraukumu tajā pēcpusdienā pirms trim nedēļām, kad viņa bija satikusi ārstu Andreasu, un Meras īslaicīgais prieks pārauga nemierā.

Seline bija iemīlējusies!

Tad Mēra juta, ka viņu velk prom no meitas un no apburošā svešinieka. Viesi, kas vēlējās apsveikt viņu, vilka Mēru pie sevis. Maiznieka sieva satvēra Mēru aiz vienas rokas, vecā atraitne aiz otras; abas ātri tērgāja, ka šī esot liela diena un, padomā tik, - cik gan lepnai Merai vajagot justies. Mēra izklaidīgi māja ar galvu un pateicās. Starp pleciem un mugurām, kas bija ap viņu, Mēra redzēja, kā Selīne skatās uz ārstu ar nepārprotamu izteiksmi sejā.

Viesibas kļuva aizvien jautrākas. Ļaudis gāja un atnesa ēdamo, vīri metās uz mājām, lai paņemtu vīnu. Uzradās muzikanti, tika pūstas stabules un spēlētas arfas, taču trokšņa dēļ viņus tik tikko dzirdēja. Katrs visiem spēkiem centās nokļūt tuvāk burvīgajam svešiniekam. Estere un Almaha flirtēja ar viņu. Beidzot, kad saule rietumos tuvojās apvārsnim, pienāca laiks aizvest Selīni, lai pārģērbtu un sagatavotu.

Tā kā mājā nebija nevienas citas telpas, Mēra ar meitu devās uz jumta, kur vasarās viņas gatavoja ēst un arī gulēja, un tur, rozmarīna krūma aizsegā Selīne varēja pārģērbties.

Māte un meita stāvēja rietošās saules zeltainajos staros. No attālāko namu jumtiem vijās augšup ugunskuru dūmi tur tika gatavots ēdiens. Pār pilsētu kā migla klājās dūmaka. No tās iznira tempļi un piešķīra Antiohijai noslēpumainu izskatu. Debesīs mirdzēja oranžas, sarkanas un zeltainas krāsas. Bija pilnīgs bezvējš.

Selīnei bija grūti nostāvēt mierīgi, kamēr māte viņu ģērba.

- Vai viņš nav b-b... - viņa mēģināja runāt, velkot pāri galvai nonēsāto apģērbu. - Vai Andreass nav...

Selīne nomazgājās ūdens bļodā, tad uzvilka tīru kreklu. Mēra klusēdama piesardzīgi izņēma no kastes tumšzilo stolu. Lejā bija dzirdams viesību troksnis. Visi gaidīja, kad parādīsies Selīne.

Mēra svārstījās neziņā. No vienas puses, viņa bija pateicīga, ka svētki par godu Selīnei ir izdevušies, bet, no otras puses, šo panākumu cēlonis, Andreass, bija iemesls viņas satraukumam.

Pēc astoņām dienam pirmo reizi bija jāparādās pilnmēnesim. Tajā naktī Mēra un Selīne dosies tuvējos kalnos, lai pabūtu vientulībā, gavētu, lūgtu un sarunātos ar dievieti. Tur, šajā tuksnesīgajā vietā, bija jānotiek beigu ceremonijai, kas Selīni iecels dziednieces kārtā. Un tur Mēra arī izstāstīs meitenei patiesību par viņas dzimšanas apstākļiem, tiks atvērta ziloņkaula roze, un Selīne pārņems no mātes savas identitātes meklējumus.

Viss bija gājis saskaņā ar plānu, līdz pat šim vakaram.

Šīs pēdējās divdesmit dienas bija apmācību noslēgums. Mēra steidzās nodot meitai visas savas laicīgās zināšanas. Pēc astoņām dienām būs sniegtas arī garīgās zināšanas un tad, Mēra cerēja, viņa varēs mierīgi mirt, jo būs izdarījusi savu darbu. Bet tagad bija radušies briesmīgi sarežģījumi. Šaja savas dzīves izšķirīgajā un svarīgajā brīdī Selīne bija iemīlējusies.

- Šovakar tu nedrīksti domāt par citām lietām, Selīn, - Mēra teica, palīdzot viņai uzģērbt stolu. - Tev jādomā par šī brīža nopietnību. Tagad tu, Selīn, vairs neesi meitene, bet sieviete. Un nevis parasta sieviete, bet dziedniece, kas nevar dzīvot parastu dzīvi. Tev jadoma par saviem nākotnes pienākumiem, Selīn.

- Es n-negribu d-domāt neko c-citu... tikai par Andreasu!

Mēra cieši saknieba lūpas. Pirms divdesmit dienām templī viņa bija lūgusi audienci Orākulam. Merai vajadzēja zināt, kas ierakstīts viņas meitas zvaigznēs. Pirms viņa mirst, vajadzēja uzzināt Selīnes nākotni. Taču viņai tika sacīts, lai atgriežas pēc divdesmit septiņām dienam. Viņas lūgšanās tempļa sargam bija veltīga. Tikšanās laiku ar Orākulu pats nevarēja izvēlēties.

Mēra sajuta ķermenī pēkšņas sāpes un saviebās. Bet Selīne to nemanīja. Viņa nezināja, ka māte pamazām mirst.

Kad stola tika uzģērbta pāri galvai un mīkstiem viļņiem kā glāsts apklāja ķermeni, Selīne nesacīja ne vārda. Nekad agrāk tik smalkas drānas nebija pieskārušās viņas ādai. Apmale ar gaišzilajām puķēm sniedzās līdz pat grīdai. Platās un plīvojošās piedurknes ar vaļēju ārējo šuvi, ar vienādiem intervāliem sašūtas un sakrokotas, likās kā viegla brīze uz viņas rokām. Gara, tumšzila kaņepju aukla apjoza vidukli, krustojoties uz krūtīm tā, ka apģērbs cieši piekļāvās ķermenim.

Tad Mēra paņēma ziloņkaula rozi.

Salīdzinājumā ar stolas tumšo plūmju krāsu, tās baltums bija pārsteidzošs. Izcēlās katra izsmalcinātās puķes detaļa, katra rūpīgi izgrebtā ziedlapiņa. Kad roze ieņēma savu vietu uz Selīnes krūtīm, bija dzirdama viegla čaboņa, atgādinot par tās noslēpumaino saturu. Rozes apakšējā daļa jau sen bija aizzīmogota ar dedzinātiem māliem. Bija domāts, ka tā tiks atvērta tikai vienu reizi. Selīne zināja, ka tam jānotiek tad, kad viņa ar māti uzkāps pa Silpija kalna nogāzi un no augšas skatīsies uz Antiohiju. Taču šovakar viņa nespēja domāt par ko citu kā vien par Andreasu.

Visbeidzot Mēra izķemmēja Selīnes garos, melnos matus, kas šovakar pēdējo reizi meitenīgās cirtās kritīs pār viņas muguru. Mēra soli atkāpās, lai uz brīdi uzlūkotu meitu, un atkal sajuta sāpes. Bet to cēlonis nebija nāvīgais uztūkums. Šīs sāpes vispār nebija miesīgas, bet garīgas.

"Tu ieradies manā vientulībā, jo man nebija bērnu," Mēra domāja, acīm pildoties ar asarām. "Mūsu kopā pavadītais laiks ir bijis tik īss, mījo meitiņ, taču no šiem sešpadsmit gadiem es nenožēloju nevienu stundu, nevienu sekundi."

Uz mirkli Meras acu priekšā pavīdēja mirstošais romietis, tik dzīvs, it kā tiešām stāvētu tepat. "Viņu sūtījuši dievi," viņš teica. "Gredzens visu pastāstīs, tas vedis viņu pretī liktenim."

Mēra vēlējās pastiept roku un satvert vīziju. "Kas tu esi?" viņai gribējās iekliegties. Bet seja izbālēja dūmakainajā saulrietā.

Visi, kas lejā bija sapulcējušies, apklusa, kad Mēra beidzot parādījās sētas puses durvīs. Visu galvas pagriezās, lai redzētu Selīnes ienākšanu. Katrs viesis kaut ko ļoti gaidīja, jo šī tiešām bija pārsteigumiem bagāta diena. Kurš gan būtu domājis, ka Selīnes svinības apmeklēs tik ievērojams augstmanis? Kurš bija gaidījis tik daudz gardu ēdienu, tik bagātīgas vīna straumes? Un tagad, protams, ne jau kāda vienkārša meitene ienāks pa tām durvīm.

Viņu cerības attaisnojās.

Kad Selīne parādījās, vairākiem viesiem aizrāvās elpa. Esterei un Almahai, kas sēdēja blakus Andreasam, pat pavērās mutes, ieraugot fantastisko, zilo stolu. Kur Selīnes māte dabūjusi tādu apģērbu? Kā viņa varēja to atļauties? Un katra nodomāja: "Manējā nebija izšūta ar ziediem..."

Selīne ienāca nedroši, bikli smaidīdama, baidoties sastapt pārsteigto viesu skatienus. Mēra redzēja sejas, un viņas acis vēlreiz pildījās ar asarām. Tagad viņi ieraudzīja viņas meitu tādu, kāda tā īstenībā bija -skaistu, garīgi šķīstu. Šie ļaudis, kas bija nicinājuši Selīni neveiklās runas dēļ, brīdināja Mēru, ka viņas meita nekad izdevīgi neapprecēšoties, nekad neko nesasniegšot, šie kaimiņi, kas gadiem ilgi bija skatījušies cauri viņas meitai, it kā viņas vispār nebūtu, - kādas tagad bija viņu sejas!

Tad Mēra pagriezās pret Andreasu, un viņas prieks acumirklī izgaisa. Savas dzīves laikā viņa bija pazinusi pietiekami daudz vīriešu, lai prastu lasīt viņu acīs, un Andreasa acis Mēru ļoti izbiedēja. Andreasam nedrīkstēja būt tiesību uz Selīni...

Brīdi valdīja klusums, tad Mēra piegāja pie meitas un visu acu priekšā apskāva. Sākās gaviles, atskanēja aplausi un apsveikuma saucieni. Mātes ciešajās skavās Selīne pāri Meras plecam paskatījās uz Andreasu. Viņš neaplaudēja un neuzgavilēja. Viņš vispār neko neteica, pat nekustējās. Viņš cieši vēroja Selīni ar skatienu, ko viņa atcerējās un par ko ļoti bieži bija sapņojusi. Viņš vairs nesmaidīja, tumšās acis zem drūmi sarauktajām uzacīm atkal bija domīgas.

Mēra palaida meitu vaļā un, noslaukot asaras no vaigiem, pasniedzās līdz plauktam pēc naža, lai nogrieztu no Selīnes matiem simbolisku matu sprogu. Taču brīdī, kad viņa pacēla nazi un gatavojās sacīt attiecīgos vārdus, Andreass paspēra soli uz priekšu.

- Paraža prasa, lai šo pienākumu izpildītu brāļi, - viņš teica un pastiepa roku.

Mēra pārsteigumā samirkšķināja acis, tad mazliet nedroši iolik.i nazi viņa rokā. Andreass pienāca Selīnei klāt un mierīgi sacīja:

- Šobrīd iedomājies, ka esmu tavs brālis.

Kad Andreasa rokas pieskārās viņas matiem, Selīne aizvēra acis. Visi skatījās, un visi zināja, ka par šo dienu vēl ilgi tiks runāts.

Mēra, redzot, kā melno matu cirta iekrīt ārsta rokā, nodomāja: "Viņš man viņu atņem."

Matu sproga tika iedota Selīnei, un visi vēroja, kā viņa to noliek uz mazā mājas altāriņa par godu Izīdai.

Pēc tam atsākās mūzika, un atkal sāka plūst vīns. Runas un smiekli cēlās pret griestiem un plūda ārā, siltajā augusta naktī. Aizgriežoties no altāriņa, Selīne nevarēja saskatīt Andreasa acis: viņai likās, ka sapņo un kuru katru brīdi var pamosties aukstā rītā, rūgti vīlusies.

Bet sapnis turpinājās. Kāds sagādāja krēslu, un Selīne svinīgi apsēdās. Tad māte paņēma ķemmes un matadatas, lai izpildītu rituāla pēdējo daļu - izveidotu Selīnei pieaugušas sievietes frizūru.

Estere un Almaha, noraizējušās, ka augstmanis varētu viņām nepievērst vairs uzmanību, panācās priekšā un uzstāja, ka viņas vēlas būt māsu vietā, jo šo pienākumu izpildīja māsas. Un vēlreiz Merai nācās atkāpties, kamēr svešinieki darbojās ap viņas meitu; un vēlreiz viņa iesānis vēroja Andreasu.

"Viņšman atņems Selīni," Mēra domāja. "Viņšatņems viņu dievietei un aizkavēs izpildīt dzīves uzdevumu. Bērns tika nodots manā uzraudzībā. Dievi izraudzījās mani par viņas sargātāju. Viņai tagad ir uzlikts pienākums: jānoskaidro sava izcelsme. Un nekam, nevienam cilvēkam nav atjauts novirzīt viņu no šī ceļa."

"Pēc septiņām dienām," Mēra sevi mierināja, "Orākuls viņai pateiks, kā rīkoties..."

Kad Estere un Almaha bija beigušas, visi uzslavēja viņu darbu. Tā bija vienkārša frizūra, taču pati modernākā. Viņas apgalvoja, ka tādu nēsā Romas imperatora galma augstdzimušās dāmas. Tagad visi rituāli bija beigušies, un Selīne tika uzņemta kaimiņu vidū kā sieviete. Tie spieda viņai roku un apsveica. Tika aizsūtīts pēc ēdama, muzikanti atsāka spēlēt, svinības sasniedza kulmināciju.

Selīne visu laiku sēdēja tronī kā valdniece, piesarkušu seju un mirdzošām acīm. Viņai likās, ka viņas dvēsele atrodas ārpus ķermeņa, ka viņa stāv blakus šai jaunajai sievietei zilajā stolā, sacirtotiem matiem, baltajai rozei kā zvaigznei mirdzot pie krūtīm. Un viņa brīnījās, vai ta tiešām varētu būt Selīne. Tad viņa palūkojās apkārt uz cilvēkiem, kas ēda un dzēra, un piedalījās svinībās viņai par godu. Viņa jutās apreibusi, it kā kāptu augšup - pie zvaigznēm.

Kādas rokas pieskāriens viņas plaukstai lika Selīnei atjēgties, atgrieza īstenībā.

- Tagad tev kaut kas jāsaka, Selīn, Mēra teica. - Tev jāsaka visiem arlabunakti.

Selīne ar šausmām uzlūkoja māti. Kaut kas jāsaka? Visiem šiem ļaudīm?

- Dažus pateicības vārdus un viss, - Mēra maigi piebilda. - Par viņu laimes vēlējumiem.

- B-bet...

- Selīn, - Mēra mierīgi, bet apņēmīgi turpināja. - Tagad piecelies un vienkārši pateicies!

- Es n-nevaru, - Selīne nočukstēja.

Pēkšņi Andreass bija viņai līdzās.

- Viņai vajadzīgs mazliet gaisa, - viņš vērsās pie Meras. - Viņai uz brīdi jāattālinās no šī trokšņa un uzbudinājuma.

Viņš pastiepa roku, un Selīne, cieši skatoties Andreasā, ļāva tam satvert viņas roku. Tikai daži redzēja viņus izejam pa sētas durvīm -Almaha un Estere, kas apmainījās saprotošiem un skaudīgiem skatieniem, un Mēra, kas bija palikusi stāvot.

Selīne un Andreass uzkāpa uz jumta, kas bija kā miera un klusuma saliņa apkārtnes troksnī. Virs viņiem bija zvaigznes, un visapkārt blāzmoja tūkstošiem pilsētas uguņu.

- Selīn, - Andreass pievērsās viņai. - Nebīsties! Tu spēsi ar viņiem runāt. Tu spēsi pateikt, kas jāsaka.

- B-bet es n-n...

- Pagaidi, - Andreass teica.

Viņš vēroja Selīni, viņas ilgu pilnās acis, skaisto muti un brīnījās par to, ko dara. Viņš pēdējo reizi bija raizējies par kādu pirms daudziem gadiem, pēc tam viņš nocietināja sirdi. Pagājuši jau divpadsmit gadi, un neviens nespēja viņam pieskarties vai atrast šauro celiņu uz viņa dvēseli. Daži bija mēģinājuši, bet viņš bija kļuvis nepieejams jūtām un mīlestībai - visam, kas varēja sāpināt. Viņš bija ārsts un saprata, ka viņa garu, tik smagi ievainotu pirms vairākiem gadiem, nedrīkst sāpināt vēlreiz.

Un tomēr viņš bija šeit, uz vienkāršas mājas jumta, turot rokās kautrīgu un baiļpilnu sejiņu, kas piederēja meitenei, kuru viņš tik tikko pazina. Un teica viņai:

- Es zinu, ka tu ar viņiem vari runāt skaidri, Selīn!

- B-bet k-kā? - Selīne nesaprata.

- Tu spēj dziedināt citus, tagad tev jādziedina pašai sevi. Paklāju tirgotājs! Vai atceries viņa lēkmi?

Selīne pamāja ar galvu.

Tad pagriez šo spēku pati pret sevi, Selīn!

Viņa ieplēta acis, jo nekad nebija domājusi, ka varētu šo koncentrēšanos izmantot pati savā labā. Vai viņa spēs to izdarīt?

P-pamāci mani, k-kā to darīt, - viņa teica.

- Katru reizi, mēģinot runāt, tu koncentrējies uz vārdiem un, to darot, kjūdies. Tu pārāk sasprindzinies un uztraucies. Āķis ir šeit: tev nevajag domāt par to, ko saki, tev jākoncentrējas uz kaut ko citu, un tad vārdi nāks ārā paši no sevis. Skaties uz saviem klausītājiem, bet neredzi viņus! Nepievērs sev uzmanību. Kas tas bija, ko tu redzēji toreiz - paklāju tirgotāja lēkmes laikā? Tu teici liesmu? Tad iedomājies šo liesmu, koncentrējies uz to un neļauj nekam novērst uzmanību no tās. Un tad runā.

Selīne cieši skatījās viņa sejā. Viņa bija kā apburta. Andreass mācīja viņu tāpat, kā Mēra bija mācījusi pirms vairākiem gadiem, kad viņa pirmo reizi mēģināja apgūt seno dziedināšanas mākslu: pieskaroties ar roku, uzburt iztēlē dvēseles liesmu, pilnībā uz to koncentrējoties.

Iedomājies to tagad, - Andreass maigi teica.

Pāri jumtam uzpūta viegls vējiņš, saplivinot Selīnes stolu. Viņas tērpa apakšmala pieskārās Andreasa kailajai kājai, un viņa togas mala noplivinājās pret Selīnes augšstilbu, apvijoties ap to. Selīne aizvēra acis, tad atvēra. Viņa ieraudzīja liesmu un kļuva pavisam mierīga. Liesma kvēloja spilgtāk un karstāk nekā jebkad agrāk, it kā Andreasa acis uzpildītu to ar degvielu. Tad Selīne ierunājās:

- Es mēģināšu, Andreas. Tevis dēļ es mēģināšu.

Visi saspiedās mājā vakara noslēguma daļai. Viņi stāvēja tik klusu, ka pāri visai pilsētai bija sadzirdams otrās sardzes herolds. Selīne skatījās tieši uz viņiem un runāja bez stostīšanās, acis nemirkšķinot. Viņa pateicās, nosaucot katru vārdā, un pēc tam svētīja visus. Kad viņa bija beigusi, neviens nepakustējās. Visi cilvēki stāvēja klusēdami, it kā būtu pārakmeņojušies.

Tad arī svinības bija galā, visi lēnām sakustējās. Likās, ka tie mostas no kādas burvestības. Viņi murmināja ardievas, sniedzās pēc apmetņiem un sandalēm un pamazām devās ārā naktī.

Selīn, - Estere sacīja, - es aužu jaunu rakstu un gribētu uzzināt tavas domas par to.

Almaha piebilda:

- Vai es varu kādreiz apciemot tevi, Selīn?

Kad maiznieka sieva novēlēja labu nakti, viņas sejā bija dīvaina izteiksme, un kāds glīts, jauns puisis, olīvu tirgotāja dēls, kautrīgi apvaicājās Selīnei, vai viņš drīkstot iziet ar viņu pastaigāties.

Andreass devās prom pēdējais, atkārtojot pateicības vārdus Merai par ievainojuma apkopšanu un vēlreiz noveļot laimes Selīnei dzimšanas dienā. Viņš izgāja no mājas, domādams par priekšā stāvošo garo nakti, zinādams, ka nespēs aizmigt.

7. nodaļa

- Tu mirsti, meit, - priesteriene sacīja.

- Jā, māt, - Mēra nolieca galvu.

- Un bērns to nezina?

- Nē.

Priesteriene skatījās Mērā ar mūžsenas gudrības pilnām acīm.

- Kādēļ neesi pateikusi bērnam, ka mirsti?

- Es gribēju, lai meitenes gars un prāts būtu brīvi no bažām un raizēm. Viņa gatavojas pēdējai ceremonijai, kas viņu ievadīs dievietes noslēpumu pasaulē.

Priesteriene pamāja ar galvu un aizgriezās no apmeklētājas, lai palūkotos caur logu pāri tempļa priekšējiem pagalmiem.

Bija pelēka un apmākusies, tipiska augusta diena, kas solīja vasaras negaisu. Pa pagalmu gāja daži lūdzēji, nesdami dievietei upurus. Pagalma vidū slējās svētais akmens. Tas bija ļoti sens, no zemes izslējies monolīts un, kā vēstīja leģenda, tam reiz bija pieskārusies pati dieviete. Uz to veda labi iestaigāta taciņa, jo mātes ņēma līdzi bērnus, lai tie sistu savas galvas pret akmeni cerība iedauzīt tajās mazliet saprāta.

Priesterienes skatiens pievērsās Merai.

- Kad notiks ceremonija?

- Rīt. Mēs dosimies kalnos.

Priesteriene atzinīgi pamāja ar galvu. Šī dziedniece bija dievbijīga un uzticīga dievietes meita. Viņa uzvedīs savu meitu tur augšā, tīrajā un retinātajā Antiohiju sargājošo kalnu gaisā, lai tā noslēgtu vienošanos ar Lielo Māti.

- Vai viņa ir gatava? - priesteriene jautāja.

Mēra pacēla galvu un lūkojās tieši viņai acīs.

Tā bija sieviete jau krietni gados, auguma maza un trausla. Melnais ietērps un plīvurs, kas sedza sirmos matus, vērta viņu vēl ma/aku Mēra izturējās godbijīgi un pazemīgi pret sievieti, kura personific eja Orākulu, - pret šo paveco sievieti, kuras rokās bija milzīga vara un kura rūpējās par dievietes namu. Līdzīgi Minervas un Sofijas priesterienēm, Izīdas kalpones bija tādā vecumā, kad mēnešreizes jau beigušās, tā ka visa no mēness gūtā gudrība tika paturēta sevī. Visa pasaule respektēja šādas sievietes kā gudrākās no gudrajām.

- Es nezinu, - Mēra nočukstēja atbildi uz priesterienes jautājumu. - Viņai jābūt gatavai. Es viņu apmācīju, sagatavoju. Bet...

Priesteriene gaidīja.

- Bet tagad ir kāds vīrietis.

Tu taču zini, ka rituāla laikā tavai meitai jābūt tīrai un neskartai.

- Es esmu aizliegusi viņai satikties.

- Vai viņa klausa?

Mēra izmisumā lauzīja rokas. "Nē," viņa domāja. "Visus sešpadsmit gadus Selīne ir bijusi laba un paklausīga meita. Bet tagad viņa lavās ārā no istabas un skrien uz viņa māju pilsētas ziemeļu daļā."

- Vai viņa apzinās briesmas? - priesteriene jautāja, it kā lasot Meras domas.

- Es esmu brīdinājusi. Viņas Apģērba dienas vakarā, pirms septiņām dienām. Kad palikām vienas, es viņu brīdināju. Bet, māt, viņa domā, ka ir iemīlējusies! Viņas domas ir noklīdušas no manas mācības. Viņa domā vienīgi par viņu, runā vienīgi par viņu...

Priesteriene pacēla mazu, brūnu, aiz vecuma savītušu roku un turpināja:

- Tava meita nav parasts bērns. Viņai jāpilda likteņa lēmums. Tu man stāstīji, ka viņa cēlusies no dieviem un uzticēta tavai gādībai. Nebaidies, meit, dieviete norādīs viņai ceļu.

Priesteriene apklusa un pētīja Meras seju. Tad turpināja:

Ir vēl kas. Šis vīrietis tevi biedē. Kāpēc?

- Tāpēc, ka viņš aizvilina manu meitu no patiesās mācības.Viņš ir ķirurgs, māt. Viņš ārstē, bet pretīgā veidā. Un viņš neaicina palīgā dievieti, nelieto svēto uguni, nav lūgšanu. Un viņš mača manai meitai šos bezdievīgos paņēmienus! Viņš ir bīstams, māt. Viņš iznīcinās visu, ko esmu centusies viņā ieaudzināt.

Mēra pazemināja balsi un turpināja:

Māt, apdraudēta nav viņas ķermeņa, bet gan dvēseles nevainība.

Priesteriene joprojām klusēja.

- Kas man jādara? - Mēra iejautājās, paliekusies uz priekšu. - Vai tu vari pateikt, kas rakstīts viņas zvaigznēs?

- Kā stāvēja zvaigznes tad, kad viņa piedzima? priesteriene jautāja.

- Viņa ir dzimusi Lauvas zīmē, Venerai ieejot Jaunavas zīmē.

- Un kurā stundā?

- Es... es nezinu, māt. Tās bija steidzīgas dzemdības, viņas vecāki bija bēgļi.

- Tu zini, meit, ka mums vajadzīgs īstais valdošais spīdeklis. Pirmajā mājā var būt vairākas planētas. Mums jāzina viena - tā, kura vistuvāk saskares punktam.

Mēra to zināja, jau vairākus gadus viņa bija pūlējusies noskaidrot Selīnes zvaigzni, bet veltīgi. Meras dati bija trūcīgi: Lauvai bija piekļāvušās trīs planētas - Marss un Saturns cēlās, Jupiters gatavojās celties. Bet tas bija tikai aptuvens stāvoklis. Viņa varēja kļūdīties par vienu stundu, un tas nozīmē, ka zvaigznes stāvoklis būtu mainījies.

- Ir kaut kas cits, priesteriene teica. - Pastāsti man to, ko vēl neesi stāstījusi.

- Bija dvīņi. Zēns, kas piedzima īsi pirms Selīnes. Vecāki nosauca viņu par Hēliosu.

Priesteriene sarauca uzacis.

- Hēlioss un Selīne? - viņa iesaucās. - Saule un Mēness?

Priesteriene brīdi domāja. Viņas acis it kā iegrima, tad viņa turpināja:

- Meitenei jāatrod brālis, jo tas ir viņas otrā puse. Ļoti svarīgi, lai viņi atkal apvienotos. Vai tu zini, kur viņš ir?

Mēra pakratīja galvu.

- Tagad iedod man matu sprogu.

Matu sprogu, ko Andreass bija nogriezis Selīnei, Mēra bija paņēmusi no Izīdas altāriņa. Tagad viņa ielika to priesterienes rokās.

Pēc krietna brīža, sēžot priesterienes istabas pustumsā, vīraka dūmos, Izīdas kalpone ierunājās:

- Šī bērna audzināšanai tu esi izlietojusi sešpadsmit gadus, - viņa teica. - Tev pienācis laiks pakāpties sāņus un ļaut viņai iet pašai savu ceļu.

Mēra gaidīja. Kad priesteriene vairāk neko neteica, viņa nemierpilna paliecās uz priekšu un iejautājās:

- Māt, pirms mirstu: vai vari man pateikt, kas viņa ir?

- Es nevaru. Meitenei pašai tas jāuzzina. Tas ir viņas dzīves mērķis.

Bet viņas meklējumu ceļš nesākas šeit, Antiohijā. Tev jānogādā viņa atpakaļ vietā, kur viņas dzīve iesākās - viņas dzimšanas vietā, - un no turienes dieviete viņu vadīs. '

Mēra neticīgi skatijās priesterienē. Vest viņu atpakaļ? Uz Palmiru?

- Bet, māt, - viņa vilcinādamās teica. - Tas ir ļoti ilgs ceļojums, las man sagādās lielas grūtības.

- Tā tam jābūt, meit. Tu nenodzīvosi līdz Palmīrai, bet tev jāizved meita tuksnesī aiz pilsētas tā, lai viņa uzsāktu ceļu pretī savam liktenim no īstās vietas. Jums jādodas ceļā jau šovakar, - priesteriene sacīja. -Šis ir vislabvēlīgākais brīdis, jo ir pirmā pilnmēness nakts. Mēness rādīs tev ceļu.

Mēra pēkšņi sastinga. Mēmi viņa vēroja priesterieni, kas lēni piecēlās no krēsla un, salīkusi aiz vecuma, piegāja pie skapja sienā. No tā viņa izņēma kādu priekšmetu un nolika Merai priekšā uz galda.

- Iedod to savai meitai, - viņa sacīja. - Reiz tas izglābs viņas dzīvību.

Tas bija sēra gabals, ko dēvēja par "Brimo akmeni". To aizdedzināja

slimnieka istabā, lai izdzītu ļaunos garus. "Vai tas nozīmē," Mēra sev jautāja, "ka Selīni nākotnē gaida kāda briesmīga slimība?"

- Tas ir viss, ko varu darīt tavā labā, meit, - priesteriene noteica un ar lielām pūlēm apsēdās. - Ja gribi paklausīt dievietei un šovakar kopā ar meitu atstāt Antiohiju, tad tev ir daudz, ko darīt. Kad uzlēks mēness, atstāj pilsētu.

8. nodaļa

- Primum non nocere - Andreass maigi teica, ieberzējot pacienta ausī sāpes remdējošu ziedi. - Tas, Selīn, nozīmē: galvenais - nekaitēt. Tas ir visu ārstu pamatlikums.

Pacients gulēja Andreasa darba istabā uz kušetes, miegains no saņemtās dzēriena devas. Viņa galva bija pagriezta uz sāniem un mati auss apvidū noskūti. Vasaras saules staros, kas plūda iekšā pa logu, Selīne varēja redzēt sakropļoto auss ļipiņu.

Vīrietis, bijušais vergs, tagad bija atbrīvots. Viņš bija paņēmis līdzi savu brīvlaišanas apliecību, lai pierādītu And re asam, ka viņam ir tiesības uz auss ļipiņas operēšanu.

Caurdurta auss bija verdzības pazīme. Caurumu parasti izdūra vergu tirgū ar īlenu, kad vergs bija jauns, un rezultāts mēdza būt neglīta, izstiepusies auss ļipiņa, kurā karājās verga auskars. Andreass bija viens no nedaudzajiem, kuri apguvuši prasmi operēt tādas ausis, līdz arto lik-

vidējot bijušās verdzības pēdas. Šajā rītā viņš nodeva savas zināšanas Selīnei.

Abi stāvēja cieši līdzās, un, kad Selīne pacēla skalpeli un Andreass to viņas pirkstos pagrozīja, abu rokas saskārās.

- Vispirms griez šeit, - viņš teica, vadīdams Selīnes roku. Tiklīdz iegriezums bija izdarīts un auss ļipiņa pārdalīta, Andreass apturēja asiņošanu ar karstu piededzināmo dzelzi.

- Tagad atceries, ko es teicu, - viņš sacīja. - Ievainojuma malām jābūt bez ādas un tīrām, citādi tās nesaaugs.

Selīnes roka, kasot abas auss ļipiņas daļas, bija stingra, jo šeit stāvēja palīdzēt gatavais Andreass un arī tāpēc, ka viņas domās bija Selīnes pašas dvēseles liesmas veidols, kas viņu nomierināja.

Andreass vēroja Selīni strādājam, redzēja kvēli viņas acīs un to, kā viņa koncentrējoties sakniebj pilnīgās lūpas. Un atkal, tāpat ka katru pēc Apģērba ceremonijas pagājušās nedēļas dienu, viņš sajuta trīsas, kas draudēja mīkstināt viņa nocietināto sirdi. Un dīvaini - viņam tas patika. Pirmo reizi pēc divpadsmit gadu ilga cinisma aiz paša uzceltas sienas, kas saigāja viņu no mīlestības, Andreass ļāvās maigumam, ko Selīne bija ienesusi viņa dzīvē.

Vai tiešam bija pagājušas tikai septiņas dienas? Vai vīrietis iespēj justies kā no jauna piedzimis, vai viņš var sajust augam sevī gudrību un pēkšņi atklāt, ka viņam ir dzīvē mērķis - un tas viss tikai vienas neticami īsas nedēļas laikā?

"Tam tā jābūt," viņš domāja, "jo tas notiek ar mani."

" Iemāci man to, ko tu proti," Selīne bija teikusi. Divi vienkārši vārdi - "iemāci man", un durvis tika atslēgtas un atrautas plaši vaļā.

-Tagad piededzini, - Andreass teica un pasniedzās pāri viņas rokai, lai noslaucītu asinis. - Un nu uzliec šuvi.

Līkas zivs asakas galā bija piesiets zīda diegs, un šūšanas procesā Andreass vadīja Selīnes roku.

- Maliņām jābūt pilnīgi izlīdzinātām, - Andreass teica. - Citādi tās nesaaugs. Mūsu pacients vēlas, lai neviens neuzzinātu, ka viņš reiz bijis vergs. Mūsu pienākums - raudzīties, lai viņa vēlme piepildītos.

Selīne juta augam satraukumu. Tā notika katru reizi, kad kāda operācija tuvojās beigām. Operācijas sākumā viņa juta vienīgi mulsumu un nespēja saskatīt to, kas Andreasam bija pilnīgi skaidrs: jauno formu un jaunās kontūras pēc operācijas. Tās laikā Selīne koncentrējās tik ļoti, ka, mēģinot apgūt mācību stundu, spēja domāt vienīgi par griešanu un asinīm. Bet operācijas beigās, veidojot formu, - Andreass bija paskaidrojis, ka grieķi to dēvē par plastisko ķirurģiju, jo plastikds gric ķiski nozīmē Veidošanai piemērots', - savelkot miesu piemērotā veida un sašujot to līdzīgi drānai, Selīne beidzot ieraudzīja to, ko Andreass bija saskatījis jau sākumā, un šis brīnums viņu satrauca.

Satrauca viss tas un izjūtas, Andreasam uzliekot savu roku uz viņējās...

Kad viņš pirmo reizi - nākamajā rītā pēc Apģērba ceremonijas -mācīja Selīnei, kā rīkoties ar skalpeli, kad pirmo reizi ielika viņas rokā bronzas nazi, Selīni pārņēma negaidīta sajūta, it ka viņa būtu atgriezusies mājās. Turēt nazi un pēc tam griezt un labot ievainoto miesu -tas likās tik pareizi. Selīnei šķita, ka dzimusi tādēļ, lai darītu tikai to.

Un viņa zināja, nemaz nešaubījās, ka tajā maģiskajā vakarā pirms septiņām dienam pārkāpusi daudz platākam slieksnim - tas nebija tikai solis no jaunavības sieviešu pasaulē. Selīne jutās kā no jauna piedzimusi. Andreass bija atvēris durvis un parādījis viņai pasauli - daudz plašāku par to, kādu viņa pirms tam bija spējusi iedomāties - jaunū pasauli ar tik plašiem apvāršņiem, ka tos varēja tikai iedomāties, nevis saskatīt, - veselu pasauli ar daudz brīnumaināku dziedināšanu, nekā to spēja Mēra, pasauli, kurā Selīnei jāiemācās viss iespējamais un jāapvieno ar to, ko viņa jau zināja. Meras dziedināšana ar zālītēm saplūda ar vērienīgāko Andreasa ārstniecības mākslu. Bija tik daudz, kas šajā pasaulē gaidīja uz viņu. Selīne vēlējās pieņemt visu.

Tagad rūsu, - Andreass sacīja, pasniedzot Selīnei šķēpu.

Akurāti liekot pārsēju ap brīvlaistā verga galvu, viņa klausījās Andreasā.

- Tagad ļausim viņam pagulēt, un tad viņš varēs doties mājup. Pēc divām dienām viņš atnāks, lai nomainītu pārsēju, un tad tu pārbaudīsi ausi, vai nav radusies infekcija. Pēc astoņām dienām izņemsim diegus, un viņš būs vesels.

Andreass piegāja pie bļodas, lai nomazgātu rokas.

Medicīniskā prakse jau sen vairs nepārsteidza Andreasu. Viņš ārstēja, jo zināja, kā to darīt. Bet nebija īpaša dzinuļa un mērķtiecības. Viena diena līdzinājās otrai, viena slimība - citai. Bet, domājot par metodēm, kā pamācīt Selīni, viņš bija sajutis gruzdošo liesmiņu atkal iedegamies. Viņš atklāja, ka ir labs skolotājs. Pēcpusdienā*, kad Andreass mācīja Selīni, kad paskaidroja un rādīja, kā jārīkojas, viņš jutās dzīvāks nekā jelkad agrāk. Cēlās līdz ar rīta gaismiņu, noraizējies gribēja kaut ko darīt, satikt Selīni un mācīt viņu. Patiesībā - varbūt ari mācīt citus.

Andreass neapzinājās, ka uzkrītoši vēro Selīni, līdz viņa pēkšņi pacēla galvu un pasmaidīja.

Pirms septiņām naktīm Andreasā bija pamodies kaut kas tāds, kas bija nomiris pirms daudziem gadiem. Tagad tas bija atkal atdzīvojies. Un Andreass zināja, ka arto jāapietas ārkārtīgi saudzīgi. Nedrīkstēja steigties, nedrīkstēja padoties iekārei.

Andreass vēlējās nekavējoties apskaut Selīni un mīlēt. Viņš bija atvēris Selīnei durvis uz citām pasaulēm; tagad viņš gribēja būt par atslēgu uz šo pasauli. Viņa alkas brīžiem sagādāja tīri fiziskas sāpes; bija brīži, kad Andreass vēlējās aizmirst visu piesardzību un tūlīt paņemt Selīni. Bet tad viņš atcerējās Selīnes jaunību, šķīstību un abu attiecības, kas daudzējādā ziņā bija tik pārsteidzoši dziļas un pastāvīgas. Šķita, ka abi būtu pazinuši viens otru jau gadiem ilgi. Tomēr - attiecības bija jaunas un rūpīgi kopjamas.

Galu galā - ko Selīne gribēja? Andreass bija četrpadsmit gadus vecāks par viņu - kaut gan tas nebija kavēklis laulībām, jo starp jaunām meitenēm un nobriedušiem vīriešiem notikušas daudzas veiksmīgas precības. Bet viņš bija daudz vecāks citā nozīmē. Andreass bija ceļojis pa pasauli; viņš bija pieredzējis daudzas cilvēciskās dzīves izpausmes; Selīnes dzīve vienmēr bijusi aizsargāta.

Kāda bija viņas attieksme pret Andreasu? Selīne skatījās viņā ar atklātu sajūsmu - vai tā bija skolnieka pieķeršanās mentoram, māsas mīlestība uz brāli, vai varbūt - nedod Dievs! - meitas mīlestība uz tēvu? Kas notiktu, ja viņš riskētu atklāt savas jūtas un izbiedētu Selīni, sagrautu abu trauslo saskaņu?

Andreasa domas pārtrauca kņada uz ielas. Viņš piegāja pie loga un palūkojās ārā.

- Kas tur ir? - Selīne, pienākusi klāt, iejautājās.

Trokšņains ļaužu pūlis iegriezās no stūra un devās garām Andreasa mājai. Tā bija kaut kāda procesija. Dalībnieki bija izrotājušies ar puķu vītnēm un ozolzīļu vainagiem, muzikanti sita bungas un stabulēja. Tas bija jautrs bars, kas pa ceļam aizvien vairāk pieauga.

Tad Andreass ieraudzīja, ka gājiena aizmugurē tiek nests kāds veidols cilvēka lielumā.

- Tās ir dzimšanas dienas svinības - par godu dievam Augustam, -viņš sacīja.

- Uz kurieni viņi iet?

- Domāju, ka uz Dafnes grotu. Tur notiek svinības par godu dieviem. Viņi dodas turp, lai parādītu cieņu Augustam.

- Bet vai Augusts nav miris? - Selīne iejautajās, un Šķita, ka viņa domā par citu imperatoru, kurš valda Romā, - par Tiberiju.

-Augusts nomira pirms sešpadsmit gadiem.

- Tad kāpēc: svin viņa dzimšanas dienu?

- Tāpēc, ka viņš ir dievs.

Selīne vēroja statuju un domāja, ka, dzīvs būdams, Augusts bijis glīts vīrietis, ja vien veidols bija viņam līdzīgs.

- Bet, ja viņš bija cilvēks, kā viņš tagad var būt dievs?

- Par tādu viņu padarīja tauta.

- Vai tautai ir tada vara?

- Romā, Selīn, valda vienkāršā tauta. Tās varā ir radīt dievus vai tos iznīcināt. Jūlija Klaudija ģimene valda tikai tāpēc, ka tauta to ļauj. Arī Jūliju Cezaru tā padarīja par dievu. Un nebūšu pārsteigts, ja Tiberijs kļūs par dzīvu dievu.

Selīne izbrīnā ieplēta acis. Kādi gan bija šie cilvēki - dievi, kuri dzīvoja imperatora pilī tālajā Romā?

- Vai tu gribētu piedalīties svinībās? - Andreass jautāja.

Selīne paskatījās ūdens pulkstenī. Cik tas rādīja? Šodien viņa bija varējusi atnākt tikai tāpēc, ka mātes nebija mājās. Mēra bija aizgājusi uz Izīdas templi parunāt ar Priesterieni. Mēra bija aizliegusi Selīnei apmeklēt Andreasu. Bet kā gan viņa spētu to nedarīt?

9. nodaļa

Zojo skatījās, kā viņi aiziet. Stāvot pie loga, viņas acis pildījās ar dusmu un greizsirdības asarām. Viņa redzēja, ka Andreass un meitene pievienojas procesijai, vēroja, ka tā trokšņaini aizvijas lejup pa ielu, nogriežas ap stūri un izgaist tālumā.

Zojo stāvēja ilgi. Savā divdesmit divus gadus ilgajā, nabadzībā un pazemojumos nodzīvotajā mūžā, kad ar viņu bija izrīkojušās nemīlamas rokas un nejūtīgas sirdis, savā vientulībā un nelaimē, un tumšajās, izmisuma pilnajās naktīs - nekad agrāk, līdz pat šim brīdim, Zojo nebija sapratusi, cik dzīve ir netaisnīga.

Viņai bija vajadzējis iet ar Andreasu uz šīm svinībām; viņa taču bija tā, kura pievāca ievainoto Andreasu un atdeva savu gultu. Viņa bija tā, kura aizsūtīja pēc dziednieces un sēdēja līdzās, kamēr viņš

pamodās. Un tā bija viņaZojo, kura bija kalusi lielus plānus sev pašai un Andreasam.

Un viņaAndreasu bija gandrīz ieguvusi. Zojo istabā viņš bija nācis pie samaņas un īsu brīdi lūkojies viņā ar maigumu; pirmo reizi mūžā viņas sirds bija atmaigusi. Bet tad, nākamajā dienā, viņš bija pamodies un jautājis pēc kaut kāda Malaha, un aizvests projām - prom no viņas dzīves, no lielajiem plāniem - pametis viņu ar sagrautajiem sapņiem.

Un tad, pēc dažām dienām, Zojo bija saņēmusi uzaicinājumu no Andreasa! Viņš bija atsaucis Zojo uz šo māju un piedāvājis atlīdzību par savu kopšanu. Mēnesi agrāk Zojo būtu lūgusi naudu un devusies uz Sicīliju, lai sameklētu sev mazu mājiņu ar olīvkoku. Bet tagad viņa, mu|ķīgi iemīlējusies, lūdza atļauju palikt šeit, Andreasa mājā, un k|ūt par vienu no viņa kalpotajiem. Un tā nu Zojo bija dabūjusi mazu istabiņu; viņa bija glīti ģērbusies un par savu kalpones darbu saņēma algu. Tagad viņa bija cienījama un spēja rūpēties par sevi.

Bet Zojo tas viss neko nenozīmēja. Viņa tikai vēlējās būt Andreasa tuvumā.

Kādu laiciņu viss bija brīnišķīgi. Zojo pasniedza Andreasam vīnu, lika puķes viņa istabās un darīja visu, lai viņš justos patīkami. Bet tad parādījās tā meitene, un tagad viss ir sabojāts.

Zojo nebija muļķe. Viņa zināja, ko nozīmē kunga acu skatiens, kad ieradās tā meitene. Tas bija skatiens, ko Zojo pati veltīja Andreasam, kaut gan viņš to neredzēja.

Nē, viņa nedomāja padoties. Zojo beidzot atradusi vīrieti, kura dēļ vērts ziedot un cīnīties - viņa gatava to darīt, lai iegūtu Andreasu sev. Viņa ziedos savu jaunību, - to mazumiņu, kas vēl atlicis, - uzturoties Andreasa mājā kā labprātīga kalpone, un, ja būs nepieciešams, uzticami aprūpēs viņu, līdz kļūs sirma un salīkusi. Ja vajadzēs, viņa cīnīsies pret šo meiteni vai jebkuru citu, kurš mēģinās atņemt viņai Andreasu.

"Bet vispirms," viņa nosprieda pēc tam, kad trokšņainais ielas gājiens vairs nebija dzirdams, "jātiek galā ar meiteni."

Pagriezusies, lai ietu, Zojo nenojauta, ka tobrīd viņu pašu ar izsalkušu skatienu novēro Malahs.

Tā bija briesmīga likteņa ironija, īsts lāsts vīrietim, kurš tādā vecumā iemīlējās, turklāt meitenē, kas bija tik jauna un cietsirdīga, ka mīlestība sagādāja viņam vairāk ciešanu nekā prieka.

Malahs zināja, ko Zojo domā par viņu, jo Zojo reiz jau bija teikusi saimniecības vadītājai, ka viņš esot ka liels, stulbs lācis, kas visur seko saimniekam pa pēdām, jā gan, Malahs nevarēja noliegt, ka augumā ir liels un neveikls, arī valodā nav atjautīgs, taču viņam bija cēla un

uzticīga sirds. Malahs nezināja, vai Zojo zina par viņa mīlestību; viņam bija aizdomas, ka nezina. Viņš lūdza Dievu, lai Zojo to nezinātu, jo uzzinājusi izturētos pret Malahu patiešām cietsirdīgi. Savā vientiesība un lempīgumā Malahs tomēr loloja cerību, ka Zojo, uzzinājusi par viņa jūtām, izturēsies nedaudz laipnāk.

"Taču ne tikmēr, kamēr esmu vergs," nelaimīgais Malahs domāja. "Viņa nemīlēs mani, kamēr man ausī būs šis verga auskars."

Pirmo reizi mūžā, pēc tik daudziem ceļojumiem un saimnieku maiņām Malahs nolādēja savu likteni. Viņa dedzīgajām ilgām bija rūgtuma un neapmierinātības pieskaņa.

Viņš vēlējās kļūt brīvs. Līdz ar to viņš iegūtu Zojo. Visas sev pasniegtās dāvanas - vīģes, šalli, rokassprādzi, kas bija maksājusi tik dārgi, - Zojo bija pieņēmusi ar aukstu vienaldzību, kas aizskāra Malahu līdz sirds dziļumiem. Bet viņa, protams, novērtētu viņa vīrišķību un neatkarību. Lai to sasniegtu, viņam jāizpērkas no Andreasa - kunga, kuru nekad nebija domājis atstāt.

Senatnē bija ļoti svarīgi, lai vergam būtu ērta dzīve, un Malaham bija veicies labāk nekā vairākumam citu vergu. Andreass nedarīja pāri saviem ļaudīm; viņš bija laipns un augstsirdīgs, paturēja vecos vēl ilgi pēc tam, kad tie vairs nespēja strādāt, un raudzījās, lai viņiem būtu guļvieta, ēdiens un aprūpe. Malahs bija gatavojies nodrošinātām vecumdienām zem Andreasa mājas jumta. Bet nu vairs ne. Tagad viņš gribēja būt brīvs. Viņš gribēja izpirkties no šīs mājas, kurā desmit gadus bija juties kā ģimenē, un izmēģināt brīva cilvēka dzīvi. Ar ko nodarboties - viņam nebija ne jausmas.

Pirmais, ko Malahs lūgtu Andreasam - aizšūt caurumu auss ļipiņā, lai tas Zojo neatgādinātu, ka viņas vīrs agrāk bijis vergs.

Malahs nopūtās un aizgriezās.

Viņa plānam bija viens kavēklis: šķita, ka Zojo sirds pievērsta Andreasam. Protams, Malahs zināja, cik tas bezcerīgi: nevienai sievietei tādā veidā neizdosies notvert slazdā viņa kunga sirdi; vienīgi Malahs, kurš bija nokļuvis pie Andreasa jau Aleksandrijā, zināja, ka Andreass ir tikpat nepieejams kā tālās zvaigznes debesīs, un vienīgi Malahs zināja, kāpēc. Bet Zojo vēl aizvien alka pēc sava saimnieka. Un, lai arī cik veltas bija viņas cerības, Malahs zināja: kamēr Zojo skums pēc Andreasa, viņa nekad nepamanīs Malaha pieķeršanos.

Tomēr viena iespēja bija. Pirms četrām dienām Malahs bija uzzinājis, ka no brauciena uz Britāniju nezināma iemesla dēļ Antiohijā atgriezies kapteinis Naso. Malahs zināja, ka Andreass nelaidīs garām izdevību apciemot Naso, jo jūrnieki un sarunas par jūru vilināja viņu

tikpat stipri kā citus cilvēkus reibinoši dzērieni. Pirms trim nedēļām Andreasa ceļojums ar Naso nebija noticis, un Malahs cerēja, ka varbūt šoreiz viņa kungs dosies tam līdzi, un šoreiz - Malahs bija dzirdējis -Naso plānojot kuģot tālāk nekā iepriekšējās reizēs: ap Indijas dienvidu galu uz austrumiem, līdz pat tālajai Ķīnai.

Malahs bija cerību pilns. Viņš zināja, ka Andreass nekad nebūs spējīgs pretoties tādam braucienam.

10. nodaļa

Dzimšanas dienas svinību procesija, savā gājiena pa Antiohijas ielām kļuvusi krietni lielāka, trakulīgi izspraucās caur pilsētas dienvidu vārtiem un turpināja ceļu uz Dafnes grotu.

Šie smagie vārti bija daudzu karavānu galapunkts, un viss laukums to priekšā bija kā viena milzīga nometne: cik vien tālu acs spēja saskatīt, visur bija teltis, kamieļi un ēzeļi. Tam visam cauri spraucās Mēra, izmisīgi cīnoties ar laiku, cerībā atrast kādu karavānu, kas būtu gatava doties ceļā jau šovakar.

Tikai pirms brīža pametusi templi, Mēra bija devusies tieši uz mājām un jutās pārsteigta, neatrodot Selīni. Atkal kopā ar Andreasu! Viņa bija savākusi savu nelielo, vērtīgo mantību: alabastra krūku ar mirrēm, taupīgi lietotās ādas sandales, bruņurupuča kaula ķemmi. Sev piederošo, vienīgo tiešām vērtīgo priekšmetu viņa bija iedevusi meitai. Ziloņkaula rozi tagad nēsāja Selīne un, lai kāds nenozagtu, piesardzības dēļ paslēpa to zem apģērba. Tā vai citādi - Merai nebūtu vajadzības rozi pārdot: ar naudu, ko viņai izdevās savākt no kaimiņiem, pietika, lai divām personām samaksātu par garo ceļojumu uz austrumiem - pa tuksnesi, atpakaļ uz Palmīru.

Te bija daudz karavānu. Dažas tikko ieradušās, citas gatavojās doties ceļā. Šis galapunkts bija haotiska ceļinieku, tirgotāju, ubagu un dzīvnieku burzma. Mēra spiedās starp teltīm un tirdzniecības stendiem, satvērusi sānus, noreibusi aiz sāpēm, visu laiku vaicājot, vai kāds nevarētu paņemt viņu līdzi. Lai izpildītu priesterienes pavēli, viņai bija jāatrod karavāna, kas dodas uz austrumiem jau šonakt.

Tādēļ viņa nepievērsa uzmanību jautrajai dzimšanas dienas svinību procesijai, kas pagāja garām un nogriezās pa mežainu taciņu. Mēra neredzēja savu meitu un Andreasu, kuri roku rokā gāja dziedošajā pūlī.

To dēvēja par Dafnes grotu, jo leģenda vēstīja: lai izvairītos no Apollona kaismīgajiem apskāvieniem, Dafne šeit pārvērtusies par lauru koku. Ikviens, kurš ieradās šajā brīnišķīgajā vietā, meklēja īpašo koku, kurš reiz bijis nevainības dieviete - arī Selīne, turēdama Andreasa roku savējā, raudzījās apkārt. Kamēr pūlis rāva abus sev līdzi, viņa turējās viņam cieši blakus un prātoja, kāpēc gan Dafne labāk vēlējusies kļūt par koku nekā izbaudīt Apollona fizisko mīlestību.

Sasniedzot grotu, gājiens pajuka. Augusta statuja tika novietota uz paugura, un ļaudis sāka ap to dejot. Uzradās ēdiens un vīns; parādījās grozi; uz zemes tika izklāti apmetņi. Zālē, nepievēršot apkārtējiem uzmanību, lēkāja jokdari, rībināja tamburīnus, sasaucās. Kaut gan debesis apmācās un gaiss kļuva drēgns, visi bija tik jautri un priecīgi, it kā spīdētu saule.

Selīne jutās tā, it kā viņa ar Andreasu būtu nonākusi kādā apburtā pasaulē. Grota bija tik apburoši skaista - kokiem apaugusi, smaržām pilna, ūdenskritumu un mazu upīšu skaņu caurstrāvota. Soļojot roku rokā ar Andreasu, piemirsusi visas savas rūpes, nedomājot ne par zālēm un slimībām, ne par garīgo ceremoniju, kurai jānotiek rītnakt - netālu no šejienes, tikai mazliet nomaļākā vietā, Selīne apcerēja nabaga Dafnes nožēlojamo stāvokli, kura bija pārvērtusies kokā, jo Apollons bija vēlējies viņu mīlēt.

"Kādēļ viņa to darīja?" Selīne sev jautāja, sajūtot Andreasa rokas siltumu. "Kādēļ viņa bēga no kaisles? Es nebēgtu. Ja Andreass mani vēlētos..."

Viņa slepus pašķielēja. Andreass bija tik skaists, tik spēcīgs. Un viņa - tik iemīlējusies, ka aizrāvās pat elpa.

Ko Andreass domāja par viņu? Vai Selīne viņa acīs bija vēl bērns un tādēļ nedrīkstēja pat domāt par kaisli? Vai Andreass uzskatīja viņu tikai par mācekli, par aizstāvamo? Apģērba ceremonijā viņš bija sacījis: "Šobrīd iedomājies, ka esmu tavs brālis." Vai tas bija viss, kas viņš gribēja būt Selīnei?

Viņa ļoti ilgojās pēc Andreasa. Viņa vēlējās just Andreasa rokas ap sevi, pastāstīt par savām jūtām. Bet katru reizi, domājot izmantot šo iespēju un dot kādu zīmi, viņa nobijās un izvairījās. Viņu jaunā savienība bija pārak vērtīga un pārāk jauna. Nedrīkstēja to apdraudēt, lai nesagrautu sapni.

Skatoties uz līksmojošo pūli, redzot, kā vīrieši un sievietes apkampjas, Selīne vēlreiz mēģināja ieraudzīt koku, kurš reiz bijis dieviete Dafne.

Kad sāka krist pirmās siltās lietus lāses, Andreass un Selīne izbrīnā saskatījās. Nākamajā mirklī debesis pavērās, un lietus izklīdināja pūli. Ļaudis savāca apmetņus un grozus un metās meklēt tuvāko patvērumu. Andreass satvēra Selīnes roku, un viņi paglābās zem kupla koka lapotnes. Vasaras diena pēkšņi bija kļuvusi vētraina, tomēr zem kokiem stāvošie cilvēki priecīgi sasaucās, daži pat dejoja lietū. Kad lāses sāka krist cauri augšējiem koku zariem, Andreass novilka togu, aplika to kā apmetni Selīnes pleciem un pievilka meiteni sev klāt. Lai izvairītos no lietus, abi stāvēja, piespiedušies pie koka stumbra.

Selīnes smiekli apklusa. Viņa skatījās lietū, domājot vienīgi par Andreasa roku ap saviem pleciem.

Arī Andreass klusēja, un pēc brīža, kad nemanīja ne mazāko pazīmju, ka ūdens plūdi varētu mitēties, viņš novilka Selīni pie zemes, un abi apsēdās, ar mugurām atspiedušies pret koka stumbru, ceļus apklājot ar togu.

- Tā līst Aleksandrijā, - viņš noteica.

Viņa balss intonācija lika Selīnei pagriezties pret Andreasu. Viņa seja bija pavisam līdzās; Andreass lūkojās tālumā.

- Tas man liek atcerēties kādu, ko reiz pazinu Aleksandrijā, - viņš klusi teica. - Nezinu, kāpēc iedomājos par viņu tagad, pēc daudziem gadiem. Tas bija kāds puisis, ko pazinu, kad studēju medicīnu. Mēs bijām vienā kursā.

Selīne juta, kā Andreass nopūšas, viņa roka ap Selīnes pleciem kļuva smagāka.

- Kad iepazināmies, viņam bija deviņpadsmit gadu, un viņš bija no manas dzimtās pilsētas Korintas, lai gan turēs viņu netiku redzējis. Viņš bija vienkāršs un atturīgs puisis un izraisīja mazliet interesi. Viņš mēdza miegā kliegt.

Selīne vēroja Andreasa profilu. Nekad agrak viņa nebija atradusies tik tuvu Andreasam. Vietā, kur tumšbrūnā bārda uz kakla, pie tunikas malas, bija plānāka, viņa varēja redzēt liegi pulsējam kakla artēriju.

- Pastāsti par viņu, - Selīne lūdza.

Šķita, ka Andreass nedzird. Viņš turpināja lūkoties lietū, it kā kaut ko meklētu. Tad beidzot ierunājās.

- Kādā dienā šis puisis man izstāstīja neparastu notikumu.

Viņš esot dzīvojis Korintā kopā ar vecākiem un bijis vienīgais bērns ģimenē. Tēvs bijis viduvējs ārsts, māte - pilnīga, omulīga sieviete. Cik vien viņš spējis atcerēties, zēns esot bijis sava tēva māceklis un nav lolojis augstāku mērķi kā kļūt par ciema ārstu. Un tad kādā diena viņš saticis sievieti.

- Liekas, viņš teica, ka viņas vārds bijis Hestija. Tā vai citādi, puisis sacīja, ka esot neprātīgi iemīlējies Hestijā. Viņš bijis sešpadsmit gadus vecs un neko nezinājis par dzīvi. Hestija bijusi vecāka un pazinusi daudzus vīriešus. Viņš mēdzis slaistīties gar viņas māju cerībā kaut uz mirkli ieraudzīt un sūtījis viņai dāvanas - tādas, kuras spējis atļauties vienkāršas lietiņas. Hestija neesot viņu ne pamudinājusi, ne atrunājusi, bet pieļāvusi viņa jauneklīgo aizraušanos, it ka tā būtu kāda dzīvnieka pieķeršanās cilvēkam. Kādu vakaru - viņš man stāstīja puisis iekļuvis viņas mājā un pastāstījis par savu mūžīgo mīlestību. Hestija neesot ne norājusi, ne arī smējusies. Vēl ļaunak - viņa esot bijusi laipna. Asinis viņa dzīslās sakarsa aizvien vairāk, - Andreass klusi turpināja, - līdz viņš kļuva kā apsēsts. Viņš pametis novārtā savus pienākumus mājās un dienām un naktīm prātojis, ka iekarot Hestijas sirdi. Un kādā dienā izdomājis. Viņš atklājis, ka tāda tipa sievietes ietekmē bagātība un ka bagātajiem tiek pievērsta lielāka uzmanība nekā nabadzīgajiem. Tādēļ savā vientiesībā puisis nodomājis -, ja būtu ļoti bagāts, Hestija būtu ar mieru piederēt viņam.

Viņš zināja, ka Hestija nesamierinātos ar kādu, kurš strādā par ciemata ārstu, un arī neticēja, ka viņa gaidītu, līdz viņš sakrās bagātību. Viņam bija vajadzīga bagātība tūliņ. Un viņš zinaja vienu veidu, kā pie tās tikt.

Puisis bija dzirdējis par dzintara meklētājiem - vīriem, kuri riskēja ar dzīvību, dodoties uz pasaules malu dzintara meklējumos. Visi zināja, ka dzintars ir viena no vērtīgākajam precēm pasaulē. Viena maza dzintara figūriņa maksāja tikpat, cik seši vergi. Tādēļ puisis nolēma pieteikties uz kuģa, kurš dodas uz dzintara laukiem, vienu gadu pastrādāt un atgriezties pie Hestijas kā bagāts vīrs. Tā sprieda viņa sešpadsmitgadīgais prāts.

Andreass apklusa, un, pauzei pārvēršoties ilgā klusumā, Selīne pagriezās un paskatījās Andreasā. Grumbas viņa pierē bija izlīdzinājušās. Se^ja bija mierīga un neizteiksmīga, acis lūkojās tālumā. Kad viņš beidzot atkal ierunājās, balss šķita nākam no tālienes. Viņš pastāstīja, kā puisis devies pie Hestijas un teicis, ko nodomājis darīt. Un pirmo reizi Hestija bija uzmundrinājusi. Viņa bija apsolījusi gaidīt, sacīdama: ja viņš tiešām atgriezīšoties ar dzintaru, tad viņa kļūšot par puiša mīļoto sievieti. Viņš neteica vecākiem, ko gatavojas darīt, bet nakts tumsā pameta māju un devās uz ostu, kur esot kāds vīrs, kurš gatavojot kuģi dzintara meklējumiem.

Puisis atrada kapteini, un, kad tas pateica, ka jauneklis esot pārāk zaļš un nepieredzējis, puisis zvērēja pie saviem dieviem, ka strādāšot

krietnāk par jebkuru citu komandas locekli. Kapteinis redzēja apņēmību puiša acīs un ļāva viņam kāpt uz kuģa. Pēc tam viņš izskaidroja līguma noteikumus.

- Pasaulē nav stingrāk glabāta noslēpuma, - Andreass teica, - kā dzintara atrašanās vieta. Tie nedaudzie vīri, kas atrodas uz dzintara meklēšanas kuģiem, stingri sargā šo noslēpumu. Zinādami, ka vienkāršajiem jūrniekiem tīk stāstīt savus piedzīvojumus, kapteiņi ir izdomājuši veidu, kā nozvērināt šos vīrus, lai klusē un noslēpums par dzintara lauku atrašanās vietu nekad netiktu atklāts. Katram komandas loceklim jāparaksta līgums. Tajā tiek minēti viņa piederīgo vai iemīļoto vardi. Katrs, kurš paraksta šo līgumu, piekrīt, ka ta ir kapteiņa nodrošināšanās pret pļāpīgumu. Ja jūrnieks kādreiz izrunājas, ja kādreiz palielās -jebkurā tavernā, jebkurā ostā visā pasaulē - tas kļūs zināms. Un kuģu kompānijām ir šie saraksti, tādēļ tās zinās, kurus piemeklēs pelnītais sods. Šādas saistības liek jūrniekiem būt godīgiem, un tādēļ dzintara lauku atrašanās vietas tiek turētas slepenībā. Puisis man pastāstīja, ka viņš ierakstījis savu vecāku vārdus un dzīves vietu Korintā.

Stāstījums turpinājās par to, kā puisis nākamajā dienā aizceļojis, nepasakot ardievas, jo ļoti kaunējies. Bet viņa dzīslās virmojušas ilgas pēc Hestijas, prāts bijis pārpilns ar vīzijām par triumfālo atgriešanos. Kuģis pacēla buras un nozuda aiz Hērakla stabiem, miglainajā jūrā Ziemeļu zvaigznes virzienā. Ceļojums ilga divus gadus, un jauneklis kļuva par vīru.

Selīne skatījās sīkajā lietutiņā un klausījās Andreasa mierīgajā balsī, iedomājoties okeāna viļņus, augstus kā kalnus, un jūrniekus, kuri jūrā sastapa savu nāvi. Viņa iztēlojās briesmīgus jūras nezvērus un miglainu zemi, kurā dzīvoja zilādaini mežoņi. Viņa sajuta jūras slimību, kas vīrus darīja trakus, drausmīgās slāpes, kuģa ūdens krājumiem izbeidzoties, kaut gan jūdzēm tālu visapkārt bija ūdens, iedomājās no cingas mirstošus jūrniekus, vīms, kuri metās cits citam virsū pussapuvuša gaļas gabaliņa dēļ. Viņa dzirdēja, kā uz klintīm savas nāvi nesošās dziesmas dzied skaistās sirēnas, sajuta ledus klāto jūru skarbo aukstumu un redzēja vīrus ar nosaldētiem roku un kāju pirkstiem. Savā dvēselē Selīne izjuta jaunā puiša izmisumu un vientulību tālumā no majam.

- Viņi atrada dzintaru, - Andreass klusi turpināja. - Kuģis tika pielādēts tā, ka dēļi krakšķēja. Un, kad viņi uzsāka ilgo mājupceļu, komanda bija kļuvusi daudz mazāka, arī kuģis bojāts. Ar grūtībām nokļuvis līdz Korintas ostai, krastā izkāpa neliels svešinieku bariņš. Bet tie bija bagāti vīri, ļoti bagāti. Atlikušo dzīvi tie varēja nodzīvot bez rūpēm.

Puisis, kuram tagad bija astoņpadsmit gadu kaut gan viņš i/skalij.»*. vecāks - taisnā ceļā devās uz Hestijas māju. Divos ilgajos un murgai najos gados, naktīs, kad viņš bija gulējis ar nazi rokā, kad bija rūgti raudājis un tik izsalcis, ka vēders spiedies pie mugurkaula - atmiņas par Hestiju bija uzturējušas viņu pie dzīvības. Kad viņš redzēja, ka mājā dzīvo svešinieki, kas nopirkuši to pirms nepilniem diviem gadiem, kuriem nebija ne jausmas, uz kurieni devies mājas agrākais īpašnieks, viņā kaut kas pārtrūka.

Viņš meklēja veselu gadu, taču Hestiju nekad vairs neatrada. Un kādā naktī ostas tavernā piedzērās līdz bezsamaņai. Viņš izkliedza visas savas sāpes un niknumu un, pats to neapzinoties, izstāstīja par dzintara laukiem pie Ziemeļjūras krastiem, kur Reinas upe ieplūdina savus aukstos ūdeņus. Kad puisis atjēdzās un saprata, ko izdarījis, bija jau par vēlu.

Andreass dziļi ievilka elpu un lēni izelpoja. Viņš piekļāva Selīni sev tuvāk un turēja tik cieši, ka pirksti iespiedās viņas rokā.

Protams, vajadzēja rast ieganstu. Kādā vēlā vakarā kāds iekļuva pie puiša vecākiem. Viss tika nozagts, mazo mājiņu sagrāva. Un nākamajā dienā sāka klīst baumas, ka kāds vietējais ārsts pieļāvis rņpjas kļūdas. Stāstīja, ka neveiksmīga aborta rezultātā nomirusi kāda meitene.

Aizlauztā balsī Andreass turpināja:

- Tu taču zini, Selīn, ka ārsts var izmantot savas zināšanas, lai dzīvību gan atņemtu, gan - lai izglābtu. Kad puisis pārnāca mājās, vecāki bija beigti, jau ietīti, un bija tikai viens, kas sēroja. Bija arī zīmīte. Puisis bija iemācījies to no galvas, jo spēja man to atkārtot: "Mēs uzzinājām par tavu nelaimi, kad bija jau par vēlu palīdzēt," tā bija rakstīts zīmītē. "Neskumsti par mums, dēls, jo dzīve ir niecība, un mēs aizejam notās ar atvieglojumu. Vienmēr atceries, ka savos pēdējos dzīves brīžos mēs tevi mīlējām."

Pēc tam puisis devās uz Aleksandriju un iestājās Medicīnas skolā. Tur es viņu arī satiku, un viņš izstāstīja šo notikumu.

Kad Andreass apklusa, Selīne iejautājās:

- Kas ar viņu notika? Kas notika ar to puisi?

- Pēc kāda laika viņu sāka valdzināt kuģi. Viņš varēja noiet lejā uz ostu un palikt tur stundām ilgi... Tikai skatoties vien. Un tad kādā dienā, īsi pēc Hipokrāta zvēresta nodošanas, laikam bija ienācis īstais kuģis, jo puisis, ne reizi neatskatīdamies, uzkāpa uz tā un devās prom, lai nekad vairs neatgrieztos...

Selīne vēroja Andreasa glīto profilu, skaisti izliekto degunu un četrstūraino zodu zem rūpīgi cirptās bārdas. Caur mīksto tunikas audumu

viņa juta Andreasa sirdspukstus un vieglos elpas vilcienus. Viņa vēlējās kaut ko sacīt, taču nezināja, ko.

Beidzot viņa noteica:

- Tas ir ļoti bēdīgs stāsts.

Andreass pievērsa viņai tumši pelēkzilo acu skatienu, un Selīne ieraudzīja tajās savu atspulgu. Un vēl - okeānu dzīles un straumes.

Viņš šķita kā pamodies. Viņš noskurinājās un pieskārās Selīnes vaigam.

- Tu esi citāda, vai ne? - Andreass teica. - Ko es esmu izdarījis, ka pelnu tevi? Kādēļ dievi man uzsmaidījuši? Tas mani biedē.

Selīne pieliecās Andreasam klāt un sajuta viņa ķermeņa elektrizējošo spēku.

- Nebīsties, Andreas, - viņa čukstēja, piespiedusi muti viņa kaklam un bārdai.

Abu lūpas sastapās vieglā skūpstā, kas sākumā bija nedrošs, it kā katrs no viņiem bītos, ka otrs pēkšņi varētu aizbēgt - kā Dafne - bet, kad Selīne aplika rokas ap Andreasa kaklu, skūpsts kļuva ciešāks un drošāks. Andreass atbrīvojās, noguldīja viņu uz muguras pie zemes, slapjajā zālē. Baltā toga aizsargāja no lietus.

Viņi ilgi skūpstījās un glāstīja viens otru, bet, kad Selīne žēlabaini ievaidējās un sasprindzināja muguru, Andreass strauji atrāvās.

- Nē, tagad ne, - viņš stingrā balsī noteica.

-Andreas... - Selīne apsēdās.

Ar pirkstu galiņiem Andreass pieskārās viņas lūpām.

- Mums pietiek laika, Selīn. Mums ir daudz laika. Mums priekšā ir nākotne un visa pasaule.

- Es mīlu tevi, Andreas.

Viņš pasmaidīja un noglaudīja Selīnes matus.

- Mēs esam tālu tikuši, Selīn! Starp mums ir bijis liels attālums, lielāks nekā starp zvaigznēm debesīs. Mēs esam kā divi ceļinieki uz zemes, tikko piedzimuši. Vieni paši, tu un es.

Andreass pētoši pavērās Selīnes acīs un turpināja:

- Es mīlu tevi, Selīn. Un tas ir vairāk nekā kaislīga vēlēšanās, kaut gan es vēlos tevi no visas sirds. Tu ienāci manā dzīvē un atmodināji mani. Es nedzīvoju, Selīn, es tikai eksistēju. Bet tu esi devusi man dzīves mērķi. Es vēlos tevi mācīt, Selīn! Vispirms tevi. Un pēc tam citus.

Andreass runāja kaislīgi, viņa acis kvēloja.

- Mēs tagad esam kopā un nekad nešķirsimies. Es vairs neiešu jūrā. Visi šie ceļojumi, visi meklējumi... Es nezinu, ko meklēju, vienīgi zināju, ka man sevi kaut kā jāsoda, izturot grūto dzīvi uz jūras. Bet jutu, ka tas viss jau beidzies. Man ir piedots. Dzīve man ir devusi tevi un vēl vienu iespēju. Selīn, tu esi mana dzīve, mana dvēsele!

Viņš pieskārās savai kakla ķēdei. Tā bija no zelta, ar "Hora aci", ko viņš bija saņēmis taja dienā, kad Medicīnas skolā nodeva Hipokrāta zvērestu. Andreass noņēma to un uzlika Selīnei.

Tas ir mans vērtīgākais īpašums. Un, sniedzot to tev, es saistu sevi pie tevis.

- Un es atdodu sevi tev, Andreas, - Selīne teica, pasniedzoties zem apģērba un noņemot savu kaklarotu - ziloņkaula rozi.

Uzlikusi to Andreasam kaklā, viņa turpināja:

- Māte man stāstīja, ka šajā rozē atrodas viss, kas man ir, viss, kas es esmu. Tādēļ es dodu to tev, Andreas, it kā es dotu tev sevi.

Viņi vēlreiz saskūpstījās, tad Andreass pievilka Selīni sev cieši klāt. Abi vēroja vieglo lietutiņu.

11. nodaļa

- Palmīra! Māt, tu taču nedomā nopietni!

Mēra neatbildēja. Viņa skraidīja pa māju un lika pēdējos sadzīves priekšmetus vienīgajā grozā, kas viņām tika atļauts ņemt līdzi karavānā.

Runā taču ar mani! - Selīne iekliedzās.

Viņa bija atgriezusies no Dafnes grotas un ieraudzījusi māti kravājam lielu grozu ar apģērbiem, ēdienu un citiem pirmās nepieciešamības priekšmetiem. Sākumā Selīne nodomāja, ka tas tiek darīts viņu divu dienu ilgā ceļojuma dēļ uz kalniem, bet, ieraugot pergamenta ruļļus ar zāļu formulām, vilnas apakšveļu ziemai, maizi un sieru, kas pietiktu veselai nedēļai, - lietas, kas viņām nebija vajadzīgas īsajā vientulībā kalnos - Selīne bija vaicājusi mātei, ko viņa dara.

Mēs tūliņ dodamies ceļā, - Mēra bija teikusi. - Ar karavānu uz Palmīru.

- Māt! - Selīne iekliedzās un satvēra Meras roku, piespiežot viņu apstāties. - Kāpēc mēs ejam uz Palmīru?

- Tā ir dievietes pavēle. Priesteriene man pēcpusdienā to pateica.

- Bet kāpēc, māt? Kāpēc tieši Palmīra? Tā ir simtiem jūdžu no šejienes! Tuksneša otrajā pusē. Tas prasīs nedēļas!

"Es iešu tikai dažas dienas," Mēra nodomāja. "Bet tu, meitiņ, aiziesi uz visiem laikiem."

- Es tev sacīju. Tā pavēl dieviete.

Selīne bija kā apdullusi. Viņa soli atkāpās no mātes un lēnām papurināja galvu.

- Nē. Es neiešu.

- Tev nav izvēles.

- Es precēšos ar Andreasu.

- Tu neprecēsies ar Andreasu, - Mēra noteica ar tādu niknumu, ka Selīne apjuka. Acim kvēlojot, viņa atkārtoja:

- Tu ceļosi uz Palmīru, kā to dieviete pavēl. Tu paklausīsi.

- Bet... Palmira, māt! Kāpēc Palmīra?

Mēra atgriezās pie groza, aizvēra vāku un apsēja ar virvi.

- Tāpēc, ka tavs liktenis ir Palmīrā.

- Mans liktenis ir - būt kopā ar Andreasu!

Mēra pagriezās un ieurbās meitā ar acīm.

- Uzklausi mani, Selīn, - viņa mierīgi teica. - Es necerēju, ka tu nāksi labprātīgi. Man pašai arī nav prieka no šī ceļojuma. Taču mums nav izvēles. Tu, Selīn, piederi dieviem. Tu ieradies no tiem, tev jāiet pie tiem atpakaļ. Tev jādara tas, ko viņi liek.

Selīnei likās, ka istaba līgojas.

- Ko... tu gribi teikt?

- Kad pienāks laiks, pateikšu. Bet tagad ņem apmetni un savas labākās sandales. Mums tūlīt jādodas ceļā.

- Man jāpasaka Andreasam.

- Nav laika, - Mēra noteica un sāpīgi satvēra Seimi aiz rokas. - Tu neteiksi Andreasam.

- Man jāpasaka!

- Viņš nav tavs liktenis, Selīn. Tev viņš jāaizmirst.

Selīnes sejā atspoguļojās neticība un izmisums. Mātes tvēriens darīja viņai sāpes, un viņas acīs Selīne redzēja nāvīgu nopietnību. Viņa juta, ka pasaule ap viņu sāk griezties un brukt.

- Nē! - viņa iesaucās, mēģinot izrauties.

- Selīn! Tev jāklausa man un dievietei!

- Es to nedarīšu, māt.

Viņu acis sastapās. Bet Mēra bija to paredzējusi. Viņa bija gatava.

- Tev ir jānāk, - viņa klusā balsī atkārtoja. - Tā ir mana pēdējā vēlēšanās.

- Ko tu gribi sacīt?

- Es mirstu, meitiņ.

Mēra atlaida Selīnes roku un sniedzās pēc viņas plaukstas. lJa( ola to un pielika sev pie sāniem, kur cietais uztūkums, apelsīna lieluma, spiedās pret apģērbu.

Selīnei aizrāvās elpa.

- Es to slēpu no tevis, - Mēra aizgriezās, - jo negribēju, lai tu uztrauktos. Es gribēju, lai tu pilnībā veltītu sevi pēdējai ceremonijai, kad noslēgsi līgumu ar dievieti. Bet tagad man nav izvēles. Dieviete liek, lai es izvedu tevi tuksnesī pie Palmīras un tur dodu tev pēdējos norādījumus, - viņa skatījās meitai tieši sejā. - Man atlikušas vairs tikai dažas dienas, Selīn. Mans ceļš ir galā, bet tavējais vēl tikko sākas. Es apsolīju dievietei, ka šonakt vedīšu tevi uz Palmīru. Pirms mirstu. .

Selīne saspringti domāja. Andreass... Viņam bija jāpasaka.

Nāc, meitiņ. Mums jāsteidzas.

- Bet ko mēs Palmīrā darīsim?

Dieviete darīs mums zināmus savus nodomus. Te ir tavs apmetnis, Selīn. Paņem medicīnas kasti.

Selīne kustējās stīvi. Protams, viņas māte ir sajukusi prātā!

- Es tūlīt atgriezīšos Antiohijā, māt, - Selīne teica. - Es atgriezīšos pie Andreasa.

- Ja tev būs lemts to darīt. Kaut gan es tā nedomāju.

- Es to pārvērtīšu par savu likteni!

Mēra stāvēja atvērtajās durvīs.

- Tev nav lemts noteikt, Selīn. Tagad nāc. Mums nav daudz laika.

Viņas aizsteidzās pa ielu uz pilsētas dienvidu daļu. No labās puses,

laužoties cauri pēcpusdienas mākoņiem, spīdēja saule. Viņas neatskatījās uz māju, ko atstāja. Mēra zināja, ka tā kādu brīdi būs tukša, un tad pilsētas vadība to ņems un pārdos. Mazā mājiņa bija izpildījusi savu uzdevumu. Mēra bija pārliecināta, ka ne viņa, ne Selīne to vairs nekad neredzēs.

Karavānas pulcēšanās vietā joprojām valdīja haoss. Piecsimt kamieļu karavāna tikko bija ieradusies no Damaskas, vēl lielāka gatavojās doties uz Jeruzalemi. Selīne sekoja mātei cauri šim elles troksnim. Te bija daudzas nometnes. Starp tupošiem kamieļiem un sapītiem ēzeļiem bija izvietotas teltis un ugunskuri, uz kuriem tika gatavots ēdiens. No visām Romas impērijas malām sanākušie visu rasu un tautību cilvēki pildīja vakara gaisu ar saviem kliedzieniem, strīdiem un aizsmakušo mūziku.

Selīne spiedās uz priekšu, pieturēdama savu jauno medicīnas kasti, kas karājās plecā. Viņas domas joņoja: ko darīt? Vai viņas māte tiešām mira? Vai Mēra tiešām spēja melot kaut ko tādu, lai dabūtu Selīni prom

no Antiohijas? Un kādēļ no visām vietām vajadzēja izvēlēties Pairu iru ?

- Te nu mēs esam, - Mēra aizelsusies teica un nolika smago grozu zemē. - Mēs jāsim uz viena ēzeļa.

Selīne skatījās apkārt piedūmotajā laukumā, ko apjoza sprauslājošu kamieļu rindas. Viņa redzēja, kā izrauj telšu mietiņus un nolaiž bre-zentus. Ļaudis steidzās šurpu turpu, pēdējā brīdī pērkot pārtiku, piepildot ūdens krūkas, sienot saiņus uz dzīvnieku mugurām. Selīne bija kā sastingusi. Tā nevarēja būt īstenība! Viņa murgoja. Andreas!

Selīne vēroja māti izslejamies un satveram sānus. "Mirstu," viņa bija sacījusi.

Selīne pastiepa roku un ierunājās:

-Māt...

- Pēc brīža viss būs kārtībā, meit. Bet opijs iedarbojas uz neilgu laiku.

Tad Selīne atcerējās, ka māte naktīs bija pamodusies un dzērusi no kādas krūzes. Selīne bija domājusi, ka mātei vienkārši slāpst.

- Māt! - viņa iesaucās. - Tu neesi tik vesela, lai varētu uzsākt šādu ceļojumu!

- Tā vajag. Uzgaidi šeit, meitiņ! Ir jāizdara vēl kaut kas.

Selīnes acis pildījās asarām, redzot māti spiežamies uz priekšu pie

cilvēka, ko bija ielencis vesels ļaužu pūlis. Tie vicināja rokas un kaut ko kliedza par ūdens ņemšanas kārtību oāzēs. Selīne redzēja, kā māte klibo, kā viņa piespiež rokas sānam, un aptvēra patiesību: Mēra tiešām mira.

Selīne vēl brītiņu pastāvēja un skatījās, tad pieņēma lēmumu.

Viņa pagriezās un skrēja atpakaļ, cauri pūlim, vairoties no skalu groziem un cāļiem, padrāzās garām telšu virvēm un ugunskuriem. "Andreas, Andreas," dauzījās viņas sirds.

Kad Selīne, aizelsusies un izmisusi, sasniedza viņa ielu pilsētas ziemeļu daļā, debesis bija satumsušas, un pāri namu jumtiem sāka parādīties maiga mēness gaismiņa.

Vai Mēra dosies prom bez viņas? Nē. Bet Selīne zināja, ka tad, ja viņa nometnē neatgriezīsies laicīgi, karavāna būs aizgājusi, atstājot Mēru vienu nakts apmetnes vidū, kas pilna ar ceļiniekiem un zagļiem. Un tagad Mēra droši vien ir pamanījusi meitas prombūtni. "Viņa domās, ka es esmu aizbēgusi. Viņa pārbīsies. Mums ar Andreasu jāsteidzas atpakaļ pie viņas."

Viņš pārliecinātu Mēru, ka tas ir vājprāts. Ja ne, tad Andreass dotos viņām līdzi uz Palmīru. Andreass.

Selīne parāva zvana auklu tik spēcīgi, it kā gribētu to noraut Kad vārti augstajā sienā atvērās, viņai vajadzēja atbalstīties prot vārtu stabu, lai atvilktu elpu, pirms sāka runāt.

- Man jāsatiek tavs kungs! - Selīne izdvesa. - Tas ir ārkārtīgi stei dzami!

Zojo ar aukstu skatienu nopētīja Selīni, viņas ceļojumu apmetni, skaisto melnkoka un ziloņkaula medicīnas kasti, izspūrušo izskatu. Tad teica:

- Mana kunga nav mājās.

- Nav mājās! Bet viņam jābūt!

Zojo acis iezibsnījās.

- Viņš izgāja.

- Uz kurienil

- Uz ostu. Viņš aizgāja satikt tirdzniecības kuģa kapteini.

Andreas! Selīnes sirds kliedza.

Nebija laika viņu meklēt. Karavāna varēja doties ceļā jebkurā brīdī. Selīnei tik tikko pietika laika atgriezties.

Pēkšņi viņa noņēma no pleciem kasti, nometās uz ceļiem un atvēra vāku. Zojo stāvēja līdzās Selīnei un skatījās, kā meitene izņem keramikas plāksnīti: uz tādām ārsti rakstīja receptes. Viņa uzspļāva uz tintes gabaliņa un paslapināja tajā spalvas galu.

- Iedod to savam kungam, - Selīne teica.

Vēstulē bija rakstīts: Mēs esam cejā uz Palmiru. Ejam ar karavānu, kas virzās zem Marsa karoga. Seko mums. Mana māte mirst.

Viņa padomāja, tad piemetināja: Mīlu.

Aizvērusi medicīnas kastei vāku un uzlikusi to atkal plecā, Selīne sniedza lausku.

- Tu zini, kas es esmu, vai ne? Pasaki savam kungam, ka es te biju. Un iedod viņam šo, tiklīdz viņš atgriezīsies. Tas ir steidzami!

Zojo paņēma lausku.

- Tiklīdz atgriezīsies. - Viņa atkāpās, lai aizvērtu vārtus.

- Un pasaki viņam, - Selīne piemetināja, satvērusi kastes ādas siksnu tik spēcīgi, ka pirkstu locītavas kļuva baltas, - ka es esmu uz Palmīras ceļa kopā ar māti. Saki viņam, lai viņš seko man!

Zojo pamaja ar galvu par zīmi, ka ziņojums tiks nodots tālāk, tad aizvēra vārtus un ieklausījās Selīnes sandaļu troksnī, viņai skrienot pa pielijušo ielu. Kad viņa bija prom, Zojo paskatījās uz keramikas gabaliņu ar tintes rakstu, nometa to uz dārza taciņas, ar papēdi saberza pulverī un noslaucīja celiņu tīru.

Andreass pacēla galvu no rakstāmgalda un caur atvērto logu skatījās, kā pār namu jumtiem parādās mēnessgaisma. Viņam likās, ka izdzirdis vārtu zvanu. Turot rokā spalvu, viņš mirkli nogaidīja, pārliecies pār tukšo pergamentu, kas stāvēja uz galda. Ja pie vārtiem kāds būtu bijis -visdrīzāk jau kāds pacients, - viņam tūlīt būtu ticis ziņots.

Viņš ieklausījās. Mājā valdīja klusums. Neviens nenāca. Nospriedis, ka tas būs bijis kaimiņu vārtu zvans, Andreass vēlreiz pievērsās tukšajam pergamenta rullim.

Viņš bija nopircis to pēcpusdienā, kad ar Selīni atgriezās no Dafnes grotas. Tas bija pirmais pirkums viņa jaunajā dzīvē. Tiešām, šo rulli viņš uzskatīja par jaunas dzīves sākumu. Jauns un tukšs tas gaidīja, kad uz tā tiks rakstīts. Tur varētu būt medicīniskas piezīmes, varbūt tas kļūs par mācību līdzekli citiem. Tā bija viņu nākotne, viņa un Selīnes nākotne.

Andreass bija pārliecināts, ka, Selīnei esot viņam līdzās, iedrošinot, iedvesmojot un mīlot viņu, viņš varētu sasniegt lielas lietas. Šī doma lika viņam nodrebēt. Tas bija tik liels solis, ka gandrīz vai biedēja viņu. Kopā ar Selīni viņš iemācīsies atkal ticēt cilvēkiem.

Viņš brīdi sēdēja ar aizvērtām acīm un izjuta prieku, kas šķita pārāk liels vienam cilvēkam. Kad viņš atkal atvēra acis un tukšajā rullī ierakstīja pirmos vārdus De Medicina, viņš nedzirdēja sandalēs auto kāju soļus aizdipam pa pielijušo ielu.

OTRĀ GRĀMATA. PALMĪRA

.

12. nodaļa

Magnas pils galvenajam ārstam Kazlaham dzīvē bija tikai divi mērķi -būt valdnieces Lašas mīļākajam un dzīvot mūžīgi. Taču viņš sāka domāt, vai tikai pēdējā vēlme nepiepildīsies agrāk par pirmo.

Būdams valdnieces personiskais ārsts, Kazlahs bija vienīgais cilvēks galmā, kurš drīkstēja skatīties Lašai sejā. Pašlaik runādams, viņš to arī darīja. Un prātoja, kā likt valdniecei manīt, ka vēlas nokļūt viņas gultā.

- Vajadzīgas jaunavas, - Lašas asā balss griezās lāpu izgaismotajā nakts tumsā. - ļaunavas. Tās izārstēs karaļa nespēju.

Kazlahs to apšaubīja. Valdnieka Zabaja zūdošās vīrietiskās spējas nevarēja uzlabot parastais stimuls - jaunavas. Vīrietim, kuram vairāk par simts sievām! Taču galvenais ārsts neuzdrīkstējās runāt pretī valdniecei. ļo, tīri tehniski raugoties, tā taču nebija valdniece, kas runāja, bet gan pati dieviete.

Dievietei bija daudzi vārdi: Allata, Allahs un Alla, Rīta zvaigzne. Viņa iznīcināja tos, kuri viņu mīlēja. Viņa nāca no Sābas, dziļi Arābijā, bet pa lielo tuksnesi klejojošie arābi pirms gadu simteņiem bija atveduši viņu uz Magnu tālu ziemeļos. Šajā eksotiskajā Eifratas pilsētā dieviete Allata ar Magnas valdnieces Lašas muti sludināja savus baušļus un pavēles.

- Tāda ir dievietes vēlēšanās, - valdniece Laša atkārtoja Kazlaham. - Valdniekam jākļūst jaunākam. Vēl nav pienācis viņa laiks mirt.

Kazlahs nobraucīja tumšo ķīļbārdiņu un skatījās dievietei sejā. Šovakar viņa bija iznīcības fāzē un kāri rija savā ceļā nakti un zvaigznes. Kazlaha pirmais galvenā ārsta pienākums bija atbildēt par to, lai valdnieks Zabajs dzīvotu, taču tas bija pienākums, par kuru viņš labprāt negribēja uzņemties atbildību. Valdnieks, protams, gadiem ritot, novecoja, bet vēl bija vesels un enerģisks. Viņa priekšlaicīgai nāvei nebūtu dabisks, bet gan reliģiskas dabas cēlonis: impotents valdnieks jānogalina.

Šī paraža bija radusies senos laikos, kad valdīja sievietes. Vīrieši, kad vairs nederēja, tika pamesti. Tā bija sena, visā pasaulē izplatīta pārliecība - vecā valdnieka aizstāšana ar citu atjaunoja pilsētas un tās iedzīvotāju spēkus un nemirstību. Senajā pilsētā Magnā, sešdesmit jūdzes uz austrumiem no Palmīras, pēc pārmērību un patvaļību pilnas dzīves valdnieks Zabajs bija nonācis līdz šim kritiskajam punktam, un pilī klīda baumas, ka pienācis laiks viņu nomainīt.

Bet bija viena problēma. Neviens visā pilī, un vismazāk jau pats valdnieks Zabajs, nevēlējās, ka tagad kronis tiktu nodots kādam jaunākam vīrietim. Virsarstam Kazlaham un pārējiem varenajiem ierēdņiem Zabajs bija tikai marionete, kas nekad nestāvēja ceļā viņu galma intrigām. Kas attiecās uz valdnieci Lašu, tad vājš dzīvesbiedrs ļautu viņai kļūt par īsto valdnieci, bet būtu ārkārtīgi neērti dalīt troni ar kādu godkārīgu jaunu vīrieti.

Tādēļ visi principā piekrita, ka jāatjauno valdnieka Zabajadzimum-spējas.

Virsārsts beidza vērot naksnīgās debesis un pievērsās valdniecei. Kaut arī akla ar vienu aci, valdniece bija skaista. Viņas skaistums likās bargs, gandrīz vai biedējošs. Tāds pats kā viņa mīlestība pret valdnieci. Kazlahs nebija vienkāršs vīrs, un tādēļ arī viņa iekāre nebija parasta iekāre. Viņš bija piedzimis ar sirdi, kas nespēja mīlēt un just. Viņš mīlēja valdīt, viņa pirmatnējais dzinulis bija iegūt, pakļaut un pēc tam valdīt pār to, kas bija visnesasniedzamākais: pār valdnieci Lašu, dievietes inkarnāciju zemes virsū.

- Vai dieviete var pasacīt, kā to panākt? - viņš jautāja.

Lašas skatiens kļuva ciets un auksts.

- Tā ir tava problēma, ārst.

Kazlahs, garš un kalsns, vēroja valdnieces sejas izteiksmi, tad aizgriezās. Tagad viņam bija jāpiesargās. Viss, kā dēļ viņš bija strādājis, vērpis intrigas, pat slepkavojis, tagad karājās mata galā. Pirmo reizi kopā pavadīto gadu laikā valdniece Laša lika visas cerības uz viņu. Tas beidzot varēja būt ceļš uz augstprātīgo mērķi - nokļūt viņpus valdnieces guļamistabas durvīm.

Kazlaha sandalēs ieautās kājas klusi čabēja, viņam domīgi soļojot pa spodro grīdu. Laša vēroja, gan nīstot, gan apbrīnojot šo ārstu, uz kuru pret pašas gribu bija pārāk stipri paļāvusies. Viņš bija godkārīgs, un godkārīgiem cilvēkiem nevarēja uzticēties. Laša atcerējās dienu, kad Kazlahs, jaunienācējs galmā, bailēs un pazemībā bija līdis viņas priekšā uz vēdera, neuzdrošinoties ielūkoties viņai sejā: arī vēl tagad tas nozīmētu tūlītēju nāvi jebkuram citam. Bet tās dienas jau sen bija garām. Intrigu gadi bija pacēluši arābu klejotāju dēlu netveramos augstumos. Savas karjeras laikā Kazlahs bija apguvis vērtīgas un slepenas dziedniecības mākslas, apkopojis tās un slepus uzkrājis ka d.u gurnus. Gadu gaitā viņš beidzot veikli bija panācis, ka valdoša ģimene un visi pili dzīvojošie galminieki bija mūžīgi atkarīgi no viņa. Gan dzimšanas, gan nāves gadījumā nebija neviena cita, pie kā griezties, izņemot Kazlahu. Lai gan Laša viņu ienīda, viņai bija nepieciešams virsārsts.

- Ļoti labi. Jaunavas, - Kazlahs beidzot sacīja, paliecot savu niedrei līdzīgo ķermeni uz valdnieces pusi. - Varbūt baltās, ar tīru, nevainojamu ādu. Varbūt tās uzbudinās valdnieku.

Lašas dzedrā seja sadrūma. Kur šajā karstās saules un tuksneša vēju zemē atrast meitenes ar pienbaltu ādas krāsu?

- Dod ziņu uz Palmīru, - viņa beidzot teica. Tur ir kāds vīrs, vergu tirgotājs, kas tur acis vaļā un vēro ceļus.

- Bet, kundze, ceļus apsargā romieši.

- Viņi nevar būt visur un vienmēr

- Un Palmīras tuksneša sargi! Oāžu tirgotāji sargā savus karavānu ceļus tikpat greizsirdīgi kā vīrs savas meitas, jo bez drošības garantijas Palmīras pilsēta zaudētu savu pasaules ceļu krustpunkta stāvokli. Tajā atgrieztos skorpioni un smiltis. Drīzāk var nogriezt tās ūdensapgādi nekā draudēt tiem, kas virzās pa šiem ceļiem!

Laša piemiedza aci un vēroja savu pretinieku, kas vienlaicīgi bija arī padomnieks.

- Esmu dzirdējusi, ka tas vīrs Palmīrā esot ļoti piesardzīgs. Viņš sit ātri un nozūd tuksnesī kā džins. Vēl vairāk: viņš zina, kuriem pirkstiem tīk glāstīt zeltu. Tas ir jāizdara, ārst.

Pēdējie vārdi tika izrunāti tādā tonī, ka ārsts uzskatīja par labāku klusēt. Laša nebija tādā garastāvoklī, lai varētu viņai iebilst, un Kazlahs zināja, kāpēc. Tam nebija nekāda sakara ar valdnieka Zabaja nespēju. Laša bija nikna uz Kazlahu par tā neveiksmi viņas dēla ārstēšanā no vasaras drudža.

Bija brīži, kad Kazlahs nožēloja, ka ir galvenais ārsts. Viņš bija spiests ārstēt ģikts saēsto, izlutināto galmu, celties no gultas jebkurā nakts laikā īstas vai iedomātas saslimšanas dēļ, no viņa gaidīja brīnumus, viņam bija jāredz cauri cilvēka ķermenim, viss jāzina un uz visu jādod atbildes! Paskatieties uz viņu tagad: melnie mati - iesirmi, iekritušajos vaigos - dziļas rievas, plānās lūpas ar katru gadu vairāk noslīgst uz leju. I ašas vienīgais dēls trīs dienas cieta no kāda mistiska drudža, un līdz šim nevienas no Kazlaha zālēm nebija iedarbojušās.

Pilī iesanējās prātošana par Kazlaha likteni. Visus interesēja, kas notiks ar vareno un nelokāmo galveno ārstu, ja jaunais princis nomirs.

Kazlahs drebēja, kaut gan bija silta augusta nakts. Viņš vairījās par to domāt! Valdniece Laša nebija no līdzjūtīgajām un žēlsirdīgajām. Kazlahs bija pārliecināts, ka viņa sods būtu īpašs.

- Ļoti labi, kundze, - ārsts beidzot kļuva pieļāvīgāks. - Pasakiet man tā palmīrieša vārdu.

13. nodaļa

- Paskaties! -padzīvojušais romietis apmierināti teica. - Ko tu par to domā?

Selīne vēroja liesmu, kas pēkšņi uzvijās augšup, it ka brīnumainā kārtā būtu aizdegta ar kādu nometnes ugunskura dzirksteli. Taču neko neteica.

Ignatijs skatījās uz caurspīdīgo akmeni rokā un paraustīja plecus. Vairumu cilvēku viņa triks, uguns iedegšana ar akmeni, iespaidoja. Bet šī meitene nebija tāda kā pārējie skatītāji. Pirmkārt, viņas aprūpē bija mirstošā māte, un, otrkārt, šķita, viņu apsēdusi doma, ka viņai kāds seko. Kopš brīža, kad viņi pirms divām nedēļām atstāja Antiohiju, Ignatijs bieži manīja, ka meitene atskatās pār plecu, it kā meklētu kādu aizmugurē, uz ceļa. Viņam sametās meitenes žēl, un viņš vēlējās tai kaut ko uzdāvināt.

- Ņem šo akmeni, bērns, - viņš laipni sacīja. - Tas ir tavs.

Selīne paņēma.

- Paldies, - viņa teica un sniedzās pēc kastes no melnkoka ar ziloņkaula inkrustāciju, ko vienmēr turēja pa rokai. Viņa pacēla vāku, ielika akmeni, tad aizvēra kasti un turpināja vērot liesmu lielām, nopietnām acīm.

Ignatijs bija sadraudzējies ar meiteni un viņas slimo māti, karavānai dodoties lejup pa līkumotajām Libānas kalna taciņām. Kad viņu trūcīgie maizes un siera krājumi nedēļu pēc Antiohijas atstāšanas bija izbeigušies, Ignatijs - vecs, pensionēts romiešu advokāts, kas devās pie dēla un vedeklas ("Viņa ir sīksta kā vārīta pūce," viņš bija sacījis Selīnei), lai dzīvotu kopā ar tiem - sāka rūpēties par pārtiku un ugunskuru meitenei un viņas mātei. Katru vakaru, saulei rietot, kad karavāna apstājās ceļa malā, Ignatijs sagādāja kadiķa sakņu kokogles un aizdedzināja tās ar caurspīdīgo akmeni, ja akmeni turēja virs oglēm tādā leņķī, ka tas uztvēra saules starus, tas brīnumainā veidā radīja liesmu.

Saulei tuvojoties rietumu apvārsnim, visā plašajā nometnē ar tās tūkstoš kamieļiem iedegās ugunskuri. Apgabals bija tuksnesīgs, no vēja neaizsargāts. Pēc nokāpšanas no zaļajiem kalniem karavāna bija jūdzēm virzījusies pa līdzenu stepi, cietu zemi, kur nebija nekā cita kā dzeloņkrūmi un klejotāju tauta, kuru sauca par beduīniem. Palmīra atradās šī vientuļā apgabala austrumu malā, un viņpus oāzes tālu uz austrumiem un dienvidiem Arābijā iesniedzās milzīgais Sīrijas tuksnesis, kas saplūda ar nevienam nepiederošu zemi. Un aiz tās atradās senā pilsēta Magna, kurā valdīja Laša.

Uz ceļa bija arī citas karavānas - garas cilvēku rindas no nekad agrāk nedzirdētām zemēm. Tās bija ieradušās kuģos, šķērsojot Dziļo jūru, tad augšup pa Eifratu cauri Magnai un tagad devās pa tuksnesi uz rietumiem. Karavānas no Ķīnas veda zīdu, nefrītu un garšvielas, karavānas no Vidusjūras ostām transportēja purpurkrāsas vilnu un Sīrijas stiklu. Pa šo dzīvo ceļu no dienvidiem nāca arābu karavānas - tās nāca no Mekas, kur dievieti Allatu simbolizēja jauns mēness, un tur sievietes slēpa augumu zem melna apģērba, atstājot vienīgi spraudziņu acīm.

- Es nopirku nedaudz zivju, - Ignatijs sacīja. - Dažus ļoti labus gabaliņus, - viņš piemetināja, cerēdams iekārdināt Selīni uz ēšanu.

Tad it kā taisnodamies pasmaidīja un turpināja:

- Esmu vecs vīrs un ievēroju zināmus paradumus. Šodien ir Veneras diena - pēdējā nedēļas diena, un Romā par godu dievietei mēs šajā dienā ēdam vienīgi zivis. Tā ir ļoti sena paraža, un es diemžēl bieži vados pēc senām paražām.

Selīne neatbildēja. Viņas sirds bija pārāk smaga, lai runātu.

Andreass.

Kur viņš ir? Kādēļ viņš vēl nav panācis karavānu? Pagājušas jau divas nedēļas, divas garas, ilgu un sāpju pilnas nedēļas, viņa cietusi un uztraukusies, pastāvīgi atskatījusies cerībā viņu ieraudzīt. Kur viņš ir?

Selīne juta sirdī sāpes, taču viņas medicīnas kastē nebija zāļu pret šo slimību. yiņa jutās tā, it kā dvēsele būtu nāvīgi ievainota, un nebija ne balzama, ne ziedes, lai to izdziedētu. To varēja izdarīt vienīgi Andreass ar savu pieskārienu, savu smaidu, savu mīlestību. Ugunskura liesmā Selīne redzēja viņa seju - Andreasam drīz jānāk un jāatrod viņa. Viņam tas jādara!

Stāvoklis sāka pasliktināties. Viņai nebija naudas. Māte bija samaksājusi zināmu summu, lai varētu pievienoties karavānai, kas viņām deva tiesības uz vienu ēzeli un tiesības ņemt ūdeni visās oāzēs, kas būs pa ceļam; bet, kad viņu nelielais pārtikas krājums dažas dienas pēc došanās ceļā izbeidzās, Selīne bija spiesta par nedzirdēti augstām cenām pirkt no ceļabiedriem kaut ko ēdamu. Dažreiz viņai izdevās darījums: kā samaksu par ēdamo viņa izmantoja savas zināšanas dzie-dināšanas mākslā. Kādai jaunai sīriešu sievietei bija sākušās priekšlaicīgas dzemdību sāpes, un Selīne lika viņai būt pastāvīgā reibuma stāvoklī, lai dzemdības nenotiktu uz ceļa. Pilns vīna kauss ik stundu, visiem par pārsteigumu, iedarbojās: spazmas mitējās. Pateicīgais vīrs iedeva Selīnei maizi un zivis trim dienām. Bet nu arī tas bija cauri.

Selīne aizgriezās no ugunskura un vēroja apgūlušās Meras augumu. Mātei bija kļuvis sliktāk.

Pēcpusdienā, kad karavāna apstājās, lai gatavotos pārlaist nakti, Selīne bija saplūkusi tuksneša augus, ko sauca par "ripojošajiem priekšmetiem", un pārklājusi tiem pāri savu pallu mazas telts veidā, lai nodrošinātu Merai aizsegu pret tuksneša sauli. Tagad viņa zem tās gulēja, sarāvusies uz sāniem, un smagi elpoja. Mēra nebija ēdusi divas dienas.

Selīnes kuņģi žņaudza stindzinošas bailes. Viņa domāja: "Es zaudēšu viņu! Mana māte mirs šeit, šajā drausmīgajā tuksnesī! Andreas, Andreas! Vai esmu zaudējusi arī tevi?"

Selīne palūkojās apkārt. Naktij iestājoties, tuksneša ceļš kļuva tumšs. Viņa skatījās tumsā un iedomājās redzam vientuļu jātnieku, kas aulekšiem tuvojās. Kur bija Andreass? Kādēļ viņš nenāca?

Selīne sajuta kādu plaukstu uz savas rokas. Viņa pagriezās un ielūkojās vecā Ignatija laipnajās acīs. Likās, viņš saprot Selīnes rūpes. Arī viņš bija ievērojis, ka Meras veselība pasliktinās.

Ignatijs bija apdomīgs un cēlsirdīgs cilvēks. Viņš bija uzņēmis Selīni un Mēru pats savā, mazākā ceļotāju grupiņā - ar astoņiem kamieļiem un divpadsmit vergiem, un bija iecēlis sevi par viņu aizstāvi. Pēc ilgu gadu ceļojumiem Ignatijs pārāk labi zināja, cik neaizsargāti radījumi ir sievietes, kuras uzdrošinās ceļot vienas.

- Man bail, Ignatij, - Selīne beidzot aizsmakušā balsī teica. - Mēness dilst. Tas ir laiks, kad slimi un veci cilvēki bieži mirst. Baidos, ka viņa netiks līdz Palmirai. Manuprāt viņa nav tik spēcīga, lai rīt varētu ceļot. Mums jāapstājas un jāatpūšas.

Ignatijs nopietni pamāja ar galvu. Viņam bija ienākusi prala ta pali doma.

- Labi, - viņš teica, noliekot sānis vīnu un zivi. - Es domāju, ka laiks parunāt ar karavānas vadītāju. Raudzīšu, lai viņš iedala jums vienu kamieli, pavadoni un ūdeni.

- Vai jūs domājat, ka viņš piekritīs?

Ignatijs stāvēja un smaidīja.

- Šī vīra rīcība ir tikpat nosakama ka koks.

Kad Selīne vēroja, kā Ignatijs spraucas starp teltīm un ugunskuriem, viņu pārņēma šaubas. Selīne dažas reizes bija uzmetusi paviršu skatienu karavānas vadītājam, taču viņš nebija atstājis augstsirdīga cilvēka iespaidu.

Ignatijs drīz vien atgriezās. Viņš noslīga uz krēsla un pacēla savu koka ceļojumu kausu (turība ceļojumos tika slēpta, lietoja tikai nepieciešamos priekšmetus).

- Es nolādu šo laikmetu un cilvēkus, kas to radīja, - viņš nomurmināja, izliedams nedaudz vīna tuksneša dieviem, tad pārpalikumu norija pats.

- Ignatij, kas...

- Viss, ko es lūdzu, bija viņa zīmīte, lai jums būtu tiesības uz ūdeni, kad nonāksiet oāzē. Galu galā jūs par to esat samaksājušas. Līgums ar karavānu noslēgts mutvārdos, bet tika zvērēts pie dieviem, ka tas būs spēkā. Līgums tātad ir saistošs.

- Vai viņš negrib to ievērot?

- Baidos, bērniņ, ka tas ir tikpat bezcerīgi kā sīpolā atrast serdi. Tas vīrs ir caurcaurēm zemisks un ļauns.

- Ak, Ignatij! - Selīne izmisumā lauzīja rokas. - Ko lai daru? Manu māti nedrīkst pārvietot! Pirms ceļa turpināšanas viņai jāatpūšas!

Nu, nu, - Ignatijs noteica, paplikšķinādams viņai pa roku un juzdamies vainīgs, ka izbiedējis viņu. - Gluži tik slikti jau nav. Līdz pilsētai ir tikai divu dienu gājiens. Šis ceļš ir ļoti dzīvīgs, un tu nekad nejutīsies viena.

- Tas mani biedē!

Nav ko bīties. Šie ceļi ir paši drošākie pasaulē. Palmīras tuksneša sargi ar saviem jātniekiem stopšāvējiem ir spēks, kuram neviens bandīts nevēlas gadīties ceļā!

Ignatijs mazliet atgāzās un vēroja ugunskura liesmas apspīdēto Selīnes bālo seju.

- Neuztraucies, bērniņ, - viņš maigi sacīja un satvēra viņas roku.

- Es palikšu pie tevis. Es parūpēšos par tevi un tavu māti.

14. nodaļa

Kaut arī viņa bija Bat-šeba (kas nozīmē "Dievietes meita") un tādējādi, domājams, ar neierobežotu varu, šobrīd valdniece Laša jutās pilnīgi bezspēcīga.

Viņa bija nometusies uz ceļiem pie gultas, kurā atradās viņas dēla drudža pārņemtais ķermenis.

Ārsti un kalpotāji nervozi grozījās un mīdījās pa istabu. Lai mazinātu zēna drudzi, viņi bija izmēģinājuši visus iespējamos līdzekļus, taču bez panākumiem. Šobrīd valdnieces niknums bija audzis līdz ar prinča nokaitētās ādas karstumu. Viņa pacēla galvu un ar savu vienīgo, ķirzakas acij līdzīgo aci ieurbās ārstā.

- Kur Kazlahs? - viņa beidzot ierunājās.

Visi saskatījās.

- Viņš ir templī, jūsu augstība.

Viņa sarauca uzacis.

- Vai viņš lūdz dievieti par mana bērna dzīvību?

Visi atkal nervozi saskatījās. Bailes pildīja viņu vēnas kā auksti Eifratas ūdeņi.

- Viņš ir... ak... valdnieka uzdevumā, žēlīgo pavēlniec.

- Aizsūtiet pēc viņa. Ja mans dēls mirs, tad nemirs viens, - Laša smagi piecēlās. - Tagad ejiet ārā. Visi.

Pēc īsa apjukuma brīža, kurā galminieki drūzmēdamies metās ārā, valdniece beidzot mazliet atslābinājās. Nebija viegli pastāvīgi saglabat kontroli, izrādīt drosmi un turēt pavalstniekus pienācīgā attālumā. īpaši tagad, kad dēls bija tik slims.

Viņa piecēlās kājās. Laša bija augumā ražena, platiem pleciem un valdonīgu stāju. Viņas melnie mati bija sapīti daudzās pīnes, vairākas zīda kārtas cieši apņēma ķermeni, un piere, kakls un rokas pat šajā vēlajā stundā bija bagātīgi izrotātas ar dārgām rotaslietām.

Viņa atgāja no gultas un devās uz balkonu, no kura varēja saredzēt upi, kas, zaigodama mēnessgaismā, turpināja savu mūžīgo tecējumu. Raugoties lejup uz sēru vītolu birztalu, valdniece Laša jutās gluži pazemīga. Tik daudzus gadus viņa bija pavēlējusi nāvei, bet tagad likās, ka nāve pavēl viņai. Laša mīlēja dēlu vairak par visu šajā pasaulē.

Valdniece pavērsa seju pret sudraboto dievieti debesīs un izrunāja vienkāršas lūgšanas vārdus: - Visuvarenā Māte, neļauj manam dēlam mirt...

15. nodaļa

Selīne pacēla acis uz melnajās debesīs augošo mēnesi un čukstēja:

- Visuvarenā Māte, lūdzu, ļauj manai mātei dzīvot...

Viņa bija nometusies uz ceļiem un saņēmusi Meras galvu klēpī. Pirms brīža Selīne bija iedevusi mātei dažus malkus ūdens, kas izsauca draudīgu klepus lēkmi. Selīne neuzdrošinājās viņu vēlreiz aiztikt. īsi pēc pusnakts Mēra atvēra acis un paskatījās uz meitu.

- Ir laiks, - viņa klusi teica. - Mana stunda ir klāt.

- Nē, māt...

- Te neko nevar līdzēt, meitiņ, - Mēra čukstēja, smagi elpojot. - Tagad ir atlicis laiks vienīgi patiesībai. Tādēļ, lūdzu, klausies manī. Klausies uzmanīgi. Mans sakāmais tev ir svarīgs, un man ļoti grūti runāt.

Mēra mēģināja nedaudz mainīt stāvokli. Viņa pakustējās, un seja uzreiz saviebās sāpēs. Kad viņa dziļi ievilka elpu, lai sacītu to, kas jāsaka, rīklē kaut kas nogārdza.

- Man, meit, nebija lemts sasniegt Palmīru. Esmu izpildījusi savu pienākumu. Mans darbs ir galā. Esmu atvedusi tevi atpakaļ...

- Māt, - Selīne murmināja, glāstot Meras matus. - Es nesaprotu, ko tu saki. Ko tu domā ar "atvedusi mani atpakaļ"?

- Pirms sešpadsmit gadiem... Tu esi īpaši izraudzīta...

Selīne nodrebēja. Viņa skatījās uz mātes zilganajām lūpām un mēģināja saprast vardu nozīmi, mēģināja palīdzēt mātei, cenšoties saprast viņu bez vārdiem.

"Izraudzīta?" Selīne domāja. "Kam izraudzīta?"

- Tavs tēvs... - Mēra atņēma elpu. - Viņš sacīja, ka tu nākot no dieviem. Viņš teica, ka tu piederot tiem.

Selīne stingi skatījās uz māti. Pirms daudziem gadiem Mēra bija stāstījusi viņai par zvejnieku, kurš pirms viņas piedzimšanas bija gājis bojā nelaimes gadījumā uz jūras. Pēc tam māte nekad vairs nebija runājusi par vīru, kurš padarīja viņu par atraitni. Bet kāpēc gan lai vienkāršs zvejnieks apgalvotu, ka viņa bērns nāk no dieviem?

Asaras sariesās Meras acīs, un viņa nolādēja savu ķermeni, kas bija pievīlis, kas bija kļuvis viņas ienaidnieks. "Man tas bija jāizstāsta pirms vairākām dienām, kad vēl pietika spēka. Kāpēc? Ak; kāf)ēc gan es gaidīju līdz šim brīdim, lai pateiktu viņai patiesību?"

Mēra aizvēra acis. Viņa zināja atbildi: "Tāpēc, ka baidījos. Gribēju vel brīdi paturēt viņu. Es gribēju, lai viņa vel dažas dienas ir mana meita. Es nebūtu spējusi skatīties uz viņu, ja atteiktos no mātes stāvokļa un zinātu, ka viņa domā par kādu citu sievieti - to nabaga jauno sievieti, kuru kareivji sarkanajos apmetņos izvilka no dzemdību gultas. Es nespētu skatīties savas meitas sejā, zinot, ka viņa vairs nav mana."

- Selīn! - Mēra teica. - Tu biji pats labākais manā dzīvē. Tu ieradies pie manis, kad biju viena. Es biju savtīga. Es vēlējos, lai tu būtu vienīgi mana. Bet es vienmēr zināju, ka kādu dienu dievi pieprasīs tevi, jo tās ir viņu tiesības. Dzimšanas brīdī viņi tevi iezimeja, un šo zīmi tu nēsā vēl joprojām. Kad tu nolādi savu mēli, Selīn, un es zinu, ka tu to dari, atceries - tie bija dievi, kas tevi radīja tādu, tā ir viņu zīme, ka tu esi izraudzīta...

Meras balss apklusa. Selīne apjukusi skatījās uz māti un gaidīja.

Ignatijs no savas vietas pie ugunskura varēja saskatīt divus siluetus pagaidu teltī. Tā bija otrā diena, kopš viņi bija vieni. Pirms divām dienām karavāna bija atstājusi viņus - mazu grupiņu: astoņus kamieļus, piecpadsmit cilvēkus un vienu nogurušu ēzeli uz Palmīras ceļa. Kad milzīgā karavāna bija aizgājusi un putekļi nosēdušies, izkveldētais Sīrijas tuksnesis šķita lielāks un draudīgāks nekā agrak. Naktī Ignatijs stāvēja sardzē. Pie jostas viņš nēsāja dunci un lika apbruņoties arī vergiem.

Kaut gan meitene bija apgalvojusi, ka pa ceļu viņai sekojot kāds draugs un varot ierasties jebkurā brīdī, Ignatijs par to ļoti šaubījās. Ja draugs sekotu, viņš tagad būtu jau klāt.

- Tu piedzimi īpašam uzdevumam, Selīn, - Meras vājā balss izgaisa naktī. - Tu esi īpaša. Tevi gaida vienreizējs liktenis, šī likteņa dēļ tu piedzimi, un es, lai tevi tam sagatavotu, veltīju sešpadsmit gadus. Tev tas tagad jāatrod. Man nav atbilžu, Selīn. Tev pašai tās jāatrod. Atbilžu meklēšana tev jāpārvērš par dzīves uzdevumu.

Selīne apjukumā kratīja galvu.

- Par ko tu runā, māt?

- Klausies, meitiņ, klausies. Tev tagad jauzzina patiesība...

Notupusies uz ceļiem un pieliekusi galvu, vērojot mātes sausās

lūpas veidojam vārdus, Selīne klausījās. Viņa dzirdēja, kā bezgalīgā tuksneša klusums pamazām deva ceļu citam skaņām: gaudojošam vējam, kas cauru nakti vaidēja, grabinot durvis un logus, vējam, kas nesa sev līdzi zirgu pakavu klaboņu un romiešu kareivju pavēlošos saucienus.

Mēra vēlreiz pārdzīvoja nakti pirms sešpadsmit gadiem un attēloja notikumus tik spilgti, ka meitai likās, viņa redz tos: izskatīgo romiešu augstmani un tā jauno sievu, Meras namiņu pilsētas nomalē, pirmā bērniņa - puisēna piedzimšanu, kuru nosauca par Hēliosu, tad otrā bērna - meitenes Selīnes - grūto nākšanu pasaulē, romiešu kareivju ielaušanos, Mēru, kas paslēpusies labības apcirknī, un tad, beigās, romiešu augstmani, kurš gulēja asins peļķē un lika Merai paņemt gredzenu no viņa rokas.

- Viņš teica... tu nākot no dieviem, Selīn. Viņš sacīja, ka tu esot īpaša. Dieviete atsūtīja tevi manā bezbērnu vientulībā un par atlīdzību man bija jāpilda noruna ar viņu. Es vedu tevi atpakaļ uz Palmīru, kā pavēlēja priesteriene, lai tu atrastu ceļu pretī savam liktenim.

Selīne apdullusi skatījās uz māti. Viņa mēģināja visu aptvert -neticamo stāstu par savu dzimšanu, vecākus, kuru sejas nespēja iedomāties, mirstošā romieša pravietiskos vārdus, - bet tikpat labi viņa varēja mēģināt satvert debesis un zvaigznes. Tas viss bija tik fantastiski.

Mēra pacēla trīcošu roku.

- Tagad ir laiks, Selīn. Iedod man rozi.

- Rozi?

Kaklarotu. To, kuru es apliku tev ap kaklu Apģērba ceremonijas dienā. Tev pienācis laiks redzēt, kas tajā atrodas, un man ir laiks izskaidrot tev tās saturu.

- Bet... Man vairs nav ziloņkaula rozes, māt. Es to atdevu.

Mēra ieplēta acis.

- Tu... to atdevi? Selīn, ko tu teici?

Selīne piespieda roku krūtīm, un tur, zem apģērba, viņa varēja sajust Andreasa acveidīgās kaklarotas kontūras.

- Es... iedevu to Andreasam. Mēs devām solījumu viens otram. Viņš man iedeva savu "Hora aci" un es...

No Meras rīkles izlauzās vaimanas, kas cēlās pret zvaigznēm un pildīja tuksneša nakti. Kamieļi sakustējās un nosprauslojās. Ignatijs ar vergiem pārsteigti pacēla galvas.

- Ko es esmu izdarījusi! - Mēra iesaucās, sitot ar nespēcīgo dūri sev pa krūtīm. Ko es esmu izdarījusi! Savās bailēs un muļķībā es turēju tevi neziņā! Man jau sen to vajadzēja izstāstīt! Ko es esmu izdarījusi!

- Mat, nomierinies. Lūdzu!

Šņukstēdama Mēra pastāstīja Selīnei par zelta gredzenu, kas, pēc mirstošā romieša vārdiem, bērnam visu izskaidrošot. Tur kaut kas bijis iespiests: kāda seja un dažas svešādas rakstu zīmes, ko Mēra nebija spējusi izlasīt. "Iedod to viņai, kad viņa kļūs vecāka," romietis bija teicis. "Tas vedīs viņu pretī liktenim."

- Bet kā tu tagad tiksi vadīta? - Mēra kliedza. - Bez tā gredzena? Un tur bija arī viņa matu sproga, tava tēva mati, un segas gabaliņš, uz kura piedzimstot tika uzlikts tavs brālis, - spēcīgi pierādījumi, Selīn, viss, kas pasaulē saista tevi ar vecākiem. Viss prom! Tu esi nošķirta no saviem vecākiem! Ko es esmu izdarījusi!

Kā sapnī Selīne iedomājās ziloņkaula rozi gu|am uz Andreasa krūtīm. Viņa tagad saprata, ka bija iedevusi viņam daudz vairāk nekā tikai sevi pašu. Viņa bija ielikusi Andreasa rokās savu likteni.

- Bērns, uzklausi mani. Tev jādodas atpakaļ uz Antiohiju. Tev jāsatiek Andreass un jādabū atpakaļ kaklarota. Atvērto, meitiņ. Paskaties uz gredzenu...

Selīne stingi skatījās uz māti. "Iet atpakaļ uz Antiohiju pie Andreasa..."

- Selīn, apsoli man! - Mēra pasniedzās un ar negaidītu spēku satvēra Selīnes roku. - Meitiņ, tava dieviete ir Izīda. Viņa ir izvēlējusies tevi īpašam uzdevumam. Tev jāuzzina, kas ir šis uzdevums. Tas ir tavs pienākums. Tev jāuzzina, kas tu esi. Tev jāatrod brālis un atkal jāapvienojas ar viņu...

Meras balss vēlreiz pieklusa, un, kad viņa aizvēra acis, šķita, ka viņa guļ. Selīne ilgu laiku skatījās, turot mātes galvu sev uz ceļiem. Viņas apziņā pamazām viss sāka noskaidroties. Tas apņēma viņu kā nakts migla. Selīne trīcēja, karstas asaras aizmigloja skatienu. "Tu neesi mana īstā māte?" viņa mēmi vaicāja klēpī dusošajai sievietei. "Tad kura..."

Selīne pacēla galvu un skatījās pāri tuksnesim uz tālo apvārsni, kur drūmi slējās melni pakalni. Aiz tiem atradās viņas dzimta pilsēta Palmīra.

"Vai mana īstā māte joprojām ir tur? Un mans dvīņubrālis Hēlioss?"

Un vai Andreass mani tur, tajā pilsētā, atradīs? Vai viņš ies pa šo ceļu un meklēs mani? Varbūt man tagad iet atpakaļ - uz Antiohiju, uzgriezt muguru mātei un brālim, kuri varbūt ir tajā svešajā pilsētā..."

Selīne sāka raudāt.

Kā šī maigā sieviete varēja nebūt viņas īstā māte? Šī mīļā un jaukā sieviete slaucījusi Selīnes bērnības asaras un mierinājusi baiļu brīžos, viņa likusi plāksterus uz saskrambātajiem ceļiem un skaidrojusi mēness un planētu kustību. Šī sieviete mācījusi viņai dziedināšanas mākslas noslēpumus visu, ko viņa zināja par augiem un maģiju. Tā bija Mēra, kas vadīja jauno Selīni pa neskaidro ceļu uz dvēseli un mācīja, kā satvert dvēseles liesmu.

Un tā bija šī vienkāršā, mīlošā sieviete, kas pūlējusies caurām naktīm un uzšuvusi skaisto, zilo stolu tā, lai viņas meita tiešām mirdzētu savas dzīves nozīmīgākajā brīdī.

Nē, Selīne izlēma. Viņas liktenis nevarēja būt tanī tālajā, nepa zīstamajā pilsētā. Tas atradās Antiohijā, kur viņa veltīs sevi dziednie čībai. Tur bija viņas mīļotais Andreass.

Kad māte atkal mēģināja runāt, Selīne noglāstīja viņas karsto pieri un neskanīgi teica:

-Tagad neuztraucies, māt. Guli.

- Miegs ir viss, kas man atlicis, meitiņ. Es vēlos, lai tu man apsolītu, ka ņemsi manu apmetni, iesi tos ceļus, kurus tev ierādīju, godāsi seno dziedniecības mākslu un vienmēr atcerēsies Dievieti. Tagad tev pašai jāuzņemas atbildība par sevi, Selīn. Neaizmirsti, ka tu esi izredzēta. Apsoli man, meitiņ...

Raudādama Selīne satvēra mātes roku un apsolīja.

Mēra jutās atvieglota.

- Tagad... sagatavo man kapu.

-Nē!

- Līķi mēnessgaismā satrūd ātrāk nekā saulesgaismā, es tev esmu to mācījusi. Pasteidzies. Nav vairs daudz laika.

Joprojām raudādama, Selīne ērti noguldīja Mēru uz pallas. Pirms aiziešanas viņa vēl pēdējo reizi satvēra mātes roku.

Ir muļķīgi bīties nāves, meitiņ, - Mēra liegi teica. - Ta ir it kā iemigšana. Kad es pamodīšos, tad būšu apvienojusies ar Visuma Māti. Un mēs, dārgo bērniņ, atkal būsim kopā. Tā būs augšāmcelšanās. Dieviete mums to apsolīja. Es tevi gaidīšu...

Nožēlas pilna Mēra gulēja zem telts, ko Selīne bija uzmeistarojusi no pallas un "ripojošajiem priekšmetiem", un ieklausījās cieto smilšu rādītājā lāpstās troksnī. Ja vien viņa varētu nodzīvot tik ilgi, lai uzzinātu, kas viņas meita ir, un beidzot redzētu to diženumu, kura dēļ Selīne dzimusi. Pirmo reizi mūžā Mēra nevēlējās rīkoties pēc Dievietes gribas.

Savā pēdējā brīdī Mēra piedzīvoja pēkšņu atklāsmes uzliesmojumu. Viņai parādījās vīzija. Pagriezusi galvu uz sāniem, ar mīlestības pilnu skatienu viņa nolūkojās raudošajā meitenē un domāja: "Kādu dienu tu atgriezīsies Antiohijā un meklēsi savu iemiļoto Andreasu. Bet nebūs tā, kā tu iedomājies, tas nenotiks tādos apstākļos, kā tu domā..."

Pirms gaismas svīšanas Meras pēdējie vārdi meitai bija:

- Neaizmirsti uzturēt labas attiecības ar Izīdu.

Tad Mēra nomira.

16. nodaļa

Brīdī, kad sākās uzbrukums, lika uzlikta nasta pēdējam kamielim, un Ignatijs teica:

- Nešaubos, ka, nonākusi Palmīrā, tu ātri vien atradīsi karavānu, kas dodas uz Antiohiju. Un es raudzīšos, lai tu ceļojumam iekārtotos ērti un netiktu apkrāpta.

Dienai austot, Selīne bija uzlikusi pēdējo akmeni uz Meras kapa un, nojaucot apmetni, lai turpinātu ceļu uz Palmīru, izlēmusi, ka vislabākais būtu doties uz šo pilsētu un tad mēģināt atrast kādu karavānu, kas dodas atpakaļ uz Antiohiju. Viņa iedomājās par Andreasa pārsteigumu, ja abi ceļā satiktos. Un tad trāpīja pirmā bulta.

Likās, ka viņi nāk no nekurienes, it kā pēkšņi būtu izauguši no smiltīm. Uz mazo nometni metās milži zirgos. Ignatija vergi izjauca rindu un klaigādami sāka skraidīt. Pirmā bulta trāpīja mugurā kādai vecākai sievietei, nākamais krita vecs vīrs. Selīne brīdi stāvēja un skatījās, tad nočukstēja: "Džini!" un metās skriet. Uzbrucēji izveidoja apli un spiedās virsū, augstu virs galvām vicinādami lielus, līkus, saulē zibošus zobenus. Galvā viņiem bija melni turbāni, uz sejas melni aizsegi. Zem biezajām uzacīm vīdēja mežonīgas acis, bet no rīkles lauzās baismīgi, necilvēcīgi kliedzieni.

Selīne izmisīgi meklēja Ignatiju. Kamieļi panikā bēga, un Selīnei vienu brīdi likās, ka šo dzīvnieku kāju mežs viņu samīdīs. Romiešu vergi no līkajiem zobeniem krita ap viņu kā kvieši no izkapts. Smilšu un putekļu mākonis aizsedza saules gaismu, upuru saucieni un kliedzieni izvērtās apdullinošā troksnī.

Kāds sagrāba Selīni aiz rokas un pavilka nostāk. Tas bija Ignatijs, kas izmisīgi vilka viņu projām no cīņas burzmas, kur milzīgās kamieļu kājas mīdīja kritušo vergu ķermeņus.

- Gāz zemē viņu zirgus! - viņš kliedza un iespieda Selīnei rokā nazi. Pārbijusies Selīne skatījās uz smago naža asmeni un nākamajā mirklī redzēja Ignatiju pagriežamies, lai iegrūstu nazi uzbrūkoša zirga kakla. Bet viņam misējās, un uzbrucēja zobens dziļi iecirtās viņa rokā.

- Ignatij! - Selīne iekliedzās, mēģinādama viņam piekļūt. Bet auļos tuvojās cits zirgs, kura jātnieks ar skatienu bija ieurbies Selīnē. Viņa stāvēja kā pārakmeņojusies, kā hipnotizēta. Kad uzbrucējs, augstu pacēlis nāvīgo zobenu un gatavodamies to nolaist, bija jau gandrīz virs viņas, Selīne metās uz priekšu un Iīdz pat spalam iegrūda ua/i zirga ķermenī. Dzīvnieks iezviedzās un saslējās pakaļkājās, nome/ dams savu jātnieku. Ignatijs atguvies metās vīram virsū un pārgrieza rīkli.

Selīne vairs nespēja ne just, ne domāt. Viņas ķermenis darbojās instinktīvi. Viņa šņukstēja, riņķoja pa apli, akli dūra un cirta šajā kliedzienu, asins un smilšu mākoņu haosā.

Un tad viss bija cauri.

Pēkšņi iestājās klusums, bija dzirdama vienīgi zirgu smagā elpa un iemauktu šķindoņa. Selīne atskārta, ka ir piespiesta beigta kamie|a ķermenim. Viņas asiņainais nazis gulēja turpat līdzās. Mazliet attālāk miris gulēja Ignatijs. Smiltīs veidojās tumša asins peļķe.

Kāds izkliedza pavēli valodā, ko Selīne nesaprata, un jau nākamajā mirklī viņa bija sasieta, un mutē tika iebāzts vīkšķis. Viņa vārgi pretojās, kad viens no uzbrucējiem piecēla viņu kājās un līdzīgi miltu maisam uzmeta zirgā. Zirgs tūlīt laidās aulekšos, un Selīne, kurai rokas bija sāpīgi sasietas uz muguras, gulēdama uz vēdera un kratīdamās, jutās drausmīgi slikti.

Bez Selīnes tika saudzēti vēl seši Ignatija vergi - tās visas bija jaunas sievietes. Vīrieši un vecākās sievietes tika atstāti tuksneša maitēdājiem. Gūstekņus veda pa tuksnesi milzīgā ātrumā, prom no Antiohijas ceļa, uz klinšainajiem kalniem ziemeļos no Palmīras. Tur uzbrucēji pievienojās citai grupai, kas arī veda sagūstītus cilvēkus. Neapstājoties, lai atpūstos, tie turpināja virzīties uz austrumiem, uz lielo tuksnesi, prom no visiem ceļiem, prom no Palmīras.

Selīni saka apņemt žēlastības pilna tumsa. Viņas pēdējā doma bija par Andreasu: ko viņš domās, ieradies apmetnē, kas tagad pārvērtusies par slaktiņa vietu?

17. nodaļa

Kazlahs pasvārstīja rokās maisiņu ar zeltu un vērtējoši paskatījās uz apmeklētāju.

- Pārējo saņemsi, ja dažas no viņām būs jaunavas, - viņš teica. Ilgajā jājienā noputējis, vīrietis kāri skatījās uz maisiņu.

- Četras ir ļoti jaunas, kungs. Tām jābūt jaunavām. Attiecībā uz pārējām... - Viņš paraustīja plecus.

- Kad apskatīšu, tad jau redzēšu. Tikmēr, - Kazlahs nosvieda maisiņu uz grīdas, - te tev būs mazliet avansā. Kad būšu meitenes pārbaudījis, aizsūtīšu veigu ar pārējo naudu. Uz pili vairs nenāc.

Vīrietis aizdomīgi piemiedza acis. Vai viņš varēja cerēt, ka Kazlahs pateiks, ja dažas meitenes būs nevainīgas? Viņš priecājās, ka bija pieticis apķērības paķert kopā ar meitenēm arī mazliet laupījuma kā nodrošinājumu pret šādu iespēju. Viņš bija saņēmis pavēli ātri uzbrukt un nozust ar sievietēm, pirms tuksneša sargi kaut ko uzzina. Taču viņš nespēja atturēties, nepaņēmis līdzi to, kas likās neparasti vērtīgs.

- Kungs,-viņš teica, paceldams no grīdas maisiņu ar zeltu, - varbūt es varu jūs ieinteresēt ar cita veida preci?

Kazlahs nievājoši uzlūkoja vīrieti. Neaizsargātu sieviešu nolaupīšana nebija pats sliktākais, ar ko šis palmīrietis nodarbojās. Viņu pazina arī kā bērnu, īpaši zēnu, tirgotāju. Kazlahs necieta darījumus ar viņu, taču valdniece Laša bija pieprasījusi, lai viņš personīgi nokārto šo pretīgo lietu. Bet tas nu bija par daudz.

- Mēs darījumu noslēdzām. Ej prom!

- Ja es varētu parādīt jums kaut ko neparastu? Kaut ko ārkārtīgi interesantu?

- Ja tūlīt neaiziesi, likšu tevi izmest, un tu nekad vairs neredzēsi pārējo naudu.

Apmeklētājs pagriezās, atvēra durvis un deva zīmi ļaužu grupiņai, kas gaidīja ārpusē. Tad atgriezās pie Kazlaha, velkot aiz sevis lielu jēlādas maisu.

Virsārsts saniknojās.

- Kas tas tāds?

-Vai nevēlaties ieskatīties? - tirgonis jautāja un nolika maisu istabas vidū.

Palmīrietis atraisīja virvi un uzmanīgi izņēma no maisa četrstūrainu melnkoka kasti ar ziloņkaula inkrustācijām.

Kazlaha ziņkārība bija neviļus pamodusies.

Vīrietis nolika kasti uz galda, pacēla tās vāku un vēroja ārsta sejas izteiksmi.

- Tā ir medicīnas kaste, - palmīrietis piesardzīgi teica. - Redzat? Tā noteikti piederējusi kādam bagātam un zinošam ārstam.

Kazlaha acis pakavējās pie mazu krūku rindas, jauna papirusa ruļļiem, piestas un miezera, mazām atvilktnītēm ar uzlīmēm, uz kurām bija ēģiptiešu hieroglifi, spoles ar šuves diegiem, kaula adatām. Šī kaste nepiederēja bagātam un zinošam ārstam, tā piederēja ļoti mācitam ārstam.

Kur tu to ņēmi? - viņš beidzot iejautājās.

- Es dabūju to uzbrukuma laikā uz Antiohijas ceļa. Tur bija kāds vecs romietis ar vergu bariņu. Viņš, bez šaubām, bija ārsts un plānoja uzsākt praksi Palmīrā.

Kazlahs pamāja ar galvu. Palmīrā uz vienu cilvēku bija vairāk ārstu nekā jebkurā citā pasaules pilsētā, pat Romā. Šis vecais romietis būtu vēl viena zivs lielā un pārpilnā dīķī, taču tāda zivs, ar kuru vērts iepazīties.

Kazlahs pastiepa garu, tievu pirkstu un pieskārās te vienam, te citam priekšmetam kastē, it kā viņu hipnotizētu to iespējas: caurspīdīgam akmenim, sēra gabalam, mazai Izīdas statuetei. Kazlahs saprata, ka šī medicīnas kaste bija daudzu mācību un darba gadu kulminācija.

Viņš pacēla vienu no mazajām krūkām, izvilka aizbāzni un paostīja tās saturu. Lai kas tur arī būtu, Kazlaham smarža nebija pazīstama. Ļoti uzmanīgi viņš ielika krūku atpakaļ un domīgi aplūkoja kasti. Protams, tā piederējusi ārstam, kas mācījies Ēģiptē. Visā pasaulē nebija labāku ārstu par tiem, kuri izglītību ieguvuši Aleksandrijā.

Viņu pārņēma skaudība. Tās bija jūtas, ko viņa cietā sirds nebija piedzīvojusi daudzus gadus - skaudība pret šo vīru, kuram piederējusi kaste, skaudība par viņa zināšanām, kuras varbūt iegūtas lielajā Medicīnas skolā Aleksandrijā. Kazlahs pats nebija ieguvis oficiālu izglītību. Viņš bija cīnījies par savām zināšanām, zaga tās un bija iecietīgs, jaunībā, vēl tikai ieradies pilī. Kazlahs redzēja, kāda vara pieder virsārstam, vara pat pār valdnieku un valdnieci, kurus mocīja sāpes tāpat kā vienkāršu zemnieku. Tad viņš pieglaimojās Malalam, toreizējam virsārstam. Tas bija pazemojoši, un Kazlaham nācās atteikties no sava lepnuma. Pamatzināšanas medicīnā viņš ieguva no vecā Malala. Pēc tam Kazlahs mācījās no savām kļūdām, praktizējot ar galminiekiem. Šī medicīnas kaste liecināja pārcilvēku, kam bija visas tās priekšrocības, kuru trūka Kazlaham. Viņš to ņēma ļaunā.

Brīdi padomājis, virsārsts novērsās, pārgāja pāri istabai, pasniedzās aiz aizkara un izņēma otru, mazāku maciņu ar zeltu.

- Es to pirkšu, - viņš teica un nometa maciņu uz galda.

18. nodaļa

Kad Selīne pamodās, viņai nebija ne jausmas, kur atrodas. Pirmā bija sāpju sajūta, asas, dedzinošas sāpes locītavās, mugurā, potītēs. Apziņai lēni atgriežoties, viņa sāka apjaust arī ko citu: salmu matraci, uz kura gulēja, lielo sausumu mutē un, visbeidzot, akmens sienu rokas attālumā no degungala.

Vaidēdama viņa piecēlās sēdus. Grīda likās pārāk nestabila. Viņa atkrita atpakaļ uz matrača un ilgi gulēja, lūkojoties griestos un mēģinot sakopot juceklīgās domas.

Kur viņa atradās? Kas bija noticis? Un tad viņa visu atcerējās: Meras nāvi, uzbrukumu no slēpņa, murgaino jājienu.

Izdzirdusi klusus šņukstus, viņa pagrieza galvu un jutās ļoti pārsteigtā par ieraudzīto.

Tā bija liela, tīra istaba, kurā caur plašu logu ieplūda saules stari. Uz grīdas bija paklājs, trauki ar ūdeni, dvieļi, un istabas vidū stāvēja zems galdiņš, - it kā ar ēdiena traukiem. Bet ne jau tas piesaistīja Selīnes uzmanību. Istabas otrajā pusē uz matrača gulēja kāda jauna meitene un raudāja.

Tad Selīne ieraudzīja pārējās. Istaba bija pilna, viņas gulēja vai sēdēja, viena pat stāvēja, atbalstījusies pret sienu, tukšu skatienu. Visas bija jaunas sievietes, gan apģērbtas, gan pusizģērbtas. Tās bija slimas, viņas vaimanāja un raudāja.

Selīnei bija grūti koncentrēties. Viņai trīcēja galva un, pakustoties viņa sajuta asas sāpes krūtīs.

Viņa apmulsumā samirkšķināja acis, ieraugot vienu no jaunajām sievietēm, kas bija ģērbusies tērpā, kādu Selīne agrāk nebija redzējusi -biksēs un blūzē - pieceļamies un pieejam pie vienas no raudošajām. Viņa pietupās, pateica dažus vārdus svešā valodā un viegli pieskārās meitenei ar roku. Raudošā meitene sāpēs skaļi iekliedzās, un dīvaini ģērbtā sieviete atrāva savu roku. Tā bija notraipīta asinīm.

Selīne atkal mēģināja piecelties sēdus, un šoreiz viņai tas izdevās. Vienu roku cieši piespiežot krūškurvim, viņai izdevās šķērsot istabu.

Apskatījusi raudošās meitenes rokā cirsto dziļo brūci, Selīne teica:

- Viņa ir smagi ievainota. Mums vajag...

Viņa aprāvās un pielika roku pierei, jo reiba galva. Kad reibonis pārgāja, viņa turpināja:

- Mums kaut kas jādara, lai apturētu asiņošanu. Un jāiztīra brūce.

Meitene dīvainajā tērpā savādi skatījās uz Selīni. Tad, it ka sapratusi, pielēca kājās, aizgāja un atnesa vienu no traukiem ar ūdeni. Seline ievēroja, ka tas smaržo un ka dvieļi ir no smalkākajiem liniem. "Savāda izturēšanās pret gūstekņiem," viņa nodomāja un tad pievērsās ievainotajai sievietei.

**♦

Kad ienāca svešinieks, visas jaunās sievietes jau bija pamodušās un sarunājās, cenšoties uzzināt, kas noticis, kur viņas atrodas un kāds ir šī savādā gūsta mērķis. Selīne varēja sarunāties ar bijušajām Ignatija verdzenēm, jo pārējās runāja dažādos svešos dialektos. Mazajai meitenei garajās biksēs, ar acīm, kas šķita pārlieku lielas viņas galvai, izdevās paskaidrot, ka viņas mājas atrodas tālu austrumos aiz Indas upes un ka viņas vārds ir Sāmija.

Kad istabā ienāca liela auguma vīrietis tumšā apģērbā, visas meitenes apklusa. Aiz viņa, turot rokās zobenus, nostājās divi klusējoši sargi. Vispirms vīrietis uzkavējās pie durvīm, apskatot divdesmit pārbiedētās sejas. Selīnei likās, ka viņš tās uzlūko tā, kā mēdz vērtēt zirgus vai kamieļus. Viņa trīcēja savā pārplēstajā apģērbā un, aizvērusi acis, lūdza Izīdu.

Vīrietis rīkojās lietprātīgi, īsi pavēlēja. Iesākumā sargi bija spiesti meitenes saturēt, bet, kad pārējās redzēja, ka paklausība nāks tikai par labu, vairs nepretojās. Viņš runāja grieķu valodā, kādu lietoja visā Austrumu zemē, un, kad Selīne saprata pavēles, ko viņš izkliedza sargiem, viņas šausmas vēl pieauga.

- Šīs abas nav jaunavas, - viņš teica. - Aizved viņas uz lielo baraku. Vergu tirgotājs šovakar tās paņems. Šī ir jaunava. Nodod viņu karaļa harēma galvenajam einuham.

Viņš vēl atradās istabas otrajā galā, bet Selīne kā aizsargājoties jau bija pierāvusi ceļus pie krūtīm un apņēmusi tos rokām. Viņa bija neskarta, viņa bija jānogādā valdnieka harēmā kopā ar pārējām.

- Kas tad tas? - vīrietis pēkšņi iejautājās un sagrāba raudošās meitenes roku. Sarauktu pieri viņš pētīja linaudekla pārsēju, tad pacēla galvu.

- Kas to izdarīja? - viņš asi noprasīja.

Neviena neizdvesa ne skaņas.

Elsojošā meitene nejauši pameta skatienu uz Selīni, un svešinieks pievērsās viņai.

- Vai tu to izdarīji? - viņš jautāja.

Selīne pavēra muti, taču vārdi nenāca pār lūpām.

Viņš pamāja vienam no sargiem, un tas paspēra soli uz Selīnes pusi.

- Jā, - viņa pēkšņi ierunājās. - Es to izdarīju!

- Kāpēc?

-B... b...

- Runā, meitene!

Selīne pūlējās veidot vārdus.

- Bija asiņošana.

- Uz šī apsēja ir medus, - vīrietis teica. Viņa acis pārslīdēja uz galda stāvošajiem traukiem ar biezputru, vīģēm un medu: barība bija domāta gūsteknēm spēku atgūšanai. - Kādē| tu liki uz ievainojuma medu?

Selīne norija siekalas, klusībā lūdzot Izīdu vadīt viņas mēli.

- Tas... tas attur ļaunos infekcijas garus.

Viņa acis bija tik aukstas, ka Selīne nodrebēja, un skatiens piesaistīja gandrīz vai ar fizisku spēku. Viņš palaida vaļā apsaitēto roku un piegāja pie Selīnes. Pārējās meitenes pārbijušās visu vēroja.

- Kā tu to zini? - pieliecies viņš jautāja.

Selīne atsprāga atpakaļ. Un sāka elsot.

- Mana...

- Runā!

- Mana māte bija dziedniece, - viņa teica. - Viņa mani iemācīja.

Skatiens neatklāja, ka viņš ātri kaut ko apsver. Tad viņš atkal iejautājās, tikai mazliet mierīgāk.

- Tava māte tātad bija dziedniece? Vai viņa bija kopā ar tevi karavānā?

Selīne pamāja ar galvu.

- Uz Antiohijas ceļa tu biji kopā ar kādu romieti. Vai viņš bija ārsts?

- Nē.

Kazlaha mutes kaktiņš sašķiebās. Viņš iedomājās par skaisto medicīnas kasti, kas atradās viņa dzīvoklī, un daudzajām lietām tajā, kuras viņam bija mistērija.

- Pierādi, ka māte tev ir mācījusi dziedināšanas mākslu. Pasaki man, piemēram, kā tu varētu bērnam noņemt karstumu?

- Ir daudzi paņēmieni: var vannot aukstā ūdenī, var ierīvēt ķermeni ar graudu degvīnu...

- Un ja tas nepalīdz?

Selīne atkal norija siekalas. Ar katru elpas vilcienu viņai sanos iesāpējās. Viņa jutās nespēcīga, vāja un baidījās noģībt.

- Ir vēl Hekates kūre, - viņa nočukstēja.

- Ko tas nozīmē?

-Tēja. Mana māte to gatavoja. Mana māte... - viņa iešņukstējās.

- Stāsti!

Selīne sāka raudāt. Viņas kalsnais ķermenis nodrebēja.

Mana māte ir mirusi, - viņa klusi noteica. Tad ieslēpa seju plaukstās. Kazlahs lūkojās viņā ar tikko manāmu smaidu uz lūpām. Hekates kūre, tā viņa bija sacījusi.

19. nodaļa

Kazlahs parakņājās medicīnas kastē un atrada zilu krūzi ar Hekates zīmi - bruņurupuci - uz tās.

Vispirms viņš to izmēģināja kādam noziedzniekam, kas gaidīja nāves soda izpildi. Kad pēc pāris pilieniem rūgtās tējas no zilās krūzes virām netika acīm redzams ļaunums, Kazlahs iedeva to kādam vergam, kuram bija parasts drudzis. Kad tas bija mazinājies, virsārsts izlēma dot to kroņprincim.

Bija vēla stunda, un prinča guļamistabā drūzmējās klusējoši novērotāji. Istabā bija sanākuši Allatas priesteri. Tie šūpoja kvēpināmos traukus, kas izplatīja kodīgus dūmus, grabināja tamburīnus un piesauca visus dažādos dievietes vārdus. Galvenais kambarkungs ar savu pavadoņu svītu stāvēja gatavībā. Galvenais rakstvedis, sakrustojis kājas, sēdēja uz grīdas pie tintes un papirusa, bet valdniece Laša sēdēja uz gultas malas, ar vienīgo aci vērojot katru Kazlaha kustību.

Pār pleciem viņam bija leoparda āda. Melnie mati kā pielaizīti mazajai galvai. Viņš sēdēja nekustīgi, nemirkšķinādams, it kā transā, pārliecies pār guļošo princi. Gandrīz nevarēja manīt, ka viņš elpo.

Aiz caurspīdīgajām drapērijām bija dzirdamas naktsputnu klaigas. Spodrā grīda mirdzēja zvaigžņu gaismā. Pāri palmu galotnēm bija saredzama šaura augoša mēness svītriņa. Naksnīgais gaiss, kas uzplūda un atplūda kā neredzams paisums, nesa sev līdzi Eifratas auglīgo, purvaino smaržu.

Pirmā noslēpumaino zāļu deva tika iedota nokrēsla - mazā karotītē. Prinča rīkle to norija gandrīz instinktīvi, kamēr visi apkārtstāvošie bažīgi skatījās. Kazlaham nebija ne jausmas/ cik daudz zēnam dot, taču viņš neuzdrošinājās rūpīgāk izjautāt sagūstīto meiteni, jo viņa varētu k|ūt aizdomīga un noklusēt. Varbūt meiteni paspīdzināt, bet nevar būt drošs, ka viņa runā patiesību. Viņa varēja padarīt Kazlahu par netīšu prinča slepkavu. Labāk turēt meiteni ieslēgtu un atkarīgu. Ar laiku, ja Kazlahs rīkosies uzmanīgi, viņa pastāstītu visu, ko zina, tad varētu viņu nogalināt, lai noslēptu jebkuras viņas eksistences pēdas, un visas zināšanas par noslēpto medicīnas kasti paliktu Kazlaha noslēpums.

Laša nekustīgi sēdēja sūrajos dūmos. Kazlahs zināja: ja tagad nepaveiksies, līdz rītausmai viņš būs miris tūkstoš reizes. Bet, ja zēns brīnumainā kārtā izdzīvos...

Čukstam līdzīga nopūta pāršalca telpai, klusa un viegla, it kā pati upe būtu sākusi elpot Likās, princis sāk mosties no dziļā miega.

Kazlahs paliecās uz priekšu un uzlika garu roku uz mantinieka pieres. Tad vēlreiz pasniedzās pēc mazās, zilās krūzes. Neviens nezināja, no kurienes tā uzradusies, neviens neko nezināja par medicīnas kasti. Un neviens neko nezināja par meiteni, kas bija viņa slepenā gūstekne.

Kazlahs nolika krūzi uz naktsgaldiņa un apsēdās. Visu acis bija pievērstas jaunajai sejiņai. Dziedāšana un tamburīnu skaņas apklusa, vīraku trauki beidza šūpoties. Galminieki stāvēja istabā klusi kā statujas. Viņu acīs vīdēja bailes - ja zēns nomirs, valdnieces niknums skars viņus visus.

Pēkšņi trauslais augumiņš zem zīda segas sakustējās, acu plakstiņi notrīcēja, tad acis atvērās, un princis paskatījās uz savu māti - valdnieci.

- Māmiņ... - viņš ierunājās.

20. nodaļa

Selīni piesaistīja Andreasa acis. Tajās bija dīvains spēks, kuram viņa nespētu pretoties pat tad, ja gribētu. Tām bija vētrainu, tumši zilpelēku padebešu krāsa, ko apēnoja dusmīgas uzacis ar dziļu rievu starp tām. Bet paradoksāli: tās bija laipnas un līdzjūtīgas acis, kā logs uz maigu, mīlošu dvēseli.

Andreass vilka Selīni sev klāt. Viņa ķermenis bija tik spēcīgs, viņš turēja viņu sev cieši klāt. Selīne juta savu paātrināto pulsu, elpa iesprūda kaklā. Viņa pacēla lūpas pret viņa lūpām, ilgojās pēc tām, slāpa pēc tam. Tad Andreass viņu noskūpstīja un turēja cieši, cieši sev klāt. "Ņem mani/' viņa čukstēja "ņem mani tūlīt."

Skaļš blīkšķis viņu izbiedēja un pamodināja. Viņa pielēca guļvieta sēdus un samirkšķināja acis. Tad apjēdza: tas bijis tikai sapnis.

Pagriezusies pret logu, kas atradās augstu sienā, Selīne ieraudzīja, ka līst lietus, un saprata - viņu pamodinājis pērkons. Trīcēdama viņa uzmeta sev plāno segu un piecēlās.

Šajā kamerā pirms Selīnes bija uzturējušies daudzi iemītnieki, un sienā zem loga kāds bija saracis atbalstu kājām, lai varētu pakāpties uz augšu un palūkoties ārā caur restēm.

Selīne pastiepās augšup un ieraudzīja novembra lietusgāzē satumsušu pilsētu. Viņa piespieda pieri aukstajiem dzelzs stieņiem un čukstēja:

- Andreas, mīļais. Mēs skūpstāmies vienīgi sapņos.

Ilgu un skumju pilnām acīm viņa skatījās lejup no sava akmens torņa.

Katru dienu, trīs mēnešus ilgi, Selīne bija spiedusi seju pie šiem dzelzs stieņiem, vērodama leja pilsētas vārtus un laužu pilno ielu, kas vijās ārā tuksnesī. Viņas skatiens nepārtraukti meklēja kādu pazīstamu augumu zirga mugura. "Viņš nāks," viņa sev atkārtoja katru dienu, turēdamās pie restēm ar tādu spēku, ka sāka sāpēt rokas un pleci. Selīne bija pārliecināta, ka Andreass ies pa Antiohijas ceļu un izdzirdēs par uzbrukumu apmetnei, un tad, neatradis viņu Palmīrā, pārmeklēs visu plašo tuksnesi. Bija pagājuši trīs mēneši, bet no karavānu ceļa līdz šai vietai taču bija tik daudz jūdžu! Selīne zināja, ka galu galā viņš nonāks līdz šai pilsētai, un tādēļ viņai bija jāvēro un jābūt gatavībā.

Bet šodien gāza lietus, un bija grūti kaut ko saskatīt, varēja manīt klīstam tikai dažas ēnas. Selīne skatījās uz ielām, kuras jau bija iegaumējusi, un domās bija gatava bēgt pa izraudzīto ceļu.

Ta nebija fiziska bēgšana, jo viņas ķermenis bija ieslēgts necaurejamās akmens sienās. Taču viņas gars bēga, domas joņoja pa šaurām, līkumotām ieliņām, lēca pāri sienām un skrēja pa tuksnesi pie Andreasa. Šīs domas deva viņai nelielu mierinājumu baigajā nebrīvē.

Kur Andreass atradās tagad, tieši šobrīd? Vai viņš sildīja rokas pie ugunskura, kas varbūt bija tepat lejā, šajā ielā ar raibajām nojumēm?

Selīne juta, kā lietus sāk iespiesties dvēselē un bojāt garastāvokli, taču viņa to atvairīja. Viņa uzbūra iztēlē savu dvēseles liesmu un sakopoja visus speķus, lai ta degtu spoži. Selīne zinaja, ka nedrīkst ļauties izmisumam, jo tad viņa būtu pazudusi. Viņai bija jādzīvo Andreasa un

Merasdēļ, kuras pēdejie vārdi bija pildījuši Selīni ar nepārvaramu velmi izdzīvot.

Tu esi izvēlēta...

Viņa skatījās, kā spēcīgajā vējā lokās dateļpalmas, taču neredzēja tās. Viņas acu priekšā bija vīzija: ziloņkaula roze, zelta gredzens, dvīņubrālis, kuru sauca Hēlioss. Andreass.

Selīne atlaida dzelzs režģus un noslīdēja uz grīdas. Lai sasildītos, viņa sāka soļot šurpu turpu pa nelielo telpu.

Viņa bija viena. Sagūstītās meitenes cita pēc citas bija aizvestas vai nu uz vergu mājokļiem, vai, līdzīgi Sāmijai - indiešu meitenei, kas īsu brīdi bija viņas draudzene kopīgajā gūsta laikā, - uz valdnieka harēmu. Un beigās Selīne arī pati tika aizvesta no skaistās un ērtās istabas uz šo nožēlojamo telpu. Dzelzs durvis aiz viņas bija aizcirtušās, atslēga pagriezusies, un sarga soļi izgaisa koridora klusumā.

Trīs bezcerības pilni mēneši bija pagājuši šajā akmens lādē, neziņā, kas ir viņas sagūstītāji, kur viņa atrodas un ko liktenis viņai lēmis. Selīne zināja vienīgi to, ka nedrīkst ļauties izmisumam, ka jāizdzīvo, jābēg un jāatrod ceļš atpakaļ pie Andreasa un sava likteņa.

Viņas vienīgais mierinājums šajā muigā bija "Hora zelta acs", ko viņa nēsāja zem drēbēm un ko neviens nebija pamanījis. Medicīnas kaste bija prom. Viņa iedomājās, kā tā guļ smiltīs, kas to lēnām aprok, līdz kļūst par vienu no daudzajām tuksneša kāpām. Viņas medicīnas kaste bija vienīgā saikne ar pagātni, ar māti, ar Meras dievišķīgo dziedināšanas mākslu. Bez tās viņa jutās kaila, zaudējusi sevi un mērķtiecību. Bet brīdī, kad skumjas draudēja ņemt virsroku, Selīnei vajadzēja tikai satvert "Hora aci" un sajust tās dziedniecisko spēku. Šajā kaklarotā dzīvoja Andreasa gars.

Soļu skaņa aiz durvīm lika Selīnei apstāties. Aiz aukstuma trīcēdama, aptvērusi plecus ar rokām, viņa stāvēja un klausījās. Viņu sagrāba šausmas.

Vai tas bija atkal viņš?

Viņas vajātājs, vīrietis, kas viņu mocīja. Selīne nekad nezināja, kad viņš nāks. Dažreiz tas notika no rīta, citreiz nakts vidū. Un vienmēr viņam bija jautājumi. Viņš varēja pamest viņai papirusa gabaliņu un pajautāt: "Ko nozīmē šis simbols?" Vai arī: "Pasaki, kas ir šis pūderis!" Selīne zināja, ko viņš cenšas iegūt: viņas zināšanas par dziedniecību. Un viņa saprata, ka tas uztur viņu pie dzīvības un paglābj no briesmīgajiem draudiem.

- Ja tu man neatbildēsi apmierinoši, - viņš bija brīdinājis jau pirmajā dienā šajā telpā, - es aizsūtīšu tevi uz harēmu, kur tevi izmantos valdnieks, un, kad tu viņam būsi apnikusi, tad tevi dabūs katrs, kas gribēs. Tu atbildēsi uz visiem maniem jautājumiem, vai ari es aizsūtīšu tevi uz kareivju barakām, lai tie izpriecājas.

Tas pildīja Selīni ar lielākām šausmām, kādas viņa jebkad bija piedzīvojusi. Arī dvēsele jutās slima, un viņa cīnījās, lai nezaudētu saprātu. Vīrieši izmantos viņu tādā veidā! Viņa ies no viena pie otra, uzklausīs rupjības un tiks pamesta. "Kā tas iespējams," viņa izmisīgi sev jautāja, "ka tas pats akts, kad vīrietis un sieviete ir kopā, var kalpot diviem pilnīgi pretējiem mērķiem? Kā viens un tas pats var būt gan milēstiba, gan vardarbība?"

Selīne vēlējās gulēt ar Andreasu, viņa par to sapņoja, viņa domāja gandrīz vienīgi par to. Būt tuvu, tuvu viņa ķermenim, sajust viņa spēku un kaisli. Bet šis otrais! Ar veco valdnieku! Ar kareivjiem!

Selīne saķēra vēderu. Soļi bija apstājušies aiz viņas durvīm. Nograbēja atslēgas.

Viņa piederēja Andreasam. Viņš bija vienīgais vīrietis, kuram viņa varēja piederēt. Kā viņa spētu atgriezties pie Andreasa aptraipīta?

Durvis atvērās, un svešinieks ienāca telpā. Pāri vienai rokai bija pārmesta bieza sega, otrā viņš turēja kādu kausu.

Selīne pakāpās atpakaļ.

- Vai tev ir auksti? - viņš jautāja.

Viņa pamāja ar galvu.

- Vai tu gribētu šo segu?

Viņa paskatījās uz to. Sega bija austa no smalkas vilnas, sarkani zeltainā plīvojošas liesmas krāsā. Ak, ietīties tajā, sajust atkal siltumu! Viņa pamāja vēlreiz.

Viņš pastiepa roku ar kausu.

- Pasaki man, kas tas ir.

Stāvēdama ar muguru pret sienu, Selīne noliecās un ielūkojās traukā. Tajā atradās dažas lapiņas, kas izplatīja citronu aromātu. Viņa brīnījās, kur viņš tās ņēmis un kāpēc. Ja viņš nezināja, kas tās ir, kāpēc tad uzskatīja par pietiekami nozīmīgām, lai jautātu viņai?

- Tā ir ārstniecības melisa, - viņa teica.

- Kur to lieto?

Viņa jautājumi Selīni vienmēr mulsināja, ja viņš nezināja, kas tas ir un kurto lieto, kā tad viņš zināja, ka to izmanto medicīnā?

- Ārstniecības melisa ir atsvaidzinošs augs, - viņa teica. - Ja to dzer kā tēju, tas nomierina sirdi.

- Vai tas ir viss?

Viņa trīcēja un skatījās uz segu. Pirksti bija tik auksti, ka likās kā sastinguši. No aukstuma sāpēja pat kauli.

Svešinieka varā bija ne tikai darīt ļaunu, viņš bija arī labdaris. Dažas pirmās dienas, ko viņa pavadīja šajā telpā, viņš bija licis Selīnei badoties tikai tādēļ vien, lai parādītu savu varu pār viņu. Tad viņš bija atnācis ar ēdienu un jautājumiem. Un, kad viņa nebija varējusi pasacīt, kā ārstēt valdnieka impotenci, viņš lika aizvākt guļvietu, un tagad viņa gulēja uz aukstas akmens grīdas. Viņš spēja sniegt žēlastības dāvanas, bet varēja arī sagādāt sāpes.

Selīne uzmeta skatienu diviem sargiem, kas stāvēja aiz viņa, nosedzot durvis uz gaiteni un varbūt arī uz brīvību. Ja vien viņa varētu skriet...

No ārstniecības melisas izgatavota eļļa mazina zilumus un sāpes locītavās, - viņa beidzot teica.

Viņš skatījās uz Selīni, un viņa skarbā seja bija tik neizteiksmīga, it kā būtu izcirsta no akmens. Bet, sastapusi viņa skatienu, Selīne redzēja, ka acu aukstajos dziļumos slēpjas drausmīga vientulība, un šis vīrs, protams, nezināja, ka citi spēj to saskatīt.

Viņa juta tam līdzi, bet arī baidījās no tā. Selīne zināja, ka pienāks diena, kad viņam vairs nebūs jautājumu, un tad, vairs nevajadzīga, viņa tiks pakļauta briesmīgam liktenim. Līdz tam brīdim Selīnei jātiek tālu prom no šejienes. Kaut kā viņai jādod ziņa Andreasam.

- Sakiet man, lūdzu, kur es atrodos. Kā sauc šo pilsētu?

Kazlahs pagriezās, izgāja no telpas un pamāja sargiem, lai tie aizslēdz durvis. Kad koridorā viss atkal bija noklusis un Selīne viena tumsā klausījās lietū, viņa atklāja, ka segu viņš paņēmis līdzi.

21. nodaļa

Valdniece Laša vēlējās būt nemirstīga. Pareizāk sakot, viņa gribēja valdīt debesīs kā dievu valdniece.

Lašas ticība aizkapa dzīvei bija tikpat stipra un nesatricināma kā varenās pils mūri. Viņa ticēja septiņām debesu sfērām, pastardienai, mūžīgajam sodam vai mūžīgajam apbalvojumam un dievu panteonam. Dievi dzīvoja augšējās, septītajās debesīs, daudz augstāk par debesu baldahīnu kosmosā, tie dzīvoja mūžīgā greznībā un svētlaimē. Laša zināja, ka viņa kā valdniece pēc nāves automātiski iekļūs kada no augstākā līmeņa debesīm, taču arto viņai nepietika. Lašas ambīcijas bija tēmētas uz visaugstākajām paradīzes virsotnēm. Viņa nevēlējās samierināties ar mazāk spožu mūžību: pašiem dieviem vajadzēja viņu sagaidīt!

Tāpat kā viņas māte un mātes māte, un tā tālāk, līdz pat tiem laikiem pagātnē, kad Magna vēl bija dubļains ciemats Eifratas krastā, arī Laša zemes dzīvi uzskatīja par gatavošanos nākamajai dzīvei. Divpadsmit gadu vecumā, kad viņa tika kronēta, viņa uzsāka darbus pie savas kapa vietas izbūves, un kopš tā laika nepagāja neviena diena, kad viņa nebūtu apmeklējusi savu pēdējās atdusas vietu.

Tam bija jābūt daudz greznākam kapam nekā valdniecei Kleopatrai, kurš atradās Aleksandrijā, un par kuru klīda baumas, ka tas pārspējot lielāko faraonu kapenes. Lašas kapam jābūt kaut kam vairāk nekā vienkārši pēdējās atdusas vietai. Tai jābūt pilij ar troņa zāli, plašām pirtīm, daudzām istabām un simt vergiem, kas pēc viņas ķermeņa ievietošanas sarkofāgā dzīvi tiks ieslēgti kapā un kalpos viņai nākamajā dzīvē. Un ne tikai Lašas kapam vien jābūt krāšņākam par viņas mātes vai leģendāro persiešu valdnieku un pat Aleksandra Lielā kapenēm. Viņas uz mūžiem celtajai mājvietai jāpārspēj tie visi vienā ļoti nozīmīgā aspektā: tajā jābūt lielākam dārgumu krājumam.

Valdniece Laša atradās savās privātajās istabās. Pēcpusdienu viņa bija pavadījusi pie kapa, pārraugot akmeņkaļus un runājoties ar arhitektiem. Tagad viņa bija iegrimusi domās. Pēc viņas atgriešanās pilī no harēma pienāca sliktas ziņas: pirms trim mēnešiem sagūstītās un uz Magnu atvestās jaunavas nebija izārstējušas viņas vīra impotenci.

Viņa cieši satvēra krēsla roku balstus. Viņa neņems sev jaunu vīru!

Bija tikai viens veids, kā Lašas iegriba valdīt debesīs varētu piepildīties: viņai bija jākļūst par bagātāko sievieti starp dieviem. Un bija tikai viena iespēja saglabāt tos dārgumus, ko viņa slepus bija savākusi savā kapā, - paturēt veco Zabaju sev par vīru.

Lašas vīrs itin nemaz neraizējās ne par dzīvi pēc nāves, ne par dieviem. Viņš bija bezdievīgs izvirtulis un dzīvoja vienīgi, lai ēstu, dzertu vīnu un nodotos seksuāli dzimumbaudām. Laša lēni un apdomīgi bija sākusi vairot savu bagātību jau kā nemīloša, divpadsmit gadus veca meitene, viņa nebija atbildējusi uz sava jaunā vīra glāstiem un iegrūdusi viņu konkubīņu rokās ar to izpriecām atsevišķā pils daļā. Kad viņas armija maršēja pret citām karaļvalstīm un atgriezās ar lielisku laupījumu, Zabaju interesēja vienīgi sagūstītās meitenes, un, kad pavaldoņi maksāja Magnai nodevas, viņš neraizējās par zeltu un dārglietām, bet meklēja miesiskas dāvanas. Un, kad nodevas bija ievāktas un pildīja Magnas dārgumu krātuves, Zabajs neielūkojās rēķinu grāmatās, bet vienīgi pieprasīja pietiekami daudz naudas izpriecām. Tādēļ tas viss nonāca valdnieces Lašas rokās, kas tagad bija viena no bagātākajām sievietēm pasaulē.

Bet pasaule to nezināja. Laša ar nodomu noturēja visu slepenībā. Kamēr citi valdnieki būvēja greznas pilis un demonstrēja pasaulei savu bagātību un varenumu, viņa taupīja savus dārgumus nākamajai dzīvei. Viņa uzturēja pili pietiekamā greznībā, lai ienaidnieki justu godbijību, draugi - savu nepilnvērtību un lai Zabajs justos laimīgs, bet visa pārēja bagātība, kas ieplūda Magnā, gāja taisnā ceļā uz kapu, kur mēmi sargi to apsargāja dienu un nakti, līdz tai dienai, kad Laša uzkāps septītajās debesīs un apžilbinās dievus ar savu bagātību.

Tikai tādā ceļā viņa varēja nodrošināt sev vietu starp tiem, jo tie bija visalkatīgākās būtnes, un tos ļoti ietekmēja nauda. Tie uzņems viņu savā vidū un nosēdinās tronī kā debesu valdnieci, kura aizēnos pat Izīdu un Ištaru.

Bet tagad...

Zabaja vīrietiskā nespēja pieprasīja viņa atstādināšanu, jo valdnieks nespējnieks bija katastrofa pilsētai. Viņa garīgā auglība bija saistīta ar tautas spēju vairoties, ļa valdnieks cietīs neveiksmi, slikti ies arī tautai. Ja Zabajs tiks nobīdīts, tas nozīmē, ka būs jāizvēlas jauns vīrs, kas valdīs kopā ar Lašu - jauns princis, vīrišķīgs un droši vien godkārīgs, kurš - Laša par to nešaubījās - metīs savus skatienus uz viņas kapu un izmantos dārgumus savām vajadzībām.

Viņa sažņaudza dūri un trieca to pret krēsla roku balstu.

"Muļķīgā sieviete!" viņa norāja pati sevi. Viņa bija atļāvusi nepatikai pret vīru atturēt viņu no valdnieka pienākumiem. Zabajs būtu varējis pagādāt viņai bērnu pirms daudziem gadiem, un tagad troņmantnieks mātes vadībā varētu ieņemt sava tēva vietu. Bet viņa bija ļāvusi tam vilkties pārāk ilgi, līdz bija par vēlu. Beigās viņa izpildīja savu pienākumu, jo augstais priesteris bija sacījis, ka tā vēlējusi dieviete. Šī vienīgā savienošanās ar vīru deva augli dēlu, kurš bija vēl pārāk jauns, un ilgi nāksies gaidīt viņa briedumu un vīrišķību, kas nepieciešami pilsētai.

Laša vēlreiz cirta ar dūri pa krēslu. Kādēļ pēc visiem šiem neizsīkstošā dzimumspēka gadiem viņas vīrs pēkšņi kļuvis nespējīgs?

- Sveicināta, mana kundze!

Laša pacēla galvu un redzēja, ka istaba ienāk Allatas virspriesteris.

- Kādēļ tu mani traucē tagad, vakarā? - viņa nelaipni jautaja.

Priesteris uzmanījās, lai nenostātos viņai tieši pretī. Vienmēr, atļaujot audienci, valdniece Laša sēdēja profilā, tā, lai būtu redzama tikai vil,tas veselā acs. ja kādu pieķēra lūkojamies viņai tieši sejā, īpaši milzīgajā smaragdā, kas apslēpa aklo aci, tas tika sodīts ar nāvi - tik liela bija valdnieces uzpūtība. Priesteris palūkojās visapkārt lielajā guļamistaba, kurā, lai atvairītu lietainā laika mijkrēsli, dega daudzas lampas. Aiz valdnieces stāvošo istabeņu un galminieku sejās bija manāma nervoza nedrošība.

- Esmu ieradies pajautāt, kādi ir nodomi attiecībā uz valdnieces laulāto draugu. Magnas ļaudis kļūst nemierīgi. Viņi uzskata valdnieka nespēju par sliktu zīmi.

Laša neatbildēja. Viņa sēdēja savā augstajā, ar dārgakmeņiem un zīdu greznotajā tronī, zem kājām bija spilventiņš, un skatījās uz tumšajām ēnām, kas it kā smējās par viņu.

- Esmu ieradies, lai pajautātu, vai jūs domājat izmantot pēdējo no jaunavām.

Valdniece nodrebēja.

- Par ko tu runā? - viņa noprasīja.

Par pēdējo meiteni. Viņa acīmredzot tiek turēta kādam īpašam nolūkam.

Tagad Laša skatījās tieši uz priesteri, kurš piesardzīgi novērsa skatienu.

- Torni, - viņš pieglaimīgi iesāka, - atrodas jauna meitene, skaista meitene, pret kuru izturas īpaši. Neviens nedrīkst viņu redzēt.

- Kā tu to zini?

Priesteris, it kā nosodīdams pats sevi, paraustīja plecus.

- Man ir daudz draugu, kundze. Starp tiem, kuri gatavo meitenei ēdienu, un tiem, kuri dienu un nakti apsargā viņas durvis.

"Un man ir ienaidnieki," viņš nodomāja, "kurus es gribu redzēt iznicinātus." Priesteris apskauda Kazlaha varu, un šī slepena, par augstu maksu iegūtā informācija varbūt bija tieši tas ierocis, ko viņš meklējis.

Kas viņu tur gūstā? - valdniece jautaja.

Kazlahs, mana kundze.

Istaba stāvošie galminieki pēkšņi sakustējās. Valdniece Laša klusi noteica:

- Atvediet viņu.

***

- Tu nedrīksti runāt pilnīgi neko, - priesteris teica, piebikstīdams Selīnei ar savu zizli. - Un nedrīksti skatīties uz viņu. ja ielūkosies valdniecei sejā, tūdaļ mirsi. Skaties gridā.

Selīne aizsoļoja garām daudzajiem galminiekiem gaitenī. Tie skatījās uz tievo, nedabiski bālo meiteni, kas gāja kopā ar virspriesteri. Viņa bija vienkārši ģērbusies, kailām kājām. Garie, melnie mati neķemmēti brīvi krita pār pleciem - gūstekne, protams bet viņas stājai piemita kaut kas nenosakāms, it kā atturīga cieņa.

Kad viņi ienāca valdnieces istabā, Selīne ieplēta acis. Nekad agrāk viņa nebija redzējusi tik augstus griestus un tik lielas kolonnas. Viņa tika pagrūsta uz priekšu un nokrita troņa priekšā uz ceļiem.

- Kas tu esi? - tīrā grieķu valodā atskanēja griezīga balss.

Selīne skatījās marmora grīdā un mēģināja pavēlēt savai mēlei. Viņa nevarēja parunāt.

- Runā, meitene!

- Selīne, - viņa teica.

Priesteris viņai iesita.

- Saki - "mana kundze".

- Selīne, mana kundze.

- Kurš irtas, kas tevi tur ieslodzījumā tornī? - Laša jautāja, paliekusies uz priekšu.

- Es n-... - Selīne iekoda sev lūpā. Mēle negribēja klausīt.

- Kas viņai noticis? - Laša jautāja.

Priesteris iesita vēlreiz.

Runā!

"Ak, Izīda," Selīne lūdzās. "Atbrīvo manu mēli. ja tā man ir dievu zīme, tad neliec tai pakļaut mani briesmām."

- Tu uzdrošinies nepaklausīt? - viņa izdzirda Lašu sakām.

Selīne mēģināja vēlreiz.

-Es...

- Vai tu jokojies? Runā! Vai arī es tev izraušu mēli!

Selīne aizmiedza acis. Viņa centās izsaukt savu dvēseles liesmu, taču bija pārāk nobijusies. Viņa saredzēja vienīgi tumsu. Pielikusi roku pie krūtīm, zem apģērba viņa sajuta "Hora aci".

Pēkšņi viņa izdzirda Andreasa laipno balsi: "Tev, Selīn, nevajag domāt par to, ko tu saki. Tev jākoncentrejas uz kaut ko citu, un tad tavi vārdi nāks vieglāk."

Lūkodamās marmora grīdā, Selīne tās raibaļa raksta ieraud/1ja Andreasa skaisto seju. Viņa cieši skatījās uz to, viņa redzēja Andreasu, viņa lika Andreasam tur būt, kopā ar viņu. Viņš uzsmaidīja, iedrošināja, aizsargāja viņu ar savu mīlestību.

- Es n-nezinu, kas m-mani tur ieslodzījumā tornī, mana kundze.

- Vai tu tur esi viena?

- Jā, mana kundze.

- Vai kāds tevi apmeklē?

- Kāds vīrs, mana kundze.

- Un ko viņš dara, kad apmeklē tevi?

- Viņš uzdod jautājumus, mana kundze.

Valdniece apklusa, it kā pārsteigta par Selīnes atbildēm. Selīne trīcēja, jo marmora grīdas aukstums sāka apņemt viņas kājas; sāpēja ceļi. Viņa nesaprata, ko no viņas gaida, ko šī sieviete vēlas dzirdēt. " Vai esmu pateikusi kaut ko nepareiziV

Tad pēkšņi sekoja:

Kādus jautājumus viņš uzdod?

Par dziedināšanu.

- Dziedināšanu?

- Viņš jautā man par slimībām un ārstnieciskajiem līdzekļiem.

- Kāpēc viņš uzdod tev šādus jautājumus?

Selīne vilcinājās, baidoties pasacīt kaut ko nepareizi un tikt par to sodīta. Viņai sāka reibt galva.

Tāpēc, ka esmu dziedniece, - viņa beidzot teica.

Valdniece atkal apklusa, un Selīne apņēma rokām plecus.

Kad tu nonāci šajā vietā? - valdniece jautāja.

- Es tiku atvesta augustā, mana kundze.

- Vai tevi atveda vienu vai kopā ar citām meitenēm?

Kopā ar citām.

Laša trešo reizi apklusa, un Selīne, tupēdama uz ceļiem un juzdama ķermenī sāpes, sāka drebēt. Kas te notika? Kādēļ viņa bija atvesta pie šīs savādās sievietes? Vīrietis turējis viņu ka slepenu ieslodzīto. Kāpēc? Vai viņu tagad par to sodīs, un vai viņu pašu arī sodīs? Viņai likās, ka saklausa dusmas sievietes balsī, kas viņu izjautāja. Vai Selīne tagad tiks atdota kareivjiem un viņas ķermeni izmantos, pirms Andreass viņu atradīs?

Viņa koncentrējās uz Andreasa vīziju, mīlestībā sniedzās pēc tās, smēlās mierinājumu.

Sieviete atkal ierunājās:

Tu teici, ka ieradies augustā. Tas vīrietis, kas ierodas pie tevis un uzdod jautājumus - vai viņš kādreiz ir vaicājis par drudzi?

Jā, mana kundze.

- Par drudzi bērnam ?

Jā, mana kundze.

- Ko tu ieteici viņam darīt, lai izārstētu drudzi?

- Es viņam teicu, ka drudzi mazinās Hekates kūre.

- Un kādā veidā šo kūri dod?

-Ar dzērienu.

Karalienes balss pēkšņi kļuva asa:

- Tūlīt atvediet Kazlahu!

Selīne joprojām tupēja uz ceļiem un dzirdēja, kā ātri attālinās sandalēs ieautas kājas. Priesteris stāvēja viņai aiz muguras, un sieviete tronī vēl arvien klusēja. Selīne jutās nogurusi un domās centās atrasties tālu prom, drošākā vietā.

Telpas durvis atvērās, un balss, ko Selīne izdzirda, lika viņas asinīm dzīslās sastingt. Tas bija viņš.

- Jā, mana kundze, - Selīne izdzirda sava lietuvēna balsi. - Es turēju meiteni tornī. Pēc tam kad sapratu, ka viņai ir mazliet zināšanu par dziedināšanu. Es uzskatīju par pareizu paturēt viņu kādu laiciņu.

- Un noslēpt no valdnieka, kuram viņa īstenībā bija domāta? Selīnes sirds dobji pukstēja. Tātad tā tas bija! Viņa bija paredzēta

valdniekam, un tagad šī sieviete raudzīsies, lai viņa tūlīt tiek aizvesta pie valdnieka.

- Man likās, ka valdniekam bijis pietiekami jaunavu, mana kundze. Es domāju par princi.

- Tātad kūre nebija tavējā?

- Es to nekad neesmu apgalvojis, mana kundze.

- Kur tu ņēmi zāles? Vai viņa tev sacīja, kā tās izgatavot?

Kazlahs nedaudz pavilcinājās, un, kad atkal ierunājās, viņa balss

skanēja mazliet asi.

- Zāles atradās kādā medicīnas kastē, kas tika iegūta kopā ar sagūstītajām meitenēm.

Selīne strauji pacēla galvu.

- Mana medicīnas kaste! Tātad tā nepazuda tuksnesī! ļums tā ir! Klusēt!

- Tā ir mana! Tā ir mana kaste! viņa pielēca kājās. - Tad tādēļ jūs man uzdevāt visus šos jautājumus!

- Uz ceļiem! - Kazlahs noņurdēja un tvēra pēc viņas rokas. Bet Selīne izvairījās.

- Jums man tā jāatdod, - viņa iekliedzās. - Tas ir viss, kas man pie

der.

Nomieriniet viņu! - valdniece Laša teica.

Selīne griezās riņķī, izvairoties no rokām, kas grāba pēc viņas.

- Mana kundze, - viņa teica, skatoties tieši uz valdnieci Lašu. - Jums mani jāuzklausa. Tā medicīnas kaste... - viņa aprāvās pusvārdā.

Valdniece sēdēja savā zelta tronī kā dieviete. Simtiem melnu matu pīņu nokarājās no viņas galvas, un katras pīnes galā bija zelta krellīte. Rokas nebija redzamas - tik smagi tās bija noklātas ar aprocēm un piedurkņu apsējiem. Pleci it kā saguma zem daudzo grezno kaklarotu smaguma, un uz galvas bija žilbinošs rozā safīru kronis. Un viņa bija ģērbusies zīdā! Selīne nespēja tam noticēt. Antiohijā, kur mārciņa zīda bija tikpat vērtīga, cik mārciņa zelta, jo zīds nāca no tālās Ķīnas, neviens neizmantoja zīdu apģērbam.

Bet visvairāk Selīnes uzmanību piesaistīja valdnieces seja.

Tā nebija cilvēka seja.

Tā bija nokrāsota baltumbalta. Lūpas bija asinssarkanas, vaigu kauli -apkaisīti ar zelta putekļiem, un iedobumi zem tiem ieēnoti. Bet acis -tās Selīni hipnotizēja visvairāk. Labo aci iezīmēja plata līnija, ievilkta ar ogli, virs un zem tās bija mirdzoši, zaļi ēnojumi. Bet otra acs! Tur vispār nebija acs, tās vietā bija milzīgs smaragds zelta diedziņu ietvarā, piestiprināts sejai ar plānām zelta stīpiņām. Selīne skatījās kā pienagbta.

Rupja roka nogrūda viņu uz ceļiem, un kāda balss iečukstēja ausī:

- Tu to izdarīji! Tev pārgriezīs rīkli, jo tu uzlūkoji valdnieci!

- Kādēļ tu skaties? - valdniece Laša jautāja.

- Jūsu acs, mana kundze, - Selīne atbildēja.

Telpā visi noelsās.

- Dievs, esi žēlīgs! - kāds nomurmināja, un telpā iestājās kapa klusums. Pat Kazlahs neuzdrošinājās pakustēties.

- Kas ir ar manu aci?

Valdnieces balss bija asa, viņa sēdēja savā bagātīgi izrotātajā krēslā, nekustīga kā akmens statuja. Seja līdzinājās marmora maskai, baltie pirksti bija sagrābuši troņa roku balstus.

- Mana kundze! Mana māte bija ēģiptiešu dziedniece, un viņa zināja daudzus ļoti senus noslēpumus. Kā visiem zināms, Ēģipte ir zeme, kurai daudz rūpju sagādā acu slimības. Mana māte zināja daudzus ārstēšanas paņēmienus.

Valdnieces stīvais ķermenis mazliet paliecās uz priekšu, un neskaitāmie dārgakmeņi atspulgojās sienās un griestos.

- Kādus paņēmienus? - viņa iejautājās.

- Akluma ārstēšanai. Ir zināmi līdzekļi, dažos gadījumos to var izārstēt.

- Kā tas tiek darīts?

- Ar adatu.

Valdniece Laša joprojām sēdēja tronī kā statuja, un visi gaidīja. Novembra lietus aiz pils mūriem lija aizvien spēcīgāk, saputojot pelēkos upes ūdeņus un šaustot trauslos vareno vītolu zarus tās krastos.

Selīne pacēla galvu un paskatījās uz valdnieci. Ko viņa bija izdarījusi? Viņa tikai pateica patiesību. Un Mēra taču vienmēr bija mācījusi, ka godīga un atklāta valoda nekad nenodarīs ļaunu.

Beidzot valdniece izteica trīs īsus vārdus, uz kuriem daudzie galminieki reaģēja kā uz zibens spērienu:

- Tu mani ārstēsi.

Selīnes drosme noplaka.

- Mana kundze, - viņa iesāka. - Var būt, ka jums nav tieši šī veida aklums. Dažus slimības veidus nav iespējams izārstēt!

Bet valdniece domās jau bija sagatavojusies.

- Tu izglābi mana dēla dzīvību, un tagad tu atjaunosi man redzi. Aizsūtiet pēc astrologa! - viņa spalgi iekliedzās. - Viņam būs jālasa zīmes.

Bet, mana kundze, - Selīne uzstāja. - Arī tad, ja adata palīdz, redze ne vienmēr atjaunojas pilnībā.

- Redze man jau ir, - valdniece sacīja. - Manā veselajā acī. Otra acs ir izkropļota. Tā tev būs jāārstē. Tev būs jāizdara tā, lai man ta vairs nav jāslēpj. Tagad ej un sagatavojies.

Kad Selīne taisījās atstāt istabu, Kazlahs iečukstēja viņai ausī:

- Nu tā, tagad tu redzēsi! Ar mani tu biji drošībā, bet tava augstprātība būs tavs gals!

22. nodaļa

- Man būs vajadzīga uguns no Izīdas tempļa, - Selīne teica verdzenei, kas bija iedota viņai palīgos.

Verdzene, būdama kurlmēma, ar zīmēm paskaidroja, ka Izīda nedzīvo Magnā, un norādīja uz Allatas pusmēness simbolu, kas karājās viņai ap kaklu.

Tad derēs arī uguns no tava dieva, - Selīne teica.

Selīne centās būt mierīga sagatavošanās darbu laikā, taču nervozēja tā, ka trīcēja rokas.

Protams, tā bija zīme no dieviem! Protams, tie atbrīvos viņu no ši briesmīgā ieslodzījuma un norādīs ceļu uz āru. Tā bija atbilde uz viņas lūgšanām. Atdot kādam redzi bija kaut kas liels un brīnišķīgs. Selīne nešaubījās, ka valdniece viņu devīgi apbalvos. "Es lūgšu sev vienīgi brīvību," Selīne domāja, mazgājot rokas un izliekot adatas un zāles operācijai. "Lūgšu, lai mani atstāj uz Antiohijas ceļa, un tad es atradīšu ceju atpakaj pie And re asa"

Selīne bija tik priekpilna, tik dedzīgi vēlējās aizkļūt no šīs vietas, prom no vīrieša, kas viņu mocījis trīs mēnešus, ka viņai bija grūti koncentrēties darbam. Bet koncentrēties vajadzēja -, ja viņa kā balvu vēlējās saņemt brīvību, operācijai bija jāizdodas.

Selīne nekad nebija veikusi šādu operāciju.

Viņa maigi pieskārās medicīnas kastes saturam. Katrs priekšmets likās kā sens draugs, kas atgriezies mājās: krūze ar medus timiānu, mazā kulīte ar pieneņu saknēm, vērtīgie lavandas ziedi, kas izžāvēti glabājās koka kastītē.

Selīne tagad saprata, ka šo visu Kazlahs savās apmeklējuma reizēs bija nesis viņai rādīt, un viņa nebija pazinusi savus rūpīgi novāktos un saglabātos augus. Dziednieciskās tauksaknes lapas visā pasaulē ir vienādas. Kad Kazlahs viņai bija vaicājis, kurtās lieto, viņa bija atbildējusi: "Izgatavo sautējošu kompresi un liec uz ievainojumiem un apdegumiem," nezinot, ka runā par lapām, kuras audzējusi un savākusi ar pašas rokām.

Verdzene atgriezās no tempļa ar svēto uguni, un Selīne uzlika uz tās vārīties kausu ar ūdeni. Kad ūdens sāka burbuļot, viņa uzmanīgi pievienoja mēriņu fenheļa sēkliņu, vienlaicīgi sakot: "Svētais fenheļa gars, mosties šajā tējā dziedinošai dzīvei," pēc tam nolika kausu sānis atdzesēšanai. Fenheļa uzlējums bija jālieto pēc operācijas acu mazgāšanai, lai atvairītu ļaunos sārņu garus.

Beidzot Selīne pievērsās operācijas adatai.

Viņa nekad agrāk nebija to lietojusi, taču bija vērojusi savu māti vairākās operācijās. Selīne skatījās uz garo, tievo adatu, kas gulēja viņas plaukstā, viegla kā tauriņa spārns un vienlaikus varena kā šīs pils sienas, jo visā tās bronzas trauslumā slēpās spēks, kas varēja vai nu atjaunot redzi, vai nogalināt.

Selīne dažas minūtes paturēja adatu liesma, lai tā būtu tīra, un prātoja, ko gan viņa uzsāk. Ja roka būs droša un stingra, ja operācija izdosies, tad drīz vien viņa bus uz ceļa, kas ved mājup. Bet, ja kļūdīsies, viņu notiesās.

Piespiedusi roku pie krūtīm, viņa sajuta "Hora aci" un nodomāja: "Kaut tā būtu patiesība, ka mani sūtījuši dievi, jo tad tie šovakar vadīs manu roku. Tie taču neatveda mani šajā vietā nomirt. Manai dzimšanai taču ir kāda jēga. Man jāuzzina, kas es esmu. Man jābūt atkal kopā ar Andreasu. Un tādēj man jānokjūst uz brīvības ceja."

Pacēlusi adatu un turēdama to liesmā, viņa čukstēja: "Svētais liesmas gars, šķīstī šo adatu un izdzen ļaunos garus, kas izplata slimības un nāvi."

Selīne aizvēra acis un sakopoja visus savus spēkus, centrējot tos rokās. Dīvainā veidā viņai likās, it kā viņa būtu atdzimusi, ka nebrīves starplaiks bijis tikai sapnis, sagatavošanās periods.

Pēkšņi Selīne saprata, ka šie trīs mēneši ir bijuši viņas garīgā iestāj-ceremonija, kas viņai kopā ar māti bija jāizdara kalnos. Viņa tagad saprata, ka dievi atveduši viņu uz šo pili, lai viņa sagatavotos pēdējam rituālam. Viņa gatavojās izdarīt savu pirmo operāciju pilnīgi viena - te nebija ne Meras, ne Andreasa. Ar savu medicīnas kasti un iegūtajām zināšanām Selīne bija gatava pārkāpt slieksni uz neatkarību. Beidzot viņa ārstēs un dziedinās pati.

***

- To sauc par kataraktu, - pieglaimīgā balsī caur degunu teica Kaz-lahs brīdī, kad Selīne iegāja guļamistabā. - Acs ziliti pārklāj plēve. Tā aizsedz skatu un padara aci nelietojamu.

Ar nepacietīgu mājienu valdniece viņu apklusināja. Lašu neuztrauca šīs acs redze, jo otra acs bija pietiekami laba. Viņu nomocīja neglītais traips, kas daudzus gadus bija lēnām audzis un aizsedzis aci, padarot to ķēmīgu un pretīgu. Tādēļ viņa bija sākusi nēsāt smaragdu, un kopš tā laika neviens, pat valdnieks Zabajs, nebija redzējis viņas aci. Bet tagad tā bija atsegta un, plati atvērta, akli vērās griestos.

Selīne panācās uz priekšu un nolika savu medicīnas kasti uz galdiņa blakus valdnieces guļvietai. Viņai sekoja verdzene ar svēto uguni.

- Man vajadzīgs ūdens un ziepes, - Selīne sacīja.

- Kādēļ? - ierējās Kazlahs.

- Lai nomazgātu rokas.

Viņš aizdomu pilns blenza uz Selīni.

- Tas ir ēģiptiešu paradums, - Selīne piebilda.

- Dod to, ko viņa vēlas! - valdniece strupi teica.

Selīne nolika medicīnas kasti zemē un pacēla tās vāku.

- Lūdzu, vai kāds neatnestu valdniecei kausu vīna? - viņa jautāja.

No trauciņu rindas kastē viņa paņēma mazu māla krūciņu un

pagrieza to pret gaismu tā, lai varētu saredzēt uzrakstu. Uz tās bija iegravēts indīgās naktenes simbols, un zemāk stāvēja ēģiptiešu hieroglifs, kas apzīmēja jaunumu: tas bija brīdinājums, ka traukā atrodas nāvīga inde.

Kad vīns bija atnests, Selīne ielēja nedaudz zāļu mazā vara piltuvītē, kas bija aizbāzta ar kokvilnas audumu, un turēja to virs kausa. Visi galminieki un kalpotāji klusēdami vēroja, kā Selīne tur piltuvīti virs vīna. Likās, ka Selīne neko nedara, taču pēc brīža piltuvītes galā parādījās piliens un iekrita vīnā. Selīne stāvēja nekustīgi, turēdama piltuvīti virs kausa un cieši skatīdamās uz to. Izveidojās un nokrita vēl viens piliens. Tad beidzot - trešais.

Ātri pārlikusi piltuvīti māla krūciņā ar indīgo nakteni, lai saglabātu dārgās narkotikas neizlietotos pilienus, Selīne pacēla kausu un uzmanīgi to pagrozīja, lai sajauktu zāles ar vīnu. Piesardzīga apiešanās ar indīgo nakteni - tas bija viens no pirmajiem noteikumiem, ko māte bija viņai iemācījusi. Lietota pareizā daudzumā, tā mazināja sāpes un iemidzināja. Viens piliens par daudz - un tā jau bija inde.

Selīne sniedza kausu vienai no Lašas pavadonēm un teica:

- Iedodiet to valdniecei.

Bet kausu paņēma Kazlahs un noprasīja:

- Kas tas ir?

Selīne lūkojās uz šo vīru, kurš bija mocījis viņu torņa istabā. Viņš vairs nemocīs viņu.

- Tas ir noslēpums, - viņa sacīja un redzēja, kā viņš sastingst.

- Dod to man, valdniece, nepacietīgi gaidot operāciju, teica.

Šī meitene ar mēles vainu bija izglābusi viņas dēla dzīvību. Laša viņai ticēja.

Bet, vērojot, kā valdniece dzer, Selīne juta rokās un kājās iezogamies negaidītus drebuļus. Viņa pēkšņi apzinājās milzīgo atbildību un iespējamās sekas. Operācijas sagatavošanas laikā viņa bija redzējusi vienīgi ceļu atpakaļ uz Antiohiju un pie Andreasa, bet tagad, vērojot, kā karalienes acu plakstiņi kļūst smagi un galva atslīgst uz spilvena, Selīne aptvēra, ka viņa drīz vien durs šīs sievietes acī ar adatu, kas spēja nogalināt.

"Ja es k/ūdišos" Selīne iedomājās, un viņai pēkšņi kļuva ļoti bail, "kas ar mani notiks?"

Viņa paskatījās uz Kazlahu, kura plānās lūpas bija sakniebtas dusmīgā, baltā svītriņā, un nodomāja; "Kā būs tad, ja mani nodos viņam, Jai viņš mani soda?"

Karaliene ir aizmigusi, - Lašas pavadone teica.

Selīne pievēra acis. Viņa mēģināja iztēlē uzburt savu labo roku, adatu, ko tā turēs, un adatas ceļu acī. Viņa mēģināja iztēloties, kā bija operējusi viņas māte. ja nogāja greizi, adata varēja nodarīt vairāk ļauna nekā laba. Tā varēja pārdurt acs ābolu, un tad iztecētu šķidrums un pilnībā sabojātu aci. Varēja sākties arī asiņošana, ko varbūt nevarētu apturēt. Un pats sliktākais: adata varēja iespiesties ar pārāk lielu spēku un skart vārīgo sakni acs ābola aizmugurē, nesot valdniecei tūlītēju nāvi.

Selīne nodrebēja. Viņa sažņaudza dūres, lai atgūtu paškontroli. Veiksmīgai operācijai bija nepieciešama droša roka. Taču - jo vairāk viņa mēģināja nomierināties, jo vairāk trīcēja.

- Ko tu gaidi? - Kazlahs viņai aiz muguras jautāja.

Dziļi ievilkusi elpu un domās piesaukusi māti, Selīne paņēma adatu un tuvojās aizmigušajai valdniecei. Tuvumā Selīne varēja redzēt, ka gadi bija atstājuši pēdas pūderētajā sejā - asas līnijas un grumbas, ko Laša savā ārkārtējā iedomībā bija tik prasmīgi slēpusi. Selīne uzlika kreiso roku uz valdnieces aukstās pieres un ļoti piesardzīgi ar īkšķi un rādītājpirkstu pacēla slimās acs plakstiņu. Tā akli skatījās uz viņu: reiz skaistā, bet tagad ar necaurredzamu plīvuru klātā acs.

Plīvura noņemšanas procedūra bija vienkārša: ar adatas galu jāuzspiež acs lēcai, līdz tā zaudē blīvumu un ieplūst atpakaļ caurspīdīgajā šķidrumā. Selīne bija redzējusi māti darām to daudzas reizes, viņa bija pat redzējusi, kā dažiem redze atjaunojas. Pati procedūra nebija sarežģīta, vienīgi rokai, kas vada adatu, jābūt drošai. Merai bija gadiem ilga pieredze un prakse, Selīne nekad nebija adatai pieskārusies, pat ne tādēļ, lai to nomazgātu.

Vispirms viņa paturēja to Allatas attīrošajā liesmā, lai izdzītu ļaunos garus, tad, ievilkusi elpu, tuvināja adatu Lašas acij.

Pēkšņi Selīne apstājās. Protams, šis nebija pareizais leņķis! Attālinājusi adatu, viņa pētīja acs kontūras un mēģināja noteikt īsto vietu. "Šeit," viņa izlēma. "Tieši varavīksnenes malā." Bet tad pārdomāja. Nē, arī tā nebija pareizi. Vai adatai jāspiež no augšas vai no apakšas? "Es nespēju atcerēties! Māt!"

- Kādēļ tu vilcinies? - Kazlahs steidzināja.

Selīne bija apņēmusies viņu ignorēt. Viņa nolaida adatu un pieskaras ar tās galiņu acs stiklainajai virsmai. "Šeit," viņa sevi drošināja. "Ļoti viegli jāpiespiež smaile. Tagad!"

Roku pārņēma trīsas, un viņa atkal aši atvilka to atpakaļ. Četrdesmit acu pāri vēroja viņu no visām pusēm. Arā lietus pātagoja palmas un vītolus un kūla putās upes ūdeņus.

"Es nespēju to izdarīt" viņa paniskās bailēs nodomāja. "Es nespēju to izdarīt!"

Un tad viņa negaidīti atcerējās citu pamācību, ko Mēra bija sniegusi pirms daudziem gadiem. Selīnei bija deviņi gadi, un māte toreiz bija teikusi: "Ieej savā iekšējā pasaulē, meitiņ. Iedomājies ceļu, kas ved no ārpasaules iekšā tevī, ceļu, pa kuru tev jāiet. Tas līkumo, iet pāri pakalniem un nogāzēm, cauri tumsai. Ceļa galā kaut kas ir, Selīn. Tas atrodas dziļi tavā dvēselē. Tev jānokļūst līdz tam. Jāsasniedz..."

Un viņa bija to ieraudzījusi. Mazu zilibaltu liesmiņu, ne lielāku par asaru, tā trīcēja tumsā. Selīne bija paģībusi, jo viņas deviņgadīgais ķermenītis nebija spējis izturēt šī iekšējā ceļojuma sasprindzinājumu. Bet tagad spēja. Viņa uzbūra liesmu, un tā spoži dega iedomātajā tumsā, ar savu siltumu un gaismu aizdzenot visas bailes.

Selīne skatījās valdniecei tieši acī. Pilnīgi nekustīga, viņa visu uzmanību pievērsa liesmas attēlam. Turot to uzmanības centrā, viņa sadzirdēja mātes balsi - vārdus, ko viņa bija sacījusi kādā citā pamācību reizē: "Adatai ir jāieiet no augšas, precīzi uz robežas starp varavīksneni un acs baltumu. Turi adatu stingri perpendikulāri acs virsmai."

Sasprindzinājusi uzmanību uz liesmu un "novietojusi" to uz valdnieces sejas, Selīne ar adatas galiņu uzmanīgi pieskārās varavīksnenes malai un viegli paspieda. Lēnām, gandrīz nemanāmi traips sakustējās.

Selīne turpināja vienmērīgi spiest, vērodama liesmu un caur to arī valdnieces seju.

Istabā nebija dzirdama neviena skaņa, pat negantais lietus šķita norimis, it kā dievi klusinātu visas skaņas. Daudzo lampu gaisma meta uz sienām ņirbošas ēnas. Katrs, kas ienāca istabā, varēja redzēt it kā sastingušu gleznu: valdnieces pavadoņus to garajos tērpos, pareģus konusveidīgajās cepurēs, mēmos vergus un apsardzi - neviens pat nesakustējās, visi vēroja gandrīz vai nekustīgo meitenes - gūsteknes roku.

Necaurredzamā lēca pamazām atbrīvoja acs virsmu un, adatai iespiežoties dziļāk, ar tikko sadzirdamu skaņu padevās un jau nekaitīga atkāpās acs šķidrumā.

Selīne atņēma adatu no acs, pacēla galvu un noteica:

Tas ir izdarīts.

23. nodaļa

Kad valdniece Laša, joprojām apdullusi no izdzerto miega zāļu devas, pamodās, viņa ar pirkstiem aptaustīja seju tin juta, ka smaragds atkal sedz aci. Tad viņa sajuta, ka viņas rokas satver kāda spēcīga un pazīstama roka. Tas bija Kazlahs.

- Kas noticis? - Laša jautāja.

- Viss jau ir garām.

- Vai izdevās?

- ļums tas jāpasaka mums, mana kundze.

Kad Laša, iedzērusi stipru tēju, atžirga un piecēlās sēdus savu tuvāko pavadoņu lokā, viņa paprasīja spoguli.

No savas vietas telpas stūrī Selīne uztraukti skatījās, kā no valdnieces sejas tiek noņemts smaragds. Laša paņēma mirdzošo vara spoguli labaja rokā un ar kreiso pacēla mazu eļļas lampiņu, kurā ar rāmu liesmu dega audekla deglis. Kad gaisma bija pietuvināta sejai, viņa atvēra acis.

Tad nometa spoguli un ar roku aizklāja seju.

Ļaužu baram pārskrēja nervoza murdoņa.

- Sāp! - viņa iekliedzās, satvērusi kreiso aci ar roku. - Ļoti sāp!

Selīne sastinga. Sāpēm nav jābūt, viņa satraukta domāja. Operācijas

laikā asiņošanas nebija, acs netika skarta. Vismaz tad, kad viņa pēdējo reizi to redzēja. Bet tas bija pirms stundas, un pa to laiku, kamēr visi gaidīja valdnieces pamošanos, Selīne bija redzējusi, kā Kazlahs vairākas reizes noliecas pār karalienes seju, it kā lai pārbaudītu aci.

- Padod man spoguli, - valdniece teica, kad bija atguvusies.

- Mana kundze, ir skaidrs, ka operācija nav izdevusies, - Kazlahs sacīja.

Laša turēja izstieptajā rokā spoguli. Šoreiz viņa atvēra acis istabas parastajā apgaismojumā un, kaut gan saviebās no sāpēm, spoguli paturēja rokā. Atvērusi acis trešo reizi, Laša teica:

- Sāpes ir pārgājušas. Vainīgs bija lampas spilgtums.

Pēc tam piebilda:

Ir noticis brīnums. Es varu redzēt.

Telpu pārņēma satraukta murdoņa, taču valdniece visus apklusināja.

- Par to, ko tu izdarīji, - viņa pievērsās Selīnei, - dievi tevi svētīs. Panāc šurp, mans bērns, jo es tev bagātīgi atlīdzināšu.

Selines sirds dauzījās. "Rit!'' viņa, prieka pārņemtā, domāja. "Es lūgšu atļauju aiziet rit, līdz ar pirmo gaismiņu."

- Tā kā Allata ir žēlsirdīga, - valdniece Laša teica, - un pateicība par to, ko tu izdarīji manā labā, tev būs nesāpīga nāve.

Neko nesaprazdama, Selīne skatījās uz karalieni. Kazlahs sadrūmis pamāja sardzei, kas stāvēja pie durvīm, un nākamajā acumirklī Selīne bija sagrābta.

Kamēr viens no saiņiem ar virvi sasēja viņas potītes un saistīja rokas uz muguras, otrs paņēma īsu nazi un nogrieza Selīnes garos matus. Viss norisinājās tik ātri, ka Selīnei neatlika laika padomāt vai reaģēt. Viņa tika nospiesta valdnieces priekšā uz ceļiem, un pie lūpām viņai piegrūda kausu ar vīnu un iemidzinošajām zālēm.

- Tev ir laimējies. Tiešām, ļoti laimējies, - valdniece teica.

Selīne neticīgi skatījās. Kazlahs, kas atradās blakus Lašai, uzmeta

Selīnei skatienu, kas izskaidroja visu: Katram, kas pacēlis roku pret valdnieces personu, ir jāmirst.

- Pagaidiet, - Selīne, pēkšņi sapratusi, iesaucās.

Bet valdniece neklausījās. Pacēlusi rokas pret griestiem, Laša skaitīja lūgšanu dievietei, bet Selīnes priekšā nostājās divi mēmi sargi. Viņa redzēja, kā viens no tiem paceļ zobenu.

- Nē... - Selīne nočukstēja, kad kāda smaga roka nospieda viņas galvu uz leju. Ar acs kaktiņu Selīne pamanīja, kā gar vaigu nokrīt īsi, melni mati, viņas mati, apgriezti smieklīgi īsi, atstājot kailu kaklu. "Viņai nocirtis galvu!"

- Lūdzu, - viņa nočukstēja vēlreiz un brīdī, kad milzīgais zobens laidās lejup, viņa uz mirdzošās grīdas ieraudzīja lielu ēnu. Sajutusi asā zobena asmens vieglam skūpstam līdzīgo pieskārienu kaklam, Selīne sagrīļojās no trieciena, kas nemaz nesekoja.

Tad viņa izdzirda valdnieces Lašas balsi:

- Piecelies, Fortūna.

Sargi atbrīvoja Selīni no saitēm.

Kamēr tie līdzēja piecelties, viņa apstulbusi skatījās uz valdnieci. Sargi joprojām viņu turēja, jo Selīnes kājas atsacījās klausīt.

- Selīne no Antiohijas ir mirusi, - valdniece Laša pavēlošā balsī deklarēja. - Lai tas tiek pierakstīts! - Viņa pamāja ar roku galma rakstvedim. - Pieraksti, jo šodien ir dzimusi Fortūna no Magnas! Panāc šurp, mans bērns!

Ar sargu palīdzību Selīne aizgrīļojās līdz tronim un apmulsusi skatījās, kā valdniece nokāpj no tā un aplūko savu jaundzimušo pavalstnieci ar divām skaidrām, lieliski redzošām acīm.

- Es nosaucu tevi par Fortūnu, jo tu esi dāvājusi man prieku un laimi. No šī brīža tas būs tavs vārds. Selīne ir mimsi, tu esi piedzimusi no jauna.

Valdnieces rokās kaut kas pamirdzēja. Tā bija kaklarota, zelta ķēde ar rubīnu pilieniem. Viņa aplika to Selīnei ap kaklu un paskaidroja, ka tas esot simbols "galvas nociršanai", ko Selīne tikko bija pārcietusi.

Valdniece atkāpās, pastiepa rokas un, kamēr Selīne šausmās skatījās, paziņoja:

-Tu paliksi pie manis uz visiem laikiem. Fortūna no Magnas, šodien sākas tava jaunā dzīve manā mājā.

TREŠĀ GRĀMATA. MAGNA

.

24. nodaļa

Bēgt.

Vienīgais, par ko Selīne domāja, bija bēgšana.

Prom no Magnas, atpakaļ pie Andreasa, atpakaļ pie sava likteņa meklējumiem.

Tas bija liels risks. Pirmkārt, pastāvēja briesmas, ka viņu var notvert mēģinājumā izkļūt no pils. Laša drausmīgi sodīja tos, kuri uzdrošinājās viņai nepakļauties. Selīne atcerējās nabaga istabeni, kas bija mēģinājusi slepus aizbēgt ar kādu no sardzes virsniekiem - vīrieti kastrēja, bet meiteni apraka dzīvu. Un otrkārt, ārpus pils sienām bija tuksnesis -briesmīgs un naidīgs, kurā dzīvoja laupītāji un skorpioni. Tomēr Selīne bija ar mieru riskēt. Valdniece un viņas mēmo sargu pūlis neatturēs Selīni no viņas likteņa meklējumiem. Mēra bija sacījusi, ka dievi viņu iezīmējuši. Mirstošais romietis bija teicis, ka Selīne dzimusi kaut kādam sevišķam nolūkam.

"Kā lai es izpildu savu uzdevumu šajā nenormālajā gūstā?" viņa sev jautāja, steidzoties pa gaiteni uz harēmu. Rūpes par izlutinātās valdošās ģimenes iedomātām slimībām nebija dziedināšana. Selīne uzskatīja, ka ir dzimusi, lai nestu lielu labumu šajā pasaulē, ka viņu gaida svēts aicinājums. Viņa to saprata, kad Andreass bija atvēris viņai durvis uz jaunu pasauli. Bet viņa nekad nepiepildīs šo sapni, ja neatradīs ceļu atpakaļ pie Andreasa un pie zelta gredzena, kas, kā Mēra bija teikusi, visu izskaidros.

Laša bija ar vienu no saviem mīļākajiem - kādu puisi, kas atvests no pilsētas. Viņa gatavojās slepus pavadīt kopā arto visu pēcpusdienu. Selīne vienmēr izmantoja šādus gadījumus, lai dotos uz valdnieka harēmu pie savas vienīgās draudzenes Sāmijas, indiešu meitenes, kas pirms diviem gadiem bija sagūstīta reizē ar Selīni. Un tur, nomaļā vietā pie harēma lotosu baseina, Selīnes verdzenēm nebija atļauts ieiet šajā harēma daļā - kamēr pārejās sievietes pēcpusdienas tveicē gulēja, abas meitenes vientulībā varēja runāt par bēgšanu.

Pirms diviem gadiem, mēnesi pēc "nāvessoda" izpildes Selīnei, kad pilī visi bija aizņemti ar gatavošanos ziemas saulgriežiem, viņa atkal satika Samiju. Tāpat kā visas pārējās sievietes, kuras tika sagūstītas, lai atjaunotu valdnieka vīrietību, arī Sāmija cieta neveiksmi un tādēļ tika nosūtīta uz harēmu, un tur atstāta nevērībā un aizmirstībā. Abas meitenes gandrīz tūlīt bija sākušas kalt bēgšanas plānus un turpmākajos mēnešos runājušas vienīgi par to.

Selīne atskatījās. Visur bija spiegi un ienaidnieki. Valdnieces aizsardzība negarantēja drošību, it īpaši, ja lielākais ienaidnieks bija bezmaz tikpat varens vīrs, cik Laša, vīrs, kuram visos pils stūros bija acis un ausis, vīrs, kurš dzīvoja, lai atriebtos meitenei, kas viņu pazemojusi, vīrs, kurš varēja viņu iznīcināt ar vienu pirksta mājienu: galvenais ārsts Kazlahs.

Steidzoties gar kādām atvērtām durvīm, kas veda uz dārzu, Selīne ieraudzīja jauko vasaras saulīti, un pēkšņi viņu pārņēma skumjas. Tā viņai atgādināja dienu pirms diviem gadiem, kad viņa bija satikusi Andreasu. Viņai tuvojās sešpadsmitā dzimšanas diena un likās, ka visa dzīve vēl priekšā. Un tad - kas gan īstenībā bija noticis? Sapņi pēkšņi viņu pievīla, un dīvains liktenis atnesa viņu šai vietā.

"Kas noticis ar manu mīļoto?" viņa domāja. "Ko viņš darīja, ka nevarēja atrast mani? Vai viņš joprojām meklē? Vai aizmirsis mani? Nē, viņš neaizmirsīs. Mēs esam saistīti viens ar otm uz mūžu."

Ejot pa gaiteni, ļaudis māja Selīnei ar galvu, jo viņu pazina kā dziednieci, kas atrodas valdnieces dienestā. Arēji Selīne bija tipiska greznā galma pārstāve. Tāpat kā visām sievietēm, sejas apakšējo daļu viņai sedza plīvurs - apliecinājums lielajai arābu ietekmei Magnā. Viņas melnie mati, kas tagad sniedzās pāri pleciem, bija sapīti ciešas pīnes un sakārtoti zem mēļas galvassegas. Pāri pierei stiepās zelta monētu rinda, apģērbs bija plats un ērts, viduklī apjozts ar dārgakmeņiem rotātu jostu. Pēc valdnieces pavēles Selīne tagad pirmo reizi mūžā lietoja krāšļus.

Tuvojoties harēmam, Selīne palēnināja soļus, un viņai sekojošās trīs verdzenes uzskrēja cita citai virsū. Verdzenes pavadīja viņu visur, tās nepārtraukti augu dienu bija viņai līdzas, izspiegoja, uzmanīja un par katru izdarīto kustību ziņoja valdniecei. Viena no verdzenēm - Selīne nezināja, kura - bija atradusi vēstuli, ko viņa gatavojās slepus izsūtīt no pils un iedot kādam ceļiniekam, kurš dotos uz Antiohiju. Tā bija vēstule Andreasam. Verdzene bija iedevusi to Lašai. Kopš tā brīža Selīne nekad pat uz mirkli nepalika viena - ne vanna, ne gultā, ne ārstējot galminieku slimības.

Tagad divi sargi atvēra viņas priekšā milzīgās dubultdurvis, pe< tam tika atvērtas iekšējās durvis, ko apsargāja einuhi. Selīne, atstājusi verdzenes, lai gaida, beidzot palikusi viena, iegāja greznajā, pēcpusdienas saules apspīdētajā telpā.

Viņa nolaida plīvuru un uzsmaidīja jaunajam vīrietim, kurš viņu sveicināja - glītam einuham ar izteiksmīgām acīm. Tas bija Dārijs, jaunākais papildinājums einuhu štatam, kas apsargāja Zabaja harēma sievietes. Šo pēc mīlestības izslāpušo siržu objektu viņš bija dabūjis tikai pirms dažām nedēļām.

Dārijs bija pārdots verdzībā pārāk jauns, lai atcerētos, kas noticis pirms tam. Bija palikušas vienīgi neskaidras atmiņas par pagalmu, par kādu sievieti, kura dziedāja, par zaļu upi aiz mūra. Miegā viņu bieži piemeklēja sapņi par kādu roku, kas viņu sagrābj, par maisu, kas tiek uzvilkts pāri galvai, par ilgu jājienu prom no zaļās upes. Viņš atcerējās arī citus zēnus, ar kuriem bijis kopā, pastāvīgos murgus par asinīm un sāpēm, pārāk lielām, lai tās varētu būt īstenība. Tad - veseļošanās periodu un beidzot mulsinošo atklājumu, ka viņa ķermenis ir sakropļots. Tas viss bija noticis tik sen, ka Dārijs tagad vairs nezināja, kas bija sapnis, kas - īstenība. Bija palikusi vairs tikai šodiena: pēc daudzkārtējas saimnieku un īpašnieku maiņas viņš bija nonācis Magnas harēmā jauns, emocionāls vīrietis, kuram nākotne šķita kā tumšs tunelis, pilns vientulības gadiem.

Selīne varēja vienīgi just žēlumu pret einuhu, kurš, kā viņa bija pareizi spriedusi, cieta nepelnīti. Viņš nebija vainīgs, ka ir skaists, ar maigu raksturu, tāpat kā tās nelaimīgās sievietes, kurām viņš kalpoja, nevarēja apmierināt savu kaisli un vilšanos.

Harēms Selīni gan fascinēja, gan atgrūda. Tā taču ir nedabiska dzīve, viņa domāja, būt ieslēgtam kā būrī. Daudzas no šīm sievietēm nebija redzējušas gaiteni aiz smagi aizbultētajām durvīm kopš tā brīža, kad bija atvestas šurp kā bērni. Visbeidzot - dažas bija piedzimušas harēmā un te arī uzaugušas, redzot tikai nelielo debesu gabaliņu virs iekšējā dārza. Tās bija jaunas un vecas sievietes, skaistas un vienkāršas, garlaicīgas un atjautīgas, kas nodarbināja savu prātu vienīgi arto, kādu plīvuru nēsāt. Viņas vadīja savas dienas smaržīgās vannās, tenkoja, audzināja bērnus, garlaikojās. Tāpēc nebija brīnums, ka harēms bija kā siltumnīca dažādām intrigām, ar savām kliķēm un frakcijām. Te gadījās mīlestības sakari starp sievietēm un greizsirdības drāmas, un laiku pa laikam kāds glīts einuhs, līdzīgs Dārijam, izraisīja ienaidu un savstarpējas cīņas.

Tāds jauns vīrietis, ja vien vēlējās, varēja izmantot šos apstākļus savā labā. Daudzi galma einuhi bija izmantojuši savas seksuālās priekšrocības saviem mērķiem. Dažām harēma sievietēm piederēja bagātība un vara, jo tās bija austrumu valdnieku meitas vai māsas. Dārijam bija palaimējies būt vienam no tiem kastrātiem, kas joprojām spēja apmierināt savas dzimumtieksmes, un Zabaja harēms bija tāds, kurā valdniekam vienalga, vai sievietēm ir mīļākie vai nav, ja vien tās nekļuva grūtas. Par laimi, Dārijs nebija otrās šķiras einuhs kā tie sargi, kas stāvēja pie katrām durvīm: tie bija zaudējuši savus dzimumorgānus pilnībā un tādēļ vispār neizraisīja sieviešu interesi.

Bet Dārijam nebija vajadzības iejaukties galma intrigās un izmantot savas vīrietiskās spējas kaut kādu priekšrocību gūšanai, jo naktī, kad viņš, iezīmēts un apkaunots, tika atvests uz pili, viņš pirmo reizi mūžā bija iemīlējies.

Tagad viņš sveica Selīni ar ciešu rokas spiedienu, kas liecināja par neviltotu draudzību.

- Vai šeit ir droši? - Selīne iejautājās, bailīgi lūkojoties apkārt.

Viņš pamāja ar galvu un tad norādīja uz lotosu dīķa pusi, kur gaidīja Sāmija.

Dārijs, tāpat kā vairākums galma ļaužu, izjuta godbijību pret Selīni. Viņš nebija dzīvojis pilī laikā, kad valdniecei Lašai izdarīja acs operāciju, ne arī vēlāk, kad bija atjaunotas valdnieka Zabaja dzimum-spējas. Bet Dārijs par visu to bija dzirdējis - kā šī jaunā sieviete no Antiohijas vairākas reizes atjaunojusi valdnieka ģimenes locekļu veselību. Pils koridoros čukstēja, ka Fortūnas dzīslās ritot senas ēģiptiešu burves asinis.

Selīne devās pāri pagalmam pie Sāmijas. Tā bija Samija, kas palīdzēja Selīnei pārsiet otras meitenes ievainojumus viņu pirmajā šausmu pilnajā naktī pilī, un Sāmija bija dalījusies ar Selīni bēdas un ciešanās, kad meitenes cita pēc citas tika vestas pie valdnieka. Sāmijai bija jāiet kā vienai no pēdējām, un abas raudādamas cieši piekļāvās viena otrai. Kopīgā ieslodzījuma dienas bija viņas stipri sasaistījušas. Neskaitot Mēru, Sāmija bija pirmā īstā Selīnes draudzene.

Viņas apskāvās, un Selīne apsēdās uz baseina malas, baidoties izstāstīt jaunumus, un sākumā vairījās skatīties draudzenei acīs.

-Viņi ieradīsies pēc divām nedēļām, - Selīne ātri noteica un atskatījās pār plecu.

Dārijs stāvēja sardzē vārtu velvē.

- Sūtniecība no Romas. Būs liela svīta. Viņiem atvērs veselu jaunu pils spārnu! Padomā par to, Sāmij! Pilī viss būs juku jukām. Un tad mums noteikti radīsies izdevība bēgt!

Kad Sāmija pacēla galvu, Selīne redzēja, ka viņa raudājusi.

- Es jau zinu par romiešiem, - meitene drūmā balsī atbildēja. Viņa ilgu pilnām acīm skatījās garām Selīnei uz Dāriju. - Viņi atņems manu mīļoto Dāriju.

Apstulbusi Selīne pagriezās un tikai tagad ieraudzīja Dārija nelaimīgo sejas izteiksmi.

- Kā? - viņa čukstus iejautājās, pieliekusies Sāmijai tuvāk. - Kādā veidā?

Meitenes acis pildījās asarām.

- Valdnieks ir nodomājis pasniegt imperatoram Tibērijam kā dāvanu divdesmit savas sievietes. Dārijs tiks sūtīts viņas pavadīt.

Seline satriekta pakāpās soli atpakaļ.

- Uz Romu? Dārijs tiks ņemts līdzi uz Romu?

Viņa skatījās lotosu baseina ūdens spogulī, kas ņirbēja saules staros un uzzibsnīja zeltā, kad kāda zivtiņa tuvojās ūdens virsmai. Viņa atcerējās vakaru pirms četriem mēnešiem, kad bija ieraudzījusi Dāriju. No Sāmijas pienāca slepens uzaicinājums atnākt. Viņa bija sūtījusi šo ziņu ar kādu einuhu, kas to nodeva tālāk kādam sargam un tas savukārt kalpotājam. Tad Selīne slepšus skrēja patumšajiem koridoriem cerībā, ka valdniece nepamodīsies un nejautās, kur atrodas Fortūna. Selīne sastapa draudzeni dārza stūrī zem vītola, mitrā apģērbā, jo smidzināja smalks lietutiņš. Viņa turēja klēpi paģībušu jauno einuhu, kurš harēmā bija ieradies iepriekšējā dienā. Viņš mēģinājis pakārties zīda plīvurā, un Sāmija viņu atradusi un plīvuru pārgriezusi. Selīne palīdzēja Dārijam atveseļoties.

Viņa ļoti rūpējās par šiem diviem jaunajiem mīlētājiem, kas arī bija gūstekņi. Sāmija un Dārijs bija vienīgie, kas zināja Selīnes stāstu par Andreasu, par viņas meklējumiem. Abi bija vienīgie, kas viņu sauca par Selīni, nevis par Fortūnu - vārdā, ko viņa ienīda. Viņas noslēpumu zināšana un saukšana īstajā vārdā deva Selīnei apziņu, ka viņa nav zaudējusi sevi un pagātni, ko Laša bija mēģinājusi nolaupīt.

Ir taču jābūt kādai iespējai, lai tu varētu doties līdzi, - Selīne teica, sajuzdama sāpes pati savā brūcē - šķiršanos no vīrieša, kuru mīlēja.

Bet Sāmija noliedzoši pakratīja ar galvu.

- Nē, izejas nav. Dievi ir pametuši mani.

- Pievienojies sieviešu grupai! - Selīne čukstēja. - Ej uz Romu kopā ar viņām!

- Ceļos tikai divdesmit. Sargi skaitīs un pamanīs, ja kāda būs lieka.

- Tad ieņem kādas citas vietu. Uzpērc!

Sāmija vēl noraidošāk pakratīja galvu.

- Selīn, es jau esmu domājusi par to! Esmu apjautājusies, un viņas visas grib aizceļot! Es varu maksāt, cik vien vēlos, lai tiktu kādas vietā. Viņas visas grib redzēt Romu!

Selīne pagriezās un atkal paskatījās uz Dāriju.

Dienā, kad viņu atveda uz pili, viņa ķermenis bija zili sarkans no saīgu neķītrajiem kniebieniem. Ap viņu sapulcējās sievietes, kas ilgojās pēc kaut kā jauna savā dzīvē. Tās pētīja viņu un izteica komentārus, ar savām piezīmēm un minējumiem vairojot viņa negodu. Viņš bija domājis, ka nožēlojamajai dzīvei nu pienācis gals, un vakarā ar savu zīda cilpu pierāpojis pie koka. Bet četru mēnešu laikā Sāmija un Selīne iemācīja Dārijam atkal mīlēt un cerēt, rast prieku, kur vien iespējams, raudzīties nākotnē, lai kāda tā arī būtu, un saistīt ar to cerības. Bet tagad, ja Dārijs tiks aizvests uz Romu, nākotnes nebūs nevienam no viņiem.

- Man ir kāda doma, - Selīne pēkšņi teica. - Tā kā tu nevari pievienoties grupai, jo sardze pamanīs vienu lieku sievieti, un, tā kā tu nevarēji uzpirkt nevienu no sievietēm, lai ieņemtu tās vietu, tad tev ir jāpaiiek. Un tad tev būs jāšķiras no Dārija.

- Es visu to zinu, Selīn.

- Tad klausies. Ja arī Dārijs paliks, tev no viņa nebūs jāšķiras.

- Bet... viņam taču ir jāiet prom. Viņam ir pavēlēts to darīt.

- Viņš paliks, un es ieņemšu viņa vietu.

Sāmija stingi skatījās.

- To nevar izdarīt!

- Kādēļ ne? Mēs ar viņu esam vienāda auguma, ar līdzīgu miesas būvi. Nakts tumsā, sieviešu bara vidū, kareivjiem steidzinot sievietes laivā, kas gaida upē...

- Selīn, tu esi traka, - viņa klusi noteica, taču balss tonī jautās interese.

Selīne runāja čukstus, neatlaidīgi. Tas būtu vienkārši, viņa skaidroja.

Neko nepamanītu, ja einuhs, kurš pavada sievietes, apsegtu galvu ar savu ceļojumu apmetni. Bez šaubām, tā būtu steidzīga pārvietošana: sieviešu pārvietošana no harēma vienmēr notika steigā. Un tā notiktu tumsā, jo viņi aizbrauks pusnaktī. Un viņa ar Dāriju bija līdzīgi pēc auguma un miesas būves.

- Bet, Selīn, - Sāmija čukstēja, un viņas acīs vīdēja cerība. - Kā tu vari cerēt, ka, šādi pārģērbusies, tiksi līdz Romai? Tevi taču atklās!

Selīne mierīgi atbildēja:

-Tāpēc, ka man nemaz nav nodoma nokļūt līdz Romai. Es pametīšu laivu pirmajā izdevīgajā bridi, ļa vajadzēs, ielēkšu upē. Man ir svarīgi tikai izbēgt no pils.

Beigās Sāmija un Dārijs piekrita plānam. Aizbraukšanas nakti Seimi vajadzēja izsaukt uz harēmu ar ieganstu, ka jāapskata slimnieks. Viņai bija jāraugās, lai vakarā Lašas vīna kausā tiktu iebērts spēcīgs miega zāļu pulveris un Selīnes prombūtne netiktu pamanīta līdz pat rītam Un, kamēr aizbraucēju grupa pulcēsies ar verdzenēm, lādēm un sargiem, Selīne un Dārijs pārģērbsies. Pēc tam viņš pilī noslēpsies: ta bija pietiekami liela, lai kāds veiļgs tajā pazustu, un izstrādās plānu, kā kopā ar Sāmiju tikt prom no Magnas.

25. nodaļa

Kur tu biji? - valdniece Laša jautāja. - Es tevi saucu!

- Piedod, mana kundze, - Selīne teica un nolika savu medicīnas kasti uz galda. - Man vajadzēja mazliet pavingrināties.

Laša bija atlaidusies uz dīvāna, viņas augumu lielos viļņos apņēma spilgti sarkans zīds, seja bija nokaisīta ar zelta putekļiem.

- Tu jau pietiekami vingrinies. Bet tagad - manas mēneša kaites ir sākušās diezgan negaidīti, un man ir krampji. Sagatavo zāles.

Priecīga, ka ir ko darīt, lai noslēptu uzbudinājumu: bēgšanas plānam vajadzēja izdoties! - Selīne pacēla medicīnas kastes vāku.

Valdniecei Lašai bija sācies dzīves posms, kad mēnešreizēm drīz jāizbeidzas, un cikli sāka kļūt neregulāri. Darot savu darbu, Selīne aplūkoja grezno guļamistabu, vai nepamanīs kādas zīmes, ko atstājis jauneklis, kurš te bija atvests. Viņa nekad neuzzināja, kur jaunie vīrieši palika pēc tam, jo Laša jaunekli izmantoja tikai vienu reizi un tad sūtīja prom. Protams, tie nekad nevarēja atgriezties mājās, kur varētu izstāstīt par valdnieces guļamistabu.

Pilinot vīna kausā dažus "Hekates kūres" pilienus, Selīne pameta skatienu uz balkonu aiz varavīkšņainajiem aizkariem. Viņa bija pilsētā tikai vienu reizi, kad Laša devās apmeklēt kādas beduīnu cilts vasaras apmetni tuvējā oāzē.

Lašas ausis bija sasnieguši nostāsti par sevišķi izveicīgām dejotājām, kas, guļot uz muguras, spēja ieliet vīnu no viena kausa otrā, izmantojot vienīgi vēdera muskuļus. Lai kad arī Lašu pārņēma šī kaprīze - apmeklēt nepazīstamas vietas, redzēt dīvainības - viņas svīta nekad nebija mazāka par diviem simtiem cilvēku: kalpotājiem, priesteriem, vergiem, rakstvežiem, strēlniekiem un jātniekiem. Tieši tajā dienā Selīne bija sēdējusi ar aizkariem segtās nestuvēs aiz majestātiska palankīna, kurā nesa valdnieci, un dažbrīd uzdrošinājusies palūrēt caur aizkariem, kamēr procesija līkumoja pa Magnas ielām.

Redzētais bija viņu izbiedējis.

Pēc mēnešiem ilgās dzīves greznībā un bagātībā Selīni bija satriekusi netīrība un nabadzība. Tagad, sniedzot valdniecei kausu, atmiņā īpaši spilgti atausa viens skats: liels ļaužu pūlis pie pils vārtiem: kropļi un ubagi, mazas meitenes ar izkāmējušiem zīdaiņiem rokās, vīrieši bez rokām vai kājām, ar slimām acīm, uzpampušām sejām. Visi sanākuši veltīgā cerībā, ka valdnieces tuvums, dievišķais starojums, varētu tos izārstēt.

Toreiz Selīne saprata, ka šiem cilvēkiem nebija kur iet. Magnā nebija Asklēpija tempļa, kur cilvēks varētu aiziet un pārlaist nakti svētnīcā, cerot, ka ieradīsies dievs un miegā viņu izārstēs. Vienīgi bagātie varēja atļauties mājas ārstu, pārējiem, vidējās kārtās ļaudīm, tāpat kā nabagiem, nebija kurp iet, kad viņi saslima.

- Vai tu sapņo? - viņa izdzirda Lašas balsi.

Selīne pakratīja galvu, reizē atbildēdama valdniecei un atvairīdama nelāgo vīziju. Antiohijā viņa bija rūpējusies par šādiem ļaudīm, bet Antiohijā bija vismaz vairākas vietas, kurp doties pēc palīdzības -Asklēpija templis, Meras mazā mājiņa, ārsta Andreasa villa.

"Es šeit varētu daudz palīdzēt," Selīne nodomāja, paņemdama kausu no valdnieces un to izskalodama. "Ja es būtu tur; ārpusē, tad būtu īsta dziedniece, nevis kā tagad - sēžu ieslēgta un daru "brīnumus"."

Lai izārstētu valdnieka Zabaja nespēju, nebija vajadzīgs nekāds brīnumdarbs, taču Selīne vienīgā to zināja. Pat Kazlahs, galvenais ārsts, nebija sapratis, ka valdnieka traucēklis gluži vienkārši ir viņa tuklums.

Mēra bija mācījusi Selīnei par slimību, ko grieķi dēvēja diabetes mellitus. Diabetes nozīmēja "plūšanu cauri", jo slimniekam vajadzēja bieži urinēt, un mellitus - "medus" - nozīmēja, ka urīns bija salds kā medus. Ja slimība sākās bērnībā, tā nozīmēja drošu nāvi, ja brieduma gados, tad bieži vien ciešanas varēja atvieglot, vienkārši samazinot svaru. Mēra bija skaidrojusi, ka tuklums pieaugušajiem dažos gadījumos varot izraisīt cukurslimību, tādēļ svara samazināšana varētu slimību apturēt. Pirmo reizi septiņdesmit galminieku klātbūtnē ieraudzījusi Zabaju, Selīne nesaprata, kas viņam kait. Bet, kad tika aprakstīti simptomi: nenormālas slāpes, pastāvīga bada sajūta, ļoti bieža urinēšana- Selīne atcerējās Meras teikto. Tādēļ viņa pārbaudīja karaļa urīnu un konstatēja, ka tas ir salds kā medus. Zabajam tiešām bija cukurslimība, un, tā kā šī kaite var izraisīt nespēju, Selīne nosprieda, ka, ārstējot slimību, viņa izārstētu arī impotenci.

Zabajam tika noteikta stingra diēta. Tauki viņa ķermenī kusa, un sešus mēnešus vēlāk notika viņa pirmais sekmīgais dzimumakts pēdējo divu gadu laikā.

Selīne bija paveikusi arī citus "brīnumus". Valdnieces vecais vezirs vairākus mēnešus cieta no briesmīgas galvas ādas niezes, un Selīne bija to izārstējusi, mazgājot galvu ar sēra un ciedru eļļas maisījumu. Galvenā einuha pietūkušās locītavas bija veiksmīgi izārstētas ar "He-kates kūri", un prinča satraucošā vasaras caureja apturēta ar vārītu rīsu diētu.

Pilī bija ļoti maz īstu slimību, kuras Selīne ar prieku bija ārstējusi. Vairums - iedomātas, garlaicības un apātijas radītas. Valdnieces Lašas pilī viņa jutās vairāk burves nekā dziednieces lomā, taču zināja, ka tur ārpusē, pilsētā, kur tik daudziem nepieciešama viņas prasme, viņa spētu darīt daudz laba.

Valdnieces Lašas skatiens bija pievērsts Selīnei. Ārkārtīgi lepodamās ar savām acīm, pēc operācijas Laša bija sākusi izcelt to skaistumu ar beladonnas pilieniem no Selīnes medicīnas kastes. Zāles paplašināja acu zīlītes, un skatiens kļuva dīvains - it kā Laša ar savām acīm spētu redzēt vairāk nekā citi cilvēki.

Valdniece vēroja Selīni ar skaudību un aizvainojumu. Šai vienkāršajai meitenei piemita liela vara - tāda vara, ko Laša vēlējās pati sev. Ne jau vara pār dzīvību un nāvi, jo tāda Lašai bija, bet vara pār sāpēm, un to valdniece uzskatīja par krietni svarīgāku. Laša jau rīkojās ar pusi no šī spēka - spēka radit sāpes. Bet šai graustos dzimušajai meitenei bija spējas remdēt sāpes, un tas bija kaut kas daudz brīnišķīgāks.

Vērojot Selīni, Laša domāja: "Šis bērns vēl nezina, kāda viņai ir vara par mani - vara ļaut vai neļaut manām sāpēm vaļu. Viņa vēl neapzinās, ka esmu gūstekne un kādas sāpes plosa manu ķermeni. Nekas, pat nāve man neliekas briesmīgāka par šīm nebeidzamajām sāpēm. Šī bezpajumtniece, gan neizglītota, taču gudra, nemaz nezina, kādus augstumus spētu sasniegt ar savu varu. Bet kādudien viņa to sapratīs. Kad kļūs vecāka, viņa sapratīs, kāds vergs slēpjas manās vārgajās miesās, un, kad tā diena pienāks, mūsu lomas mainīsies: viņa būs valdniece, bet es pavalstniece. Gribētos zināt - vai viņa kādā jaukā dienā nemēģinās izmantot savu varu pār mani?"

- Fortūna, Laša pieglaimīgā balsī ierunājās. - Pēc divām nedēļām ieradīsies romieši. Tu jau droši vien esi to dzirdējusi, jo šīm sienām ir gan acis, gan ausis. Kad viņi ieradīsies, pili būs haoss. Tu taču nedarīsi neko muļķīgu, Fortūna, vai ne? Nemēģināsi, piemēram, bēgt?

No savas guļvietas valdniece pamanīja, kā Selīnes ķermenis pēkšņi sastingst, un nodomāja: "Tā, tā, man ir taisnība/'

- Es baiļojos par tevi, bērns, - Laša turpināja, pieceldamās no dīvāna kā sarkana, apzeltīta kolonna. - Dažreiz baidos, ka tevi nomāc vientulība. Es redzu tavās acīs nemieru. Galu galā, tev drīz būs astoņpadsmit gadu. Un tu joprojām esi jaunava, vai ne?

Divos gados Selīne bija iepazinusi katru sīkāko niansi Lašas tonī. Selīne zināja, ka šobrīd valdnieces sirdī mīt viltus. Un vēl kaut kas...

"Es izglābu viņas dēla dzīvību," Selīne domāja. " Es atjaunoju redzi viņas acij. Izārstēju viņas vīra nespēju, un viņai nevajag ņemt citu dzīvesbiedru. Un viņa mani ienīst. Viņa ienīst mani, jo viņai jābūt man pateicīgai. Valdniece ir man parādā, bet negrib maksāt!"

- Man ienāca prātā, Fortūna, ka tev vajadzīga sabiedrība. Tu pārāk daudz esi viena.

Selīne piesardzīgi iebilda:

- Es nekad neesmu viena, mana kundze. Man ir daudz verdzeņu.

- Es domāju īstu sabiedrību, Fortūna. Kādu cilvēku, ar ko tu varētu būt tiešām kopā un dalīties visā. Tev vajadzīgs vīrs.

Selīne apcirtās apkārt.

Nē! - viņa iesaucās. Un tūlīt arī nožēloja.

Laša smaidīja. Kā zobārsts, kurš meklē slimo zobu, valdniece bija atradusi meklēto: Selīnes vārīgo vietu.

Laša aizgriezās.

-Tu esi jauna, Fortūna. Tev ir apbrīnojamas zināšanas par dziedniecību, ko tev iemācījusi māte. Nedomā, ka esmu nepateicīga vai uzskatu to kā pašu par sevi saprotamu. Bet citādā ziņā tu joprojām esi vēl bērns. Tas man ir jādara, tas ir mans... pienākums raudzīties, lai tu dzīvotu normālu dzīvi. - Viņa pagriezās pret Selīni. - Tu būtībā nožēlojami eksistē. Astoņpadsmit gadus veca, un vēl vīrieša neskarta!

"Mani ir skāris vīrietis," Selīne izaicinoši nodomāja. "Man ir pieskāries vienīgais vīrietis, kurn es vēlos - Andreass."

- Un izrādās, - Laša turpināja, - kāds pilī ir interesējies par tevi.

Selīne skatījās uz valdnieci.

- Tevis dēļ pie manis ir griezies kāds galma augstmanis. Viņš grib ar tevi precēties, Fortūna.

Istabā kļuva kluss, jo Laša speciāli ieturēja pauzi. Tad viņa teica:

- LJn tev tiešām ir laimējies, jo to norada arī mans tev dotais vārds. Tavu roku nelūdza vienkāršs cilvēks, Fortūna. Tas ir pats virsārsts. Dižciltīgais Kazlahs.

Selīne pieķērās galdam, lai nesagrīļotos.

- Virsāpsts būtu tev labs vīrs, mans bērns, - Laša turpināja, jums abiem ir kopīgas intereses. Viņš zina tavas spējas. Jūs varat mācīties viens no otra, dalīties savās zināšanās. Viņš ir daudz vecāks un gudrāks. Padomā par priekšrocībām.

Selīne aizgriezās pret raibajam drapērijām. Un tur, viņai pretī, atradās balkona siena, kas šķīra no brīvības. Aiz tās plūda garām Eifratas ūdeņi.

Taču viņas acu priekšā vairs nebija siena, bet Kazlahs, garš un tievs, ģērbies ļoti tumšā, zilā tērpā. Viņš sodīja vergu, kurš netīšām bija uzšjakstījis vīnu uz viņa tērpa malas. Vergs kādreiz bija mūziķis, artists, kura ausis bija visa viņa dzīve un dvēsele. Kazlahs no saviem medicīnas instrumentiem paņēma garu adatu un pārdūra verga bungādiņas.

Selīne skatījās mūrī. "Es varu aizskriet no šejienes, pārlēkt pāri mūrim, mēģināt izpeldēt brivibā."

Viņa apvaldīja savu tieksmi, jo tā bija neprātīgā. "Ja mani noķertu un atvestu atfiakaj, tad es uz visiem laikiem zaudētu iesēju atkal redzēt savu iemīļoto Andreasu. Būšu piesardzīga. Pēc divām nedējām divdesmit harēma sievietes pusnaktī tiks aizvestas uz kuģi. Un es būšu starp tām..."

Selīne zināja, kādēļ Kazlahs runājis par viņu.

Viņa iedomājas par vītolu simtiem, kas aiz pils rindojās upes krastos. Galvenajam arctam nebija ne jausmas, ka vienīgais noslēpums, ko viņš vēlējās uzzināt vairāk par visu pasaulē - "Hekates kūres" noslēpums -slēpjas tieši šo koku mizā.

"Hekates kūres" noslēpuma saglabāšana Selīnei deva iespēju pasargāt pašas dzīvību. Šajā pilī viņa pastāvīgi bija briesmās un tomēr bija pratusi divus gadus saglabāt šo noslēpumu. Pēc pāris mēnešiem viņai vajadzēja uzpildīt zilo pudeli un, tā kā viņai bija aizdomas, ka Kazlaham ir spiedzes starp viņas verdzenēm, kas varētu ziņot viņam par zāļu gatavošanu, Selīne vienmēr sastādīja garu sarakstu ar sastāvdaļām, no kurām dažas bija nepieciešamas, bet vairākums - nevajadzīgas. Tad viņa strādāja dārzā, izdarot sarežģītu rituālu, kas īstenībā deva laiku, lai tēja varētu ievilkties. Viņu novērojot, neviens nespēja atminēt juceklīgo un bezmērķīgo norisi, tāpat arī nespēja atcerēties, cik daudz no katras sastāvdaļas katru reizi tika ņemts. Tādēļ Kazlahs joprojām nezināja "Hekates kūres" noslēpumu, un tādēļ Selīne bija dzīva.

Selīne bija apņēmusies, ka viņš nekad neuzzinās šo noslēpumu.

- Tu trīci, - Laša bija nostājusies Selīnei aiz muguras. - Vai tevi satrauc, Fortūna, doma par sevi kā Kazlaha sievu? Baumo, ka viņš esot atjautīgs mīlētājs, daudz pieredzējis gultas izsmalcinātajos priekos. Iedomājies: esmu dzirdējusi, ka Kazlaham patīk lietot...

- Mana kundze, - Selīne pievērsās valdniecei, - es neesmu gatava laulībai. Es neesmu... cienīga kļūt par galvenā ārsta sievu.

Laša smaidīja.

- Labi, varbūt tev taisnība. Viņa apmierināti nopūtās. - Vismaz šobrīd. Varbūt labāk, ja tevi liek mierā. Bet tev jāsaprot, Fortūna: ja tavā galvā radīsies kāda muļķīga doma, kā, piemēram, bēgšanas mēģinājums, es apsolu, ka uzzināšu to, pirms būsi spērusi pirmo soli. Un tad man nebūs citas izvēles kā vien piekrist Kazlaha lūgumam. Tu zini, ka viņš tevi pieskatīs. Kazlahs raudzīsies, lai tev galvā nerastos cita doma par bēgšanu. Viņš iemācīs tev padevību, Fortūna. To es tev apsolu.

Selīne skatījās uz valdnieci un jutās tā, it kā bristu pa ledusaukstiem ūdeņiem. Tad atcerējās Sāmiju un Dāriju un nodomāja: man jātiek prom no šejienes!

26. nodaļa

Selīne nespēja aizmigt, taču viņai bija jāizliekas, ka guļ, un, kad pie durvīm pienāca ziņnesis, viņa notēloja, it kā būtu nupat pamodusies. Ātri apģērbusies un paķērusi savu medicīnas kasti, Selīne sekoja mēmajam sargam pa tukšajiem koridoriem.

Pēc dažām minūtēm viņa juta - kaut kas nav kārtībā.

- Šis taču nav ceļš uz harēmu, - viņa uzrunāja sargu.

Tas uzmeta viņai trulu skatienu un soļoja tālāk. "Protams, vīrietis neteiks, kurp viņu vedīs," Selīne nodomāja, "jo visi sargi pilī ir mēmi. Tie mēdza tikai pieklauvēt pie durvīm un ar žestu parādīt, ka jāseko."

Apmulsusi viņa sekoja tam patukšajiem koridoriem, cauri velvētām ejām, garām klusām guļamistabām un beidzot lejup pa akmens kāpnēm uz pils daļu, kurā viņa nekad agrāk nebija bijusi. Pieaugot satraukumam, viņa minēja, uz kurieni tiek vesta, jo gaiss kļuva drēgns un sienas un griesti - raupji un nelīdzeni. Kad sargs beidzot apstājās, Selīne zināja, ka atrodas tālu prom no pils centra, tālu prom no harēma.

Atvērās vienkāršas koka durvis, un Selīne iepleta acis, ieraudzījusi dīvainu skatu.

Tā bija maza istaba, kurā gaiši dega sienās iestiprinātas lāpas,-un tajā atradās tikai galds un krēsls. Grīda bija klata smiltīm, gaiss bija drēgns, un tas varēja nozīmēt, ka viņi atrodas ļoti tuvu upei. Kad Selīne

bija ienākusi telpā un izdzirda aiz muguras aizbultējam durvis, viņas uzmanību piesaistīja ļaužu grupiņa istabas vidū. Krēslā sakumpis sēdēja jauns vīrietis. Kājas un roku locītavas bija piesprādzētas pie krēsla, galva bija atgāzta, mute - vaļā. Viņš krāca. Aiz viņa stāvēja drukns, pavecs vīrs, ko Selīne pazina kā vienu no galma zemāka ranga ārstiem. Krēsla priekšā, noliecies pār nesamanīgo, stāvēja Kazlahs.

Viņš nepievērsa uzmanību Selīnes ienākšanai, jo bija pilnībā iegrimis darbā. Selīnei nebija ne jausmas, ko galvenais ārsts dara; viņš bija noliecies pār aizmigušā jaunieša kaklu.

Selīne vēroja, kā Kazlaha garais, kalsnais stāvs, kas šķita gandrīz nekustīgs, stāv mirgojošajā lāpu gaismā un klusumā, tik dziļā, ka Selīnei likās - sienām te jābūt ļoti biezām. Istabas pretējā pusē pie otrām durvīm stāvēja divi saīgi. Citu cilvēku istabā nebija. Kādēļ viņa atvesta šurp?

Tad viņa iedomājās par Dāriju: viņam šobrīd vajadzēja atsūtīt kādu pēc viņas, un Dārijs droši vien gaidīja, ka Selīne kuru katru brīdi ieradīsies harēmā.

Selīne ieplēta acis. Vērojot, kā galvenais ārsts izslienas un pasper soli sāņus no guļošā zēna, viņa satraukti iedomājās: "Kazlahszina par mūsu plānu, un tādē) licis atvest mani šurp!"

Bet tad nosprieda: "Varbūt viņš to nezina? Varbūt tā ir tikai sagadīšanās?"

Kazlahs beidzot pagriezās pret viņu un maigā balsī teica:

- Tu, Fortūna, noteikti esi brīnījusies par mēmajiem cilvēkiem mūsu pilī. Un, bez šaubām, vēlies uzzināt šo noslēpumu.

Selīne juta, kā viņas ķermeni pārņem ļaunas nojautas, it kā upes ledusaukstie ūdeņi būtu izsūkušies cauri grīdai un viņa tagad stāvētu tajos. Ko viņš teica? Vai viņa būtu jautājusi par mēmajiem? Viņa nekad nebija izrādījusi par tiem interesi.

Viņa pievērsa acis guļošajam jauneklim un redzēja, kā otrs ārsts aptin zēna kaklam biezu pārsēju. Viņas sirds sāka dauzīties. Uz apģērba bija asins traipi.

Kazlahs pamāja sargiem. Zēns tika atsaitēts no krēsla un, joprojām bezsamaņā, izvilkts no istabas.

- Panāc tuvāk, Fortūna, - Kazlahs teica balsī, kurā jautās pavēlniecisks tonis.

Selīne kavējās, viņai pēkšņi kļuva ļoti bail.

Viņš jautājoši sarauca uzaci.

- Mans kungs, valdniece Laša būs dusmīga, ja pamodīsies un atklās, ka manis nav.

- Valdniece guļ dziļā miegā, Fortūna. Tu to zini.

Selīne dziļi ievilka elpu. Telpa pēkšņi it ka saruka, ēnas no visām pusēm likās draudīgi tuvojamies.

- Nāc šurp, Fortūna, - Kazlahs sacīja. - Ir pienācis laiks tev uzticēt kādu no Magnas interesantajiem noslēpumiem.

Tuvojoties Kazlaham, Selīne redzēja, kā atveras otrās durvis un divi sargi ieved kādu sievieti. Tā bija tikpat melna kā Selīnes melnkoka medicīnas kaste, ar lielām, izbiedētām acīm. Kamēr sargi piesprādzēja viņu pie krēsla, Kazlahs teica:

- Šī verdzene ir no Āfrikas. Mēs nezinām viņas vārdu, jo viņa runā primitīvā valodā. Drīz viņa vispār vairs nerunās.

Selīnes un pārbiedētās sievietes skatieni sastapās, un īsu mirkli abas izjuta vienādas bailes. Tad verdzeni piespieda iedzert no kausa, ko pasniedza otrs ārsts, un drīz vien viņas galva smagi noslīga uz krūtīm.

- Upurim jābūt bezsamaņā, Fortūna, - Kazlahs teica un pamāja otrajam vīrietim, kurš atgāza sievietes galvu atpakaļ, to pieturot. Rīklei jābūt pavisam atslābinātai, ļa tā ir kaut nedaudz saspringusi, tad var nejauši pārgriezt vienu no lielajiem asinsvadiem, kas atrodas kaklā, un no tāda verga vairs nav nekāda labuma.

Viņa plānās lūpas savilkās ašā smaidā, un viņš piebilda:

- Šeit nedrīkst būt neveikls.

Selīne apdullusi skatījās, kā viņš ķeras pie darba. Viņai aiz muguras, koridorā, no kaut kurienes, vēstot pusnakts stundu, atskanēja naktssarga balss. Tā iespiedās cauri durvīm, un viņa iedomājās par Dāriju, kas nemierpilns viņu meklē, jo harēma dāmas pulcējas aizbraukšanai. Selīne juta, ka viņu pārņem ļauna priekšnojauta.

- Tagad skaties uzmanīgi, Fortūna, - Kazlahs maigā balsī teica.

Viņas acis pret pašas gribu pievērsās Kazlaha garajām, slaidajām

rokām. Tās turēja mazu sudraba bultiņu, tievu, taču pēc skata cietu un izturīgu. Satraukumam augot, Selīne redzēja, kā Kazlahs vispirms nopēta sievietes kaklu un tad pieliek bultas galiņu rīkles vienā pusē.

Laiks šķita uz mirkli apstājies, un tad Kazlahs paspieda roku uz leju, atvilka atpakaļ, strauji, prasmīgi, un Selīne redzēja no sīkā iegriezuma parādāmies asins pilienu.

- Te jābūt zināmai prasmei, Fortūna, - Kazlahs teica un, nomērķējis rīklei otrā pusē, iedūra arī tur. - Kaklā ir nervs, kas ļauj cilvēkam runāt. Kā tas notiek, nav zināms. Bet, kad tas pārtrūkst, - un es to nupat pārrāvu! - runāt vairs nav iespējams. Bet jāuzmanās, lai netiktu skarti lielie asinsvadi, kas atrodas nervam abās pusēs.

Selīne ar šausmām skatījās, kā sievietei tika pārsiets kakls, ka viņu atbrīvoja no saitēm un izvilka no istabas.

-Apskati labi šo instrumentu, Fortūna, - Kazlahs pastiepa roku. - Redzi, cik meistarīgi izgatavots bultas asais gals. Tik ass un (ievs. Nevienā citā pilsētā, izņemot Magnu, nav zināms noslēpums, kā padarīt cilvēkus mēmus. Barbaru tautas apklusina savus vergus, izgriežot tiem mēli. Cik šausmīgi! Un kādas briesmīgas skaņas tie vēlāk izdveš! Šāda veidā, Fortūna, mūsu vergi nav pretīgi ne acīm, ne ausīm.

Atkal pavīdēja vēsais smaids, un viņa balss kļuva maigāka.

Tev, Fortūna, paveicies, jo es tev iemācīšu šo reto mākslu.

Viņa neticīgi skatījās, kā durvis atkal atveras un ienāk sargi, ar citu vergu. Šoreiz tas bija blonds vīrietis, īsts milzis, kas droši vien spētu bez grūtībām pieveikt abus sargus. Taču viņš padevīgi ļāva sevi vest.

- Šis ir neparasts eksemplārs, - galvenais ārsts sacīja, kad verga rokas un kājas bija piesietas pie krēsla. - Viņš ir no Reinas ielejas ģermāņu zemē. Nesenā cīņā tika saņemts gūstā, un romiešu leģionāri viņu atveda šurp. Viņa vārds ir Vulfs.

Vulfs bija liela auguma, muskuļots, viņa garie, kviešu krāsas mati sniedzās pāri pleciem. Viņam mugurā bija visdīvainākais apģērbs, kādu Selīne jebkad bija redzējusi. Zābaki un bikses bija no zvērādām, krekla nebija. Virs jostasvietas nebija nekā, izņemot vienkāršu kaklarotu uz kailajām krūtīm. Bet viņas uzmanību piesaistīja seja-biezu bārdu apaugusi un rētu izkropļota, un no rūsgano uzacu apakšas raudzījās divas pārsteidzoši zilas acis. Viņš bija jauns, un pēc stājas Selīne varēja redzēt, ka ļoti lepns.

- Mēs gaidījām, ka viņš mums varētu sagādāt raizes, - Kazlahs teica, gaidot, kamēr viņa palīgs iejauc vīnā miega zāļu pilienus. - Bet viņš ir bijis ļoti atsaucīgs. Saproti, Fortūna, viņš jūtas apkaunots, ka ir izdzīvojis kaujā, kurā viņa biedri krituši. Man ir sacīts, ka viņš savējo vidū esot princis un uzaudzis ticībā, ka miršot ar zobenu rokā. Šis nabags būtībā nomira tad, kad romieši viņu sagūstīja dzīvu.

Selīne centās aizgriezties, bet juta sev pievērsto vēso, zilo acu skatienu. Kad Kazlahs iespieda viņai rokā sudraba bultiņu, aukstajā skatienā varēja samanīt tikai nenozīmīgu uzplaiksnījumu. Selīne nodomāja: " Viņš zina, kas ar viņu notiks!"

- Es nespēju, - viņai izdevās nočukstēt.

- Bet tev jāspēj, - Kazlahs pieglaimīgi teica. - Nāc, es tev parādīšu.

Piegājusi barbaram tuvāk, viņa varēja saost tā sviedru un netīrumu

smaku, sajust mēnešiem ilgo pazemojumu, viņa varēja redzēt tā muskuļus savelkamies zem rētām klātās ādas. Bet šķita, ka viņam itin nemaz nav bail.

- Mans kungs, jūs, protams, nevarat gaidīt, ka es to darīšu!

- Tev jāmācās, Fortūna, un mums tev atradīsies daudz vergu, lai tu vingrinātos gadījumā, ja kļūdīsies.

Kazlahs stāvēja tik tuvu, ka gandrīz pieskārās viņai, un viņa balss kļuva glaimīga.

- Palīdzēsim viens otram mūsu cēlajā amatā, Fortūna. Es mācīšu tev savus noslēpumus, un tu mācīsi man savējos. Kādēļ tu vilcinies, Fortūna?

- Viņš... - viņai bija grūti elpot, - vispirms viņam vajadzētu ļaut pielūgt savu dievu.

Kazlahs iesvilpās.

- Viņa dievs! Viņš ir nekam nederīgs barbars! Tas ir viņa simbols!

Viņš norādīja uz ādas sloksni ap ģermāņa kaklu un koka Tveida

krustiņu tās galā.

- Odins, - Kazlahs nicinoši noteica.

Selīne ieskatījās zilajās acīs, kas nebeidza lūkoties viņā. Tagad, stāvot tik tuvu, viņa ieraudzīja tajās jūtu strāvojumu. " Viņš taču baidās," viņa nodomāja.

Pēkšņi viņa vēlējās kaut ko pateikt barbaram, dažus mierinājumā vārdus, lai atvieglotu viņa ciešanas. "Es reiz biju mēma," viņa domāja. "Mana mēle bija nekustīga, un es nevarēju parunāt. Pēc tam kad mēli atraisīja, es baidījos runāt. Andreass mani atbrīvoja." Doma par to, ko Kazlahs gaidīja no viņas - notiesāt citu cilvēku uz klusēšanu un bezpalīdzību - pildīja Selīni ar šausmām.

Kazlahs pieliecās tuvāk, un viņa palīgs piegrūda sazāļotā vīna kausu ģermāņa lūpām. Visiem par pārsteigumu, viņš nedzēra.

- Ļoti labi, - Kazlahs nicīgi noteica. - Ja viņš tā vēlas, tad paliks nomodā. Tagad, Fortūna, rīkojies, kā es tev rādīju.

Viņa nostājās barbaram pretī un ieskatījās tam acīs. "Esmu tikpat nobijusies, cik tu," viņa domās to uzrunāja. "Klausies manī, ja vari!"

Viņa pacēla bultiņu tā, lai vergs, kura vārds bija Vulfs, varētu to redzēt, un tad pielika pie lupām pirkstu. Viņa cerēja, ka šo žestu visi uztver kā klusēšanas zīmi. Gaišzilās acis vērās viņā. Selīne sarauca uzacis, pūloties, lai viņu saprastu. Viņa saknieba lūpas un aizzīmogoja tās ar pirkstu, bet vīrieša acīs nebija manāms, ka viņš saprot.

- Sameklē balseni, - atskanēja galvenā ārsta balss. - Un tagad pulsu. Tur ir neliela atstarpe. Rīkojies uzmanīgi.

Selīne pieliecās barbaram tik tuvu, cik vien spēja, pietuvināja tam savu seju, ļaujot plīvuram kā vairogam nokrist pāri pleciem. Ārsta palīgam cieši pieturot blondo galvu, Selīne ar kreisās rokas pirkstiem aptaustīja Vulfa kaklu un pacēla labo roku ar bultiņu. Viņa skatījās uz netīro, gaišo ādu un juta sirdi kāpjam kaklā.

Vai viņa drīkstēja riskēt?

Selīnei nebija izvēles. Viņa sagatavojās, mazliet pavirzījās ta, lai Kazlahs neredzētu, ko viņa dara, un ļoti piesardzīgi ar bultas galiņu iedūra ādā. Barbara ķermenis sarāvās aiz sāpēm. Kad parādījās asins piliens, viņa bultiņu izvilka.

Kazlahs paskatījās un noteica:

- Labi. Tagad otrajā pusē. Lai viņš būtu pavisam mēms, jāpārrauj abi nervi.

Kad ārsta palīgs pagrieza barbara galvu uz otru pusi, lai atsegtu kaklu zem bārdainā žokļa, Selīne atkal pieliecās pavisam tuvu klāt, iedūra ādā un tad izslējās.

Kazlaha acīs jautās zināms pārsteigums, nenovīdīga apbrīna par viņas izveicību. Selīne paķēra pārsēju un aši aptina to ap barbara kaklu. Tagad viņai atlika vienīgi cerēt, ka Vulfs būs sapratis viņas žesta brīdinošo nozīmi un nenodos abus, pēkšņi sākot runāt.

- Es izdarīju to, ko jūs man lūdzāt. - Viņa pievērsās Kazlaham, kamēr Vulfs tika izvilkts no istabas. - Vai tagad drīkstu iet? Mēs abi izbaudīsim valdnieces dusmas, ja viņa pamodīsies un atklās, ka manis nav.

Kazlahs pasmaidīja.

- Un mes taču abi zinām, ka tas nenotiks, vai ne? Tikai vēl vienu pamācību, Fortūna, un tad tu varēsi iet.

Viņš pamaja sargiem un tad turpināja:

- Redzi, tu izdarīji operāciju spīdoši, bet man liekas, ka tu joprojām neapzinies tās bīstamību. Tādēļ es tev parādīšu, kas var notikt, ja to dara nepareizi.

Selīnes domas joņoja, un viņa gandrīz vai izmisa. Cik pulkstenis? Vai vēl pietiks laika nokļūt līdz harēmam un apmainīties vietām ar Dāriju? Kā Kazlahs varēja zināt par miega zālēm valdnieces vīnā?

"Māte Izīda," viņa izmisusi lūdzās, "pasargā mani no šī murga!"

Taču, kad tika ievests nākamais upuris, Selīnei aprāvās visas lūgšanas un domas, viņai pat elpa aizrāvās. Viņa stāvēja kā grīdā ie-mieta, it ka būtu izaugusi no smiltīm. Kad nabaga vīrietis tika iegrūsts krēslā, viņa ar stindzinošu skaidrību apjauta, ka tas nebūt nav murgs, bet gan realitāte. Bēgšanas nebūs, un nebūs glābiņa no visām šīm šausmām.

Vīrietis bija Dārijs.

- Vēro uzmanīgi, Fortūna, - Kazlahs noteica, kad Dārijs bija piesprādzēts. - Šī tev būs visvērtīgākā mācība.

Einuhs stingi skatījās uz Selīni, bet arsta palīgs turēja viņa galvu kā spīlēs.

Nav vajadzības šķiest labu vīnu šim te, - Kazlahs noteica un, pienācis pie krēsla, paņēma sudraba bultiņu.

Kā paralizēta Selīne vēroja galvenā ārsta garos pirkstus uzmanīgi aptaustām Dārija kaklu. Tad tie apstājās un iestiepa ādu starp īkšķi un rādītājpirkstu.

- Tu jau saproti, Fortūna, - Kazlahs mierīgi teica. - Runas nervs atrodas šeit, bīstami tuvu lielajiem asinsvadiem. Gadiem ilgā prakse ļauj man veikt šo uzdevumu tūkstošiem reižu bez liktenīgās kļūdīšanās. Bet, tā kā tu esi iesācēja un tev jāzina, kas var noiet greizi, es kļūdīšos apzināti.

- Nē! - Selīne iekliedzās.

Bet, kad viņa sniedzās pēc bultiņas, viens no milzīgajiem sargiem, kas stāvēja pie durvīm, metās klāt un sagrāba viņu ciešā tvērienā.

- Es taču teicu, Fortūna, - Kazlahs sacīja, - ka šī tev būs vērtīga mācība.

- Nē! - viņa vēlreiz iekliedzās, pūloties atsvabināties no sarga rokām. - Nedariet to. Es jūs lūdzu. Es darīšu visu, Kazlah, visu. Tikai nedariet to!

Bet bultiņa iegrima ādā.

Kazlahs soli atkāpās un teica:

- Ir daži cilvēki, Fortūna, kas apgalvo, ka viņu artērijās esot gaiss. Bet, kā redzi, šī artērija, kas ved no sirds uz smadzenēm, ir pilna asinīm.

- l ūdzu... - viņa nočukstēja, cenšoties atbrīvoties.

Pamanījis viņu saļimstam sarga rokās, Kazlahs pamāja, lai tas viņu laiž vaļā. Bet, tikusi brīva, Selīne tūdaļ metās uz priekšu un piespieda roku Dārija asiņojošajam kaklam. Tad viņa izmisīgi tvēra pēc pārsēja, bet Kazlahs viņu sagrāba un atrāva atpakaļ. Zaudējusi līdzsvaru, Selīne uzkrita tam virsū. Viņš to saturēja un piespieda savu spēcīgo ķermeni Selīnei. Viņa cīnījās. Viņai bija nelabi. Kazlahs čukstēja viņai ausī:

- Tu būsi mana, to es apsolu. Un tad tu mani klausīsi. Tev nedrīkstēs būt noslēpumu, jo tad, kad būsi mana sieva, man būs tiesības tevi sodīt, un neviens neiejauksies. Un galvoju, ka varu sodīt tevi tā, kā tu nespēj pat iedomāties.

Selīne ar šausmām vēroja, kā Dārija galva nespēcīgi kustas ārsta palīga rokās. Drīz vien viņa acu plakstiņi nolaidās, tad viņš zaudēja samaņu un pēc brīža nomira.

Piespiedis lūpas viņas ausij, Kazlahs murmināja:

- Tu taču nedomāji, ka ļaušu tev doties prom, vai ne? Tavs muļķīgais plāns nekad neizdotos. Vai lai pastāstu valdniecei, ko tu izdarīji? Ka tu viņu sazāļoji un gatavojies bēgt? Bet nu mums jau rīt var būt lepnas kāzas. Tad tu zināsi, ko nozīme īsts ieslodzījums. Vai ari... mēs varam noslēgt darījumu.

Selīne skatījās uz Dārija nedzīvo ķermeni un juta, ka dzīvība aizplūst arī no viņas. Asarām plūstot pār seju, viņa neskaidri teica:

- Mans kungs, jūs esat pieļāvis kļūdu. Kļūdu, ko jums nevajadzēja pieļaut. Jums nevajadzēja nogalināt manu draugu. Jo tagad es nekad neteikšu jums to, ko vēlaties uzzināt. Jūs varat pastāstīt valdniecei, jūs varat darīt ar mani, ko vien vēlaties. Bet es vienmēr paturēšu atmiņā šo nakti. Un apsolu, ka tā dos man spēku nekad nepadoties jums.

27. nodaļa

Valdnieks Zabajs miegā pēkšņi un negaidīti nomira.

Pili pārņēma haoss. Allatas gaišreģe gavēja un uzturēja sakarus ar dievieti, turpretim priesteri ziedoja, un ļaudis pilsētā lūdza dievu.

Un beidzot tika saņemta atbilde. Dieviete runāja tā: ir kāds sens un svēts rituāls, kuru piekopa it visur Austrumos, rituāls, kas vecāks par pašu laiku un aizsācies tālā pagātnē, vēl matriarhātā. Valdniece, kas pēkšņi palikusi bez dzīvesbiedra un nespēja tūlīt aizstāt to ar citu, varēja kādā no pazīstamākajām ģimenēm izvēlēties sev vīra aizstājēju jaunu, dižciltīgas izcelsmes, izskatīgu vīrieti, spēcīgu un drosmīgu, un tas tad būtu valdnieces vīrs uz vienu nakti. Un nākamajā rītā, saskaņā ar rituālu, viņa asinīm vajadzētu bagātināt un darīt auglīgāku zemi.

Kandidāts tika atrasts, un sākās gatavošanās.

Allatas priesteri un priesterienes tris dienas piesauca noslēpumaino Mēness dievieti un lūdza šo žēlsirdīgo mirušo un nedzimušo aizstāvi svētīt Lašas un viņas upurvīra savienību. Viņi ziedoja augļus un medu Dzīvības Straumes Kausam, kas mirdzēja savā zvaigžņu valstībā, lai izlūgtos svētību valdniecei Lašai un Magnai - Mēness svētajai pilsētai. Sagatavošanās darbos pilī piedalījās visi - gan dižciltīgie, gan vergi. Tika izdalīti mēness amuleti, un tos nēsāja visi. Mēnesim veltītas lūgšanas bija visiem uz lūpām, atcerējās un rūpīgi ievēroja vecus māņticības paradumus (tādus kā, piemēram, khaibut tabu, kas nozīmēja, ka jāraugās, lai kāda cilvēka ēna nekristu uz svētu priekšmetu). Svinības izplatījās arī pilsētā aiz pils mūriem: ielu tirgotāji pārdeva mēness dievietes figūriņas, jaunās sievas pirka kausus ar "garantētu" mēness rasu, kurā mazgāties un tādējādi kļūt auglīgām, un grūtās sievietes, kam drīz vajadzēja dzemdēt, dzēra zāļu uzlējumus, lai izraisītu priekšlaicīgas dzemdības un viņu bērni nāktu pasaulē pilnmēness laimi nesošajā gaismā.

Visi Allatas tempļi, sākot no mazām svētnīciņām pilsētā, līdz pat masīviem pīlāriem rotātajam Allatas mājoklim blakus pilij, dienu un nakti bija pārpildīti ar dievlūdzējiem. Gaisu pildīja ritmiska dziedāšana un nemitīgo upurēšanu dūmi. Aiz pils mūriem, dziļi tās iekšienē, telpās, kuras izmantoja vienīgi reliģiskiem rituāliem, valdniece piedzīvoja brīnišķīgo pārvērtību no mirstīgas sievietes uz Zemes dievietes iemiesojumu.

Citā pils daļā gatavojās kaut kam citam

Selīne pēdējo reizi pārbaudīja savas medicīnas kastes saturu.

Šīs pēdējās naktis viņa bija slikti gulējusi un nespēja arī neko ieēst. Kopš briesmīgā brīža telpā, kur vergiem atņēma valodu, Selīne bija turēta kā gūstekne pašas istabā. Viņu apsargāja dienu un nakti, durvis noslēdza, tika uzmanīta katra viņas kustība. Bet šajā melnajā murgā vīdēja cerības stariņš: tikai viens cilvēks bez Lašas un viņas vīra -prinča drīkstēja ieiet upurēšanas istabā - tas, kuram vīrietis pēc viņa laulības pienākumu izpildīšanas pret valdnieci būs jānoslepkavo. Un Laša šim uzdevumam bija izvēlējusies Selīni.

Selīne aizvēra savu medicīnas kasti un nogāja līdz pašam dārza galam. Bija silta nakts, gaiss bija smacīgs un mitrs, smaržoja pēc pārbrie-dušiem augļiem. Selīnes dārzs bija pieliets ar pilnmēness pārdabisko gaismu, kas melnās ēnas uz krītbaltajam sienām zīmēja vēl melnākas. Šonakt dārzs izskatījās maģiskāk un spocīgāk, pavisam citādi nekā dienas gaismā.

Viņa paņēma sauja zelta "Hora aci" un klusībā nosolījās: "Zvēru pie mūsu mīlestības, Andreas, un pie sava tēva, kuru neesmu pazinusi, gara, un pie saviem senčiem, kuru vārdus ceru reiz uzzināt, ka šonakt man izdosies bēgt. Tā ir mana pēdējā cerība."

Selīnei bija plāns.

Pirms divām dienam bija ieradušies priesteri, lai pavadītu viņu uz laulības istabu dziļi zem Allatas tempļa, līdz vietai, kur bija jānotiek rituālam. Tā bija ļoti sena, pirms vairākiem simtiem gadu izbūvēta telpa; istaba, kas ilgu laiku nebija tikusi izmantota, bet tagad atvērta un pēc rituāla šķīstīta, lai taja novietotu svēto gultu. Selīni turp aizveda ar aizsietām acīm. Viņu bija vadījuši no istabas cauri pilij, pāri kādai atklātai vietai, pa appelējušiem koridoriem, lejup pa kāpnēm, līdz galu gala nonaca svētajā istabā, kur viņa saņēma no Kazlaha rīkojumus.

- Tev būs jāstāv šeit, Fortūna, - viņš teica. - Kad "viru" ievedis, tu šķīstīsi viņu ar dievietes zīmēm. Tad valdniece viņam dejos, un pēc tam tu palīdzēsi Lašai tikt gultā un sagatavoties. Kad viņa tev dos zīmi, ka akts noticis, tu nogalināsi neīsto valdnieku ar šo dunci.

Kazlahs iedeva Selīnei garu zelta nazi, kas tagad gulēja viņas medicīnas kastē. Slepkavības ierocis starp viņas dziedniecības līdzekļiem.

Atgriežoties pilī, atkal ar aizsietām acīm, Selīnei bija radusies laimīga doma.

Viņa zināja, ka tiek vesta pa aplinkus ceļiem tā, lai nespētu atcerēties virzienu: uz priekšu un atpakaļ, augšup un lejup pa vieniem un tiem pašiem koridoriem, un tad beidzot līdz slepenajām durvīm, kuras veda uz atklātu vietu, kas, kā viņa uzskatīja, bija pāreja starp pili un templi. Agrāk, kad viņa bija piedalījusies ceremonijās templī, Selīne bija ievērojusi daudzas durvis, kas, bez šaubām, veda uz dažādiem koridoriem un dažādiem labirintiem. Viņa zinaja, ka ieiešana pa nepareizām durvīm nozīmētu apmaldīšanos labirintā zem tempļa un klejošanu tumsā dienām ilgi, varbūt nekad vairs neatrodot ceļu uz āru. Tomēr, ja bija kāds ceļš, tad īstās durvis vajadzēja iezīmēt.

Šoreiz viņas bēgšanai bija jāizdodas. Selīne nespēja atbrīvoties no atmiņām par nakti, kad nomira nabaga Dārijs. Viņa joprojām izjuta nākamaja dienā piedzīvoto šoku pēc Sāmijas pakāršanās kāda harēma dārza kokā.

Pie durvīm pieklauvēja. Priesteri savos baltajos tērpos bija ieradušies pēc viņas. Ada tiem spīdēja, jo bija ieziesta ar svēto eļļu, un Selīnei atkal aizsēja acis. Viņa jau zināja ceļu cauri pilij, bet tam nebija nozīmes, jo viņa negatavojās atgriezties savā istabā. Kad Selīne tika vesta pa atklāto vietu aiz pils, viņa pievērsa uzmanību tam, ka ta bija neaizsargāta - viņai šķita, ka sajūt vieglu vējiņu no upes puses. Selīne skaitīja soļus: tieši simts, un tad viņa tika ievesta caur durvīm.

Kad tās aiz viņas aizvērās, Selīne paklupa un viņai it kā nejauši izkrita medicīnas kaste. Ar skaļu blīkšķi tā atsitās pret akmens grīdu, vāks atsprāga vaļā un lādes saturs izkaisījās pa grīdu. Pavadoņu vidū sākās satraukta murmināšana: droši vien tā bija slikta zīme? Taču, pirms tie paspēja pieņemt kādu lēmumu, Selīne jau bija nometusies uz ceļiem un izmisīgi mēģināja visu uzlasīt. Kad priesteri apstājās, lai viņai palīdzētu, Selīne izraisīja vēl lielāku satraukumu, neuzmanīgi aizgrūžot priekšmetus prom. Krūkas ripoja pa grīdu, kreļļu virtenes pārtrūka, un krelles pajuka uz visām pusēm. Šajā juceklī, viņai murminot, ka viss ir jaatrod, priesteru nemiers aizvien pieauga, bet Selīne mazliet aizgriezās un izvilka to, ko bija jau agrāk noslēpusi aiz jostas.

Kamēr priesteri, runājot aizvien skaļāk, vāca uz grīdas izkritušas zāles un mēģināja sakārtot medicīnas kasti, Selīne uzšķīla dzirksteli pret "Brimo akmeni". Tad viņa pagriezās un deva zīmi, ka varot turpināt ceļu.

Priesteru vadīta, Selīne steidzās prom no sēra gabaliņa, nezinādama, ka ir īstenojusi priesterienes pirms diviem gadiem izteikto pareģojumu Izīdas templī Antiohijā.

***

Senā guļamistaba simbolizēja gan šūpuli, gan pazemes pasauli, tā atgādināja par dievietes divējādo lomu kā pavēlniecei pār dzīvību un nāvi. Dieviete, Laša, tagad bija tur. Viņa gaidīja, ietīta no galvas līdz kājām plīvuros, kas viņu pilnīgi apslēpa. Septiņi plīvuri bija zīme tam, ka pastāv septiņi pazemes līmeņi un septiņas debesu sfēras pāri zemei. Tie sedza viņas ķermeni tā, ka redzamas bija tikai acis.

Kad Selīne tika ievesta un acu pārsēju noņēma, viņa sāka mirkšķināt, lai redzētu cauri dūmakai, ko radīja vīraks un degošās lāpas, un sākuma nodomāja, ka redz tronī statuju. Tad saprata, ka skatās uz Lašu, Batšebu.

Kad priesteri atkāpās un durvis aizvērās, Selīne nešķieda laiku. Viņa sakārtoja medicīnas kasti, jo pēc svētās dejas Laša būs jāatspirdzina ar zāļu devu un "vīram" vajadzēs iedot dzērienu, ko uzskatīja par līdzekli potences celšanai: valdniece saņems piparmētru eļļu, bet "vīrs" - pulverī saberztu zīdtarpiņu. Gatavībā bija arī balta drana un trauks ar ūdeni, kurā Selīnei būs jānoskalo asiņainais duncis. Upura asinis bija svētas, un tās bija jāsaglaba līdz bēru ceremonijai.

Klabekļu skaņas aiz durvīm brīdināja viņu par upura tuvošanos. Kazlahs paskaidroja, ka, tiklīdz rituāls iesāksies, priesteri aizies atpakaļ uz templi un paliks nomodā, līdz rituāls būs galā. Tad Selīne dos viņiem zīmi. Taču, ja iecerētais plāns izdosies, Selīne nekādu zīmi priesteriem nedos. Kad tie sāks brīnīties, kādēļ netiek aicināti, Selīne būs jau tālu prom tuksnesī, ceļā uz brīvību.

Sakārtojusi apģērbu, viņa pagriezās pret durvīm. Pulss sita straujāk, roku delnas kļuva mitras. Gaiss istabā bija netīkami smacīgs. Durvis klusi atvērās, un divi priesteri ieveda upuri. Acis tam bija aizsietas. Kad apsējs tika noņemts, cauri tumsai Selīne vērās divas apmulsušas, zilas acis.

Viņa apstulba. Tas taču bija Vulfs, barbaru princis. Sasietam rokam, gludi noskūts, viņa bālais, rētām klātais ķermenis bija nomazgāts un iesmaržots, bet joprojām tērpts zvērādās.

Selīne bija redzējusi ģermāņu vergu pilī pēdējās divas nedējas, kad stingrā apsardzībā tika vadāta uz valdnieces istabām. Vulfs vienmer klusēja, un Selīne baidījās, ka Kazlahs varētu būt atklājis viņas blēdību ka viņa tikai izlikusies atņemam Vulfam balsi - un aizvedis barbaru atpakaļ uz drausmīgo pazemi, lai procedūru atkārtotu pienācīgi.

Atsējusi viņa rokas un sākusi ar eļļu zīmēt uz Vulfa ķermeņa dievietes svētās zīmes, Selīne centās izvairīties no viņa skatiena, taču beigu beigās abu acis sastapās. Selīne bija ļoti pārsteigta.

Tajās nebija sarūgtinājuma, ne arī dusmu vai naida pret tiem, kuri ar viņu bija tik slikti apgājušies. Vienīgi skumjas, cerību sabrukums un samierināšanās. "Viņš zina, ka jāmirst," Selīne domāja, velkot Allatas mēness zīmi uz viņa pieres. Gribējās pačukstēt dažus mierinājuma vārdus, pastāstīt par savu bēgšanas plānu, taču viņa neuzdrošinājās. Priesteri bija aizgājuši, bet varbūt kāds tomēr vēl stāvēja aiz durvīm un klausījās?

Tāpēc, velkot pēdējo svēto zīmi uz krūtīm, Selīne pieskārās ar pirkstiem koka krustiņam, kas gulēja viņa kakla iedobumā, un ieskatījās viņam acīs. "Tavs dievs tevi neatstās," viņa domās noteica. Vulfs pamirkšķināja acis.

Neskaidra šķindoņa lika Selīnei pagriezties. Viņa ieraudzīja valdnieci ka pīlāru zīda plīvuros, visās pavasara puķu krāsās. Tas bija signāls dejas sākumam. Selīne atkāpās līdz savai vietai pie sienas, bet Vulfs palika stāvam un vēroja valdnieci.

Lašas deja bija ļoti sena, senāka par jebkuras cilts atmiņām, tik sena, ka neviena cilts nevarēja apgalvot, kad tā radusies. Tā bija deja, ko dejoja visās zemēs un kultūrās, ļoti vienkārša un pirmatnēja, tā pauda vispārēju domu. Austrumos to sauca par Salomes deju. "Sha-lome" semītu valodās nozīmē "sveicināti", un deju tā nosauca, atgriežoties pie laikiem, kad Ištara, vissenākā no dievības izpausmēm, nokāpa pazemē un tad atgriezās, nesdama līdzi pavasari un zemes atdzimšanu. Septiņi plīvuri, kurus Laša dejojot tagad noņēma, simbolizēja septiņus vārtus, kuriem Ištara bija gājusi cauri. Tā bija pavedinoša, erotiska deja, izceļot vēderu un gurnus, ar nolūku atbrīvot seksuālo enerģiju, kas dejotājai ļāva savienoties ar dievišķīgajiem spēkiem.

Laša kustējās un šūpojās līganā ritmā. Plīvuri, kas sedza viņas ķermeni, cits pēc cita noslīdēja uz grīdas. Ar cimbalām un baso kāju viegliem piesitieniem uz akmens grīdas viņa pati sev akompanēja. Ķermenis spīdēja, muskuļi zem gludās ādas viegli kustējās. Viņa dejoja Vulfam. Viņa dejoja tam apkārt, uz ceļiem viņa priekšā, hipnotizējot ar savām rokām, kas vijās un izvijās līdzīgi čūskām. Viņa pavedināja to ar gurniem, kustinot tos gluži kā dzimumakta laikā, viņas vēders viļņojās, imitējot dzemdību sāpes un bērna dzimšanu, kailās krūtis trīsēja dzīvības alkās.

Lašas acis bija atvērtas, taču neko neredzēja, jo priesteri bija iedevuši viņai no svētajām sēnēm gatavotu dzērienu. Viņas vīzijas nebija laicīgas, kaisle, kas dega viņas dvēselē, pārspēja miesas vēlmi un iekāri pēc blondā barbara. Laša bija vienota ar dievieti, viņa dejoja Mēnesim tāpat, kā to gadu simtiem ilgi bija darījušas viņas priekšteces. Viņa dejoja dzīvības deju.

Kad tā beidzās, Selīne turpināja stāvēt nekustīga. Tad, atcerējusies, kas darāms, aši piegāja pie valdnieces un palīdzēja tai iegulties gulta. Pēc tam sāka masēt viņai rokas un kājas ar Allatas eļļu, uzvilka svētās zīmes uz krūtīm, vēdera un gūžām. Viņa sakopoja domas, jo tagad bija jābūt ļoti piesardzīgai.

Šo paņēmienu viņa bija iemācījusies jau sen, kad Mēra tika uzaicināta aprūpēt kādu pacientu, kuru nebija iespējams iemidzināt ar parastajiemdzērieniem un zāļu devām. Vīriešus, kuru ķermeņi pretojās visspēcīgākajiem nomierinošajiem līdzekļiem, varēja iemidzināt, izmantojot anatomiskās zināšanas. Paņēmiens bija vienkāršs, taču riskants.

Mēra bija parādījusi Selīnei, kur atrodas lielie kakla asinsvadi - tie paši asinsvadi, ko Kazlahs bija rādījis viņai pazemes istabā. Mēra bija parādījusi, kā ar pirkstu galiņiem sajust pulsējošo dzīvību un kā pat vislielāko vīru dziļi iemidzināt, vienlaicīgi saspiežot abus asinsvadus. Mēra bija brīdinājusi: ja spiedīs pārāk ilgi, iestāsies nāve, ja par maz -miegs ilgs tikai dažas minūtes. Masējot valdnieci un slaukot sviedrus no viņas ķermeņa, Selīne lēnām tuvināja rokas Lašas kaklam. Uz mirkli apstājās, lai sajustu miega artēriju, tad, pārliecināta, ka uztaustījusi abas artērijas, Selīne viegli tam uzspieda.

Valdnieces acis pēkšņā pārsteigumā ieplētās, lūpas pavērās klusam protestam, un tad ķermenis ātri vien bez pretošanās kļuva slābans un acis aizvērās. Selīne vēl brīdi turpināja spiedienu, cenšoties atcerēties mātes teiktos vārdus. Pēkšņi viņa izbijās, ka uzspiediens varētu būt pārāk ilgs vai arī pārāk īss. Tad palaida kaklu vaļā un izslējās. Pārkrustīja guļošo valdnieci ar svētajām Allatas un Izīdas zīmēm un pielēca kājās.

Viņa uzmeta medicīnas kastes siksnu plecā un lavījās uz durvīm. Kad viņa apstājās un, piespiedusi ausi aukstajam akmenim, ieklausījās, Vulfs pēkšņi atjēdzās. Viņš pieskrēja pie durvīm, pavilka viņu atpakaj un piespieda savu ausi akmens sienai. Pēc brīža viņš pastūma durvis, līdz tās bez skaņas atvērās. Vulfs paskatījās tumšajā koridorā pa labi un pa kreisi, tad deva zīmi, lai Selīne seko.

Kā jau viņa bija cerējusi, koridors bija tukšs. Selīne piesardzīgi izgāja un centās ieskatīties tumsā, cieši aiz muguras Vulfam, kurš stāvēja pieliecies, sasprindzinājis muskuļus, gatavs lēcienam. Abi brītiņu ieklausījās klusumā, apmierināti, ka ir vieni, tad Vulfs pagriezās, satvēra Selīnes medicīnas kastes siksnu, paņēma to pār plecu un deva zīmi virzīties uz priekšu.

Selīne redzēja, kā Vulfs aizver smagās durvis, un abi ienira dziļā tumsā. Vienīgais jautājums bija : cik ilgil Cik ilgi priesteri gaidīs, līdz apjēgs, ka signāla nav bijis? Cik laika paies, līdz Laša pamazām nāks pie samaņas un izsūtīs kareivjus meklēšanai?

Abi paļāvās uz nezināmo un klusēdami gāja uz labu laimi pa tumšajiem tuneļiem. Gaismas nebija, nebija pat atblāzmas vai gaismas stariņa, tikai nomācoša, melna tumsa, kā Selīne bija paredzējusi. Viņa jau agrāk bija sapratusi, ka būtu pārāk bīstami ņemt līdzi lāpu no svētās istabas, jo tās gaisma varētu brīdināt priesterus un sargus un būt ne vien palīgs, bet arī šķērslis, un tādēļ uzskatīja par nevajadzīgu iezīmēt ceļu ar aukliņām, oļiem vai kritu pat tad, ja būtu to varējusi, jo nebūtu taču gaismas, lai tos saskatītu. Tad viņa bija iedomājusies par sēra gabalu. Viņa zināja, ka šajā tumsas tumsā, kurā nebija nekādu sajūtu un kura bija pilnīgi akla un mēma, šī smaka varētu būt vienīgais ceļvedis. Degoša sēra smaka, kas līdzinājās sapuvušām olām.

Ja vien sērs vēl dega.

Viņi taustījās uz priekšu gar sienām, it kā ietu pa bezdibeņa malu. Rokas un muguras piespieduši aukstajiem, gludajiem akmeņiem, viņi pamazām virzījās uz priekšu, līdz nonāca koridora galā. Tur Selīne apstājās, lai mēģinātu saost gaisā kaut mazāko sēra smaku. Katr$ koridora krustojums līdzinājās iekrišanai citā tukšumā, jo arī siena beidzās, un Selīnei vajadzēja taustīties līdz jaunam koridoram vai sānejai. Viņa tad satvēra Vulfa tulznaino roku un sniedzās tik tālu, cik vien abu izstieptās rokas ļāva, atkal paostīja gaisu un sajuta pretējo sienu.

Tā kā minūtes gāja un sāka līdzināties stundām, Selīni pārņēma panika. Protams, viņi jau ir bijuši šajā tunelī! Viņi ir gājuši pa riņķi, visu laiku pa riņķi vien! Viņi gāja atpakaļ uz svēto guļamistabu! jau aiz nākamā stūra viņi sastaps priesterus un saniknoto Lašu...

Viņi apstājās aizvien biežāk: Selīne - lai paostītu gaisu, Vulfs lai pārliktu medicīnas kastes siksnu uz otra pleca. Viņi nerunāja ne vārda, bet kopā lauzās cauri tumsai, izjūtot otra bailes un nemieru nezināmā priekšā. Vulfs turējās cieši līdzās Selīnei.

Abi juta, kā tempļa drausmīgais svars spiež uz pazemes labirintu. Tieši šādā labirintā, kas simbolizēja pazemi, pirms daudziem gadiem kāds grieķis, vārdā Tēsējs, bija uzvarējis nezvēru ar vērša galvu. "Kādi gan briesmoņi slēpjas šajā baigajā tumsā?" Selīne sev vaicāja.

Tumsa sabiezēja. Tā likās bezgalīga, mūžīga. Tā tiešām bija pazemes pasaule, un šie divi likumu pārkāpēji bija iemaldījušies tajā pirms noteiktā laika. Vēl pēc brītiņa viņus piemeklēja interesanta parādība: abi sāka redzēt.

Nez no kurienes uzradās dīvaina gaisma, un ap viņiem sāka parādīties un izzust dažādas vīzijas. Selīne ieraudzīja mazo mājiņu Antiohi-jas nabadzīgo kvartālā, kuģus ostā, Andreasu, kurš stāvēja zem lauru koka. Vulfs redzēja pazīstamo mežu, sniegu un savu sievu, kas aizdedzina Ziemsvētku bluķi. Iesākumā vīzijas satrauca, bet pēc brīža viņi tām vairs nepievērsa uzmanību, un drīz vien tās izzuda. Pasaule sāka sarauties, tā kļuva aizvien mazāka un sarāvās līdz pils lielumam, tad līdz labirintam un beidzot līdz koridoram, pa kuru tie gāja. Viņi izjuta viens otra pieskārienus, otra klātbūtnes siltumu un savas bailes.

Gaiss oda vienādi pēc katra pagrieziena. Tā bija bezgalīga, tukša vienmuļība, kurā nebija nekā: ne zemes sāļuma, ne debesu saldmes, ne vasaras elpas, - bija tikai tukšs gaiss, kas smējās par viņu niecību. Un nebija sēra. Sēra nebija.

"Šeit mēs mirsim/' Selīne savādā mierā nodomāja.

Viņa juta, ka viņu parauj aiz rokas. Vulfs deva zīmi. Selīne pagriezās un sastinga.

Smaka! Riebīga smaka, ož pēc sapuvušām olām. Tas ir sērs!

Selīne paošņāja gaisu, cenšoties noteikt, no kurienes tā nāk. Viņa devās uz priekšu pa vienu tuneli un, sajutusi, ka smaka kļūst vājākā, pagriezās uz citu pusi, kur ta pieņēmās spēkā. Beidzot viņi iemaldījās pirmajā koridorā, kurā bija sajūtami sēra dūmi. Viņi virzījās piesardzīgi, griežoties atpakaļ no tuneļiem, kuros gaiss kļuva tīrāks, un ienirstot tumsa ar smacīgu gaisu.

Smakai pieņemoties, viņu uztraukums auga. Tā viņi virzījās uz priekšu, nu jau steigšus. Selīne vilka Vulfu līdzi, bez vārdiem liekot saprast, ka smakas avots būtu viņu meklējumu mērķis. Viņš turējās cieši aiz Selīnes. Vulfs nezināja, kādēļ viņa mēģina bēgt - viņa, kurai galmā likās esam tik augsts stāvoklis, bet viņš uzticējās un cereja, ka viņa zina, kas abus galā gaida.

Kas viņus galā gaida, to Selīne un Vulfs uzzināja, pagriežoties gar pēdējo stūri. Kazlahs.

Viņi spēji apstājās. Galvenais ārsts stāvēja, turot vienā rokā lāpu, bet otrā - Brimo akmeni. Viņa seja bija pilnīgi neizteiksmīga. Kazlahs nesmaidīja, bet arī nebija drūms. Viņš pat nelikās pārsteigts, kad pēkšņi parādījās Selīne ar ģermāni. Viņa iegarenā seja atradās pa pusei ēnā, un garais, slaidais ķermenis it kā piepildīja visu šauro koridoru.

Vulfs stāvēja cieši aiz Selīnes. Ar muguru viņa varēja sajust tā krūškurvja cilāšanos un elpu. Vulfs bija liela auguma, spēcīgs vīrs. Vai viņš bija arī ātrs? Vai viņš bija pietiekami viltīgs, lai pārsteigtu Kazlahu? Un kas vēl stāvēja viņpus durvīm? Durvīm, kas vērās bēgšanai un brīvībai...

īsajā mirklī, kas nozibēja lāpas gaismā, abi pretinieki nomērīja viens otru skatieniem. Kazlahs vēl nebija pakustējies. Viņš nerunāja, pat nemirkšķināja acis, bet joprojām cieši skatījās uz Selīni, turēdams rokā dūmojošo sēra gabalu.

Un tad viņa saprata. Viņš nedomāja spert pirmo soli. Viņš to nedarītu, pat ja viņi te stāvētu mūžību. Selīne zināja, ko Kazlahs vēlas. Un tagad bija jautājums: kādu cenu viņš bija ar mieru maksāt?

Viņa juta, kā Vulfs aiz muguras nemierīgi pamīņājas. Vai viņai vajadzētu ļaut, lai viņš mēģina pievārēt ārstu? Vai viņam tas izdotos? Vai arī tas beigtos ar Vulfa un viņas nāvi?

Kazlaha stingās acis skatījās nenovērsdamās. Selīnei bija jāizlemj. Tūlīt pat. Klusībā īsi pielūgusi Izīdu, viņa mierīgi sacīja:

- "Hekates kūri" iegūst no vītolu mizas. Iemērc to karstā ūdenī, līdz tas iegūst stipras tējas krāsu, un uzglabā vēsā vietā. Desmit pilienu vīnā mēnešreizēm, divdesmit - pret uztūkumiem un drudzi. Viens piliens tieši uz slima zoba noņems sāpes.

Galvenā ārsta acis mazliet pamirkšķināja. Selīne aizturēja elpu. Tad, viņai par pārsteigumu, viņš soli atkāpās, pagriezās un mierīgi aizgāja pa koridoru prom, līdz viņa lāpas gaisma pamazām nozuda aiz stūra.

Selīne mirkli noskatījās viņam pakaļ, tad metās pie durvīm. Vispirms apstājusies un ieklausījusies, vai otrajā pusē nav kas dzirdams, viņa tās pagrūda. Durvis nepakustējās. Vulfs nostājās viņai blakus un uzgūla tām ar savu svaru. Ar čukstu, kas līdzinājās lūgšanai, granīta durvis pagriezās klusajās eņģēs, un koridorā ievēlās aukstais nakts gaiss.

28. nodaļa

Viņi bija skrējuši jūdzēm, bet tieši cik - nebija ne jausmas, jo abu spēki bija gandrīz galā.

Aiziešana no pils veicās pārsteidzoši viegli: visa uzmanība bija pievērsta templim. Grūtāk bija izkļūt no pilsētas. Selīne un Vulfs steidzās pa Magnas tumšajām ielām gluži tāpat kā pa labirinta koridoriem. Viņi apstājās pie stūriem, ieklausījās nakts patruļā un tad metās šķērsieliņās. Pilsētas vārti naktī bija slēgti, bet Vulfam izdevās ar nozagtu virvi uzkāpt uz mūra un uzvilkt arī Selīni. Un viņu priekšā pavērās pla-šais tuksnesis ar visām tā briesmām.

Viņi steidzās no kāpas uz kāpu, apzinoties, cik spoži spīd pilnmēness un apgaismo viņu ceļu smiltīs. Un, beidzot sasnieguši kailos pakalnus gabaliņu aiz pilsētas, viņi izdzirda tālumā trauksmes tauru skaņas. Selīne un Vulfs tagad bija vajāti noziedznieki, un abi zināja, ka Magnā nedrīkst rādīties.

Kalnu grēda dienvidaustrumos no Magnas sastāvēja no neauglīgam, kailām augstienēm un pamestām ielejām, tajā bija daudz laukakmeņu un alu. Novārguši viņi piespieda sevi virzīties uz priekšu, augšup uz klinšaino plakankalni, tad dziļi lejup ielejā, kur niecīga spraudziņa kādā klintī atklāja nelielu alu. Viņi neapstājās, lai apspriestos, bet iespraucās tajā un aizelsušies, sāpošiem muskuļiem, nokūleņoja uz smilšainā klona. Selīne palika, kur nokritusi, un vēlējās tikai vienu: gulēt, bet Vulfs pacēla viņu uz rokām un aizstreipuļoja alas dziļumā, kurtos būtu grūtāk atklāt. Tur viņš nolaida Selīni pie zemes un piesedza ar savu ķermeni. Abi tūdaļ aizmiga.

Medicīnas kaste, labi saredzama, aizmirsta gulēja netālu no ieejas alā.

***

Kad viņi pamodās no zirgu pakavu skaņām un kareivju klusās murmināšanas, abus apžilbināja rīta saules stari, kas plūda caur alas ieeju.

Vulfs tūlīt paslējās sēdus un pagriezās pret alas ieeju. Selīne mēģināja kaut ko sacīt, bet viņš aizlika viņas mutei priekšā plaukstu.

Viņi sēdēja nekustīgi, saspringuši, sāpošiem ķermeņiem un ieklau sijās Lašas kareivju soļos. To bija daudz, visi zirgos, un tie klusi sasaucās, pārmeklēdami katru akmeni un alu. Pakavu skaņām tuvojoties, Selīne paskatījās uz alas ieeju un izbrīnā ieplēta pie gaismas pieradušās acis.

Tā bija no augšas līdz apakšai aizausta ar zirnekļa tīklu.

Arī Vulfs skatījās, neticēdams savām acīm. Smalko pavedienu plīvurs bija noausts to dažu stundu laikā, kamēr viņi bija gulējuši, un tagad to viegli šūpoja agrais rīta vējiņš.

Beidzot kareivji bija pie alas Aiz caurspīdīgā aizsega Selīne un Vulfs redzēja zirgu kāju aprises, dzirdēja kareivju rupjās balsis. Un tad - neticami - viņi izdzirda kādu balsi:

- Nē, šeit nav. Paskaties uz šo tīklu. Šajā alā neviens nav iegājis vairākus mēnešus.

Selīne un Vulfs aizturēja elpu un vēroja, kā zirgi, kas bija pavisam blakus alas ieejai, attālinās un kā pieklust arī balsis. Viņi vēl krietnu brīdi sēdēja, neticēdami veiksmei. Tad Vulfs lēnām pierāpoja pie ieejas. Viņš pagrozīja galvu uz visām pusēm un nopētīja aizu kā cīnītājs, kurš spēj uztvert vismazāko troksnīti, un tad deva zīmi Selīnei, ka kareivji ir prom.

Viņa pienāca tam līdzās pie ieejas, un abi apbrīnoja zirnekļa tīklu. Kad Selīne nomurmināja: "Dieviete ir nomodā par mums," Vulfs pacēla roku un satvēra savu Odina kmstu. Viņa pasmaidīja un pamāja ar galvu.

- Jā, varbūt tas bija tavs dievs, kas mūs izglāba.

Selīne apsēdās un aplūkoja savu dīvaino ceļabiedru vērīgāk. Tas likās kā mežonīgs, tikko pieradināts dzīvnieks. Viņa prātoja, kā viņš izturēsies, kad atkal tiks ārā, brīvībā, bez ķēdēm un sargiem. Varbūt atkal kļūs par mežoni, varbūt aizskries projām un atstās viņu tuksnesī vienu.

Viņš nebija no tiem, ko Selīne sauktu par glītiem, viņa vaibsti bija pārāk asi un svešādi. Bet vienlaikus viņam piemita neatvairāms valdzinājums. īpaši tagad, kad nebija mežonīgās bārdas un stūrainais žoklis bija gludi noskūts. Kas viņš bija pārcilvēku, kādai dīvainai tautai viņš piederēja, kur vīrieši šādi nēsāja matus un ģērbās vilku ādās? Vulfs sēdēja, sakrustojis kājas, bet rokas uzlicis uz ceļiem, un vēroja Selīni. Gaišie mati, joprojām sapīti, krita pār pleciem un sniedzās līdz pat gurniem. Un tagad, rīta saules gaismā, Selīne varēja redzēt visas rētas, kas klāja viņa kailās krūtis un rokas. Cīnītājs. Tas bija vīrs, kura dzīve bija viena vienīga cīņa.

Selīne aizgriezās un pievērsās drūmajai ainavai zirnekļu tīkla otrajā pusē. Nopūtusies viņa klusi teica:

- Mums laikam būs jāiet tālāk.

Viņai par lielu pārsteigumu, Vulfs pavēra muti un kaut ko noteica Selīnei nesaprotamā valodā.

- Tu vari runāt! - viņa iesaucās. - Tu saprati, ko es tev mēģināju pasacīt tajā drausmīgajā cietumā! Es biju tik satraukta. Es domāju, varbūt Kazlahs vēlreiz aizvedis tevi atpakaļ, lai tu tiešām kļūtu mēms.

Vulfs atkal ierunājās guturālā, nesaprotamā valodā, un Selīne nosprieda, ka tā ir ģermāņu valoda.

- Es diemžēl runāju tikai grieķiski un arāmiski, - viņa taisnodamās pasmaidīja. - Un tu laikam runā ģermāņu valodā. Nu labi. Vismaz esam prom. Es brīnos, kādēļ Kazlahs ļāva mums iet...

Vulfs pārtrauca viņu ar vienu vienīgu vārdu un norādīja uz alas ieeju.

Selīne pamāja ar galvu.

-Tu vēlies zināt, uz kurieni mēs dosimies. Man ir tikai viens ceļš. Uz rietumiem. UzAntiohiju. Pie Andreasa...

Selīnes balss apklusa. Viņas fantastiskais varoņdarbs - sekmīgā bēgšana no pils - sāka viņu pieveikt. Beidzot brīva! Pēc diviem gadiem esmu brīva un varu doties mājup!

Viņa atkal redzēja savu ceļu un mērķi. Būt kopā ar Andreasu, kopā ar viņu uzsākt jaunu dzīvi! Mācīties, veltīt savas dziednieciskās spējas tiem, kuriem tās tik ļoti nepieciešamas. Un noskaidrot, kas viņa ir, kādēļ dzimusi.

Vulfs piecēlās, nokratīja smiltis un pacēla medicīnas kasti. Uzkāris to plecā, viņš pastiepa roku Selīnei. Viņa to satvēra un pierausās kājās.

- Tagad varam sākt mūsu ceļu uz mājām, - viņa teica. - Un esmu pārliecināta, ka mēs to atradīsim. Es noslēpu medicīnas kastē mazliet pārtikas, un dažām dienām mums pietiks. Un starp zālēm ir daži spēcinoši augi, kas mūs stiprinās tuksnesī. Un vēl man ir šis.

Viņa pieskārās sarkano rubīnu virknei ap kaklu, ko Laša bija iedevusi pirms diviem gadiem.

- Par šo kaklarotu mēs varēsim nopirkt pārtiku un patvērumu, un varbūt pievienoties karavānai.

Kad Vulfs atvairīja tīklu un izgāja ārā saulē, Selīne nodomāja: "Lidz rudenim es būšu mājās..."

CETURTĀ GRĀMATA. BABILONA

ļ

29. nodaļa

Fatma sāka kļūt nemierīga. Pulcēšanās bija iesākusies saulrietā, un Umma, dziedniece, vēl nebija ieradusies.

Fatma zināja, ka Umma ļoti vēlas uzzināt noslēpumu, kā no aitas vilnas iegūt taukus - to, ar ko šobrīd Fatmas cilts ļaudis nodarbojās un kas bija šīs sanākšanas iemesls. Un apmaiņā pret šo māku Umma atklās Fatmai vairākus noslēpumus no savas brīnišķīgās medicīnas kastes.

Bet kādēļ gan Ummas šeit nebija?

Fatma atvainojās bariņam māsu un māsīcu, kuras smejoties un dziedot ūdenī mīcīja aitu vilnu, piegāja pie telts durvīm un palūkojās āra. Nopētīja tuksneša apmetni. Ummas dabā nebija nokavēties vai piemirst.

Fatma apbrīnoja Ummu: beduīnu sieviete nekad agrāk nebija sastapusi cilvēku ar tādām zināšanu alkām! Likās, Ummai mācīšanās ir tikpat svarīga kā ēšana. Viņai bija neremdināma apetīte pēc zināšanām, visu viņa gribēja pārbaudīt. Pirms dažām dienām, kad cilts beidzot bija ieradusies šajā vasaras nometnē un sākusies aitu cirpšana, Umma bija izteikusi vēlmi iemācīties, kā no aitu vilnas atdalīt vasku un kā šo vasku sajaukt ar dzīvnieku taukiem, lai radītu sastāvdaļu dažādiem ārstnieciskiem krēmiem un ziedēm. Tā kā vilnas vaska ieguve bija sieviešu darbs un to darīja tikai reizi gadā, Fatmas cilts sievietes izmantoja šo gadījumu, lai sapulcētos viena teltī, ņemot līdzi neapstrādāto vilnu un skalošanas toverus, un, tīrot vilnu, viņas tad iedzēra vīnu un pļāpāja. Umma bija uzaicināta pievienoties, lai palīdzētu pie skalošanas un vēlāk arī grūtajā tauku ieguves procesā no ūdens.

Bet nu jau ir diezgan vēls. Sievietes strādājušas un līksmojušās jau krietnu laiku. Kur ir Umma?

Šo astoņpadsmit mēnešu laikā, ko Umma un viņas dīvainais gaišmatainais ceļabiedrs bija nodzīvojuši Fatmas ciltī kopš tās dienas, kad abus atrada klejojam tuksnesī, bez pajumtes, izslāpušus un bada novārdzinātus, tveroties no kareivjiem, Umma nekad nebija palaidusi garām izdevību apgūt beduīnu sensenos noslēpumus. Kāpēc tad viņas nav šeit tagad?

Fatma vēlreiz pārlaida skatienu nometnei.

Viņi bija ierīkojuši nometni lielā oāzē, netālu no Babilonas pilsētas. Te bija uzslietas vairāku beduīnu ģimeņu teltis, te bija karavānas un arī vientuļi ceļinieki. Visi dalījās ar ūdens krājumiem un datelem, kuru te auga pārpārēm. Aptuveni tūkstoš cilvēku, Fatma rēķināja, un divreiz vairāk dzīvnieku. Teltis slīga simt ugunskuru dūmos, ļaužu balsu skaņas cēlās pret debesīm. Cilvēki dziedāja un smējās. Varbūt Umma šajā pūlī bija pamanījusi kareivjus? Vai viņa bija sajutusi briesmas un atkal noslēpusies? Vai arī beidzot bija atradusi meklēto ceļu bēgšanai? Tā cerīgi prātoja Fatma.

Fatma zināja, ka viņas jaunā draudzene bija sieviete ar vienu vienīgu mērķi: tā bija sieviete, kuru apsēdis viņas sapnis un liktenis, mīlestība uz vīrieti, no kura tā nežēlīgā kārtā tikusi šķirta. Kad Umma kādā vakarā, kad visi pārējie jau gulēja, bija izstāstījusi savu likteņstāstu Fatmai, tā bija redzējusi Ummas acīs degam ilgas palīdzēt citiem

- Esmu sastapusi tik daudz bezpalīdzīgu cilvēku, - viņa sacīja. - Cilvēkus, kuriem nepieciešama gādība un aprūpe un kuriem nav kas palīdz un nav kurp iet. Tas ir mans aicinājums, Fatma, ziedot dziedināšanas spējas šiem ļaudīm. Strādāt kopā ar Andreasu...

Fatma pakratīja galvu. Nabaga jaunieši. Ummaiun viņas svešzemju ceļabiedram ne mirkli nebija miera. Viņi nemitīgi atskatījās pār plecu, baiļpilni un nemierīgi, viņi dzīvoja ar pastāvīgu briesmu sajūtu, meklēja ceļu bēgšanai. Viņi vienmēr tiecās pēc kaut kā cita, dzīvoja vienīgi sapnim, izmisīgi ilgojās atgriezties pie savām ģimenēm un mīļotajiem. Kas tā par dzīvi nabaga meitenei? Gandrīz divdesmit gadu, un vēl neprecējusies!

Pēdējā doma tiešām bija kā likteņa ironija un ļoti apbēdināja Fatmu, jo cilts iedēvēja meiteni par "Ummu", kas arābiski nozīmēja "māte". Viņa bija izglābusi dzīvību Fatmas bērnam.

No telts atskanēja smieklu brāzma. Fatma vēlreiz pārlaida nometnei drūmu skatienu. " Ak, Allata, kaut nekas nebūtu noticis manai jaunajai draudzenei!"

Kāds drausmīgs lāsts sekoja pa pēdām Ummai un Vulfam! Fatmas vīrs bija izstāstījis ciltij valdnieces spriedumu. Pirms astoņpadsmit mēnešiem, kad viņš bija pārdzinis aitas uz nakts aploku, garām jājuši kareivji un pastāstījuši par diviem cilvēkiem, kuri izbēguši no Magnas pils tālu ziemeļos. Par viņu notveršanu bija izsolīta liela atlīdzība, bet tika draudēts arī ar bargu atmaksu katram, kurš sniegšot tiem patvērumu.

Un tad vēlāk, kad beduīni abus bija atraduši, saulē iedegušus, izsalkušus un nomocījušos, un pieņēmuši, cilts bija izdzirdusi visneticamāko stāstu.

"Nabaga Umma!" Fatma nodomāja. "Izjust nežēlīgas valdnieces dusmas un, vēl sliktāk - būt bez ģimenes, bez mājām." Pēc beduīnu, kuriem ģimene nozīmēja visu, domām, Ummas lielākā traģēdija bija tā, ka viņa nezināja, kas ir viņas vecāki. Pat vēl sliktāk: viņai kaut kur bija dvīņubrālis! Arābu sievietēm bija paruna, ka vīru vienmēr var atrast, dēls vienmēr var piedzimt, bet neviens nevar aizstāt brāli.

Fatma vēlējās, kaut spētu darīt kaut ko vairāk Ummas labā. Galu galā, Fatma bija shaykha, klana burve, un tādējādi turēja savās rokās lielu varu. Viņa nekad nespētu atlīdzināt Ummai par bērna glābšanu pirms astoņpadsmit mēnešiem, kad Fatma, nomocījusies vēlīno dzemdību sāpēs - pēc beduīnu uzskatiem, viņa bija veca četrdesmitajā dzīvības gadā - novērsās no mazuļa, kad vecmāte bija mēģinājusi dot viņai to zīdīt. Un tad iejaucās Umma. Kamēr Fatma gulēja, viņa bija paņēmusi priekšlaicīgi dzimušo un vārgo bērniņu un, rūpīgi ietinot to milzīgā bandāžā, piesējusi uz Fatmas krūtīm ar garu drānas gabalu. Un, kad nākamajā rītā Fatma pamodās sasieta, viņa varēja sajust niecīgo ķermenīti, piespiestu pie krūtīm. Fatma bija atklājusi, ka mīl šo bērniņu vairāk par visiem pārējiem.

Balsis no telts sauca Fatmu: bija pienācis laiks skalošanas toveros iegūt vilnas taukus. Fatmas māsa uzsāka dziesmu, un pārējās, sitot plaukstas un šķindinot aproces, pievienojās. Gaisu pēkšņi pildīja brīnišķīga smarža: tā bija mandeļu eļļa, ko uzsildīja pirms iejaukšanas vilnas taukos, lai pagatavotu dziedinošo ziedi.

Fatma pēdējo reizi pavērās apkārt, meklējot Ummu, un tad atgriezās teltī.

***

Selīne stāvēja paslēpusies, baidoties, ka varētu tikt ieraudzīta.

Viņa zināja, ka ir vēls un viņa nokavējusi vilnas mazgāšanu Fatmas teltī, bet Selīnei bija jādzird šīs sarunas beigas. No tā bija atkarīga viņas un Vulfa bēgšana un izdzīvošana.

Vīrieši viņu nepamanīja, jo Selīne bija paslēpusies aiz dateļpalmas. Un, ja arī butu to ievērojuši, tad tikai kādu beduīnu sievieti - melnā ģērbā tērptu stāvu, kam redzamas vienīgi rokas, un acu spraugu melnajā plīvurā. Ceļotāji no jeruzalemes nenojauta viņas klātbūtni.

Bet Selīne ļoti labi saprata viņus. Viņa jau agrāk bija tos iztālēm vērojusi, kad tie pie nometnes ugunskura uzstājās ar saviem čūsku trikiem. Tuksneša nometnēs nekad neiztika bez ceļojošiem viltniekiem un burvju māksliniekiem, kas uzstājās par maltīti vai dažām monētām. Šie divi bija pārvērtuši nūjas par čūskām un čūskas atkal par nūjām, un viņi gandrīz neatšķīrās no neskaitāmiem citiem ceļojošajiem jokdariem šajā tuksnesī. Tomēr viena atšķirība bija: Seline bija nejauši noklausījusies tos sakām, ka viņi neesot dīki klejotāji, bet dodoties uz Babilonas pilsētu ar ļoti noteiktu nolūku.

Viņa stāvēja aiz koka, satraukta un noraizējusies, un ieklausījās sarunā. Kad balsis atplūda līdz viņai, Seline juta, kā sāk dauzīties sirds.

Vīrieši runāja par piebiedrošanos kuģim ar cirka ļaudīm, kas dodas uz Armēniju.

Selīne bailēs un uztraukumā piespiedās pie koka. Armēnija! Tā atradās tālu ziemeļos. Vai tas bija iespējams? Vai viņa beidzot būtu atradusi bēgšanas ceļu? Selīne lieki nešķieda laiku. Izdzirdusi to, kas viņai jāzina, Selīne pameta slēptuvi un aizsteidzās pāri nometnei uz telti, kurā mita kopā ar Vulfu. ja dzirdētais bija patiesība, tad līdz ar pirmajiem rītausmas stariem viņi atstās šo tuksnesi un atkal būs ceļā uz mājām.

Selīne bija ļoti noraizējusies. Viņi atradās tik tālu austrumos! Pie apvāršņa bija Babilona. Viņa atradās no Antiohijas tālāk nekā jebkad!

Tomēr viņai un Vulfam nebija izvēles. Kopš tās dienas, kad viņi izgāja no alas, kas paglāba no Lašas kareivjiem, viņi bija atklājuši, ka ceļš uz rietumiem ir slēgts, it kā pāri tuksnesim no Eifratas līdz Arābijai stieptos neredzama siena. Sākumā Laša bija izvietojusi īpašas patruļas bēgļu meklēšanai, bet tad, dažus mēnešus vēlāk, pēc precībām ar kādu jaunu un godkārīgu princi, viņa bija nosūtījusi uz tuksnesi gandrīz visu savu armiju.

Visi ceļi tika apsargāti, visus ceļotājus apturēja un iztaujāja, visas karavānas tika pārmeklētas. Reiz tie pietuvojās Fatmas ciltij, un cilts vīrieši - nikni karotāji, ja tiem uzbruka, - bija kareivjus padzinuši. Selīne un Vulfs drīz vien atklāja, ka pie nomadiem viņi var justies drošībā, bet tie devās uz austrumiem, vedot Selīni un Vulfu aizvien tālāk un tālāk prom no mājām. "Mums jādodas uz rietumiem!" Selīnes dvēsele apjukumā gandrīz vai kliedza katru reizi, kad tika nojauktas teltis un cilts uzņēma kursu uz saules lēkta pusi. Bet Fatmas cilts gāja pa sentēvu ceļiem un nebija pierunājama griezties atpakaļ.

Tagad viņi bija apstājušies Babilonas tuvumā, oāzē, kur gribēja uzkavēties, kamēr piedzima jēri un tika cirptas aitas. Selīnei un Vulfam bija īstais laiks, lai mēģinātu iegūt brīvību. Vajadzēja meklēt kādu robu

Lašas tīklā un izlavīties tam cauri, neatklājot sevi lai pēc tam pa apkārtceļiem tiktu uz drošas takas.

Vīri no Jeruzalemes bija runājuši par cirka kuģiem, kas ved lielas jokdaru, čūsku dīdītāju un brīnumdaru grupas augšup pa Eifratu uz Armēniju, kas atradās aiz Lašas varas robežām. Mums jāmēģina!

Steidzoties cauri nometnei, Selīne uzmeta acis zvaigznēm. Tur, ka Fatma bija mācījusi, viņa varēja izšķirt lielās Lāču dievietes ķermeni, -dievietes, kuru godāja beduīni, jo pasaule tās polā griezās ap to. Šovakar debesu lāču mātītes aste rādīja uz austrumiem, un tas nozīmēja, ka iestājies pavasaris.

Fatma bija daudz iemācījusi Selīnei. Fatma bija lepna un gudra sieviete, cilts "māte". Viņas dzīslās ritēja dižciltīgas asinis, jo viņa bija cēlusies no korešitiem - tautas, kas apsargāja dievietes Koras svēto šķirstiņu Mekā. Fatmas senči bija priesterienes un "lielas mātes", kuras bija uzrakstījušas arābu svētos rakstus, ko sauca par Korānu - par godu dievietei Korai. No Fatmas Selīne bija iemācījusies beduīnu sieviešu ikdienas gudrības, kas gadu simtiem ilgi tika meitai nodotas mantojumā no mātes. Fatma prata lasīt zīmes, noburt cilvēkus un pareģot laiku. Viņa bija iemācījusi Selīnei, ka reti mākoņi ir uz lietu tanī pašā dienā, bet zemu lidojoši sikspārņi brīdina par vētras tuvošanos. Selīne bija uzzinājusi, kā izmantot dateles pret galvassāpēm un kā no papirusa izgatavot tamponus mēnešreizēm. Fatma līdzēja Selīnei krietni papildināt medicīnas kasti un daudz ko iemācīties, un tagad tas viss bija jāņem līdzi pie Andreasa un jādalās ar viņu.

Tuvojoties teltij, Selīne neapzināti piespieda roku pie krūtīm un sajuta tur mierinošo Andreasa "Fiora aci". "Kaut ari mūs, mans mīļais, šķir liels attālumsviņa svētsvinīgi nodomāja, "mēs joprojām esam saistīti viens ar otru."

Selīnes un Vulfa telts bija tipisks beduīnu mājoklis: garš un zems, no austas kazu vilnas un sadalīts vīriešu un sieviešu pusē. Vīriešu puse bija aizvējā un stāvēja vaļā, lai, kā paraža to prasīja, izrādītu viesmīlību, un tajā vienmēr dega neliela uguns gadījumam, ja ierastos kāds viesis. Slēptajā sieviešu daļā Selīne un Vulfs glabāja savu nelielo mantību un tur arī gulēja, katrs savā guļvietā.

Arī ģērbās viņi kā beduīni. Vulfs nēsāja garu apmetni un lielu galvas lakatu, kuru piesēja ar jēlādas siksnu. Pārceļojot no vienas ūdens vietas uz citu, kā to beduīni ziemas mēnešos mēdza darīt, Vulfs uzvilka vienu lakata stūri uz augšu, aizsedzot sejas lielāko daļu, un, ja nebūtu zilo acu, viņš izskatītos tāpat kā pārējie cilts vīrieši.

Tā bija skarba dzīve. Viņi bija tuksneša vēju, smilšu un skorpionu varā, ēda beduīnu barību, biezpienu, sieru un žāvētus augļus. Bet šajā lielajā ģimenē jautās drošība: naktīs varēja mierīgi gulēt melnajās teltīs, kas piederēja Fatmas brāļiem, māsīcām un to bērniem un atradās cieši līdzās. Bija izjūtams biedriskums. Kaut arī viņi bija svešinieki, ar gaišu ādas krāsu un krietni raženāki augumā starp mazajiem, tumšajiem un novārgušajiem arābiem un kaut arī viņi nepielūdza vienus dievus, un viņu paražas bija dažādas, arābi bija pārsteigti, kad viņiem pateica, ka ne Vulfs, ne Selīne nav apgraizīti, - klans viņus pieņēma.

- Man ir jaunumi! - Selīne, iegājusi teltī un noņēmusi plīvuru, teica.

Vulfs pacēla skatienu no kamieļu segliem, kurus viņš pielaboja, un

redzēja, cik pietvīkusi ir viņas seja, kā mirdz viņas acis. Selīne bija aizelsusies un mazliet stostījās. Tā viņa mēdza vienīgi uzbudinājuma vai baiļu brīžos.

- Es dzirdēju tos vīrus sakām, ka Armēnijas valdnieks dzīvojot cietoksnim līdzīgā pilī un, kaut arī ļoti bagāts, esot vientuļš, jo viņa zeme esot izolēta un atrodoties augstu kalnos. Vīri runāja, ka reizi gadā valdnieks izsūtot vervētājus, lai tie sapulcina dažādus jokdarus un atved uz viņa pili. Pašlaik septiņi kuģi atrodas Babilonas piestātnēs, Vulf! Un tie uzņem cilvēkus, kas var pakavēt laiku Armēnijas valdniekam. Kuģi ir stingri apsargāti un brauks valdnieka aizsardzībā, un tas nozīmē, ka Lašas kareivji tos nevar pārmeklēt! Un tie atiet rīt pusdienlaikā! Varbūt mēs varam tikt uz klāja, Vulf. Tu viņiem vari parādīt savu brīnišķīgo mežakuiļu medību deju, un es viņus pārsteigšu, iegūstot uguni ar savu caurspīdīgo akmeni!

Vulfs bija domīgs.

- Vai kuģi burās gar Magnu? - viņš iejautājās.

Jā gan, kuģi burāšot garām Magnai, Selīne teica, jo tā atrodas pie upes, pa ceļam uz Armēniju, divsimt jūdzes no šejienes. Būtībā Eifrata tecēja cauri Magnai, un kuģiem vajadzēja burāt tieši gar Lašas pili. Bet Selīne apgalvoja Vulfam, ka uz kuģiem būšot ļoti daudz cilvēku. Milzums dažādu mākslinieku un tāds dīvainu un eksotisku cilvēku sajaukums, ka divi no tiem noteikti palikšot nepamanīti.

- Uz ziemeļiem no Magnas ir robeža ar Kilikiju, - viņa dedzīgi paskaidroja. - Lašas kareivji nevar tur iet, jo tā ir pretinieka valsts. Aiz Kilikijas ir Armēnija. Un no Armēnijas ved drošs ceļš uz mājām!

Selīne piegāja, nosēdās viņam priekšā un saņēma viņa rokas.

- Vulf, - viņa klusi teica. - Mums jāpamēģina. Varbūt šī ir dievu dota zīme. Tas ir ceļš uz rietumiem, kas pavērsies tikai īsu brīdi un tad atkal būs ciet.

Kamēr viņa runāja, Vulfs vēroja viņas muti. Tā viņu fascinēja, tā bija pilnīga un jutekliska. Pirms vairākiem mēnešiem, kad Selīne bija

centīgi mācījusi viņa paša izdzīvošanas labad mazliet runāt Austrumu zemēs runāto grieķu valodu, viņš kā hipnotizēts bija skatījies uz viņas muti. Un tad pēkšņi kādā vakarā, nodarbības laikā, saspringti vērojot, kā viņas lūpas veido svešos vārdus, Vulfs pieķēra sevi pie domas: ka būtu, ja viņu noskūpstītu.

Viņš skatījās uz rokām, kas turēja viņējās, un atkal vaicāja sev, kā to bieži mēdza darīt - vai viņas pieskārienā patiesi bija burvestība, vai arī tās bija tikai viņa iedomas un pieaugošā, sāpīgā mīlestība uz Selīni.

- Jā, - Vulfs beidzot noteica, ielūkodamies viņai acīs. Viņa mulsināja. Selīne brīžiem bija līdzīga bērnam, bet citreiz likās gudrības pārpilna. - Es domāju, ka varam pamēģināt.

- Jā, - viņa nočukstēja un paspieda viņa rokas.

Viņi palika brīdi sēžam un lūkojās viens otrā. Abiem pēkšņi bija kopīga cerība. "Rīt!" abi domāja, sirdīm pukstot vienā ritmā.

Tad, pēkšņi atlaidusi rokas un aizgriezusies, Selīne iedomājās: ''Armēnijā es teikšu tev ardievas uz visiem laikiem..."

Viņa juta kāpjam kaklā kamolu. Nebūs viegli sacīt ardievas šim virām, ar kuru kopā pavadīti astoņpadsmit mēneši trimdā, vīram, kurš bija slājis viņai blakus pa naidīgu zemi, nesis, kad viņa nespēja paiet, kurš bija darījis paciešamas aukstās naktis zem zvaigznēm. Vulfs bija klausījies viņas stāstījumā par pagātni, par Antiohiju un Andreasu, un par likteni, kas viņu aicināja. Savukārt viņš bija stāstījis par savām mājām pie Reinas, par sievu un dēlu, kurus bija atstājis un pie kuriem izmisīgi vēlējās atgriezties.

Selīne izjuta lielu maigumu pret Vulfu, viņa jutās viņa aizsardzībā, bet vienlaikus arī aizsargāja Vulfu. Viņa izskats bija maldinošs: karavīra ķermenis, rētas, gatavība cīnīties. Aiz barbariskā veidola viņa bija atradusi maigu dvēseli, vīru, kas varēja sēdēt pie nometnes ugunskura un darināt salmu lelles Fatmas meitām. Un, kad Selīne bija mācījusi viņam runāt grieķiski, Vulfs bija šķitis kā jauns zēns - paļāvīgs, dedzīgi vēlēdamies izpatikt. Un pēkšņi viņa bija ieraudzījusi to tādu, kāds viņš īstenībā bija: maigs tēvs un vīrs, kas mīlēja, aizsargāja un rūpējās par savu ģimeni tālajos mežos pie Reinas.

Selīne zināja, kas Vulfu vada. Viņš bija stāstījis par karsto vēlmi atriebties un tās dēļ vien dzīvoja.

Vulfa atmiņā bija iespiedusies kāda seja, romiešu virsnieka seja -šaura, ar cietsirdīgām acīm. Šis vīrs bija ievedis armiju mežos, lai nopļautu Vulfa tautu. Šo seju viņš nekad neaizmirsīs. Tā bija uzturējusi viņu pie dzīvības šos astoņpadsmit mēnešus tuksnesī un devusi spēku garam, kad tas gatavojās padoties. Katru reizi, izrunājot šī romiešu virsnieka vārdu, Vulfa acīs iemirdzējās nāvīga kvēle: Gajs Vatinijs.

Viņš bija dzirdējis šo vārdu un redzējis šo vīru sēžam augstu sava balta ērzeļa mugurā, ar sarkano spalvu pie apsnigušās ķiveres. Gajs Vatīnijs, kurš bija izvarojis un mocījis Fredu, Vulfa sievu, kurš bija iznīcinājis mežu, nopostījis ciemu, ķēdēs saslēgtus, aizvedis projām vīriešus, atstājot sievietes un bērnus apkaunotus un bezpalīdzīgus. Atgriezties Vācijā, atrast Gāju Vatīniju! Tā visa dēļ Vulfs dzīvoja.

Atvirzoties nostāk, Selīnei ienāca prātā kada nakts pirms astoņpadsmit mēnešiem: viņi bija gulējuši tuksnesī, cieši piespiedušies viens otram, lai aizsargātos pret auksto nakts vēju, un Vulfs miegā pēkšņi bija sācis svaidīties un grozīties. Viņš kliedza un mētāja rokas, un satrauktā Selīne turēja un mierināja, līdz viņš bija pilnīgi pamodies un Gaja Vatī-nija vārds bija apklusis viņa lūpās. Vulfs aizgriezās un šņukstēja.

Viņa nebija pārsteigta, atklājot, ka mīl Vulfu, jo viņš bija labs un maigs vīrietis. Viņa apzinājās, ka ar mīlestību pret Vulfu nav nodota viņas mīlestība pretAndreasu, jo Vulfu viņa mīlēja citādi. PretAndreasu viņa juta neparastu kaisli, kādu nekad nespētu izjust pret citu vīrieti. Viņš bija pamodinājis viņas dvēseli, viņas sievišķību. Viņa bija saistīta ar Andreasu garīgām saitēm un nešaubījās, ka drīz vien būs saistīta arī fiziski. Bet pret Vulfu viņa juta liegu un maigu mīlestību, draudzību. Viņi kopā bija pārdzīvojuši tik daudz. Vulfs bija rūpējies par viņu, un viņa - par Vulfu. Selīne vēlējās apskaut Vulfu un gribēja, lai viņš to apskauj, vēlējās viņu arī skūpstīt, maigi - ne tik dvēseliski kā Andreasu, bet tā, lai paradītu, cik dārgs viņš viņai ir, lai mazinātu viņa sāpes un mierinātu viņa nelaimīgo dvēseli.

Bet Selīne zināja, ka Vulfs ir ļoti uzticīgs Fredai, savai sievai, kura, kā viņš ticēja, cerēja, joprojām ir dzīva. Freda bez mitas bija viņa domās, viņš bieži runāja par viņu un par dienu, kad atgriezīsies pie viņas, un tāpēc Selīne zināja, ka Vulfs nevēlas atdot savu mīlestību un miesu kādai citai sievietei. Selīne to respektēja un, kamēr negulēja ar viņu, turēja noslēpumā arī savu vēlēšanos.

Kad Vulfs nokvēlināja kokogļu pannu, lai atvairītu pavasara nakts dzestrumu, viņš bija ļoti nomākts

Reinzemē tagad bija pavasaris, un viņa tautai būtu jāizdara gadskārtējie ziedojumi svētajās birzīs. Tur būtu daudz dziesmu, riņķī tiktu laisti ragi ar medaļu un stāstītas sāgas par cilts vēsturi.

Tik ilgi viņš bija prom! Viņš bija ievilināts šajā nožēlojamajā zemē, kur ļaudis neko nezināja par Odinu un Toru, un Balderu, kuri ignorēja Igdrasilu un Ziemassvētku bluķi. Šie dīvainie tuksneša iemītnieki neko nezināja par sarmas milžiem vai briesmoni vilku Fenriru, kurš pieķēdēts gulēja pazemē. Šie ļaudis nezināja, ka mākoņi debesīs ir noslepkavotā milža īmira mati un zelts - dievietes Freijas asaras. Vulfs bija apmulsis, domājot, kā šie cilvēki spēja izdzīvot bez svētajiem kokiem vai nornam, kas viņus aizsargātu, un bez svētajiem āmuļiem.

Mājup... Vulfam aiz ilgam kļuva smaga sirds. Viņam pietrūka koku un sniega, mežakuiļu medību, brāļu un brālēnu sabiedrības. Un viņa sievas Fredas klusās un stiprās mīlestības.

Bija brīži, kad Vulfu pārņēma bezcerība. Tad viņš no akmeņiem uzcēla altāri un pielūdza Odinu, atdzīvināja atmiņas par iebrukumu savā tēvzemē. Viņš atcerējās Gaja Vatīnija seju, vēlreiz pārdzīvoja pēdējas nakts šausmas: plīvojošās liesmas, kliedzienus, comiešu karavadoņa vienaldzīgo seju. Un viņš juta savas asinis uzbangojam jaunā apņēmībā. Atriebties Gajam Vatīnijam. Un tad Vulfs vienbrid aptvēra, ka šī trimda bija viņa wyrd, tas, ko beduīni dēvēja par qis-mah, viņa liktenis, ka Odina smēdē viņa dvēsele bija tikusi izkalta tā, lai būtu gatava atmaksas stundai. Vulfam bija jāiegrožo savs niknums.

Bet tad pienāca nakts, un viņš mēdza sēdēt kopā ar Selīni pie nometnes ugunskura un lūkoties liesmu atspulga dejā viņas acīs. Vai arī gulēja nomodā uz sava matrača un klausījās viņas vieglajā elpa, jo viņa atradās līdzās. Un viņš ļoti vēlējās pārvarēt nelielo atstatumu starp abiem un satvert viņu savās rokās, mīlēt viņu.

Vulfam likās, ka viņš visu savu dzīvi ir bijis kopā ar Selīni. Viņi bija slēpušies alās, bēguši no tuksneša sargiem, sargājuši viens otru no tuksneša vētrām, kad Tora kaujas rati bija dārdējuši pāri debesīm. Cik patīkami tas būtu tikai vienu vienīgu nakti izpaust savu mīlestību. Nevis to dziļo mīlestību, kādu viņš izjuta pret Fredu, bet maigo pieķeršanos, kas uzliesmoja katru reizi, kad Selīne viņam uzsmaidīja vai pieskārās, lai mierinātu viņa sāpjpilno dvēseli. Bet Vulfs taču zināja visu par grieķu ārstu Antiohijā, kuram Selīne bija solījusies, un likteni, kas ar miesu un dvēseli saistīja viņu pie Andreasa. Vulfs zināja, ka Selīne nevēlas mīlēties ar viņu, un baidījās, ka par kādu tuvības izpausmi viņa būs aizvainota un vīlusies viņā.

Selīne atkal uzlika plīvuru, šo melno apsegu, kas aizsedza viņas jaunavīgo skaistumu un pārvērta par bezpersonisku tuksneša sievieti. Umma - tā viņu dēvēja arābi. Vulfs zināja, ka viņai patika, ja viņš sauca to par Selīni.

- Man tagad jāiet un jārunā ar Fatmu, - viņa sacīja. - Es viņai pastāstīšu par mūsu nodomu rīt doties ceļā.

Kad Selīne izgāja, Vulfs iegrima domās.

Rīt viņi atradīs kuģus, kas dodas uz Armēniju, un tad Vulfam nebūs grūtību atceļā uz ziemeļu mežiem. Viņš atkal būs kopā ar Fredu, ja vien viņa vēl ir dzīva, un savu dēlu Einaru, kurš drīz būs pieaudzis vīrietis. Un viņš liks savam zobenam padzerties Gaļa Vatīnija asinis.

Beidzot Selīne atgriezās teltī, un bija laiks doties pie miera. Viņi vienojās, ka celsies rīta gaismiņā, atvadīsies no Fatmas un viņas cilts un, pārģērbušies par beduīniem, dosies pa ceļu uz Babilonu.

Selīne nodzēsa lampu, kas karājās pie telts griestiem, un neizģērbusies, tāpat kā Vulfs, apgūlās zem segām. Starp viņu guļvietām bija tikai dažu pēdu atstatums, un abi zināja, ka vajag tikai pastiept roku, lai otram pieskartos. Taču neviens no abiem nepakustējās, jo katrs domāja, ka otrs to nevēlētos. Viņi gulēja blakus, tumsā, nomodā, un prātoja par to dienu Armēnijā, kad viņiem beidzot būs jāiet katram savs ceļš.

30. nodaļa

Piebiedrojoties ļaužu gūzmai pie lielajiem Ištaras vārtiem, kuru spilgti zilās flīzes mirdzēja rīta saulē, viņi turēja acis un ausis vaļā un neatstājās viens no otra.

Selīnei, kas bija redzējusi tikai Antiohiju un Magnu skatījusi vienīgi caur torņa logu, Babilona likās milzīga, un arī Vulfs, kas lielas pilsētas bija redzējis tikai no vergu kuģiem un vergu karavānām, nespēja noticēt savām acīm. Kad romieši atnāca uz Reinas mežiem un uzcēla savas iespaidīgās pāļu būves, barbari uzskatīja tos par dieviem. "Bet šis sienas!" viņš brīnījās, skatoties uz masīvajiem akmeņiem un izroboto mūri, kas majestātiski cēlās no Eifratas, "šīs sienas, šķiet, cēluši milži." Kad viņa skatiens aizsniedza mūru augšu, Vulfs pat piemiedza acis. Sardzes tornī viņš varēja saskatīt strēlnieku siluetus.

Selīne nemitīgi vēroja ielas. Babilona bija tālu no Magnas, bet viņa zināja, cik tālu sniedzas Lašas dusmas. Magnas valdniece, bez šaubām, savā apsēstībā bija izmetusi tīklus no vienas apvāršņa malas līdz otrai, lai notvertu tos divus cilvēkus, kuri apgānījuši tempļa rituālu un piespieduši viņu ņemt sev jaunu vīru Selīne un Vulfs bija dzirdējuši par jaunā valdnieka ekstravaganto dzīvesveidu. Viņš licis izrakt mākslīgus ezerus un uzbūvēt izpriecu baržas par dārgumiem, kas ņemti no Lašas kapenēm. Viņas centieni valdīt debesīs bija sagrauti. Selīne zināja, ka Laša neliksies mierā un netaupīs pūles savā apņēmībā atrast bēgļus.

Babilonas ielās nebija kareivju ar Magnas pusmēness attēlu uz vairogiem, nebija arī romiešu sarkanajos apmetņos. Babilonas karavīri nēsāja dīvaino partiešu apģērbu - konusveida cepures, kas sašķiebtas uz priekšu, maisam līdzīgas tunikas un stilbiņus, - jo Babilona atradas pie šīs varenās austrumu impērijas rietumu robežas. Senā pilsēta Ham-murapi bija buferis starp Partas un Romas robežām, un Selīnei likās savādi staigāt vietā, kur nebija jūtama romiešu ietekme.

Tomēr te bija bīstami. Selīne un Vulfs savācējā uz upi turējās dzīvākajās ielās. Tur, kā bija teikuši ceļinieki no Jeruzalemes, Marduka tempļa piekājē esot noenkuroti septiņi Armēnijas kuģi. Abiem mugurā bija beduīnu apģērbs un uz muguras saiņi. Selīne nesa savu īpatnējo medicīnas kasti, ieslēptu kazādā. Ieraugot kareivjus, Selīne un Vulfs piesardzīgi iegāja kādos vārtos vai nogriezās šķērsieliņā. Kaut arī abi bija beduīnu tērpos, Vulfa augumu nebija iespējams apslēpt. Viņš bija galvas un plecu tiesu pārāks par austrumzemes mazajiem cilvēkiem.

Selīne turējās cieši viņam līdzās, skatījās apkārt un skaitīja lūgšanas, kaut laimīgi nokļūtu līdz upei. Laša bija izsludinājusi bagātīgu atlīdzību par viņu galvām. Ikviens, kurš nogādātu Selīni un Vulfu atpakaļ uz Magnu, varētu dzīvot pārticībā visu atlikušo mūža daļu. Viņas roka instinktīvi satvēra zem apģērba noslēpto "Hora aci". Blakus tai viņa sajuta arī ādas siksniņu ar maģisko amuletu, ko Fatma bija gandrīz vai uzspiedusi atvadu rītā. Arābi to sauca par shamrakh. Tā bija āboliņa lapa, kas simbolizēja Mēness dievietes trīs fāzes. Runāja, ka tā nesot laimi.

Beidzot Selīne un Vulfs izgāja cauri kaut kādiem vārtiem un ieraudzīja, ka nonākuši milzīgā laukumā. Abi spēji apstājās.

- Kas /as? - Selīne čukstēja.

Vulfs samulsis papurināja galvu.

Pret blāvajām debesīm laukumā slējās varen augsts, pelēkbrūns tornis. To sauca "Ba-Bel", kas nozīmē "Dieva vārti", un tā pakājē bija sapulcējušies simtiem cilvēku. Tie drūzmējās gar sienām, spiedās ap strūklaku laukuma centrā un, kur vien pietika vietas, gulēja uz paklājiem, salmiem vai kailas zemes. Troksnis bija drausmīgs. Tas bija apvienots koris, kas pauda cilvēku ciešanas.

Selīne un Vulfs lēnām uznāca uz laukuma un palūkojās apkārt: uz cilvēkiem, kas stāvēja, atbalstījušies pret sienām, uz bērniem, kas sēdēja vai gulēja uz segām un raudāja, uz jaunām, aizplīvurotām sievietēm. Gandrīz nebija kur kāju paspert. Nepārtrauktā virknē cits pie cita uz mālainās zemes gulēja dažādu kārtu un vecuma cilvēki. Tiem bija visas iespējamās slimības dažādās to pakāpēs un invaliditātes formās. Gulošie snaicīja rokas un raustīja Vulfu un Selīni aiz drēbēm, citi vārgā balsī lūdza pēc palīdzības. Daudziem bija viens vai vairaki pavadoņi, kas it kā rūpējās par tiem. Bet daudzi bija pilnīgi vieni.

Selīnes acis izbrīnā kļuva aizvien platākas.

Cilvēkiem bija zīmītes, uz kurām stāvēja rakstīts vārds un likstas nosaukums. Tās karājās vai nu uz kakla, vai bija piestiprinātas pie slimā vai ievainotā locekļa. Tur varēja lasīt: "Nebo no Urukas. Gangrēna" un "Šimaks no Babilonas, galdnieks, paralizēta viena roka". Rakstīt nepratējiem bija papīra lapiņas ar zīmējumiem - sirds, izsitumu vai pietūkumu attēlu. Nabadzīgākajiem ap pieri, roku vai potīti bija vienkārši apsieta auduma strēmele.

Kad Vulfs un Selīne pienāca pie strūklakas, kas atradās mazliet sāņus no pūļa, Selīne diezgan paskaļi, lai troksni varētu viņu sadzirdēt, jautāja Vulfam:

- Kas šī ir par vietu?

Kāda balss viņiem aiz muguras atbildēja:

- Jūs laikam esat svešinieki Babilonā, ja nezināt Gilgameša laukumu. Tas ir slavens visā pasaulē.

Selīne pagriezās un ieraudzīja vidēja vecuma, tuklu un labi ģērbušos vīrieti pieceļamies no ķeblīša. Viņš tikko bija pasniedzis kausu ar kādu dzērienu sievietei, kas gulēja viņam līdzās uz segām.

- Mana sieva, - viņš teica. - Vai jūs varat viņai palīdzēt?

Selīne paskatījās uz sievieti, no kuras bija tikai kauli un āda. Tā gulēja, izstiepusies visā augumā zem pavasarīgajām debesīm. Turpat blakus viņai sēdēja kāds vīrs un taustīja kājā strutojošu čūlu.

- Kādēļ tu atvedi savu sievu šurp? - Selīne jautāja. - Un kādēļ te ir šie ļaudis?

Viņš neizteiksmīgi paskatījās.

- Viņa ir slima! Kur vēl lai es viņu vestu?

- Bet kāpēc uz šo briesmīgo vietu? Kādēļ neaizvedi viņu pie ārsta?

- Meklēt ārstu ir zaimošana, un mēs, babilonieši, esam dievticīgi ļaudis. Iet pie arsta nozīmē mest izaicinājumu Dieva spriedumam, tādēļ mēs vedam savus slimos uz Gilgameša laukumu un lūdzam, lai dievi palīdz. Tu jau redzēji, kādas tiem birkas.

Viņš norādīja uz savu sievu, kurai uz izblīdušā vēdera gulēja māla plāksnīte ar uzrakstu: "Es esmu Nanna, un bērns manī ir miris."

- Mēs ieradāmies cerībā, - vīrietis turpināja, - ka dievi sūtīs kādu garāmgājēju, kuru pašu kādreiz ir piemeklējusi līdzīga liksta un kurš zinās, kā to ārstēt.

Selīne vēlreiz pārlūkoja laukumu un pamanīja to, kam līdz šim nebija pievērsusi uzmanību: cilvēki stāvēja vai arī bija nometušies uz ceļiem pie slimajiem, runāja, žestikulēja un piedāvāja savas zāles. Bet bija daudzi, kuriem neviens nepievērsa uzmanību.

- Vai tas nav tas pats, kas meklēt ārsta palīdzību? - viņa iejautājās.

- Ir zināma atšķirība, - vīrs mazliet sapīcis atbildēja. - Pieļaut cilvēka iejaukšanos un apšaubīt dievišķīgo spriedumu būtu izaicinājums dieviem. Šajā gadījuma tie ir dievi, kas atbrīvo no soda.

- Kāda soda?

Par grēkiem, protams.

Selīne paskatījās uz bezsamaņā esošo sievieti.

- Un tava sieva? Kāds bija viņas grēks?

Vīrieša seja satumsa.

- Tas nevar būt mans bērns, jo dievi to nogalināja.

Selīne skatījās vīrietī.

- Tu gribi sacīt, ka viņas grēks ir laulības pārkāpšana?

- Viņa to noliedz. Bet ko gan citu var nozīmēt bērna nāve?

Selīne notupās blakus sievietei un piesardzīgi uzlika roku uz viņas

uzblīdušā vēdera. Viņa uzreiz juta, ka tajā vairs nav dzīvības. Sievietes piere bija ļoti auksta un sausa. Pulss bija ātrs un elpa smaga. Selīne vēlējās izmeklēt viņu pamatīgāk, taču šajā ļaužu drūzmā to nevarēja darīt. Viņa piecēlās, paskatījās uz Vulfu, kurš izskatījās noraizējies, un teica:

- Es domāju, ka varētu viņai palīdzēt. Viena iespēja varētu būt.

Vīrietis aizdomīgi paskatījās.

- Kāda?

Selīne vilcinājās. Bērns bija jāsadala un jāizņem. Selīne to nekad agrāk nebija darījusi. Viņa tikai vienu reizi bija redzējusi savu māti to darām, pirms daudziem gadiem.

- Vai tu vari palīdzēt manai sievai vai nevari? - vīrietis uzkliedza.

Pirms Selīne paspēja atbildēt, viņa sajuta Vulfa roku. Viņš uzmeta

viņai brīdinošu skatienu.

- Es nedomāju, ka tevi ir sūtījuši dievi, - vīrietis strupi noteica, nicinoši aplūkodams viņu beduīnu ģērbu un ceļapaunas. - Es nevēlos, lai jūs pieskartos manai sievai. Ejiet! Vācieties prom!

Selīne mēģināja iebilst, bet Vulfs aizvilka viņu prom. Viņiem jātiek līdz upei, viņš teica, jo sāka jau kļūt vēls.

Bet Selīne negribēja, lai viņu aizved no laukuma. Viņa pretojās un skatījās uz visām pusēm. Viņa ieraudzīja kādu vīru ar nesen savainotu kāju, kurš mēģināja rīkoties ar kruķi; sievieti, pārliekušos pār slimu bērnu; pusaudzi, kas sēdēja, izstiepis kājas un atspiedis muguru pret strūklaku; līķi.

- Vulf, tas taču ir briesmīgi... - Selīne nočukstēja.

Viņš paskatījās uz sauli. Tā tuvojās zenītam. Drīz būs dienas vidus.

- Mums jāiet, - viņš noteica un atkal satvēra Selīnes roku.

- Lūdzu... - viņa izdzirda smalku balstiņu turpat līdzās.

Selīne ieraudzīja mazu meitenīti, kas bija paraustījusi viņas svārku malu.

- Palīdzi manai mammai.

Selīne sekoja viņai un pietupās līdzās kādai jaunai sievietei, kas sakņupuši gulēja uz segas. Aptvērusi vēderu, sieviete vaidēja.

- Kad tas notika? - Selīne jautāja un pataustīja viņas drudžaini karsto pieri.

- Nakts vidū, - meitenīte teica. - Pavisam pēkšņi. Tēvs mūs atveda šurp, bet viņam bija jāiet strādāt. Lūdzu, palīdzi manai mammai.

Selīne mēģināja panākt, lai jaunā sieviete izstieptos tā, lai varētu pārbaudīt viņas vēderu.

- Vai tev ir asiņošana? - viņa vaicāja un viegli piespieda tieši virs cirkšņa.

Sieviete skaļi iekliedzās. Jā, bijusi asiņošana, sieviete teica, un mēnešreizes esot mitējušās pirms diviem mēnešiem. Selīne apsēdās un pārdomāja. Tad viņa palūdza Vulfam medicīnas kasti, kuru tas nelabprāt pasniedza, vērodams sardzi to ielu galā, kuras atzarojās no laukuma. Selīne ielēja kausā nedaudz ar opiju atšķaidīta vīna un pielika pie jaunās sievietes lūpām.

Tad viņa piecēlās un noteica tik klusu, ka vienīgi Vulfs varēja sadzirdēt:

-Te es neko nespēju līdzēt. Bērns attīstās ārpus dzemdes. Viņa drīz nomirs, bet opijs vismaz nedaudz atvieglos sāpes.

Kāds vīrs, kas bija sēdējis tikai nedaudz atstatu un vērojis, kā Selīne palīdz jaunajai sievietei, ar kruķa palīdzību piecēlās un piekliboja klāt. Uz plakātiņa viņam ap kaklu stāvēja rakstīts: "Podagra." Kad Selīne bija iekaisījusi viņa dzeramajā kausā nedaudz rudens krokusu pulvera - senu līdzekli pret podagru, - viņai piestājās cits vīrs, kura ausī karājās māla plāksnīte ar uzrakstu: "Kļūst kurls." Un, pirms viņa paspēja vīru apskatīt, Selīnes roku satvēra kāda tukla sieviete un lūdza palīdzēt pret artrītu.

Vulfs, redzēdams, ka Selīne ar savu medicīnas kasti tiek pārslogota ar darbu, satvēra viņas roku un vilka prom. Viņš grasījās norādīt uz partiešu kareivjiem, kas veica apgaitu ap laukumu, kad Selīni apturēja kāds vīrs ļoti dārgās drēbēs.

- Lūdzu, apskatiet manu sievu, - viņš teica, norādot ar gredzenotu pirkstu uz cienīga izskata sievieti, kura sēdēja krēslā, kā likās lielas ģimenes ielenkumā.

- Viņai ir sāpes galvā, - vīrs noraizējies teica. - Un ar kreisas a< s kaktiņu viņa redz zvaigznes.

Selīne zināja, ko tas nozīmē: velns bija ielicis savu olu sievietes smadzenēs. Tā bija slimība, ko Selīne nespēja ārstēt. Te bija vajadzīgs Andreass. Andreass!

- Selīn! - Vulfs klusi, bet stingri sacīja. Un, paskatījusies uz viņu, Selīne redzēja, ka Vulfa skatiens pievērsts laukuma pretējai pusei, diviem sargiem, kas, likās, sāk par viņiem interesēties.

Vulfs aši ietina medicīnas kasti kazādā, uzkabināja to plecā un satvēra Selīni aiz rokas.

Viņi bija pagājuši tikai mazu gabaliņu, kad Selīne izdzirda kādu garāmgājēju iesakām oleandra tēju vīram, uz kura plāksnītes bija rakstīts: "Čūla."

Nē! - viņa neviļus iesaucās un pagriezās. - Oleandrs ir inde!

Šajā brīdī pienāca un Selīnes priekšā nostājās kāda skaista, jauna sieviete, - apmetnī un drēbēs, kādas nēsāja tempļa prostitūtas.

Manai māsai jau četras dienas ir sāpes, - viņa steidzīgi teica. - Nāc, viņa ir tur, tajā vārtu velvē.

- Nē, - Vulfs noteica, redzēdams, ka abi saīgi jau lēnām nāk pāri laukumam, skatus vēršot uz abiem svešiniekiem. Vilkdams Selīni prom, viņš iečukstēja tai ausī:

- Varbūt nekā nav. Bet viņi pamanīja medicīnas kasti. Un viņi redzēja, ka tu palīdzi meitenītes mātei.

Selīne paskatījās pār Vulfa plecu un ieraudzīja, ka abi partiešu kareivji mērķtiecīgi virzās uz viņu pusi. Tie bija tikuši līdz dievticīgajam babilonietim lepnajās drēbēs, kurš bija noliecies pār sievu un piespiedis seju viņas piebriedušajam, nedzīvajam vēderam.

- Viņš tiem pateiks, ka mēs Babilonā esam svešinieki, - Vulfs sacīja Selīnei. - Viņš tiem pastāstīs, ka tu gatavojies palīdzēt viņa sievai. Viņi gribēs zināt, kā mēs izskatāmies, Selīn, un kā izskatās medicīnas kaste.

Selīne zināja, ka Vulfam taisnība. Satvērusi savu paunu, viņa paātrināja soļus, jo ļaudis snaicīja rokas no visām pusēm. Vulfs pameta skatienu atpakaļ un redzēja, ka sargi, izjautājuši babilonieti, tagad ļoti apņēmīgiem soļiem nāca pāri laukumam.

Viņš palūkojās apkārt. Laukuma austrumu pusē bija vairākas šauras ieliņas - tumšas markīžu un balkonu aizēnotas, līkumotas sānieli-ņas. ja viņi tiktu līdz šim labirintam un skrietu, ko kājas nes, tad varbūt izbēgtu no sargiem un laicīgi tiktu uz kuģiem, un tur uz klaja būtu drošībā.

Steigā laužot sev ceļu starp sēdošajiem un guļošajiem ķermeņiem, Selīne loloja vāju cerību, ka viņi kļūdījušies attiecībā uz sargiem, ka tie skatījušies uz Vulfu un Selīni vienīgi aiz tīras ziņkāres un tagad šķērso laukumu pavisam citā nolūkā.

"Bet babilonietis varēja viņiem izstāstīt, ka beduīnu vīrietis runājis ar dīvainu akcentu, un viņa acis bijušas debesu krāsā..."

- Stāt! - kāda balss aiz viņiem uzkliedza.

Vulfs un Selīne pameta skatienus pāri plecam.

-Jūs divi! Stāt! - sargi iekliedzās, un viens no tiem izvilka bultu no maka uz muguras.

- Šurp! - Vulfs nošņāca, un abi iemetās tuvākās ieliņas ēnā.

Nikni kliedzieni aizmugurē lika Selīnei un Vulfam mesties skriešus.

Viņi līkumoja starp tirgus galdiem, ap strūklaku un senajām vārtu velvēm. Viņi dzirdēja sekojošu nagloto sandaļu dobjo troksni, jo arī sargi sāka skriet. Beduīniem traucot cauri pūlim, ļaudis metās sāņus. Daži kliedza tiem nopakaļus neķītrības, citi uzmundrināja. Ceļa gadījās vistas un mazi bērni, apgāzās galds ar datelēm. Nogriežoties ap kādu stūri, Selīne nenoturēja savu paunu, un tā nokrita. Viņa gribēja griezties atpakaļ, taču Vulfs rāva uz priekšu.

Selīnei apģērbs traucēja skriet. Viņa satvēra tērpa malas ar rokām un skrēja kailām kājām. Vulfa melnais galvas apsegs noslīdēja uz muguras, un blondie mati nu plīvoja kā oreols. Sargi kliedza, lai apstājas, taču Vulfs un Selīne turpināja skriet. Viņi vairījās un līkumoja, rāpās pāri mūriem, aiz viņiem gāzās mucas un grozi. Bet sargi tuvojās, jo pazina pilsētu labāk nekā šie divi bēgļi. Tie bija raduši vajāt cilvēkus un bija labāk vingrināti.

Selīne sekoja Vulfam kādās durvīs, un mirkli vēlāk viņai gar galvu nošvīkstēja bulta un ieurbās durvju koka stenderē. Viņi izdrāzās cauri kādam privātam dārzam, izbiedējot pie pusdienu maltītes sēdošu ģimeni, pārrāpās pāri sienai, šķērsoja vēl vienu privātu dārzu un izkļuva uz citas līkumotas ieliņas. Vulfs joprojām cieši turēja medicīnas kasti, taču bija pazaudējis otru mantu saini. Beduīnu apģērbs plīvoja ap kājām un lika vairākkārt paklupt. Vienbrīd pakrita Selīne, un viņš to uzrāva kājās neapstājoties.

Nākamā bulta gandrīz trāpīja Vulfam plecā. Trešā iestrēga Selīnes plīvurā. Kad viņi beidzot tika līdz upei, Vulfs uz brīdi apstājās, lai pārskatītu piestātnes, kur valdīja liela rosme. Tad, redzēdams, ka pēdējais no armēņu kuģiem sāk slīdēt prom no piestātnes, viņš sagrāba Selīnes roku un skrēja.

Tikko viņi bija spēruši kāju uz kāpnēm, Selīni panāca bulta.

Viņa iekliedzās un, satvērusi augšstilbu, nokrita Vulfam pie kājām.

-Palīdzi!-viņa izdvesa. - Neļauj viņiem notvert mani! Man vajag... tikt projām...

Vulfs nolauza pusi bultas, atstājot smaili kājā, tad satvēra viņu aiz vidukļa, pacēla un skrēja tālāk.

Kad viņi sasniedza kāpņu augšu, sargi jau bija klāt. Kuģis gatavojās atiet, un vispārējā juceklī uz kuģa neviens sākumā nepamanīja, kas notiek. Vulfs uzmeta kazādā ietīto medicīnas kasti uz klāja, tad pārcēla pāri margam Selīni. Kad viņš sāka rāpties pats, bulta nobrāza viņam kājas lielu.

Kāpnes tika ievilktas, un kuģis sāka kustēties.

- Stāt! - sargi iekliedzās. - Imperatora kārtībnieku vārdā, stāt!

Kapteinis, ieraudzījis uniformas un uzvilktās bultas, ātri izkliedza pavēles izmest krastā tauvas, un ostas strādnieki metās ievilkt kuģi atpakaļ.

Vulfs un Selīne, īslaicīgi noslēpušies klāja burzmā, ar šausmām vēroja, kā kāpnes tiek atkal nolaistas.

Vulfs pieņēma ašu lēmumu, norāva savu melno apģērbu un atbrīvoja Selīni no viņas drēbēm. Apģērbam aizķeroties aiz bultas gala, Selīne skaļi iekliedzās, un visi uz klaja pagriezās. Tie blenza uz bultu un redzēja, kā Vulfs noņem kazādu no medicīnas kastes un kopā ar melnajiem apģērbiem iemet kādā vaļējā lūkā. Tad viņš pacēla Selīni uz rokām un aiznesa viņu pie kuģa pretējā borta upes pusē.

Pēkšņi cirka ļaudis saprata abu jaunpienācēju nožēlojamo stāvokli un, tā kā viņiem pašiem nebija sveša bēgšana no likuma, saslēdzās ap tiem un izveidoja haotisku, sargiem traucējošu sienu. Punduru pāris palīdzēja Vulfam pārcelt Selīni pār bortu un nolaist ūdenī, bet žonglieris padeva medicīnas kasti. Tad kāda ārkārtīgi resna dāma ar pērtiķi uz pleca pamanījās nostāties saigiem ceļā, aizsedzot tiem skatienu.

Selīne un Vulfs, jau ūdenī, cieši pieķērās pie kuģa borta, bet melnkoka medicīnas kaste šūpojās viļņos starp abiem.

Daži akrobāti, redzot abu izmisīgo situācija, pārliecās pār kuģa malu un, cits citu pieturēdami, atbrīvoja mazu, apaļu plostiņu, kas bija piestiprināts kuģim sānos. Tas ar plunkšķi iekrita ūdenī, un Vulfs, pateicīgi pamājis akrobātiem, satvēra plostu un uzdabūja uz tā Selīni un medicīnas kasti. Mirkli vēlāk no kuģa uz plosta nolidoja spilgti sarkans, satīts apģērba gabals. Vulfs aizpeldēja plostam otrā pusē un sāka strādāt ar kājām, lai dzītu to projām no kuģa.

Kāds armēņu jūrnieks, sēdēdams uz rājas, signalizēja Vulfam: cirka ļaudis sakot, ka raudzīsies, lai sargi tiktu aizkavēti pēc iespējas ilgāk.

Vulfs dzina plostu uz priekšu, cik ātri vien spēja, paturot armēņu kuģi redzeslokā, līdz tika drošībā niedrēs. Te viņš uz brītiņu apstājās, lai pavērotu Selīni, kas gulēja, aptvērusi kāju, un apsegtu viņu ar sarkano uzsvārci. Tad viņš atsāka peldēšanu - prom no Babilonas.

īsi pirms plosta ievadīšanas kādā upes līkumā Vulfs palūkojās atpakaļ un redzēja, ka visi cilvēki uz kuģa rāda uz ziemeļiem. Viņš saprata: tie stāsta sargiem, ka viņš un Selīne redzēti bēgam ziemeļu virzienā. Viņš uzvilkās uz plosta un palika guļam, galīgi nomocījies, kamēr upes straume nesa viņus uz priekšu, uz dienvidiem un austrumiem.

31. nodaļa

Metās jau krēsla, kad Vulfs nodomāja, ka nu plostu varētu apturēt un noenkurot kādā garo niedru biezoknī. Upes augšpusē un lejpusē laternu gaismā stāvēja citi uz nakti noenkurojušies kuģi. Krastmalā Vulfs salasīja nedaudz akmeņu un mālu, lai izveidotu mazu ogļu panniņu, un tajā viņš aizdedzināja zariņus. Medicīnas kastē viņš atrada arī mazu apdedzināta māla lampiņu - ne lielāku par plaukstu. Tai bija audekla dakts, un lampiņa bija pilna ar olīveļļu. Ar kramu un tērauda plāksnīti viņš aizdedza arī to.

Selīne bija nomodā un klusi vaidēja. Pirmīt, kad Vulfs mēģināja apturēt plostu un parūpēties par viņu, Selīne uzstāja, lai viņš turpina peldēt, cik vien tālu iespējams, līdz uznāks nakts. Tagad, pēc stundām ilgās slīdēšanas ātrajā straumē Babilona jau bija vairākas jūdzes aiz muguras, taču upes krastos droši vien patrulēja kareivji. Ja arī bija kāda īslaicīga drošība, tad tā varēja būt niedrēs un nakts tumsā.

Vulfs notupās uz ceļiem, lai apskatītu Selīnes augšstilbu.

Bultas gals, kas rēgojās no baltās ādas, šķita nekaitīgs, bet Vulfs zināja, ka tas jāizņem, pie tam nekavējoties. Viņš jutās nedaudz atvieglots, redzot, ka asinis, kas sūcās no ievainojuma, bija gaiši sarkanas. "Melnas" asinis nozīmētu, ka bulta bijusi saindēta.Tagad Vulfam bija jāizlemj, kā to dabūt ārā.

Ja viņš būtu mājās, tad ar magnētu vispirms būtu noteicis bultas uzgaļa virzienu, bet medicīnas kastē viņš magnētu nevarēja atrast. Un tad, lai bultu ātri izrautu, viņš tās galu būtu piesējis zirgam pie iemauktiem, tad izbiedējis zirgu, lai tas parauj galvu uz augšu, vai ari būtu piesējis to pie kāda koka noliekta zara un tad palaistu zaru vaļā. Bet šīs purvainās upes krastā nebija ne zirgu, ne koku. Vulfs zināja, ka viņam neatliek nekas cits kā vien izraut bultas galu ar savām rokām.

Selīne atvēra acis un pamanīja raizes Vulfa sejā. Viņa zināja, ko Vulfs domā. Bija tikai viens veids, kā to izdarīt.

Izgrūd to cauri, - viņa nočukstēja. Izsit bultu cauri un otrā pusē izvelc ārā. Tas ir vienīgais veids...

Vulfs uzlika roku Selīnei uz pieres un teica, lai paguļ mierīgi. Viņam bija jāpadomā. Šī metode bija ārkārtīgi riskanta, un Vulfs zināja, kāpēc: bultas gals varēja pārgriezt kādu nervu un paralizēt kāju uz visiem laikiem vai arī pārraut kādu lielu asinsvadu, un tad viņa ātri vien noasiņotu.

Vulfs piegāja pie medicīnas kastes. Lai atrastu bultas atkarpes, mājās, savos mežos, viņš būtu izmantojis stingru priedes skuju. Tagad viņš izvēlējās garu sudraba taustekli ar tārpa galvai līdzīgu galu. Pirms ķeršanās pie darba viņš pacēla Selīnes galvu, atbalstot to pret elkoni, un deva viņai iedzert opiju. Kad viņa vairāk nespēja to norīt, viņš noguldīja Selīni pēc iespējas ērtāk uz sāniem, tā, lai sarkanais apģērba gabals sildītu. Mazo Izīdas statueti viņš iespieda Selīnes sažņaugtajā dūrē.

Domās piesaucis Odinu, lai tas dod viņam gudrību un spēku, Vulfs noliecas pār Selīnes augšstilbu un sāka meklēt bultas atkarpes. Tiklīdz tausteklis pieskārās ievainojumam, viņa iekliedzās. Vulfs mēģināja dot vēl mazliet opija, taču Selīne nespēja to norīt. Sāpēs saviebusi seju, viņa strauji elsoja.

- Ātri! - viņa čukstēja. - Dzen to cauri!

Ar trīcošu roku Vulfs satvēra taustekli. Tuvojoties naktij un plostam lēni šūpojoties upes viļņos, viņš apdomāja savu rīcību. Tad viņš izlēma. Selīnes metode bija pārāk bīstama un sāpīga. Vulfs paņēma no medicīnas kastes pārsēju un ielika to Selīnei starp zobiem. Ja viņa tagad iekliegsies, skaņa tiks apslāpēta.

Viņš sāka meklēt. Vulfs bija redzējis darām to daudzas reizes. Vienu reizi to bija darījuši viņam pašam. Bet tur, mājās, bija cilts burve ar savām zālēm un vīraku, un tur bija garā māja ar tās siltajiem ugunskuriem un ādu guļvietām. Tur bija arī Lielās Mātes priesterienes, kas atvairīja ļaunos garus, un bezgalīgi medalus krājumi, lai remdinātu upura sāpes. Šeit Vulfs bija viens, un strauji tuvojās nakts. Nometies

L

ceļos uz nedrošā plosta, mazas lampiņas gaismā viņš gatavojās ķerties pie darba, lūdzot dievu, lai kareivji nepatrulētu tik tuvu, ka varētu sadzirdēt Selīnes kliedzienus.

Četras reizes iztaustījis, Vulfs atrada atkarpju vietas un atzīmēja tās ar asins lāsītēm uz Selīnes baltās ādas. Tad apsēdās un papētīja ievainojumu.

Bija tikai viens veids, kā izvilkt šo bultu, vēl vairak nesavainojot miesu, - ar ērgļa spalvām.

Vulfs palūkojās debesīs, it kā ar savu vēlēšanos spētu uzburt kādu putnu. Kad parādījās zvaigznes? Viņš tik ļoti bija koncentrējies, ka nebija pamanījis pavasara dienas kraso pārvēršanos vistumšākajā naktī. Klusumu iztraucēja vienīgi dēļu čīkstoņa un ūdens vieglie šļaksti ap plostu. Upes augšpusē un lejpusē niedru aizsegā stāvēja citi kuģi, un brīžiem viņu ausis sasniedza smiekli, kāds izrunāts vārds vai arfas skaņas.

Vulfs pavērās Selīnei sejā. Viņa bija aizvērusi acis un elsoja caur pārsēju.

Vulfs vēlreiz piegāja pie medicīnas kastes un pārlūkoja tās saturu. Viņš bija redzējis Selīni lietojam daudzus no šiem priekšmetiem, kad viņa bija aprūpējusi kādu no beduīniem vai dalījusies pieredzē ar Fatmu, bet vairākums no tiem Vulfam bija noslēpums.

Viņš pameklēja vēl Pacēla priekšmetus un nolika tos atpakaļ: caurspīdīga akmens gabaliņu, krūkas ar eļļām un burciņas ar ziedēm, adatas no zivju asakām, maisiņus ar žāvētiem ārstniecības augiem. Viņa kustības kļuva aizvien drudžainākas. Izrāvis no upes kādu niedri, Vulfs mēģināja to pāršķelt vidū pušu, bet tā bija pārāk zaļa un izjuka. Viņš meklēja kaut ko apaļu, garu un dobu, ko uzbīdīt bultas atkarpēm, un vēl pēdējo reizi pievērsās medicīnas kastei.

Tad viņš to ieraudzīja - etviju ar rakstāmpiederumiem, kas bija piesprādzēta vaka iekšpusē. Viņš to atvēra un, sev par atvieglojumu, ieraudzīja rakstāmspalvas. Izvēlējies vienu, pēc viņa domām, zoss spalvu, Vulfs ar skalpeli to pāršķēla tā, ka iznāca divas garas puscau-rules. Tad noskaitīja lūgšanu, lai tās būtu pietiekami izturīgas.

Pirms ķeršanās pie ievainojuma viņš samitrināja apsēja rullīti opijā un iespieda to starp Selīnes lūpām. Viņa paskatījās baiļu pilnām acīm.

- Tagad es vilkšu to ārā, - viņš klusi teica.

Selīne vāji papurināja galvu.

- Es nedarīšu tā, kā tu lūdzi, Selīn, - viņš apņēmīgi turpināja. - Es to negrūdīšu cauri, bet darīšu tā, ka mācīja mans tēvs. Būs sāpīgi, bet tas ies ātri, un ievainojums būs tīrs.

Abu acis uz brīdi sastapās, un tad viņa pamāja ar galvu.

Vulfs notupās uz ceļiem un, pārliecies viņas augšstilbam, pievirzīja tuvāk mazo lampiņu. Ārējais bultas galiņš bija tikai pirksta platuma, ļa viņš netīšām iespiestu to dziļāk, lai to atkal satvertu, būtu jāgriež Selīnes kājā.

Vulfs rīkojās piesardzīgi, it kā vēlētos pakļūt zem tauriņa, kas nosēdies uz lapas. Zoss spalvas gals pieskārās brūcei un lēnām iegrima zem ādas. Selīne ievaidējās un sāka kustēties. Vulfs pieturēja viņas kāju un, iebīdot otru zoss spalvas pusi, tāpat kā pirmajā reizē, sajuta, kā tā viegli pieskaras apslēptajam bultas galam un pārslīd tam pāri kā apvalks.

Viņš ieturēja pauzi un pārlaida delnas virspusi nosvīdušajai pierei. Nakts kļuva aizvien aukstāka, taču Vulfs, kuram bija tikai gurnu apsējs, svīda. Viņš paskatījās uz Selīni. Viņa bija atkal aizvērusi acis, seja bija bāla un mitra. Kaut gan kails bija tikai ievainotais augšstilbs, viņas ķermenis zem sarkanā apmetņa trīcēja.

Tagad no Selīnes brūces slējās ārā trīs šautriņas: nolauztā bulta un divas zoss spalvas puses. Ja viņš nav zaudējis savu izveicību, ja zoss spalvas puses ir īstajā vietā un ja viņa roka nenotrīcēs, Selīnes ciešanas ilgs tikai mirkli, bez turpmākām sekām.

Piesaucis Odinu un tā svēto putnu - kraukli, Vulfs viegli uzlika rokas aukstajam ķermenim, vairākas reizes ievilka elpu, tad, ar kreiso roku pieturot spalvu galus, ar labo piesardzīgi satvēra bultu.

Selīnes galva atgāzās atpakaļ, vīšķis izkrita no mutes.

Ar strauju kustību Vulfs izrāva bultas galu. Selīne iekliedzās.

Kādu brīdi viņš paturēja roku priekšā viņas mutei, tad apskāva. Selīne šņukstēdama piekļāvās Vulfam pie krūtīm. Aijādams, glāstīdams viņas matus un murminādams, ka nu viss ir beidzies, Vulfs ieklausījās nakts skaņās un ar savām cīnītāja acīm pētīja tumsu.

***

Upes krastā auga zaļa zālīte. Vulfs to saplūca, saberza un uzlika Selīnes ievainojumam, pēc tam cieši pārsēja viņas augšstilbu. Zaļas lapas, viņš zināja no pieredzes, novērsa miesas vārgšanu. Tad viņš iemērca apģērba stūrīti upē un izspieda no ta ūdeni Selīnei uz lūpām. Viņa bija zaudējusi samaņu un tagad gulēja ciešā miegā.

Bultas gals bija iznācis ārā viegli, brūce bija nedaudz asiņojusi, taču sarežģījumi vēl varēja būt - ar to Vulfam bija nācies saskarties. Dziļi bultu ievainojumi bija visbīstamākie infekcijas dēļ, jo tie maitāja miesu no iekšpuses, neredzami. Varēja sākties drudzis, un tas spēja nogalināt, bez tam varēja uzrasties šausmīgais, no pirkstu galiem uz augšu lienošais melnums, kas nozīmēja, ka kāja jānoņem. Tādēj viņš vēl ilgi palika nomodā, bieži pieskārās Selīnes pierei, ieklausījās viņas elpā, pārbaudīja apsēju. Kad mēness sāka savu lejupceļu, viņš beidzot nogūlās viņai līdzās un piekjāva sev klāt, tā ka viņa tagad dusēja Vulfa siltajās skavās.

***

Kad Vulfs mazliet vēlāk pamodās, gaisma vēl nebija uzaususi. Viņš vairākkārt samirkšķināja acis. Sāpēja viss ķermenis. Tad viņš sajuta Selīni savās rokās. Aptaustījis viņas ķermeni, Vulfs atvieglots sajuta, ka pārsējs ir sauss. Selīne gulēja dziļā miegā, elpoja vienmērīgi, taču āda bija nedabiski auksta un mitra, it kā nāve būtu sākusi uzstādīt savas viltīgās prasības. Jūtot augam bailes, Vulfs enerģiski saberzēja viņas rokas un mēģināja tās sasildīt ar savu elpu. Selīne gulēja nekustīgi. Viņas miegs izrādījās dziļāks, nekā viņš bija domājis. Tas bija pārāk dziļš un biedēja viņu.

Vai viņš būtu iedevis pārāk daudz opija? Vai viņš izbaiļu, steigas un pieredzes trūkuma dēļ iedevis viņai nāvējošu devu? Vai viņš viņu nogalinājis ar savām rokām?

"Tu nedrīksti mirt!" viņam gribējās kliegt. Viņš piekļāva Selīni sev klāt un aijāja. "Mēs negājām tik tālu ceļu, lai mūs izšķirtu nāve!" Asara noritēja uz viņas marmorbālās un biedējoši nekustīgās sejas. "Neaizej!" viņš lūdza dvēseli, kas gatavojās atstāt viņas ķermeni. " Nepamet mani!"

Beidzot, galīgi izmisis, Vulfs nolieca galvu un piespieda savu muti Selīnes mutei. Viņas lūpas bija aukstas un nejūtīgas. Taču viņa joprojām elpoja. Un Vulfs zināja: ja ķermenī ir elpa, tad vēl ir izredzes.

"Odin" viņš izmisis lūdzās, "Izīda, palīdzi mums..."

Vulfs pavērsa skatienu pret pirmsausmas vēju un tur, pie blāvā apvāršņa, pāri niedru galiem viņš ieraudzīja austrumos paceļamies Veneru. Savās sāpēs viņš to uztvēra kā cerības zīmi.

PIEKTĀ GRAMATA. PERSIJA

.

32. nodaļa

- Pie visiem svētajiem! - vecmātes iesaucās, atkāpjoties no valdnieces dzemdību gultas. - Viņas dzemde ir iznākusi kopā ar bērnu! Skatieties, bērns vēl ir dzemdē!

Ārsts Čandra, stāvot telpas stūrī, domīgi nobraucīja savu kuplo bārdu. Parasti viņš nebija klāt pie dzemdībām, bet šoreiz valdnieks to pieprasīja, jo jaunā princese bija viena no viņa mīļākajām sievām. To atcerējies un ieraudzījis, kā vecmātes apļukumā rosās ap baldahīna gultu kā iztraucētas bites ap stropu, ārsts Čandra panācās uz priekšu.

Viņš pārlaida savu melno mandeļveida acu skatienu jaundzimušajam bērnam, kas caurspīdīgā apvalkā gulēja uz palagiem, tad pastiepa brūnu pirkstu un pataustīja plēvi. Tā pārplīsa, un iztecēja ūdens. Tagad visi redzēja, ka tā nav princeses dzemde, bet augļa apvalks, un tā bija labvēlīga zīme.

Vecmātes novēlēja jaunajai mātei laimes un, sapulcējušās apgultu, atsāka savu darbu. Ārsts Čandra, valdnieces dzemdību telpā atjaunojis kārtību, bez vārdiem atvadījās no sievietēm un izsteidzās ārā. Viņš bija apsolījis valdniekam, ka par bērna piedzimšanu nekavējoties ziņos astrologam, lai tas varētu ielūkoties zvaigznēs.

Maza auguma, tukls, citrondzeltenā apģērbā, ar turbānu galvā, ārsts Čandra, dziļi domās iegrimis, gāja pa pils koridoru. "Ko tas varētu nozīmēt?" viņš prātoja. Nekad agrāk savā ārsta praksē viņš nebija piedzīvojis ko tik neparastu. Tur, uz palagiem, gluži kā sārta garnele, kas ieslēgta caurspīdīgā gliemežnīcā, savā maisiņā bija gulējis jaundzimušais. Šo skatu viņš nekad neaizmirsīs.

Saule bija norietējusi, jau iestājās nakts, bet Čandra, dodoties cauri vienam no valdnieka parkiem, redzēja, kā saule, jau pirms krietna brīža noslēpusies zem apvāršņa, zeltaini apmirdz pils torņu smailes. Kupoli un minareti diženi melni slējās pret debesīm, kurās jau iemirdzējās zvaigznes, un tomēr slaido torņu smailes laistījās kā dienas gaismā.

"Ja kāds spētu uzrāpties šajos iespaidīgajos torņos/' ārsts Čandra domāja, "ko gan viņš ieraudzītu? Cik jūdžu tālumā viņa acis aizceļotu? Cik tālu viņš spētu aizsūtīt savu dvēseli?" Tas bija vēl viens brīnums šajā dienā, kas jau tā likās brīnumu pilna.

Prinča piedzimšana "krekliņā" nebija pirmais tās dienas brīnums. Diena būtībā bija iesākusies ar pārsteidzošu astrologa paziņojumu tūlīt pēc saullēkta, un tā ietekme pat pēc darba kabinetā, paviljonā un pēc tam dzemdību telpā pagājušās dienas - pat starplaikos viņš strādāja pie manuskripta par ievainojumu ārstēšanu - pat pēc visa tā šo vārdu ietekme uz ārstu Čandru nemazinājās.

Viņš ienāca observatorijā un redzēja, ka astrologa kalpotājs - ķīnietis viņu jau gaida. Čandra nebija spējis pierast pie Nimroda satraucošā paziņojuma. Tā kā astrologs nevēlējās, lai darba laikā viņu traucētu, nenovīdīgi sargātajam tornim bija pagatavota uzeja ar koka kasti, kas cēlās augšup, kad ķīnietis grieza rokturi. Bīstami šūpojoties vējā, viņi pacēlās augstu gaisā, un ārsts Čandra, cieši aizmiedzis acis, turējās tā, ka pirkstu kauliņi kļuva balti. Tad, nostiprinājis pacēlāju, lai no zemes neviens to nevarētu nolaist un izmantot (kurš gan būtu tik traks? - ārsts sev jautāja), kalpotājs veda Čandru pāri tikpat bīstamam piekārtiItam, no kura pavērās skats uz plašo pili un apkārtējiem kalniem, līdz viņi nonāca pie vairākām masīvām durvīm ar noslēpumainām zīmēm.

Ķīnietis ieveda Čandru apaļā istabā, paklanījās un klusiem soļiem izgāja.

Tā bija astrologa mītne, kurā viņš neskaitāmus gadus dzīvoja un strādāja. Un šī lielā, apaļā akmens telpa nebija viss Nimroda tornis; tā gals sniedzās vēl piecdesmit divus pakāpienus augstāk un noslēdzās ar kupolveidīgu jumtu kādā ļoti senā observatorijā. Pašlaik Nimrods atradās tur, starp savām zvaigznēm, klausoties to klusajā dziesmā.

Indiešu ārsts nepacietīgi pārlaida acis kupolveida griestiem, kas bija apzeltīti un inkrustēti ar dārgakmeņiem, kuri imitēja zvaigznes, un vēlējas, kaut Nimrods kāptu lejā. Astrologs spēja atrasties tur stundām ilgi: debesis bija vienīgais, ko Nimrods pazina, un tās viņš pazina labāk par jebkuru citu, jo viņš bija visas Persijas Daniels, pēdējais no svētās danītu dzimtas, kas bija pazīstama jau Nebukadnecara laikā, kad katrs Daniels (vārds Daniels cēlies no Dan-EI - sena feniķiešu dieva) bija pravietis. Nimrods nebija pravietis, tomēr spēja pareģot nākotni, jo tā bija ierakstīta zvaigznes. Pilī netika sperts ne solis bez apspriešanās ar Nimrodu, netika slēgts neviens darījums, pat neviena vīna krūka netika atvērta, vispirms neuzzinot no Nimroda, vai zvaigznes ir labvēlīgas. Un astrologs kļūdījās reti, viņa pareģojumi reti kad nepiepildījās. Tieši tādēļ ārsts Čandra tagad nervozi soļoja pa apaļo istabu: viņš ļoti vēlējas dzirdēt kaut ko vairāk par Nimroda šīrīta neticamo pareģojumu.

"Viņam, Čandram, pēc trīsdesmit sešus gadus ilgas dzīves šajos mūros esot jādodas garā ceļojumā, lai nekad vairs neatgrieztos."

***

Pa to laiku Nimrods stāvēja savā tornī, pievērsis seju debesīm. Viņa lūpas kustējās, mēmi dziedot kādu senu dziesmu. Viņš visu dienu bija veltījis darbam, jau no agra rīta mērot un aprēķinot, nosakot zvaigžņu stāvokli un parādīšanos, polaritātes un konjunkcijas. Viņš bija rakstījis un zīmējis, nodeldējis trīs spalvas, un pergamenta loksnes tagad gulēja pie viņa kājām kā koku lapas oktobri. Tur bija diagrammas ar trīsstūriem un sešstūriem, skaitļu kolonnas, zvaigžņu un planētu simboli. Nakts tumsā viņš bija tās pārlasījis vēl un vēl, iesākumā klusu, tad čukstus un beidzot skaļi, it kā lai pārliecinātu savas ausis par to, kam acis atsacījās noticēt, ļo šī ziņa bija pārāk bēdīga.

Tagad viņš skaitīja lūgsnu. Viņš lūdza mierinājumu un kādu zīmi no dieviem par to, ka viņa atklājums varētu būt kļūdains. Taču dievi nepievērsa uzmanību tukšiem vārdiem. Ar tiem bija jārunā sirdij, bet Nimroda sirds ietiepīgi klusēja.

Viņš ļoti centās ticēt. Viņš vēlējās ticēt tikpat izmisīgi, kā reiz bija darījis pirms neskaitāmi daudzām vasarām. Toreiz viņš bija nobriedis gan miesīgi, gan garīgi un bija godājis dievus gandrīz fanātiski. Bet tad, gadu ritumā, rudeņos un ziemās uzturēdamies te, savā kosmosā, kamēr rosīgais cilvēku spiets-pils-bija cilvēcisko muļķību un kaprīžu mājoklis, Nimrods sajuta, ka viņa ticība sāk šķobīties, līdz beidzot nodzisa līdzīgi liesmai. Un viņš rīkojās kā vairākums bijušo ticīgo (kuri tomēr joprojām baidījās aizvainot dievus). Viņš bija pārvērtis reliģiju par zinātni un sācis kolekcionēt un pētīt dievus, it kā tie būtu tauriņi vai akmeņi. Bet viņš atklāja kaut ko šausmīgu. Jo vairāk viņš dievus pētīja, jo mazāka kļuva viņa ticība. Līdz pienāca diena - kad? piecdesmit gadu vecumā? septiņdesmit? - kad Nimrods vēlreiz bija uzkāpis šos bīstamos piecdesmit divus pakāpienus, un viņa vecišķais ķermenis bija izkliedzis ar katru savu poru: to nav!

Viņa dziesma apklusa. Lūpas pārstāja kustēties. Nimrods nolaida trīcošās rokas un stingi skatījās zvaigznēs kā pirmatnējais cilvēks, kas pirmo reizi ieraudzījis uguni. Tās bija viss, kas kaut ko nozīmēja: zvaigznes bija vienīgās, kas tiešām eksistēja, šie klejojošie debess ķermeņi ar auksto gaismu bija izmesti melnajā izplatījumā pirms miljardiem gadu, kad vēl nebija pat zemes. Nimrods cieši ticēja, ka cilvēku likteņus nosaka šīs zvaigznes, nevis izdomātie dievi. Zvaigznes un zvaigznāji noteica paisumu un bēgumu cilvēku dzīvē. Nevis mazās akmens statujas, kas saplīsa, ja nokrita zemē. Zvaigznes bija dievišķīgas, un astrologs Nimrods tagad pielūdza tās.

Brīdi vēlāk, sasniedzis spirālveida kāpņu lejasgalu, viņš atbalstījās pret akmens sienu, lai atvilktu elpu. Savus pergamenta ruļļus un diagrammas viņš bija piespiedis pie krūtīm kā bērnus. Viņš pievēra acis un nopūtas. Spēja ielūkoties nākotnē bija kļuvusi Nimrodam par lāstu, un nupat redzētais viņu ļoti nomāca. Viņš nozvērējās, ka neteiks vecajam draugam, ko redzējis zvaigznēs; šorīt viņš jau bija pateicis pārāk daudz. Ārstam Čandram tagad vajadzēja būt tur lejā, apaļaja istabā, lai uzzinātu ko vairāk. Šķietami viņam vajadzēja nākt, lai ziņotu par princīša piedzimšanu, bet Nimrods pārāk labi pazina savu veco biedru. Čandra gribēja uzzināt, un Nimrods nevēlējās viņam stāstīt.

Vēlreiz nopūties, viņš atgaja no sienas un nelaimīgs nodomāja, ka zvaigznēm vajadzētu izrīkoties godīgi ar vecu vīru, kas kaut ka bija palaidis garam tikšanos ar nāvi.

Abi, ārsts un astrologs, pieklājīgi paklanījās viens otram, kaut gan bija draugi jau trīsdesmit gadus. Viņi bija atšķirīgi kā diena un nakts. Mazais un tuklais ārsts ar savu olīvkrāsas ādu un kuplo bārdu dīvaini kontrastēja ar neparasti slaiko Nimrodu. Varēja domāt, ka pastāvīgās ilgas pēc zvaigznēm likušas viņam pastiepties augumā. Garie, sirmie mati bija savīti mezgla uz galvas un turējās ar ziloņkaula ķemmi, bet sniegbaltā bārda, kas sniedzās līdz viduklim, bija sabāzta aiz jostas. Viņu āriene bija dažāda, bet dvēseles - radniecīgas. Kopš tās dienas, kad Čandra pirms trīsdesmit gadiem kā jauns vīrietis ieradās no Indijas, viņi bija veltījuši daudzus vakarus prātnieciskām sarunām, šaha spēlei, diskusijām par reliģiju un secinājuši, ka prāta un garīguma ziņā ir pārāki par visiem pasaulē

Čandra paziņoja par pārsteidzošo veidu, kādā princītis nācis pasaulē, un Nimrods tūdaļ ķērās pie bērna zvaigžņu kartes sastādīšanas. Brīdi pavērojis, kā Daniels strādā pie sava darbagalda, ārsts saprata, ka viņa senais draugs šobrīd ir pārāk izklaidīgs, lai sīkāk izklāstītu ļauno pareģojumu, ko bija izteicis šorīt: "Mans draugs, zvaigznes saka, ka Persija ieradīsies cilvēks ar četrām acīm un noslēgs tavu ilgo uzturēšanos šeit!"

Jau tūkstošo reizi Čandra sev vaicāja, ko gan citu tas varētu nozīmēt, ja ne to, ka viņam jādodas ilgā ceļojumā?

Redzēdams, ka šovakar nebūs izskaidrojuma mistiskajam pareģojumam, ārsts Čandra klusi izgāja, un īsu brīdi vēlāk varēja dzirdei Nimroda lifta kastes bīstamo ļodzīšanos lejup.

Apmeklējis paviljonā pacientus un apjautājies par jaunpiedzimušā princīša veselību, Čandra beidzot devās uz pils piebūvi, ko apmeklēja maz cilvēku, un tur pieklauvēja pie durvīm. Viņš tika ielaists nošķirtā mājoklī, kur vientulībā dzīvoja kāda aprūpējamā, princese, kuru dēvēja par Nožēlojamo. Tā bija vienīgā būtne, kuru doktors Čandra nespēja izārstēt un arī neārstētu, ja tas būtu viņa spēkos.

33. nodaļa

Selīne atvēra acis un palūkojās griestos. Tad pagrieza galvu sāņus un ieraudzīja, ka Vulfa guļvieta ir tukša. Un atcerējās: viņš atkal devies uz pilsētu, lai sameklētu kādu, kurš paņemtu viņus līdzi uz Persepoli.

Selīne mazliet sakustējās un saviebās. Šie pirmie brīži pēc pamošanās vienmēr bija nepatīkami, jo tad viņas kāja bija īpaši stīva. Viņai bija jāpiespiež sevi piecelties; ja viņa to nedarītu, sāpes turpinātos. Būtībā par to arī notika viņas un Vulfa pirmais strīds. Tiklīdz viņi pēc Dziļās jūras šķērsošanas bija izkāpuši Persijas krastā, viņš atrada iebraucamo vietu un iekārtoja viņu tur, aizliedzot iet ārā un pierādot, ka ievainojums vēl jāārstē. Viņai bija vajadzīga atpūta. Taču Selīne necieta ierobežojumus un pastāvēja uz to, ka nepieciešams kāju vingrināt. Vulfs bija uzvarējis. Viņš savām acīm bija redzējis, cik tuvu viņa atradusies nāvei. Tagad viņš izturējās tā, it kā viņa varētu salūzt.

Selīne nomazgājās un apģērbās, tad paēda brokastis, ko Vulfs viņai bija nolicis, un izgāja uz balkona, kur saulē žāvēties bija salikti izopa ziedi. Viņa apstājās un atspiedās pret durvju stenderi, lai pamasētu augšstilbu. Vulfam bija taisnība. Viņa vēl nebija vesela. Un viņa tiešām bijusi ļoti tuvu nāvei.

"Es uzmetu acis viņsaulei, bet tiku atrauta atpakaļ, pirms vēl paspēju pārkāpt slieksnim."

Kāds spēks viņu bija atnesis atpakaļ?

Selīne pakratīja galvu un apsēdās saulē, lai nodarbotos ar izopa ziediem savai medicīnas kastei. Viņa uzmanīgi atdalīja ziedus un atvases no lapām. Zilajiem pumpuriem kopā ar maigajām atvasēm bija ūdenī jāievelkas. Tās bija zāles pret klepu. Šaurās, smaržīgās lapas bija jāpārtvaicē parfimērijas eļļā un garšvielās. Ar tām varēja tirgoties. Vulfs šobrīd iemainīja nastu nesējus ēzeļus un pavadoni pret caurspīdīgo ugunsakmeni no viņas medicīnas kastes. Bez zālēm un citiem ārstniecības piederumiem tā bija vienīgā viņiem atlikusī vērtība.

Vēl bija arī zelta "Hora acs", ko Andreass bija iedevis Selīnei pirms četrām vasarām, un to viņa vienmēr nēsāja zem apģērba, ļa viņa būtu spiesta, Selīne kaklarotu pārdotu, taču vienīgi tad, ja tiešām nonāktu galīgā izmisumā.

Līdz šim Vulfs bija veicis vairākus labus darījumus, iesākot ar purva ļaudīm Eifratas grīvā: būdams daudz lielāks par augumā mazajiem, novārgušajiem iezemiešiem, viņš bija iemainījis savu darbaspēku pret Selīnes aprūpi viņas atveseļošanās laikā. Un vēlāk, kad viņa jau spēja paklibot ar kruķi un uzstāja, ka jāturpina ceļš un jātiek pēc iespējas tālāk no Babilonas, kad viņiem atkal bija uz pēdām, Vulfs par braucienu pāri Dziļajai jūrai bija atdevis zobu un smaganu ziedi, jo kuģa kapteinis un visi jūrnieki bija slimojuši ar mutes slimību. Un šeit, šajā ostas pilsētā Persijas rietumdaļa, Vulfs bija spējis sagādāt uzturu un pajumti un tagad meklēja iespēju, ka tikt līdz Persepolei - pilsētai kalnos, no kurienes, kā bija apgalvojis kuģa kapteinis, viņi atradīšot drošu ceļu atpakaļ uz savām dzimtajam vietām rietumos.

Selīne pavērsa seju pret karsto sauli. "Austrumu saule," viņa nodomāja, "saule, kas apspīd zemes un tautas, tik svešas, it kā tās dzīvotu uz Mēness." Kada likteņa ironija: par spīti viņu izmisīgajiem mēģinājumiem iet uz rietumiem, tas dzina viņus aizvien tālāk austrumu virzienā! Pirms četriem mēnešiem viņi bija bēguši no Babilonas pa Eifratu uz dienvidaustrumiem un nokļuvuši līdz Dziļajai jūrai, šķērsojuši to un nonākuši Persijā. Un tagad viņi atkal devās uz austrumiem. "Persepole ir liela un varena pilsēta," tālbraucējs kapteinis bija sacījis. "Runā, ka neesot nekā tāda, ko tur nevarētu dabūt. Persepolē jūs varēsiet nopelnīt naudu un atradīsiet ari drošu ceļu uz mājām."

Un tā viņiem bija jādodas uz Persepoli, vēlreiz uz austrumiem un ziemeļiem, šīs svešās zemes, Persijas, bīstamajos kalnos, vēl vairāk attālinot Selīni no Antiohijas.

Vasaras karstums raisīja Selīnei domas. Tālbraucējs kapteinis bija tik apmierināts ar sāpju remdējošās ziedes sniegto atvieglojumu, ka piedāvājās izdarīt kādu pakalpojumu. Un Selīne izņēma no medicīnas kastes pēdējo papirusu, lai uzrakstītu vēstuli Andreasam, un kapteinis apsolījās atceļā uz Eifratu nodot to pirmajam kuģiniekam vai karavānai, kas dosies uz Antiohiju. Izredzes bija niecīgas, pavisam vājas, gandrīz nekādas, taču Selīne tomēr saistīja ar tām visas savas cerības.

"Andreass nedrīkst mani aizmirst. Man jādod viņam ziņa, ka esmu dzīva. Lai viņš mani gaida."

Izdzirdusi atveramies durvis, Selīne pagriezās un ieraudzīja Vulfu ienākam istabā. Un viņa vēlreiz nodomāja: vai tas bija Vulfs, kurš parāva viņu atpakaļ no nāves sliekšņa? Vai tā bija viņa balss, ko Selīne bija dzirdējusi saucam atpakaļ?

Viņa bijusi tik tuvu tam, lai atstātu šo dzīvi, tikai elpas vilciena, sirdspuksta attālumā no nāves, taču kāds spēks - ne viņas pašas - bija parāvis to atpakaļ, un šī mokpilnā, vētrainā ceļojuma laikā Selīne bija redzējusi vīzijas.

Vīzijas, kas skaidri un nepārprotami norādīja viņas dzīves mērķi.

"Tagad es visu saprotu," viņa domāja, pieceldamās, lai sagaidītu Vulfu. "Es tagad zinu, ka Persijā esmu nevis gadījuma pēc, bet ar nolūku."

Četrus gadus Selīne bija dzīvojusi ar sapni radīt dziedināšanas mākslu, kas apvienotu viņas mātes mācību ar Andreasa zināšanām. Bet drudža murgos uz upes Selīne bija redzējusi daudz iespaidīgāku vīziju, kas viņu pārsteidza un apmulsināja. Bija vēl tik daudz, ko mācīties; pasaule bija kļuvusi tik liela un plaša. Selīne pēkšņi saskatīja savas trimdas nolūku, piepeši saprata, kādēļ viņai tā jādzīvo. Viņa saprata, ka ir piedzimusi, lai apgūtu zināšanas un ārstniecības mākslas no citiem cilvēkiem visās pasaules malās: Magnā, pie beduīniem, īsajā mirklī briesmīgajā Gilgameša laukumā - lai apvienotu tās un sniegtu pasaulei.

Selīne bija pamodusies uz upes un redzējusi, kurp straume tos nes - joprojām uz austrumiem, - un bija zinājusi, ka tas nav gadījuma pēc. Viņa saprata, ka viņas ceļu vada dievu rokas.

"Esmu gatavota lielajam uzdevumam, kas mani gaida. Kad apvienošos ar And reasu, es iešu pie viņa, būdama bagāta ar savām dziedināšanas mākslām, ko man iemācījusi pasaule. Un mēs kopā atdosim tās tur, kur būs nepieciešams."

Tāpēc Selīne zināja, ka Persijai jākļūst par vēl vienu soli ceļā uz zināšanām, soli, kas viņai jāsper, līdz dievi redzēs, ka viņa ir gatava savam uzdevumam, un ļaus atgriezties mājās.

Selīne vēroja, kā Vulfs novelk pāri galvai tuniku un noskalo no rokām un krūtīm vasaras karstumu un sviedrus. Ka vienmēr, viņa apbrīnoja tā skaisto ķermeni, kas bija tik pilnīgs kā Adonīda statuja Antiohijas tirgus laukumā.

Uzģērbis atkal tuniku un apsējis virvi ap viduci, Vulfs pievērsās Selīnei, kas stāvēja balkona durvīs, un iejautājās:

Ka tu šorīt jūties?

Katru dienu kļūst aizvien labāk. Un tu? Vai tev veicās?

Vulfs vilcinājās. Kā atbildēt uz tādu jautājumu? Viņš cerēja doties uz māju pusi caur ziemeļrietumiem, pirms lielajiem sniegiem un, ja viņš to darītu, tad ceļā bija jādodas tūlīt, ilgāk nevilcinoties. Viņam būtu jāpamet Selīne. Šodien viņš bija atradis pavadoni, kādu vīru ar trim ēzeļiem, kurš nogādātu viņus Persepolē. Bet tad...

- Vai atradi kādu? - Selīne uzstāja.

Viņš bažījās par Selīni. Kaut arī viņa apgalvoja, ka varēs, Vulfs joprojām nebija pārliecināts par Selīnes spējām veikt tādu ceļojumu. Varbūt palikt kādu laiku šajā pilsētā, līdz viņa kļūs spēcīgāka?

- Jā, - viņš beidzot sacīja. - Viņš labi zina ceļu un var nogādāt mūs Persepolē desmit dienās.

- Tad nekavējoties jādodas ceļā!

Vulfs vēroja, kā viņa klibo pa istabu un pārcilā atnestos saiņus -pārtikas krājumus divsimt jūdžu garajam ceļojumam pa Zagrosa kalniem: cieti novārītas olas un ābolus, maisus ar rīsu, neraudzētas maizes klaipus un salītas zivis. Viņiem būtu jāceļo naktīs, jo "neviens nešķērso šo zemi vasarā dienas laikā, izņemot trakos un grieķus", - tā Vulfam bija teicis pavadonis, arto domājot Aleksandru Lielo, kurš pirms trīssimt gadiem bija darījis tieši tā, tomēr nokļuvis Persija un to iekarojis. Vulfs bija nopircis arī divus pārus izturīgu sandaļu, cepures ar platām malām, lai paglābtos no nežēlīgās saules, un ādas apmetņus ar kapucēm pret aukstumu, kad viņi dosies pāri augsto kalnu pārejām.

Redzot, kā Selīne visu jūsmīgi apskata, Vulfu pārņēma skumjas. Viņš atcerējās izmisīgo bēgšanu pa upi, kad bija vadījis pa straumei mazo plostu, vienlaikus bažīgi vērojot patruļas krastā un rūpju pilns skatoties uz Selīni, kas dega drudža ugunīs.

Saulei rietot, viņš bija noenkurojis plostu niedrēs. Nodūris dažas zivis, viņš tās apkūpināja ogļu pannā un mēģināja iedabūt dažus gabaliņus Selīnei starp lūpām. Bet viņa spēja tikai dzert. Viņa lēnām mira Vulfa acu priekšā, it kā kusa drausmīgajā drudzī, kas viņu bija sagrābis. Brīžiem viņas ķermenis murgos svaidījās tik traki, ka viņš to piesēja, lai Selīne neiekristu upē.

Šajās šausmīgajās dienās un naktīs Vulfs gandrīz nebija gulējis; viņš turēja Selīni savās skavās, sauca vārdā, nespēdams apturēt drudzi, kas draudēja paņemt viņas dzīvību. Bija brīži, kad viņš nolādēja Odinu un gandrīz vai meta upē savu koka krustu. Citreiz viņš skaitīja lūgsnas tik cītīgi, ka sāka asiņot ceļgali.

Un tad, nonācis uz izmisuma robežas, kad Selīnes dzīvība likās karājamies mata galā, kad viņš bezspēkā bija sācis meklēt upes krasta vietu, kur izrakt kapu, plosts beidzot nonāca līdz vietai, kur Tigra un Eifrata ieplūst Dziļajā jūrā, un vietā, kur plakankalne pārvēršas plašā purvāju un lagūnu apgabalā, Vulfs sastapa senu un primitīvu tautu, ko dēvēja par purva ļaudīm.

Pēkšņi Selīne izslējās un apmulsusi uzlūkoja Vulfu.

- Ka tu samaksāji par to visu? - viņa iejautājās, pacilādama jaunos audekla pārsējus, sainīti ar plūškoka mizu un maisiņu ar žāvētām bazilika lapām. - Ar ugunsakmeni vien taču nepietika!

Viņš novērsās un izgāja uz balkona.

Purva ļaudis atgrieza Selīni dzīvē. Savās dīvainajās, tuneļveidīgajās būdās sievietes kopa Selīni ar seniem paņēmieniem, bet Vulfs pievienojās mazajiem vīriešiem viņu kanoe laivās un niedru biezokņos ķēra slazdos pīles un gārņus. Līdz pienāca diena, kad viņš, atgriezies būdā, atrada Selīni sēžam un ar pirkstiem ēdam rīsus. Viņas seja, ieraugot Vulfu, izplūda smaidā.

Kā tu varēji nopirkt visas šīs lietas, Vulf? - Selīne jautāja vēlreiz.

Ostas pilsētas torņu pelēkbrūnie jumti mirgoja Persijas tveicē. Ap saules rietu, pavadonis bija sacījis, viņi došoties ceļā. Pēc desmit dienām viņi būšot Persepolē.

Desmit dienas...

Vulfs satvēra balkona margas. Viņa spēcīgās rokas gandrīz sadrupināja sauso koku. Tagad visas atmiņas bija jāatstāj pagātnei - tuksnesī pavadītie mēneši, Babilona, neilgais laiciņš pie purva ļaudīm. Tagad svarīga bija vienīgi nākotne, viņam jādzīvo nākotnei. Jāatgriežas mājās. Atpakaļ pie sievas, pie dēla, pie savas tautas, kurai nepieciešams vadonis, lai apvienotu izkaisītās cilts paliekas un celtu vīrus cīņai pret romiešiem.

Atpakaļ uz Reinzemi, kur viņam jāatrod Gajs Vatīnijs un jāatriebjas, ka bija zvērējis.

- Vulf! - Selīne bija nostājusies viņam aiz muguras. - Kā tu samaksāji par šīm lietām?

"Kaut varētu vēl reizi viņu apskaut, pirms šķiramies uz mūžu. Just viņas lūpas, sajust viņas ķermeni..."

Viņš strauji pagriezās un norāva galvas apsegu.

Selīne neticīgi skatījās. Vulfa blondie mati, kas bija sniegušies gandrīz līdz jostasvietai, bija īsi apgriezti.

- Es tos pārdevu, - viņš teica. - Tirgus laukumā ir parūku meistars. Viņš mani ieraudzīja un piedāvāja krietni daudz naudas. Dzelteni mati esot ļoti moderni, un pēc tiem esot liels pieprasījums, - tā viņš sacīja.

Vulfs pabāza roku zem jostas un izvilka ādas maciņu.

- Nedaudz naudas palika pāri. Līdz Persepolei pietiks, un tur atradīsim kādu, kurš parādīs, kā mums nokļūt līdz mājām.

Selīne pacēla roku, lai pataustītu viņa matus, bet Vulfs soli atkāpās, sacīdams:

- Tie ataugs.

Viņa vēroja, kā viņš staigā pa istabu un vāc kopā priekšmetus, saiņodams tos paunās un maisiņos. Viņai gribējās kaut ko vēl sacīt. Bet nebija ko teikt. Persepolē viņu ceļiem būs jāšķiras uz visiem laikiem. Kopīgajam Vulfa un Selīnes ceļojumam jābeidzas, un viņa vienmēr bija zinājusi, ka tā notiks.

Un tagad viņai bija šis spēks un pārliecība, lai izturētu šādu noslēgumu. Viņa bija atmodusies no murgiem un atklājusi sevī savādu, jaunu drosmi. It kā viņas dvēsele šajās drudža pilnajās dienās būtu pārtikusi no miesas; it kā viņas dvēsele, ķermenim lēnām mirstot, būtu pieņēmusies spēkā un pārliecībā.

Cīnoties ar nāvi, viņa bija sapņojusi, un šie sapņi vēstīja, uzbūra vīzijas, iedvesa dvēselei jaunu sparu. Viņa bija pamodusies un vēlējusies tūlīt iet, taču atturēja ķermeņa vājums. Bet tagad, pēc vairāku nedēļu uzturēšanās pie purva ļaudīm un uz kuģa, šķērsojot Dziļo jūru, Selīne jutās pietiekami stipra, lai spētu turpināt ceļu un tūlīt pat. Rietumos gaidīja viņas aicinājums.

34. nodaļa

- Palīgā! - meitene skriedama spiedza. - Palīdziet kāds!

Viņa skrēja pa vienu no daudzajiem privātajiem parkiem, kas piederēja izpriecu pilij, pāri mauriņam, kas bija tūkstošiem vasaras puķu apjozts, tik zaļš un mīksts, ka atgādināja vienu no tiem paklājiem, ar kādiem Persija bija slavena. Meitene skrēja, cik jaudāja, bieži atskatoties izbaiļu pilnām acīm.

Viņu vajāja kāds vīrietis. Ieraudzījusi to parādāmies no ozolu jaunaudzes un metamies pakaļ pāri zālājam, meitene vēlreiz iekliedzās un sāka skriet ātrāk. Taču viņa bija maza, īsām kājām, bet sekotājs - garš vīrietis, tāpēc drīz vien būtu viņu panācis.

Princese Rani, Nožēlojamā, viņus vēroja no savas vientulīgās terases, pati palikdama neredzama.

Meitene meta izmisīgus līkločus. Viņa mēģināja vīrieti piemānīt, aizslēpjoties aiz dzīvžoga, skrienot pa līkumotajām taciņām, lecot pāri puķu dobēm. Viņas spilgti oranžās bikses, kas plīvoja kā vimpeļi, bija slapjas no strūklaku šaltīm. Garajai, jakai līdzīgajai tunikai, arī oranžai, trūka vienas pogas, un brīžiem pavīdēja viņas krūtis.

- Palīgā! - viņa atkal iekliedzās.

Bet veltīgi: parku no visām pusēm apņēma mūri, un no tā nebija izejas; nebija arī cilvēku, vienīgi princese Rani, kas viņu klusi vēroja caur savvaļas vīnogulāju režģi.

Beidzot meitene izmisumā ienira ziedošu miršu krūmu pudurī un, smagi elpodama, noslīga zemē.

Vīrietis drīz vien bija klāt, apstājās un pavērās visapkārt. Viņš stāvēja un vēroja, rokas iespiedis gurnos. Kad viņš uz īsu mirkli pagriezās, princese Rani redzēja, ka vīrietis ir tumšādains un ļoti glīts.

"Augstmanis," viņa secināja, spriežot pēc smaragda lieluma turbānā. Glīts, jauns augstmanis platiem pleciem, ko apspīlēja baložpelēka zīda jaka. Rani pat no savas vietas varēja uzminēt viņa nodomus. Vai meitene apzinājās ironiju, kā aizsegu izvēloties miršu krūmu? Mirte bija Veneras, romiešu mīlestības dievietes -, svētais augs.

Vīrietis gaidīja. Drīz vien meitene, nespēdama vairs izturēt, kā trusītis izlēca no krūmāja. Vīrietim vajadzēja tikai pastiept roku. Taču viņš satvēra vienīgi meitenes plīvuru. Ar rokām aizklājusi seju, meitene iekliedzās un skrēja pāri zālienam. Vīrietis metās viņai pakaļ, cieši nolēmis meiteni panākt.

Princese Rani juta, ka pienāk un viņai līdzās nostājas Miko, viņas vecā apteksne. Miko klusēja un arī vēroja abus jaunos cilvēkus zālienā.

Beidzot vīrietis panāca meiteni. Viņš to satvēra, pagrieza pret sevi, piespieda viņas rokas sāniem un cieši noskūpstīja uz lūpām.

Miko nosodoši iestenējās.

Pēc tam abi smiedamies iekrita zālē. Meitene apvija rokas puisim ap kaklu, bet tas uzgūlās viņai virsū. Kad vasarīgajā gaisā ieskanējās meitenes uzbudinātie spiedzieni, princese Rani beidzot novērsās.

Miko piesardzīgi novilka pār vīnogulāju režģi aizsegu un ieteicās:

- Kāpēc jums vienmēr jāskatās? Tas sagādā jums vienīgi sāpes un skumjas, un tomēr jūs skatāties.

- Tas man dod mazliet prieka, - Rani nepārliecinoši atbildēja. - Man patīk redzēt, ka citi gūst to prieku, ko pati nekad nejutīšu.

Miko uzmeta savai pavēlniecei zīmīgu skatienu. Princese Rani zināja, ko viņas vecā apteksne domā: tā nevajadzētu būt.

"Bet tā ir" Rani klusībā it kā pierādīja Miko, "un tas ir ārsta Čandras

dēļ.0

Kad laimīgā pārīša spiedzieni beidzot noklusa un parkā atkal iestājās miers, princese Rani atgāza galvu un pavērās debesīs. Viņa domāja par to, ko šie divi jaunie cilvēki tur, lejā, darīja; viņa to nekad nebija pieredzējusi un nepieredzēs. Tas pildīja viņu ar skumjām.

Mīlēšanās. Kā tas bija? Princesei Rani šķita, ka ar to ir nodarbināta visa pasaule. Ikviens mīlējās, pat vecajai Miko reiz bijis vīrs. Šajā izpriecu pilī galvenais laika kavēklis bija mīlestība un dzīšanās pēc mīlas priekiem.

"Es jau sen pieņēmu lēmumu " Rani klusībā nodomāja. "Es pie tā turēšos un turpināšu maksāt šo cenu."

Ar pūlēm atvairījusi neauglīgās pārdomas, viņa pievērsās noslēpumainajam pareģojumam, ko šorīt bija izteicis astrologs.

Visiem par lielu izbrīnu, Nimrods paziņoja, ka ārsta Čandras dzīvei šajās sienās drīz pienākšot gals (pēc trīsdesmit gadu kalpošanas pilī nevienam, vismazāk pašam ārstam, nebija ienākusi prātā doma, ka viņš varētu aizceļot) un aizceļot palīdzēšot kāds cilvēks ar četrām acīm.

"Bet kā aizceļot?" princese Rani sev jautāja. Bija vairākas iespējas: vienkārši doties prom vai arī nomirt.

"Kā rīkosies Čandra? Un kurš vai kas ir cilvēks ar četrām acīm?"

Princese aizvēra acis. Viņas dārza terase bija klusa, mierpilna. Šo attālo izpriecu pils nostūri Persijas kalnos neaizsniedza mūzikas un smieklu troksnis, kas kā neredzama telts pastāvīgi apņēma pils kupolus un torņu smailes. Rani bija nolēmusi dzīvot pēc iespējas tālāk no pils kņadas, lai nekas neatgādinātu viņas traģēdiju. Viņa netraucētu arī citu laimei, atgādinot par savu eksistenci. Rani zināja, ka viņu dēvē par "Nožēlojamo". Tā bija sākuši čukstēt pirms apmēram trīsdesmit gadiem, kad visi dziednieki pilī paziņoja, ka nespējot princesi izārstēt.

Lai arī cik skumja šāda dzīve būtu - kopā ar dažiem vergiem un iemīļotajiem dzīvniekiem, ar jaunu mīlnieku tikšanos parkā, kuri dažreiz izklaidēja, - Rani bija izvēlējusies dzīvot šādi, nevis starp normāliem cilvēkiem. Šeit viņa bija drošībā; šeit viņas noslēpumi bija drošībā.

Pareizāk, bijuši. Līdz šim. Līdz astrologa pārsteidzošajam un biedējošajam paziņojumam, ka Čandra drīz atstāšot pili.

"Vai tā var būt taisnība?" princese prātoja, strauji pukstot sirdij. "Pēc visiem šiem daudzajiem gadiem? Trīsdesmit gadu pagājis kopš dienas, kad starp šīm sienām pēkšņi parādījās ārsts Čandra. Manā astoņpadsmitajā dzimšanas dienā. Vai viņam tiešām būs jāaiziet? Kas tad notiks ar mani?"

Princese Rani, parasti mierīga un flegmatiska, klusa un maiga sieviete, kas vadīja savas dzīves dienas, pie gultas saistīta, jo viņas ķermenis zem jostas vietas bija paralizēts, pirmo reizi pēc daudziem gadiem sajuta bailes.

***

Arī Nimrods savā augstajā tornī raizējās parČandru.

Zvaigznes vēstīja nākotni, un tās nekad nemeloja, taču ne vienmēr pastāstīja visu. Nimrods dusmīgi cirta dūri galdā, uz kura nekārtīgā kaudzē gulēja zvaigžņu kartes un mērinstrumenti. Kad un kā ārstam Čandram jāpamet kalnu pils? Un kas ir šī persona ar četrām acīm, par kuras ierašanos vēstīja zvaigznes?

Nosviedis rakstāmspalvu un atgrūdis sāņus savu astrolābiju, vecais astrologs nikni raudzījās kartēs.

Tātad šī diena beidzot pienākusi? Diena, kad viņam jāatstāj tornis. Jo Nimrodam bija skaidrs, ka šeit vairs atbilžu neatrast. Zvaigznes atklājušas visu, ko zināja. Pārējais jāmeklē kaut kur citur. Ārpusē, aiz šī torņa, kuru Nimrods, tāpat kā princese savu mājokli, nebija atstājis daudzus gadus.

Viņam bija vajadzīga aita. Nevainojama, noteikta vecuma un krāsas aita. Viņš neticēja, ka jebkāds cits pilī spētu viņam sagādāt šādu aitu. Tas bija pārāk svarīgi. Nimrods bija spiests iet un meklēt pats. Un tad apskatīt aitas aknas un izlasīt tajās ārsta Čandras nākotni.

35. nodaļa

Rietošajai saulei spīdot tieši sejā, viņi sāka savu gājienu pa senu ceļu, ko pirms vairākiem gadsimtiem bija būvējis Kīrs, persiešu pirmais valdnieks.

Piekrastes līdzenums pakāpeniski pārvērtās nelielos uzkalniņos, kas ceļiniekus veda augšup uz stāvajām Zagras kalnu nogāzēm. Jo augstāk veda ceļš, jo gaiss kļuva retāks un aukstāks. Desmit dienas pēc pie-

krastes atstāšanas viņi sasniedza slavenos "Persiešu vārtus", kur pirms trīssimt gadiem lielais "Sikanders" bija izcīnījis savu drosmīgo kauju. Ceļvedis Vulfam un Selīnei paskaidroja, ka tagad viņi atrodoties pusotru jūdzi virs jūras līmeņa.

Kaut gan ceļojums bija ilgs un grūts, Selīne juta jaunu spēku pieplūdumu. Te, augšā, zvaigznes šķita spožākas, it kā tās būtu tuvāk zemei. Mēness bija liels, tukls un apaļš, un ozolu birzis laistījās tā sudrabainajā gaismā. Gaiss bija tik dzidrs un tīrs, ka reibināja. Selīne kļuva aizvien nemierīgāka. Kopā ar Vulfu sekojot ceļvedim un viņa ēzeļiem pār mēness apspīdēto kalnu pāreju, Selīni pārņēma uzbudinājums un cerību pilns satraukums. Ceļojumam drīz vajadzēja beigties. Aiz šī pacēluma viņi ieraudzīs seno Persepoli, no kurienes pēc pāris dienām - par to viņa bija pārliecināta - abi uzsāks savu ceļu uz rietumiem, uz mājām.

Selīne zināja, kā Persepole izskatās, jo ceļojuma laikā pāri Dziļajai jūrai kuģa kapteinis bija viņai aprakstījis pilsētas izskatu.

"Starp kalniem atrodas plašs līdzenums," viņš bija teicis. "Un šis līdzenums ir kā dārzs ar kokiem, puķēm un zāli. Tur ir kanāli un upes, savvaļas putni un pieradinātas gazeles. Tas ir Ēdenes prieka dārzs, kur saulē mirdz augstmaņu mājokļi. Tas jūs pārsteigs!"

Kad viņi beidzot bija sasnieguši virsotni un apstājās, lai palūkotos lejup uz līdzenumu - kaut arī viņi bija pārāk augstu, lai labi saredzētu, un līdzenums bija tumsā tīts-Selīne spēja iedomāties greznu, mirdzošu pili no akmens un ciedriem, izrotātu ar miljoniem zelta pušķīšu.

Persepole! Selīne aiz prieka bija kā apreibusi. Šī pilsēta bija vēl viens solis ceļā uz viņas likteni. Šurp viņu atveduši dievi.

Drīz vien pa austrumu nogāzi viņi bija nokāpuši lejā un devās uz līdzenuma pusi. Bija pusnakts, mēness stāvēja augstu debesīs. Tā gaisma kā spokaina lāpa apspīdēja ceļu, un, ejot pa to, Selīne juta savādu, neizprotamu vēsumu lienam visās viņas ķermeņa porās.

Klusums, kas šķita nedabīgs, kā slogs klājās pāri ielejai, it kā līdz pat kalnu virsotnēm to būtu apņēmusi kāda neredzama dieva roka, nošķirot šo vietu no pārējās pasaules. Uz akmens klājuma atbalsojās ēzeļu pakavu klaboņa. Selīne un Vulfs sāka lūkoties apkārt, sākuma apmulsuši, tad ar izbailēm. Un, kad viņi šķērsoja Pulvaras upes veco koka tiltu, ceļvedis sāka runāt tā, it kā viss būtu kārtībā. Viņš pastāstīja par "Sikanderu" - Aleksandru I ielo, kūre senos laikos bija iekarojis šo zemi un, lai parādītu persiešiem savu spēku un varenību, ar lāpu aizdedzinājis pilsētu, un stāvējis, kamēr Persepole liesmojusi kā ugunskurs, kas noteikti bijis redzams līdz pat pasaules malai.

Selīne pārsteigta noraudzījās uz akmeņu kaudzēm, sagāztajam sienām un nogāztajiem stabiem, kas reiz bijuši Lielā Dārija pils. |<* nebija nekādu dārzu, nebija ne koku, ne puķu, pat ne zāles, vir nīgi vienmuļš, neauglīgs līdzenums, gluži vai kāda dieva nolādēta zeme.

Viņi nonāca pie Kserksa Triumfa arkas. Pavadonis runāja viens, jo ceļabiedri gāja klusēdami. Viņi atklāja, ka te nav zeltītu pušķu un nav arī izgreznotu kolonnu un ciedras koka sienu. Kuģa kapteinis bija klāstījis kādā grāmatā izlasīto! Viņš nekad nav bijis Persepolē!

- Ak, Vulf! - Selīne čukstēja aukstajā nakts tumsā. - Šī ir mirusi pilsēta. Te nav neviena cilvēka.

Vulfs pacēla acis uz dažu atlikušo pīlāru galiem, kas šķita turam debesu zvaigžņoto kupolu, un klusībā jautāja sev, kādi dievi šo pilsētu cēluši un kādēļ ļāvuši tai krist negodā.

- Vulf, - Selīne vīlusies ierunājās. - Mēs esam nokļuvuši izmirušā vietā. Te nekā nav. Kādēļ dievi atveda mani uz šo kapsētu? Mums jāturpina ceļojums uz kādu citu pilsētu. Un es esmu tik nogurusi no ceļošanas...

Selīne pieliecās tuvāk Vulfam. Viņš apskāva Selīni un uzmeta skatienu pavadonim. Tas atgriezās ar ēzeļiem un norādīja uz vietu drupās, kur bija domājis ierīkot nometni. Pavadonis atstāja viņus vienus: viņš domāja, ka abi ir dīki ceļotāji. Vienīgie cilvēki, kas jebkad devās uz Persepoli, bija tieši tādi.

Selīne un Vulfs stāvēja viens otram līdzās kā akmens statujas, ko viņi bija uzgājuši drupās. Nakts bija auksta, viņi varēja sasildīties tikai viens pie otra. Abi bija ļoti noguruši, tālu gājuši un tik cerību pilni, -un tagad atklāja, ka jāturpina iet tālāk, uz citu pilsētu, pa citu ceļu.

Viņu apskāviens sākumā bija stings, nespēkā abi viens otru pieturēja, lai nepakristu, tad Vulfs sāka glāstīt Selīnes matus, bet viņas rokas taustījās ap Vulfa muguru.

Selīnes lūpas meklēja Vulfa muti, un Vulfs darīja to pašu. Abu lūpas viegli saskārās maigā un saldā skūpstā. Nebija steigas, nebija lielas kaisles; viņi piekļāvās viens otram un izjuta mīlestības pilnu uzticību, kas bija kā balzams abu nogurušajām dvēselēm. Mājas bija tik tālu; viņi meklēja mājas sajūtu viens otrā.

Zvaigznes griezās ap pīlāru un stabu galiem, bet zeme pēkšņi likās tik tuvu un vilka mīlētājus pie sevis. Selīne un Vulfs mīlēja viens otru lēni, bez steigas. Bija vēla nakts, un uz īsu bridi viņu vientulība, ilgas un bezcerība pagaisa.

Saule izlauzās pār kalnu virsotnēm austrumos, un tūlīt arī līdzenums pielija ar spilgtu dienasgaismu. Viegls vējiņš, iesākumā auksts, bet ātri vien jau karsts un sauss, bužināja pa izpostītās pilsētas drupām ejošo cilvēku matus.

Gājēji visur redzēja pārogļojušos stabus un sīku putekļu kārtas: tie bija pelni no milzīgajām ciedru spārēm, kas bija sagāzušās briesmīgajā ellē, ko sakūra Aleksandra lāpa. Tumšā kaļķakmens sienās prasmīgi mūrnieki ar lielām pūlēm bija izveidojuši garas rindas ar sen aizmirstu cilvēku attēliem. Tie tagad bija šīs pamestās vietas vienīgie iedzīvotāji.

Pienāca ceļvedis ar ēzeļiem. Esot jāatrod patvērums dienai, viņš sacīja. Drīz vien karstums kļūšot neizturams. Viņš nopētīja Selīni. Tai bija uztūkušas lūpas, un matos varēja manīt smiltis. Persietis paraustīja plecus. Šie nebija pirmie ceļotāji, kas ieradās Persepolē, lai apmierinātu miesaskārību. Šajās drupās bija kaut kas tāds, kas vīriešus un sievietes mudināja uz iekāri. Kurš to varēja izskaidrot?

Kad ceļvedis devās uz to pusi, no kuras viņi nupat bija ieradušies, lai aizgādātu tūristus atpakaļ piekrastē, Vulfs un Selīne uzstāja, ka jāiet pa citu ceļu. Mājupceļš neveda atpakaļ uz piekrastes pusi, jo tur viņus gaidīja Lašas kareivji. Viņi pajautāja, vai nevarētu turpināt ceļu uz ziemeļiem. Vai viņi nevarētu nokļūt Armēnijā pa ceļu, kas no Persijas ziemeļiem ved rietumu virzienā?

Ceļvedis pakasīja galvu un teica:

- Tas ceļš ved uz kādu senu izpriecu pili ziemeļos. Esmu dzirdējis, ka no turienes ejot ceļš uz rietumiem, uz Eiropu.

Vulfs un Selīne bija dzirdējuši par šo izpriecu pili un zināja, ka tā atrodas kāda droša un ātra ceļa galā. Abi nolēma, ka labāk izmantot iespēju un iet pa šo ceļu nekā riskēt, ka varētu sastapties ar Lašas kareivjiem.

Ceļvedis nevēlējās vest viņus uz pili kalnos un arī negribēja pārdot savus ēzeļus, tādēļ Vulfs un Selīne atsveicinājās un vieni paši uzsāka iet pa izpostīto līdzenumu.

36. nodaļa

Nelaime notika, kad viņi bija vienas dienas gājuma attāluma no izpriecu pils kalnos.

Saule bija sākusi kāpt, un viņi nogriezās no ceļa, lai uzmeklētu kādu ēnainu vietiņu un pagulētu, līdz kļūs vēsāks. Ceļš aizmugurē vairs nebija redzams. Viņi virzījās uz kādu ozolu birztaliņu, kad ieraudzīja sirmo vīrieti izskrienam no akmeņu grēdas.

Selīne un Vulfs apstājās un skatījās, kā tas skrien uz viņu pusi..Šķita, ka vīrs viņus neredz, jo visu uzmanību bija piesaistījis jēram, kas skrēja kādu gabaliņu pa priekšu. Kad viņam nokrita cepure un garie, sirmie mati sāka plīvot vējā, Selīne iesmējās. Bet tad Vulfs satvēra viņas roku un norādīja uz kādu ēnu zemē, kas ātri kustējās un aizvien vairāk tuvojās vecajam vīram.

Selīne izbijusies paskatījās gaisā un ieraudzīja putnu, kas no debesīm pēkšņi uzbruka vecā vīra galvai. Viņa un Vulfs mirkli stāvēja kā pārakmeņoti, tad, izdzirduši vecā vīra kliedzienus, metās skriet.

Viņš bija nokritis uz ceļiem un kliedza, bet putna milzīgie spārni sitās ap vīra seju un pleciem, un nežēlīgie nagi bija cieši iecirtušies galvā. Sāka plūst sarkanas asins strūkliņas, un tad, vicinot rokas un mētājot kājas, vīrs nokrita uz muguras. Vienā mirklī Vulfs bija klāt, sagrāba vanagu ar savām lielajām rokām un sāka cīnīties. Putns atlaida tvērienu, mazliet paplivināja spārnus, tad pacēlās gaisā un nozuda debesīs.

Tūlīt bija klāt arī Selīne. Vīrieša galva briesmīgi asiņoja.

Vulfs jau bija atvēris medicīnas kasti. Selīne darbojās ātri, lai apturētu asins plūdus un izmazgātu ievainojumu. Tad sašuva to un pārsēja ar kokvilnas audumu. Beigusi darbu, viņa grasījās jautāt Vulfam, ko darīt ar bezsamaņā esošo vīrieti, bet tad ieraudzīja kalna piekājē materializējamies visapbrīnojamāko skatu.

Vienlaicīgi to ieraudzīja arī Vulfs un lēnām piecēlās kājās.

Tā varēja būt fantastiska, vairāk nekā simt cilvēku liela karavāna. Visi bija ģērbušies kā valdnieki, un visi jāja uz spilgtās krāsās izrotātiem ziloņiem. Lēnā, cienīgā procesijā, šķindot simtiem zvaniņu, tie virzījās uz Vulfa un Selīnes pusi un pēkšņi apstājās.

Viens no karavanas dalībniekiem, nesakot ne vārda, nolēca no zirga un pieskrēja klāt. Viņš nometās uz ceļa un aplūkoja bezsamaņā esošo, tad pagriezās un kaut ko nokliedza Selīnei svešā valodā.

Tagad no gājiena atdalījās vēl četri cilvēki ar nestuvēm uz pleciem. Selīne noskatījās, kā vecais vīrs tiek saudzīgi uzlikts uz tām, aiznests pie ļaužu bara un uzcelts ar zilu un zeltainu samtu apklāta ziloņa mugurā.

Karavānas vadītājs, garš, glīts vīrietis ar melnām ūsām, - sēdēja uz gaiši dzelteni izkrāsota ziloņa un ar neizdibināmu sejas izteiksmi skatījās lejup uz Vulfu un Selīni. Bet Selīne pārsteigta nenovērsa skatienu no viņa rokas: tā bija izstiepta, un tur sēdēja tas pats vanags, kurš bija uzbrucis vecajam vīram. Spalvas un nagi bija notraipīti ar asinīm, un galva tam bija maza ādas cepurīte.

No karavānas iznāca seši kareivji un pieskrēja pie Vulfa un Selīnes. Ar zīmēm tie rādīja, lai abi sēžas zirgā - Selīnei esot jāsēž aiz Vulfa.

***

Partas imperatora kalnu izpriecu pils bija tik milzīga, ka Magnas pils tai līdzās būtu izskatījusies tikai kā stallis. Tajā bija tik daudz istabu, ka runāja: ieejot katru dienu vienā istabā, pa pili varot staigāt desmit gadus, un tad nebūšot apskatīta pat puse no pils telpām. Pārgājusi tiltam pār izžuvušas upes gultni, procesija nonāca pie pils. Karstums bija tik liels, ka varēja redzēt, ka uz ielām izcepas vardes un ķirzakas. Selīne, ieraugot pili, nodomāja: " Vai šī ir tā vieta, ko redzēju savās vīzijās?" Saulē baltoja alabastra sienas. "Vai sapņu tēls bija vēstījums no dieviem, ka šajā vietā mani gaida kāds uzdevums? Vai atradīšu te ko tādu, kas mani kaut par soli pietuvinās manam liktenim?"

Procesija izgāja cauri septiņiem augstiem vārtiem un beidzot nonāca plašā laukumā, kas vasaras karstumā gandrīz vai kvēloja. Parādījās simtiem sagaidītāju un sadrūzmējās ap procesiju, nesot kāpnes un soliņus. Valdīja haoss, un Vulfs ar Selīni bažījās, vai juceklī netiks aizmirsti. Bet partiešu sardzes grupa viņus ielenca, tiklīdz abi nokāpa no zirga. Viņi tika aizvesti pāri pagalmam un ielaisti pa zeltā apsistām durvīm.

Viņi gāja pa nebeidzami gariem koridoriem, kas ar visu Persijas vasaras nāvējošo karstumu bija pārsteidzoši auksti, pagāja garām cilvēkiem, kuri bija tērpušies krāsainos svārkos un biksēs, ar turbāniem galvā, kas izrotāti ar spalvām un lieliem dārgakmeņiem. Vulfs garāmejot viņus nopētīja, un tie savukārt meta ziņkārīgus skatienus uz blondo milzi ādas biksēs. Kad sargi tos veda cauri dārzam ar mazu ezeriņu vidū, Vulfs ar pārsteiguma izteiksmi sejā apstājās. Ūdenī peldēja gulbji Tie bija pirmie gulbji, ko viņš ieraudzīja pēc gūstā krišanas pie Reinas, un lika iesāpēties sirdij. Gulbji bija valkīru inkarnacijas, Odina meitas.

Beidzot Vulfs un Selīne tika svinīgi nogādāti ērti mēbelētā telpā ar izeju uz noslēgtu dārzu. Sardze izgāja, un durvis tika aizslēgtas.

37. nodaļa

Viņus apraudzīt ieradās kāds vīrs. Viņš bija ģērbies tumšā zīdā, ar zelta krāsas turbānu galvā un stādījās priekšā kā ārsts Singhs.

- Kādē| jūs turat mūs gūstā? - Vulfs jautāja. - Mēs neesam izdarījuši neko sliktu.

Ārsts Singhs, izbijies no barbara lielā auguma, soli atkāpās.

Es apliecinu, ka jūs šeit neesat ieslodzītie! Jūs esat mūsu goda

viesi!

- Jūs taču aizslēdzat durvis.

- Jūsu pašu drošībai.

- Kā iet vecajam vīram? - Selīne iejautājās.

Ārsts paskatījās uz viņu, it ka būtu pārsteigts, ka Selīne runā, tad pievērsās Vulfam:

- Jums jāsaprot, ka šī ir kutelīga situācija, pie tam ļoti neparasta. Izņemot braminu, jebkurš, kas pieskaras visas Pensijas Danielam, izdara noziegumu. Bet jūs izglābāt viņa dzīvību un, tā kā nevarējām izlemt, ko darīt ar jums, mēs gribējām pagaidīt, lai redzētu, cik smags ir Daniela ievainojums. Viņš ir atguvis samaņu un vēlas jūs redzēt.

- Tātad ar viņu viss kārtībā? - Selīne jautāja.

Singhs atkal uzmeta viņai skatienu un atkal nelikās zinis par Selīnes repliku, bet uzrunāja Vulfu:

- Vecais virs, kuru jūs izglābāt, ir mūsu astrologs. Viņa priekšlaicīga nāve būtu nacionāla nelaime. Bet tagad, - ārsts Singhs paspēra soli sānis un izstiepa roku, - lūdzu, nāciet man līdzi.

- Kurp jūs vedīsiet mūs? - Vulfs jautāja.

- Es aizvedīšu jūs pie astrologa. Viņš vēlējās satikt vīru, kurš izglāba viņa dzīvību.

Kad Selīne sāka iet līdzās Vulfam, Singhs noteica:

- Nē, jūsu sieviete nevar. Viņa paliks šeit.

Bet veco vīru izglāba viņa, nevis es.

Ārsts Singhs sarauca uzacis:

Ko? Jūs taču to nedomājat nopietni!

- Viņa ir dziedniece.

Ārsts noelsās.

- Un viņa... pieskārās astrologam?

- Man vajadzēja... lai... - Selīne iesaka.

Bet ārsts ar rokas mājienu viņu apklusināja. Viņš sapīcis noteica:

Tas ir ļoti negaidīti. Ļoti neparasti. Man jāuzzina, ko darīt. - Un viņš izsteidzās pa durvīm.

Pēc īsa brīža Singhs atgriezās un noteica:

- Sieviete var nākt līdzi.

Vulfs un Selīne tika vadīti pa koridoru labirintu, līdz beidzot nonāca vietā, ko ārsts Singhs vienkārši dēvēja par paviljonu.

Selīne pārsteigta skatījās Paviljons bija liela un plaša telpa ar gultu rindu gar sienu. Pretējā siena atvērās uz platu terasi, no kuras telpā ieplūda svaigs gaiss. Katrā gultā kāds gulēja, un, lēnām ejot tiem garām, Selīne redzēja, ka ikkatrs cieš no slimības vai ievainojuma. Sienas un griesti bija izrotāti ar ziedu vītnēm; pie katras gultas malas stāvēja briesmīgs zobens; gaiss bija asu vīraka dūmu piesātināts.

Selīne neticēja savām acīm. Pacienti gulēja uz baltiem palagiem, viņu galvas atdusējās uz baltiem spilveniem, un balti apsegi klāja viņu augumus. Uz maziem galdiņiem starp gultām stāvēja bļodas, drānas un vīraks; kalpotāji bija noliekušies pār sirdzējiem. Viņi tos apmazgāja, mainīja apsējus un ēdināja, visu laiku smejoties un jokojot. Būtībā telpa bija smieklu pilna. Daži kalpotāji pat dziedāja. Kāds vīrs stāvēja centrā uz paaugstinājuma un deklamēja kādu, pēc Selīnes domām, jautru stāstu, jo to bieži pārtrauca smieklu vētras un aplausi.

Kad viņi pienāca pie pēdējās gultas, Selīne pazina veco vīru ar apsaitēto galvu, kuru ārsts Singhs bija nosaucis par Nimrodu, galma astrologu. Uz viņa gultas malas sēdēja trīs skaistas sievietes un dziedāja, priecīgā ritmā sitot plaukstas. Tiklīdz Nimroda acis sāka vērties ciet, viena no sievietēm pieliecās un mazliet iepļaukāja veca vīra vaigu, un acis atkal atdarījās.

- Ko viņas dara? - Selīne pajautāja, nostājusies gultas kājgalā.

Singhs nepatikā pavīpsnāja.

- Viņas neļauj tam aizmigt. Ja tu esi dziedniece, tev vajadzētu zināt, ka nav labi, ja slimnieks dienā guļ.

Ignorējot viņa nicīgo toni un faktu, ka nekad nebija dzirdējusi tik nesaprātīgu viedokli, Selīne pajautāja:

- Kā jūs saucat šo vietu?

- Par paviljonu.

- Bet... kas tas ir?

Ārsts Singhs sarauca pieri. Viņš ar Selīni sarunājās grieķu valodā, bet nespēja izdomāt nevienu vārdu šajā valodā, kas aprakstītu šo vietu. Tādēļ viņš izmantoja sanskrita vārdu chikisaka.

- Tā ir vieta, kur mēs rūpējamies par saviem slimniekiem. Kā to sauc tajā zemē, no kuras tu nāc?

Arī Selīne sadrūma. Arī viņa nespēja izdomāt nevienu piemērotu grieķu vārdu. Un tad viņa aptvēra, ka rietumu pasaulē, pēc viņas domām, nav īpašas slimo kopšanas vietas, izņemot Asklēpija templi.

- Mums tādas vietas nav, - viņa atzina.

Ārsta Singha sejai pārlaidās nievājošs smīns.

"Svešiniekiviņš nodomāja. "Ko gan astrologs iedomājas, sakot, ka vēlas ar tiem runāt?"

Viņš pagriezās un piegāja pie gultas malas, kur visas trīs sievietes turpināja dziedāt. Kamēr Singhs noliecās pār astrologu un sarunājās parsu valodā, Selīne vēlreiz aplūkoja apbrīnojamo paviljonu un šoreiz ieraudzīja, ka telpas stūrī paēnā stāv kāds maza auguma, apaļīgs vīrs un vēro viņu. Viņš bija persiku krāsas zīda drēbēs un ar tirkīza krāsas turbānu galvā. Virs kuplās, melnās bārdas bija redzams aizdomīgu acu pāris.

- Tagad jūs varat pieiet pie Daniela, - ārsts Singhs sausi noteica.

Bet runājiet īsi.

Selīne piegāja pie gultas un ielūkojās pelēkajā sejā. "Viņam nepieciešams pagulēt," viņa bažīgi nodomāja, klusībā vēlēdamās, lai dziedātājas ietu prom.

- Sveicināti, - viņa laipni teica. - Mani sauc Selīne.

Blāvās acis brīdi nopētīja apkārtni un tad apstājās pie Selīnes sejas.

- Vai tu izglābi man dzīvību? - Nimrods ķērkstošā balsī jautāja.

- Es un mans draugs, - viņa atbildēja, norādot uz Vulfu. - Viņš atvairīja vanagu no jūsu galvas. Es apkopu ievainojumus.

Nimrods nopūtās un teica:

- Sasodītais putns iedomājās, ka mana galva ir zaķis. Tā bija mana kļūda. Man nevajadzēja piedalīties Mudras vanagu medībās.

Viņam bija grūti runāt, un Selīne redzēja, cik viņš novārdzis. Tikko viņa grasījās noliekties, lai pataustītu Nimroda pieri, ārsts Singhs iekliedzās:

- Stāt!

Selīne pacēla galvu.

- Tu nedrīksti pieskarties Danielam, - doktors teica.

- Bet man jāzina, kā viņš jūtas. Viņa sejas krāsa nav laba. Ļaujiet man apskatīt ievainojumu.

- Tu nedrīksti viņam pieskarties!

- Bet es jau esmu viņam pieskārusies!

- Jūsu klātbūtne šajā telpā rada satraukumu. Jūs izjaucat jauko noskaņu. Ejiet prom!

Apstulbusi Selīne skatījās uz ārstu. Palūkojusies pāri viņa plecam, Selīne ieraudzīja telpas stūrī melnbārdaino vīm, kurš joprojām viņu vēroja.

Bet tas taču ir smiekl...

- Ejiet! - ārsts Singhs strupi noteica un pamāja sargiem.

Viņi tika izvesti no paviljona. Palūkojusies pār plecu, Selīne ieraudzīja, ka Singhs apspriežas ar vīru, kurš bija vērojis viņus no telpas stūra.

38. nodaļa

Princese Rani, pa pusei atlaidusies savā guļvietā uz zīda spilveniem, ar neslēptu ziņkāri aplūkoja abus viesus. Meitenei bija neparasta sejas krāsa - ļoti gaiša, kas kontrastēja ar melnajiem matiem. Un viņa bija ļoti slaika, ļa Rani spētu piecelties, viņa būtu meitenei tikai lidz pleciem. Un viņas ceļabiedrs! Vai uz cilvēka galvas varēja augt tik zīdaini kukurūzas krāsas mati? Rani bija dzirdējusi par tādiem cilvēkiem, taču nedomāja, ka jelkad satiks kādu no tiem.

- Man stāstīja, ka jūs esot izglābuši dzīvību mūsu galma astrologam, -viņa sacīja laipnā balsī. - Mēs visi esam jums pateicīgi: es pati, visi pārējie šeit, pilī, un, bez šaubām, arī dievi. Sēdieties, lūdzu!

Selīnei šķita, ka istaba atgādina Lašas apartamentus Magnā, taču tikai vispārējos vilcienos. Šīs princeses istabas bija daudz lepnākas par jebkuru telpu Magnā. Marmora grīda bija inkrustēta ar zelta plāksnītēm. Cienīgi pastaigājās dīvaini putni - lieli, tirkīza krāsā, ar krāsainām spalvām garajās astēs, kas vilkās tiem līdzi. Kad viens no tiem, pilnīgi balts, pacēla un izplēta asti kā brīnišķīgu, baltu vēdekli, Selīne noelsās vien.

- Jūs nākat no tālienes. - Rani pasmaidīja. - Kas jūs atveda uz Persiju?

Selīne novērsa skatienu no pāviem un pagriezās pret princesi. Tā bija maza, apaļīga, ar brūnu ādu - līdzīga daudziem šajā pilī, bet šķita, ka viņai nav augstprātības, kas tik ļoti piemita pārējiem. Selīni interesēja princeses kājas zem atlasa segas; viņa vēl nebija redzējusi, ka tās pakustētos.

Mēs nācām šurp, lai meklētu ceļu mājup. Liktenis aiznesis mūs tālu prom no mūsu ceļa.

Rani pamāja, - to viņa saprata. Viņa nekad neaizmirsīs, ka liktenis savija viņas pašas ceļu pirms trīsdesmit sešiem gadiem. Tas bija nežēlīgs joks, ko viņa nekad nepiedos.

-Ārsts Čandra man stāstīja par jūsu šārīta apmeklējumu paviljona. Viņš teica, ka tu esot gribējusi pieskarties astrologam. Vai tu nezini, ka, būdama sieviete, nedrīksti to darīt? Nimrods pieder braminu kastai.

Selīne pārdomāja rīta notikumus. Kas bija ārsts Čandra? Tad viņa atcerējās mazo, bārdaino vīrieti, kurš no telpas stūra bija viņu kritiski vērojis.

- Mani nevar nosodīt par manu neziņu, jūsu augstība, - Selīne atbildēja. - Manā pasaulē nav tādu aizliegumu. Es atvainojos par jebkuru pārkāpumu, ko esam izdarījuši. Mēs ar draugu vēlamies vienīgi turpināt ceļu. Mēs sapratām, ka no šejienes jābūt ceļam uz rietumiem...

- Ārsts Čandra stāstīja, ka Nimroda galvu tu esot aprūpējoši lietpratīgi un apgalvojot, ka esot dziedniece. Vai tā ir?

- Jā, es mazliet pieprotu šo mākslu.

Princese veltīja Selīnei ilgu, domīgu skatienu. Tad teica:

- Vai zemē, no kurienes tu nāc, sievietēm ļauj būt par dziedniecēm?

Nedaudz izbrīnījusies par šādu jautājumu, Selīne atbildēja:

- Protams.

Rani pārsteigumā pakratīja galvu.

- Saproti, es tik maz zinu par dzīvi ārpus šīm sienām. Un nekad nepieņemu apmeklētājus. Visus jaunumus, ko saņemu, man pastāsta ārsts Čandra. Viņš ir mans vienīgais draugs un arī personīgais ārsts.

Selīnes skatiens neviļus atgriezās pie atlasa segas pār nekustīgajām kājām, un Rani ieteicās:

- Es jau trīsdesmit sešus gadus esmu paralizēta.

- Piedodiet!

Rani mandeļveidīgās acis ar biezajām, melnajām skropstām sastapa Selīnes skatienu. īsu mirkli jautās it kā savstarpēja sapratne. Varbūt princese vēlējās uzticēt kaut ko ļoti personisku? Bet mirklis pagāja, un Rani novērsās.

- Tu mani interesē, - viņa teica. - Šajā pasaules daļā sievietēm nav ļauts apgūt zināšanas par medicīnu. Arī lasīt un rakstīt mēs neesam mācītas. Vai tu proti lasīt un rakstīt?

-Jā.

Rani nopūtās.

Tu gan nāc no brīnišķīgas zemes, kur sievietēm ļauta tāda brīvība!

Viņa sasita plaukstas, tā ka nošķindēja zelta rokassprādzes. Gandrīz tūlīt parādījās verdzene ar paplāti un nolika to viesu priekšā, uzkrītoši vērodama Vulfu.

- Tādus kā tevi katru dienu nesastop! - Rani teica, kad verdzene bija izgājusi, un pamāja, lai viņi paši ielej sev vīnu un paņem saldumus.

- Pirms vēl diena būs galā, sapulcēsies (audis, lai tevi redzētu Tā bija arī tad, kad ieradās romieši.

- Romieši? - Selīne iejautājās. - Tik tālu austrumos?

- ļā gan. Mēs atrodamies Partas impērijā, un Parta ir ļoti spēcīga, bet romiešu ērglis ir alkatīgs un cenšas izplest savus nāvīgos spārnus Persijā. Pirms trim mēnešiem šajā pilī ieradās romiešu sūtniecība. Viņi to dēvēja par miermīlīgu! Par diplomātisku misiju! Un vēl atsūtīja vienu no saviem karavadoņiem, militārpersonu! Rūdītu karavīru - Gāju Vatīniju.

Vulfs pēkšņi izslējās.

- Gāju Vatīniju?

- Vai esi dzirdējis par viņu? - Rani pavērās Vulfā.

- Gajs Vatīnijs bija šeit? - Selīne pārjautāja. Tad pagriezās pret Vulfu. - Vai tas var būt tas pats?

- Viņš komandē Reinas armiju, - Rani sacīja.

Vulfs pielēca kājās.

- Kad viņš aizgāja? Un uz kuru pusi?

- Nomierinies, draugs, - Rani teica. - Galmā ir cilvēki, kas var pastāstīt visu, ko vēlies zināt. Es romiešus nekad neesmu redzējusi. Par viņu apmeklējumu man pastāstīja ārsts Čandra. Bet zinu, ka ģenerālis aizbrauca pirms trim mēnešiem, lai atgrieztos pie Reinas.

Selīne paskatījās uz Vulfu, viņa sažņaugtajām dūrēm un zilo acu liesmu un juta, ka pašas sirds sāk pukstēt straujāk.

- Tagad es saprotu, - princese lēni noteica, ieinteresēta pētot savu viesu sejas, - ka ne jau gadījuma pēc jūs nonācāt Persijā. Dieviem bija iemesls atvest jūs šurp.

Viņa piemiedza acis un nodomāja: "Vai iespējams, ka viens no jums ir tas, par kuru vēstīja zvaigznes, - tas, kura dēj ārsts Čandra šeit vairs nepaliks?"

- Es vēlētos, lai tu vēlreiz mani apciemo, pirms atstāj Persiju, princese teica Selīnei. - Es gribētu dzirdēt, kā sievietes tavā pasaulē kļūst par dziedniecēm.

Bet Selīne joprojām skatījās Vulfa.

- Mums jāsteidzas, jūsu augstība. Mēs nedrīkstam kavēties šeit.

- Vai tavs ceļš arī ved uz Reinzemi?

Selīne uztvēra Rani skatienu un saviļņojuma pilnā balsī atbildēja:

- Man jāatgriežas savās mājās Sīrijā, kur mani gaida mans aicinājums.

- Aicinājums?

Selīne īsos vārdos pastāstīja, kā pie Eifratas bijusi tuvu nāvei un murgos redzējusi vīzijas. Nebija viegli panākt, lai svešs cilvēks sa prastu izjūtas, kas pārņem, vēlreiz pārdzīvojot pagātnes notikumus Tie bija vai nu aizmirsti, vai arī uzskatīti par nenozīmīgiem, bet tad, uzzibsnījot drudža pārņemtajā prātā, parādījās jaunā gaismā, ieguva dziļāku jēgu un citu nozīmi: paklāju tirgotājs no Damaskas, kurš gandrīz nomira uz ielas, sirdzēju un kropļu pūlis pie Magnas pils vārtiem, drausmīgais Gilgameša laukums Babilonā. Selīne vēlreiz pārdzīvoja katru epizodi līdz vissīkākajai detaļai, taču šoreiz uztvēra to citādi, jaunā skatījumā.

- Agrāk es nesapratu, - viņa dedzīgi teica princesei un paliecās uz priekšu. - Toreiz es tikai izmantoju zināšanas, ko māte man bija iemācījusi. Bet, kad sapņos vēlreiz pārdzīvoju tos brīžus, tad jutos kā gluži cits cilvēks, it kā būtu kaut kādi pārvērtusies. Saprotiet, sieviete, kura mani uzaudzināja, nebija mana īstā māte. Mans tēvs nomira naktī, kad piedzimu, un viņš pateica dziedniecei, ka mani gaidot liktenis, kas man pašai jāatrod. No manu drudža murgu vīzijām pār mani nāca pārsteidzoša atklāsme: es pēkšņi sapratu, ka mans dziednieces aicinājums un sevis meklējumi nav kaut kas atšķirīgs, bet savstarpēji saistīts! Viens nevar pastāvēt bez otra. Dievi man ir atklājuši, ka dziednieces aicinājums un sevis meklējumi ir saistīti, un tiem abiem galu galā jāapvienojas, lai sasniegtu lielo mērķi, kuram esmu dzimusi.

Rani skatījās Selīnē ar neredzošām acīm un izklaidīgu sejas izteiksmi.

- Šķiet, - viņa klusi sacīja, - ka tavas dziedināšanas spējas nav radušās no tā, ko esi iemācījusies, bet nāk no iekšienes, no tavas dvēseles. It kā tu būtu dzimusi dziedniece.

- Jā, - Selīne piekrita.

It kā dziedināšana nebūtu tikai tas, ko tu dari, bet tas, kas tu esi. It ka dziedināšana būtu īstais apzīmējums tam, kas tu esi, un bez tās tu nevarētu būt.

Selīne cieši skatījās uz princesi.

- Un tagad tu zini, kādam lielam uzdevumam dievi tevi gatavo? -Rani smaidīja.

- Domāju, ka zinu, - Selīne mierīgi atbildēja. - Mans uzdevums ir savākt no visām pasaules malām to, kas noderīgs dziedināšanai, un nogādāt vietā, kur varu darīt pēc iespējas vairāk laba pēc iespējas vairāk cilvēkiem.

- Un kur tas notiks?

- Es nezinu.

- Tad tev jāatgriežas dzimtenē un jādara tas, kas jādara. Es apskaužu tevi.

Šajos pēdējos vārdos izskanēja grūtsirdība. Tie lika Selīnei vēlreiz pārlaist skatienu istabai, zīda aizkariem, zelta lampām un pāviem. Beidzot skatiens pakavējās pie mazās sievietes, kura bija saistīta pie savas guļvietas.

- Vai jūs negribētu, lai apskatu jūsu kājas? - Selīne iejautājās. - Es zinu, ka citi to darījuši pirms manis, bet varbūt...

- Protams. Bet man neviens nevar palīdzēt.

Vulfs platiem soļiem piegāja pie princeses dārza malas. Viņš skatījās ārā, pāri kokiem un zālei, taču redzēja vienīgi seju, kas bija ka iededzināta viņa sirdi Gaja Vatīnija seju. Selīne atritināja atlasa segu, lai atsegtu Rani mazās, brūnās kājiņas.

- Es piedzimu vienā no Indijas dižciltīgākajām ģimenēm, Rani teica, vērojot, kā Selīne kustina viņas kāju. - Un, kad man palika divpadsmit gadu, tēvs mani saderināja ar Persijas princi. Mani atveda šurp no Gangas ielejas, lai apprecinātu ar vīrieti, kuru nekad nebiju redzējusi, lai es kļūtu par vienu no viņa daudzajām sievām, lai atlikušo mūžu nodzīvotu svešā galmā, starp svešiem ļaudīm. Kāzu vakarā man uznāca drudzis. Tas turpinājās vairākas dienas, un, kad atguvos, atklāju, ka manās kājās vairs nav dzīvības.

- Vai to jūs jūtat? - Selīne jautāja, mazliet iekniebjot.

- Nē, nejūtu. Princis atteicās mani precēt, un tēvs nevēlējās ņemt atpakaļ. Es tiku ievietota šeit un aizmirsta. Sešus gadus es biju drausmīgi vientuļa. Mans vienīgais draugs bija Nimrods, kurš iemācīja man lasīt un rakstīt, tā ka beidzot man bija neliela izklaide. Kad man bija astoņpadsmit, parādījās ārsts Čandra. Viņš ieradās no manas dzimtās Gangas ielejas.

Selīne pacēla Rani labo kāju un ar īkšķa nagu novilka pa kailo pēdas apakšu. Kāju pirksti saliecās. Viņa pacēla kreiso kāju un izdarīja to pašu, un pirksti atkal saliecās. Selīne apjukusi sarauca pieri.

Kad sega bija atkal vietā, Rani teica:

- Tagad tu saproti, vai ne? Tā ir muguras slimība, ko nevar izārstēt. Bet es pateicos par tavu vēlmi palīdzēt. Vai tu apciemosi mani vēlreiz pirms aizceļošanas no Persijas?

Koridorā, pa ceļam uz savu istabu, Selīne klusi teica Vulfam:

- Te notiek kaut kas dīvains. Princeses Rani kājām nav nekādas vainas. Viņai būtu jāstaiga.

Tad Selīnei ienāca prātā ārsts Čandra. Kāda noslēpumaina ietekme viņam bija uz princesi?

39. nodaļa

Sev par iepriecinājumu, Selīnei tika atļauts atgriezties paviljona. Un ne tikai atļauts, - viņu mudināja. Selīne to dedzīgi vēlējās darīt, jo tur bija tik daudz, ko mācīties.

Kamēr Vulfs pavadīja laiku, pētot kartes un apspriežoties galmā ar cilvēkiem, kuri zināja ceļus uz rietumiem, Selīne daudzas dienas pavadīja chikisaka - vietā, kur tika nogādāti un aprūpēti slimnieki. Viņa uzzināja, ka šādas īpašas vietas bija ne tikai izpriecu pilī, bet visā Persijā un Indijā. Viņai pastāstīja, ka tādus paviljonus ierīkojis labsirdīgais Būda, kas mācījis saviem sekotājiem rūpēties par slimajiem un nespēcīgajiem.

Selīne uzzināja, ka gultas tiek novietotas pret austrumiem, lai vājinieki varētu izrādīt godbijību debesu gariem, kuri dzīvoja tajā debess daļā; viņa uzzināja arī to, ka zobens pie gultas malas domāts, lai iespaidotu ļaunos garus ar sirdzēju apņēmību atveseļoties. Puķu vītnes bija pierādījums labajam garastāvoklim un tam, ka tie atsakās pakļauties slimības varai. Un beidzot, smiekli un dziedāšana bija tādēļ, lai ļaunajiem gariem atņemtu drosmi tīkot pēc slimnieku dzīvības.

Ne visam Selīne piekrita, tomēr daudz kas viņai iedvesa cieņu: tas, ka cisu vietā bija gultas; īpaši apmācīti kopēji, kas aprūpēja slimos; pacientu izvietošana vienuviet, lai ārsti varētu lietderīgāk izmantot savu prasmi. Nekas tamlīdzīgs nenotika rietumu pasaulē, pat ne Asklēpija templī.

Selīne apguva arī jaunas, īpatnas ārstniecības metodes. Dažas no tām bija gluži pārsteidzošas.

Kādā pēcpusdienā viņa vēroja, kā ārsts Čandra aizver ādas ievainojumu ar lielām skudrām un vabolēm. Viņš ļāva Selīnei skatīties un pat paskaidroja:

- Kad vaboles žokļi sakniebj kopā ievainojuma malas, ātri jāpagriež vaboles ķermenis, un tu redzēsi, ka tās galva un žokļi paliks pie brūces. Kad tā būs sadzijusi, žokļus var noņemt.

Ārstam Čandram bija dīvaina balss, un runājot viņš nekad neskatījās tieši uz Selīni, bet iesāņus. Bija grūti uzminēt, ko viņš doma. Doktora milzīgā bārda sedza lielu daļu no sejas, apklājot arī krūtis. Bet Selīne bieži pieķēra ārstu skatāmies uz viņu, un šajos brīžos Selīne mēģināja iztulkot viņa skatienu, iekams ārsts paspēja strauji aizgriezties. Vai tā bija neuzticība? Ziņkārība? Skaudība?

Ārsts Čandra bija princeses Rani vienīgais draugs, vienīgais, kurš vii(iu apmeklēja. Selīni sāka interesēt, ko viņi abi kopā darīja vakaros, un kādēļ viņš nekad nenāca, kad Selīne bija pie princeses. Vai viņš un princese bija mīļākie? Vai viņš apvainojās, ka Selīne varētu traucēt viņu privāto dzīvi? Un vai viņš, tāpat kā Selīne, bija pamanījis, ka Rani kājām nav nekādas fiziskas vainas?

Varbūt patiesībā viņš bija par iemeslu tam, ka Rani nespēja staigāt?

Lai kas viņš arī būtu, bet Selīne bija sapratusi, ka Čandra ir lielisks ārsts un tādēļ centās iemācīties no viņa pēc iespējas vairāk.

40. nodaļa

Kādu vakaru, dzerot piparmētru tēju, Selīne stāstīja Rani:

- Babilonā, Gilgameša laukumā sapulcējas visi slimie un ievainotie - gandrīz tāpat kā jūsu chikisakas. Bet te arī līdzība izbeidzas. Tur nav kārtības, palīdzībai ir gadījuma raksturs, un bieži vien tā ir kaitīga. Daudziem vispār neviens nepalīdz, un tie nomirst turpat laukumā. Un mūsu Asklēpija tempļos Sīrijā cilvēks priesterim samaksā, un tam tiek atļauts pavadīt nakti svētnīcā. Ja dievs ierodas pie šī cilvēka, kamēr tas guļ, tas tiek ārstēts. Ja ne, tam jāiet prom. Dievs var ierasties ārsta vai priestera izskatā, un tā ir tīrā laime, ja viņš vispār atnāk, un pacients vienmēr ļoti riskē, jo nevar zināt, kādas ir ārsta spējas un kāds ir garastāvoklis. Dažreiz pacienti aiziet vēl slimāki.

- Tātad tu atzīsti mūsu metodes?

- Attiecībā uz chikisaka - ja. Antiohijā mana māte staigāja pa visu pilsētu, lai apmeklētu savus kopjamos. Daudzi dzīvoja gluži vieni un nebija, kas par tiem parūpētos. Pat tos, kuriem bija nauda, pieskatīja medicīnā gandrīz neizglītoti cilvēki. Mums nav tādu slimnieku kopēju kā jūsu paviljonā. Drudža murgos man parādījās vīzija: liela māja, līdzīga templim vai pilij. Es dzirdēju kādu balsi - varbūt tās bija manas slimīgās domas. Tā teica: Saulē balti mirdzošas alabastra sienas.

Ko tas nozīmē?

- Sākuma nodomāju, ka esmu ielūkojusies nākotnē un ieraudzījusi vietu, kurā kādreiz nonākšu. Kad pēc Nimroda izglābšanas tiku atvesta uz šo pili, iedomājos, ka šī ir vīzijā redzētā vieta. Tagad zinu, ka tā nav. Man šķiet, tā nebija kāda noteikta vieta, bet tikai vispārīgs jēdziens. Kad ieraudzīju paviljonu un uzzināju par jūsu chikisaka, tad sapratu: kādudien es uzcelšu pati savu chikisaka Antiohijā, un tur varēs griezties visi slimie un ievainotie, lai tiktu aprūpēti un atgūtu spēkus. Ka viesnīca. Es domāju, tā būs kā viesnīca slimajiem un vārgajiem, kuri meklē ārstus un zāles.

Rani nopūtas. Kādas vērienīgas ieceres bija šai jaunajai sievietei! Un cik laimīga viņa bija, jo spēja tās īstenot! "Manai dzīvei būtu bijis pavisam cits pavērsiens" viņa skaudīgi nodomāja, "ja būtu piedzimusi viņas pasaulē, nevis savējā."

Pērkona grāviens lika sievietēm paraudzīties uz terases pusi. Sāka līt viegls oktobra lietutiņš.

Atbīdījusi tējas krūzīti, Selīne piecēlās un piegāja pie zīda aizkariem.

Kad tu dosies prom? - princese jautāja.

-Rīt.

- Jūs esat atraduši labu ceļu?

Selīne nepagriezās, bet it kā uzrunāja lietu:

- Mēs ar Vulfu pievienosimies karavānai, ko vada kāds vīrs, vārdā Gupta. Viņš labi pazīst ceļu caur Armēniju un ir samaksājis kalnu bandītiem par aizsardzību. Viņš apsola, ka mēs bez kļūmēm nokļūsim līdz Melnajai jūrai.

- Un tad?

Selīne dažas sekundes vēroja lietu, tad pagriezās pret princesi.

- Kapadokijas piekrastē Vulfs kāps uz kuģa, šķērsos jūru un dosies uz Donavu. Bet es iešu uz dienvidiem, cauri Kilikijai. Līdz pavasarim būšu atpakaļ Antiohijā.

Abas sievietes lūkojās viena uz otru.

- Man tevis pietrūks, - Rani sacīja.

- Man arī...

Princese novērsās. Viņai ienāca prātā, vai nevarētu pārliecināt Selīni vēl kādu laiciņu uzkavēties Persijā, bet viņa zināja visu par Andreasu, par ziloņkaula rozi, kas slēpa Selīnes izcelsmes noslēpumu, par Selīnes solījumu mirstošajai sievietei - atrast savu likteni. Selīni gaidīja daudzsološa nākotne, un Rani nebija tiesību stāties tai ceļā. Rani īsti neizprata, ko nozīmē vārds "nākotne": viņai tādas nekad nav bijis un nav arī tagad. Rani dzīves ceļš bija noteikts jau kopš viņas dzimšanas brīža: precības, bērni, bez zināšanām un izglītības.

Reiz, sen atpakaļ, Rani nolādēja savu likteni. Bet nākamie gadi mazināja sarūgtinājumu, un viņa iemācījās būt pateicīga par to, kas ir. Kaut arī bez vīra un bērniem, šajā pasaules daļa nekam nederīga, pat nicināma, Rani tomēr dzīvoja, varēja lasīt grāmatas un sarunāties ar mācītiem vīriem. Selīnes ierašanās bija pamodinājusi senās dusmas un aizvainojumu. Piesaistīta gultai un šīm nedaudzajām istabām, Rani vēlreiz nolādēja sabiedrību, kurā piedzimusi.

Viņa klusībā nodomāja: "Man nebija taisnība. Seline nav tā, par kuru vēstīja zvaigznes. Viņa neaizvedis ārstu Čandru..."

Sievietes atkal apklusa. Princese gulēja uz kušetes, Selīne stāvēja un vēroja lietu. Abas vienā istabā, bet viņu dvēseles bija jūdzēm tālu viena no otras. Kamēr Rani jau sēroja par jauniegūtās draudzenes aiziešanu, Selīne mocījās ar briesmīgu lēmumu, kas viņai bija jāpieņem.

"Es vairs nevaru doties kopā ar Vulfu," viņa nelaimīgi nodomāja. " Vakar es varētu doties viņam līdzi uz Armēniju, bet šodien viss ir citādi."

Selīne pagriezās un paskatījās uz Rani, prātodama, vai nevajadzētu izstāstīt princesei noslēpumu, pavaicāt pēc padoma. Šo dažu nedēļu laikā Selīne bija novērtējusi Rani kluso spēku un gudrību. Būt tāda ķermeņa gūsteknei un dzīvot vienai šādā istabā tik ilgus gadus! Vienīgi sieviete ar lielu iekšēju spēku spēja izdzīvot un saglabāt pašcieņu un viengabalainību.

"Kāda gan bijusi Rani dzīve?" Selīne domāja, stāvēdama uz terases un vērodama Rani noliekto galvu ar jau iesirmiem, melniem, uz kakla mezglā sasietiem matiem. "Kāda bijusi viņas dzīve šajās istabās trīsdesmit gadus, ja viņu apmeklējis tikai viens cilvēks - ārsts Čandra?"

Ārsts Čandra...

Šis neizprotamais, mazais vīriņš vēlreiz bija iekļuvis Selīnes domās. Kluss un atturīgs, ārsts Čandra bija iesēdies viņas atmiņā kā naktstauriņš, kas riņķo ap liesmu.

Kas viņā bija tāds, kas kaitināja? Pēdējās nedēļās viņš bija pateicis Selīnei tikai dažus vārdus. Laikam tāpēc, ka doktors turēja zem sava goda uzrunāt viņai līdzīgu sievieti - ārzemnieci, pie tam zemas izcelsmes. Un tomēr viņš interesējās par Selīni - to viņa zināja. Lai kad viņa apmeklēja paviljonu, ārsts Čandra bija priekšā. Viņš stāvēja savrup un vēroja. Un gandrīz katru vakaru, kad Selīne apciemoja princesi, Rani izjautāja, ko Selīne tajā dienā darījusi ar kādu pacientu. Ārsts Čandra bija to novērojis un ziņojis princesei.

Tāpat kā tajā rītā, kad Selīne bija "pieskārusies" Nimrodam.

Kaut gan galvas ievainojums dzija labi, no ilgās uzturēšanās gulta viņa plaušās bija uzkrājies šķidrums. Nekādi ārstu un kopēju pasākumi nelīdzēja; vecais astrologs klepoja, gārdza un sēca, izraisot vispārēju satraukumu. Tā kā zāles un miglas telts nebija līdzējušas, Selīne ierosināja pamēģināt viņas "pieskārienu", piebilstot, ka tas ne vienmēr iedarbojas, taču arī nekaitē.

Viņa stāvēja pie astrologa gultas, izstiepusi rokas, uzbūrusi liesmas tēlu un virzījusi rokas gar astrologa ķermeni. Šis "pieskāriens" atslaja nomierinošu iespaidu uz Nimrodu. Viņš vairs nesēca un pārstāja cīnīties pēc elpas. Pēc dažām dienām šķidrums no plaušām izzuda, un viņš sāka atveseļoties.

Ārsts Čandra novēroja Selīnes "pieskārienu", un tajā pašā vakarā Rani bija izvaicājusi Selīni.

Selīne atklāja, ka Rani ļoti interesē dziedināšana. Viņai bija arī apbrīnojami plašas zināšanas šajā jomā. Kādā pēcpusdienā Selīne ievēroja, ka paviljonā ieved aitu. Tā tika pievesta pie kāda pacienta gultas, un slimnieks iepūta elpu dzīvnieka nāsīs. Pēc tam aitu aizveda.

Vakarā Selīne jautāja par to princesei, un Rani atbildēja:

Tas ir veids, kā sarežģītos gadījumos noteikt diagnozi. Aitu aizveda pie tempļa un nokāva. Lai noteiktu pacienta slimību, tika izpētītas aitas aknas.

- Jūs zināt ļoti daudz par slimībām, Selīne tovakar sacīja, un princese, lūkojoties sāņus, izvairīgi atbildēja, ka "viņas vienīgais draugs ir ārsts".

Tagad, kad, vairoties no lietus, Selīne ienāca pie princeses, Rani iejautājās:

- Vai jūs ar Vulfu tiešām iesiet tādā slapjā laikā?

Lai izvairītos no sniega un puteņiem, mums jāiet tagad.

Selīne pacēla tējas krūzīti, mirkli paturēja pie lūpām, tad nolika atpakaļ uz galda un turpināja:

Rani, man ir problēma.

Kas noticis?

Man būs bērns, - Selīne klusi teica.

Rani pārsteigta paskatījās uz Selīni, tad satvēra viņas roku.

- Dievi ir aplaimojuši tevi, dārgā! Tas nav iemesls skumjām!

Ir gan. Vai jūs nesaprotat? Es nevaru doties ceļā līdzi Vulfam! Es nevaru tagad doties ceļojumā!

Smaids Rani sejā izdzisa. Viņa sadrūma.

- Saprotu. Protams. Ko saka Vulfs? Vai viņš atliks ceļojumu?

- Vulfam es vēl neesmu teikusi.

- Kādēļ?

Ja pateikšu, ka esmu stāvoklī, viņš paliks šeit. Viņš neies līdzi Guptam.

- jūs abi varēsiet iet, kad bērns būs piedzimis.

Selīne pakratīja galvu.

-Tas būtu grūts ceļojums. Bērns mūs traucētu. Pirms atstājam Persiju, mums vajadzētu nogaidīt, līdz tas būs pietiekami liels, lai izturētu visas ceļa grūtības. Un ko pēc tam? Kurp mēs ietu? Kas mēs būtu par ģimeni? Vulfam ir ģimene Vācijā - sieva un dēls, pie kuriem viņam jāatgriežas. Un man jāatgriežas Antiohijā, pie Andreasa. Kā mēs dzīvotu, - mēs abi un mazs bērns? Rani, nebija domāts, ka tā jānotiek! Nebija domāts, ka mēs ar Vulfu būsim kopā uz mūžu.

Redzot asaras draudzenes acīs, Rani sirds sāpēs sažņaudzās.

- Tad tev nevajag viņam to teikt, - Rani maigi sacīja. - Jūsu abu dēļ. Tev jāatrod attaisnojums savai palikšanai. Jāuzstāj, lai viņš ietu viens.

- Kā lai es to noklusēju? - Selīne nočukstēja. - Kā lai es to paturu noslēpumā? Viņam ir tiesības zināt!

Rani seja satumsa. Viņa nodomāja: "Noslēpumi. Es nēsāju savu drausmīgo noslēpumu trīsdesmit sešus gadus, un to zina tikai viens cilvēks. Nimrods. Nimrods zina..."

- Tas būtu savtīgi no manas puses, - Selīne teica, ja izstāstītu Vulfam par bērnu. Jo zinu, ka tad viņš paliktu pie manis. Es zinu, ka, uzzinājis par bērnu, viņš neatstātu Persiju. Bet viņam jāiet tagad, atpakaļ pie savas tautas, kurai viņš ir vajadzīgs. Un man jāatgriežas Sīrijā un jāatrod Andreass. Rani, es mīlu Vulfu, betAndreasam esmu solījusies ar sirdi un dvēseli. Tie ir divi dažādi cilvēki, un es mīlu viņus divējādi. Vulfs bija ar mani gūstā. Es izglābu viņa dzīvību, un viņš izglāba manējo. Mums izveidojušās vienreizējas un īpašas saites. Bet mums ir dažādi likteņi. Ak, Rani, - Selīne nopūtās. - Ko lai es daru?

Bet princese vilcinājās ar atbildi. Viņa satriekta skatījās uz Selīni, jo nupat bija kaut ko sapratusi. Beidzot ierunājoties, no viņas mutes atskanēja tikai čuksts:

- Pie visiem svētajiem, tā tomēr esi tu...

Selīne neko nesaprata.

- Tu būsi iemesls ārsta Čandras aiziešanai, - Rani steidzīgi ierunājās. - Selīn, ko tu darīsi pēc bērna piedzimšanas? Kurp tu iesi?

- Uz Antiohiju. Tad, kad bērns būs pietiekami spēcīgs. Un es iešu pa dienvidu ceļu. Lašas kareivji nemeklēs vientuļu sievieti ar bērnu.

- Ņem mani līdzi!

- Ņemt jūs...?

- Ļauj man iet tev līdzi uz Rietumiem, Selīn! Ļauj man izglābties no šī gūsta! Es gribu redzēt pasauli. Es gribu redzēt tavu pasauli! Selīn, klausies! - Rani steidzīgi runaja. Viņas seja bija pietvīkusi aiz uzbudinājuma. - Nimrods man teica, ka pilī ieradīšoties kāds cilvēks ar četrām acīm, un ārsta Čandras dzīvei šeit pienākšot gals. Tas cilvēks esi tu, Selīn! Tev un tavam bērnam jums abiem kopā ir četras acis.

Selīne bija apmulsusi.

- Bet kāds man sakars ar ārstu Čandru?

-Tu taču gatavojies aizceļot, vai ne? Ja es iešu tev līdzi, tad Čandras dzīve šeit beigsies, un pareģojums būs piepildījies.

- Es nesaprotu.

Rani sasita plaukstas, un parādījās vecā istabene Miko. Princese pateica viņai dažus vārdus parsu valodā. Miko sejā parādījās izbrīns. Tad Rani teica Selīnei:

- Es tev izstāstīšu noslēpumu, ko nezina neviens, izņemot manas personīgās verdzenes un Nimrodu.

Pilnīgā nesaprašanā Selīne skatījās, kā vecā Miko atgriežas ar saini rokā. Nolikusi to līdzās princesei, viņa nedroši atkāpās. Rani pārsteidza Selīni, pēkšņi nometot segu un nolaižot kājas pār kušetes malu.

- Te, - Rani teica un pasniedzās pēc saiņa, - ir ārsts Čandra.

Selīne nejutās mazāk pārsteigta, kad Rani atsēja saini. Virs salocītā

apģērba, kuru Selīne bija redzējusi paviljonā - citrondzelteniem svārkiem un turbāna - gulēja liela un kupla, melna bārda.

- Skaties, - Rani pielika bārdu pie sejas. - Vai tagad saproti?

- Jūs? - Selīne ieplēta acis. - Jūs esat doktors Čandra?

Rani piecēlās, nometa neīsto bārdu uz kušetes un piegāja pie drapē-rijām.

- Cik vien atceros, esmu vēlējusies kļūt par dziednieci, - princese runāja, vērojot lietutiņu. - Jau agrā bērnībā es rūpējos par ievainotiem dzīvniekiem. Es nevarēju pieņemt tās pasaules netaisnību, kurā piedzimu - pasaules, kurā uzskatīja, ka sievietei nav tiesību nodarboties ar dziedniecību.

Es biju stūrgalvīgs bērns. Mums ar tēvu notika briesmīgi strīdi. Es gribēju studēt medicīnu kādā no lielajām Madrasas vai Pešavaras skolām. Tikpat labi es varētu lūgt mēnesi! Kad viņš pateica, ka sūtīšot mani uz Persiju, lai apprecinātu ar princi, es ieslēdzos savā istabā un mēģināju nomērdēt sevi badā. Man bija divpadsmit gadu, un es zināju, kā gribu veidot savu dzīvi.

Rani pagriezās un uzsmaidīja Selīnei:

- Manos plānos neietilpa apprecēties ar resnu princi un dzemdēt viņam bērnus.

Selīne savaldzināta klausījās. Tagad, kad Rani atzinās krāpšanā - ka pēdējos trīsdesmit gadus dzīvojusi divas dzīves, no kurām vienu kā ārsts Čandra, - daudz kas sāka nostāties savās vietās. Tagad Selīne saprata, kāpēc Rani zināja tik daudz par medicīnu, no kurienes viņa uzzināja pat vissīkākās detajas parSelīnes darbu paviljonā, kāpēc Selīne nekad nebija sastapusi Čandru princeses istabās un kāpēc Candra tik reti bija runājis ar viņu.

- Es nevienam neļāvu ieraudzīt sevi abos tēlos, - Rani paskaidroja.

Tie, kuri strādāja ar ārstu Čandru, nekad nesatika princesi. Izņemot

Nimrodu, jūs ar Vulfu esat pirmie cilvēki trīsdesmit gadu laikā, kas redzējuši mani gan kā princesi, gan kā vīrieti.

Tad Selīne atklāja princesei savu apmulsumu sakarā ar Rani "paralīzi". Viņa pastāstīja par pēdas pārbaudi, ko viņai bija iemācījis An-dreass.

-Ja veselai kājai noglauda pēdas apakšu, kājas pirksti saliecas. Tas ir reflekss. Paralizētai kājai šāda refleksa nav. Jūsu pirksti saliecās, un tas man šķita ļoti dīvaini.

Selīne piecēlās no kušetes un pievienojās Rani uz pielijušās terases.

- Kas notika, kad jūs pirmo reizi ieradāties šeit? viņa jautāja.

- Vispirms es mēģināju bēgt, - princese teica un uzlika savu mazo, brūno rociņu uz drapērijas. - Domāju, ka varēšu pārģērbties par zēnu un aiziet pasaulē. Es biju tāds nemiera gars..., - viņa nopūtās. - Bet biju ieslodzīta istabā līdz laulību vakaram. Kā pēdējo, izmisīgo līdzekli es izgudroju "drudzi" un vēlāk izlikos, ka nespēju vairs staigāt. Es zināju, ka tad mani negribēs neviens vīrietis.

Viņa pagriezās pret Selīni.

- Mēs Persijā nezinām par tādu pēdas refleksu. Ja zinātu, tad mana blēdība droši vien būtu atklāta jau sen. Man nācās pārciest ārstu kniebienus un dūrienus, līdz beidzot mani lika mierā un galu galā aizmirsa pavisam. Princis apprecēja citu, un es kļuvu par "Nožēlojamo".

Rani maigā balss saplūda ar lietus čaboņu terases zālē un lapās. Viņa runāja par pirmo sešu gadu vientulību, par to, kā iedraudzējās ar astrologu, kad tas atnāca, lai sastādītu viņas horoskopu; par mācīšanos rakstīt un lasīt un par to, kā beidzot astoņpadsmit gadu vecumā bija izstrādājusi plānu, lai brīvi varētu pilī pārvietoties.

Nimrods man palīdzēja. Viņš atnesa man vīriešu apģērbu un lieko bārdu un stādīja mani priekša paviljonā kā ārstu Čandru. Es turējos nomaļus, vēroju, maz runāju un mācījos. Mans plāns bija atstāt pili kā ārstam Čandram un doties uz lielajām pilsētām, lai mācītos. Bet... kaut kā tas nekad neizdevās.

Rani pastāstīja, kā viņai pamazām iepatikusies šī divkāršā dzīve pilī: dienā viņa bija cienījams ārsts ar vīrieša privilēģijām, nakti -izlutināta princese.

- Manas verdzenes noraidīja visus apmeklētājus, sakot, ka diena es guļu. Patiesībā es biju aizmirsta. Maz bija tādu, kas vēlējas mani sa tikt. Ideāla situācija. Es varēju iepazīt visu, ko vien vēlējos. Visu sievie tēm aizliegto: grāmatas, pacientus paviljonā, zvaigznes virs Nimroda debesu observatorijas. Vienīgā cena, kas par to visu bija jāmaksā - es nevarēju dzīvot normālu sievietes dzīvi. Jau ilgi pirms šīs dubultās dzīves uzsākšanas es zināju, ka uz visiem laikiem liegšu sev iespēju iemīlēties, kļūt mīlētai un būt kāda vīrieša apgādībā. Zināju, ka man nebūs bērnu, ja atklātu, ka esmu pārģērbusies par vīrieti, es tiktu sodīta ar nāvi. Tā... -viņa domīgi nopūtās un turpināja. - Kad biju iedomājusies, ka sāku iemīlēties, kad kāds ārsts paviljonā man sāka likties pārāk iekārojams, es mēdzu norobežoties no viņa. Protams, neviens to nezināja. Vismazāk jau jaunais, glītais ārsts, kurā iemīlējos pirms vairākiem gadiem. Viņš aizbrauca laiciņu pēc tam, kad...

- Kāpēc jūs pati nekad neaizbraucāt? - Selīne draudzīgi iejautājās.

Rani paskatījās uz Selīni.

- Kādēļ lai brauktu? Pēc kāda laika tā sāka man likties ideāla dzīve, izņemot ziedošanos, par kuru jau minēju. Es vairs nejutu vilinājumu pēc ārpasaules. Bet tagad jūtu, Selīn, un tas ir tevis dēļ! Manuprāt, esmu iemācījusies visu, ko šeit varēja iemācīties, un man pienācis laiks apskatīt pasauli. Kad Nimrods pateica, - zvaigznes vēstot, ka man jāizbeidz šī eksistence, es izbijos. "Vai man jāaizbrauc?" es sev jautāju. Un, ja tā, tad uz kurieni? Varbūt man jāmirst? Tad pie manis ieradies tu. Viņa pieskārās Selīnes rokai. - Tu man atgādini sen aizmirstos bērnības dienu centienus. Redzēt pasauli.

Rani brūnās acis pildījās ar asarām.

- Selīn! - viņa dedzīgi čukstēja. - Es tik daudz gribētu redzēt, tik daudz izdarīt. Es varu tik daudz iemācīties, man ir tik daudz, ko dot. Man ir četrdesmit astoņi gadi, ir pienācis laiks dzīvot. Ņem mani Ildzi, Selīn!

41. nodaļa

Selīne un Vulfs bija strīdējušies visu nakti, un tagad bija jāsaka ardievas.

Beigās Vulfs kļuva pieļāvīgāks. Selīne bija teikusi, ka palikšot Persijā un došoties uz dienvidiem pavasari. Bet Vulfam esot jāiet; Gajs Vatīnijs ir Reinzemē, un Vulfs pārāk ilgi bijis prom no mājām.

Tu jāsi līdzi vējam, kas pūš tavā dvēselē, - Selīne teica, - bet man jāiet turp, kurp mani vada liktenis.

Viņi bija strīdējušies un raudājuši, un tagad viņi apkampās pēdējo reizi, jo rīta blāzma austrumos jau sārtoja apvārsni.

Piekļāvusies Vulfam, Selīne domāja: "Tas nav tikai jaunas dienas sākums, tas ir jaunas dzīves sākums"

- Uzraksti vēstuli Andreasam, - Rani bija mudinājusi, - un mēs nosūtīsim to ar valdnieka ziņnesi. Es došu pavēli, lai ziņnesis Antiohijā viņu sameklē. Un pavasarī, Selīn, tu saņemsi atbildi.

Selīne piekļāvās Vulfam pie pleca un raudāja. Viņa juta, ka divu kopā pavadīto gadu pārdzīvojumi jau sāk balēt. Piespiedusies viņam, izjūtot Vulfa fizisko klātbūtni, Selīne juta, ka drīz vien tās būs tikai atmiņas.

"Tu, mans trimdas visdārgākais draugs," viņa domās čukstēja, "tu vienmēr būsi ar mani, manā sirdī un manā bērnā, ko nesu zem sirds..."

SESTĀ GRĀMATA. JERUZALEME

.

42. nodaļa

Meiteni veda pa ielām virvē, uz muguras sasietām rokām. Viņai sekoja sadusmotu ļaužu pūlis, pa ceļam lasīdams akmeņus.

Pēkšņi aptvērusi, kas notiks, Selīne apstājās un pavērās apkārt. Kur viņas palikušas?

Noraizējusies viņa meklēja cilvēku pūlī abas labi pazīstamās galvas - mazo, sirmo Rani galviņu, kas kustējās līdzās Ulrikas dzelten-brūnajām matu sprogām. Pēc ierašanās jeruzalemē viņas jau vairākkārt bija nošķīrušās, un Selīne kļuva aizvien nemierīgāka. Viņai nepatika šī trokšņainā, pārpildītā pilsēta, un tās iedzīvotāju mainīgais noskaņojums viņu biedēja.

- Rani! - viņa iekliedzās, beidzot saskatījusi abas. - Ulrika! Esmu šeit!

Bet pūlis, sekodams saistītajai meitenei, viņas izšķīra. Selīne pamāja, lai abas ceļabiedres paliek uz vietas un mēģina nostāties kādos vārtos, bet ar šausmām redzēja, ka ļaužu straume rauj abas uz priekšu."Nē!" Selīne nodomāja. "Ulrika nedrīkst to redzēt!"

Selīne, Rani un Ulrika bija daļa no lielā pūļa, kas iegāzās pa Damaskas vārtiem, ļeruzaleme bija pārpildīta, jo tika svinētas Lieldienas. Aiz pilsētas mūriem skaistais pavasaris bija izkrāsojis ļūdeju spilgtās krāsās. Apvidus bija kā nosēts ar tulpēm, dzelteniem krokusiem un asinssarkanām anemonēm. Zemnieki augļu dārzos apcirpa kokiem zarus. Ziedēja vīnogulāji, un vīģu kokos karājās zaļi augļi. Bet pilsētā, iekšpus mūriem, svētceļnieki pieblīvēja ielas, tavernas un iebraucamās vietas. Kaislības sita augstu vilni, un cilvēki bija viegli aizkaitināmi.

"Ko gan šī meitene nodarījusi," Selīne prātoja, "ka viņu tā velk pa ielām?"

Selīne mēģināja izspraukties caur pūli Rani un meitas virzienā, bet dusmīgā straume bija pārāk spēcīga. Tad, Selīnei par izbīli, kāds iespieda viņai rokā akmeni.

Rani! - viņa vēlreiz iekliedzās, bet ļaužu masa, sasniegusi nelielu laukumiņu ielas galā, Selīni gandrīz apgāza. Vispirms viņa redzēja nozūdam Rani, pēc tam Ulrikas galvu.

Kamēr saistītā meitene tika aizvilkta pie mūra laukuma pretējā pusē, ļaužu pūlis ar niknumā saviebtām sejām piepildīja mazo, saules apspīdēto laukumiņu.

- Nē! - Selīne čukstēja un mēģināja izlauzties caur ķermeņu blīvo masu. Kad medicīnas kaste gandrīz tika norauta no pleca, viņa pārmeta siksnu pāri galvai un piespieda kasti pie krūtīm. Cilvēku sejas, pleci un paceltās rokas aizsedza skatienu. Viņa nevarēja saskatīt Rani, arī Ulrika bija nozudusi.

Pūļa malā, laukumiņā, kas bija atbrīvots ap sasieto meiteni, stāvēja kāds runātājs. Skanēja tādi vārdi kā "ielasmeita", "grēciniece", "nodevēja". Atbildes vietā cilvēki klaigāja. Pēkšņās izbailēs Selīne dubultoja savus centienus izlauzties cauri pūlim, lai aizvestu meitu prom no tā, kas drīz vien notiks. Bet vīri, sievas un pat bērni stāvēja tik cieši, ka Selīne nespēja pakustēties.

Par spīti sev pašai, viņa pagriezās uz gūsteknes pusi un pāri pleciem saskatīja, ka meitene stāv ar nokārtu galvu.

"Viņa ir tikai bērns," Selīne nodomāja.

Beigās runātājs izkliedza lāstus, ko Selīne tik tikko sadzirdēja -kaut ko par "likumu" un "Svētajiem rakstiem". Un tad, viņai par šausmām, arī tas pievienojās ļaužu pūlim.

Kad gaisā nosvilpa pirmais akmens, Selīne stāvēja plaši ieplestām acīm, nespēdama pakustēties, jo pūlis nemitīgi grūstījās. Akmens aizlidoja meitenei garām. Nākamais trāpīja plecā. Viņa pat nepakustējās, lai izvairītos.

Selīne juta, ka pavasara dienas siltums pārvēršas nejaukā dzestrumā. Vairāki akmeņi ķēra meiteni, daudzi netrāpīja vai tikai viegli pieskārās. Pūļa malā viņa ieraudzīja kādu trauslu sievieti. No viņas plīvura apakšas bija izslīdējusi sirmu matu šķipsna. Sieviete meta akmeni, un tas trāpīja meitenei tieši sejā. Vecās sievietes acīs dega neganta uguns, un viņas grimasi varēja iztulkot vai nu kā sāpes, vai kā prieku.

Akmeņu lietus kļuva blīvāks, un meitene noslīga uz ceļiem. Uz viņas pieres parādījās asins strūkliņa.

- Ielasmeita! - pūlis auroja. - Nodevēja!

Brīdī, kad Selīne gaidīja, ka notiks pats ļaunākais - ka meiteni sasniegs liktenīgais akmens, - pēkšņi no šķērsieliņas, plīvojot sarkanajiem apmetņiem, ar saulē zibošiem zobeniem rokās, parādījās divi romiešu kareivji. Aizsargājoties ar vairogiem, tie metās akmeņu krusā, saukdami pūlim, lai tas nomierinās. Tomēr šķita, ka viņu parādīšanas pūli tikai uzmundrina. Cilvēki metās uz priekšu, it kā lai sagrābtu abus kareivjus, taču atkāpās, kad tika pacelti zobeni.

Selīne izmisīgi meklēja ar acīm Rani un Ulriku. Viņa juta pūļa naidu, tas bija gandrīz vai taustāms.

Viens no kareivjiem metās atpakaļ un aizsedza meiteni ar savu ķermeni. Selīne pamanīja viņa rokā dziļu, asa akmens atstātu brūci. Otrs kareivis cīnījās ar pūli viens pats. Un šajā cīņā zaudēja.

Un tad pēkšņi viss laukums bija pilns ar sarkaniem apmetņiem, zobeniem un vairogiem. Cilvēki sāka kliegt un skriet, tos pārņēma izbailes. Selīne tika grūstīta šurpu turpu; viņa mēģināja noturēties kājās, lai varētu ieraudzīt Rani un Ulriku, bet tika atsviesta un piespiesta pie sienas. Vīrieši un sievietes panikā bēga kā mežonīgi dzīvnieki.

Romiešu kareivji lauzās uz priekšu kā caur meža biezokni, un drīz vien mazais laukumiņš bija tīrs. Iestājās nedabisks klusums.

- Ulrika! - Selīne iekliedzās, pamanījusi Rani un bērnu iznākam no kādiem vārtiem.

- Māmiņ! - dzeltenbrūnajām cirtām plīvojot, meitene pieskrēja un apvija rokas ap Selīnes vidukli. Rani nāca lēnām, klibodama.

- Vai ar tevi viss kārtībā? - Selīne jautāja.

- Jā, māmiņ!

Ulrikas vaigi no uzbudinājuma bija koši sarkani un gaišzilās acis plati ieplestas. Selīne atviegloti nopūtās. Viņas bērns neko daudz nebija redzējis un sapratis.

Pagriezusies pret Rani, Selīne ieraudzīja, ka viņas draudzene nenāk šurp, bet dodas šķērsām pāri laukumam pie meitenes, kura, histēriski raudādama, atbrīvojās no savām saitēm. Tiklīdz rokas bija svabadas, viņa metās pie kareivja, kas bezsamaņā gulēja uz bruģa. Kad Selīne, cieši turot Ulriku aiz rokas, pienāca klāt, viņa pazina kareivi: tas bija aizsargājis meiteni ar savu ķermeni. Ķivere bija nokritusi, atsedzot dziļu ievainojumu galvā.

- Skat, kāda neveiksme! - viens no jaunpienākušajiem kareivjiem, sirms veterāns, noteica, mēģinādams panākt, lai meitene atstājas no viņa kritušā biedra.

- Viņš ir miris! - meitene iesaucās. - Kornēlijs ir miris!

Tūdaļ klāt bija Rani, nometās uz ceļiem un apskatīja kritušo kareivi.

- Nē, nav miris, - viņa noteica lauzītā aramiešu valodā, - bet viņam nepieciešama tūlītēja ārsta palīdzība.

- Mēs par viņu parūpēsimies, - veterāns laipni noteica un pamāja diviem kareivjiem, lai tie nāk un aiznes draugu.

- Mes varam palīdzēt, - Selīne sacīja un nometās ceļos, lai nomierinātu histērisko meiteni.

- Nē, viss būs kārtībā. Nav jāuztraucas. Mēs parūpēsimies par Kornēliju. Pazūdiet, jūs abas!

Raudošā meitene mēģināja sekot kareivjiem, bet veterāns viegli pagrūda viņu atpakaļ. Selīne un Rani aizvadīja viņu līdz nelielai strūklakai sānieliņas galā, izmazgāja meitenes ievainojumus un uzlika tiem ziedi. Beigusi raudāt, meitene pastāstīja, ka viņu saucot par Elizabeti, un kritušais karavīrs, Kornēlijs, bijis puisis, ko viņa mīlējusi.

- Bet to uzzināja, - viņa nelaimīgi teica, taustot asins traipus uz apģērba. - Viņiem nebija tiesību tā izturēties pret mani. Mani notiesāja netaisnīgi. Likumā par to nekas nav rakstīts. Neesmu izdarījusi neko aplamu. Bet viņi ienīst romiešus un tādēļ uzskata, ka esmu nodevēja.

Viņas pavadīja meiteni līdz mājai, kas atradās netālu no laukuma. Pie durvīm meitene lika priekšā ieiet.

- Jūs bijāt tik laipnas pret mani. Un mēģinājāt palīdzēt Kornēlijam.

- Paldies, - Selīne pavērās saulē, - bet mums jāatrod naktsmītne. Mēs tikai nupat ieradāmies Jeruzalemē.

-Ai! Tagad jūs neatradīsiet nevienu istabu! - Elizabete sacīja. - Lieldienās nekad nav brīvu istabu. Un nepavisam trim cilvēkiem! Ludzu, palieciet pie manis, manā mājā ir daudz istabu. Man tas būtu liels gods.

Selīne nespēja atteikties: pēcpusdiena gāja uz beigām, Ulrika sāka kļūt miegaina, Rani sāpēja kāja, jo pūlī kāds bija uz tās uzkāpis.

Selīne un Rani šorīt bija ieradušās pie Damaskas vārtiem un atstājušas savus saiņus pie karavānas, kas atpūtās pirms ceļojuma turpināšanas uz Cēzareju. Elizabete samaksāja diviem kaimiņu zēniem, lai tie aiziet un saiņus atnes.

Kamēr Selīne no maizes, olīvām un siera sagatavoja vienkāršas vakariņas, Rani apskatīja Elizabetes ievainojumus, uzlika tiem sadrupinātu maizi un svaigus pārsējus. Viņa deva Elizabetei iedzert nomierinošu tēju no sarkanā āboliņa ziediem. Ulrika, pieradusi pie svešiem cilvēkiem un nakšņošanas zem sveša jumta, aizgāja un apsēdās telpas stūrī pie lieliem aužamiem stāviem un sāka rotaļāties ar lelli.

Brīdi ēdusi, Elizabete sāka raudāt. Rani aplika roku viņas pleciem. Selīne ierunājās:

- Vai tev ir kāds draugs, pēc kura aizsūtīt?

Elizabete viņus pārsteidza ar aizrautīgu un dedzīgu atbildi:

- Ai, jā! Man ir draugi! Saprotiet, kopš nomira mana māte, es šeit dzīvoju viena. Bet man pieder šī maja, un es labi iztieku no ienākumiem par aušanu. Un man ir daudz draugu. Rebeka dzīvo ielas pretējā pusē,

Reičela - mazliet tālāk, rabīna sieva... - Elizabetes seja aiz dusmām piesarka. Viena no viņām nosūdzēja mani! Viena no viņām pastāstīja par Kornēliju!

Viņa vēlreiz izplūda asarās, brīdi paraudāja, tad klusi teica:

- Mēs neesam mīļākie. Lai kurš to būtu stāstījis, tie ir meli. Es satiku Kornēliju tirgus laukumā. Man viņš likās tik izskatīgs. Es sāku pievērst viņam uzmanību un viņš - man. Drīz vien sākām pastaigāties aiz pilsētas. Vienmēr uzmanījāmies, lai kāds mūs neierauga. Bet viens no maniem tā saucamajiem draugiem mūs redzēja, jo drīz vien visi sāka mani brīdināt, lai pārtraucu satikties. Mēs neesam mīļākie! Mēs pat neesam skūpstījušies! Bet cilvēki ir ļauni. Mani draugi pavērsās pret mani. Romieši ir mūsu ienaidnieki, - tie teica. Draudzējoties ar Kornēliju, es nododot pati savu tautu.

Elizabete noslaucīja asaras un turpināja:

Kādēļ mīlestība ir tik sāpīga?

Selīne pēkšņi, nespēdama vairs norīt, atlika sāņus maizi un raudzījās raupjajā galda virsmā.

Kādēļ mīlestība ir tik sāpīga?

Domājot par Andreasu, viņas sirds sažņaudzās.

Beidzot viņa bija ceļā uz Antiohiju...

Elizabeti interesēja viesi. Viņa vēroja Ulriku - skaistu meiteni ar debeszilām acīm. Kāds dīvaini kluss un melanholisks bērns!

- Tev ir burvīga meita! - Elizabete teica Selīnei.

Viņas sejā bija lasāms jautājums, kas Selīnei septiņu gadu laikā pēc Persijas atstāšanas tik daudzas reizes tika uzdots.

- Ulrikas tēvs nomira vēl pirms viņas piedzimšanas.

Viņa bija sacījusi to tik bieži, ka dažreiz gandrīz noticēja tam pati. Patiesību -, ka Vulfs atstājis Persiju pirms vairāk nekā deviņiem gadiem, nezinot, ka Selīne ir stāvoklī - viņa net>ija sacījusi nevienam, pat Ulrikai.

Sakot šos ierastos vārdus, viņa atcerējās kādu epizodi. Pirms ierašanās Jeruzalemē viņas uz kādu brīdi bija apstājušās Petrā, un reiz Ulrika atskrēja raudādama, jo kāds kaimiņš esot nosaucis viņu par ārlaulības bērnu.

- Viņš saka, ārlaulības bērnam neesot tēva, - Ulrika sauca, - un, tā kā man nav tēva, viņš saka, - es esot ārlaulības bērns!

Selīne apskāva meitu un teica:

- Tev nav jāklausās, ko saka citi, Ulrika, jo tie nezina, ko runā. Tev ir tēvs, bet viņš nomira un tagad atrodas pie dievietes.

Rani, kas sēdēja pie galda un rullēja tabletes, bija uzmetusi Selīnei jautājošu skatienu: "Kad tu izstāstīsi viņai patiesību?"

Kad Ulrika bija maza un sāka uzdot jautājumus, Selīne stāstīja viņai visu, ko zināja par Vulfa tautu. Ulrika zināja par Igdrasilu un Sarmas milžu zemi, par Valhallu, kurā dzīvo Odins. Viņa zināja arī, ka nosaukta savas ģermāņu vecmāmiņas, cilts sāgu teicējas, vārdā par Ulriku, kas nozīmē "vilka spēks". Bērns zināja arī, ka viņas tēvs savā tautā bijis princis.

Bet tā bija vienīgā patiesība, ko Selīne bija stāstījusi meitai.

- Kā lai es mazam bērnam iestāstu, kāpēc te nav viņas tēva? -Selīne bija jautājusi Rani tajā vakarā Petrā. - Kā lai pastāstu, ka viņš devies uz citu vietu? Ka viņam ir cita ģimene? Kā lai ieskaidroju, kādēļ nepastāstīju Vulfam par viņu? Viņa ienīstu mani par to, ka ļāvu tam aiziet, un nesaprastu, kādēļ es tā rīkojos. Labāk sacīt, ka viņš miris. Tagad. Kad Ulrika paaugsies, es izstāstīšu patiesību.

- Un kad tas notiks? - Rani bija jautājusi, nebūdama pilnīgi pārliecināta, ka Selīne rīkojas pareizi.

"Kad tas notiks?" Selīne klusībā uzdeva sev šo jautājumu, palīdzot Elizabetei novākt galdu. Protams, ne tagad. Ulrikai ir tikai deviņi gadi. "Apģērba dienā, kad viņai paliks sešpadsmit gadu. Tad viņa uzzinās patiesību," Selīne nodomāja.

Bet Ulrika jautāja par savu tēvu vienmēr, pēdējā laikā aizvien neatlaidīgāk. Tādēļ Selīne sāka domāt, varbūt vajadzēja izstāstīt meitai , patiesību jau sen, tajā vakarā Petrā. Vai varbūt šovakar, tagad, Elizabetes mājā? Ulrika bija sākusi pielīdzināt tēvu dievībai. Selīne zināja, ka meita uzskata tēvu par varoni-dievu, un viņai nekad neapniks klausīties par tā piedzīvojumiem. "Ja Ulrika uzzinās patiesību," Selīne pieļāva, "varbūt viņš šķitīs cilvēcīgāks, un viņa pielūgs to mazāk."

"Un nicinās mani, ka jāvu viņam iet..."

Klausoties klusajā Jeruzalemes naktī aiz mājas sienām, Selīne prātoja, vai Vulfs ir ticis līdz saviem mežiem, vai atradis savu sievu un ģimeni un vai beidzot sastapies vaigu vaigā ar Gāju Vatīniju un atriebies?

- No kurienes jūs nākat? - Elizabete iejautājās, noliekot kausus ar vīnu.

- Pašlaik no Palmīras, - Selīne atbildēja, priecīga par vīnu un mieru Elizabetes mazajā mājiņā pēc garā ceļojuma pa tuksnesi. - Bet pirms tam mēs bijām... Persijā.

- Persijā! - Elizabete iesaucās. Bet tā taču atrodas zemeslodes otrajā pusē!

"Jā, tā ir," Selīne nodomāja." Jūdzēm tālu no šejienes, šis cejš ir visa mūža garumā." Pagājuši gandrīz desmit gadi pēc bēgšanas lejup pa upi no Babilonas, kad pirmo reizi spēru kāju uz persiešu zemes.

Pirms diviem gadiem, pēc ilgošanās un sapņošanas, pēc visu cerību saistīšanas ar Antiohiju, Selīne beidzot bija tajā atgriezusies...

- Vai jūs ieradāties ļeruzalemē, lai piedalītos svētkos Svētajā nedēļā? - Elizabete jautāja.

- Nē, - Selīne mierīgi atbildēja, jeruzaleme ir tikai īslaicīga apstāšanās vieta mūsu ceļojumā. Mēs ceļojam jau septiņus gadus.

- Kurp jūs dodaties?

- Uz Ēģipti.

- Un kas ir Ēģiptē?

Selīnes skatiens kļuva izklaidīgs. Jā, tiešām, kas gan bija Ēģiptē?

- Es meklēju savu ģimeni, - viņa atturīgi teica. - Esmu dzimusi Palmīrā, bet mani vecāki ir no Aleksandrijas. Ceru, ka tur atradīšu viņu

pēdas.

"Un," Selīne nodomāja, "atradīšu Andreasu."

Pirms septiņiem mēnešiem, augustā, Selīne un Rani bija ieradušās Palmīrā - gandrīz trīspadsmit gadus pēc uzbrukuma karavānai un Selīnes aizvešanas uz Magnas pili. Viņa izprašņāja cilvēkus Palmīrā, un viņai fantastiski paveicās: Selīne satika kādu vīru, kurš atcerējās romieti, viņa sievu un liktenīgo, vējaino nakti pirms divdesmit septiņiem gadiem.

Viņš to atcerējās, jo naktī, kad ieradās karavāna no Aleksandrijas,šis vīrs bija atradies sava tēva iebraucamajā vietā. Karavānā bijis dižciltīgais romietis ar savu sievu, kura cietusi dzemdību sāpes. Iebraucamās vietas īpašnieks bija parādījis ceļu pārim uz dziednieces mājiņu pilsētas nomalē un iedevis divus ēzeļus no sava staļļa. Kad Selīne un Rani aizrādīja, - tas liekoties savādi, ka pēc tik daudziem gadiem palmīrietis var atcerēties tik nenozīmīgu notikumu, vīrs turpinājis:

- Drīz pēc romieša un viņa sievas aiziešanas iebraucamā vietā ieradās kareivji un jautāja, uz kurieni abi devušies. Mans tēvs pastāstīja par dziednieci, un viens no kareivjiem sagrāba mani, sakot, ka man jāpavada viņi līdz mājiņai. Es toreiz biju tikai zēns un nobijos. Es aizvedu tos līdz dziednieces mājai, tad paslēpos pie loga un skatījos, ko tie dara. Viņi aukstasinīgi nogalināja romieti un izvilka jauno māti no gultas. Tādēļ es atceros to nakti.

Palmīrietis bija teicis, ka jauno sievieti un jaundzimušo kareivji aizveduši sev līdzi dzīvus. Kas noticis ar dziednieci, viņš nezināja.

- Šķiet, man nebūs miera, - Selīne teica Elizabetei, kura kā apburta sēdēja lampas gaismā, - kamēr neuzzināšu, kas noticis ar abiem -manu māti un dvīņubrāli. Man jāuzzina, vai viņi ir dzīvi vai miruši. Jāuzzina, kas ir mana ģimene, kāda ir mana izcelsme. Iespējams, viņiem bija dižciltīgas asinis...

- Vai tev nav neviena pavediena? - Elizabete jautāja. - Nekā, kas varētu saistīt tevi ar ģimeni?

- Reiz bija, - Selīne klusi teica. - Bet es to kādam atdevu...

Pēc Ulrikas piedzimšanas Selīne un Rani bija aizkavējušās Persijā divus gadus. Sākumā bija izcēlusies epidēmija, un tika aizliegts izceļot no apgabala. Pēc tam viņas bija gaidījušas valdnieka ziņneša atgriešanos ar atbildi no Andreasa.

Kurjers bija atgriezies Persijā pavasarī un pastāstījis, ka esot pārmeklējis visu Antiohiju un neesot atradis ne ārstu, vārdā Andreass, ne arī kādu, kurš kaut ko zinātu par viņu. Viņš bija atdevis Selīnei vēstuli atpakaļ neatplēstu.

Viņas viesi uzjundīja Elizabetes ziņkāri. Spriežot pēc ārējā izskata, tās bija parastas ceļinieces. Abas garos audekla tērpos un apmetņos ar kapucēm, kas varēja apsegt galvu un noslēpt seju. Kā visiem ceļotājiem, viņām pie jostas bija piestiprināts kaltēts ķirbis - tukšs, vienīgi ar smagu akmeni ķirbja nogremdēšanai, kad pienāks laiks ņemt ūdeni no avota. Katrai aiz jostas bija arī duncis, un Elizabetei bija aizdomas, ka viņas slēpa arī maisiņus ar naudu. Bet te arī līdzības ar parastām sievietēm beidzās.

Elizabete nespēja apvaldīt ziņkārību.

- Kā tas nākas, ka jūs varat tik brīvi ceļot? - viņa jautāja.

- Mēs esam dziednieces, Rani paskaidroja. - Mēs spējam nopelnīt līdzekļus ceļam.

Rani nestāstīja, ka ir ļoti bagāta. Atstājot izpriecu pili, Rani visu bagātību bija paņēmusi līdzi. Tā bija iešūta apģērba apakšmalās un kazādās, kas izskatījās kā maisi ūdenim.

- Dziednieces! - Elizabete iesaucās. - Tad tādēļ jūs varējāt man palīdzēt, un tādēļ jums ir tik brīnišķīgas zāles!

Viņas acīs vīdēja skaudība.

-Jūs varat ceļot, kurp vien vēlaties, un zināt, ka visur būsiet gaidītas.

"Jā" Selīne nodomāja. "Visur, kur vien iesim..." Jo nebūs atpūtas, un nebūs vietas, ko varētu saukt par mājām, līdz viņa nebūs atradusi And re asu.

No Antiohijas Selīne un Rani bija devušās uz Palmīru vājā cerībā, ka Andreass, pirms trīspadsmit gadiem meklējot Selīni, būs palicis tur. Un tad, neatrodot viņu, Selīne bija zinājusi, kurp jāiet tālāk: uz Aleksandriju, uz lielo Medicīnas skolu, kurā Andreass bija mācījies. "Viņa jūras ceļojumi bija sākušies no Aleksandrijas," Selīne sprieda. "Varbūt viņš atgriezies."

Dieva roka vēlreiz bija vadījusi Selīni. Nevarēja būt nejaušība, ka atbildes uz abiem jautājumiem: par sevis atrašanu un atkalapvienošanos ar Andreasu, varētu būt vienā pilsētā. Ar katru nākamo dienu, ar katru aiz sevis atstāto jūdzi Selīnei aizvien vairāk pieauga pārliecība, ka pirms desmit gadiem drudža murgos redzētās vīzijas bijušas viedas: pastāv kaut kāda, pagaidām vēl nezināma, sakarība starp viņas būtību un aicinājumu būt dziedniecei.

Bet šim ceļam drīz vajadzēja beigties! Dieviem noteikti vajadzēja redzēt, kādu zināšanu bagātību Selīne tagad nēsā līdzi. Tās bija savāktas viņas dīvaino klejojumu laikā!

Atstājot Persiju, Selīne un Rani bija domājušas iet taisni uzAntiohiju, bet ceļā gadījās traucēkļi un kavēkļi: sausums vienā pilsētā, karantīna citā, robežstrīdi, kas noslēdza visus ceļus, Ulrikas plaušu karsonis. Ceļojums uz rietumiem bija aizņēmis septiņus garus gadus. Bet pa šo laiku Selīne un Rani nebija slinkojušas. Katrā ciematā, pilsētā vai oāzē viņas bija runājušās ar citiem dziedniekiem, ārstiem un cilšu šamaņiem. Viņas apguva jaunas metodes, paturot vērtīgo un atmetot nevajadzīgo. Viņas bija apmeklējušas Gilgameša laukumu Babilonā un mācījušās no garāmejošiem ārstiem. Palmīrā viņas bija runājušas ar Asklēpija tempļa priesteriem. Un beidzot, tikai pirms dažām dienām, ieradušās no Petras un, ejot gar Nāves jūras rietumu krastu, viņas bija pārlaidušas nakti kādā klosterī un apmeklējušas mazu, tīru infirmaria, kur mūki rūpējās par saviem slimajiem brāļiem.

Selīne uzskatīja, ka tagad ir gatava savam aicinājumam. Dieviem noteikti jāredz, ka viņai jāsāk dzīvot un strādāt kopā ar Andreasu.

Rani pārtrauca klusumu.

- Tev jāatpūšas, - viņa sacīja Elizabetei. - Tavs ķermenis pārcieta šoku. Tev jāpaguļ, jāļauj ķermenim atgūties.

43. nodaļa

Kāpjot pa kāpnēm uz Elizabetes namiņa augšējo stāvu, Selīne kliboja. Sāpēja augšstilbs -tajā bija vecs, sen iegūts bultas ievainojums. Pēc spraigas dienas tas bieži vien apgrūtināja.

Gaiss istabiņā oda pēc aitu vilnas, kas tur glabājās maisos. Elizabete pati savērpa vilnu un auda. Ulrika jau gulēja, saritinājusies uz paklāja un apsegusies ar sedziņu.

Selīne novilka sandales un nosēdās līdzās savam bērnam. "Drīz, mana mazā, mūsu klejojumi beigsies, un tu varēsi dzīvot mājā, varēsi dzīvot normālu dzīvi kā jebkura cita maza meitene. Drīz, drīz..."

Nebija tā, ka Ulrika kādreiz žēlotos. It kā dzimusi klaidoņa dzīvei, deviņgadīgā meitenīte nesūdzējās par pagaidu mitekļiem un mēnešiem ilgos klejojumus uztvēra kā pašsaprotamus un arī neapšaubīja šo neparasto dzīves veidu. Gluži vienkārši - viņas mamma un krustmāte Rani tā dzīvoja. Ulrika nekad nebija greizsirdīga uz citām mazām meitenēm: tiem bērniem, kurus satika svešās pilsētās, kuri dzīvoja mājās un kuriem visu laiku bija vieni un tie paši draugi. Patiešām, Ulrika varēja uzskatīt sevi par laimīgu, jo krustmāte Rani bija it kā viņas otrā mamma.

Mazai meitenei tā bija brīnišķīga dzīve. Vienmēr notika kas jauns un interesants. Un cilvēki vienmēr cienāja Ulriku, īpaši tad, ja Selīne vai Rani kādu izārstēja. Ulrika nekad nevarēja žēloties, ka pret viņu izturas nevērīgi, jo māte un Rani vienmēr viņu mācīja, kas un kā jādara, kā jāvāc augi un kā tie jālieto. Un, ja viņa izbijās, piemēram, negaisa laikā, Selīne un Rani vienmēr bija līdzās un gultā ļāva gulēt vidū.

Tā tiešām bija ideāla dzīve bērnam, pilna mīlestības, drošības un piedzīvojumu. Taču Ulrika katru vakaru raudāja, līdz iemiga, un Selīnei ar Rani par to nebija ne jausmas.

Selīne pastiepa tumsā roku un pataustīja meitas pieri. Parasti viņa tā nemēdza darīt. Bērni bija tik jūtīgi un viegli krita par upuri slimībām. Briesmīgais klepus, kas Ulrikai bija piemeties Antiohijā un pārgājis plaušu karsonī, Selīni tā nobiedēja, ka tagad viņa bija pārspīlēti piesardzīga un pievērsa uzmanību visniecīgākajām meitas slimības pazīmēm vai simptomiem. Tomēr pirms diviem gadiem šī murgainā epizode bija notikusi.

Ulrikas piere bija silta un sausa. Selīne nopūtās un apskāva meitas spēcīgo, robusto ķermeni. Deviņu gadu vecumā Ulrika bija jau tikpat liela, cik Rani. Pieaugusi, viņa noteikti būs garāka par Selīni, kas pati bija slaida auguma sieviete. Tā bija Vulfa iezīme. Selīne zināja arī to, ka tikko aprises gūstošie izcilnie vaigu kauli un acis bija no Vulfa. Ļaudis mēdza skatīties uz Ulriku. Viņas matiem bija neparasta krāsa: tie nebija blondi, bet dzeltenbrūni kā tuksnesis saulrietā. Acis bija tik gaiši zilas, ka likās gandrīz bezkrāsainas. Selīne nojauta, ka Ulrika reiz būs izskatīga, varbūt pat skaista sieviete.

"Vai kāda māte jebkad ir bijusi tik laimīga?" Selīne bieži sev jautaja. "Svētīta ar tik mierīgu un pieticīgu bērnu?"

"Nē, nedomāju vis/'viņa prātoja, apskāvusi meiteni, nezinādama, ka Ulrikas pieticība patiesībā bija fasāde un izlikšanās, aiz kuras slēpās

klusas sāpes. Aizvien vairāk pievēršoties dziedniecībai, Sēlim* un K.ini nemanīja, ka smaidošā meitene pamazām attālinās no viņam, un ber nišķīgo prieku, kas, viņuprāt, mājoja Ulrikas sirdī, jau sen ai/stajusi savāda melanholija.

Ulrika pamazām pārvērtās par skumju un nopietnu meiteni.

***

Salocījusi apģērbu un glīti nolikusi to paklāja kājgalī, Rani paņēma savu mazo Dhanvantari, hindu dziedniecības dieva, figūriņu un nolika uz grīdas līdzās spilvenam. Dhanvantari bija pārcietis visu ilgo ceļojumu no Persijas, un tā dziedināšanas spējas vēl bija lielas.

Redzēdama, ka Selīne apgūlusies līdzās Ulrikai un aizvērusi acis, Rani nopūta lampu, kas vēl dega, un palīda zem segas. Viņa zināja, ka miegs vēl ilgi nenāks - nevis tāpēc, ka viņa nebūtu nogurusi, jo patiesībā viņa bija nomocījusies, bet tāpēc, ka pēdējos divdesmit gados Rani bija paradums pirms iemigšanas meditēt.

Tagad viņa meditēja, koncentrējoties uz bāku, kas dega pie apvāršņa, spoža un daudzsološa. Beidzot viņa to redzēs - lielo Aleksan-drijas Medicīnas skolu!

Rani bija gluži sirma un kustējās mazliet lēnāk. Bet piecdesmit septiņu gadu - iespaidīgi! - vecumā viņas acis rādīja labi, prāts bija ass un rokas izveicīgas kā vienmēr. Viņa zināja, ka šo mundrumu uztur sapnis par Aleksandrijas mācību iestādi, doma par lieliskajām mācīšanās un pētniecības iespējām. Tā bija lielāka un labāka skola pat par Madrasas un Pešavaras skolām, kurp Rani kādreiz bija lūgusi tēvu nosūtīt viņu mācībā.

Kopš tās dienas, kad viņa pirms septiņiem gadiem pirmo reizi bija spērusi kāju ārpus izpriecu pils sienām, princese Rani ne reizes nebija atskatījusies pagātnē. Bet tagad viņa to darīja tāpēc, ka varēja droši skatīties, un laiks bija piemērots: bija pagājuši tieši septiņi gadi, kopš viņa, Selīne un divgadīgā Ulrika izgāja pa pils vārtiem uz brīvības ceļa.

Ar maigumu Rani atcerējās atvadas no Nimroda, sava vienīgā drauga trīsdesmit sešu gadu laikā. Viņš bija raudājis un pirmo reizi noskūpstījis Rani. Tas bija vienīgais skūpsts, ko Rani bija saņēmusi no vīrieša. Kā atvadu dāvanu viņš bija pasniedzis savu dārgāko īpašumu, maģisku akmeni.

Tas bija tirkīzs citrona lielumā, un tam piemita spēja dāvāt laimi katram, kam tas piederēja. Tā krāsa noslēpumaini mainījās no zaļas līdz zilai - kā sarkanrīklītes ola. Vienā pusē bija rūsgans dzīslojums, kas sākumā atgādināja ap koku savijušās divas čūskas - ārstu un dziednieku simbolu. Bet, pavērojot rūpīgāk, izrādījās, ka tā ir sieviete ar pastieptām rokām.

Vai tas man ir nesis laimi?" - Rani sev vaicāja, guļot un ieklausoties Jeruzalemes tumšajā un klusajā naktī. - Vai, atbrīvojusies no sava cietuma, beidzot redzēšu pasauli? Vai piepildīsies visi mani sapņi? Ja vien...

Jā. Ja vien piepildītos arī viņas draudzenes sapņi, tad dzīve būtu patiešām brīnišķīga. Bet Rani uzskatīja, ka Selīne dzenas pakaļ grūti sasniedzamam sapnim, kas varbūt nekad nepiepildīsies.

Rani vēlējās, lai Selīne izbeigtu Andreasa meklējumus, lai viņas nerimtīgais gars rastu mieru. Jo - kamēr vien atmiņas par Andreasu neliks mieru, Selīne nekad negūs pilnīgu apmierinājumu šajā dzīvē. Un šī apsēstība: uzzināt, kas viņa ir. Jautājums un atbilde diezgan ironiskā veidā saistījās ar Andreasu, jo viņam piederēja ziloņkaula roze, kurā glabājās Selīnes dzimšanas noslēpums.

Pirms laišanās miegā Rani nodomāja: "Varbūt Selīne beidzot radīs atrisinājumu Aleksandrijā. Bet Aleksandrija atrodas aiz nākamā apvāršņa, Ēģiptē."

+**

Selīne gulēja tumsā, nomodā, ieklausoties Jeruzalemes svētās nakts klusumā. Viņa atkal domāja par Antiohiju un par tur piedzīvoto šoku.

Kādas cerības viņā bija pamodinājusi Antiohija! Kā dauzījās viņas sirds, ejot pa šīm labi pazīstamajām ielām uz pilsētas ziemeļu daļu, līdz vietai, kur bija pakritis paklāju tirgotājs! Kā viņa steidzās uz netālo ielu, kurā bija stāvējusi Andreasa māja! Un tad...

Tur viņa bija apstājusies svešas mājas priekšā un izdzirdusi neticamus jaunumus: villa pirms vairākiem gadiem esot nodegusi, un neviens neko nezinot par tās bijušajiem iemītniekiem.

Tas Selīni bija gandrīz salauzis. Viņa bija dzīvojusi cerībā, ka valdnieka ziņnesis ir kļūdījies vai bijis slinks un nav meklējis vēstules adresātu, ka notikusi briesmiga kļūda, un Andreass joprojām tur dzīvo un gaida, kad Selīne atgriezīsies pie viņa.

Ar smagu sirdi Selīne aizveda Rani un meitu uz Antiohijas nabad/igo kvartālu, līdz mājai, kurā Selīne bija uzaugusi. Viņa vēlējās, lai l lirika to redz. Stāvot pie nelielā pagalmiņa, Selīne gandrīz vai saskatīja līksmi strādājam divus rēgus - Mēru un jauno Selīni. Viņa jutās pārsteigta, atklājot, cik mājiņa maza.

Selīne atstāja Antiohiju bēdīga un nomākta. Ko viņa bija cerējusi atrast? Savu jaunību? Sapni? Vai viņa bija cerējusi sastapt pagātni, kāda tā saglabājusies atmiņās? Tik daudz kas bija mainījies viņas pašas dzīvē. "Pagātne ir pagātne, un to nevar atsaukt," Selīne nodomāja. Interesanti, ko Ulrika kādreiz teiks par savu bērnību, kas bija tik savāda odiseja.

Viņa atcerējās nakti, kad piedzima Ulrika. Tā bija auksta un lietaina marta nakts pirms deviņiem gadiem. Saskaņā ar persiešu paražām, dzemdībās piedalījās un bērnam pasaulē nākt bija palīdzējis kāds zoroastriešu priesteris.

Kad dzemdību sāpju viļņi bija sasnieguši kulmināciju un ķermenis teju vai plīsa, Selīne redzēja vairākas vīzijas. Pēkšņi viņa vairs negulēja gultā persiešu izpriecu pilī, bet uz salmu maisa nabadzīgā mājiņā. Māla sienas drebēja gaudojošajā vējā. Viņa juta maigos Meras pieskārienus un neskaidri redzēja glītā romieša seju, kas raudzījās viņā ar mīlestības un nemiera pilnām acīm. It kā viņa, Selīne, pieredzētu pati savu dzimšanu, kļūtu pati par savu māti tur, mazajā mājiņā Palmīras nomalē.

Kā tas izskaidrojams? Selīne bija prātojusi vairākkārt. Vai tās bija iedomas, ko radījusi bērna dzimšanas drāma? Varbūt tiešām pastāvēja kāda sakarība, kāda garīga saikne ārpus apziņas, kas tika pārnesta no paaudzes paaudzē, senču atmiņas, kas noslēptas zemapziņā un atdzīvojas tādā brīdī kā šis? Vai Selīnes māte, dzemdējot dvīņus, bija redzējusi savas mātes dzemdības? ļa tā, tad kādā māja, kurā pilsētā, kurā gadā?

Selīne bieži vēroja Ulriku, pārliecināta, ka samanījusi vēl neizveidotajā sejiņā Meras vaibstus, kaut gan zināja, ka tas nav iespējams, jo Ulrikas dzīslās neritēja ne pilītes no šīs labās sievietes asinīm. Bet tajās ritēja citas vecmāmiņas asinis. Kas viņa bija? Romiete? Ēģiptiete? Kāds bija viņas vārds?

Selīnes domas iztraucēja griezīgs troksnis. Viņa pacēla galvu un ieklausījās. Raudāja sieviete. Lejas stāvā. Izklausījās pēc Elizabetes.

Selīne uzmeta skatienu vispirms Rani, tad Ulrikai. Abas gulēja ciešā miegā, kā mēdz gulēt veci cilvēki un mazi bērni. Selīne izlīda no segas apakšas un nolavījās lejup pa kāpnēm.

Viņa ieraudzīja Elizabeti sēžam istabas vidū un raudam tā, it kā sirds lūztu. Selīne pamanīja, ka uz apsēja parādījušies jauni asins plankumi.

Viņa paņēma no galda medicīnas kasti un apsēdās uz paklāja līdzās Elizabetei.

- Tu esi savainojusi sevi, - viņa draudzīgi teica. - Ļauj man parūpēties!

Bet Elizabete nepārstāja raudāt, un katras elsas satricināja viņas vājo ķermeni. Viņa raudāja tik sāpjpilna, ka Selīnes acis aizmigloja līdzjūtības asaras.

- Ļauj man palīdzēt, - viņa sacīja un atvirzīja Elizabetes rokas no

sejas.

- Es negribu zaudēt viņu! - Elizabete elsoja. - Es viņu mīlu!

Selīne noņēma pārsēju, apskatīja ievainojumu un pasniedzās medicīnas kastē pēc kādas krūkas. Tajā bija sāpes remdinošs līdzeklis, ko Selīne bija ieguvusi no bērza tāss. Pārsienot roku, viņa mazliet uzkaisīja uz ievainojuma sapelējušas maizes drusciņas, lai nesāktos pūžņošana. Vienlaicīgi Selīne uzklausīja Elizabeti, kas raudādama izstāstīja savas bēdas un sāpes.

- Viņu grib aizsūtīt prom, - meitene šņukstēja. - Viņš neklausīja pavēli. Romiešu kareivjiem ir aizliegts iejaukties vietējo paražās.

- Bet tie ļaudis taču darīja briesmu lietas, Elizabet!

- Mūsu likumi to atļauj. Romieši nevēlas iejaukties, kad cilvēki spriež taisnu tiesu savējiem. Es viņu nekad vairs neredzēšu! Tie sodīs Kornēliju, nosūtot uz kādu tālu priekšposteni, piemēram, uz Ģermāniju.

Elizabete aizklāja seju ar rokām un atkal ieraudājās.

Selīne pieskārās meitenes rokai. Viņai pašai bira asaras par diviem mīlētājiem, kurus izšķīris cietsirdīgais un netaisnais liktenis. "Tieši tāpat, kā es esmu šķirta no Andreasa ," viņa domāja, pieliekot otru roku "Hora acij", ko nebija noņēmusi trīspadsmit gadus, un atcerējās ziloņkaula rozi, kas bija gulējusi Andreasam uz krūtīm. "Vai tu vēl nēsā atmiņas par maniV'

- Elizabet, - Selīne klusi teica. - Mīlestība ir pats lielākais spēks pasaulē, un tā var darīt brīnumus. Mīlestība rada dzīvību, Elizabet! Tā dziedē rētas, dod drosmi un palīdz nelaimē. Ja tu mīli Kornēliju pietiekoši stipri, tu viņu nekad nezaudēsi. Bet tev viņš jāmīl, Elizabet! Mīli viņu ar visu savu sirdi un dvēseli! Solies viņam pilnībā, un tu pilnībā iegūsi viņu, jo nekas nav skaistāks un mūžīgāks par mīlestību!

Elizabetes rūgtās raudas sāka pierimt un pārgāja klusos šņukstos. Tad viņa dziļi ievilka elpu un noslaucīja asaras.

- Kornēlijs neder par kareivi, - viņa klusi teica. - Viņš ir lēnprātīgs cilvēks. Sapņotājs un dzejnieks. Es nekad neesmu satikusi viņam līdzīgu. Kad pirmo reizi satikāmies, gandrīz šķita, ka... esam vienmēr mīļojuši viens otru. Vai tu saproti, ko domāju, Selīn?

-ļā.

- Mēs tur neko nevaram līdzēt, ka mūsu tautas ir naidīgas, ka viņa tauta apspiež manējo. Mēs tikai vēlamies dzīvot kopā mierā un laimē. Neko vairāk mēs negribam.

Selīne piecēlās un piegāja pie kazādas ūdens maisa, kas karājās telpas stūrī. Piepildījusi kausu ar ūdeni, viņa iemaisīja tajā dažus zelta lietus ejļas pilienus un atkal apsēdās uz paklāja.

- Iedzer šo. Tas palīdzēs iemigt.

- Tu esi ļoti laipna, - Elizabete teica, iedzērusi ūdeni. - Es nezinu, ko būtu darījusi, ja jūs ar draudzeni nebūtu apstājušās palīdzēt. Kā lai es tev pateicos?

Selīne pasmaidīja.

- Es gribētu mazliet vilnas.

- Vilnu?

- Es to lietoju ādas slimību ārstēšanai. Man vajag tikai nedaudz. Un domāju, - viņa piebilda nomierinošā tonī, - ka tev nav jāuztraucas par Kornēliju. Armijā par viņu parūpēsies.

- Jā... tie aizveda viņu uz valetudinarium.

- Valetudinarium? Kas tas tāds?

Elizabete pakodīja lūpu, meklējot atbilstošu vārdu aramiešu valodā, taču neatrada.

- Tā to sauc romieši. Tā ir vieta, kur nogādā slimos un ievainotos. Es mazliet zinu latīņu valodu, ko iemācījos no Kornēlija. Vāle nozīmē

"veselība''.

- Kur ir tā vieta, kur kareivjiem atdod veselību?

- Antonija cietoksnī.

Selīne kļuva domīga. Viņa nekad nebija dzirdējusi par kaut kādu valetudinarium. Cik viņa zināja, vienīgā ārstniecības iestāde romiešiem bija Asklēpija tempļi.

Bet Elizabete paskaidroja:

- Valetudinarium pieder armijai. Tur tiek vienīgi kareivji. Kornēlijs stāstīja par savu draugu Flāviju, kas ticis tur ievietots pēc ievainojuma. Viņš teica, ka tāds atrodoties katrā pierobežas cietoksnī. Pat tik tālu kā Ģermānijā.

- Vai tu nevari apciemot Kornēliju? - Selīne jautāja, mēģinot iztēloties māju, kas paredzēta slimo un ievainoto aprūpei, ko vada kara ārsti.

- Nē. Privātiem ieeja Antonija cietoksnī nav atļauta.

Bet kā ar viņa draugu, otru kareivi, kurš nāca tev palīgā?

- Flāvijs.

- Vai viņš nevar tev pastāstīt par Kornēlija stāvokli?

- Flāvijs nezina, kūres dzīvoju. Bet... Selīn, viņš patrulē pa ielu pie tempļa. Es varu viņu sameklēt! - Elizabete satvēra Selīnes roku. - Vai nāksi man līdzi? Viena es baidos iziet no mājas.

- Es iešu tev līdzi.

Elizabete atdzīvojās.

- Rīt? Agri no rīta?

- Cik vien agri vēlies. Bet tagad mazliet jāpaguļ.

***

Selīne, atgriezusies uz sava paklāja līdzās Ulrikai, gandrīz tūlīt aizmiga un nejuta meitas nemierīgo grozīšanos.

Miegā Ulrika satvēra savu koka krustiņu, ko nēsāja ap kaklu. Tas bija Odina krusts, ko Vulfs pirms aptuveni desmit gadiem bija iedevis Selīnei. Aizmigusi, taču ļoti nemierīga, meitenīte grozīja galvu, un viss viņas ķermenis konvulsīvi raustījās.

Miegā viņa čukstēja:

- Tēt!

44. nodaļa

Viņas nonāca pie trivia - trīs ielu krustojumā. Šādi krustojumi bija iecienīti visā Romas impērijā: tur sanāca ļaudis, lai satiktos un parunātu par mazsvarīgām lietām. Šeit, cietokšņa ēnā, viņas satika Flā-viju.

Viņš bija ļoti jauns, ar vieglu pūciņu uz vaigiem un slaidajam ķermenim slikti pieguļošām bruņām. Pūlis, kas vēlās cauri vārtiem uz jauno un krāšņo Hēroda templi, nepievērsa uzmanību trim sievietēm un mazajai meitenītei, kuras stāvēja kopā ar romiešu kareivi.

Pirmais, ko Flāvijs pavēstīja, bija: pēc ievainojuma galva Kornēlijs joprojām esot bezsamaņā. Elizabete sāka raudāt.

- Vai nav nekādas iespējas viņu redzēt? - Selīne jautāja, pašķielējot uz varenajiem mūriem, kas slējās šaurajā ieliņā.

- Lai nokļūtu slimnīcā, jābūt kareivim, turklāt slimam vai ievainotam, - Flāvijs teica un norādīja uz valetudinarium pusi austrumu sienas virzienā. - Pati slimnieku nodaļa nav apsargāta, - viņš paskaidroja, - bet cietoksni sargā. Tagad ir nemierīgi laiki. Ir bijuši vairāki dumpja gadījumi. īpaši tur, iekšā. - Viņš pamāja ar galvu uz iežogoto tempļa teritoriju, kur uzturējās naudas mijēji. - Mums kā vanagiem jāuzrauga šis pūlis tur, iekšā. Jeruzalemē ir daži karstgalvji, kas vairāk par visu vēlētos sākt sacelšanos pret mums.

Selīne pārlaida acis mūrim, tikpat draudīgam un atbaidošam kā Babilonas mūri, kas bija iebiedējuši viņu pirms desmit gadiem.

- Kas tā par ieeju? - viņa iejautājās.

- Tā ir ieeja civilpersonām. Bet, lai tiktu iekšā, jādabū atļauja. Tā ir atvērta tikai dienā.

Selīne paskatījās uz Elizabeti, kura, ietinusies plīvurā, raudāja, un noteica:

- Noteikti ir kāds cits iekļūšanas veids.

Un uzmeta Flāvijam zīmīgu skatienu. Viņš bija ļoti jauns un nopietns, droši vien arī drosmīgs. Viņa atcerējās, kā Flāvijs bija cīnījies, lai paglābtu Elizabeti no akmeņu metējiem.

- Ja vien varētu ieiet un uz īsu brīdi viņu ieraudzīt, mēs būtu ļoti pateicīgas.

Selīne bija spriedusi pareizi. Flāvijs savās bruņās jutās nozīmīgs, un neviens nespēja viņu aizkavēt,ka viņš nāk palīgā šīm dāmām.

- Viena iespēja ir, - viņš klusi teica, atskatīdamies pār plecu. - Bet tas ir riskanti...

***

Rani bija priecīga, ka varēja palikt mājās kopa ar Ulriku, kamēr Elizabete un Selīne devās savā pārdrošajā pasākumā. Viņas kāre pēc piedzīvojumiem beidzās tur, kur sākās neprātība, un viņa uzskatīja, ka šī ir tīrā neprātība. Bet nekas nespēja atturēt jauno Elizabeti no viņas pirmās kaislīgās mīlestības, un Selīne bija ietiepīgi apņēmusies skatīt romiešu slimnieku nodaļas iekšpusi.

"Ko vēl romieši varētu mums iemācīt?" Rani domāja, kad abas sievietes veica savu nedzirdēto pārģērbšanos. "Mēs tagad zinām pietiekami no tā, kas nepieciešams mūsu chikisaka. Šaubos, vai romieši varētu dot kādu nozīmīgu ieguldījumu."

Taču šīs pārdomas viņa paturēja sevī, jo zināja, ka nespēs nevienu atrunāt. Kad nakts vidū, vistumšākajā laikā, viņas atstāja māju, Rani novēlēja veiksmi un lūdza dievus, lai tie pasargā abas sievietes.

Pie pilsētas ziemeļu mūra viņas ieradās pusnaktī un, trīcēdamas savos apmetņos, gaidīja. Kaut gan Jeruzaleme bija liela pilsēta ar daudziem iedzīvotājiem, šajā skaidrajā naktī tā bija dīvaini klusa. Selīnei tas likās ļoti savādi, līdz viņa atcerējās, ka šī ir Klusā nedēļa un gan vietējie iedzīvotāji, gan svētceļnieki ir godbijīgi nopietni.

Turēdamās cieši pie mūra, lai izvairītos no asā marta vēja, Selīne un Elizabete vēroja arī tumšo ielu, raizējoties, vai kāds netuvojas.

Šķita, ka pagājušas vairākas stundas, līdz ieradās pirmā sieviete. Kad atnāca vēl dažas un, klusi sarunājoties, pulcējās ap civilpersonu ieeju, tām pievienojās arī Selīne un Elizabete.

Jaunpienācējām neviens nepievērsa uzmanību. Selīne ar Elizabeti bija labi pastrādājušas, pārģērbjoties par staigulēm, no Elizabetes krājumiem izmantojot krāšļus, rotaslietas un spilgtus apģērbus. Flāvijs bija pastāstījis, ka pusnaktī cietoksnī mēdzot palaistuves ielaist, lai tās apmeklētu barakas un ieslodzīto kameras un pirms rītausmas atstātu cietoksni. Protams, tas bija pret reglamentu, bet visi diskrēti pievēra acis. Gara sieviete ar uzkrītoši gaišiem matiem gatavojās doties tieši uz sargtorni pie vārtiem.

Pienāca kāds leģionārs, atslēdza vārtus un ielaida sievietes.

- Es jūs gaidīšu, - Flāvijs no rīta bija sacījis. - Tiklīdz ienāksiet, es jūs aizvedīšu uz slimnīcu.

Elizabetei klabēja zobi. Viņa sekoja sievietēm caur vārtiem, kas aiz viņām tika noslēgti, un nonāca Zālamana pagalmā. Aiz kolonādes, mēnessgaismā pamesta un spokaina, atradās neticīgo tiesa, un uz balustrādes stāvēja brīdinājums neapgraizītajiem, četrās valodās piedraudot ar nāvi.

Selīnes skatiens slīdēja pa lāpām apgaismoto krusta eju. Flāviju nekur nemanīja.

Leģionārs veda sieviešu grupiņu augšup pa kāpnēm, un Selīne ar Elizabeti mirkli pavilcinājās, nezinādamas, ko darīt.

- Kur viņš ir? - Elizabete čukstēja, aiz bailēm un sasprindzinājuma iepletusi acis.

Selīne mirkli padomāja, tad paņēma draudzeni aiz rokas un steigšus sekoja grupiņai augšup pa kāpnēm. Tikušas augšā, viņas iznāca plaša, klusā un vientuļā pagalmā, kura seguma akmeņus bija nogludinājušas daudzo sandaļu zoles. Pagalma pretējā pusē Selīne saskatīja augstu platformu ar tronim līdzīgu krēslu un aptvēra, ka tur tiek vesti cietumnieki, lai tos tiesātu un sodītu.

Viņas pulss kļuva straujāks. "Kur palicis Flāvijs? Kādēļ viņš nebija atnācisV

Sev par izbailēm Selīne konstatēja, ka leģionārs ved viņas uz barakām. Tās bija labi apgaismotas, un iekšpusē skanēja kareivju smiekli.

Elizabete ar Selīni mēģināja iet lēnāk. No barakām bija iznākuši daži vīri. Tie stāvēja durvīs un žestikulēja. Sievietes smējās, māja tiem pretī un paātrināja soļus. Četras nošķīrās un pazuda kādā velvētā

ejā.

Atpalikušas no grupas, kas devās uz barakām, Selīne plašajā pagalma mēģināja noteikt, kur atrodas valetudinarium. Flāvijs bija teicis, ka tas atrodoties pie austrumu sienas. Bet austrumu sienai nebija turpinājuma, un itin nekas neatgādināja slimnīcu.

- Selīn... - Elizabete iesāka.

Viņas bija pietuvojušās barakām. Daži nepacietīgi kareivji sāka nākt tuvāk, lai izvēlētos sievietes. Grupiņa pamazām izklīda.

Kāds milzīga auguma vīrs sāka virzīties uz Selīnes pusi.

- Šeit! - viņa ievilka Elizabeti tuvākās velves tumsā. Viņas akli ieklupa šaurajā ejā un, izdzirdušas aiz sevis saucienus, ienira necaurredzamā tumsā.

Gabaliņu pagājušas pa tuneli, viņas apstājās, piespiedās sienai un, aizturējušas elpu, ieklausījās. Visapkārt valdīja klusums. No pagalma puses pēkšņi vairs nebija dzirdama neviena skaņa.

- Selīn! - Elizabete nočukstēja, trīcēdama tik stipri, ka šķindēja viņas metālā monētu kaklarota. - Man bail!

- Cst! Klausies! Viņi ir iegājuši barakās. Mūs ir aizmirsuši.

- Bet ja nu tie ir ārpusē un gaida?

Nē, negaida. Tagad klausies! Mēs nevaram būt tālu no slimnieku nodaļas. Mums tā jāatrod.

-Kā?

Selīne mēģināja domāt. Viņa atcerējās, ka torīt, kad bija stāvējuši pie trivia, Flāvijs bija norādījis uz augšu. Tātad slimnieku nodajai vajadzēja būt šeit. Kā tas varēja būt?

Kur mēs atrodamies? - Elizabete čukstēja.

- Es nezinu... - Selīne atkāpās soli no sienas un izstiepa rokas. Viņa paspēra soli, tad vēl dažus, līdz sajuta pretējo sienu un pārsteigta atklāja, ka koridors kļuvis platāks. Viņa pataustīja sienu, paplikšķināja pa to ar plaukstu, līdz kaut ko atrada.

- Elizabet, - Selīne klusi pasauca. - Vai vari man iedot šķiltavas?

Selīne izcēla no turekļa lāpu, un Elizabete ar kramu un metāla

plāksnīti uzšķīla uguni. Kļuva gaišs.

Ieraudzījusi apkārtni, Selīne jutās vēl vairāk pārsteigta. Koridors bija ievērojami paplašinājies, un grīdas akmens segumu nomainīja dēļu klājums. Gabaliņu attālāk bija lielas dubultdurvis ar koka soliem abās pusēs.

Elizabete sekoja cieši pa pēdām Selīnei, kas piesardzīgi devās uz priekšu pa koridoru. Nonākušas pie durvīm, abas apstājās. Kokā bija iegrieztas divas ap nūju apvijušās čūskas un nūjas augšgalā - divi izplesti spārni. Tas bija Asklēpija, dziedniecības dieva simbols.

Selīne atviegloti nopūtās:

- Esam atradušas!

Sanitārs, žāvādamies un staipīdamies atvēris durvis, nebūt nelikās pārsteigts, ieraudzījis divas prostitūtas. Taču bija sapīcis, ka nebija iepriekš brīdināts un tādēļ nebija saņēmis kukuli. Viņš pieprasīja to tagad, un Selīne samaksāja sudraba monētu. Ātri apskatījis to, sanitārs neapmierināti noteica:

Tikai pazūdiet no šejienes, pirms ieradīsies ārsti!

Un atgriezās pie savas kauliņu spēles.

Selīne un Elizabete, brīdi šaubīdamās, palika pie durvīm.

Viņu priekšā bija gara, spilgti apgaismota halle. Abās pusēs, līdz pat telpas galam, sienās bija durvis - visas atvērtas. No tām skanēja neparastas skaņas: apspiesti smiekli, klusinātas sarunas, vientuļas panflautas dziesma un vaidi. Halles galā stāvēja divas marmora statujas: dziedniecības dievs Asklēpijs, turot spārnoto nūju ar čūskām, un Romas imperators Klaudijs.

Selīne sāka iet, Elizabete sekoja. Viņas virzījās lēnām, ieskatoties pa atvērtajām durvīm labajā un kreisajā pusē.

Aiz katrām durvīm atradās neliela telpa. Katrā no tām stavēja četras gultas. Visas bija aizņemtas. Vairums slimnieku gulēja, daži sēdēja,

sarunājās, mētājās ar apgrauztiem kauliem. Te bija vīri ar apsaitētam rokām un kājām, īsos naktskreklos. Tie kliboja uz kruķiem, lādējās un

smējās.

Elizabete ierāvās apmetnī un instinktīvi nolaida plīvuru pār seju. Bet Selīne nekaunīgi un ieinteresēti ielūkojās katrās durvīs. "Šiem četriem ir ievainojumi kājās, tiem šinas uz rokām/' Viņa aptvēra, ka pacienti nodalīti atbilstoši slimībām un savainojumiem. Šādu praksi Selīne nekad agrāk nebija redzējusi, taču tūlīt novērtēja tās lietderību.

- Ei, jūs! - atskanēja zema balss.

Elizabete un Selīne pagriezās un ieraudzīja kādu sirmu veterānu izlecam uz vienas kājas no istabas. Otrā kāja beidzās zem ceļa. Viņš atbalstījās pret durvju aplodu.

Ko jūs meklējat? - viņš jautāja.

Elizabete mēģināja runāt, taču nespēja. Tad Selīne ieteicās:

- Kornēliju. Mēs dzirdējām, ka...

Tur, - kareivis norūca un pamāja ar īkšķi. - Iekšā, pie galvas traumām.

Telpā aiz viņa atskanēja smiekli.

Viņas pagāja garām vēl trim atvērtām durvīm, līdz beidzot nonāca pie mazas istabiņas, kurā gultās gulēja četri aizmiguši vīri ar apsaitētām galvām.

Elizabete, aizmirsusi bailes un kautrību, iekliedzās:

- Kornēlij! - un pieskrēja pie gultas malas.

Selīne, ienākusi istabiņā, pievērsa uzmanību visiem sīkumiem: attālumam starp gultām, vaska plāksnītēm, kas bija pienaglotas pie sienas virs katras gultas, galdiņam pie pretējās sienas ar ūdens bļodu, apsējiem un instrumentiem.

"Efektīvi!" Selīne atzina. Piektā leģiona valetudinarium bija askētisks, praktisks un pielāgots armijas vajadzībām. Viņa tūdaļ saprata, ka daļu no visa tā varēs izmantot, īstenojot savus un Rani plānus.

Pienākusi pie Kornēlija gultas, Selīne nometās uz ceļiem, viegli atbīdīja šņukstošo Elizabeti un pieliecās, lai pataustītu viņa ādu, pulsu un pārbaudītu acu zīlītes.

- Klausieties, meitenes! Vai tagad jums maksā par tādām lietām?

Elizabete noelsās vien. Selīne ātri pagriezās. Durvīs stāvēja kāds

liela auguma, slaids vīrs ar īsi apcirptiem matiem. Mugurā viņam bija garš, balts uzsvārcis. "Viņš ir līdzigs šai slimnīcaiSelīne nodomāja un lēnam slejās kājās, "vienkāršs un atturīgs." Vīrietis tuvojās. "Un glīts arī," Selīne atzina.

Kas tu esi? - viņš jautāja. - Ko tu dari ar to vīru?

Viņa sejas izteiksme Selīnei atgādināja par savu un Elizabetes izskatu: sarkani nokrāsotas lupas un vaigi, zili ēnojumi ap acīm, bezgaumīgi auskari un sarkans apģērbs. Selīne juta neierastu apmulsumu.

Viņa paskaidroja, kādēļ un kā abas ieradušās, taču nepieminēja Flāvija vārdu. Kamēr Selīne runāja, svešais vērīgi skatījās un drīz vien pamanīja, cik ļoti viņa atšķīrās no parastajām naksnīgajām apmeklētājām. Viņš ievēroja Selīnes pašapzinīgo runu un izturēšanās veidu. Beigās viņš noticēja un tā arī pateica.

- Mani sauc Magnuss. Esmu kara ārsts un šonakt dežurēju, - viņš sacīja. - Kā varu jums palīdzēt?

- Katru reizi, kad izskaita pulsu, - nākamaja dienā brokastojot, Selīne stāstīja Rani, - to pieraksta uz vaska plāksnītes, kas karājas virs gultas. Un tad, kad pulsu skaita nākamo reizi, to var salīdzināt ar iepriekšējiem rādījumiem un redzēt, vai ir pārmaiņas. Romieši uzskata, ka ar pulsa maiņu mainās arī slimnieka veselības stāvoklis.

- Atjautīgi! - Rani noteica, vēlēdamās, kaut pati būtu gājusi un redzējusi valetudinarium.

Viņas sēdēja pie galda, uz kura bija izklāts kvadrātveida papirusa gabals. Selīne bija uzskicējusi uz tā slimnieku nodaļas pirmā stāva plānu.

- Ārsti operē tikai no rītiem, - viņa paskaidroja, - kad ir vēss un ir vislabākā gaisma. Tikko izoperētos neved tūlīt uz viņu istabām, bet novieto kādā telpā līdzās operāciju zālei.

- Kāpēc? - Rani iejautājās.

- Gadījumam, ja ievainojums atveras vai rodas cita veida komplikācijas. Tad viņus ātri var atvest atpakaļ.

Ulrika sēdēja stūrī ar lelli klēpī un modri vēroja māti un krustmāti. Abas sievietes, galvas salikušas kopā, sēdēja pie galda un zīmēja. Abas likās ļoti laimīgas un par kaut ko uzbudinātas.

Tad Ulrika izdzirda dziedāšanu dārzā. Viņa pagrieza galvu un ieklausījās.

Elizabete plūca Kornēlijam pavasara puķītes.

Naktī, atradusi Kornēliju dziļā miegā un ieraudzījusi viņa balo seju un zem apsējiem sajauktās, skaistās matu sprogas, Elizabete bija raudājusi. Un tad - brīnumu brīnums! - bija parādījies dežūrējošais nakts ārsts un paskaidrojis, ka Kornēlijs pēcpusdienā atguvis samaņu, paēdis vakariņas un mierīgi guļot, jo viņam iedotas zāles. Un vēl brīnišķīgāk bija tas, ka ārsts bija stāstījis: kad Kornēlijs pec apmētāšanas ar akmeņiem ticis ievests un atguvies, viņš esot jautājis pēc kādas, ko saucot par Elizabeti.

Viņa nespēja noticēt savai laimei. "Selīnei jābūt burvei," Elizabete prātoja, "ja viņa tā apbūra romiešu ārstu." Viņš bija ne vien ļāvis palikt, ne vien izrādījis Selīnei nodaļu un atbildējis uz jautājumiem, bet arī izsniedzis Elizabetei īpašu atļauju apmeklēt Kornēliju katru dienu pusdienlaikā. Tagad viņa gatavojās iet uz turieni, tikai jāizveido puķu pušķis un jāpiepilda grozs ar pārtiku. Tirgū viņa bija nopirkusi jaunu apmetni Kornēlijam.

Ulrika vēroja Elizabeti lielām, domīgām acīm, prātojot, kādēļ pēkšņi visi kļuvuši tik laimīgi un kāpēc nedalās laimē ar"viņu. "Nu," viņa nosprieda un, piespiedusi lelli pie krūtīm, pierausās stāvus, "viņi atkal ir aizmirsuši mani. Dažreiz tā jau gadījies."

Ulrika piegāja pie galda un paraustīja māti aiz piedurknes.

- Kas ir, mīlulīt? - Selīne jautāja, nepagriežoties un turpinot zīmēt.

- Māmiņ! - meitenīte teica.

- Tavai mammai šobrīd nav laika, - Rani sacīja. - Kāpēc tu neizej dārzā parotaļāties?

- Māmiņ! - Ulrika vēlreiz ierunājās.

- Tūlīt, mīlulīt. Paskaties, Rani! - Selīne turpināja, norādot uz kaut ko shēmā. - Te ir galvenais skapis ar pārsējiem un zālēm. Labāk nekā turēt tos pie katras gultas...

Ulrika atkāpās. Viņa pazina šo skatienu mātes sejā. Tas bija saspringts un savdabīgs. Ulrika zināja, ka tas ir kā neredzama siena, kurai viņa nespēja izlauzties cauri. Tādēļ viņa pagriezās un izgāja dārzā. Tā noteikti bija labāk.

- Magnuss deva man dažus padomus attiecībā uz naudu, - Selīne teica, noliekot spalvu. - Kad pastāstīju, ka gatavojamies braukt ar kuģi uz Aleksandriju, viņš ieteica, ka mēs varot iemaksāt naudu kādam baņķierim šeit, Jeruzalemē. Viņš teica, ka jūrniekiem esot slikta slava: tie zogot. Lai arī cik labi mēs naudu noslēptu, mums tiešām veiktos, ja ierastos Ēģipte ar naudu. Viņš teica, ka te esot baņķieri, kuriem ir sakari ar banku namiem Aleksandrijā, un ar kredītvēstuli...

Tika nolemts, ka pēcpusdienā Rani ies uz pilsētu, nodos viņu naudu un rotaslietas uzraudzībā vienam no jeruzalemes godājamākajiem baņķieriem. Tad, pēc divām dienām, kad būs beigusies Klusā nedēļa, viņas dosies uz rietumiem, uz ostas pilsētu jopi, un no turienes tālāk ar kuģi līdz Aleksandrijai.

Selīne un Rani sasmaidījās. Nākotne šķita kļuvusi daudz tuvāka.

45. nodaļa

Koka karotes no Elizabetes virtuves pārvērtās par jaukām priedēm un mālos izraktais grāvītis, piepildīts ar ūdeni, - par jauku upi. Par Reinu. Ulrika nekad nebija redzējusi sniegu, bet māte bija stāstījusi par to, tādēļ viņa domāja, ka augšstāvā no maisiem nedaudz paņemtā un izbārstītā vilna ir labs sniegs virtas "mežam".

Bija vēla pēcpusdiena, un Ulrika dārzā spēlēja savu mīļāko spēli "Ģermāniju".

- Te ir upe, - viņa skaļi teica, nostiprinot krastus un ielejot vēl mazliet ūdens. - Un te ir koki. - Viņa nostādīja taisni karotes, kas bija iestatītas zemē kā stabiņi.

- Un te ir Ulrika, - viņa piemetināja, noliekot savu lelli ainavas vidū. - Ulrika ir princese un brīdina visus, ka nāk Sarmas milži. Kurš izglābs šo tautu? - viņa iesaucās savā bērnišķīgajā balsī.

-Ai! - Ulrika turpināja. - Paskat tik! Tur nāk Vulfs, skaistais princis!

Ulrikai nebija lelles, kas simbolizētu šo varoni, taču viņas dzīvā iztēle ļāva iedomāties tā izskatu un manieres. Darbojoties ar lelli un neredzamo princi, Ulrika runāja, smējās un bija daudz dzīvespriecīgāka, nekā mēdza būt parastajā, reālajā pasaulē.

- Un tā viņi dzīvoja laimīgi līdz pat mūža galam, - Ulrika noteica, smagi nopūtās, nogūlās pie zemes un pavērās debesīs.

Vulfs vēlreiz bija aizpildījis šo dienu. Nebija nekā tāda, ko viņš nespētu, un Ulriku darīja lepnu apziņa, ka Vulfs ir viņas tēvs. Viņa zināja, ka Vulfs viņu ļoti mīl, jo viņš vienmēr bija līdzās. Un tas bija Ulrikas mazais noslēpums. Māte bija sacījusi, ka Vulfs esot pie dievietes, taču Ulrika zināja labāk. Pirms vairākiem gadiem viņš bija atnācis sapnī un teicis, ka palikšot pie viņas tik ilgi, cik būšot viņai vajadzīgs.

Ulrikai bieži pietrūka tēva. Krustmāte Rani un māte vienmēr bija tik aizņemtas; viņas bieži atstāja Ulriku svešinieku gādībā. Šodien viņu uzraudzīja Elizabete. Tādos brīžos Ulriku pārņēma drausmīgas vientu lības sajūta, un viņa kļuva ļoti bēdīga. Taču nākamajā mirklī Vulfa gars bija klāt, runājās un mierināja.

Tagad viņš arī bija šeit, mazajā dārziņā Jeruzalemē.

Pēcpusdienas saulē Ulrika sāka snaust, kad viņu pēkšņi izbiedēja kāda ēna, kas pārslīdēja sejai. Viņa atvēra acis, noelsās: "oho!" un piecēlās sēdus.

Uz dārza mūra sēdēja krauklis, un īsu mirkli šķita, ka tas pavērš savu dzelteno aci pret Ulriku.

Viņa sēdēja kā pārakmeņota. Krauklis bija viņas tēva tautas svētais putns; vēl vairāk - māte bija teikusi, ka tas esot viņas tēva totēms.

- Sveiks! - viņa nedroši ieteicās. - Sveiks, kraukli!

Putns pacēla galvu, pētoši palūkojās Ulrikā ar otru aci, tad pacēlās spārnos un aizlidoja.

- Pagaidi! - Ulrika pierausās kājās. Pagaidi, neaizlido!

Pie dārza mūra cieši turējās kāda vīnogulāju stīga, pietiekami stipra, lai izturētu deviņgadīgas meitenītes svaru. Vienā mirklī Ulrika bija uz mūra, tam pāri un aizskrēja pa šauro ieliņu, sekodama melnajam putnam, kura aprises izzuda zilajās debesīs.

***

Aleksandrija!

Vēl tikai dažas dienas! Selīne steidzās pa ieliņu tā, it kā ar savu nepacietību spētu likt stundām ritēt ātrāk. Jostā viņai glabājās trīs pie kuģu aģenta nopirktas pasažieru biļetes. Viņai bija arī maksājuma kvīts par vietām karavānā, kas dosies ceļā nevis pēc dažām dienām, bet jau šovakar! Šovakar viņas dosies uz Jopi un no turienes ar kuģi uz Alek-sandriju. Pēc nedēļas Selīne spers kāju pilsētā, no kurienes nākuši viņas vecāki un kurā Andreass pavadījis daļu no savas jaunības.

Iegriežoties ieliņā, kurā dzīvoja Elizabete, Selīne iedomājās par Rani, cerot, ka viņa būs atgriezusies no bankas nama. Nedrīkstēja šķiest laiku, lai paspētu pievienoties karavānai ar zīdu, kas šovakar no Jopes vārtiem dosies uz piekrasti. Ātri jāiesaiņo mantas un jāatvadās no Elizabetes.

Aleksandrija! Selīnei likās, ka var gandrīz vai pastiept roku un sataustīt šo pilsētu.

Viņa atrada Elizabeti pie stellēm, aužot vienu no savām skaistajām, izslavētajām šallēm. Taču Ulriku Selīne neredzēja.

- Viņa bija dārzā, - Elizabete steidzīgi piecēlās. - Te, iekšā, viņas nav. Es būtu redzējusi. Un citu durvju arī nav.

- Būs pārrāpusies pār mūri.

- Kādēļ lai viņa to darītu?

Selīne pēkšņi sajuta aukstumu.

- Tā šaurā ieliņa aiz mājas, Elizabet. Uz kurieni tā ved?

- Tas ir strupceļš. Bet uz to pusi, - viņa pamāja ar roku, - tā iet līdz pat pilsētas ziemeļu daļai.

Selīne steidzās uz durvīm.

- Es iešu viņu meklēt. Vai tu paliksi šeit, gadījumā ja Ulrika atgriežas?

***

Krauklis ar Ulriku rotaļājās. Tas gabaliņu palidoja, nolaidās uz kādiem vārtiem vai markīzes, pagrieza galvu uz Ulrikas pusi un, kad viņa sāka tuvoties, pēkšņi cēlās spārnos un atkal aizlidoja. Ulrika nezināja, kurp tas viņu ved, tomēr nebijās. Līdzās taču bija viņas tēvs.

Beigās krauklis ielidoja īsā šķērsieliņā un brīdi nometās uz kādas izcilnas dzegas. Kad Ulrika nostājās zem tās, krauklis pacēlās gaisā un nozuda pāri mājas jumtam.

Vīlusies Ulrika noraudzījās tam pakaļ. Viņa vērsās pie tēva, kurš bija parādījies vienīgi viņai, lai pajautātu, ko tagad darīt, un pēkšņi atklāja, ka šķērsieliņā nav viena. Kāds bija viņai sekojis.

Ulrika pasmaidīja un ierunājās:

- Sveiks, sunīt!

Suns apstājās un skatījās uz Ulriku. Tas bija pieplacis zemei, un spalva uz muguras bija saslējusies stāvus.

- Sveiks, sunīt! - Ulrika atkārtoja un pastiepa roku.

Dzīvnieks līda tuvāk. Tad viņa pamanīja, ka kaut kas nav kārtībā ar suņa muti. No tās nāca putas.

Rani bija apmierināta ar pēcpusdienā paveikto. Viņa bija aizgājusi uz Baņķieru ielu, kas atradās netālu no Hasmonu pils, un tur bija atradusi kādu vīru ar teicamu reputāciju. Tas bija godīgi nosvēris viņas zeltu un sudrabu un novērtējis rotaslietas pēc vidējām tirgus cenām. Pēc tam viss bija ticis noguldīts drošā vietā, un pretī Rani bija saņēmusi kredītvēstuli.

Naktīs dežurējošā kara ārsta Magnusa priekšlikums bija labs, jo tagad Rani varēja staigāt droši un justies tik brīvi, kā septiņu gadu ilgajos klejojumos nekad nebija jutusies. Pēc ikdienas baiļošanās par zeltu, sudrabu un rotaslietām, pēc pastāvīgajām bailēm no bandītiem un smaguma drēbju vīlēs Rani bagātība tagad bija drošā vietā. Baņķieris to ieguldīs un pelnīs procentus, un tā būs pieejama Rani un Selīnei jebkurā laikā atbilstošā bankas namā Aleksandrijā.

Tas tiešām bija gudrs veids, kā rīkoties ar kāda naudu. Kredītvēstulei apakšā bija uzspiests zīmogs, ko baņķieris bija iedevis Rani Tas tievā ķēdītē tagad karājās viņai ap kaklu - ahāta gabaliņš, kurā iegravēts sarežģīts zīmējums. Visā impērijā nebija divu vienādu zīmogu. Kad vien viņa vai Selīne gribēs izņemt naudu, būs jāuzrāda kredītvēstule un jāiespiež māla zīmogs. Abus nospiedumus pārbaudīs eksperts un pārliecināsies par to identiskumu, tādā veidā izsargājoties no zādzības un viltojuma.

- Tikai esiet piesardzīgas un glabājiet vēstuli un zīmogu dažādās vietās, - baņķieris brīdināja. - Viens bez otra tie ir nederīgi. Ja zaglis paņems tikai vēstuli vai zīmogu, tas nevarēs izņemt jūsu naudu no bankas.

Tiklīdz Rani pāries mājās, viņa iedos zīmogu Selīnei un pati paturēs kredītvēstuli, ko bija iemīlējusi koka caurulītē un aizbāzusi aiz jostas.

Rani domas lidoja dažus soļus pa priekšu viņas steidzīgajiem soļiem. Vēl bija daudz darāmā. Ceļojumam jāsagādā pārtika, paklāji gulēšanai uz klaja un silti, izturīgi apmetņi aizsardzībai pret aukstumu uz jūras. Rani vēl bija dažas monētas, un viņa zināja, ka arī Selīnei ir neliela summiņa. Rani uzskatīja, ka ar to pietiks, lai iepirktos un apmestos kādā iebraucamā vietā Aleksandrijā. Tad viņas varēs sākt izņemt naudu no lielajām rezervēm bankā.

Viņa atgriezās pie Elizabetes mājas brīdī, kad jaunā sieviete stāvēja uz sliekšņa un izmisumā lauzīja rokas.

- Ir pazudusi Ulrika, - viņa teica. - Selīne viņu meklē.

Rani sastinga. Ulrika tā nekad nedarīja. Rani palūkojās uz namu jumtiem un redzēja, ka saule tos vairs neapspīd. Ātri tuvojās vakars. Drīz sāksies ebreju sabats. Svētās nakts gaidās ļeruzaleme jau iestājās miers un klusums.

- Es arī iešu meklēt, - Rani teica Elizabetei. - Tu gaidi šeit. Varbūt Ulrika pārnāks pati.

Rani devās uz otru pusi - ne to, kurp bija devusies Selīne, un kvartālu aiz Elizabetes mājas nonāca šauru ieliņu labirintā. Drīz vien sākās noliktavu kvartāls, bet tās jau bija slēgtas. Ielās sāka krēslot. Rani viena gāja garām tumšām velvētām ejām un klusām mājām. Pēkšņi viņa izdzirda kādu skaņu. Tā nāca no tālienes, pāri namu jumtiem - tas bija pilsētas troksnis, kas pamazām pieklusa līdzīgi ziedam, kas dienas beigās aizveras. Bet tuvāk bija dzirdama cita, atšķirīga skaņa. Rani pēkšņi satraucās, jo tā viņai bija ļoti pazīstama.

Tā bija suņa draudoša ņurdēšana.

Rani sāka iet piesardzīgi. Viņa virzījās gar akmens sienām un bieži apstājās, lai palūkotos visapkārt. Viņas ķermenim pārskrēja drebuļi. Rani asā nojauta pateica priekšā, ko viņa tur ieraudzīs.

Kad viņa sasniedza šaurās ieliņas sākumu, bija kļuvis tik tumšs, ka gandrīz neko nevarēja saredzēt. Tomēr viņa izšķīra suņa apveidu. Tas atradās ieliņas vidū, un ap tā muti sudrabaini baltas vizēja putas. Un tālāk, ieliņas galā, piespiedusies pie sienas, nekustīga kā statuja stāvēja Ulrika un skatījās uz suni.

Rani pielika roku pie sirds, lai apspiestu tās dauzīšanos, un pavēra muti, lai runātu, taču rīkle bija sausa. Iekodusi lūpās, lai tās samitrinātu, Rani norija siekalas un tad teica, cik mierīgi vien spēdama:

- Ulrika, tā esmu es, Rani. Nebīsties!

- Es nebīstos, - meitene atbildēja.

- Ulrika, es gribu, lai tu dari, kā es teikšu. Neizdari straujas kustības! Es gribu, lai tu lēnām paskaties visapkārt, vai nav kāda iespēja aiziet prom.

- Es nekur nevaru aiziet.

Rani aizvēra acis. Tas bija strupceļš. Vienīgā iespēja, kā tikt prom, - iet garām sunim.

- Ulrika, - viņa nosvērti teica, - tas suns ir slims. Viņš nezina, ko dara. Mums jābūt ļoti piesardzīgām. Vai saproti?

-jā.

- Tev, Ulrika, jastav pavisam mierīgi. Un neskaties viņam acīs. Tas viņam nepatīk. Skaties prom.

Rani centās kaut ko izdomāt. Ja viņa ietu pēc palīdzības, droši vien būtu pārvēlu. Ja viņa iekliegtos cerībā, ka sadzirdēs kāds garāmgājējs, tas varētu izraisīt suņa uzbrukumu. Ko darīt? Ko darīt?

Sev par šausmām, viņa redzēja, ka suns lēnām sāk tuvoties Ulrikai. Tas lavījās, cieši pieplacis zemei, tā ķermenis aiz sāpēm trīcēja. Rani jau agrāk bija redzējusi trakus suņus un zināja, ka slimības pēdējā stadijā tie kļūst īpaši nikni. Viņa zināja, ka tagad suņa galvā rosās viena vienīga doma: uzbrukt un saplēst gabalos ikvienu, kas stāv tam ceļā.

"Lielais Šiva," Rani lūdzās, "palīdzi man!"

***

Selīne aizelsusies iedrāzās pa durvīm.

- Vai viņa atgriezās?

Elizabete bija baiļpilna.

- Nē! Rani izgāja viņu meklēt. Bet tas bija jau sen!

Selīne mēģināja apspiest pieaugošās bailes. Tagad ārā bija gandrīz tumšs. Kur bija Ulrika?

- Mums jāmeklē palīdzība, - viņa teica.

- Jā. Rabīns...

- Pasteidzies!

***

Rani saprata, ka ir tikai viens risinājums: kaut kā jānovērš suņa uzmanība no Ulrikas.

Viņa pataustījās un atrada akmeni. Tas bija smags, ar asām malām.

Kaut viņa spētu trāpīt sunim ar pirmo metienu - trāpīt galvā tā, lai tas zaudē samaņu.

Bet ko tad, ja akmens nokritīs sunim blakus un pamudinās to uzbrukt Ulrikai?

" Man jāpanāk, lai tas pagriežas un nāk šurp."

Rani pirksti cieši saspieda akmeni. Gaismas gandrīz vairs nebija. Suns līda aizvien tuvāk Ulrikai.

"Es esmu veca sieviete," Rani domāja. "Kā es izbēgšu no suņa? Viņam jāaiziet pa šo ceļu, un man jāstāv šajā vietā un jāmet akmens."

- Tagad stāvi pavisam klusi, Ulrika! - viņa sacīja klusā balsī. - Es metīšu akmeni un aizbiedēšu suni. Saproti?

Ulrika, kura bija sekojusi krauklim līdz šai vietai un kuras dzīslās ritēja tēva cīnītāja asinis, bezbailīgi atbildēja:

- Jā, krustmāt Rani.

"Es esmu redzējusi pasauli," Rani domāja, paceldama akmeni, "un nejūtu nožēlu..."

Viņa svieda akmeni.

***

Bērna kliedzieni bija dzirdami ļoti tālu. Kad Selīne iegriezās šķērsieliņā, ap Rani ķermeni bija sapulcējies pūlis.

Ulrika šņukstēdama metās mātes apkampienos. Selīne stāvēja kā paralizēta.

Rani un suns gulēja viens otram līdzās. Abi bija miruši reizē. Rani apģērbs bija saplosīts un asiņains. Ķēdīte ap kaklu bija pārrauta, ahāta zīmoga vairs nebija. Josta gulēja zemē - kāds bija to atraisījis. Caurulīte ar kredītvēstuli bija prom.

septītā GRĀMATA. ALEKSANDRIJA

.

46. nodaļa

- ļa jums kādreiz nākas sastapties ar vaļēju ievainojumu un nav Īsto zāļu, - klusa balss stāstīja sieviešu pulciņam, - jāatgriežas pie senās receptes: vispirms uzliekat kaut ko dzeļošu, pēc tam - nomierinošu. Var izmantot gandrīz visu, kas gadās pa rokai.

Māte Mersija, tempļa alma mater, klausījās, kā māsa Perigrīna slimnieku nodaļā sniedz rīta instrukcijas. Sievietes, kas pulcējās ap māsu Perigrīnu, bija novices. Tās mācījās rūpēties par slimniekiem. Viņas bija jaunas, aizrautīgas un nopietnas, ģērbušās garos, baltos tērpos, ar Izīdas krustu uz krūtīm. Visas bija uzticīgas māsai Perigrīnai, kas pirms trim gadiem bija ieradusies Aleksandrijā no Jeruzalemes.

Šajā rītā māsa Perigrīna mācīja, kā jāaprūpē ievainojumi, par demonstrācijas objektu izmantojot ievainoto, kas bija atvesta uz templi naktī - jaunu sievieti, uzbrukuma upuri. Pirms trim gadiem, pirms māsas Perigrīnas ierašanās no Aleksandrijas, jaunā sieviete diez vai būtu saņēmusi kaut nelielu palīdzību, drīzāk - nekādu. Bet tagad Aleksandrijas lielā Izīdas tempļa mazā slimnieku aprūpes nodaļa bija slavena visā Ēģiptē.

Māte Mersija lepni smaidīja. Kā ordenis māsu kopiena Perigrīnas dēļ bija pieaugusi! Cik mantu pārpilnas bija lādes no pateicīgo pacientu ziedojumiem! Un cik apmierinātai vajadzēja būt dievietei, vērojot, ar kādu aizrautību šīs jaunietes seko māsas Perigrīnas indiešu krusta bandāžas demonstrējumam. To dēvēja par svastiku, kas sanskritā nozīmē "krusts".

Māte Mersija nebeidza brīnīties par māsas Perigrīnas zināšanām. Viņa bija ieviesusi dažas diezgan savādas, bet efektīvas dziedināšanas metodes: šuves uzlikšanu brūcei ar vaboļu palīdzību un appelējušas maizes drupaču uzkaisīšanu ievainojumam,kas aizkavē infekciju. Un, kaut arī Izīdas priesterienes jau sen zināja "Hekates kūres" noslēpumu, tās lietoja šo metodi vienīgi galvassāpju un krampju ārstēšanai. Māsa

Perigrīna bija parādījusi, kā vītolu mizas tēja var līdzēt drudža un uz-tūkumu gadījumos. Pat galvenie ārsti no tuvējās Medicīnas skolas, slavenie therapeuta, nāca uz šo slimnieku nodaļu vērot un klausīties.

Māte Mersija bija pārliecināta, ka ne jau gadījuma dēļ māsa Perigrīna pirms trim gadiem ieradās templī un piedāvājās strādāt un kalpot Izīdai. Viņu bija atvedusi dieviete. Alma mater uzskatīja, ka viss tas ir dievišķīga plāna daļa, jo pierādījumi bija acu priekšā: lielajā telpā, kas reiz bija noliktava, tagad stāvēja gultu rindas, caur logiem ieplūda jūras gaiss un saule, lejot savu gaismu pār guļošajām sievietēm, balti tērptajiem slimnieku kopējiem un puķēm, kas no vieglā vējiņa podos šūpojās. Patiešām slimnieku palātai Tā tik krasi atšķīrās no mazās un šaurās telpas, kurā māsas un priesterienes reiz bija devušas patvērumu katram slimajam un ievainotajam, kas ieradās pēc palīdzības.

Māte Mersija ar mīlestības pilnu skatienu vēroja māsu Perigrīnu, domājot par viņu kā savu meitu, kuras viņai nebija. Viņa bija laba sieviete, šī pieredzējusī ceļotāja no Austrumiem. Tādēļ arī Mersija bija devusi viņai vārdu Perigrīna, kas nozīmē "ceļotāja". Bet viņa bija dīvaini atturīga un noslēgta, un nelabprāt izpauda savus noslēpumus.

Pirms trim gadiem, kad māsa Perigrīna ar bērnu bija atnākušas uz templi, lai veltītu savas zināšanas un darbu dievietei, māte Mersija pirmajos mēnešos bija devusi viņām patvērumu. Un šajos pirmajos mēnešos, iepazīstot vienai otru, vakaros sēžot un runājoties, klausoties māsas Perigrīnas brīnišķīgajos stāstos par Babilonu un Persiju, māte Mersija bija droša, ka jaunā sieviete drīz vien atklās sirdi un pastāstīs arī par savu dzīvi. Šī tempļa dvēseļu kopēja bija maiga un līdzjūtīga sieviete, kuras izturēšanās aicināja uz atklātību. Viņa ļāva cilvēkiem atvieglot sirdi, nomest rūpju nastu, un tie devās prom atbrīvoti un kā no jauna piedzimuši. Bet savādi: kaut gan māte Mersija bija pārliecināta, ka māsai Perigrīnai ir smagas atmiņas, kuras derētu kādam izstāstīt, lai gūtu atvieglojumu, Perigrīna neuzticējās.

Trīs gadus viņas bija kopīgi strādājušas Izīdas tempļa pīlāru iežogojumā, kopa lūgušās un vakaros kalušas kopīgus plānus, bet māsa Perigrīna ne reizi nebija pavērusi savu dvēseles durvju spraudziņu. Māti Mersiju visvairāk mulsināja tas, ka viņa tik ilgi spējusi sevi pasargāt. Viņa tiešām zināja ļoti maz par savu dziedināšanas meistari; neko nezināja par to, kā vai kāpēc viņa ieradusies no Jeruzalemes Aleksan-drijā, bez naudas, veltījot sevi Izīdai; nezināja arī, kur viņa bijusi pirms ierašanās Persijā un kāds ir Ulrikas dzīvesstāsts. Un tā bija likteņa ironija, ka mātes Mersijas pirms trim gadiem jaunajai sievietei dotais vārds Perigrīna izrādījās vairāk piemērots, nekā viņa sākumā bija domājusi, jo tas nozīmēja ne tikai "ceļotāja", bet arī "svešiniece".

- Māte Mersija, - viņai aiz muguras atskanēja balss. Tā bija jauna meitene, kas tikai nesen stājusies Izīdas dienestā. - Jums irapmeklelajs. Viņš ārā gaida.

- Pateicos, bērns. Pēc mirkļa iešu.

Māte Mersija ieturēja pauzi un vēlreiz uzmeta skatienu māsai Perigrinai, kas veda novices pie nākamās gultas. Kad Perigrīna pagriezās pret savām māceklēm, Mersija sarauca pieri. Uz īsu mirkli atkal pavīdēja pazīstami vaibsti.

Pirms trim gadiem, pirmo reizi ielūkojusies māsas Perigrīnas acīs, alma mater bija nodomājusi: "Es pazīstu šo sievieti!" Un pēc mirkļa tomēr sapratusi, ka nepazīst. Nākamajos trīs gados bija atsevišķi gadījumi, kad Perigrīna kaut kā īpatnēji bija saviebusi seju vai pieliekusi galvu, un māteS Mersijas apziņā atkal uzplaiksnīja šī pārliecība. Kas gan māsā Perigrīnā šķita tik neskaidri pazīstams? Varbūt viņa atgādināja kādu, ko māte Mersija reiz pazinusi?

Viņa papurināja galvu, kā bija to darījusi citās reizēs. Sejas izteiksme pārvērtās, sirsnība izzuda. Māte Mersija pagriezās un devās uz nodaļas ieeju, kur to gaidīja apmeklētājs.

- Andreas! - viņa pārsteigta iesaucas, sniedzot roku - Cik jauki tevi atkal satikt! Cik ilgs laiks pagājis? Trīs, četri gadi?

Andreass smaidot tuvojās un saņēma viņas rokas.

- Kā tas nākas, māt, ka ik reizi, kad tevi satieku, esi jaunāka un skaistāka?

Viņa iesmējās.

- Tagad pasaki man, Andreas, - vai tu ieradies Aleksandrijā uz palikšanu vai arī tikai lido garām kā hamsins?

Diemžēl, es palikšu tikai īsu brīdi. Man ir dažas dienas, lai apmeklētu draugus, pēc tam došos uz Britāniju.

Britanija! Esmu dzirdējusi, ka tā esot mežonīga vieta! Tu droši vien dodies turp imperatora uzdevumā?

- Jā. Ko citu lai daru?

Abi sāka lēnām iet pa dārzu.

- Tu labi izskaties, Andreas. Dzīve Romā, šķiet, nākusi tev par labu.

Andreass, krietni garāks nekā pavecā alma mater; pielieca galvu

un pasmaidīja. Viņa mati, gluži sirmi, saulē iemirdzējās.

- Roma ir gan laba, gan briesmīga. Es mīlu to un arī ienīstu.

- Un kādi ir pēdējie jaunumi? Pastāsti, lūdzu!

Andreass pasmaidīja. Viņš vairs nebija tāds pats, kāds sensenis An-tiohija - trīsdesmitgadīgs, nopietns un dusmīgs jauns vīrietis. Septiņpadsmit gadu klaiņojumi pa pasauli, tās iedzīvotāju dīvainību iepazīšana mazināja neiecietību, kas reiz vērta viņu tik bargu. Dzijā grumba starp uzacīm saglabājās - vēl dziļāka un neizdzēšama, bet viņš smaidīja atklātāk, un ap acīm bija mazas krunciņas, kas liecināja par labu garastāvokli un iecietību

- Un jūs pati, māt? Kā iet jums? Esmu dzirdējis, ka jūs tagad sacenšaties ar Medicīnas skolu? jūs atņemot tai pacientus.

- Par šīm baumām vari pateikties tam vecajam krokodilam Diostē-nam. Vienīgi viņš varētu runāt par pacientiem kā par preci, kuras dēļ vērts cīnīties. Nē, Andreas! Mūsu mazā slimnīca nav drauds Medicīnas skolai. Pirmkārt, mēs uzņemam un ārstējam vienīgi sievietes un bērnus. Otrkārt, mēs neveicam operācijas.

Viņi bija nonākuši līdz nodaļas ieejai un apstājās, lai ieskatītos tajā. Andreasu tūdaļ iespaidoja gultu rindas, gaismas daudzums telpā un acīm redzamā tīrība.

- Kā tas viss sākās? - viņš pajautāja, vērodams noviču grupu telpas otrā galā.

- Tas bija brīnums, Andreas. Tiešām! Pirms trim gadiem pie mūsu durvīm uzradās kāda dziedniece no Persijas un lūdza atļauju kalpot Izīdai. Tagad viņa ir mūsu dziedināšanas skolotāja un māca aprūpes darbiniekus, lai mēs varētu nosūtīt tos citiem tempļiem uz Nīlas augšteci.

- Jūs teicāt, ka viņa ieradās no Persijas?

- Viņa stāstīja, ka esot daudz ceļojusi. Bijusi pat Babilonā.

Andreass paskatījās uz māceklēm, kas stāvēja ap kādu gultu, no

mugurpuses redzēja arī viņu skolotāju, kas bija pieliekusies un rosījās ap pacientu. Viņš vēroja, kā viņa žestikulē un pasniedz pārsējus vienai no māceklēm. Andreass jutās ieinteresēts.

Jo ilgāk Andreass vēroja, jo vairāk auga viņa interese.

- Kā viņu sauc? - viņš jautāja.

- Māsa Perigrīna. Viņa ar meitu dzīvo šeit, tempļa teritorijā.

Andreass brīdi pavilcinājās, tad teica:

-Vienu mirkli... viņa man atgādināja kādu, ko reiz pazinu. Tas bija sen, Antiohijā.

Māte Mersija sarauca uzacis. Tātad Perigrīna modināja atmiņas arī citos! Iespējams, tā bija viņas seja. Varbūt viņai bija tādi sejas vaibsti, kas, reiz ieraudzīti, visiem kādu atgādināja. Tādi cilvēki bija. Tas izskaidrotu visu.

- Andreas, vai nevēlies kādu vakaru paēst vakariņas pie manis, kamēr vēl esi Aleksandrijā? - viņa iejautājās, kad abi novērsās no durvīm.

- To es nevaru apsolīt. Mans kuģis aizies pēc dažām dienam, un ir tik daudzi, kas man jāsatiek.

- Tad iedzersim mazliet vīna tūlīt.

Andreass uzgrieza muguru slimnieku nodaļai un turpināja stāstīt mātei Mersijai par imperatrises Mesalīnas pēdējiem skandāliem. Nodaļas otrā galā nekustīga kā statuja stāvēja māsa Perigrīna. Aizvērusi acis un izstiepusi rokas virs guļošā pacienta, viņa demonstrēja novicēm "pieskārienu", bet Andreass to neredzēja.

47. nodaļa

Ulrika atkal bija to izdarījusi. Viņa bija izlavījusies no klases un aizskrējusi lejā līdz ostai, kur atradās lielā bibliotēka. Vēlreiz viņa bez atļaujas bija paņēmusi grāmatu, ļa bibliotekāre būtu to pamanījusi, ja viņas skolotāja atklātu, ka Ulrika bēg no stundām, ja uzzinātu viņas māte - jā: Ulrika zināja, ka tad tiktu sodīta. Taču viņa neuztraucās. Šī bija jauna grāmata, un tā viņai bija vajadzīga. Bez tam viņa nedarīja neko ļaunu. Nedēļas beigās viņa aiznesīs to atpakaļ, un neviens neko neuzzinās.

Tas bija viens no brīnišķīgajiem, jaunajiem rokrakstiem - taisnstūra pergamenta lapas, vienā malā sašūtas kopā. Daudz ērtāka nekā lielie ruļļi, kuriem aprakstīta tikai viena puse un kuri visu laiku jātur ar abām rokām. Šī grāmata bija karavīra memuāri - vieni no daudzajiem, kas radušies pēdējo karu laikā, un tās autors bija Reinas armijas pavēlnieks Gajs Vatīnijs.

Ulrika lasīja paslepus, savā istabiņā, lampiņas gaismā. Viņa gandrīz vai aprija katru grāmatas vārdu. Cita meitene viņas vietā ar tādu pašu kāri būtu notiesājusi aizliegtu augli. Ulrika bija kā izslāpusi, un, jo vairāk viņa lasīja, jo negausīgāka kļuva. Viņa vēlējās uzzināt visu par savu tautu un dzimtu, no kuras cēlusies.

Bet, nonākusi līdz Vatīnija aprakstam par "ziemeļu barbariem", kurus tas novērtēja kā zvērus, nedomājošus bezdvēseliskus dzīvniekus, Ulrika nometa grāmatu sāņus un piecēlās gultā sēdus.

Tāpat kā daudzas citas izlasītās grāmatas, arī šī bija romiešu augstprātības un aizspriedumu pilna. Šis Vatīnijs, virspavēlnieks, ne par matu nebija labāks par ļūliju Cēzaru - cilvēku, ko Ulrika ienīda visvairāk, jo Cēzars bija pirmais, kurš iekaroja Ģermāniju un padarīja ģermāņus par vergiem. Aleksandrijā visur bija viņa pieminekļi. Pēc noslepkavošanas Cēzars bija kļuvis par dievu. Bet Ulrika nicināja savas tautas lielāko ienaidnieku un domās nolādēja, kad vien varēja.

Nospiedošas sajūtas mākta, viņa piecēlās un piegāja pie loga, no kura pavērās skats uz nelielu dārziņu. Viņa uztvēra jūras smaržu, sajuta tās mitrumu un aicinošos glāstus, taču nevarēja to redzēt. Šī istaba bija smacīga. Masīvais templis ar savām krusta ejām, svētnīcām un cellēm artajās guļošajām māsām šķita kā liels kaps. Vasaras naktī Ulrikai bija grūti elpot. Viņa vēlējās ap sevi kokus un debesis, viņa vēlējās skriet, būt brīva.

Šis nemiers radās nesen, aptuveni vienlaikus ar pirmajām mēnešreizēm - divpadsmit gadu vecumā, pirms sešiem mēnešiem. Līdz tam Ulrika bija kluss, atturīgs bērns, kas dzīvoja savu iedomu pasaulē, un viņas vienīgais sarunu biedrs bija mirušā tēva gars. Bet tad sākās izmaiņas, un Ulrika jutās tā, it kā viņā karsētu ogļu pannu. Likās, ka tā kvēlo nemitīgi, arī aukstajās pavasara naktīs vai tad, kad Ziemeļātrikas piekrastē plosījās vasaras vētras. Ulrika dega aiz ilgām tikt ārā, kaut ko darīt.

Ulrika vairs nevarēja apmierināties ar sarunbiedru - rēgu.

***

Selīne izkāpa no vannas, noslaucījās, aptina mitros matus ar lakatu, uzvilka tīras drēbes un aplika ap kaklu divas kaklarotas.

Viena no tām bija zelta "Hora acs", ko viņa bija saņēmusi Dafnes grotā pirms septiņpadsmit gadiem. Otra bija Rani tirkīzs, Nimroda dāvana toreiz, kad viņas pirms desmit gadiem bija devušās prom no Persijas. Pieskaroties tam, Selīne kaut kur dziļi dvēselē atkal sajuta sāpīgu dūrienu.

Izejot no sava nelielā dzīvoklīša, Selīne apstājās, lai notrauktu putekļus no Izīdas svētās uguns, kas dienu un nakti dega pie viņas durvīm. Selīne nekad neaizmirsa dievieti. Pirms trim gadiem viņa bija uz izmisuma robežas - bez pajumtes, izsalkusi un vientuļa sieviete ar bērnu. Aleksandrija, šī Vidusjūras pērle, šī brīnišķīgā, no kaļķakmens un alabastra celtā pilsēta, kuru kāds vēsturnieks bija aprakstījis kā "tik žilbinošu, ka, ejot pa tās ielām pusdienlaika, japiemiedz acis, lai nekļūtu akls", bija pievīlusi Selīni. Aleksandrija bija piekrāpusi viņu.

Selīne ieradās Aleksandrijā gandrīz bez naudas. Jeruzaleme viņa nesekmīgi mēģināja sameklēt baņķieri, kuram Rani nodeva savu bagātību. Drīz vien viņa bija palikusi pavisam bez naudas. Bagātajiem un izlutinātajiem Aleksandrijas iedzīvotājiem nebija nekādas vajadzības pēc vienkāršas dziednieces, ja visapkārt tik daudz spožu skolotu ārstu.

Un tad, pēc nesekmīgiem mēģinājumiem Medicīnas skolā uzzināt kaut ko par Andreasu, kad bija izrādījušies neauglīgi Selīnes mēģinājumi noskaidrot, vai viņas vecāki kādreiz nav te dzīvojuši, pār Selīni nāca atklāsme: "Viņa ir no dieviem," tā bija sacījis viņas tēvs. Un Meras vārdi pirms nāves: "Nekad neaizmirsti Izīdu!" Tad Selīne saprata, kas jādara. Viņas liktenis bija dievu rokās. Bez ziloņkaula rozes, bez Andreasa viņa nevarēja turpināt dzīšanos pēc sava sapņa. Tādēļ vajadzēja atdot sevi dievu kalpībā un lūgt, lai tie izvēlas stundu apgaismībai.

***

Selīne atrada meitu sēžam pie loga un vērojam bezgalīgās naksnīgās

debesis.

Viņas skatiens pakavējās pie Ulrikas. Viņa auga tik ātri! Jau tagad Ulrika bija garāka par daudzām tempļa māsām. Sāka attīstīties ķermenis; šur un tur veidojās apaļumi, rokas un augšstilbi kļuva spēcīgāki. Ulrikas mati bija kļuvuši gaišāki, acis - zilākas. Selīne notrīsēja pie domas, ka ģermāņu asinis pamazām ņem virsroku pār otrajām - romiešu asinīm. "Viņa attālinās no manis/' Selīne pēkšņi nodomāja.

Un viņa bija tik nopietna meitene. Kādēļ Ulrika nekad nesmaida? Kas norisinājās viņas galvā, aiz šīm drūmajām acīm? Vai viņa kļuvusi tāda pēc Rani nāves? Vai arī, Selīne centās atcerēties, Ulrika vienmēr ir bijusi tik nopietns bērns?

"Es nedrīkstu viņu zaudēt/' Selīne domāja, ienākot istabā. "Viņa ir viss, kas man pieder"

- Rikij! - viņa maigi teica.

Meitene pagriezās un paskatījās uz māti ar skatienu, kas bija pārāk nopietns tik jaunai meitenei. "Viņa taču ir bērns/' Selīnes sirds protestēja. "Ulrikai jābūt tikpat vieglprātīgai kā citām meitenēm viņas vecumā." Taču Ulrika vairījās no pārējām meitenēm, viņai nebija draudzeņu, un Selīne nekad nezināja, ko Ulrika domā.

Selīne uzmeta skatienu gultai, un Ulrika tūlīt bija kājās. Viņa mēģināja nostāties tā, lai māte neredzētu grāmatu, bet bija jau pārvēlu.

Ko tu lasi? - Selīne iejautājās, piegāja pie meitas un paņēma gramatu. - Tu atkal biji bibliotēkā, vai ne?

Ulrika pamāja ar galvu.

Selīne nolika grāmatu vietā, pat nepaskatījusies uz to, un apsēdās uz gultas malas. Tad pamāja meitai, lai tā apsēžas blakus, un teica:

- Vai tā ir laba grāmata?

Brīdi pavilcinājusies, Ulrika nosēdās līdzās mātei un atbildēja:

- Nē. Tā ir pilna ar meliem.

Selīne nopūtās. Jau labu laiciņu viņa juta, ka Ulrikai vairs nepietiek ar viņas sniegtajām ziņām. Meitene bija uzsūkusi visu, ko Selīne mācēja pastāstīt par Vulfu un viņa tautu. Tagad viņas meita savā apsēstībā meklēja citus avotus.

īstenībā viņas jau labu laiku nebija runājušas par Ulrikas tēvu. Selīne pat nespēja atcerēties pēdējo reizi. Vai tiešām tas būtu noticis tik sen, Jeruzalemē? Vai Rani nāve kaut kādā veidā būtu noslēgusi sazināšanās ceļu starp māti un meitu? Selīne juta, ka viņai uznāk vieglas izbailes. "Man jārunā par Vulfu/' viņa nodomāja. "Tagad Ulrikai jāuzzina patiesība - vairāk nekā jebkad."

Bet tas bija bīstams solis. Tādēļ Selīne mierīgi pateica:

- Tavs tēvs bija brīnišķīgs cilvēks, Rikij. Es vēlos, kaut tu būtu viņu pazinusi.

Mirkli istabā valdīja pilnīgs klusums, tad Ulrikas acīs sariesās asaras. Tās pamanījusi, Selīne apskāva meitu. Tas notika pirmo reizi pēc notikuma drausmīgajā šķērsielā Jeruzalemē, kad pie viņu kājām bija gulējusi Rani.

- Rikij, - Selīne murmināja. - Piedod! Man ir ļoti žēl!

- Māmiņ! - meitene iešņukstējās.

Vairāk nekas netika pateikts. Šķērslis joprojām pastāvēja, abas šķīra pārāk liels attālums un pārāk dziļas sāpes. "Kas notiktu, ja es tagad izstāstītu patiesību?" Selīne domāja un noglāstīja meitai matus. Kas notiktu, ja viņa pastāstītu, ka Ulrikas tēvs nenomira Persijā, ka viņš devās uz Ģermāniju, nezinot, ka Selīne ir stāvoklī, un pašlaik varbūt ir savā mežā, pat nenojaušot par meitu, kas skumst pēc viņa. "Es nevaru to stāstīt, es nespēju..."

Nāc man līdzi apgaitā šonakt, Rikij, - Selīne teica, mazliet atvirzoties un atbīdot matus no meitas sejas. - Palīdzi man pie pacientiem!

Ulrika mirkli skatījās uz māti ar tādu kā izbrīnu. Tad viņas skatiens pārvērtās. Tas sadrūma, un sejai pārlaidās neuzticības ēna. Meitene piecēlās un atmuguriski atkāpās līdz logam.

- Es... Labāk ne, māt. Es esmu miegaina.

Selīne skatījās meitā. "Kūres esmu kļūdījusies? Ko esmu izdarījusi nepareizi?" Tik patīkamais sirsnības un kopīgo skumju mirklis bija izdzēsts kā degoša lāpa.

- Nu labi, - Selīne noteica un piecēlās, lai ietu uz durvju pusi. - Bet tu nedrīksti vairs lavīties uz bibliotēku, Ulrika. Osta ir bīstama vieta meitenēm. Vai saproti?

- )ā, māt.

- Rīt aiziesim kopā. Norunāts? Palūgsim bibliotekāri, lai iedot mums pašu labāko grāmatu par Reinzemi. Vai gribēsi?

ļā, - Ulrika teica un pievērsās logam.

48. nodaļa

- Seši jauni locekļi! - māte Mersija teica, piepildot vīna kausus. - Padomā tik, Perigrīna! Mūsu tempļa vēsturē nekad agrāk nav bijis tik daudz locekļu. Un tas viss tevis dēļ!

Selīne skatījās pilnajā vīna kausā un pēkšņi jutās ļoti nomākta. Cik ļoti tas būtu paticis Rani! Ja Rani būtu dzīva, viss būtu pavisam citādi! Tas taču bija Rani sapnis - apmeklēt Medicīnas skolu. Varbūt Rani varētu nopirkt kādu māju šeit, Aleksandrijā, kurā viņas visas trīs dzīvotu. Varbūt viņas varētu regulāri apmeklēt skolu un apgūt kaut daļu no lielo meistaru zināšanām. Un, ja viņām būtu nauda, Selīne varētu joprojām meklēt kādu, kūre varbūt kaut ko zinātu par viņas ģimeni un izcelsmi. Bet, būdama bez naudas un pajumtes, Selīne bija spiesta meklēt palīdzību templī.

Viņa bieži bija grasījusies uzticēties mātei Mersijai un lūgt palīdzību, bet alma mater bija ļoti neikdienišķa sieviete. Viņa bija spērusi kāju templī kā jauna meitene pirms gandrīz sešdesmit gadiem un ne reizes nebija izgājusi no tā. Visus ārpasaules jaunumus viņa uzzināja no retajiem apmeklētājiem. Māte Mersija bija Izīdas virepriesteriene, viņas domas pilnībā bija nodarbinātas ar garīgiem jautājumiem. Viņa nekādi nespētu palīdzēt Selīnei viņas meklējumos, un Selīne nevēlējās apgrūtināt šo labo sievieti ar savām neatrisināmajām problēmām.

Viņa nebija stāstījusi mātei Mersijai arī par Andreasu. Kad pēc apjautāšanās mācību iestādē par atbildi bija saņemta galvas pakratīšana vai maldinošas ziņas ("Protams, jā, Andreass! Maza auguma, no Gal-lijas."), Selīne savas rūpes un raizes turpmāk paturēja sevī. Pazaudēt viņu vēlreiz, tik drīz pēc Rani nāves - Selīne taču tik ļoti cerēja satikt viņu šeit - tas būtu pāri viņas spēkiem. Tādēļ viņa šo lielo sapni pagaidām noglabāja drošā vietā. Jo tagad viņa varēja kalpot dievietei, liekot lietā ceļojumos iegūtās zināšanas un pieredzi.

- Nav mazums jaunu sieviešu, kas vēlētos piederēt Izīdas ordenim, - Mersija teica, - bet daudzas atbaida doma, ka visa dzīve būs jāveltī tādiem ikdienišķiem darbiem kā vīraka izgatavošana vai svēto rakstu pārrakstīšana. Tādēļ viņas nenāk šurp. Bet tagad mēs varam viņām piedāvāt tīkamāku nodarbi: slimnieku kopšanu. Liekas, visu sieviešu dabā ir aprūpēt un ārstēt. Tiešām, tagad mums diezgan daudzas pat jāatraida. Bez tam tu esi tik laba skolotāja, Perigrīna!

- Tas, māt, nav tikai mans nopelns. Manas audzēknes ir ļoti čaklas. Mani satrauc vienīgi tas, ka viņas savā entuziasmā un dedzībā var nodarīt vairāk ļauna nekā laba. Tādēļ es viņām vienmēr mācu pašu pirmo likumu: nenodari ļaunu!

- Tas ir interesanti, - māte Mersija noteica un nogaršoja vīnu. - Mans vecais draugs Andreass bieži vien ar sajūsmu saka to pašu...

-Andreass! Vai jūs pazīstat vīrieti, kuru sauc Andreass?

- Kādēļ tu jautā? Protams, pazīstu. Mēs satikāmies pirms daudziem gadiem, kad viņš studēja medicīnu. Es viņu pārāk bieži nesastopu, jo viņš daudz ceļo. Bet vienmēr, kad viņš ierodas Aleksandrijā...

- Māte Mersija, - Selīne lēni iesāka un nolika savu vīna kausu uz galda. - Es reiz pazinu ārstu, kuru sauca par Andreasu. Pirms daudziem gadiem, Antiohijā.

- Kāda sakritība. Nesen viņš ieminējās, ka tu viņam atgādinot kādu, ko viņš Antiohijā kādreiz pazinis.

Selīne sastinga.

- Vai viņš bija seifi Templī? Un viņš redzēja mani?

Māte Mersija uzmeta Selīnei dīvainu skatienu un pajautāja:

- Vai tas ir tas pats vīrietis?

- Kur viņš tagad ir? Man tas jāzina.

-Vienmēr, kad viņš ierodas Aleksandrijā, viņš īrē istabu Medicīnas skolā. Bet šaubos, ka viņš tur vēl ir. Šobrīd viņam jābūt ceļā uz Britā-niju.

- Piedod man, māt! - Selīne iesaucās un metās uz durvīm. - Tas ir ļoti steidzami!

- Perigrīna, pagaidi!

Bet viņa jau bija prom.

Aleksandrijas plašās ielas bija pilnas ar gājējiem. Ļaudis bija izgājuši paelpot svaigu gaisu, vieni devās uz kādu no daudzajiem teātriem un muzejiem, citi šajā siltaja vakarā klaiņoja pa pilsētas slavenajiem parkiem, gar strūklakām. Tikai daži pagriezās un noskatījās, kā pa ielu aizsteidzas jauna sieviete svēto māsu baltajā uzsvārcī. Viņas sandales klakšķēja uz gludās ietves vienā ritmā ar sirdspukstiem. Andreass, An-dreass...

Medicīnas skola atradās pie kalnā izcirsta ceļa, kur pavērās skats uz jūras līča lielo loku. Tas izbeidzās pie Faras - lielās bākas, ko uzskatīja par vienu no septiņiem pasaules brīnumiem. Skola bija masīva celtne no baltā marmora un alabastra. Visas kolonnas un kolonādes apgaismoja degošas lāpas.

Selīne šķērsoja plašos zālienus, paskrēja garām baltās tunikās un togās ģērbtajiem medicīnas studentiem un metās augšup pa kāpnēm, kas šķita bezgalīgas. Pienākusi pie greznajām divviru durvīm, kurām abās pusēs stāvēja dziedināšanas dievu statujas, viņa palēnināja soļus un atvilka elpu.

Kaut arī mācību iestādē bija daudz ēku un pagalmu,milzumdaudz skolotāju, studentu un pacientu, tā likās dīvaini klusa. Selīnei ienākot alai līdzīgajā rotondā, viņu pārņēma sajūta, it kā būtu nokļuvusi svētnīcā. Un savā ziņā tā arī bija svētnīca, jo viņa ieraudzīja Asklēpiju -grieķu ārstniecības dievu, abas viņa meitas: Panakeju un Higieju; te bija arī seno ēģiptiešu dievs Tots. Kādā nišā stāvēja pat vecais Hipokrāts ar vienmer degošu lampiņu pie kājām.

Selīne sastapa uzraugu, kas slaucīja grīdu. Viņa pajautāja, kur varētu satikt cilvēku, kūre uz neilgu laiku īrē istabiņu skolā. Uzraugs norādīja uz guļamzāli dārza otrajā malā.

Viņa atkal sāka skriet, jo vienkārši nespēja savaldīties. "Es neticu, ka viņš tur vēl ir," māte Mersija bija teikusi, "jo šobrīd viņam jābūt ceļā uz Britāniju."

Selīnes sirds mežonīgi dauzījās. "Andreas," viņai gribējās kliegt, "esi šeit! Lūdzu, esi šeit..."

Pārvaldnieks bija patīkama izskata vecs grieķis, kuru ļoti uzjautrināja Selīnes skrējiens uz guļamzāli. Viņa mazās, brūnās acis iemirdzējās, viņš pakratīja galvu un noteica:

- Andreass, jā gan! Viņš ir vienā no viesu istabam. jūsu draugs, vai

ne?

Ludzu, aizvediet mani pie viņa!

Viņi gāja cauri dārzam, pa līkloču taciņu, tad augšup pa kāpnēm. Grieķis nepārtraukti runāja, bet Selīne neklausījās. Viņa visu laiku skatījās taisni uz priekšu un lauzīja rokas. Viņas sirds tā sitās, ka to varēja gandrīz vai sadzirdēt.

Beidzot viņi iegāja kādā koridorā, un Selīne aiz daudzām durvīm dzirdēja klusinātas balsis. Vīriešu balsis. Arī mūziku un smieklus.

- Te dzīvo viesprofesori, - grieķis paskaidroja, - un bijušie skolnieki, kuriem tīk atgriezties un apciemot savu veco skolu. Un daži bagāti pacienti, kuri nevēlas, lai kāds uzzinātu, ka viņi ir šeit. Tādēļ arī vietvalža sieva pagājušajā pavasarī te dzīvoja, kamēr atguvās pēc ļoti specifiskas operācijas...

- Kurā istabā dzīvo Andreass? - Selīne jautāja. Viņa trīcēja un smagi elpoja.

- Šeit, - pārvaldnieks teica, apstājoties pie kādām aizvērtām durvīm.

Grieķis pieklauvēja. Nekādas atbildes.

Viņš pieklauvēja vēlreiz.

Koridorā visapkārt bija dzirdamas skaņas, kas liecināja pārcilvēku tuvumu, bet aiz šīm durvīm joprojām viss bija kluss.

- Varbūt viņš guļ, - Selīne ieteicās.

Vīrietis uzmeta viņai dīvainu skatienu, uzlika roku uz durvju roktura un atvēra tās.

Istaba bija tukša.

- Viņš ir prom, - pārvaldnieks teica.

Selīne iespraucās garām uzraugam istabā. Tajā atradās gulta, kāda kaste, galds un krēsls. Bet nekā vairāk. Ne drēbju, ne citu piederumu.

- Vai jūs meklējat Andreasu?

Selīne aši apgriezās. Durvīs, ar dvieli slaukot matus, stāvēja kāds vīrs.

- Vai jūs zināt, kur viņš ir? - Selīne jautāja.

- Viņš aizgāja tikai pirms dažām stundām. Teica, esot jāpaspēj uz kuģi.

-Kādu kuģi? Vai jūs zināt?

Viņš noskatīja Selīni no galvas līdz kājām un, uzmetis saprotošu skatienu pārvaldniekam, paskaidroja:

- Viņš tikai teica, ka braukšot uz Britāniju. Man nav ne jausmas, ar kādu kuģi.

Abi vīri vēroja, kā viņa aizskrien pa koridoru un nozūd. Viņi apmainījās dažām piezīmēm, un abu smiekli atbalsojās siltaja vakara gaisā.

Selīne nebija ostā iegriezusies trīsarpus gadus, un toreiz viņa ar Ulriku kāpa lejup pa trapu, nesdama sainīti ar mantām un kulīti ar dažām monētām. Toreiz viņa bija apjukusi un nedroša. Arī tagad viņa tā jutās, taču viņu nebiedēja ne ļaužu pūlis, ne mastu mežs, ne jūrnieki un krāvēji, kuri kaut ko sauca nopakaļus, kad viņa spraucās tiem garām.

Viņa pieskrēja pie krastmalas un jautāja gan pie viena, gan cita kuģa, metās no vienas piestātnes uz otru, sastapa stūrmaņus, kuri neprata grieķiski, kapteiņus, kuriem bija slikts garastāvoklis, steidzīgus kuģu aģentus. Augstu rājās sēdēja matroži, aiz reliņiem karājās vīri, pielabodami kuģiem bortus. Tika iekrautas un izkrautas preces. Bija izklātas milzīgas buras, lai uzliktu tām ielāpus. Savos būros sakņupuši tupēja dzīvnieki, neapmierināti pasažieri strīdējās ar biļešu kontrolieriem. Selīne apturēja visus, ko vien spēja, un jautāja par kuģi uz Britāniju. Viņa uzzināja, ka viens kuģis, kas atradās vistālāk, tūlīt pat aties, un viņa ir ieradusies par vēlu, jo tuvākajās nedēļās neviens cits kuģis vairs neies, un tā tālāk. Viņa atkal un atkal saņēma nepareizas ziņas un gāja nepareizu ceļu, līdz beidzot bija zaudējusi visas cerības.

"Andreass jau ir aizceļojis un esmu ieradusies pārvēlu/' viņa smagu sirdi nodomāja.

***

Ejot pāri tempļa pagalmam, pie viņas piesteidzās kāda postulante.

- Māsa Perigrīna, jaunā meitene teica. - Jūs tūlīt vēlas satikt māte Mersija. - Viņa ir aizsūtījusi visus uz pilsētu jūs meklēt.

Selīne paskatījās uz mātes Mersijas mitekļa pusi. Māte Mersija. Selīne bija izdrāzusies ārā, nepateikusi, kāpēc, un tagad bija pāri pusnaktij. Viņa bija nogurusi un izmisusi un vēlējās palikt viena. Taču zināja, ka ir jāatvainojas. Un jāpaskaidro.

Smagu sirdi viņa sekoja postulantei templī un domāja: "Ko man tagad darīt?"

Viņa bija ieradusies dažas minūtes par vēlu, lai atkal savienotos ar Andreasu. Tagad viņa zināja, kur Andreass atrodas, zināja, ka viņš joprojām ir dzīvs un joprojām kuģo. Ko viņai darīt?

"Vai doties ar nākamo kuģi uz Britāniju?"

Postulante atvēra Selīnei durvis un pēc tam klusi aizvēra, lai dziedināšanas mākslas skolotāja varētu pabūt vienatnē ar māti Mersiju un apmeklētāju.

Pārkāpusi slieksnim, Selīne pēkšņi apstājās un skatījās pāri istabai. Tur, tur tajā...

-Ā! - māte Mersija iesaucās un piecēlās no krēsla. - Te nu ir māsa Perigrīna!

Andreass pagriezās.

49. nodaļa

- Perigrīn, es taču centos tevi aizturēt, - Mersija teica Selīnei. - Es zināju, ka mana ziņa aizies ātrāk un ziņnesim izdosies Andreasu atrast ātrāk. Un redzi, - viņa pasmaidīja, - man bija taisnība.

- Andreas... - Selīne izmocīja.

Viņš neticīgi skatījās. Tad iesaucās:"Selīn!" Un pēkšņi viņa vairs neatradās Aleksandrijā, viņa vairs nebija trīsdesmittrīsgadīga sieviete, viņai bija sešpadsmit gadu, viņa bija atkal Antiohijā, pirmo reizi uzvilkusi pieaugušas sievietes apģērbu. Viņa stāvēja uz jumta kopa ar Andreasu, un viņiem aiz muguras mirdzēja vasaras nakts zvaigznes. Viņš stāvēja cieši līdzās, saņēmis Selīnes vaigus savās plaukstās un, tumši zilo acu skatienam ieurbjoties Selīnes acīs, klusi, mierīgi un tomēr kaislīgi teica:

- Tu ārstē citus, Selīn. Tu vari izārstēties arī pati.

Ak, Andreas, Selīnei gribējās kliegt. Kopš tās dienas es esmu nogājusi tik lielus attālumus! Šie daudzie gadi! Tik daudz esmu redzējusi un iemācījusies. Man ir bijuši tik daudzi vārdi: Fortūna, Umma, Perigrīna. Bet es joprojām esmu Selīne, seno dienu meitene!

Viņa gribēja piekļauties viņam, vēlējās, lai Andreass izplestu savas rokas un apskautu viņu. Tad visiem šiem gadiem, visiem ilgajiem ceļojumiem vairs nebūtu nozīmes. Viņš varētu sacīt, ka pagātnes vairs nav. Bet viņš palika otrajā istabas pusē un skatījās kā apdullināts.

- Es biju ostas traktierī, - viņš neticīgi teica. - Es biju kopā ar kuģa kapteini un gribēju tur pavadīt savas pēdējās stundas Aleksandrijā. Tad ieradās ziņnesis no Izīdas tempļa. Man nebija ne jausmas, kas ta varētu būt par steidzamu lietu... Bet, tā kā ziņu man sūtīja māte Mersija, nevarēju atteikties. Un, kad ierados, viņa pastāstīja par māsu Perigrmu, kura sakot, ka pazīst mani.

Viņš apklusa un atkal raudzījās tā, it kā neticētu savām acīm.

- Selīn... - Andreass turpināja. - Ir pagājis tik daudz gadu.

Selīnei likās, ka Andreass četrdesmit septiņos gados izskatās vēl

labāk nekā agrāk. Mati bija sudrabaini, bet bārda joprojām tumši brūna. Acis bija maigākas, un mute vairs nelikās tik barga.

- Es domāju par tevi, - viņa teica.

- Un es par tevi.

Viņi atkal apklusa un neatraudamies skatījās viens otrā. Māte Mer-sija, sākumā pilnīgi apjukusi, tagad saprata, kas notiek, un pateicās dievietei par brīnišķīgo iejaukšanos. Tad sacīja:

- Es jūs atstāšu vienus. Jums ir tik daudz, ko pārrunāt!

Kad pirms dažām dienām redzēju tevi slimnieku nodaļā, - Andreass teica, kad māte Mersija bija izgājusi, - man šķita, ka pazīstu tevi. Bet māte Mersija sacīja, ka tu esot māsa Perigrīna.

- Man ir bijuši daudzi vārdi, - Selīne klusi noteica. - Pirms pieciem gadiem es biju Antiohijā, Andreas. Bet tavas villas tur vairs nav.

- Dzirdēju, ka tā esot nodegusi.

- Tu aizceļoji no Antiohijas, - Selīne turpināja.

Tu arī.

Viņš uztvēra Selīnes skatienu:

- Es tik daudz esmu par tevi domājis un sapņojis, Selīn, ka tagad baidos ticēt savām acīm. Māte Mersija man teica, ka tu šeit strādājot. Viņa man pastāstīja, kā tu paliki šeit, ka tu ar savu meitu dzīvojot kopā ar māsām. Cik gan dīvaina ir dzīve, ka mums šādi atkal jāsatiekas...

Selīne jutās apmulsusi no viņa kvēlā acu skatiena. Septiņpadsmit gadus viņa bija sapņojusi par šo mirkli. Viņa par to bija domājusi tik bieži un neatlaidīgi, ka brīžiem šķita, - tas jau ir pienācis. Bet šis mirklis bija tagad, tieši tagad. Viņa varēja Andreasu redzēt, dzirdēt viņa balsi un saprata, ka tā ir īstenība, nevis sapnis. Nu viņa pēkšņi vairs nezināja, ko sacīt.

- Vai tu kļuvi par skolotāju, Andreas? - viņa iejautājās. Tu gribēji uzrakstīt mācību grāmatu...

Viņa sejai pārlaidās tumša ēna, un balsī bija dzirdams sarūgtinājums:

- Es esmu ceļojis pa jūrām un okeāniem. Es neesmu pabeidzis grāmatu.

- Un tagad?

- Tagad esmu imperatora Klaudija dienestā.

Selīne juta, ka istabā mainās atmosfēra. Gaiss kļuva spiedīgs. Kaut kas nebija kārtībā. Viņa juta, ka reibst galva. "AndreasV' viņai gribējās sacīt. "Dievi mūs beidzot saveduši kopā! Tagad mēs varam sākt savu darbu!" Bet nezin kāpēc viņa nespēja to pateikt.

"Andreasl" viņa domās kliedza. "Kādēļ tu mani neatradi? Kādēļ tu man nesekoji uz Palmiru?"

Tad viņa saprata, ka nevēlas zināt atbildi.

Atziņa nāca kā sitiens. Tā bija pēkšņa atziņa, ko viņa bija mēģinājusi noliegt septiņpadsmit gadus. Neizbēgamā patiesība bijātā, ka Andreass nebija viņai sekojis.

"Mēs divas nedēļas bijām uz Palmiras ceļa," viņa domāja un pēkšņi kļuva nikna. "Un tris dienas es sēdēju uz ceļa pie savas mirstošās mātes. Tu varēji atnākt, Andreas. Tev vajadzēja atnākt. Taču tu neatnāci."

Viņa aizgriezās.

- Kādēļ tev jābrauc uz Britāniju? - viņa aizlauztā balsī iejautājās.

- Klaudijs ir atsūtījis man pakaļ. Viņš irBritānijā, un turienes klimats nav viņam piemērots. Viņš slikti jūtas.

Andreasa balss skanēja stingri, taču sirds raudāja. Ne jau šādus vārdus viņš vēlējās sacīt, bet atmiņas par septiņpadsmit gadus ilgajām sāpēm, dusmām un rūgtumu atturēja. Viņš neatrada īstos vārdus. Viņa bija jautājusi par mācību grāmatu. Viņš varētu pastāstīt, ka tā nomira līdz ar viņa sapni. Ka viņš bijis muļķis, ticēdams jaunai dzīvei, kurā nesekotu sods par agrākajiem noziegumiem.

Tagad viss bija citādi, un mīlestība, ko abi reiz juta viens pret otru, bija mirusi.

Selīne bija nogalinājusi šo mīlestību brīdī, kad pie Andreasa vārtiem bija atstājusi vēstulīti, kuru meitene, vārdā Zojo, bija nodevusi viņam - Selīnei jāprecoties ar citu - ar kādu vīrieti no Tīras.

Tagad, stāvot un raugoties Selīnē un cīnoties ar pēkšņo vēlmi viņu apskaut, Andreass atcerējās, kā viņš, nenoticot Zojo, nākamajā rītā aizgājis līdz Selīnes mājai un atradis to tukšu. Viņš mēģināja sev iestāstīt, ka viņas rīta agrumā aizgājušas kalnos un pēc dažām dienām atgriezīsies. Viņš atcerējās, kā atkal un atkal gājis līdz mazajai mājiņai nabadzīgo kvartālā, aizvien vairāk mulstot un brīnoties. Viņš naivi cerēja un gaidīja, bet pagāja dienas, nedēļas un mēneši, bet Selīne neatgriezās. Zojo laikam bija teikusi patiesību, un otro reizi mūžā mīlestība bija darījusi viņu aklu. Selīne, tāpat ka Hestija pirms viņas, bija Andreasu pametusi.

Ja arī Andreasā bija iekritusi šaubu sēkliņa, ja viņa sirds kādreiz bija skumusi - kā tajā garajā un drūmajā ceļojumā uz Ķīnu ka Zojo varbūt melojusi, - viss sagruva, kad viņš no mātes Mersijas uzzināja, par Selīnes bērnu. Galu galā Zojo bija runājusi patiesību.

Selīne pētīja savas rokas. Viss gāja greizi. Viņi bija kā divi svešinieki. Kur palicis sapnis? Viņu skaistais sapnis par kopīgo darbu, slimnieku ārstēšanu, mācīšanu? Viņai gribējās raudāt par briesmīgo zaudējumu, par nepiepildīto sapni un, diezgan dīvaini - par puisi, kurš bija devies ce|ā ar kuģi, lai atgrieztos ar dzintaru un nocietinājis savu sirdi tā, ka neuzdrošinājās mīlēt, līdz...

- Kādēļ tu ieradies Aleksandrijā? - viņš pēkšņi draudzīgi iejautājās.

Selīne pacēla galvu un sastapa tumšas,dusmīgas acis. "Lai atrastu

tevi," viņai gribējās sacīt, taču viņa noteica:

- Lai meklētu savu ģimeni. Man teica, ka mani vecāki esot no šejienes.

- Tavi vecāki?

- Mēra nebija mana īstā māte.

Andreass likās samulsis. Un tad Selīne atcerējās: par savu izcelsmi un vecākiem viņa sākusi domāt uz Palmīras ceļa. Andreass par to neko nezināja. Visus šos gadus viņš nebija zinājis, cik vērtīga ir ziloņkaula roze!

- Vai tev... - viņa iesāka un pēkšņi izbijās. "Vai viņš to nav pārdevis? Nozaudējis? Vai vienīgā manas izcelsmes atslēga nav zudusi?" - Vai tev vēl ir ziloņkaula kaklarota, ko es tev iedevu Dafnes alā?

Selīne nepamanīja, ka Andreasa sejai pārlaižas vilšanās ēna: viņš bija gaidījis citu jautājumu.

- Jā, - viņš īsi atbildēja.

Viņš šķērsoja istabu, paņēma savu ādas ceļojumu somu, uzlika to uz galda un atraisīja siksnas. Pameklējās tajā, tad pagriezās pret Selīni un izstiepa roku. Viņa plaukstā gulēja ziloņkaula roze.

Selīne skatījās nenovērsdamās. Maza, baķa, brīnišķīga roze. Katra mazā lapiņa bija rūpīgi izgrebta. Selīne tagad redzēja, ka Andreasa roka ir iedegusi un cieta. "Tā esmu es, ko viņš tur savā plaukstā," viņa iedomājās un paspēra soli, lai tuvotos Andreasam. "Bet viņš to nezina... Te tā ir. Beidzot saņemšu atbildes uz jautājumiem par sevi un savu likteni..."

Viņai bija bail.

Kāds pieklauvēja pie durvīm. Tā bija māte Mersija.

- Vai tagad drīkstu jums pievienoties? - viņa jautāja.

Tad viņa saprata, ka Andreass kaut ko sniedz māsai Perigrīnai, un Perigrīna vilcinās to saņemt. Alma mater bija pārsteigta par satraukumu Andreasa sejā un, paskatījusies uz Perigrīnu, viņa pamanīja Selīnes stīvās kustības, it kā viņai būtu grūti apvaldīt jūtas.

"Cik neparasti," Mersija nodomāja. "Pirms dažam minūtēm, kad viņi pirmo reizi ieraudzīja viens otru, es varētu apzvērēt viņu mīlestību."

- Kas tas ir, Perigrīn? - māte Mersija jautāja un pienāca pie Selīnes un Andreasa.

- Tas ir kaut kas tāds, ko māte man iedeva, kad kļuvu sešpadsmit gadus veca. Bet es to atdevu Andreasam, - Selīne atbildēja un ārkārtīgi piesardzīgi paņēma to plaukstā. - Mana māte, - viņa samulsusi turpināja. - Sieviete, kas mani uzaudzināja. Viņa teica, ka mīklas atminējums par maniem īstajiem vecākiem atrodas šajā rozē.

- Rozes iekšienē? - Mersija bija pārsteigta.

Selīne pamāja ar galvu.

- Vai tu to neatvērsi?

Selīne vilcinājās. Ko viņa atradīs? Ko tad, ja pēc tik ilga laika viņa atklās, ka rozē nav atbilžu uz visiem jautājumiem? ja nu Mēra, vienkārša sieviete, kas ticēja brīnumiem, bija noticējusi mirstoša vīrieša fantāzijai?

Viņa mēģināja to atvērt, bet keramikas zīmogs nelūza.

- Ļauj man pamēģināt, - Andreass teica.

Ar saviem spēcīgajiem pirkstiem viņš salauza zīmogu un izkratīja rozes saturu Selīnes pastieptajās plaukstās: audekla strēmelīti no segas, uz kuras pēc piedzimšanas bija gulējis viņas brālītis, matu sprogu, zelta gredzenu. Sapratusi, ka tie visi var būt svarīgi pierādījumi, māte Mersija instinktīvi pārkrustījās.

Viņu uzmanību piesaistīja gredzens. Uzmanīgi nolikusi pārējos priekšmetus uz galda, Selīne pagrieza gredzenu pret gaismu.

- Te kaut kas rakstīts, - viņa sacīja. - Bet es nevaru izlasīt. Tie ir latīņu burti.

Māte Mersija ieskatījās un redzēja, ka tā ir gredzenā ietverta zelta monēta. Monēta ar kāda vīrieša profilu, un uz apmales ir latīņu vārdi, kurus viņa arī neprata izlasīt.

Andreass pacēla gredzenu tuvāk acīm. Viņa uzacis savilkās. Ap vīrieša profilu, veidojot apli, bija vārdi: CAESAR * PERPETUO * DICT.

- Ko tas nozīmē? - Selīne jautāja.

- Tā ir sena monēta, - Andreass teica. - izkalta pirms daudziem gadiem, kad Jūlijs Cēzars pasludināja sevi par diktatoru uz mūžu. Viņš bija pirmais romietis, kura seja attēlota uz monētas.

- Vai tas ir viņš? - Selīne paņēma gredzenu atpakaļ. Jūlijs Cēzars?

- Jā. Un uzraksts vēsta: Cēzars, mūžīgais diktators. Monēta tika izkalta par godu šim notikumam, un man šķiet, tas bija pirms aptuveni septiņdesmit gadiem.

Selīne uzlūkoja Andreasu.

- Ko tas nozīmē? - viņa jautaja. Kādēļ mans tēvs teica, ka tas ir mans liktenis? Kādēļ viņš teica, ka es nākot no dieviem?

Mātei Mersijai aizrāvās elpa, un viņa nočukstēja:

- Tavs tēvs tā teica?

- Kurā gadā tu esi dzimusi? - Andreass jautāja.

- Gandrīz pirms trīsdesmit trīs gadiem. Ja tu zini, Andreas, ko tas nozīmē, tad pasaki man!

- Pirms trīsdesmit trīs gadiem, - viņš piesardzīgi iesāka, - nomira Augusts Cēzars, un viņa vietu ieņēma Tiberijs. Bet tas nenotika mierīgā ceļā. Bija sazvērestība, lai Tiberijs nekļūtu par imperatoru. Bija cilvēki, kas vēlējās republikas atjaunošanu, kā tas bija bijis Jūlija Cēzara laikā. Bija tādi, kas domāja, ka par Romas valdnieku ir jābūt republikas dibinātāja Jūlija Cēzara pēctecim. Augusts taču bija tikai Cēzara māsas mazdēls. Kad Augusts nomira, bija liels satraukums, līdz Tiberijs pārņēma varu.

- Bet kāds man ar to sakars?

- Daļa cilvēku tika iznīcināti, Selīn. Tiberijs lika nogalināt visus, kuri varēja radīt draudus, uzstādot likumīgas prasības uz troni.

- Tu domā... mans /ēvs? - Selīne dziļi ievilka elpu.

- Jā, taču es neredzu sakarību, - viņš teica un sarauca pieri. - Ir taču zināms, ka Jūlijs Cēzars nomira, neatstājis bērnus.

Andreass pagriezās pret māti Mersiju un pamanīja, ka viņa dīvaini pēta Selīni. Pēkšņi priesteriene ierunājās:

- Man liekas, ka zinu atbildi. Nāciet man līdzi.

Māte Mersija veda Selīni pa pustumšu, velvētu koridoru uz tempļa daļu, ko Selīne nekad agrāk nebija apmeklējusi. Sienas bija klātas ar gleznojumiem, kas attēloja ļoti senus dievus, neskaidras figūras ar cilvēku ķermeņiem un dzīvnieku galvām, senus hieroglifus - stabiņu pie stabiņa. Uz tām bija pelējums, apmetums bija nokritis, un gaiss -sasmacis. Selīne saprata, ka šī bija tempļa visvecākā daļa, pats centrs, un sienas celtas pirms simtiem, varbūt pat tūkstošiem gadu. Tās stāvējušas jau tad, kad Aleksandrs pasludināja šo vietu par savu jauno pilsētu. Šī bija tempļa vissvētākā vieta.

Mersija ieveda Selīni kambarī, kurā gaiss bija biezs no vīraka dūmiem. Tajā atradās paveca, salīkusi priesteriene, kas uzticīgi aprūpēja telpā degošo svēto uguni. Izsūtījusi sievieti ārā, Mersija pagrieza Selīni ar seju pret statuju, kas aizņēma telpas lielāko daļu.

Šajās vecajās sienās statuja izskatījās neiederīgi jauna un likās, ka tā te novietota samērā nesen. Māte Mersija norādīja uz postamentu, kur bija uzraksts grieķu burtiem, ko Selīne varēja izlasīt: THEA NEO-TERA.

ļauna dieviete... - Selīne nomurmināja. Tad pacēla skatienu uz statujas seju un pavisam samulsa.

Viņa skatījās uz seju, kas daudzējādā ziņā atgādināja viņas pašas seju.

- Kleopatra, - māte Mersija godbijīgi teica. - Ēģiptes pēdējā valdniece. Izīdas pēdējā dzīvā inkarnācija. Tagad es zinu, Perigrīn, kādēļ reiz domāju, ka pazīstu tevi. Vai tu redzi, cik ļoti līdzinies viņai? Runā, ka viņai bijusi neparasti gaiša ada un naktsmelni mati. Tāda esi arī tu, Perigrīn.

Selīne stāvēja kā apburta, nespēdama parunāt. Viņu piesaistīja statujas baltā seja; viņa stāvēja tik klusu, it kā arī pati būtu izcirsta no marmora.

Māte Mersija pagriezās pret Andreasu, kurš bija viņām sekojis un tagad stāvēja aizmugurē, ēnā.

- Andreas, tu teici, ka Jūlijs Cēzars nomiris, neatstājot bērnus, -viņa turpināja. - Tā nav taisnība. Bija dēls, princis Cēzarions, kas piedzima Kleopatrai, viņa Ēģiptes sievai.

Andreasa balss senajā kambarī izskanēja kā dobja ņurdoņa:

- Bet zēns tika nogalināts. Kad Antonijs un Kleopatra pēc pašnāvības tika atrasti, Augusts lika sodīt ar nāvi abus viņu bērnus, arī Cēza-rionu.

Māte Mersija skatījās pāri istabai uz Andreasu, un viņas mazās, gudrās acis izteica vairāk nekā vārdi. Viņa turpināja:

- Toreiz es biju maza meitene un atceros, kā ieradās romieši. Es atceros, kā mūsu pēdējā valdniece tika guldīta kapā. Es atceros, kā tika noslepkavoti viņas bērni. Bet klīda baumas, Andreas. Bija nostāsti par kādu vergu, kas nogalināts Cēzariona vietā, par sazvērnieku grupu, joprojām uzticīgu Jūlijam Cēzaram, kas izglābuši un noslēpuši princi. Lai viņu uzaudzinātu, lai sagatavotu dienai, kad viņš varēs pieprasīt savas likumīgās mantojuma tiesības Romā. Tādēļ Augusts pavēlēja viņu nogalināt. Cēzarions bija drauds Augusta pretenzijām uz Cēzara vietu. Bet princis izglābās.

Andreass iegāja gaismas lokā.

- Man liekas, ka Tiberijs varbūt to uzzināja. Viņa aģenti un spiegi varbūt uzzināja par prinča Cēzariona eksistenci. Varbūt Tiberijs izsūtīja kareivjus. Tie ieradās Aleksandrijā, un Cēzarions ar sievu bija spiesti bēgt. Bet kareivji viņus panāca Palmīrā...

Selīne skatījās uz skaisto dievieti.

- Vai tas var būt? - viņa čukstēja. - Vai šī sieviete ir mana vecmāmiņa?

- Viņas pilnais vārds, - māte Mersija teica, - bija Kleopatra Selīne. Un viņas brāli sauca Ptolemajs Hēlioss.

Telpā pēkšņi šķita ļoti karsts. Lampu dūmi vijās ap Selīnes galvu, un to smagā smarža likās smacējoša. Viņa nespēja paelpot. Viņai likās, ka nosmaks. Selīne sagrīļojās. Tad sajuta spēcīgu roku sev ap viduci un piekļāvās Andreasam.

Kad viņi bija atgriezušies mātes Mersijas dzīvoklī, Selīne kratīja galvu un murmināja:

- Es nespēju tam noticēt.

- To pierāda gredzens, Alma mater sacīja, - un tavs vārds, un nepārprotamā līdzība ar valdnieci.

Selīnes balss šķita nākam no tālienes:

- Dziedniece, kas palīdzēja manai mātei pie dzemdībām, stāstīja, ka pēc manas piedzimšanas māte man iečukstējusi ausī manu slepeno vārdu. Māte Mersija, kādu vārdu viņa iečukstēja?

Alma mater skatījās Selīnē, un atbilde palika neizteikta.

- Vai es esmu Kleopatra Selīne? Un mans brālis ir Ptolemajs Hēlioss? - Selīne skatījās gan uz māti Mersiju, gan uz Andreasu. - Bet kāpēc kareivji noslepkavoja tikai manu tēvu, bet māti un brāli paņēma dzīvus? Vai mans brālis neapdraudētu Tiberiju?

- Es nezinu, kāpēc viņus nenogalināja, - Andreass teica. - Protams, ka viņi bija drauds.

Selīne ieplēta acis.

Tad... vai es esmu? - viņa nočukstēja. - Vai es tagad esmu drauds Romā valdošajai ģimenei?

Viņi klusi sēdēja un klausījās tumšās vasaras nakts attālajās skaņās. Aiz tempļa mūriem dusēja Aleksandrija. Vidusjūras sāļais vējš lika palmu galotnēm kustoties čaukstēt un ņirbināja mēness apspīdēto ūdens virsmu.

Tad Selīne ierunājās:

- Tas bija tas, ko mana māte domāja. Kad viņa tuksnesī pie Palmīras gatavojās mirt, viņa man pateica, ka Izīda ir mana dieviete. Ka Viņa ir mana aizstāve.

Tava vecmāmiņa bija Izīda, Selīn, - māte Mersija sacīja. - Kamēr Kleopatra dzīvoja, viņu dievināja miljoniem cilvēku. Un tavs vectēvs jūlijs Cēzars bija Veneras pēcnācējs. Tagad šīs abas dievības sargā tevi, Selīn. Tavās dzīslās tek gan svētas, gan dižciltīgas asinis.

Viņi stāvēja pagalmā, tveicīgajā nakts gaisā. Tuvojās rītausma, un drīz vien virs palmu galotnēm vajadzēja parādīties Venerai.

Selīne bija kā sastingusi. Viņa zināja, ka šobrīd vairs nav tā pati sieviete, kāda viņa bija no rīta, zināja, ka pasaule vairs nav tāda pati.

Un Andreass...

- Ko tu tagad darīsi? - viņš klusi jautāja.

- Es nezinu. Es biju domājusi... varēja būt visādi. Uzzināt, kas es īstenībā esmu. Ko man dzīvē nolemts darīt. Šo mirkli es biju iedomājusies tik dažādi. Bet ne tā.

Andreass stāvēja tik tuvu, ka viņa juta uz sejas viņa silto elpu. Bet viņš nepieskārās Selīnei, viņš nepastiepa roku, ka vēlētos. "Saki tikai vienu vārdu, Selin," viņa sirds kliedza, "un es neklausīšu imperatoram un palikšu šeit; pie tevis. Mēs atradīsim vietu, kur noslēpties, Nīlas augšpusē, kur neviens mūs neatradīs un kur mēs varēsim dzīvot mīlestībā un mierā. Es aizmirsīšu pagātni un visas sāpes, un septiņpadsmit gadu ilgās dusmas. Saki tikai vienu vienīgu vārdu, Selīn..."

Selīne stāvēja Andreasam cieši blakus. Viņa zināja, ka tikai mazliet jāpakustas, un viņi saskartos. "Lūdz mani, lai es eju tev līdzi, Andreas," viņa domāja. "Saki vienu vienīgu vārdu, un es pametīšu Aleksandriju, dievus un savu likteni un sekošu tev."

- Tu esi saņēmusi lielu dāvanu, Selīn, - viņš mierīgi sacīja, - un izšķied to šajā pilsētā, kas ir pilna ar dziedniekiem. Tu esi dzimusi, lai darītu svarīgākus darbus. Tagad tempļa slimnieku nodaļa tiks galā bez tevis. Tu taču esi apmācījusi citus, kas var stāties tavā vietā. Šajā pasaulē nav nekā tāda, ko tu nespētu.

Andreass runāja klusi, bet kaislīgi. Viņa skatiens izteica tikpat daudz, cik kaislīgs apskāviens.

- Selīn, pirms daudziem gadiem tev bija sapnis, - viņš teica. - Tu sapņoji radīt nepārspētu dziedināšanas mākslu un pielietot tur, kurtā visvairāk nepieciešama. Šī izveicība un zināšanas tev tagad ir. Tu esi vienreizēja. Izmanto zināšanas tur, kurtās ir visnepieciešamākās.

- Un kur tas ir, Andreas? - viņa jautāja. - Kurp man jādodas?

- Ceļo uz Romu.

- Romu!

- Turienes cilvēkiem ir vajadzīgi tādi kā tu, Selīn. Viņiem ir vajadzīgas tavas zināšanas un izveicība. Šeit Aleksandrijā tu esi kā dimants starp tūkstošiem pērļu. Bet Roma, Selīn! Romai tu esi vajadzīga!

"Roma," viņa domāja, galvai reibstot. "Manu senču pilsēta;pilsēta, kurā mans vectēvs kļuva dievs."

Tad Selīne iedomājās: "Vai viņi tur ir? Mana māte un brālis. Vai viņi nokļuva atpakaļ Romā dzivi? Un vai viņi vēl joprojām ir dzīvi? Vel šodien?"

- Man vienmēr ir bijusi sajūta, Andreas, - viņa mierīgi atbildēja, - ka mana esība un dziedināšanas māksla kaut ka ir saistītas. Bet tieši kā, līdz šim neesmu sapratusi. Vai Romā es saņemšu atbildes uz saviem jautājumiem?

- Iespējams.

- Un vai tu atgriezīsies Romā, Andreas? - viņa nočukstēja. - Kad būsi apmeklējis imperatoru Britānijā, vai tu atgriezīsies Romā?

- Man tur jāatgriežas, Selīn. Tur ir manas mājas. Tur ir mani draugi. Es atgriezīšos Romā, kad Klaudijs man to atjaus. Un mēs atkal satiksimies, tu un es...

50. nodaļa

Selīne un Ulrika devās prom ar vienu no lielajiem graudu kuģiem, kas regulāri šķērsoja Vidusjūru ceļā no Ēģiptes uz Romu. "Izīda" bija lielisks kuģis ar uzliektu priekšgalu, virs kura slējās apzeltīta zoss galva. Kuģis bija uzņēmis tūkstošiem tonnu graudu un vairāk nekā sešsimt pasažieru un, cīnoties ar ziemeļu vēju, visu ceļu veica septiņās nedēļās.

Dažādu iemeslu dēļ aizbraukšana kavējās. Vispirms katram aizbraucējam no Aleksandrijas vajadzēja sagādāt izbraukšanas caurlaidi no vietvalža, bet tas bija devies pārbaudes brauciena uz Nīlas Pirmo ūdenskritumu un caurlaides nevarēja izdot. Tad radās domstarpības par braukšanas maksu, ko Selīne uzskatīja par nedzirdēti augstu: lai aizbrauktu no Ēģiptes, vīriešiem vajadzēja maksāt desmit drahmas, bet Ulrikai bija jāmaksā trīsdesmit un Selīnei - simt. Šai netaisnībai neviens nepretojās. Likums tika pieņemts, lai atturētu sievietes no ceļošanas. Māte Mersija samaksāja šo nodevu no tempļa kases. Pēc tam bija jāatrod kuģis, un tas nozīmēja, ka jāapstaigā visa piekraste un jāuzzina, uz kurieni katrs kuģis dosies un vai ir brīvas vēl divas pasažieru vietas. Visbeidzot, radās problēmas ar ceļošanai labvēlīgām zīmēm.

Visi kuģu kapteiņi bija māņticīgi, taču "Izīdas" kapteinis bija īpašs. Aizbraukšanas dienā viņa Poseidonam ziedotais vērša upuris nebija pieņemts, ka nakas, un braucienu atlika. Nākamajā reizē vārna bija sēdējusi takelāžā un ķērkusi. Trešajā dienā kuģa namdaris stāstīja, ka sapņojis par melnām kazām. Un ceturtajā dienā braucienu atlika, jo tas bija divdesmit ceturtais augusts - nelaimes diena visā pasaulē. Katru reizi Selīne un Ulrika, mātes Mersijas pavadībā, ar visiem saiņiem bija devušās uz ostu, lai gaidītu paziņojumu par kuģa atiešanu, jo tie nekad nedevās ceļā pēc kaut kāda grafika. Un vienmēr viņas atgriezās templī, vīlušās un nemierpilnas.

Beidzot tomēr pienāca diena, kad bija gan ceļavējš, gan laimīgs datums, un zīmes vēstīja labu braucienu. Ulrika un Selīne stāvēja uz klāja un māja ar rokām, līdz krasts lēnām izzuda tālumā un Aleksandrija vairs nebija saredzama.

Naktīs, saritinājušās zem segām un savas vērtīgās mantas novietojušas pa vidu, viņas gulēja uz klāja aiz slietņa, kas atdalīja pasažierus vīriešus no sievietēm. Dienā viņas sēdēja lielās četrstūra buras ēnā, kur ēda, lāpīja apģērbu un runājās ar citiem pasažieriem. Garlaicīgi viņām nebija. Tiklīdz kļuva zināms, ka uz kuģa ir dziedniece, Selīnei radās darbs, viņa izsniedza ingvera sakni pret jūras slimību un ziedi pret neizbēgamo smaganu uztūkumu.

Ulrika pavadīja laiku, vērojot, kā stūrmanis palaiž vaļīgāk stūresratu, viņa klausījās jūrnieku sarunās, kad tie pielāgoja virves un sūknēja no tilpnēm ūdeni, vai ari sarunājās ar kuģa namdari, kurš izgatavoja rezerves airus un nostiprināja tapas. Brīžos, kad viņa neapbrīnoja šo peldošo cietoksni, kas bija kā maza pilsētiņa, Ulrika ilgas stundas stāvēja pie reliņiem, ar lielām, nopietnam acīm skatoties pāri Vidusjūrai un domājot par to, ka viņas tēvs pirms daudziem gadiem šķērsojis šo pašu jūru - kā veigs važās iekalts.

Ceļojums bija mierīgs un vienmuļš, un visi pasažieri uzgavilēja, kad kļuva redzama Ostijas osta. Bailes no kuģošanas bija visā pasaule pierasta lieta, un neviens uz "Izīdas" nebija ignorējis seno tradīciju: uz septiņām nedēļām katrs bija aplicis sev ap kaklu ķēdīti ar zelta monētu. Tas bija sens un pārbaudīts ieradums, kas garantēja to, ka gadījumā, ja kuģis vētrā ies bojā, kāds no izdzīvojušajiem apbedīs bojā gājušā ķermeni.

"Izīdai" tuvojoties krastam, Selīne, pavērsusi seju pret vēju, nostājās pie reliņiem. "Vēl viena jauna zeme," viņa nodomāja. "Ar citiem cilvēkiem, citiem paradumiem. Ko es atradīšu Romā?"

Un ar kādu vārdu mani pazīs šeit?

Selīni pārņēma sajūta, ka viņa ieradusies pēdējā jaunajā zemē un klejojumu gadi drīz beigsies. "Te dievi man beidzot atklās savus nolūkus. Mana identitāte beidzot apvienosies ar manu dziednieces aicinājumu, bet, kā tas notiks - to es vēl nezinu."

Viņa atcerējās Mēru - vienkāršo sievieti ar necilo izcelsmi, kura bija novilkusi jūlija Cēzara gredzenu no mirstošā prinča pirksta, un pēkšņi iedomājās par veco Ignāciju, kas bija cīnījies ar tuksneša bandītiem, lai viņu aizsargātu. Viņa brīnumainais caurspīdīgais akmens bija devis iespēju aukstās naktīs svešās zemēs iekurt ugunskuru. Selīne atcerējās pat Kazlahu, kura mīļākās "zāles" bija pulverī saberzts un vīnā izšķīdināts smaragds un rubīns, no kurām viņa pacientiem kļuva vienīgi sliktāk. Ko gan viņš darīja ar "Hekates kūres" noslēpumu? Vai beidzot pavērsa kā ieroci pret Lašu? Un tad bija Fatma, tuksneša burve, kas dalījās ar Selīni savu senču slepenajās zinībās; tagad tās būs nonākušas līdz Romai. Un Rani, kas tik daudz bija upurējusi, lai kļūtu par dziednieci: atmetusi domu par laulībām un bērniem, noliegusi savu sievietes dzimumu, lai varētu strādāt vīriešu pasaulē!

Selīne iedomājās par meitu - savas un Vulfa mīlestības brīnišķīgo rezultātu. "Romā mēs strādāsim kopā," Selīne domāja. "Es nodošu savas zināšanas Ulrikai, lai tās neizzūd līdz ar manu nāvi."

Visbeidzot Selīne domāja par Andreasu.

Viņas mīlestība bija bezgalīga, nesalīdzināmi lielāka par plašajām Vidusjūras debesīm, tā sniedzās daudz dziļāk par zaļajiem ūdeņiem, kas viļņojās zem kuģa. Kaut kā viņa bija zaudējusi Andreasu, kaut kas bija ļāvis nomirt sapnim. Bet varbūt Romā... kad viņš atgriezīsies no Britānijas, ja dievi atļaus...

"Varbūt mana dzīve ir bijusi tikai ieskaņa šim brīdim," Selīne uzbudināta prātoja. "Dievi mani sagatavoja, un tagad es esmu gatava."

51. nodaļa

- Roma ir bīstama pilsēta, Selīn, - Andreass bija brīdinājis. - īpaši vientuļai sievietei. Ej uz Paulīnas māju. Viņa man ir sena draudzene un palīdzēs tev.

Andreass šos vārdus bija teicis pirms deviņām nedēļām pie tempļa vārtiem, kad viņi atvadījās. Selīne bija iedomājusies Paulīnas kundzes mājiņu kā mazu un vienkāršu un pašu saimnieci - līdzīgu mātei

Mrrsijai. Tādēļ villa vienā no Romas septiņiem pakalniem un pati kundze, kas tajā dzīvoja, Selīni pārsteidza.

Tā bija viņu pirmā diena Romā - saulaina rudens diena ar zilām debesīm, un Selīne ar Ulriku bija devušās tieši pie Paulīnas. Iela, kurā atradās Paulīnas kundzes māja, bija vienkārša un neievērojama. Gar tas malām stiepās nepārtraukta siena, kurā pēc noteiktiem intervāliem stāvēja vārti, tā aizsedzot garāmgājēju acīm pasakaini bagāto romiešu mājas. Ielaistas pa vieniem no šiem vārtiem, Selīne ar Ulriku otrajā pusē ieraudzīja paradīzei līdzīgu dārzu ar strūklakām, kokiem un puķēm. Viņas tika ievestas ātrijā, aiz kura varēja redzēt iekšējo dārzu, ko no visām četrām pusēm apņēma uz pīlāriem balstītas krusta ejas, kas veda uz istabām. Selīne nekad nebija redzējusi tik lielu māju. Kas tā par sievieti, kas te dzīvo?

-Paulīna ir atraitne,-Andreass bija paskaidrojis. - Viņas vīrs Valērijs un es - mēs bijām tuvi draugi. Viņa dzīvo viena savā mantotajā mājā un ir vientuļa. Es zinu, ka viņa jūs uzņems.

Vienā no telpām, kas veda uz iekšējo dārzu, skanēja smiekli un mūzika. No tās iznāca kāda sieviete. Ar aristokrātisku grāciju viņa šķērsoja dārzu un pašapzinīgiem soļiem ienāca ātrijā.

Paulīna Valērija bija vidēja auguma, slaida, ar topāza krāsas acīm un brūniem matiem, kas garās sprogu rindās slējās augšup. Viņas āda bija maiga un gaiša, it kā vairītos no saules gaismas. Paulīnai varēja būt ap gadiem četrdesmit - viņa bija daudz jaunāka, nekā Selīne bija iedomājusies.

Paulīnas kundze pārlaida skatienu Selīnes vienkāršajam linu audekla apģērbam un sandalēm, kādas nēsāja ēģiptiešu zemnieki. Mazliet ilgāk viņas skatiens pakavējās pie Ulrikas - Selīnei šķita, ka uz mirkli pamanījusi Paulīnas sejā nosodījuma ēnu.

Tad Paulīnas kundze ierunājās latīniski:

- Es esmu Paulīna Valērija. Jūs gribējāt mani satikt?

Selīne atbildēja grieķu valodā:

- Mēs ar meitu nupat ieradāmies Romā. Es esmu ārsta Andreasa draudzene, un viņš man ieteica uzmeklēt jūs.

Topāza krāsas acis iemirdzējās.

- Saprotu. Esiet sveicinātas Romā! Vai esat te pirmo reizi?

- Jā. Mēs ar meitu tikko kā ieradāmies no Aleksandrijas un pilsētu nepazīstam. Mēs nepazīstam nevienu - tikai Andreasu.

- Jā, Andreass. Kā viņam klājas?

- Viņš ir ceļā uz Britāniju.

- Es zinu. Es atvadījos no viņa pirms trim mēnešiem, Ostija. Vai viņš aizbrauca normāli?

- Kad kuģis izgāja no Aleksandrijas, laiks bija labs.

Paulīna apklusa, tad apjautājās:

- Kur jūs esat apmetušās?

Kad Selīne nosauca iebraucamo vietu netālu no Foruma, kurā viņa un Ulrika pēc ierašanās no Ostijas bija pavadījušas iepriekšējo nakti, Paulīnas kundze atturīgi pasmaidīja un noteica:

- Tad jums jāpaliek šeit, manā mājā. Iebraucamās vietas ir dārgas un nedrošas. Andreasa draugi ir mani draugi. Es aizsūtīšu kādu zēnu pēc jūsu mantām.

Tika izsaukta verdzene, lai pavadītu jaunos viesus uz viņu istabām. Pirms iziešanas no ātrija Paulīnas kundze teica:

- Jūs, protams, varat palikt, cik vien ilgi vēlaties.

Tad, vēlreiz uzmetusi skatienu Ulrikai, Paulīna pajautāja:

- Cik jūsu meitai gadu?

- Martā būs trīspadsmit.

Šķita, ka Paulīnas kundze apsver dzirdēto. Tad viņa teica:

- Šī ir liela māja, un bērns tajā var viegli apmaldīties. Un dārzi aiz mājas ir diezgan plaši. Pasakiet viņai, lai tur nestaigā. Raugieties, lai viņa uzturas tuvāk pie telpām.

Sekojot verdzenei cauri dārzam, viņas gāja garām istabai, no kurienes bija skanējusi mūzika, un Selīne dzirdēja kādu balsi:

- Nevaru saprast, kāpēc Amēlija apprecējās ar zemākas kārtas cilvēku.

- Tāpēc, ka viņš ir bagāts un izskatīgs.

Par atbildi sekoja smiekli, tad atskanēja kāda sievietes balss:

- Bet viņa ģimene? Tā vairākās paaudzēs ražojusi sieru. Viņiem droši vien ir nauda - jaunā, nevis vecā - bet nav vārda. Es domāju, ka Amēlija ir sevi pazemojusi. Par viņu smejas. A, te jau nāk Paulīna! Pajautājiet, ko viņa domā par nabaga Amēliju!

Taču, Paulinai ienākot istabā, smiekli apklusa. Selīne dzirdēja sačukstēšanos un iedomājās, kā viņas pavada ziņkārīgu acu skatieni.

Ejot ar māti cauri dārzam, Ulrika lūkojās gan pa labi, gan pa kreisi un brīnījās, ka tas viss pieder vienam cilvēkam. Tad viņa pamanīja kādu zēnu, gadus divus vai trīs vecāku par sevi. Tas ar grābekli norausa sausās lapas no dārza celiņa. Ulrika pārsteigta skatījās. Zēns bija gara auguma, ar gaišiem matiem un zilām acīm. Viņš pacēla galvu un arī skatījās uz Ulriku, aizmirsis par grābekli rokā.

Selīne un Ulrika ērti iekārtojās Valērijas mājā, jo ilgajos ceļojumos bija radušas piemēroties jauniem apstākļiem. Pēc nokāpšanas krastā Ostijā Ulrika nebija daudz runājusi. Patiesībā viņa bija nerunīga kopš tas nakts, kad māte ienāca viņas istabā templī un paziņoja, ka viņām japamet Aleksandrija.

Ulrika nomazgāja seju, uzvilka naktskreklu, klusi noskaitīja lūgšanu un, ne vārda nesacījusi, ieslīdēja tīrajā gultā.

Viņa domāja par dārzā satikto zēnu.

Selīne blakusistabā ilgi mēģināja aizmigt, taču tas viņai neizdevās. Ķermenis bija novārdzis, bet prāts darbojās. Vai šīs beidzot bija viņas mājas? Viņas pārliecība par to pieņēmās spēkā. Viņa varēja to sajust. Te bija viņas ģimene, varenie impērijas valdnieki, vīrieši un sievietes ar radniecīgām asinīm, no vienas dzimtas. Un te bija arī Andreasa mājas, kurās viņam kādudien būs jāatgriežas no Britānijas. Bet ko vēl Roma varētu Selīnei piedāvāt? Viņas medicīnas kaste stāvēja gatavībā pie gultas kājgaļa. Mazliet apbružāta, bet gandrīz pārpildīta ar dziedniecības līdzekļiem, ko Selīne bija savākusi ilgajos ceļojumu gados.

- Tu esi vajadzīga cilvēkiem Romā, - Andreass bija teicis. Tiem nav tādu slimnieku aprūpes vietu, kādas tu esi redzējusi citās pilsētās, tempļos nav tādu slimnieku uzņemšanas nodaļu, kādu tu izveidoji šeit, Aleksandrijā. Tiem nekur nav patvēruma no viņu sāpēm. Tu atradīsi savu likteni Romā.

Beidzot uzmācās miegs. Selīnes domas vēl pievērsās Paulīnai. Kas viņa bija Andreasam, un ko viņai nozīmēja Andreass?

Elpai kļūstot dziļākai, Selīnes iztēlē parādījās Andreass. Viņa atkal sajuta seno sāpi, jaunu ilgu pieplūdumu un pāri tam visam - mīlestību.

52. nodaļa

- Rikij, šie cilvēki ir mūsu radinieki, - Selīne teica ar lepnumu balsī. - Viņi ir mūsu tuvi radinieki. Mums ir vienas asinis.

Viņas stavēja Palatīna pakalna piekājē un skatījās augšup uz terasēm, portikiem un cipresēm, kas bija tik raksturīgi Romas

aristokrātijas savrupmājām un pilīm. Selīne vēlreiz mēģināja atšķetināt samezglotās radniecības saites, lai Ulrika labāk saprastu.

- Augusts bija pirmais imperators, - viņa teica, atkārtojot to, ko Andreass bija stāstījis toreiz, naktī, mātes Mersijas dzīvoklī. - Viņš bija Jūlija Cēzara māsas mazdēls. Viņa māsa Oktāvija apprecējās ar Marku Antoniju, un viņiem piedzima meita Antonija. Antonijai pēc apprecēšanās ar Drūsu bija divi dēli - Germaniks un Klaudijs. Tas pats Klaudijs, kurš tagad ir Romas imperators. Kaut gan attāls radinieks, Rikij, tomēr viņš ir mūsu radinieks.

Brīdi vēlāk viņas apmeklēja dievišķā Jūlija svētnīcu - mazu un jauku apļveida templi, kurā viņš tika pielūgts kā dievs. Selīne paskaidroja:

- Vai saproti, kā romieši godina tavu vecvectēvu? Impēriju, Rikij, vada cilvēki ar viņa dzimtas asinīm. Tie cilvēki, kuru rokās tagad ir vara, uzskata, ka viņiem ir tiesības valdīt, jo viņu dzīslās rit piliens Jūlija asiņu. Bet tavas asinis, meitiņ, ir tīras - tu esi dievišķīgā Jūlija tieša pēcnācēja. Viņa dēls bija tavs vectēvs.

Un Selīne klusībā p\emei\na)a:/' JūlijsCēzars bija dievietes Veneras pēcnācējs, tātad mana meita ari ir."

Ulrika klausījās klusēdama. Nopietnām acīm viņa vēroja tā cilvēka lielo statuju, kuru nicināja un kaunējās saukt par vecvectēvu, kurš pirmais bija iesoļojis Ģermānijā un paverdzinājis viņas tēva tautu.

Ši nebija viņas tauta, un šī nebija viņas pilsēta. Ulrika instinktīvi aizgriezās no Jūlija Cēzara statujas un pavērsa skatienu uz ziemeļiem. Apņēmīgi un noteikti.

***

Iesākumā Selīnei bija grūti orientēties plašajā pilsētā, bet drīz vien, katru dienu izejot un staigājot tik ilgi, līdz sāka sāpēt vecais ievainojums, viņa pamazām iegaumēja ielu plānojumu un daudzo pieminekļu atrašanās vietas. Viņa runājās ar cilvēkiem un sāka izprast Romu.

Lai arī kur viņa ietu, medicīnas kaste vienmēr bija līdzi, un Selīne bieži apstājās, lai sniegtu kādam palīdzību. Kā jau Andreass bija teicis - cilvēkiem nebija, pie kā griezties, ja tie saslima vai tika ievainoti. Selīne uzskatīja, ka Roma ir mežonīga pilsēta. Ielas valdīja brutalitāte, un iedzīvotāji, sablīvēti smacīgos un nedrošos mājokļos, līdzinājās mežoņiem. Ejot pa šaurajām ieliņām, kurās nekad neiespīdēja saules gaisma, Selīne sāka aptvert, ka ir divas Romas. Viena no tām bija šī tumšā, pārapdzīvotā pilsēta, kurā bezdarbnieku tūkstoši laiski sēdēja saulītē un dzēra savus alus mēriņus, ko ražoja un pārdeva valsts. Tie kurnēja, jo priekšā bija īsa un grūta dzīve. Otra Roma dzīvoja aiz augstiem mūriem un noslēgtiem vārtiem, dārziem apņemtās bagātnieku villās. Kā Paulīnas kundze. Šķita, ka viņa dzīvo pavisam citā plaknē -starp tiem nedaudzajiem, kuri valda pār pasauli, taču nepiedalās valdīšanā.

Selīne drīz vien iegaumēja, ka ar saules rietu jāsteidzas uz mājām. Tiklīdz diena sāka sliekties uz vakarpusi un pilsētā tika atļauta ratu satiksme, parādījās cita iedzīvotāju daļa - bīstama un neprātīga. Selīne ātri saprata, kādēļ logiem priekšā dzelzs stieņi un kādēļ durvis aprīkotas ar milzīgiem aizšaujamiem. Romiešu naktis bija noziegumu pilnas.

Pamazām Selīne uzzināja vairāk arī par savu saimnieci. Pretēji Andreasa sacītajam, Paulīnas kundze nekad nebija viena.

Villā vienmēr bija viesi: vieni ieradās ciemos, citi te dzīvoja. Apakšējā stāvā notika trokšņainas pusdienas, vakaros ciemojās filozofi un dzejnieki. Reiz līdz pat vēlai naktij ceļojošu mīmu trupa pildīja dārzu ar mūziku un aplausiem. Vakara blāzmā Paulīnas kundzes vergi iededza visas lāpas un lampas, un drīz vien ieradās viesi ar saviem miesassargiem, un villā sāka skanēt smiekli. Selīne un Ulrika nekad netika uzaicinātas piedalīties, taču viņas visu dzirdēja no savām guļamistabām augšstāvā, un dažreiz Selīne atrada meitu, nometušos balkonā uz ceļiem, lūkojoties lejup caur margām.

Selīne reti sastapa namamāti. Varēja paiet dienas, līdz viņa manīja Paulīnas kundzi slīdam starp dārza kolonnām. Pēc Selīnes un Ulrikas ierašanās abas sievietes bija runājušās ļoti maz.

Selīni neuztrauca tas, ka viņu neaicināja piedalīties izpriecās. Viņai bija ko darīt. Katra rītausma redzēja viņu pametam māju - bez Ulrikas, kas uzskatīja par labāku palikt, un katrs saules riets atveda viņu atpakaļ - nogurušu un klibojošu. Medicīnas kastes krājumi bija daļēji iztērēti. Vakaros Selīne tina pārsējus, asināja skalpeļus un šķiroja Forumā pirktos augus. Pēc tam sekoja vanna un agra došanās pie miera.

Selīne bija gatava. Viņa bija pārliecināta, ka viņas liktenis gaida šajā pilsētā - aiz nākamā stūra, nākamajā pagriezienā; viņa cerēja, ka pazīs to.

53. nodaļa

Ulrika aši pacēla galvu. Aiz loga pavīdēja gaišu matu cirtas. Šis zēns no dārza atkal bija spiegojis.

Ulrika nolika grāmatu, piecēlās no gultas un uz pirkstgaliem pārgāja pāri istabai.

Tā bija piektā reize šajā nedēļā, kad viņa sajuta, ka tiek novērota. Cik gan daudz reižu viņš bija novērojis Ulriku, viņai nezinot? Dažreiz, ejot cauri dārzam, viņa bija jutusi sev pievērstu acu skatienu, un reiz, kad viņa kopā ar māti devās uz vārtiem, Ulrika pamanīja zēnu paslēpjamies aiz krūmiem.

Viņa lēnām piegāja pie durvīm un paskatījās ārā. Koridors bija tukšs. Apakšā, dārzā vergi sāka aizdegt lāpas gaidāmajām vakara svinībām. Ulrika sastinga. Viņa bija tā iegrimusi grāmatas lasīšanā, ka zaudēja laika apjautu. Saule posās uz rietu, bet māte vēl nebija atgriezusies.

Izgājusi no guļamistabas, Ulrika pavērās apkārt. Pretējā pusē atvērās durvis, un pa tām iznāca divi cilvēki, Paulīnas kundzes pastāvīgie viesi senators un viņa sieva. Ulrika tos vēroja. Ļaudis, kas nāca uz šo māju, vienmēr labi ģērbās; vīrieši bija eleganti un izskatīgi, sievietēm matu sprogas veidoja dīvainas piramīdas. Arī runāja viņi īpaši - viņu grieķu valoda bija tīra un izmeklēta. Pat smiekli bija citādi - pieklājīgi un atturīgi. Ulriku valdzināja Paulīnas kundzēs draugi; viņa arī ienīda tos.

Kad senators ar sievu nokāpa lejā līdz dārzam, Ulrika ar acs kaktiņu pamanīja kādu kustību. Viņa paspēja pagriezties, lai redzētu, kā zēns nozūd kādās durvīs.

- Pagaidi! - viņa iesaucās. - Neskrien prom!

Ulrika aizsteidzās pa koridoru un nonāca pie aizvērtām durvīm. Mirkli vilcinājusies, viņa uzlika roku uz aizšaujamā un atvēra durvis. Tā bija guļamistaba, līdzīga viņas pašas istabai, sagatavota iespējamam viesim, ja kāds vēlēsies pārnakšņot.

- Lūdzu, nāc ārā! - Ulrika teica, ieejot istabā.

Viņa apstājās, lai ieklausītos. Bija dzirdama vienīgi viesu kņada apakšstāvā. Ulrika vēlreiz pasauca, tad pārgāja no grieķu valodas uz aramiešu.

- Vai tu mani saproti? Lūdzu, nebaidies! Es gribētu parunāt ar tevi.

Viņa iegāja dziļāk istabā. Ieraudzījusi, ka sakustas loga aizkari, kaut

gan vēja nebija, Ulrika draudzīgi turpināja:

- Es esmu draugs. Es neesmu no tiem ļaudīm. Lūdzu, nāc ārā!

Viņa nenovērsa acis no aizkariem. To apakšmala sakustējās.

- Es neiešu prom, - viņa stingri noteica. - Palikšu, līdz tu iznāksi.

Selīne iznāca no kāda mājokļa netālu no upes un satraucās, redzot, cik jau vēls. Dienā kāda sieviete bija lūgusi aiziet un aplūkot viņas bērnu, kas kļuvis apātisks un negribot ēst. Selīne bija noņēmusies ar bērnu ilgāk, nekā domāja, un tagad atradās šajā netīrajā kvartālā pie upes, bet saule jau slīdēja aiz pakalniem.

Piespiedusi medicīnas kasti sev klāt, viņa iegriezās pirmajā ielā, kas veda prom no Tibras, un steidzās uz villas pusi.

Pēkšņi viņas ceļu aizsprostoja ļaužu pūlis, kas izvēlās no tuvākā ielas stūra.

Ļaudis bija nikni un sauca pēc "maizes un izpriecām". Selīne zināja, kas notiek. Viņa bija redzējusi Romā vairākus šādus spontānus izvirdumus: pūlis parasti sastāvēja no garlaicības māktiem un nemierīgiem vīriešiem - bezdarbniekiem, kuri saniknojās pēc visniecīgākā izaicinājuma. Iemesli parasti bija viegli uzminami, bet šovakar tie protestēja pret to, ka Klaudijs neatradās Romā, un to, ka samazinājās izrāžu un bezmaksas pārtikas daudzums.

Selīne atkāpās zem nojumes, kamēr pūlis, kratot dūres un nolādot tos, kuri dzīvoja Palātijas pakalnā, aizdrāzās garām. Selīne tos nevainoja. Romā bezdarbnieku bija ārkārtīgi daudz, valdības žēlastības dāvanas uzturēja lielu iedzīvotāju daļu, radot bezdarbu un neizglītotu, dumpīgu cilvēku šķiru. Šodien tie uzjautrinājās, skraidot pa pilsētu un pretojoties kareivjiem, kas jau parādījās ielas galā. Rīt tie plūdīs uz Lielo cirku un skatīsies spēles, visu laiku par brīvu dzerot alu un ēdot.

Kad pūlis nonāca aci pret aci ar kareivju rindu, parādījās jātnieki. Pie segliem bija piesieti grozi, no kuriem tie aši ņēma ārā dzīvas čūskas un meta pūlī. Tas tūdaļ sāka izklīst. Ļaudis kliegdami metās uz visām pusēm. Drīz vien viss bija galā, un kareivji no tukšās ielas sāka uzlasīt čūskas.

Pametusi nojumi, Selīne ieraudzīja kādu vīru, kurš, saķēris sānus, grīļodamies iznāca uz ielas un nokrita zemē. Kareivji nelikās ne zinis, bet Selīne piegāja viņam klāt un redzēja, ka tas ir ievainots zem ribām. Pēc īsas apskates Selīne saprata, ka nespēj līdzēt: viņš pārāk stipri asiņoja, bija vajadzīgi žņaugi, pamatīga pārsiešana un vieta, kur viņu noguldīt.

Pacēlusi galvu, lai pasauktu kādu no kareivjiem, Selīne atklaja, ka palikusi viena ar ievainoto vīrieti. Iela bija kļuvusi tukša un tumša.

Tad viņa atcerējās saliņu upes vidū, kur atradās dziedniecības dievam Asklēpijam uzceltais templis. Tiltiņš uz to bija pavisam netālu. Ar lielam pūlēm Selīnei izdevās uzdabūt vārgo un apdullušo vīrieti kājās. Aplikusi viņa roku sev ap pleciem, Selīne streipuļoja nevis uz mājām, bet uz upes pusi.

Laivveidīgo salu ar Tibras kreiso krastu savienoja vecs akmens tilts. Tā gals atradās netālu no Marcella teātra ieejas, ap kuru pulcējās liels ļaužu bars, lai nopirktu biļetes uz nakts izrādi. Selīne palīdzēja svešiniekam izkļūt cauri pūlim un tikt uz tilta.

Viņa zināja, ka salas celtnes, kuru silueti izzīmējās uz rietošās saules fona, ir Asklēpija tempļa apkārtējās ēkas. Selīne vēl nebija apmeklējusi šo vietējo dziedniecības vietu, bet pieļāva, ka tai vajadzētu būt līdzīgai visiem pārējiem tempļiem impērijā, tāpēc uzskatīja, ka šis vīrs tur saņems palīdzību. Bet, tikusi pāri tiltam un nespēdama ilgāk noturēt ievainoto, Selīne nolaida samaņu zaudējušo svešinieku zemē. Tad izslējās un palika stāvot, apstulbusi no skata, kas pavērās apkārt.

***

Beidzot aizkari sakustējās, un parādījās gaišmataina galva. Ulriku vēroja divas piesardzīgas, zilas acis; zēns kustējās stīvi un bija gatavs bēgt.

- Lūdzu, nebīsties no manis, - Ulrika teica, brīnīdamās par viņa biklumu. Tad pastiepa roku un turpināja:

- Es esmu tavs draugs.

Zēns iznāca no slēptuves, taču netuvojās un vēroja Ulriku. Tagad Ulrika saprata viņa izbaiļu iemeslu: uz apakšdelma bija redzamas svaigas pātagas cirtienu pēdas, un plaukstu locītavām ādu bija nobrāzuši roku dzelži. Šis zēns tikai nesen bija kļuvis par vergu un vēl nebija "salauzts."

- Vai tu mani saproti? - Ulrika jautāja nu jau grieķu valodā.

"Nē," viņa vīlusies konstatēja; zēna verga stāžs bija tik neliels, ka

viņš vēl nebija apguvis savu kungu valodu.

Ulrika atklāti nopētīja zēnu. Tas bija viņas augumā, garām rokām un kājām, vēl jauns un izstīdzējis, bet plecos jau varēja just nākamo spēku, un rokam sāka veidoties muskuļi Ulrikai šķita, ka zēna seja ir skaista. Acis bija lielas un atstatu, zods piešķīra sejai glītas aprises.

Viņa deguns bija ļoti garš un taisns. Un Ulrika saprata, ka zēns nav izbijies, bet vienkārši neuzticīgs kā nepieradināts dzīvnieks.

Es esmu Ulrika, - viņa teica un norādīja uz sevi. - Kā sauc tevi?

Zēns tikai skatījās.

- Ulrika, - viņa atkārtoja un piesita sev pie krūtīm. - Es esmu Ulrika.

Viņa paspēra dažus soļus tuvāk, bet apstājās, ieraudzījusi, ka viņš satraucas. Tad pavērsa rādītājpirkstu pret zēnu un jautājoši gaidīja.

Beidzot zēns ierunājās:

Eiriks.

Ulrika pasmaidīja:

- Sveiks, Eirik!

Viņš vēl bija sasprindzis, taču Ulrika tuvojās un, piegājusi Eirikam klāt, ieraudzīja viņam uz krūtīm kaut kādu piekariņu. Viņa sarauca pieri. Tas bija Odina krusts.

Ulrika pasniedzās pēc savas ādas siksniņas un izvilka savu kaklarotu. To ieraudzījis, Eiriks ieplēta acis.

- Odins, - viņš neticīgi teica.

- ļā, Odins. Mans tēvs pirms nāves iedeva šo kaklarotu manai mātei.

Eiriks vēlreiz nopētīja Ulrikas seju, ievēroja viņas gaišos matus un

zilās acis, tad viegli pasmaidīja.

- Tā jau ir labāk! - Ulrika teica. - Tagad es iemācīšu tev savu valodu un tu iemācīsi man savējo, un mēs būsim draugi, jo esam no vienas tautas.

Kad viņa pastiepa roku un Eiriks to kautrīgi saņēma, Ulrika juta ķermenī savādas trīsas. Viņa aizmirsa par vēlo nakts stundu un to, ka māte vēl nebija atgriezusies.

***

Paulīnas kundze izvadīja pēdējos viesus uz ielas, novēlēja tiem labu nakti un atgriezās mājā. Pēkšņi uzpūta neparasti silts vējš, nočauk-stinot kritušās lapas un savirpinot putekļaino zemi. Paulīna apsedza ar pallu kailās rokas un aizsteidzās pa dārza celiņu.

Ejot pa atriju uz kāpņu pusi, kas veda uz istabām, viņa pēkšņi apstājās. Dārzā kāds sēdēja. Piegājusi tuvāk, Paulīna redzēja, ka tas ir bērns. Uz soliņa viena pati sēdēja Ulrika. Mēnessgaismā viņas seja likās ārkārtīgi bāla.

- Ko tu te dari? - Paulīna jautāja.

- Gaidu māti.

Paulīna sarauca pieri.

- Vai viņas vēl nav mājās?

Ulrika saknieba lūpas un papurināja galvu. Bija pusnakts. Viņa sēdēja jau vairākas stundas. Paulīnas vergu uzraugs bija rupji parāvis Eiriku un aizvedis uz veigu mitekļiem. Nespēdama pieskarties vakariņām, kas, kā parasti, tika pasniegtas viņas istabā, Ulrika bija devusies dārzā, lai gaidītu.

Paulīna vilcinājās. Viņai radās vēlēšanās apsēsties Ulrikai blakus un mierināt, taču viņa atturējās.

- Vai tu zini, uz kurieni tava māte šodien aizgāja? - viņa iejautājās.

Ulrika vēlreiz papurināja galvu, cenšoties savaldīt asaras.

"Šis bērns baidās raudāt/' Paulīnas kundze nodomāja. "Viņa negrib izrādīt bailes."

Viņai vēlreiz uznāca vēlme nomierināt bērnu; bet Paulīna bija stingra sieviete un zināja, ka jūtas var pārvarēt, ja vien saņemas.

- Varbūt vajadzētu aizsūtīt kādu, lai pameklē, - viņa nopietnā balsī teica. - Kādu no maniem vergiem.

Ulrika pacēla galvu.

Ak! Vai tiešām?

Paulīna aizgriezās no skaidro acu skatiena un nožēloja savu mirkļa vājumu. Viņai nevajadzēja ļaut šīm divām palikt šeit. Bet Andreasa dēļ...

Atvērās vārti, un mirkli vēlāk dārzā ienāca Selīne.

- Mamiņ! - Ulrika iesaucās, pielēca kājās un metās viņai pretī.

Selīne apskāva meitu.

Rikij! Man ļoti žēl, ka satraucu tevi. Bet man nebija iespējas nosūtīt tev kādu ziņu.

Selīne paskatījās uz Paulīnas kundzi, kas zaigojošajā mēnessgaismā bija ieņēmusi dramatisku pozu. Viņas sejā bija neapmierinātības izteiksme... un vēl kaut kas... Vai tās bija sāpes?

- Kur tu biji, māmiņ? - Ulrika atbrīvojās no mātes skavām.

- Es gāju uz Asklēpija templi.

- Asklēpija! - Paulīna iesaucās. - Vai jūs esat slima?

- Nē, Paulīnas kundze. Es biju...

- Ja esat slima, tad varat uzticēties manam mājas ārstam. Jums nav vajadzības iet uz to nožēlojamo salu.

Pirms Selīne paspēja turpināt, viņas saimniece piebilda:

- Ir jau vēls. Jūsu meita ir ļoti satraukusies.

Selīne un Ulrika apskāvušās devās augšup pa kāpnēm.

Ai, māmiņ! Tu nemaz nezini, cik es biju uztraukusies!

Piedod, Rikij! - Selīne teica, masēdama sāpošo gurnu.

Savu medicīnas kasti viņa nolika uz galda. Selīnes drēbes bija notraipītas, un mati spraucās ārā no baltās galvas drānas apakšas, taču seja kvēloja.

- Šovakar notika kaut kas brīnišķīgs, Rikij!

Kamēr meita atnesa un ielēja bļodā silto ūdeni, lai māte varētu nomazgāties, Selīne pastāstīja par pūlī ievainoto vīru, kā viņa bija palīdzējusi tam nokļūt līdz templim uz salas un ko bija tur ieraudzījusi.

-Tas bija neticami, Rikij! Uz tās niecīgās saliņas sablīvēti simtiem cilvēku. Tiek izmantots katrs sprīdis platības. Un tik nabadzīgi cilvēki! Pārāk daudzi brāļu un priesteru saujiņai, kuri tos aprūpē. Virspriesteris Hērods man pastāstīja, ka ārkārtīgi daudzo apmeklētāju dēļ pilsētas ārsti pārtraukuši nākt uz templi, lai sniegtu palīdzību. Brāļi tur ir vieni. Tas bija šausmīgi! - Selīne stāstīja. - Visi šie nožēlojamie vīrieši un sievietes bija pamesti vergi, Rikij! Acīmredzot šajā briesmīgajā pilsētā ir pierasts slimos un ievainotos vai arī pārāk vecos un darbam nederīgos vergus aizvest uz Asklēpija templi un tur atstāt. Priesteri ir pārslogoti. Tā kļuvusi par šausmīgu vietu. Un šī bezpalīdzīgā pūļa radīto apstākļu dēļ tie, kuri kā parasti varētu nākt un saņemt dieva dziedināšanu, vairs nenāk. Tādēļ tempļa kase ir tukša, un brāļiem kļūst vēl grūtāk rūpēties par bez pajumtes palikušajiem vergiem. Apstākļi aizvien pasliktinās, un sala ir vieta, uz kuru drīz neviens vairs neuzdrošināsies doties.

Selīne satvēra meitas roku un novilka viņu sev līdzās uz gultas malas.

- Klausies, Rikij! - viņa teica. - Tas ir noticis! Tas beidzot ir noticis! Es tagad zinu, kādam darbam esmu dzimusi!

Ulrika skatījās mātes sejā, pietvīkušajos vaigos un mirdzošajās acīs. Tādu viņa nekad nebija māti redzējusi. Viņu apbūra mātes kaisles spēks.

- Tiklīdz es salu ieraudzīju, - Selīne teica, - es zināju. Man viss kļuva skaidrs. Es redzēju lielo vīziju, Rikij! Es redzēju, ka šis ir mana lielā ceļa gals, cēlonis visam, ko esmu pārdzīvojusi. Andreasam bija taisnība! Viņam bija taisnība, Rikij! Mans liktenis, mans dzīves uzdevums ir šeit, Romā!

Ulrikai sāka sāpēt roka no Selīnes tvēriena. No mātes rokas plūda milzīga enerģija. Ulrika bija pieveikta.

"Cik apbrīnojami!" viņa domaja. "Cik brīnišķīgi būt drošai, zināt, kur ir tava vieta!"

- Ko tu darīsi, māmiņ? - Ulrika, uzbudināta un mātes vīzijas pārņemtā, jautāja.

- Es strādāšu uz salas, Rikij. Tā var atkal kļūt par patvērumu, kā bija iecerēts. Tādēļ es šeit ierados, tam es tiku gatavota. Uz šo briesmīgo, dievu pamesto salu es paņemšu līdzi visas savas iemaņas un zināšanas, ko esmu apguvusi ceļojumu laikā.

Selīne impulsīvi palaida Ulrikas rokas un apskāva meitu.

- Mēs strādāsim kopā, - Selīne teica. - Es iemācīšu tev visu, ko zinu. Es nodošu savas zināšanas tev, meitiņ, lai sapnis nekad nemirst.

54. nodaļa

Iesākumā priesteri un brāļi bija pārsteigti par Selīnes parādīšanos ik dienas uz tempļa kāpnēm. Tad tie kļuva aizdomīgi, jautāja par šī nāciena iemesliem un beidzot, pārliecinājušies par viņas labajiem nodomiem, kļuva bezgalīgi pateicīgi.

- Šurp nāca un strādāja daudzi pilsētas ārsti, - Hērods stāstīja Selī-nei. - Daži tikai reizi mēnesī, citi - biežāk. Visi veltīja savus pakalpojumus dievam. Bija laiks, kad lepojāmies ar savu templi, un dievs darīja brīnumus. Bet tad saradās tik daudz cilvēku, un jūs jau saprotat...

Hērods bezpalīdzīgi noplātīja rokas.

Tempļa iekšpuse bija tāda pati kā citās Asklēpija svētnīcās: plaša bazilika ar milzīgu dziedniecības dieva statuju vienā galā. Dievs sēdēja tronī, rokā turot nūju ar tai apvijušos čūsku. Pārējā telpas daļa bija tukša, lai tajā varētu apmesties svētceļnieki un pārlaist nakti, cerot, ka miegā dievs tos izdziedinās. To dēvēja par "inkubāciju". Incubus jeb priesteris, kurš iemiesoja dievību, apmeklēja slimo, kamēr tas gulēja, un noteica zāles, diētu vai terapiju. Tempļa sienas bija noklātas ar izdziedināto cilvēku pateicības ziedojumiem - akmenī vai terakotā atveidotiem izdziedināto ķermeņa daļu modeļiem. Selīne ievēroja, ka tie ir noputējuši, daudzi bija pat ļoti veci. Tikai daži likās izgatavoti nesen, starp tiem arī sievietes galvas veidols, kas liecināja, ka Dievs izdziedējis kādu galvas vainu. Selīne saprata, kāpēc tik maz bija jaunu ziedojumu: pamesto vergu pūlī parastiem svētceļniekiem nepietika vietas. Starp slimajiem grozījās daži brāļi un priesteri, kas izdalīja ēdienu un dzērienu, taču neko vairāk tie nespēja izdarīt.

Cilvēki, kuri nevēlas apgrūtināt sevi ar slimu vergu ārstēšanu, -Merods paskaidroja, - vai arī negūst labumu no veca verga, atved tos šurp un pamet. Kā atkritumus. Un likums to pieļauj. Šie nabaga nožēlojamie te guļ un mirst. Mēs tur neko nevaram darīt, un cilvēki no pilsētas vairs nenāk. Man liekas, ka viņi pamet Dievu.

Hērods bija vecs vīrs, mazs un vārgs, sirmiem matiem un trīcošām rokām. Viņš bija kalpojis templī četru imperatoru laikā, un viņam bija sāpīgi noskatīties, kā viss sabrūk.

- Vai Klaudijs negrib palīdzēt? - Selīne jautāja, ejot pa tempļa pagalmu, kur gulēja vēl vairāk cilvēku - vīrieši, sievietes un šausmīgi novājējuši bērni.

- Klaudiju padarījusi neredzīgu tā ragana - viņa sieva Mesalīna un godkārīgie centieni iekarot Britāniju. Viņš man iesaka lūgt Dievu un upurēt!

Selīne kļuva domīga. Tad beidzot noteica:

- Es palīdzēšu.

Hērods skumji skatījās. Viņa nebija pirmā ideāliste, kas ieradās templī un paziņoja par saviem cēlsirdīgajiem nodomiem. Vienu viņš zināja droši: šī jaunā sieviete ar savu brīnišķīgo medicīnas kasti un plašajām zināšanām drīz vien zaudēs drosmi un aizies tāpat kā visi pārējie.

55. nodaļa

Paulīnas kundze uzmeta pēdējo skatienu kaklarotai, pārliecināta, ka izdarījusi pareizu izvēli. Tad aizvēra kastītes vāciņu un iedeva to ziņnesim, kas stāvēja un gaidīja. Kaklarota no retām Sarkanās jūras pērlēm bija dāvana imperatrisei. Protams, Paulīna nebija pārāk draudzīgi noskaņota pret Mesalīnu, bet apzinājās, ka ir saprātīgi baudīt šīs ietekmīgās sievietes labvēlību.

Kad kurjers bija prom un nesa dāvanu uz imperatora pili, kurā Mesalīna vīra Klaudija prombūtnes laikā rīkoja vienu no savām bēdīgi slavenajām izpriecām, Paulīnas kundze aplūkoja pārējās uz galda novietotās dāvanas.

Šī bija saturnāliju nedēļa - piecas dienas decembrī, kad Romā svinēja gadskārtējo Pestītāja dzimšanas dienu. Visā pilsētā majas bija izrotātas ar priežu zariem. Cilvēki cits cita apdāvināja. Satikās seni draugi. Šovakar Paulīna gaidīja astoņus viesus, un villas istabas pildīja cūkas un pāva cepešu smarža.

Pirms iziešanas no atrija Paulīnas kundze uz mirkli pievēra acis un ieklausījās ielas trokšņos aiz augstajiem villas mūriem. Viņas sirds bija smaga; jautrībai kopā ar viesiem bija nepieciešama īpaša piepūle.

Manas pirmās saturnālijas bez Valērija...

Paulīna saņēmās, lai apvaldītu asaras. Viņa bija senas un dižciltīgas dzimtas pārstāve, dzimusi Romas patriciešu ģimenē un audzināta senlaicīgā romiešu gravitas atmosfērā, kas aristokrātiju atšķir no pārējās pasaules. Neviens nebija redzējis tik nožēlojamu viņas izturēšanos, ja Valērijs būtu dzīvs, viņš izteiktu savu neapmierinātību.

Paulīna atvēra acis un piespieda sevi vēlreiz pārlūkot dāvanas: dzejoju grāmatu Maksimam, ar zeltu inkrustētu šķīvi Jūnonai, bruņurupuča čaulas liru Decija sievai. Viss bija sagatavots, ietīts krāsainos audumos, bija zīmītes ar personu vārdiem, lai dāvanas varētu atvērt mazliet vēlāk.

Bet rotaļlietu nebija...

Paulīna pieķērās galda malai un mēģināja nomierināties. Tad devās ārā no ātrija uz savām istabām augšstāvā. Pirms viesu ierašanās viņa gribēja pagulēt siltā vannā un apdomāt, ko darīt ar nevēlamajiem mājas

viesiem.

Viņa gribētu, kaut Andreass nebūtu tā rīkojies. Dodot Selīnei un Ulrikai patvērumu, viņš nebija atstājis Paulīnai izvēles iespēju. Viņš pat bija uzrakstījis vēstuli no Britānijas, lai pateiktos, jo uzskatīja par pašsaprotamu, ka Paulīna izpildījusi viņa lūgumu. Un tagad vajadzēja steidzīgi izdomāt, kā taktiskā veidā dabūt prom no mājas šo sievieti un viņas bērnu.

īpaši bērnu.

Kaut kas drīz būs jādara. Viņas dzīvoja Paulīnas mājā jau vairāk nekā divus mēnešus. Tas sāka kļūt neizturami. Ja būtu tikai māte vien, tad viss būtu kārtībā - Selīne bija klusa un kautrīga. Katru rītu viņa kaut kur devās un atgriezās, saulei rietot. Pēc tam visu laiku uzturējās savā istabā.

Bet bērns!

Ulrikai patika sēdēt dārzā, viņa labprāt runāja ar vergiem. Starp tiem viņa bija pat ieguvusi draugus. Dārzā vienmēr bija dzirdama viņas balss, un Paulīna nekad nezināja, ko meitene pēkšņi darīs - reiz viņa bija ieraudzījusi Ulriku bibliotēkā, rakņājoties pa rakstu ruļļiem.

Paulīna aizvēra acis.

Ulrikas smiekli, viņas klātbūtne sagādāja tādas sāpes...

"Viņai drīz būs trīspadsmit" Paullna domāja. "Valērijai šomēnes būtu trīspadsmit

Paulīnas kundzes sapņus pārtrauca vergs, paziņojot, ka ieradušies pirmie viesi, Maksims ar sievu Jūnonu.

Paulina atvēra acis. Maksims un Jūnona dzīvoja vientulībā, kādā villā netālu no Pompejas.

Nu protams! Tas bija atrisinājums!

Paulīna pēkšņi jutās atvieglota. Viņa bija atradusi problēmas risinājumu.

Maksims un ļūnona nemitīgi bija lūguši Paulīnu pavadīt brīvdienas viņu mājā jūras krastā. Šovakar viņa tos pārsteigs, dodot savu piekrišanu. Nedēļas beigās viņa dosies uz Pompeju, un villa Romā, protams, būs slēgta tik ilgi, līdz Paulīna atgriezīsies. Abiem mājas viesiem vajadzēs atrast citu vietu, kur dzīvot.

***

Selīne sēdēja uz gultas malas un saīgusi skatījās uz savu medicīnas kasti. Tā bija gandrīz tukša.

Viņa piecēlās un piegāja pie balustrādes, kas apņēma visas četras villas augšstāva malas, paceļoties virs peristila dārza. No šejienes viņa varēja saost gardā mielasta smaržas apakšstāvā un dzirdēt mūziku un Paulīnas draugu smieklus. Dzīres ilga jau vairākas stundas, un nebija nekādu pazīmju, ka tās drīz beigsies.

Selīne novērsās.

"Kā Ulrika spēj gulēt šādā troksnī?" viņa nodomāja. Pirms brīža Selīne bija ielūkojusies blakus guļamistabā un zem segas samanījusi meitas auguma aprises. Domādama, ka Ulrika guļ, viņa ātri aizvēra durvis. Kādēļ gan modināt? Saturnālijas nebija domātas viņām. Viņām nebija dāvanu, ko dot; nebija naudas, par ko tās nopirkt.

"Un," viņa drūmi nodomāja, uzmetot acis medicīnas kastei, "nav naudas arī zāļu krājumu papildināšanai."

Kā viņa varēja to pieļaut? Kā viņa varēja būt tik naiva un domāt, ka viņas glābs brīnums? Augstākais priesteris bija brīdinājis, ka Dievs negribot klausīties. Divus mēnešus strādājot uz salas un mēģinot izdziedināt dažus slimos vergus, Selīne bija pārliecināta, ka palīdzība nāks. Bet tagad tempļa kase bija tukša, un viņas naudas maks - arī tukšs.

Selīne nebija stāstījusi Ulrikai šos jaunumus. Kādēļ satraukt bērnu? Un tā vai citādi - kā izskaidrot? "Kā lai izskaidroju, ka savā muļķīgajā cerībā, ka Dievs kaut kā parūpēsies, esmu iztērējusi mūsu pēdējo naudu templim zāļu iegādei? Un tagad arī šīs zāles būs cauri."

Pareizāk, gandrīz visas.

Selīne atkal apsēdās gultā un pacilāja mazās krūciņas. Daudzas bija tukšas, dažas - pustukšas, viena vai divas bija pilnas. Pēc dažām dienam arī tās būs tukšas.

"Un ko tadr

Selīne paberzēja acis. Viņa mēģināja domāt, rast kādu risinājumu. Kā sagādāt naudu, lai nopirktu jaunus materiālus un zāles? Viņa zināja, ka var mazliet nopelnīt, izejot pilsētas ielās un piedāvājot savus dziednieces pakalpojumus. Bet, lai to darītu, bija nepieciešamas zāles. Un, lai nopirktu zāles, viņai vajadzēja naudu!

Bet par vienu Selīne bija pateicīga: Paulīnas augstsirdības dēļ viņai un Ulrikai bija jumts virs galvas, un viņas varēja rēķināties arī ar ēdienu. Un nepārprotami bija norādīts, ka viņu uzturēšanās laiks nav ierobežots. "Cik ilgi mums vajadzēsSelīne nodomāja, atceroties Paulīnas kundzes vārdus.

Prātojot par to un aplūkojot skaisto guļamistabu, viņa atgādināja sev, ka viņai un Ulrikai patiesībā ļoti veicies. Selīnes nomāktībā sāka izklīst.

Pašas svarīgākās lietas dzīvē - ēdiens un patvērums viņām bija nodrošināts tik ilgi, cik vien vajadzēs.

*♦*

Ēdamistabā runāja Maksims:

- Nabaga vecais Klaudijs! Runā, ka tad, kad imperators bija viņa tēvabrālis Tiberijs, Klaudijs esot lūdzis viņam kādu valsts amatu. Viņš dabūjis konsula titulu. Bet, kad Klaudijs lūdzis arī konsula pienākumus, vecais Tiberijs esot atbildējis: "Alga, ko es tev maksāju, ir domāta, lai saturnālijās tu to izšķiestu rotaļlietām."

Visi pie galda sēdošie iesmējās, un Jūnona piemetināja:

- Tagad viņš ir imperators un izšķiež savu naudu Britānijā!

- Un var jautāt - kādēļ? - Paulīnas kundze ieteicās, delikāti noskalodama rokas zelta bļodā. - Ko viņš vēlas Britānijā?

- Varbūt Britānijā nevar sadzirdēt, kā Roma smejas viņam aiz muguras.

Paulīnas kundze papurināja galvu un noteica:

- Klaudijs ir labs cilvēks. Man liekas, viņam ir labi nodomi.

- Hm! Visi taču zina, ka viņš kļuva par imperatoru, jo nebija neviena cita. Kad Kaligulu noslepkavoja, viņš tika atrasts, paslēpies aiz aizkariem. Pretoriāņi iecēla viņu par imperatoru, jo Klaudijs bija vienīgais dzīvs palikušais un pieaugušais Jūliju Klaudiju vīrietis. Neviena cita nebija!

- Tomēr, - Paulīna teica, - man liekas, viņš ir upuris. Klaudijs ir ticis samaitāts.

- Tev nav jāsaka, kurš to panāca! - |ūnona teica.

- Vai viņš tiešām neko nezina par Mesalīnas izdarībām? - kāds iejautājās. - Vai Klaudijs tiešām nenojauš, ar kādām negantībām nodarbojas viņa sieva?

- Klaudijam acis aizmiglojušas viņa paša negantības, - Maksims atbildēja, iebāzdams mutē milzīgu medus kūkas gabalu un uzdzerdams vīnu.

Galda pretējā pusē, atgāzusies uz kušetes starp Paulīnu un slaveno dzejnieku Nemesi, Jūnona nemierīgi vēroja vīru. Maksims šovakar neizskatījās labi.

- Ja tu runā par Agripīnu, - Paulīnas kundze teica, - tad es neticu baumām.

- Es gan ticu, - Maksims teica.

Viņš apklusa, lai pārvietotu uz kušetes savu lielo ķermeņa masu un noslaucītu nosvīdušo seju. Iemetis mutē nedaudz valriekstu, viņš turpināja:

- Es jums saku, ka viņš iet pie viņas gultā.

- Savas radinieces gultā? - dzejnieks jautāja.

-Tu nepazīsti Agripīnu, - kāds klusi noteica, lai kalpotāji un mūziķi nevarētu sadzirdēt. - Viņa ir bīstama sieviete. Viņai prātā tikai viens: lai viņas dēls Nerons manto imperatora troni. Viņu nekas neatturēs no mērķa sasniegšanas, pat asinsgrēks ar pašas tēvoci.

Jūnona, vērodama vīra pelēko seju, teica:

- Bet ir taču Britāniks, Klaudija dēls. Viņš stāsies tēva vietā.

- Jā, ja vien nodzīvos tik ilgi, - Maksims nosēca. Viņam sāka trūkt elpas.

Nemesis, dzejnieks no Atēnām, teica:

- Vai Mesalīna tiešām ir tik briesmīga, kā runā? Vai tie nostāsti ir patiesi?

Maksims vēlreiz noslaucīja seju. Neraugoties uz auksto decembra nakti, viņš pamatīgi svīda.

- Tas, ko par viņu stāsta, ir tikai puse no patiesības, - viņš izmeta, pasniedzoties pēc jaunas sēņu porcijas. - Es zinu, ka vienā naktī viņai bijuši trīsdesmit vīrieši.

- Tas ir nedzirdēti! - kāds iesmējās.

Maksims pēkšņi mēģināja nosēsties taisni.

Kāds cits viesis ieteicās:

- Vai Klaudijs var būt drošs, ka Britāniks ir viņa dēls? ja Mesalīna ir tik neizvēlīga, kā runā...

Jūnona pēkšņi iekliedzās.

Maksims bija sabrucis.

Paulīna pielēca kājās. Ieraudzījusi Maksimu augšpēdus gu|am uz grīdas, elsojot un sāpēs vaibstoties, viņa aizsūtīja kalpotāju pēc mājas ārsta.

Jūnona bija nometusies uz ceļiem līdzās vīram un taustīja viņa seju.

- Kas ir, dārgais? Kas tev notika?

- Sāpes... - Maksims elsoja.

- Tas ir vēders, - kāds teica. - Viņš pārāk daudz ieēda.

- Viņam vajag izvemties, - Nemesis teica. - Tas palīdzēs.

Paulīna satraukti skatījās uz Maksimu. Viņa lūpas metās zilganas.

- Viņš nevar paelpot! - Jūnona iekliedzās.

- Es jums saku: dabūjiet ārā ēdienu no viņa kuņģa! - Nemesis nometās ceļos un mēģināja atvērt Maksima muti.

- Pagaidiet, līdz atnāks ārsts! - Paulīna sacīja.

Mirkli vēlāk atgriezās vergs un paziņoja, ka ārsts esot izgājis uz visu vakaru.

- Dodiet man spalvu! - Nemesis teica. - Ātri!

Paulīna pamāja vergam, kurš izskrēja no istabas.

- Tas viss ir no ēdiena, - kāds viesis, lauzīdams rokas, izmeta. - Jūs taču zināt, ka iespējams nomirt aiz pārēšanās.

- Nomierinieties! - Paulīna strupi teica. - Decij, izved savu sievu no istabas!

Maksimam kļuva sliktāk. Seja bija bīstami pelēka, apģērbs - piemircis no sviedriem. "Savādi," Paulīna ievēroja, "viņš nav satvēris vēderu, bet krūtis."

Kad vergs atgriezās ar spalvu, Nemesis to paņēma un sāka bāzt Maksimam rīklē.

- Pagaidiet!

Visi pacēla galvu un ieraudzīja jaunu sievieti, kas ienāca istabā.

- Selīne! - Paulīna bija pārsteigta.

- Viņš nedrīkst vemt! - Selīne teica un nometās uz ceļiem pretī Nemesim.

Viņa paņēma spalvu un aizmeta to prom.

- Nē, pagaidiet...

- Ja liksiet viņam vemt, jūs viņu noteikti nogalināsiet! - Selīne teica. Viņa noliecās pār Maksimu, pataustīja viņa kaklu un plaukstas

locītavas, tad piespieda ausi viņa krūtīm.

- Jājr sirds, - viņa izslējās.

Jūnona aizspieda sev muti ar roku.

Selīne pasniedzās pēc savas medicīnas kastes, ko bija nolikusi uz grīdas līdzās Maksima galvai. Izdzirdusi lejā kņadu un ziņu, ka mājas ārsta nav, viņa bija sagrābusi savu kasti un metusies lejup.

"Tagad," viņa izmisīgi domāja, "kaut man pietiktu..."

Selīne iebēra plaukstā nedaudz pulvera un padomāja, aprēķinot pareizo devu Maksima svaram, tad iebēra to tuvākajā vīna kausā.

- Palīdziet man viņu nosēdināt, - viņa teica, lūkojoties apkārtējo sejās.

- Ko jūs viņam dodat? - Nemesis jautāja.

^_Lķpirkstītes lapas. Tās liek sirdij j>ukstēt lēnāk un mazina sāpes.

- Bet es saloITka tā nav sirds vainā^ NemesTTpievērsās Paulīnai. - Uzpirkstīte ir inde. To taču zina visi.

Pārējie skatījās uz Paulinu. Vēl kāds piebilda:

- Mēs visi redzējām, cik daudz Maksims ēda.

- Lūdzu! - Selīne teica, mēģinot uzsliet Maksimu sēdus. Taču viņa svars Selīnei bija par lielu. - Ta ir sirds. Pataustiet viņa pulsu, ja neticiet man!

Nemesis uzmeta viņai nicinošu skatienu.

- Pulsos ir gaiss. Tiem nav nekāda sakara ar sirdi.

- Jūs kļūdāties!

- Dariet kaut ko! - Jūnona iekliedzās.

Paulīna mirkli neizlēmīgi stāvēja. Tad pievērsās vergam un teica:

- Palīdzi viņu apsēdināt!

Nemesis pagriezās uz papēža un izgāja no istabas.

Visi sadrūzmējās ap Selīni, lai redzētu, ko viņa darīs.

- Lūdzu, atvirzieties. Viņam nepieciešams gaiss - Selīne teica. Tiklīdz Maksims bija apsēdināts, Selīne lika viņam maziem malkiem

iedzert vīnu.

Kad kauss bija tukšs, vergi aiznesa Maksimu līdz kušetei un noguldīja.

- Aizlieciet viņam spilvenus, - Selīne teica. - Būs vieglāk elpot.

Tad viņa saņēma pirkstos Maksima rokas locītavu un sajuta ātro pulsu. Dažreiz uzpirkstīte iedarbojās tūlīt, citreiz - pēc laiciņa. Dažreiz tā neiedarbojās vispār.

Neviens nekustējās. Visu acis bija pievērstas Maksimam. Viņš gulēja, vaidēdams un rīdams gaisu. Lēni aizvilkās desmit minūtes. Vērojot, kā cilājas viņa krūtis, Selīne domās lūdza Izīdas palīdzību. Tad atcerējusies piesauca arī Veneru, savu romiešu senču māti.

Istabā iepūta auksts decembra vējš, liekot sašūpoties priežu zariem un ķēdēs iekārtajām lampām, taču neviens to nepamanīja, jo visi turpināja vērot Maksimu. Selīne skatījās uz Maksima nagiem. Tie bija zili. Tad paskatījās uz uztūkušajām potītēm. Ar zināmu atvieglojumu viņa secināja, ka Maksimam ir sirds slimība, kuru - ja viņš izdzīvos -varēs kontrolēt.

Villā kļuva dīvaini kluss. Arī pilsēta ārpus mūriem ieslēdzās sevī, jo cilvēki aiz aizslēgtajām durvīm un restotajiem logiem devās pie miera. Miegs nebija prātā vienīgi ļaužu grupiņai, kas bija sapulcējusies Pau-līnas Valērijas ēdamistabā. Visi vēroja Maksimu.

Beigu beigās Selīne juta, ka pulss sāk palēnināties. Citi ievēroja, ka Maksima elpa kļūst vieglāka un sejas krāsa uzlabojas. Cits pēc cita tie sāka atgūties, un drīz vien visi bija sasēdušies uz kušetēm.

- Viņam vajadzēs krietni daudz atpūsties, - Selīne teica, kamēr vergi gatavojās guļošā Maksima nešanai uz guļamistabu, un viņš varēs nodzīvot vēl ļoti daudzus gadus. Viņam ir tāda veida sirds vājums, ar kuru var tikt galā, regulāri ik dienas lietojot noteiktu uzpirkstītes devu.

***

- Nezinu, kā lai jums pateicos, - Paulīna teica. - Maksims ir viens no maniem senākajiem un dārgākajiem draugiem, ja viņš būtu nomiris... -Viņa lauzīja savas trīcošās rokas.

Paulīna un Selīne sēdēja vienas ātrija pagalma nelielā telpā, kurā Paulīna mēdza pieņemt viesus. Karsta ogļu panna izplatīja versmi ziemas naktī, un abas sievietes dzēra siltu, ar medu saldinātu vīnu. Palikušie viesi augšstāvā gulēja, jūnona pieskatīja vīru.

- Maksims šovakar gandrīz nomira, - Paulīna turpināja. - Es to redzēju viņa sejā - tā bija nāves ēna. Es labi pazīstu tādu izteiksmi. Kā lai es atlīdzinu par viņa dzīvības glābšanu?

- Ar ziedojumu Asklēpija templim Tiberīna salā.

- Ziedojums? Jā, protams.

- Labāk būtu iedot naudu priesteriem un brāļiem.

- Ko vien vēlaties. Bet jums, Selīn, - kā es varu atlīdzināt jums?

- Jūs jau esat samaksājusi man simtkārtīgi, Paulīnas kundze, dodot man un manai meitai pajumti.

- Nav nemaz tik daudz. - Paulīna novērsa skatienu.

- Ir gan. Saprotiet... mums nemaz nav naudas. Mums nav pat ne graša.

Paulīna uzmeta Selīnei izbrīnītu skatienu.

- Bet protams... - viņa iesāka. Tad turpināja: - Bet kurp jūs ejat katru dienu? Izskatās taču, ka jūs ļoti daudz strādājat.

Kad Selīne izstāstīja, Paulīna ieplēta acis.

- Man nebija ne jausmas, - viņa teica. - Nemaz nezināju, ka jūs esat dziedniece. Andreass savā vēstulē neko par to neminēja.

- Vai jūs esat saņēmusi vēstuli no Andreasa? - Selīne jautāja.

- Jā, bet tikai vienu. Pagājušajā nedēļā.

Selīne sajuta asas sāpes. "Andreass zina, ka esmu šeit, un tomēr nav man uzrakstījis vēstuli.

Bet kādēļ viņam tas būtu jādara?" Selīne domaja. Viņai vairs nebija nekādu tiesību uz Andreasu; ziloņkaula rozi viņš bija atdevis.

- Kā Andreasam iet? - Selīne jautāja. - Vai labi?

- Viņš žēlojas par mitrumu un aukstumu Britānijā.

"Un kad viņš atgriezīsies Romā?" Selīnei gribējās kliegt. Bet viņa klusēja. Andreass bija uzrakstījis Paulīnas kundzei, nevis viņai. Ja viņam bija kādi jaunumi, tad tie nebija domāti Selīnei.

-Vai drīkstu jautāt, - Paulīna pieklājīgi ierunājās, - kā jūs pazīstat Andreasu?

Selīne domās atcerējās savu sešpadsmito dzimšanas dienu, Apģērba ceremoniju, Andreasu. Viņu pārņēma ilgas. Nebija svarīgi, cik noslogotas bija viņas dienas templī uz salas, cik daudz plānu veidojās viņas galvā, - sirdī, pašā sirds dziļumā bija tukšums, kas gaidīja, lai to piepildītu ar mīlestību. Kaut arī naktīs viņai bija smags miegs un ķermenis bija izmocīts dienas darbā, Selīnes sapņos vienmēr bija Andreass, un viņa vienmēr ilgojās pēc Andreasa tuvuma.

- Es satiku Andreasu pirms daudziem gadiem, - Selīne klusi teica. - Antiohijā. Sīrijā.

Paulīna sarauca rūpīgi izplūkātās uzacis.

- Tad jau jūs esat seni draugi.

- Mūsu draudzība ir gājusi neparastus ceļus. Mēs satikāmies un izšķīrāmies pirms daudziem gadiem; tad atkal tikāmies Aleksandrijā, pavisam nejauši, pagājušajā vasarā.

- Saprotu. Bet jūs esat tik jauna. Jūs taču bijāt... bērns, kad sastapāt Andreasu?

- Man bija sešpadsmit. Viņš mācīja man dziedināt - tāpat kā Mēra, kas mani uzaudzināja.

- Jūs tātad esat femina medica, Paulīna ar apbrīnu noteica.

Redzēdama Selīnes neziņas pilno sejas izteiksmi, viņa paskaidroja:

-Tā mēs, kas runājam latīniski, dēvējam mūsu dziednieces. Manu

paziņu lokā ir vairākas feminae medicae, kaut gan tās ir galvenokārt obstetrices, citiem vārdiem - vecmātes. Kur jūs mācījāties?

Selīne īsi izstāstīja savu dzīvi, sākot ar bērnības gadiem, kad viņu mācīja Mēra, un nobeidzot ar Izīdas templi Aleksandrijā. Bet viņa daudz noklusēja - par valdnieci Lašu, Vulfu, Rani un to, ka viņas izcelsme saistīta ar Jūliju Cēzaru. Selīne nepieskārās arī viņas un Andreasa attiecību intīmajai pusei.

Paulīna klausījās un domīgām acīm vēroja Selīni. Klausoties viņas stāstījumā par drausmīgajiem apstākļiem, ko ieraudzījusi Tiberīnasalā, par Asklēpija priesteru nožēlojamo stāvokli un to, kā viņai radusies pārliecība, ka dievi atveduši viņu uz templi pavisam noteiktā nolūkā, Paulīnas kundze pēkšņi izjuta skumjas. "Tādi nākotnes plāni," viņa domāja, "tā raudzīties uz nākotni!"Arī viņas acis reiz bija mirdzējušas, pilnas cerību un ilgu. Bet šī gaisma bija nodzisusi jau pirms daudziem gadiem.

- Es jūs apskaužu! Paulīna teica.

Selīne bija pārsteigta. Kā tas iespējams? Paulīnas kundzei bija viss: šī skaistā māja, augsts stāvoklis, tik daudz draugu un dzīve, pilna viesību un jautrības.

It kā lasot viņas domas, Paulīna mierīgi iesāka:

- Es apprecējos jauna, un mēs ar vīru dzīvojām pilnvērtīgu dzīvi. Viņš nomira pagājušajā gadā. Es vēl neesmu pielāgojusies dzīvei vienatnē.

Katru reizi, izrunājot vīra vārdu, Paulīna piemetināja: "Lai miers viņa pīšļiem!" Tā bija sena paraža, lai aizkavētu mirušo no augšāmcelšanās. Selīne bija atklājusi, ka romieši ir ļoti māņticīgi ļaudis; tie ticēja, ka, pieminot miruša cilvēka vardu, tiek atmodināts viņa gars, bet, pievienojot senos burvju vārdus, nemierīgais gars paliek kapā.

- Man patika mierīgie vakari, - Paulīna turpināja, kad es sēdēju un audu vai rakstīju vēstules, zinādama, ka turpat netālu savā darbistabā ir mans vīrs. Bet tagad es baidos no vakariem un naktīm. Tumšās stundas liekas tik garas, tās vedina domāt par nāvi...

- Kā jūsu vīrs nomira? - Selīne uzmanīgi iejautājās.

- Tas bija ļoti ilgs un baigs slimības periods. Viņu lēnām apēda cancer, - Paulīna teica, lietojot latīņu valodas vārdu, kas nozīmēja "vēzis".

Slimība bija ieguvusi šo nosaukumu tāpēc, ka audzējs pēc formas bieži vien līdzinājās vēzim un bija ciets kā tā apvalks.

- Cits pēc cita te nāca ārsti, un neviens nespēja viņu glābt. Pašās beigās Valērijs lūdza, lai viņu atbrīvo no ciešanām, un Andreass ļāva viņam aiziet bez sāpēm.

-Ak, piedodiet, lūdzu, - Selīne sacīja.

Paulīna pacēla asaru pilnās topāza krāsas acis.

- Tagad draugi aizpilda manus vakarus. Nespēju izturēt vientulību.

- Vai bērnu jums nebija?

- Jā, viens bija. Valērija. Viņa nomira pirms pieciem gadiem.

Paulīnas bēdas bija kā akmens šķemba, kas, nejauši norīta, iestrēgusi

aiz ribām. Tā gulēja tur dienu un nakti kā pastāvīgs atgādinājums, un nekas nespēja to likvidēt. Viesības, viesi un mūzika, vakariņas un lāpas, kas aizdzina nakti, visi šie asprātīgie cilvēki un grieķu dzejnieki - itin nekas nespeja izņemt šo aso šķembu no viņas krūtīm.

Nekas nav salīdzināms ar bērna nāvi. Septiņgadīgā Valērija bija gulējusi gultā, nelaimīgo kailo galviņu spilvenā iespiedusi, un mierinoši uzsmaidījusi vecākiem, lai atvieglotu viņu apziņu, ka tai drīz būs jādodas šausminošā ceļojumā. Paulīna bija redzējusi, ka nemirst tikai mazā meitenīte vien. Paulīna bija saskatījusi Valēriju kā jaunu meiteni, kā divdesmitgadīgu sievieti, kā māti, par kuru viņa nekad nekļūs. No spilvena bija smaidījušas daudzas sejas, un Paulīna bija skatījusies, kā tās visas mirst.

Viņa notrausa asaru un teica:

- Mēs mēģinājām tikt pie cita bērna - Valērijs un es, - bet kaut kāda iemesla dēļ es nevarēju kļūt vēlreiz grūta. Es tik ļoti gribēju bērnu, tik ļoti... - Paulīna apklusa, lai nomierinātos, tad ar kabatlakatiņu izslaucīja acis un turpināja stingrākā balsī. - Guļot uz nāves gultas, Valērijs lika man apsolīt, ka precēšos vēlreiz. Bet man ir četrdesmit gadu, Selīn. Esmu pārāk veca, lai man būtu bērni.

- Jūs varētu adoptēt.

Paulīna pakratīja galvu.

- Valērijs gribēja. Bija kāds attālu radinieku dēls. Tā vecāki, sabrūkot teātrim, gāja bojā. Valērijs gatavojās rūpēties par viņu, bet man nebija spēka. Saprotiet, mana meitiņa bija tikko kā mirusi. Un es vēlējos, -viņa piespieda rokas pie krūtīm, - lai mans nākamais bērns nāktu no

šejienes.

Selīne klausījās ogļu sprēgāšanā un domāja par brīnišķīgajiem spēkiem, kas vada cilvēku dzīvi. Viņa atcerējās Fatmu, kura pirms daudzām vasarām tuksnesī bija novērsusies no pašas bērna. Bet Selīne spēja palīdzēt Fatmai. Ko viņa varētu darīt Paulīnas labā?

Savādi: viņa atcerējās kaut ko tādu, kam reiz bija kļuvusi par liecinieci Persijā. Rani bija paskaidrojusi, ka Austrumos tas neesot nekas nezināms. Sievietes, kurām nebija bērnu, pielika pie krūtīm bāra bērnus, un viņām radās piens!

Selīne gatavojās pastāstīt par šādu brīnumu, kuram pati bijusi lieciniece, kad nakts klusumu pārtrauca kliedzieni koridorā un skrejošu kāju dipoņa. Istabā pēkšņi iebrāzās Ulrika.

- Viņi teica, ka tu esot šeit, - Ulrika izdvesa.

Selīne pielēca kājās.

- Rikij!

Aiz viņas istabā ieskrēja kāds vīrs un sagrāba meiteni aiz rokas.

- Es tevi atkal pieķēru! - viņš noņurdēja.

Tad, ieraudzījis Paulīnu, savu kundzi, piesarcis nomurmināja:

- Viņa neliek mierā vergus, kundze!

Rikij! - Selīne sacīja. - Es domāju, ka tu guli savā gultā!

Arī Ulrikas seja bija piesarkusi, taču aiz izaicinājuma, nevis aiz apmulsuma.

- Zem segām bija mani spilveni. Manis tur nebija.

Selīne stāvēja, it kā būtu zaudējusi valodu. Vai šis mežonis varēja būt viņas meita?

- Tā nebija pirmā reize, - Ulrika izvairījās no vīrieša tvēriena.

- Es jau teicu! - uzraugs sacīja.

- Lūkas, - Paulīna piecēlās kājās. - Par ko ir runa?

- Viņa draudzējas ar vienu no vergiem, kundze. Visu laiku skrien pie viņa un buldurē nesaprotamā valodā. Es jau agrāk esmu teicis, lai neskrien turp.

Selīne pārsteigta skatījās uz meitu. Ulrikas seja izskatījās uztūkusi aiz asarām, taču viņa neraudāja. Ulrika nekad neraudāja. Selīne apmulsusi atcerējās, ka Ulrika nav raudājusi gadiem ilgi - kopš tā laika, kad viņa bija mazs bērniņš, - izņemot nakti, kad nomira Rani, un vēl vienu reizi - īso brīdi, kad viņas bija apskāvušās Aleksandrijā.

- Viņš ir mans draugs, - meitene protestēja. - Es mācu viņu runāt grieķiski.

Selīne pagriezās pret Paulīnu.

- Es lūdzu piedošanu. Man nebija ne jausmas, kas notiek.

Paulīnas kundze pievērsās Ulrikai un draudzīgi iejautājās:

- Kas tas ir par zēnu, ko tu apciemo?

Meitene veltīja viņai niknu skatienu, bet neatbildēja.

-Tas ir Eiriks, - uzraugs teica. - Viens no jaunajiem, no Ģermānijas.

- Kāpēc tu māci viņu runāt grieķiski? - Paulīnas kundze laipni turpināja.

- Tāpēc, ka viņš nevienu nesaprot, - lūpām trīcot, Ulrika nošņāca.

- Viņš saprot, nudien! - Lūkass norēja. - Viņš ir ietiepīgs. Izliekas par mēmu. Vajag viņam iebelzt, lai viņš strādātu!

- Tā nav taisnība! - Ulrika apcirtās apkārt. - Viņš nesaprot! Un tu viņu sit! Tu pastāvīgi sit viņu un izturies nežēlīgi! - Ulrika pievērsa lūdzošu skatienu Paulīnai. - Tie viņu sit, lai iemācītu saprast valodu. Tas nav taisnīgi!

Selīne joprojām blenza uz meitu. Pa Ulrikas vaigiem sāka plūst asaras. Asaras kāda nepazīstama verga dēļ?

-Vai tā ir taisnība? Paulīna pagriezās pret uzraugu.

Likās, ka tas saraujas zem viņas skatiena.

- Tas puika sagādā vairāk rūpju, nekā ir vērts. Mums vajadzētu tikt no viņa vaļā.

-To izlemšu es!-Paulīnastrupi noteica. - Ar mūsu vergiem nedrīkst slikti apieties, Lūkas. Esmu tevi jau brīdinājusi.

Paulīna pagriezās pret Ulriku. Viņas skatiens atmaiga.

-Tā zēna dēļ tev nav jāuztraucas. Viņš ir jauns. Gan viņš iemācīsies mūsu valodu.

- Bet viņš māca arī mani! Viņš māca man savu valodu.

- Un kas tā ir par valodu, Ulrika?

Meitene pameta skatienu uz māti, tad mierīgi noteica:

- Valoda, kurā runāja mans tēvs.

Selīne tvēra ar roku pie pieres.

- Ulrika, - viņa nogurušā balsī sacīja. - Tu esi rīkojusies nepareizi. Paulīnas kundzei nepatīk, ka tu skraidi apkārt pa visu māju. Tev jāizbeidz...

- Bet Eiriks ir ģermānis, māt! Viņam nepatīk jūlijs Cēzars. Un man arī!

- Es neredzu tur nekā slikta, - Paulīna smaidot teica, nepamanot Selīnes pārsteiguma pilno sejas izteiksmi. - Kad viņš savus dienas pienākumus ir paveicis, tu, ja vēlies, vari Eiriku apciemot. Ja tava māte atļauj.

Pagriezusies pret Lūkasu, viņa piebilda:

- Viņi var tikties augļu dārzā, un ir jābūt kādam pavadonim. Bet tas nebūsi tu.

Ulrika skatījās uz romieti, kuru tik ilgi bija ienīdusi, un pēkšņi teica:

- Ak, pateicos jums! Apsolu, ka no šī brīža uzvedīšos labi!

- Atzīstos, Selīn, - Paulīna sacīja, kad abas atkal bija vienas, - ka man ir diezgan sāpīgi redzēt jūsu meitu šeit. Viņas klātbūtne ir pastāvīgs atgādinājums par manu zaudēto Valēriju, lai miers viņas pīšļiem!

Selīnei savu rūpju bija gana. Viņa nekad neaizmirsīs Ulrikas sejas izteiksmi, noliedzot savu vecvectēvu.

- No šī brīža es ierobežošu savu meitu, - Selīne teica.

- Nepavisam! Es uzvedos muļķīgi. Es nestājos pretī savām sāpēm, kā to vajadzētu darīt. Ulrika var iet šajā mājā, kur vien vēlas. Viņa ir piemīlīgs bērns.

Viņas izgāja cauri ātrijam dārzā, kuram nebija jumta seguma. No debesīm lejup lūkojās aukstās un bargās ziemas zvaigznes.

Paulīna apņēma ciešāk savu pallu un ierunājās:

- Es nekad nespēšu pietiekami pateikties jums, Selīn, par sava drauga dzīvības glābšanu. Rīt es aizsūtīšu pateicības ziedojumu Asklēpija priesteriem. Un jūs... - viņas acis kļuva miklas, - ... tu ar Ulriku paliksiet pie manis, cik vien ilgi gribēsiet, nedomājot par aiziešanu.

Selīne smaidīja. Šajā naktī bija noticis brīnums. Kaut gan gandrīz visas zāles viņas kastē bija beigušās, tomēr bija palicis tieši tik daudz uzpirkstītes, lai izglābtu Maksima dzīvību. Galu galā Dievs viņai bija palīdzējis.

56. nodaļa

Tikko ieraudzījusi jauno sievieti, Selīne zināja, ka tā mirs.

- Iekārtojiet viņu pēc iespējas ērtāk, - Selīne teica ordeņa brāļiem, kuri rūpējās par nelielo slimnieku nodaļu. - Es lūgšu par viņu.

Selīne gatavojās lūgt Dievu, lai dod viņai spēku un stingru roku. Viņa nelūgs, kā brāļi domāja, Dievam palīdzību lēmuma pieņemšanā. Šis lēmums jau tika pieņemts, līdzko meitene, ieilgušo dzemdību sāpju dēļ galīgi izmocīta, parādījās uz tempļa kāpnēm. Te atlika tikai viens -likums to skaidri noteica. Uzrakstīts pirms vairākiem gadsimtiem, Lex Caesare vēstīja: ja grūta sieviete nomirst, dzīvais bērns nekavējoties ar naža palīdzību jāizņem no viņas vedera. Nebija ne mazako šaubu, ka šī nabaga meiča, kuras vārdu neviens nezināja, mirs, bet bērns viņā bija dzīvs, un tam vajadzēja dot iespēju izdzīvot.

Selīne bija baiļpilna. Nekad agrāk viņa nebija veikusi "ķeizargriezienu".

Smagiem soļiem viņa gāja pa taciņu no piebūvītes uz templi. Tā ka dzemdēt bazilikā nebija brīv, jo tās apgānītu svēto zemi, brāļi ātri bija aizgādājuši pusnemaņā esošo meiteni uz vienu no žāvētavām, ko Selīne bija pārvērtusi par slimnieku nodaļu. Tur, zem zemā jumta, baložiem dūdojot, vājā apgaismojumā Selīne drīz mēģinās izņemt dzīvo bērniņu no mirušās mātes ķermeņa.

Tempļa iekšpusē tagad bija kļuvis nedaudz tīrāks Hērodam bija izdevies nolīgt palīgus, lai uzturētu Dieva namu kārtībā, bet tur vēl joprojām bija pārāk daudz cilvēku, un priesteri un brāļi joprojām bija pārslogoti ar darbu, jo pamestie vergi turpināja ierasties salā. Galu galā šis nebija Izīdas templis ar bagātīgu dārgumu glabātavu un mūķeņu ordeni, ko veidoja dižciltīgo ģimeņu atvases; šis bija sens un nolaists Asklēpija templis, pārslogots un nepietiekami nodrošināts ar uzticīgu brāļu saujiņu.

Selīnes decembra vīzijas, kad Paulīna un Junona bija augstsirdīgi sniegušas templim pabalstu, nekļuva par īstenību.

Pati par sevi nauda bija laba lieta, taču turpmākajos mēnešos Selīne pārliecinājās, ka tai nav nekādas vērtības, ja trūkst personāla. Templim bija vajadzīgs muskuļu spēks, spēcīgas muguras un cilvēku vēlme pilnībā nodoties slimnieku aprūpes darbam. Problēma bija tā, ka sala kļuva par vietu, kur vairums nevēlējās spert savu kāju. Ļoti maz bija tādu, kuri pat pret atlīdzību apņēmās uzkopt apkārtni, gatavot ēdienu un mazgāt veļu. Ļaudis atturēja bailes no slimniekiem, no sliktā gaisa tempļa tuvumā un bailes no naves un ļaunajiem slimību gariem.

Selīne viņus nevainoja: to bailes bija pamatotas. Bet kādēļ nemācīties no agrākās pieredzes? Romiešu veselības amatpersonas zināja visu par sanitārijas un higiēnas labumiem - notekcaurulēm, skalojamām tualetēm, ielu kanalizāciju - tas viss taču bija Romā! Pie upes bija nosusināts purvs, lai izbeigtos pastāvīgās malārijas epidēmijas. Ikviens zināja, ka šo "sliktā gaisa" slimību radīja stāvoša ūdens smirdīgie izgarojumi. Purvi tika nosusināti, uzpildīti ar zemi un apbūvēti, un malārija bija izzudusi. Bez tam cilvēki bija atbrīvojušies no traucējošajiem moskītiem, kas dzīvoja purvos.

"Kādēļ gan romieši nevelti tikpat daudz enerģijas šai nožēlojamai salai?" ziedojot Asklēpijam pavasara puķītes, Selīne neapmierināti domāja. "Kādēļ tie nenāk un neiztīra to un neatjauno templim bijušo slavu?"

"Tas tādēļ," viņa ar rūgtumu konstatēja, "ka nevar gaidīt līdzjūtību no cilvēkiem, kurus iepriecina citu cilvēku nāve."

Nelūgtas atgriezās briesmīgas atmiņas, neseni notikumi kādā dienā, Annas Perennas - senas dievietes - svinību laikā, kad Lielajā cirkā notika īpašas spēles.

Visa pilsēta bija sapulcējusies, lai godinātu dievieti, un Selīne bija nolēmusi arī sev un Ulrikai atļauties brīvdienu. Viņas pievienojās ļaužu straumei, kas cauri arkām plūda cirkā, un bija brīnījušās par milzīgo celtni, kas savā ziņā bija lielākā pasaulē un tika cildināta pat tālajā Persijā par kaujas ratu sacensībām.

Selīne ar Ulriku, kuras nekad agrāk nebija apmeklējušas cirku, skatījās platām acīm. Trakulīgajam pūlim grūstoties, uzbudinājuma pārņemtas, viņas uzkāpa augšējā rindā un apsēdās zem audekla nojumes. Viņas bija paņēmušas līdzi grozu ar olām, sieru, maizi un pudeli atšķaidīta vīna. Ulrika pēc ilga laika pirmo reizi bija smējusies, viņas abas, tāpat kā tūkstošiem pārējo skatītāju bija cēlušās kājās un nebija spējušas nosēdēt mierīgi.

Beidzot bija ieskanējušās fanfaras, un, pūlim dedzīgi aurojot, ha-rena - arēnā - tika ievesti dievi un dievietes. Dievībām bija sekojuši priesteri, civilās amatpersonas, aktieri un visbeidzot imperators ar imperatrisi, kuriem parādoties pūli bija pārņēmis neprāts. Izrāde sākās ar cirka jātniekiem, kuri, stāvot ar ieplestām kājām uz diviem zirgiem, jāja riņķī pa harena - kas latīniski nozīmēja "smiltis", jo tās cirkā bija grīdas vietā. Izrāde bija lieliska, un Selīne ar Ulriku smējās un sita plaukstas. Pēc tam nāca akrobāti - visi skaistos tērpos; tad uzstājās klauni, kas pa smiltīm skraidīja šurp un turp.

Fanfaras vēlreiz vēstīja, ka sāksies jauns priekšnesums, un iznāca divi vīri bruņucepurēs un gurnu apsējos, ar vairogu un zobenu rokā. Pūlis gluži vai satrakojās, un Selīne sprieda, ka tie divi varētu būt kādas slavenības, kaut gan viņa nekad par tiem nebija dzirdējusi. Skatītāju rindās tika slēgtas derības, un nauda ātri ceļoja no rokas rokā. Šķita, ka garākais no abiem vīriem ir favorīts, jo Selīne nejauši padzirdēja, ka tas esot uzvarējis simt reizes.

Sākoties cīņai, pūlis kļuva vēl mežonīgāks. Šķindēja zobeni, un spīdēja muskuļi. Selīne un Ulrika sākumā skatijas ar ziņkāri, tad ar aizvien pieaugošām šausmām.

Pūļa kliedzieni sasniedza kulmināciju, kad viens no gladiatoriem, garākais, nokrita zemē, kur to tūlīt piespieda pretinieka kāja. Uzvarētājs paskatījās augšup uz imperatora ložu, kur vestālietes pacēla roku, radot ar īkšķi uz leju, un Selīnes un Ulrikas izbiedēto acu priekšā uzvarētājs izdūra savu zobenu cauri pakritušajam pretiniekam. Tad pieliecās un noņēma upura bruņucepuri, atsedzot glītu seju un gaišas ģermāņu matu cirtas.

Selīne ar Ulriku šokētas vēroja, ka uzvarētājs saņem zelta kausu; otrā vīra ķermenis tika aizvilkts no cīņas vietas.

Visi cirka apmeklētāji, tūkstošiem cilvēku kliedza, bļaustījās un dauzīja ar kājām, tā izrādot savu asinskāri. Pārdevēji staigāja pa ejām, piedāvājot ēdamo un suvenīrus. Kā samaksa par derībām nauda gāja no rokas rokā. Selīne un Ulrika sēdēja kā apstulbušas, kad sākās nākamais priekšnesums. Atvērās dzelzs durvis, un arēnā, mirkšķinot saulē acis, izklupa ap simt nožēlojamu radījumu. Tā bija bālu, netīru cilvēku grupiņa, vīrieši, sievietes, bērni. Pretējā pusē atvērās vairākas citas dzelzs durvis, un pa tām izdrāzās pēc izskata izbadējušos tīģeru bars. Kad pūlis sāka kliegt: "Jūdi! Nāvi jūdiem!", Selīne sagrāba Ulrikas roku, un abas metās ārā no cirka.

Tagad Selīne zināja, kādēļ salai neviens nepalīdz. Kā viņa varēja cerēt uz līdzjūtību šādu ļaužu sirdīs? Tādu ļaužu sirdīs, kas atbrīvojās no slimiem vergiem, it kā tie būtu atkritumi.

- Mēs nekad neradīsim risinājumu, - bija teicis Hērods, - kamēr tiks pieļautas šādas izdarības. īstā problēma uz salas ir: pārāk daudz cilvēku. Ja vien imperators uzklausīs.

"Imperators ir alkatīgs un savtīgs cilvēks/' Selīne nodomāja, stāvēdama Asklēpija statujas priekšā.

Trīs reizes viņa lūdza audienci. Trīs reizes tika noraidīta. Pat Paulīna nebija spējusi izmantot savu ietekmi. Tagad, kad imperators bija atgriezies Romā, viņš bija pārāk aizņemts ar personīgām baudām, lai ieklausītos tautas vajadzībās.

Klaudijs atgriezies Romā...

"Kur ir Andreass?"

Paulīnas kundze bija apjautājusies draugiem imperatora pilī, bet likās, ka neviens nezina, kur atrodas Andreass.

"Es zinu, kur viņš ir/' Selīne domāja. "Viņš ir atradis kuģi, kas iet pretī kādam citam tālam apvārsnim..."

Selīne papurināja galvu. Viņa bija nākusi, lai lūgtu Dievam padomu pirms operācijas, nevis izklāstīt personiskās likstas. Viņai vajadzēja koncentrēties priekšā stāvošajam darbam. Hēroda vārdiem runājot, tas esot kā "mēģināt aizslaucīt okeāna paisumu ar slotu." Viņas plāns pārvērst salu par patvērumu Romas slimajiem un ievainotajiem nebija īstenojies. Joprojām nebija tādas vietas, kurp cilvēkiem doties vajadzības gadījumā.

- Asklēpij, mans kungs un dievs, - Selīne murmināja, nevērojot vīraka dūmus un uz sienām dejojošās ēnas. - Dziedināšanas dievs, vadi šonakt manu skalpeli! Dāvini man gudrību un spēku, lai šo nāvei nolemto bērnu ievadītu dzīvē! Māte Venera! Esmu tava uzticīgā meita! Pacel savu sargājošo roku pār šo nabaga meiteni, ļauj viņai aiziet no šīs pasaules bez ciešanām un atdod bērnu man!

Vēl Selīne piesauca dievišķā Jūlija garu - savu vectēvu un savu noslēpumu.

Ja pirms sešiem mēnešiem Selīne bija ieradusies Romā ar nodomu apvienoties ar savu ģimeni, tad visas šīs cerības nomira, izdzirdot nostāstus par savu radinieku nodevīgumu un alkatību. Kā jau Andreass bija brīdinājis, imperatora ģimene bija bīstami cilvēki. Romā visi sačukstējās par Mesalīnas intrigām, lai viņas dēls Britāniks kļūtu par Klaudija pēcteci. Imperatrise novāca visus šķēršļus savā ceļā. Viņa tos jau bija novākusi. Bija runas par noslēpumainiem miršanas gadījumiem. Citi neizskaidrojamā veidā pazuda - un visi kaut kādu iemeslu deļ bija izraisījuši Mesalīnas dusmas.

Ar katru nakamo dienu un katrām jaunām, no pakalna nākušām baumām Selīnes piesardzība auga. Jūliju Klaudiju pārstāvji kāvās un skrāpējās savā starpā kā kaķi un nepavisam nebūtu sajūsmā, ja pēkšņi parādītos vienīgā likumīgā Jūlija Cēzara pēctece. Drošības dēļ Selīne nolēma turēties tālāk no tiem, turklāt bija jāklusē Ulrikas dēļ. Jūlija Cēzara mazmazmeita bija tādā vecumā, kad tai varēja būt bērni, tātad vēl citi mantinieki.

Selīnes pēdējā, visgodbijīgākā lūgšana bija veltīta Dievmātei. Viņa aizlūdza par jaunās meitenes dvēseli, kuru gaidīja tik traģisks gals. Un, kā vienmēr, izteica īpašu lūgumu, lai Dievmāte sargā viņas pašas māti un brāli, dzīvus vai mirušus.

***

- Man liekas, krustmāt Paulīna, ka es gribēšu daudz bērnu.

Ulrika sēdēja saulainajā dārzā un skatījās, kā Paulīnas kundze plūc peonijas un dzeltenos īrisus. Šajās dienās, kad pavasara puķes uzplauka visā krāšņumā, viņas te iznāca gandrīz katru pēcpusdienu. Ulrika mēdza apsēsties zem granātkoka, kamēr Paulīnas kundze kustējās starp dzīvžogiem un krūmiem, atgādinot vienu no graciozajām marmora statujām, kādu dārzā bija papilnam. Kopš tā vakara, toreiz decembrī, viņas bija kjuvušas draudzenes - trīspadsmit gadus vecā meitene un dižciltīgā dāma. Paulīna beidzot bija iemācījusies ne tikai paciest Ulrikas klātbūtni, bet arī būt pateicīga par to, un Ulrika tagad uzlūkoja Paulīnu kā savu otro māti, kāda savulaik bija Rani.

- Tikai viens bērns, - Ulrika turpināja, - tas man šķiet cietsirdīgi. Man visu laiku būtu jāuztraucas, ka mans bērns jūtas vientuļš. Tādēļ esmu izlēmusi, ka man būs daudz bērnu, lai tiem būtu savs pulciņš, vai arī - viņas seja kļuva nopietna, - man vispār nebūs bērnu.

Paulīna, atcerējusies, ka jānoplūc daži granātāboli Selīnei, kas izmantoja augļu mizu dažu zāļu izgatavošanai, pienāca un nostājās pie koka.

- Vispirms tev vajadzēs vīru, - viņa smaidot teica.

- Protams. Bet es būšu ļoti apdomīga. Viņam jābūt ļoti īpašam.

"Jā, tas man ir labi zināms," Paulīna sapņaini nodomāja. "Kad mēs

pirmo reizi satikāmies, Valērijs bija īpašs. Ak, ja es atkal varētu būt jauna, kā Ulrika, kurai viss aizraujošais vēl priekšā! Man tagad viss jau pagātnē. Es varētu apprecēties, jā, bet nebūtu pareizi atteikties dāvāt bērnus tam, kurš kļūtu mans vīrs."

Paulīna nopūtās un pavērās skaidrajās debesīs. "Ja man varētu būt bērni," viņa domāja, "es vēlētos apprecēties ar tādu kā Andreass. Varbūt ar pašu Andreasu..."

- Jā, - Ulrika mazliet sarauca pieri. - Diemžēl es nevaru precēties ar jebkuru. Manī rit valdnieku asinis. Mans tēvs bija princis.

Paulīna paskatījās uz dzeltenbrūno galviņu. Viņa raizējās par Ulriku. Šai meitenei bija nikni, izaicinoši sejas vaibsti. Viņa bieži klusēja. Tādos gadījumos Ulrikas acis kļuva nopietnas un domīgas. Paulīnas kundze uzskatīja, ka meitene ir pārāk nopietna. Un kā viņa bija pieķērusies tam vergam, Eirikam! Kā viņa katrā izdevīgā brīdī praktizējās runāt ģermāņu valodā! Un vienmēr runāja par savu mirušo tēvu! Šķita, ka viņa ir nomaldījusies un meklē savas saknes.

- Un, protams, meitene turpināja, - man jādomā arī par radiniekiem no mātes puses. Arī tas man jāņem vērā. Man nepatīk, ka Jūlijs Cēzars bija mans vecvectēvs, bet citiem tas, šķiet, nozīmē daudz, un varbūt nozīmēs daudz arī manam vīram.

Paulīna izklaidīgi smaidīja un ļāvasarkandzeltenajiem augļiem krist grozā. Tad, stiepjot roku pēc zariem, apstājās un paskatījās lejup.

- Ko tu teici, Ulrika? Par Jūliju Cēzaru?

- Viņš bija mans vecvectēvs. - Ulrika atbildēja, paņēma no groza granātābolu un sāka lobīt tā cieto mizu.

- Kāpēc tu tā saki?

- Tāpēc, ka tā bija. Viņa dēls bija mans vectēvs. Tāpēc viņš ir mans vecvectēvs, vai ne?

Paulīna nolaida rokas.

- Viņa dēls?

- Viņš arī bija princis. Princis Cēzarions. Viņš bija manas mātes

tēvs.

Paulīnas kundze brīdi skatījās, tad teica:

- Ulrika, vai tu to izdomāji?

Ak nē. Almamaterlo pateica mammai, kad dzīvojām Aleksandri jā. Viņa pastāstīja mums visu par to, ka valdniece Kleopatra bija manas mammas vecmāmiņa, un princis Cēzarions paslēpts, bet viņa vietā nogalināja vergu, un pēc tam kareivji nogalināja viņu Palmīrā tajā pašā naktī, kad piedzima mamma.

Paulīna lēni nosēdās uz sola līdzās Ulrikai un teica:

- Tam grūti noticēt. Tava māte nekad nav man ieminējusies par to.

- Viņa negrib to atklāt. Bet viņai kaklā karājas Jūlija Cēzara gredzens. Viņš, zināt, iekaroja Galliju un Ģermāniju. Man nepatīk, ka viņš ir mans vecvectēvs, bet...

- Ulrika! Paulīna saņēma meitenes roku. - Vai to zina vēl kāds?

- Tikai māte Mersija. Un kāds vīrs, kūre atnāca uz templi. Andreass. Paulīna ieskatījās lielajās, godīgajās acīs, tik zilās kā aprīļa debesis,

un saprata, ka meitene runā patiesību.

- Ulrika, Paulīna saudzīgi iesāka. - Uzklausi mani. Tavai mātei ir taisnība. Tas jātur slepenībā. Tu nekad nevienam nedrīksti to stāstīt, Ulrika! Apsoli man to!

Meitene svinīgi apsolīja klusēt, un Paulīna paspieda viņai roku. Ja kaut vārds no runātā aizsniegtu Mesalīnu...

***

- Viņa stāv uz nāves sliekšņa, - svētais brālis klusā balsī teica.

Selīne zināja, ka nav vajadzības dezinficēt ķirurģiskos instrumentus ugunī, jo meitene būs mirusi un nevajadzēs baidīties no ļaunajiem infekcijas gariem. Bet rīkoties ar netīriem instrumentiem likās kaut kā nepareizi, tādēļ Selīne pacentās un sagatavoja visus rīkus tieši tāpat kā jebkurai citai operācijai.

No tempļa Svētumu Svētuma tika atnestas īpašas lampas - līdzjūtīgo Panakejas un Higiejas svētā uguns. Tika ienests arī Apollons; šī labdarīgā un augstsirdīgā dieva statuja stāvēja puskrēslā ar dziedniecības simbolu - nūju, kurai apvijusies čūska - rokā. Pie durvīm un logiem tika piekārti svētie augi, uz sienām uzvilka Izīdas un Minervas maģiskās zīmes. Brāļi piesauca visus spēkus, kādus vien zināja, lai tie palīdzētu Selīnei veikt grūto uzdevumu.

Tie viņai ticēja - šie priesteri un Asklēpija tempļa brāļi. Pretēji Hēroda pirms vairākiem mēnešiem izteiktajām prognozēm, Selīne nebija pievīlusi. Viņa nebija zaudējusi drosmi un padevusies. Patiesībā viņa strādāja vēl apņēmīgāk. Par nelaimi, ar viņas nerimstošo enerģiju bija par maz.

Selīne bija ieradusies pie viņiem ar lieliskiem plāniem. Viņa gribēja sadalīt tempļa teritoriju dažādās zonās, un katrā no tām tiktu aprūpēti pacienti ar kādu noteiktu slimību, kā viņa bija redzējusi to darām romiešu valetudinarium. Selīne vēlējās salmu maisu vietā īstās gultas -tādas, ko lietoja Persijā, un sagatavot īpašus slimnieku kopējus tā, kā to darīja indieši. Viņa mēģināja izmantot tekošu ūdeni un aizskalot atkritumus, turēt krājumā tīrus, jaunus pārsējus un dezinficēt visus instrumentus svētajā ugunī. Bet, ja visapkārt tempļa pagalmos netīrumos guļ simtiem slimu un mirstošu cilvēku, ja gaisu piepilda mušu sanoņa un drausmīgā smaka no salas sasniedz pilsētu un atbaida ļaudis, kas citkārt palīdzētu, ja nav vairs vietas, kur apbedīt neskaitāmos mirušos, ja nav vietas, lai nošķirtu bērnus no mirstošiem veciem cilvēkiem un nav iespējams saglabāt nomaļu vietiņu tiem, kam nepieciešams miers vai saules gaisma... - tad viena sieviete ar visiem saviem brīnišķīgajiem plāniem var maz palīdzēt.

Bet tādos gadījumos kā šis Selīne tiešām spēja palīdzēt, te viņai dažreiz paveicās. Nabaga meitene pati bija atvilkusies līdz salai cerībā, ka Dievs viņu glābs, un tagad Selīne mēģinās dot iespēju vismaz bērnam. Kaut arī visa sala bija tumsas infernus, svētais brālis uzskatīja, ka vismaz viena lampiņa te dega.

Selīne un brālis sēdēja katrs savā pusē guļošajai sievietei, ne uz mirkli nenolaižot skatienus no viņas krūškurvja, kas lēnām cēlās un plaka. Skalpelis bija jālaiž darbā tieši nāves brīdī. Tas nedrīkstēja notikt agrāk, citādi nāktos griezt dzīvā miesā, bet arī ne vēlāk, jo tad bērns varētu nomirt dzemdē.

Tieši īstajā brīdī, reizē ar pēdējo izelpu...

Brālis uzlika roku uz siltajām krūtīm un nejuta vairs pulsu.

- Tās ir beigas, - viņš nočukstēja.

Selīne pacēla skalpeli, piesauca visus sev zināmos dievus un dievietes un sāka.

57. nodaļa

Selīne zināja, ka ļoti riskē.

Viņa apzinājās, ka vēl nepazīst Paulīnu tik labi, lai spētu paredzēt, ka viņa reaģēs. Arī viņu draudzība nebija kļuvusi tik cieša, lai Selīne varētu atļauties to, ko bija nolēmusi šonakt darīt. Bet viņai nebija izvēles. Viņa nevarēja ļaut bērnam nomirt.

Decembrī, kad Maksims bija izveseļojies un atstājis villu, Paulīna bija uzstājusi, lai Selīne pārceļas uz labākajām viesu istabām mājā. Tās atradās villas aizmugurē, tālu prom no trokšņainās ielas, ar izeju uz augļu dārzu, kas stiepās augšup pa nogāzi. Selīne steidzās uz turieni, vīstokli piespiedusi pie krūtīm. Ēdamzāle, kas izgāja uz dārzu, notika kluss mielasts. Kāds filozofs lasīja fragmentu no sava pēdējā darba. Kad viesi būs aizgājuši, Selīne palūgs Paulīnu savā istabā.

"Mīļā Dievmāte/' Selīne lūdzās, nemanīti steidzoties garām ēdamzālei un augšup pa kāpnēm uz saviem apartamentiem, "liec Paulīnas sirdij iežēloties, ieraugot šo bezpalīdzīgo bērnu! Liec izlauzties viņā ieslēgtajai mātes mīlestībai!"

Selīne cerēja, ka, ieraugot šo zīdainīti, atbrīvosies Paulīnas dabiskie mātes instinkti, ko viņa piecus gadus tik ļoti bija centusies apslāpēt.

Bet ja ne...

"Tad mazulītis būs mans, un es audzināšu viņu kā savu pašas dēlu."

Taču bērns bija vajadzīgs Paulīnai, kas dažreiz noraudzījās Ulrikā ar ilgpilnu skatienu un ilgojās pēc sava bērna. Paulīnai, kuras dzīve bija tukša, Paulīnai, kura atsacījās vēlreiz apprecēties, jo viņai vairs nevarēja būt bērnu. "Pilnīgi iespējams," Selīne cerēja, "ka, pieņemot bērnu, Paulīnai radīsies vēlme apprecēties."

Četrdesmit gados, kas pie romiešiem bija vidējs vecums, Paulīna izskatījās pievilcīga. Bez tam viņa bija labi audzināta un pilna mīlestības, ar kuru nezināja, ko iesākt. Tādus tikumus romiešu aristokrātijas neprecētie vīrieši neatstāja nepamanītus. Pielūdzēju rindai, kas meklēja Paulīnas sabiedrību, nebija gala. Bet Selīne bija ievērojusi, ka, tiklīdz draudzība sāka kļūt pārāk intīma, Paulīna atkāpās, un draudzība kļuva vēsāka.

"Šis mazulis varētu pārvērst Paulīnas dzīvi," Selīne uzbudināti prātoja, nolikdama bērnu gultā starp spilveniem.

Viņa aplūkoja bērnu vērīgāk. Tas bija piemīlīgs puisēns melniem matiem. Un veselīgs. Viņa jaunajai mātei grūtniecības laikā bijis labs uzturs. Vēlāk Selīne bija ievērojusi ko dīvainu: meitenei bija labas drēbes, viņai bija maigas rokas un kājas - tā nebija zemniece vai verdzene. Iespējams, viņa bija augstas kārtas. Kādēļ viņa nedzemdēja mājās?

Kad bija aizgājuši pēdējie mielasta viesi, Selīne aizsūtīja vergu, lai palūdz Paulīnas kundzi uzkāpt pie viņas. Brīdi vēlāk Paulīna ienāca, kvēlojošiem vaigiem un vienā no savām labākajām stolām. Selīne palūdza viņu apsēsties un sāka stāstīt par nepazīstamo meiteni un ķeizargriezienu.

Beigusi savu stāstījumu, Selīne aizgriezās no Paulīnas, kas prātoja, kādēļ tas tiek viņai stāstīts, un pacēla guļošo tīstoklīti.

- Es to atnesu uz mājām, - Selīne teica. - Es paturēju bērniņu.

Paulīna klusēja. Viņa nenolaida acis no Selīnes sejas, it kā negribētu

saprast, kas guļ Selīnes rokās.

- Viņš ir tik skaists, tik pilnīgi veidots, tik spēcīgs. Es nevarēju ļaut viņam nomirt. - Selīne nometās Paulīnas priekšā uz ceļiem un atbīdīja sedziņu no mazās sejiņas. - Redziet, cik glīts puisis!

Paulīna paskatījās lejup.

-Jā.

- Lūdzu, - Selīne sniedza viņai bērnu.

Taču Paulīna nepakustējās.

- ļa vēlies sameklēt viņam zīdītāju, es samaksāšu, - viņa teica.

- Bērns nav man, - Selīne lēni noteica. - Es to atnesu uz mājām jums.

- Ko? - Paulīna nočukstēja. - Ko tu teici?

- Tikai paņem viņu rokās...

Paulīna strauji piecēlās.

- Tu esi traka!

- Paņem viņu, Paulīn. Paturi viņu!

- Vai tu esi zaudējusi prātu? Tu domāji, ka es viņu ņemšu?

- Viņam vajadzīgas mājas.

- Bet ne manas mājas! - Paulīna pagājās dažus soļus pa istabu. - Es to nekad negaidīju no tevis, Selīn. Tu iedomājies, ka es varētu rūpēties par šo... par šo...

- Bērniņu, kuram nav pajumtes! - Selīne piecēlās un paņēma zīdai-nīti uz rokām. - Paskaties uz viņu, Paulīna! Tas ir tikai bērniņš!

- Bērns no padibenēm. Bērns, kuru neviens cits nevēlējās.

- Es viņu vēlējos.

- Tad paturi to sev!

Bet, Paulīna...

- Kādēļ tu to darīji, Selīn? - Paulīna saka trīcēt. - Kā tu vari būt tik cietsirdīga?

- Es nevarēju viņu pamest, Paulīna!

- Kādēļ ne? Roma ir pilna ar nevēlamiem bērniem. Kāpēc tev jāuztraucas tieši par šo bērnu?

Tiešām, kāpēc Selīnei būtu jāuztraucas, ja viņa bija redzējusi tik daudzus pamestus un bojāejai nolemtus gan jaundzimušos, gan kropļus, gan ārlaulības bērnus?

- Tāpēc, ka es devu viņam dzīvību, - Selīne klusi teica. - Es palīdzēju viņam piedzimt.

- Tad paturi to! Esi viņa māte.

- Bet kāpēc tu nevari ņemt viņu sev, Paulīn? Pasaki man tā, lai es saprotu.

- Es jau esmu to teikusi. Es nevēlos citas sievietes pamestu bērnu.

- Viņa to nepameta, Paulīna. Viņa nomira.

- Es gribu, lai mans bērns nāk no šejienes, - Paulīna apņēma ar rokām vidukli

- Bet no turienes neviena vairs nebūs.

- Tad man nebūs vispār neviena. - Paulīna noteica un pagriezās, lai ietu.

Paulīna, uzklausi mani! - Selīne metās viņai pakaļ. - Klausies! Tu pati vari viņu zīdīt. Tu vari likt viņu pie krūts un dot viņam dzīvību. Vai tas nav gandrīz tas pats, kas radīt no sava ķermeņa?

Paulīna satvēra durvju rokturi.

- Tagad es zinu, ka tu esi traka.

- Paulīna, paklausies! Ļauj man pastāstīt, ko esmu pieredzējusi. Austrumos. Sievietes, kuras nekad nebija bijušas grūtas, zīdīja jaundzimušos. Tas ir iespējams, Paulīna!

- Vai tu uzskati mani par muļķi?

Selīne satvēra Paulīnas roku. Bērns gulēja Selīnes otrajā rokā.

- Tā ir patiesība. Es esmu to redzējusi pati savām acīm. Kad bērns zīž krūti, beidzot parādās arī piens. Es esmu to redzējusi, Paulīna!

Paulīna mirkli vilcinājās, viņas acis zibēja. Tad viņa atbrīvoja roku un izgāja.

***

Ulrika stāvēja, rokas iespiedusi gurnos, skatījās uz bērnu un brīnījās, kādēļ tāda kņada ap to. Māte bija nosaukusi bērnu par skaistu. Ulrika uzskatīja, ka tas izskatās diezgan jocīgs. Un viņš bija pavisam nevajadzīgs.

Viņa nopūtās un aizgriezās no gultas. Aprīļa nakts bija piesātināta ar apburošām smaržām, kas trīspadsmitgadīgajai meitenei ļāva iztēloties, it kā Paulīnas dārzā augtu visas pasaules puķes. Viņa izgāja uz balkona un ieskatījās tumšajā augļu dārzā, kas stiepās augšup pa nogāzi. Gaiss bija silts un kairinošs.

Pagājušā gada decembrī, kad Maksimu bija piemeklējusi sirdslēkme un mājas ārsta nebija mājās, Paulīna bija šo grieķu vergu pārdevusi un lūgusi Selīni kļūt par viņas pašas un viņas lielā vergu pulka dziednieci. Tādēļ Selīne pašlaik bija lejā, vergu mitekļos un aprūpēja kādu dmdža slimnieku. Ulrikai bija pieteikts uzraudzīt bērnu. Viņa neiebilda: bērns būtībā bija bezpalīdzīgs. Turklāt nebija daudz, ko darīt. Tas visu laiku gulēja, un viņa jutās nemierīga.

- Tavs jaunais brālītis, - Selīne bija teikusi.

Ulrika īsti nezināja, ko domāt. Viņas māte izskatījās diezgan nomākta. Kādēļ gan viņa atnesusi to uz mājām? Tam pat nebija vēl vārda. Kā viņu galu galā sauks?

Ulrikas pārdomas iztraucēja kāda skaņa augļu dārzā. Ļoti pazīstama skaņa, svilpiens. Tas nozīmēja, ka Eiriks ir brīvs un gaida Ulriku.

Eiriks. Ulrikas sirds iepukstējās straujāk.

Viņa pameta skatienu uz gultu. Bērns joprojām gulēja.

Tad viņa vēlreiz palūkojās dārzā un ieraudzīja kādu roku, kas māja.

Ulrika neizlēmīgi pakodīja lūpu, atmāja Eirikam pretī un noskrēja pa kāpnēm. Mazulis noteikti gulēs stundām ilgi. Viņas prombūtni neviens nepamanīs.

***

- Dariet kaut ko! Paulīna iesaucās, klaji izrādot dusmas. - Atrodiet kādu, kas var viņu apklusināt!

Bērns bija raudājis gandrīz stundu. Brēcieni bija sadzirdami visā mājā, un nevienam no Paulīnas sūtītajiem vergiem nebija izdevies bērnu nomierināt.

Viņa dusmīgi staigāja pa istabu. Paulīna mēģināja sev iegalvot, ka tas ir viens no Selīnes trikiem. Viltība, lai viņa pieņemtu šo bērnu. Bet viņa to nedarīs, viņu nepiemānīs.

Kur viņa ir? - Paulīna jautāja, kad verdzene atgriezās.

Tur, lejā, vienam no vergiem ir drudzis, - bālā sieviete teica. - Se-līnes kundze teica, ka nevarot nākt. Viņa teica, ka pie bērna esot viņas meita. Viņa teica, ka esot piens ar cukuru, ko bērnam dot dzert.

- Un vai meitene ir pie bērna?

Verdzene bailīgi papurināja galvu. Viņa nekad nebija redzējusi savu kundzi tik dusmīgu.

Galu galā Paulīna paņēma savu pallu, apmeta to ap pleciem un izgāja no istabas.

Selīnes guļamistabā viņa atrada četras sievietes, kas izmisīgi mēģināja nomierināt raudošo zīdaini. Tās nēsāja viņu, šūpoja, brīžiem pameta gaisā un virpināja dažādas mantiņas bērna acu priekšā.

- Ejiet ārā! - Paulīna teica.

Sievietes steidzīgi nolika bērnu gultā starp spilveniem un atvieglotas izmetās no istabas.

Paulīna piespieda trīcošās rokas pie ausīm. Bērna kliedzieni bija neizturami. Tās bija griezīgas skaņas, izmisīgi saucieni, lai pievērstu sev uzmanību. Tā, tikai dažas dienas veca, bija kliegusi Valērija...

Paulīna stīvi piegāja pie gultas un ieskatījās. Gaisā vicinājās sīkas kājiņas un rociņas. Sejiņa bija piesarkusi un dusmīga. Paulīna nodrebēja. Viņa zināja, ka jāsper tikai pirmais solis, un pārējais sekos pats no sevis.

Viņa paskatījās visapkārt. Uz galda gulēja pudelīte, un no vaļīgi austa audekla Selīne bija izveidojusi knupīti. Uzmetusi tam skatienu, Paulīna saprata, ka verdzenes bija nesekmīgi mēģinājušas dot to mazulim.

- Nemākulīgās sievas, - viņa nomurmināja, paceļot pudelīti. Tad nodomāja: Vajadzīgs kaut kas stingrāks, ko satvert ar muti.

No bērna kliedzieniem Paulīnai sāka sāpēt ausis. Viņa atgriezās pie gultas un paskatījās ar līdzcietību un reizē aizvainojumu. Selīnei vajadzēja ļaut, lai tas nomirst. Tā būtu rīkojies jebkurš cits. Ķeizargrieziens bija neprātība. Paulīna pakratīja galvu. Brīžiem Selīne nemaz nedomāja. Viņa nekad neapstājās, lai padomātu par savas rīcības sekām.

- Tā, tā, - viņa izdzirda sevi sakām.

Paulīnas rokas, gandrīz pret pašas gribu, pasniedzās lejup.

Šoreiz viņa tiešām paskatījās uz bērnu. Un jutās pārsteigta. Tas bija tik maziņš. Viņa bija aizmirsusi, cik jaundzimušie bērni ir mazi.

- Tā, tā, - viņa vēlreiz noteica un pacēla mazuli.

Kliegšana mitējās.

Paulīna sāka staigāt pa istabu, brīnīdamās par sajūtu, kas viņu pārņēma, turot mazuli rokās un sajūtot cauri segai tā ķermenīša apveidus un siltumu, redzot krunkaino sejiņu, kas bija tāda pati kā brīdī, kad tas ieradās šajā pasaulē. Un acis, mazas, apaļas actiņas, kuras vēl nespēja fiksēt skatienu.

Tas viņai atgādināja...

Uzvirmoja sen aizmirstas atmiņas un izjūtas.

- Tevi nevajadzēja atstāt vienu, - viņa murmināja. - Ko gan Selīne domāja, pametot tevi vienu ar to bezatbildīgo Ulriku?

Paulīna paņēma pudelīti un apsēdās krēslā. Bet, kā jau viņa bija domājusi, knupis nederēja. Viņa noņēma drēbes gabalu no pudelītes, iemērca mazo pirkstiņu saldinātajā pienā un pielika pirksta galiņu pie bērna mutītes. Tas tūdaļ sāka zīst.

Tā viņa atkārtoja vairākas reizes.

- Mums jāizdomā kaut kas labāks, - Paulīna teica, aijādama bērnu. Šobrīd tas bija kluss. Bet viņam vajadzēja vairāk barības un kaut ko labāku par pudeli.

- Es pateikšu Selīnei, ka pieņemsim zīdītāju, - Paulīna izklaidīgi noteica, turpinot mazuli aijāt un tuvinot mazo pirkstiņu gan pudelei, gan bērna mutītei.

Viņa apsēdās krēslā un sajuta ķermenī ieplūstam pazīstamu siltumu, patīkamu laiskuma sajūtu, ko bija izbaudījusi tikai dažas reizes mūžā, un sāka dungot senu melodiju, kas bija patikusi Valērijai.

Mazulis atgāza galviņu un sāka atkal raudāt.

- Tā, tā, - Paulīna maigi noteica.

Viņa atbrīvoja vienu plecu no apģērba. Mazā galviņa instinktīvi pagriezās un sāka bikstīt Paulīnu.

Mirklī, kad bērna lūpiņas apņēma Paulīnas krūts galu, viņa sajuta aso skumju akmeni aiz krūškurvja, kur tas bija ieurbies pirms gandrīz sešiem gadiem. Tagad viņa juta, ka tas sāk izšķīst. Viņa jau bija zinājusi, ka tā reiz notiks.

- Tavs vārds būs Valērijs, - Paulīna teica. Tu būsi mazs augstma-nītis...

58. nodaļa

Romas impērija balstījās uz dīvainu paradoksu: kaut arī imperatora ģimenei piederēja neierobežota vara un tai nevajadzēja nevienam atskaitīties, tomēr, lai varētu valdīt, bija nepieciešama tautas piekrišana. Romas iedzīvotājus maz interesēja intrigas pilī un pastāvīgā cīņa par varu. Tauta bija mierā ar to, ka Jūliji Klaudiji ir pasaules valdnieki - tik ilgi, kamēr tie par brīvu deva maizi un izpriecas.

Tas arī bija par iemeslu šajā pēcpusdienā rīkotajiem upes svētkiem -svinībām par godu dievam Tibram, kas apgādāja Romu ar ūdeni un deva tai dzīvību. Tas bija lielākais sarīkojums, kādu Klaudijs, septiņus gadus būdams imperators, līdz šim bija sarīkojis, un visi pilsētas iedzīvotāji devās to skatīties.

Abi upes krasti bija skatītāju pilni. Amatpersonām un imperatora ģimenes favorītiem bija uzceltas pagaidu tribīnes, bet slavenāko dzimtu pārstāvji - Metelli, Lepidi, Antoniji - novietojās uz krēsliem pie imperatora paaugstinājuma, pašā krastmalā. Tur sēdēja arī Selīne un Paulīnas kundze, tikpat uzbudinātas un gaidu pilnas kā pārējie cilvēku tūkstoši, kas stāvēja vai sēdēja gar upi, cik vien tālu skatiens sniedzās. Visi nemierpilni gaidīja dievu procesijas sākumu.

Selīni un Paulīnu pavadīja vergi, un, tāpat kā visi pārējie skatītāji šajā oktobra pēcpusdienā, viņas mielojās ar līdzpaņemtajiem gardumiem. Viņu grozā bija cepts putns, kukurūzas maize, olīvas, siers un pudele vēsa vīna. Selīne priecājās, ka atnākusi. Uz Tibras salas šī vasara ar savu drausmīgo karstumu un drudža gadījumiem bija grūtāk panesama nekā parasti. Nāves gadījumu skaits bija dramatiski pieaudzis, un uz temp|a kāpnēm bija pamests vairāk vergu nekā parasti. Paulīnas naudas pabalsts bija maz līdzējis. Neviens nevēlējās doties uz salu. Arī Selīnes pūles izlūgties audienci pie imperatora bija neauglīgas. Viņa sāka prātot, vai Hērodam nav bijusi taisnība: vai Asklēpijs pavisam atstāja templi?

Selīne jutās pārsteigta, ka Paulīna pieņēmusi imperatora uzaicinājumu apmeklēt svinības. Pēdējos sešus mēnešus Paulīna bija tik aizņemta ar rūpēm par Valēriju, ka atlika visas sociālās aktivitātes. Bet tad Paulīna bija paskaidrojusi savas piedalīšanās iemeslu: tur, iespējams, būšot Andreass.

Pirms sešiem mēnešiem, pēc tās nakts, kad Selīne bija pārnesusi zīdainīti, Paulīna atzinās Selīnei:

- Es nebūtu precējusies vēlreiz, jo uzskatu, ka būtu negodīgi noraidīt kāda vīrieša tiesības uz mantinieku. Bet tagad man ir bērns, dēls, ko dot vīram. Tagad es gribu precēties, Selīn. Un atklāšu tev noslēpumu: man vienmēr ir paticis Andreass.

Andreass un Paulīnas vīrs Valērijs bija bijuši labi draugi ilgus gadus - kopš tā laika, kad Andreass ieradās Romā un iestājās darbā galmā ka viens no Kaligulas privātārstiem. Paulīna bija pavadījusi daudzus vakarus kopā ar abiem vīriešiem. Viņi kopā apmeklēja piekrasti, viesības, cirku un teātri. Andreass un Paulīna patika viens otram un labi saderēja kopā. Viņš nekad nebija precējies, bet tagad, četrdesmit astoņu gadu vecumā, bez mantinieka - viņš, protams, vēlējas nodibināt ģimeni. Tā vismaz Paulīna cerēja.

- Esmu gaidījusi veselu gadu pēc vīra nāves, kā to prasa likums, -Paulīna bija teikusi. - Tagad es drīkstu precēties. Kurš gan būtu piemērotāks par Andreasu?

"Patiešām, kurš gan būtu piemērotāks?" Selīne domāja, vērojot, kas notiek uz imperatora paaugstinājuma. Ģimene jau bija ieradusies, bet daži krēsli vēl stāvēja tukši. Kuru katru dienu Andreasa kuģim vajadzēja ienākt Ostijā. Vai viņš te būs šodien?

Bērns kustējās mātes rokās un sāka šņukstēt. Paulīna atsprādzēja goda drānas, un mazais Valērijs, ieslēpies aiz Paulīnas pallas, drīz vien sāka zīst.

Selīne nekad nebeidza brīnīties par mātes krūts burvību un spēku. Beduīnu sieviete Fatma bija atgrūdusi savu bērnu, līdz bija pārlaidusi nakti ar to, piesietu pie krūtīm. Un Paulīnai, līdzīgi Selīnes Austrumos redzētajām sievietēm, pēc dažu dienu barošanas ar pudelīti, brīžiem liekot bērnu pie krūts, beidzot krūtīs bija parādījies piens. Tagad Paulīna bija tikpat cieši piesaistīta bērnam, it kā tas būtu piedzimis viņai pašai. Piens bija vājš, un tā nepietika, taču bija diezgan, lai rastos saikne starp māti un bērnu. Valērijam joprojām bija vajadzīgas piedevas, un Paulīna baroja viņu ne tikai ēdināšanas dēj, bet arī lai apstiprinātu un pastiprinātu savu mīlestību uz šo bērnu.

Paulīna un Selīne bija izdomājušas stāstu, kas izskaidroja bērna parādīšanos. Mazais Valērijs bija kāda attāla radinieka dēls, ļoti senas un dižciltīgas dzimtas atvase, kura vecāki gājuši bojā epidēmijas laika. Paulīna bija samaksājusi krietnu naudas summu par fiktīviem papīriem, kas pierādīja bērna izcelsmi, un tagad puisēns bija reģistrēts iestādēs un likumīgi drīkstēja saukties lepnajā un dižciltīgajā vārdā - Valērijs.

Selīne pavērsa seju pretī vieglajam vējiņam, kas pūta no upes puses. Tas nesa neskaitāmas smaržas - sākot ar ugunskuru dūmiem, ko skatītāji bija sakūruši gar upi, līdz dižciltīgo dāmu reibinošajiem aromātiem. Paulīna bija stādījusi Selīni priekšā dažām no šīm dāmām: Kornēlijai Scīpionei, lielā Scīpiona Afrikāņa pēcnācējai, un Marcijai Tullijai, Cicerona mazmazmeitai.

- Selīne, - Kornēlija lēnām bija novilkusi. - Kāds neparasts vārds. Kas ir tavi vecāki?

- Selīne ir therapeuta, - Paulīna bija pasteigusies atbildēt. - Viņa mācījusies Aleksandrijā. Vai esi dzirdējusi par Maksima sirdslēkmi pagājušā gada decembrī?

- Protams, esmu!

- Selīne izglāba viņa dzīvību. Tagad viņa dzīvo pie manis. Es pārdevu savu majas ārstu, un Selīne ir ieņēmusi viņa vietu.

- Ak, šie grieķi! - Marcija Tullija bija iesaukusies. - Manuprāt, tos ļoti pārvērtē. Vergu kvalitāte nav vairs tāda kā agrāk.

Tad viņa bija pieliekusies un kaut ko iečukstējusi Paulīnai ausī. Selīne bija dzirdējusi Paulīnas mierīgo atbildi:

- Nē, Selīne nav mana verdzene. Viņa dzimusi kā brīva Romas pilsone.

Selīne bija sākusi saprast, ka vārds Romā nozīmē visu. Raduraksti nozīmēja vairāk nekā reputācija, izcelsme bija nozīmīgāka par spējām. Tie, kas sēdēja ap viņu, ēda savus līdzpaņemtos gardumus un gaidīja svētku sākumu, bija cēlušies no ģimenēm, kuru senči dibināja Romu - no patriciešiem - un nikni aizsargaja savas aprindas.

- ... viņam tiešām iet slikti, - Kornēlijas vīrs teica savam blakussēdētājam. Katrā gadījumā - viņš ir Agripa, un mēs nevarējām ļaut viņam pārdot māju sīrietim! Protams, pircējam ir nauda, bet nav dzimtas...

Selīnei aiz muguras sarunājās divas sievietes:

- Un, protams, kad viņa uzzināja, ka viņš melojis, ka viņā nav ne pilītes Grakhu asiņu, viņai nebija citas izvēles kā šķirties. Kaut gan viņa dziļi pārdzīvoja un apgalvo, ka esot viņu mīlējusi.

Marcijas Tullijas smiekli lika Selīnei pagriezties.

- Aktieris! - šī augstāko aprindu sieviete noteica. - Tik muļķīgi no viņas puses - iemīlēties aktierī! Viņa var priecāties, ka tēvs viņu nepadzina!

Kornēlija stingrā balsi piemetināja:

- Tos abus vajadzēja sodīt ar nāvi. Viņas tēvam bija tādas tiesības.

Redzot Selīnes mulso skatienu, Paulīna pieliecās tuvāk un paskaidroja:

- Senatoru pēctečiem, pat to mazmazbērniem, saskaņā ar likumu, nav tiesību precēties ar aktieriem vai kādu, kura tēvs vai māte bijis aktieris.

Paulīna atņēma Valēriju no krūts, apdomīgi sakārtoja apģērbu un pasniedza bērnu verdzenei. Kārtojot pallu, viņa pameta skatienu Selīnei aiz muguras un ieteicās:

- Lūk! Tas taču Andreass!

Andreass nāca šurp. Rietošās saules stari apspīdēja viņa sudrabainos matus un balto togu. Cilvēki nepārtraukti apstādināja Andreasu, spieda viņa roku un sveica ar atgriešanos Roma. Tādējādi Selīne ieguva laiku, lai saņemtos un liktu sirdij pukstēt lēnāk.

Šķita, paies vesela mūžība, līdz viņš pienāks. Abu acis sastapās jau krietni agrāk, un Andreass nenovērsa skatienu. Viņš bija tik eleganti ģērbies, tik ievērojams un izsmalcināts - Andreass no Antiohijas, vīrietis, kuru viņa nebija spējusi aizmirst, kura tēlu bija glabājusi savā sirdī.

- Labdien, Selīn! - Andreass teica.

- Labdien, Andreas! - Selīne smaidot atbildēja.

- Paskat! - Kornēlijas vīrs, pieceļoties no krēsla, iesaucās. - Beidzot atgriezies Romā!

Abi vīrieši paspieda viens otram roku.

- Kā gāja Spānijā? - Marcija Tullija iejautājās. - Es jau saprotu šajā gadalaikā tas bija šausmīgi.

Selīne skatījās prom. Spānija. Viņš bijis Spānijā.

- Uz kādiem Dieva aizmirstiem nostūriem tavs norīkojums būs nākamo reizi? - Paulīna jautāja.

Andreass piegāja viņai klāt un satvēra Paulīnas rokas.

- Tu labi izskaties, Paulīn, - viņš silti teica. - Kā tev iet?

Selīnei nepaslīdēja garām rūpes viņa balsī un pētošais skatiens.

- Man iet labi, Andreas. Paldies par vēstulēm.

- Man stāstīja, ka tev esot dēls.

- Viņš varēja būt Valērija dēls - tik līdzīgs.

- Vai Romā esi uz ilgu laiku? - Marcija Tullija iejautājās.

- Jā, - Andreass atlaida Paulīnas rokas. Tad pievērsās Selīnei.

- Tagad es šeit palikšu, - viņš turpināja, smaidot nostādamies viņas priekšā - Un tu, Selīn? Kā tev iet?

- Paldies, ka atsūtīji mani pie Paulīnas, - Selīne teica. - Bez viņas laipnās palīdzības šis man būtu bijis grūts gads. Mums ar meitu iet labi.

Andreasa sejai pārlaidās viegla ēna. Tad viņš smaidīja atkal

- Kad tu atgriezies Romā? Paulīna jautāja.

- Mans kuģis ieradās tikai šorīt... - Andreass iesāka, bet tad kāds apsveica viņu ar atgriešanos, satvēra aiz rokas un aizveda sev līdzi.

Selīne skatījās uz upi. Vieglais vējiņš pieņēmās, un viņa nodrebinājās. Palūkojusies pār plecu, viņa ieraudzīja, ka Andreass stāv ļaužu ielenkumā, visu uzmanības centrā. Nebūtu ko brīnīties, redzot viņu ieņemam vietu uz imperatora paaugstinājuma, taču Selīne jutās pārsteigta. Andreass apsēdās imperatoram labajā pusē.

Selīne uzlūkoja imperatora ģimeni. No šada attaluma Klaudijs Selīnei nelikās tik pretīgs, kā apgalvoja viņa neslavas cēlāji. Viņš bija klibs, ar trīcošu galvu, taču neizskatījās ne briesmīgi nejauks, ne arī īpaši ļauns. Tad Selīne ievēroja, ka kušete viņam līdzās ir tukša. Kur bija imperatrise?

Fanfaru skaņas pievērsa klātesošo uzmanību upei. Tās lejasgalā bija dzirdama skaļa aurošana - tautas masas izteica savu sajūsmu, ka sākusies dievu procesija.

Tālumā atskanēja lēna un vienmērīga bungu rīboņa. Cilvēki apklusa, un visu acis pievērsās upes līkumam. Pēc brīža parādījās majestātiskas baržas priekšgals. Hortatori ar bungām sita takti airētājiem apakšējā klājā. Kad upes līkumā kļuva redzama visa barža, kāds tūkstotis stop-šāvēju, veikli noslēpušies aiz krastos stāvošajiem cilvēkiem, izšāva pret debesīm bultas ar krāsainām astēm un vimpelīšiem. Vēlās pēcpusdienas debesis uz īsu brīdi aizsedza daudzkrāsains mākonis. Pūlis ieaurojās.

Uz greznās baržas sēdēja upes dievs Tibrs. Viņu tēloja kāds garmatains un bārdains aktieris. Vienā rokā viņš turēja airi - to jūrasbraucēju simbolu, kuri peldēja pa viņa ūdeņiem, otrajā - pārpilnības ragu, savu auglības simbolu. Viņš stāvēja uz mākslīgu viļņu veidota pamata, no kura ik pa brīdim cauri klājam uzšāvās ūdens strūklas. Tibru ielenca kailu ūdens nimfu bariņš, kuras saujām meta ēdienu krastā stāvošajiem. Ļaudis kļuva nevaldāmi. Tie spiedās uz priekšu tā, ka malā stāvošie pat tika iegrūsti ūdenī.

Kā nākamā tuvojās mazāka barža, bet uz tās atradās vienīgi vilcene, kuru vienmēr varēja redzēt arī Kapitolija pakalnā. Ta bija Romas dibināšanas simbols. Krātiņā kopā ar vilcēni sēdēja divi bērni, tā simbolizējot Romulu un Remu. Tiem vajadzētu vilcēni zīst, taču viens no bērniem sēdēja un raudāja, bet otrs apātiski gulēja. Bija skaidri redzams, ka vilcene ir sazāļota, lai neuzbruktu bērniem, jo katru reizi, mēģinot piecelties, tā sagrīļojās un pakrita. Pasākuma rīkotājs tādu rezultātu gan nebija iecerējis, taču pūlis auroja tik un tā.

Taures ieskanējās vēlreiz, un pagriezienā parādījās ļoti dīvaina laiva. Tajā bija sakrauta akmeņu kaudze, kas izskatījās līdzīga kalnam, un šī "kalna" galā stāvēja kāds vīrs. Tas bija kails, ja neskaita milzīgu, spalvām klātu un uz muguras nostiprinātu spārnu pāri. Pūlis to pazina uzreiz.

- Ikars! - cilvēki klaigāja. - Tas ir Ikars!

Vīrs, kas, pēc visa spriežot, nebija brīvprātīgi uzņēmies Ikara lomu, bet, vergs būdams, ticis piespiests, trīcēdams stāvēja šī torņa galā, baidīdamies paskatīties lejup.

- Lido, Ikar! - pūlis sauca. - Lido! Lido!

Viņš nepārprotami bija saņēmis pavēli lēkt, tiklīdz laiva nonāks pretī imperatora paaugstinājumam, bet vīrs bija ta pārbijies, ka neuzdrošinājās pat pakustēties. Tad laivas stūrmanis, slēpdamies aiz "kalna", uzrāpās akmeņu grēdā un no mugurpuses pagrūda vergu. Ikars iekrita upē, un milzīgie spārni to ātri vien parāva zem ūdens. Pūlis sajūsmā ierēcās.

Seline novērsās. Cilvēki, ar kuriem kopā sēdēja viņa, nebija tik nesavaldīgi kā pārējais pūlis. Tie māja ar galvu, izsakot savu atzinību un vienlaicīgi turpinot mieloties un sarunāties.

Viņa paskatījās pār plecu un redzēja, ka Andreass viņu vēro.

Nākamais plosts bija ļoti skaists. Tas bija māksliniecisks veidojums. Uz tā auga mākslīgi veidots mežs - koki, krūmi, bija pat īsts, tekošs ūdenskritums. Šīs meža paradīzes centrā stāvēja vientuļš, balts zirgs un mierīgi ganījās. Tāpat kā Ikaram, tam pie ķermeņa bija piestiprināti spalvām klāti spārni, kas rietošās saules staros atmirdzēja vara krāsā.

Pegazs rāmi aizslīdēja garām apklusušajam pūlim. Aina bija tik dabiska un īsta, ka spieda visus paklusēt.

Taču visi kļuva vēl skaļāki, kad parādījās nākamā barža ar diviem apburoši skaistiem cilvēkiem zeltā un sudrabā rotātos kaujas ratos. Tā bija Mēness dieviete Selīne un viņas brālis Hēlioss, Saules dievs. Šķita, ka no viņa galvas plūst uguns liesmas. Selīne bija žilbinoša būtne, viscaur sudrabā - kā meness burvīgā gaisma: tērps no sudraba, bet rokas nokaisītas ar sudraba putekļiem.

Nonākuši iepretī imperatora platformai, Saule un Mēness paklanījās Klaudijam. Visa Roma uzgavilēja.

- Tas ir kas jauns, - Kornēlija Scīpione noteica. - Vecais, gudrais velns pienācīgi jānovērtē. Tas pārspēj viņa parastās izrādes.

Marcija Tullija piebilda:

- Nu Klaudijs ir ieguvis tautas labvēlību uz vēl vienu gadu.

Nākamais plosts nesa Lāokoontu, nelaimīgo priesteri, kurš senos

laikos bija lauzis savu celibāta zvērestu un tādējādi bijis par iemeslu Trojas krišanai. Mītisko Lāokoontu bija nožņaugušas divas milzu čūskas. Šis Lāokoonts - veigs, kurš sēdēja uz neliela plosta, ko vilka airu laiva -cīnījās ar gigantisku pitonu, kas agri vai vēlu to nogalinās.

Attālās ovācijas vēstīja imperatora paaugstinājuma tuvumā stāvošajiem, ka tuvosies kāds īpaši iespaidīgs plosts, un tūlīt arī no līkuma parādījās dramatiska dzīvā glezna.

Divi cilvēki, aktieris un aktrise, stāvēja sastinguši kā statujas. Meitene bija ļoti glīta, gariem matiem, kas krita pār viņas kailo ķermeni. Izstieptās rokas un kāju stāvoklis lika saprast, ka viņa skrien. Jaunais vīrietis, arī glīts un kails, viņu vajājot, bija pastiepis rokas, it kā, lai apskautu. Uzgavilēt lika tas, ka dīvainā kārtā varēja iedomāties, kā meitene lēnām pārvēršas par koku. No viņas pirkstu galiņiem spiedās ārā lapiņas, un rokas klāja koka miza. No matiem spraucās lauru koka zari. Ļaudis zināja, kas tie ir: Dafne, kas pārvērtās par koku, lai izbēgtu no Apollona kaisles.

Selīne atkal paskatījās atpakaļ uz Andreasu, un viņu acis sastapās. Vai arī viņš atcerējās pirms daudziem gadiem kopā pavadīto dienu Datnes grotā?

Garām slīdēja vēl daudzas laivas un baržas, kurās bija dievi un dievietes, mītu varoņi un varones, vēsturiskas personas, cits par citu fantastiskāka. Arī tādi asprātīgi izgudrojumi kā liesmas spļaujošs vulkāns un kaujas rati, ko velk lidojoši gulbji.

Dienu nomainīja nakts, un visgarām Tibrai tika iedegts tūkstošiem lāpu, kas atspoguļojās upes ūdeņos. Nerimstošajā svētku troksnī bija dzirdamas dūdu un arfu skaņas. Tautai par brīvu tika dalīta maize, desas un biļetes uz nākamajā dienā paredzētajām kaujas ratu sacensībām. Nakts vērtās aizvien aukstāka, bet pūļa temperaments pieauga. "Klaudij!7' - visi kliedza, tiklīdz parādījās kāda jauna laiva vai plosts. Visi bija iedzēruši, visi bija ļoti laimīgi un mīlēja savu imperatoru. Šodien.

Selīne bieži skatījās uz Andreasu. Viņš savukārt bieži grieza galvu uz Selīnes pusi. Viņu skatieni sastapās, bet Selīne vairākkārt redzēja Andreasu intīmi runājamies un smejamies arAgripīnu, Klaudija skaisto māsasmeitu.

Beidzot pūlis, it kā pēc signāla, apklusa. Pie upes nebija dzirdama neviena skaņa, izņemot degošo lāpu sprakšķēšanu un ūdens skalošanos pret krastiem.

No upes līkuma lēnām izpeldēja stalta barža, līdz šim lielākā, ar zeltā izkrāsotiem bortiem un simts apzeltītiem airiem, kas ritmiski cēlās un grima ūdenī. Tās apzeltītie sāni lāpu gaismā mirgoja un meta atspīdumu ūdenī, kas šķita pārvēršamies izkausētā zeltā. Visu acis vēroja, kā tā lēnām slīd pa straumi. Naksnīgais vējš plivināja matus un togas, plīkšķināja karogus un vimpeļus. Neviens nepakustējās un neizdeva ne skaņas.

Klājs bija sadalīts divās daļās. Abas atšķīrās viena no otras, bet centrā saplūda labi pārdomātā metamorfozē. Priekšējā daļa bija izveidota, radot ilūziju par jūru - ar klintīm, viļņiem un lecošiem delfīniem. No šīs jūras cēlās augšup brīnišķīgs balts gliemežvāks, kuram katrā pusē stāvēja pa mazam puisēnam. Gliemežvāks bija divreiz lielāks par zēniem, un, baržai tuvojoties, cilvēki atpazina septiņgadīgo Bri-tāniku, Klaudija dēlu, un vienpadsmitgadīgo Neronu, Agripīnas dēlu.

Klaja otro daļu klāja skaists mežs, pārpilns ar rozēm un mirtēm, gulbjiem un baložiem. Barža klusi tuvojās. Kad tā bija nonākusi iepretī imperatora platformai, pūlis sāka nemierīgi mīņāties. Cik varēja saskatīt, uz klāja vairāk neviena nebija, vienīgi abi zēni - gurnu apsējos, ar maziem spārniņiem uz muguras.

Barža nošūpojās un apstājās. Neredzamu enkuru turēta, kā klusējošs noslēpums tā stāvēja lāpu gaismā. No turienes nenāca neviena skaņa.

Cilvēki sāka murmināt un sačukstēties - vai būtu kas atgadījies? -bet tad abi zēni devās uz baržas priekšgalu. Pūlis atkal apklusa. Aukstajā nakts gaisā atskanēja jauna skaņa - attāla čīkstoņa, it kā grieztos riteņi un zobrati. Ieraugot, kā atveras milzīgais gliemežvāks, ļaužu bars noelsās vien.

Viena gliemežvāka puse lēnām nolaidās, kā paceļamais tilts. Kad tā ēna vairs neaizsedza iekšpusi, visi ieraudzīja, kas tajā slēpjas. Ļaudis pārņēma prieks. Divsimt tūkstoš rīkļu izauroja savu sajūsmu, kad gliemežvāka iekšpusē kļuva redzama Venera, romiešu mīļākā dieviete.

Mākslīgi veidotajā jūrā dramatiskā pozā stāvēja jauna, skaista sieviete. Viņas ķermenis bija līdzīgs mēnessgaismai, un zeltainie mati viļņojās pār kailajām krūtīm. Lāpas apspīdēja viņas rāmo, mierīgo seju. Viņa bija satriecoša.

- Tā ir Mesalīna, - vietām atskanēja. - Imperatrise!

Selīne kā hipnotizēta skatījās uz divdesmit divus gadus veco impe-ratrisi. Viņa zināja, ka Mesalīna četrpadsmit gadu vecumā apprecējusies ar Klaudiju, kuram toreiz bija četrdesmit astoņi, un ir cēlusies no senām un ievērojamām ģimenēm - Domicijiem un Mesaliešiem. Bet Mesalīnas baudkāre un cietsirdība, pēc Selīnes domām, bija tikai tenkas un baumas.

Netālu kāds ieteicās:

- Es nejauši uzzināju, ka tā ir patiesība. Mesalīna uzliek sev blondu parūku un naktīs dodas uz piekrastes iecienītāko priekamāju un atdodas pārvelti. Saka, viņa esot neremdināma!

Selīne vēroja skaisto imperatrisi. Apgalvoja, ka viņa nogalinot katru savu mīļāko un-to zinot visi romieši!-greizsirdības dēļ esot nosūtījusi nāvē vairākas aristokrātes. Atcerējusies, ka Mesalīna ir Oktāvijas, Jūlija Cēzara radinieces, mazmazmeita, Selīne nodomāja: ‘'Mēs esam radinieces."

Majestātiski pastāvējusi gliemežvākā pietiekami ilgi - lai katrs varētu novērtēt dievietes "dzimšanu", Mesalīna nokāpa no sava pjedestāla un sāka pantomīmu. Kaut kur apakšklājā kāds muzikants stabulēja, un šīs mūzikas pavadījumā sākās mīts. Baržas mežainajā daļā pēkšņi parādījās jauns vīrietis. Tauta to tūdaļ pazina. Tas bija Sīlijs, par kuru runaja, ka tas esot glītākais un godkārīgākais vīrietis Romā - un Mesalīnas mīļākais.

Kamēr "Adonīds" savā baržas pusē ar žestiem un mīmiku centās izrādīt savu absolūto neieinteresētību turpmāko notikumu gaitā, Venera tēloja, ka rotaļājas ar saviem diviem dēliem - Erotu un Anterotu. Kad Erots - mazais Britāniks, Mesalīnas dēls - paņēma mazu loku un bultu, katrs zināja, kas notiks tālāk. Tas bija ļoti iecienīts mīts - stāsts par to, kā Veneras krūtīs ieurbjas Kupidona bulta, un kā viņai pavīd Adonīds, pirms ievainojums sadzijis. Tauta zināja, kā šis stāsts beigsies: Adonīdu nāvīgi ievainos mežakuilis, un no viņa asinīm uzziedēs sarkanās anemones.

Bet tik tālu neviens netika. Venera ieņēma vajadzīgo pozu, un Erots pacēla loku ar bultu. Barža viegli šūpojās, un mazais Britāniks, lai noturētu līdzsvaru, paspēris soli atpakaļ, visiem par pārsteigumu, iekrita ūdenī.

Vispirms iestājās klusums. Tad pūlis sāka nevaldāmi smieties. Zēns izmisīgi plunčājās, un viņa spārni komiski izplētās uz ūdens virsmas.

Tad Mesalīna iekliedzās:

- Viņš neprot peldēt!

Vairāki vīri tūdaļ iemetās upē. Izcēlās liels juceklis, jo katrs no tiem vēlējās izpelnīties godu, izglābjot imperatora troņmantnieku. Bet bija jau tumšs, un peldētāji sapinās baržas tauvās, tādēļ brīdī, kad zēns tika izvilkts krastā, tas bija bezsamaņā un vairs neelpoja.

- Dariet kaut ko! - Mesalīna kliedza.

Vīri pacēla Britāniku aiz kājām un sāka šūpot.

Andreass bija piecēlies no krēsla un nolēcis no paaugstinājuma. Kad viņš skrēja garām, Selīne pamanīja, ka zēna galva šūpojas bīstami tuvu zemei. Viņa bija sēdējusi tik tuvu, ka redzēja to, ko neviens cits nebija pamanījis: Nerons bija pagrūdis mazo Britāniku.

Andreass bija sasniedzis krastmalu un paņēma Britāniku savā ziņā. Noguldījis puisēnu uz muguras, Andreass sāka kustināt viņa nedzīvās rokas.

Visi Romas iedzīvotāji, drūmi klusējot, vēroja. Sīlijs bija apskāvis trīcošo Mesalīnu. Klaudijs, kurš sēdēja uz sava paaugstinājuma, šķita kā apdullis. Visi redzēja, kā no Britanika mutes plūst ārā ūdens, taču viņš joprojām neelpoja.

- Viņš ir miris! Paulīna neticīgi čukstēja.

Selīne pielēca kājās un metās uz upes krastu. Neteikusi Andreasam ne vārda, viņa nometās ceļos pie Britānika, saņēma ar rokām viņa galvu un sāka pūst elpu viņa mutē.

Andreass samulsis apsēdās. Visi skatījās, neko nesaprotot. Selīne vairākas reizes iepūta elpu zēna mutē un tad ieturēja pauzi, vērojot viņa krūtis. Tās nekustējās. Tad viņa pieliecās un, piespiedusi ausi krūtīm, sadzirda vārus sirdspukstus. Selīne atkal iepūta elpu. Viņa pūta ritmiski, apstājoties vienīgi, lai pavērotu, vai Britāniks nesāk elpot pats saviem spēkiem. Nakts likās bezgalīga, un minūtes šķita izstiepjamies stundu garumā.

Selīni sāka pārņemt izmisums. Viņa atkal paklausījās sirdspukstus un izdzirda ātru pulsu. Tā ritms saskanēja ar Selīnes sirdspukstu ritmu. Viņa juta sev pievērstus tūkstošiem acu skatienus. Arī Andreasa skatienu. "Tu dzīvosi!" Selīne sevī atkārtoja, turpinot pūst elpu zēna mutē. "Tev jādzīvo!"

Tad viņa ieraudzīja liesmu. Tā uzradās pati no sevis. Viņa nebija to saukusi. Tā pēkšņi dega ar tikpat skaidru liesmu kā lāpas krastmalā. Selīne juta tās siltumu un mierinošo spēku. Viņa saņēmās un lika liesmai degt krūtīs. Selīnes acis bija aizvērtas, ķermenis pilnīgi atslābināts. Viņas lūpas saslēdzās ap Britānika muti kā skūpstā. Ar savu elpu viņa ievadīja ļļgsrnu zēna ķermenī.

"Dzīvo!" Selīne klusībā lūdzās. "Pieņem mani un elpo jaunai dzīvei!"

Ar aizvērtām acīm ieraudzījusi, k^jģ^s dvēseles liesma kļūt garāka un lokveidā ieplūst no viņas mutes zēna mute,'lai fuTsavienotos ar mazāku, vājāku liesmiņu, Selīne saprata, ka zēns dzīvos.

Beidzot, kad pūlis sāka izrādīt nepacietību un Andreass bija pieskāries ar roku viņas delmam, Selīne izslējās. Tieši tobrīd Britāniks ieklepojās.

Kad zēnu aiznesa prom, sākās apdullinošas gaviles. Selīne tika uzvesta uz imperatora paaugstinājuma.

Klaudijs bija spiests ilgu laiku turēt paceltas rokas, līdz pūlis apklusa. Kad beidzot iestājās klusums, viņš trīcošā balsī teica:

- Tu esi izglābusi mana dēla, Romas troņmantinieka, dzīvību!

Tagad, sēžot tik tuvu, Selīne varēja redzēt imperatora sejā slimību

un laika zoba atstātās pēdas. Klaudijs bija tikai dažus gadus vecāks par Andreasu, bet izskatījās kā drebelīgs simtgadnieks.

- Kā tevi sauc? - viņš jautāja.

- Selīne, pavēlniek.

Klaudijs ar mutes kaktiņiem pasmaidīja.

- Nesauc mani par pavēlnieku, - viņš klusi sacīja. - Tas pārāk atgādina monarhiju. Sauc par Cēzaru. - Un tad turpināja skaļāk. - Tu šovakar veici brīnumu. Tā ir dievu zīme.

Visi uzgavilēja.

Klaudijs pagaidīja, līdz troksnis apklusa, un tad teica:

- Par to, ko tu izdarīji, neviena atlīdzība nav par lielu.

Selīne dzirdēja, kā viņam trīc balss, un redzēja asaras Klaudija acīs. Viņš gandrīz bija zaudējis dēlu.

- Saki, kādu atlīdzību tu vēlies, - imperators teica. - Tu redzēsi, kā Roma novērtē savus varoņus.

Paldies, Cēzar, - Selīne atbildēja. - Sev es neko nevēlos, bet gribētu lūgt dievišķo Cēzaru ņemt savā personiskā aizsardzībā Tibras salu.

- Ko tas nozīmē? Salu? Kāpēc?

Selīne aprakstīja apstākļus uz salas, pastāstīja par pārslogotajiem priesteriem un tempļa brāļiem, par pamestajiem vergiem. Kad viņas stāsts bija galā, imperators iejautājās:

- Kā tu to visu zini?

- Es tur strādāju, Cēzar. Esmu dziedniece. - Selīne pašķielēja uz Andreasu, kas stāvēja imperatoram aiz muguras, un redzēja, ka tas viņai uzsmaida.

- Dziedniece! - Klaudijs iesaucās. - Tad tādēļ tu spēji atgriezt manu dēlu dzīvē! Tava vēlēšanās tiks izpildīta, Selīn. Sala būs imperatora aizbildniecībā. Rīt mani ierēdņi aizies uz turieni un paskatīsies, kas darāms. Kā tu saproti, esmu vīrs, kurš nevar atļauties aizvainot dziedināšanas dievu.

- Pateicos, Cēzar! - Selīne pasmaidīja.

- Selīne... Vai tas irtavs pilnais vārds? Pie kādas ģimenes tu piederi?

Viņa vilcinājās.

- Mans pilnais vārds ir Kleopatra Selīne.

- Kleopatra Selīne? Kā tas var būt?

- Mani nosauca vecmāmiņas, Ēģiptes pēdējās valdnieces, vārda.

Selīnes priekšā, uz paaugstinājuma ap Klaudiju sēdēja imperatora

ģimenes locekļi un impērijas augstākās amatpersonas. Visi pārsteigti skatījās uz Selīni. Aiz viņas - upes krastos, uz balkoniem un māju jumtiem - stāvēja simtiem cilvēku un gaidīja. Klusuma bija dzirdama vienīgi vimpelīšu plīkšķēšana vējā un lāpu šņākšana.

- Nebiju domājis, ka no valdnieces pēctečiem kāds palicis dzīvs. Un kādai dzimtai tu piederi no tēva puses?

Selīne noņēma kaklarotu, atbrīvoja gredzenu no ķēdītes un sniedza to Klaudijam.

Klaudija pacēla to tuvu pie acīm un pašķielēja:

Ko? Šis gredzens piederēja dievišķajam Jūlijam. Vai arī kāds cits, šim līdzīgs. - Viņš paskatījās uz Selīni. - Ko tas nozīmē?

- Mans vectēvs bija Jūlijs Cēzars.

Ļaužu masa saviļņojās Kustība sākās pašā priekšā, jo tuvāk stāvošie varēja sadzirdēt, ko Klaudijs un Selīne saka. Ņirboņa atgādināja vilnīšus, ko rada mierīgā dīķa ūdenī iemests akmens. Tie aizplūda līdz pat lejā, pie upes stāvošajiem - arī tie sāka murmināt un sarunāties.

- Es runāju patiesību, Cēzar, - Selīne skaļi sacīja. - Mans tēvs bija princis Cēzarions, Kleopatras un Jūlija Cēzars dēls. Viņš netika nogalināts, kad dievs Augusts to pavēlēja, bet tika aizvests prom un paslēpts. Viņa vietā nogalināja kādu vergu. Toreiz, kad Augusts nomira, Tiberijs izsūtīja patruļu, lai tā nogalina Cēzarionu. Kopā ar sievu viņš bēga no Aleksandrijas uz. Palmīru, un tur piedzimu es.

Klaudijs brīdi vēroja Selīni un tad lēni noteica:

- Manam tēvabrālim Tiberijam bija daudz ienaidnieku. Viņš tronī nejutās drošs. Es zinu, viņš apgalvoja, ka dzirdējis runājam: Cēzarions, vienīgais Jūlija Cēzara dzīvais pēcnācējs, esot dzīvs. Un tad, baidoties no tīkojuma uz troni, nosūtīja kareivjus viņu noslepkavot. Bet viņš nekad nesaņēma pierādījumus, ka nogalinātais tiešām bijis Cēzarions.

- Šeit ir jūsu pierādījums, Cēzar, - Selīne norādīja uz gredzenu. - Kad mans tēvs mira, viņš iedeva to vecmātei, kura mani pieņēma, un sacīja, ka tas esot mans mantojums.

Klaudijs izskatījās skeptisks.

- Kad tas notika? Kurā mēnesi? - viņš jautāja.

- Tas bija augustā, Tiberija pirmajā valdīšanas gadā.

Klaudijs pamāja ar galvu. Viņš bija vēsturnieks un izglītots. Viņa galva bija pilna ar gadu skaitļiem, notikumiem un faktiem.

- Jā, tas notika tieši tad, - viņš teica. Bet tu taču varēji likt, lai izgatavo šādu gredzenu.

- Varēju, bet neesmu to darījusi.

- Tas vēl nav pierādījums. Vai tev ir citi pierādījumi?

Selīne padomāja.

- Nē, Cēzar. Nav.

- Vai ir kāds, kas var to apstiprināt?

- Es varu, Cēzar!

Visu skatieni pievērsās Andreasam, kurš paspēra soli uz priekšu.

- Viņa nemelo. Es biju Aleksandrijā, kad Selīne uzzināja patiesību par savu izcelšanos, - Andreass teica. Tas notika pagājušajā gadā. Pirms tam viņa pati neko nezināja.

- Un kādi pierādījumi ir Aleksandrijā? - Klaudijs jautāja.

-Viņas līdzība ar valdnieci Kleopatru. Tā ir pilnīga un neapšaubāma.

Kamēr Klaudijs vēl brīdi pētīja Selīni, pūļa ārējās malās sakās

troksnis. Sākumā bija dzirdama klusa rūkoņa, kas drīz vien vērtās skaļāka. Tā cēlās pret naksnīgajām debesīm, un, mājošo roku pavadīts, sauciens sasniedza imperatora paaugstinājumu. Tauta, ceļot dūres pret debesīm, ritmiski skandēja: "JŪ - lijs CĒ - zars, JŪ lijs CĒ - zars" - vēl un vēl.

Selīne pagriezās un pārsteigta skatījās uz ļaužu pūli. Gar abiem upes krastiem, lāpu un ugunskuru gaisma stāvēja tūkstošiem romiešu, māja ar rokām un skandēja: "JŪ - lijs CĒ - zars."

- Liekas, - Klaudijs sausi noteica, - Roma atzīst tavas tiesības.

Viņš saknieba lūpas un pavirši uzlūkoja neskaitāmos skatītājus. Viņš

neticēja Selīnes stāstam, bet pūlis acīmredzot ticēja. Klaudijs, redzēdams, cik ļoti ļaudis vēlējās pielūgt Selīni, tūlīt saprata, ko varētu iegūt, dodot tiem jaunu elku. Apskaujot Selīni, viņš nokļūtu vēl vienu soli tuvāk tautas labvēlībai. Tādēļ imperators uzlika roku Selīnei uz pleca, pagrieza viņu ar seju pret ļaužu pūli un skaļā, skaidrā balsī iesaucās:

- Lūk, kā Roma uzņem Jūlija Cēzara mazmeitu!

Tad piebilda, tikai viņai vienai dzirdot:

- Šonakt, kamēr svinības turpināsies, tu sēdēsi man blakus. Kad tās beigsies, nāc uz pili. Vienīgi tu drīksti pieskarties manam dēlam.

***

Pēc sadursmes ar nāvi Britāniks ātri atguvās un pēc vannas un siltām vakariņām paklausīgi devās gultā. Viens pēc otra telpu atstāja Klaudijs un Mesalīna, Agripīna un viņas īgnais dēls, imperatora ārsti, galminieki un vergi. Beigās Selīne palika viena ar zēnu un Andreasu, kurš, rokas sakrustojis uz krūtīm, stāvēja, atspiedies pret pīlāru.

Bija dziļa nakts, un guļamistabu no griestiem apspīdēja maiga lampu gaisma. Selīne sēdēja uz gultas malas un skatījās uz guļošo puisēnu.

- Kā tu varēji zināt, ka jārīkojas tieši tā? - Andreass iejautājās, kad hallē izskanēja pēdējo aizejošo soļu troksnis. - Kaut ko tādu es nekad agrāk nebiju redzējis.

- Es to iemācījos Persijā, - viņa atbildēja un pataustīja Britānika pieri. - Dažā ziņā indiešu medicīna ir mums priekšā.

- Ļaudis runā - tu esot dieviete.

- Tautai vajadzīgs kāds, ko dievināt. Rit tas būs kāds cits.

Andreass pagājās pa eleganto guļamistabu.

- Es biju ļoti patīkami pārsteigts, ieraugot tevi šovakar svinībās, -viņš teica. - Es domāju, ka esmu tevi pazaudējis.

- Pazaudējis? - Selīne pagriezās pret Andreasu. - Ko tu gribi teikt?

- Es pēcpusdienā aizgāju uz Paulīnas māju, un tevis tur nebija.

Selīne skatījās Andreasā un brīnījās par viņa magnetizējošo pievilcību.

- Vai tu esi iemīlējies Paulīnā? - viņa izdzirda savu balsi.

Andreass sarauca uzacis.

- Es mīlu viņu. Jā. Bet kā draugs.

- Tu šorīt ieradies Romā un devies tieši pie viņas.

- Lai satiktu tevi.

Selīne cieši uzlūkoja Andreasu.

- Es tev neticu.

- Kad pāriesi mājās, pajautā kalpotājam pie vārtiem. Kad kuģis ienāca ostā, man bija tikai viena doma: satikt tevi.

- Kādēļ tu man nekad nerakstīji?

- Es mēģināju, - viņš maigi teica. - Daudzas reizes.

Selīne saņēma rokas.

- Kādēļ tu nebrauci taisnā ceļā uz Romu, bet devies uz Spāniju?

- Klaudijs mani sūtīja. Viņš gribēja noskaidrot kādu jautājumu, un es biju vienīgais, kam viņš uzticējās. Man nebija izvēles.

Gaisā kaut kas jautās, pacilāts un neatlaidīgs. Selīne juta: tas nāca no Andreasa, no viņas pašas. "Lai fialiek," viņas prāts teica. "Jūs tagad esat svešinieki. Ir noticis pārāk daudz. Neuzplēs rētas. Nejauj vāju sājiem."

Bet viņa nespēja apstāties. Šīs tumši pelēkzilās acis bija pārāk neatvairāmas, un pagātne pārāk stingri turēja tagadni.

- Andreas, - Selīne klusā balsī iesāka. - Es gribētu tev kaut ko pajautāt. Kaut gan -laikam nevajadzētu. Man vajadzētu to aizmirst. Pēc visiem šiem gadiem...

- Jā? Kas ir? - Andreass pienāca tuvāk.

- Vai tu... - viņa skatījās uz saviem krampjaini saņemtajiem pirkstiem. "Ja viņš teiks nē, ja viņš teiks nē..." Vai tu kādreiz devies uz Palmīru, Andreas?

- Palmīru? - Andreass brīnījās.

Selīne vēlējās, kaut nebūtu jautājusi. Patiesību nezinot, viņa justos drošāka.

- Kādēļ man būtu vajadzējis doties uz Palmīru?

Selīne pataustīja Britānika pieri.

- Es pametu Antiohiju, jā, - Andreass teica. - Lai uzmeklētu tevi. Bet ne uz Palmīru. Es devos uz Tīru.

Selīne pagriezās.

- Kādē| lai es ietu uz Palmīru? - viņš vēlreiz vaicāja.

Selīne piecēlās un ieskatījās viņam tieši acīs.

- Es tev atstāju ziņu. Tavā mājā. Vai tu to nesaņēmi?

- Jā, saņēmu. Bet kāds tam sakars ar Palmīru?

- Es to uzrakstīju, - Selīne teica. - Es vēstulē visu paskaidroju.

Andreass sastinga.

- Kādā vēstulē? Meitene, kas tevi uzklausīja, teica, ka tu iešot uz Tīru.

- Tīru?

- Lai apprecētos.

Selīne stāvēja kā zibens ķerta.

-Apprecētos? Un tu... tam noticēji?

- Tādu ziņu tu atstāji!

- Tā nebija. Es liku, lai meitene pasaka tev, ka māte ved mani uz Palmīru. Es gribēju, lai tu man seko. Es atstāju vēstulīti, ko uzrakstīju uz kādas lauskas.

- Es nesaņēmu nevienu vēstulīti, - Andreass teica. - Meitene teica, tu esot sacījusi, ka esi izlēmusi precēties ar kādu citu.

- Andreas! Tie bija meli!

- Kāpēc lai viņa melotu?

- Droši vien bija iemīlējusies tevī.

Andreass mēģināja atcerēties meiteni, kas bija rūpējusies par viņu ostas kvartālā - spokainu stāvu ar skumjām acīm, kas kā rēgs bija klīdusi ap viņa māju. Viņa bija nomirusi tajā pašā vasarā ar mugurkaula smadzeņu slimību, kuras cēlonis bija grūtību pilnā dzīve nabadzībā. Tagad Andreass atcerējās - viņu bija mīlējis Malahs.

Andreass apskāva Selīnes plecus.

- Tu saki, ka tie bija meli, bet tomēr apprecējies!

- Es neapprecējos.

- Tava meita...

- Es ar viņas tēvu nekad nebiju precējusies! Tas bija kāds, kuru es satiku daudzus gadus pēc aiziešanas no Antiohijas, vīrs, kurš...

Andreass apklusināja Selīni ar pēkšņu skūpstu, un viņas rokas apvijās ap Andreasa kaklu.

Viņš ieslēpa seju Selīnes matos un murmināja:

- Es tevi meklēju. Es aizbraucu uz Tīru, uz Cēzareju. Es dzīvoju vienīgi tāpēc, lai atkal redzētu tevi, Selīn. Bija tik sāpīgi, kad tu aizgāji no manis, bet tas bija nieks salīdzinājumā ar sāpēm, ka nevarēju tevi atkal sastapt. Es domāju - ja būtu tevi atradis, tad būtu cīnījies tevis dēļ. Es būtu tevi atguvis. Bet man taču nebija ne jausmas, uz kurieni tu devies.

-Visus šos briesmīgos mēnešus biju Lašas pilī,-viņa elsoja, skūpstīdama Andreasa acis. - Un tuksnesī, kur mēs bēgām, slēpāmies, peldējām pa upi. Un Persijā - tava seja vienmēr bija manu acu priekšā. Es lūdzu Dievu, lai tu kādudien mani atrastu.

- Beidzot es tevi atradu un vairs nelaidīšu vaļā. Es nekad neesmu mīlējis kādu citu tā, kā tevi, Selīn. Tu iemācīji mani atkal sapņot, atkal cerēt. Tu atdevi man pašcieņu. Bet, kad tu pazudi, sapņi un cerības nomira. Es atgriezos uz jūras...

- Mēs atkal varam sapņot, Andreas! Kopā! Mēs varam turpināt no tās vietas, kur beidzām - grotā. Tu rakstīsi savas grāmatas, tu mācīsi, un es...

Viņi atkal skūpstījās un piekļāvās viens otram, lai remdētu sāpes par tik nežēlīgi zaudētajiem gadiem. Tad Andreass aizveda Selīni uz pils istabām, kurās viņš dzīvoja.

ASTOTĀ GRĀMATA. ROMA

.

59. nodaļa

Tur tas bija. Domus Julia - Jūlija nams - patvērums slimajiem.

Imperatrise Agripīna bija pavērusi nestuvju aizkariņus tā, lai varētu skatīties ārā, pati paliekot neredzama. Viņa uz brīdi apstājās kreisajā Tibras krastā, lai redzētu, kas notiek uz salas, kur tika būvēts Domus julia, un nodomāja: "Tai sievietei pietiek nekaunības nosaukt savu untumu vārdā, kas pieder vienai no Romas senākajām un cienījamākajām ģimenēm, un Klaudijs, idiots, dod savu piekrišanu."

Agripīna satvēra aizkariņu ciešāk. Viņa zināja, ko iecerējusi Jūlija Selīne - viņas piekrišana šim vārdam bija pietiekams pierādījums ambīcijām. Vārdu "Jūlija Selīne" Selīnei bija devuši Romas iedzīvotāji toreiz, kad notika svinības uz upes, pirms piecarpus gadiem. Cik pazemīga Jūlija Selīne bija izlikusies pēc dzīvības izglābšanas Britānikam! Cik kautrīgi viņa bija pieņēmusi pūļa cieņas apliecinājumus! Bet Agripīna zināja patiesību. Viņa zināja, ka Jūlijai Selīnei ir vismaz tikpat liela vēlme valdīt Romas impērijas tronī kā viņai, Agripīnai.

Četrus ar pusi gadus, kopš Agripīna bija Klaudija sieva - īsi pēc upes svinībām Mesalīnu sodīja ar nāvi par bigāmiju, - Agripīnai bija viens vienīgs mērķis: kļūt par imperatora māti. Savā apsēstībā viņa bija apprecējusies ar mātesbrāli, likusi pasludināt sevi par imperatrisi un pārliecinājusi Klaudiju formāli adoptēt viņas dēlu Neronu, tādējādi panākot viņam tiešās mantošanas tiesības, jo Britāniks bija jaunāks. Ikviens, kas radīja kaut niecīgākos draudus Agripīnas plāniem, tika novākts no ceļa. Viņa bija raudzījusies, lai dēls būtu vienīgais likumīgais Jūliju Klaudiju pārstāvis un lai tautai pēc Klaudija nāves nebūtu izvēles.

Bet tagad, šķiet, radies jauns kavēklis!

Agripīna vēroja uz salas notiekošo kā kaķene, kas seko vissīkākajai peles kustībai. Tur bija strādnieku brigādes, marmora griezēji, zīmētāji, amatnieki un arhitekti, un visi skraidīja iekšā un ārā no pusgatavā Domus, kāpelēja pa sastatnēm kā bites ap stropu. "Bezsmadzeņu trani," Agripīna nodomāja, "kas pieglaimojas valdniecei." Un kur gan "viņas augstība" šorīt bija?

Agripīna atvilka aizkariņus mazliet vairāk un pārlūkoja salu.

Dienvidu galā stāvēja vecais, vienkāršais Asklēpija templis. To apņēma dārzi un dažas mazākas ēkas - šķūnīši un žāvētavas, ko Jūlija Selīne bija pārvērtusi par pagaidu telpām slimniekiem. Bet pāri visam slējās daļēji uzceltais Domus. Tā granīta pīlāri un marmora velves tiecās uz debesīm kā norāde uz greznību viņsaulē. Šis diženums gatavojās aizēnot Romas lielās celtnes - Marcella teātri, Agripa templi un līdz ar to kļūt par skaistāko un ievērojamāko būvi Romas impērijā.

Eka slimiem cilvēkiem!

Agripīna deva zīmi nesējiem, lai pieiet tuvāk upes krastam. Viņa cerēja ieraudzīt Jūliju Selīni un pārliecināties, vai informatoru ziņas ir patiesas.

No savas novērošanas vietas imperatrise varēja redzēt ziemas miegā dusošos dārza celiņus, tukšos baseinus un krūmu alejas. Drīz vien sala atmodīsies dzīvei, kļūs par ziedu viju, kas no kāda dieva pieres nomesta vecās, pelēkās upes vidū, atdzīvinot Romu ar puķēm un zaļumu. Tas viss bija Jūlijas Selīnes veikums. Cik Agripīna spēja atcerēties, Tibras upes sala vienmēr bija tikai acij tīkams skats. Piecarpus gados Jūlijai Selīnei bija izdevies to pārvērst par paradīzi.

Cēlonis visam bija Klaudija jaunais dekrēts, kas tika izdots tūlīt pēc svinībām uz upes un noteica to, ka visi vergi, kas, nogādāti un atstāti uz Tlberīna salas, izveseļojās, jāatlaiž brīvībā.

Rezultātus, protams, nebija grūti paredzēt, un tie nelika gaidīt. Neviens neuzdrošinājās aizvainot imperatoru un iebilst pret viņa jauno projektu; tauta pēkšņi sāka cienīt veco salu. Un daudzi vergu īpašnieki uzskatīja, ka veigu pamešana, lai tie atgūtu veselību un atstātu salu kā brīvi cilvēki, ir finansiāla izšķērdība.

Vergu pamešana uz salas izbeidzās gandrīz vienas nakts laikā. Asklēpija brāļi rūpējās par jau esošajiem pacientiem un atlaida tos kā brīvus cilvēkus, - tā pārapdzīvotība izbeidzās. Drīz radās brīvas platības, piebūves kļuva tukšas, un sala sāka atgūties. Sāka ieplūst nauda no turīgiem ziedotājiem, kuri vēlējās iegūt imperatora labvēlību; tika remontēti jumti un sienas, stādīti dārzi un ierīkoti baseini. Sāka atgriezties svētceļnieki un reizē artiem arī ārsti no pilsētas. Visi runāja, ka Dievs atgriezies uz salas, un to panākusi dievišķā Jūlija mazmeita.

Romieši bija dievbijīgi un māņticīgi; tie cienīja senās tradīcijas, bijās no dieviem un godāja savus priekštečus. Tādēļ arī Jūlija Selīne ieguva tik milzīgu popularitāti. Vienmēr gatavi radīt no varoņa elku, romieši bija nosēdinājuši Jūliju Selīni uz neaizsniedzama pjedestāla. Ne tāpēc vien, ka viņā ritēja Jūliju asinis, kas - tāpat kā Cēzaru pirms viņas - Selīni tieši saistīja ar dievieti Veneru, bet viņas nedzirdēti 'labo darbu" dēļ.

Agripīna turēja aizkariņus tik stingri, ka gandrīz sāka sāpēt rokas.

Kādēļ cilvēki neizprata Jūlijas Selīnes nodomus? Patvērums slimajiem, patiešām! Tie varēja tur palikt tik ilgi, cik nepieciešams, un tos aprūpēja izglītoti slimnieku kopēji. Nekā tamlīdzīga nebija visā pasaulē. Agripīna zināja: ta ir viltība; šī patvēruma sala un piedauzīgais Domus, kas slējās pretī mākoņiem, bija triks, lai nostiprinātu Jūlijas Selīnes vietu ļaužu sirdīs.

"Tā, lai viņas dēls un nevis manējais, kjūtu pamākamo imperatoru..."

Beidzot viņa to ieraudzīja. Pazīstamajā baltā audekla stolā, zem plīvura, ar pazīstamo melnkoka kasti plecā. Jūlija Selīne iznāca no kādas nelielas akmens ēkas un devās prom pa taciņu uz celtniecības vietu salas ziemeļu galā. Cieši pa pēdām sekoja viņas "ēna" - vienmēr klātesošais vientiesis, vārdā Pindars, kurš kādudien bija uzradies salā un tagad vienmēr bija līdzās Jūlijai Selīnei.

Agripīna samiedza acis. Viņa vēroja Jūlijas Selīnes tuvošanos Domus, redzēja, kā tiek pārtraukts darbs, kā ļaudis viņu sveicina - gan tie, kas augšā uz mūriem, gan tie, kuri lejā pie apmetuma groziem. Viltīgais marta vējš, visu laiku pūtis no rietumiem, pēkšņi mainīja virzienu un uzpūta no ziemeļpuses. Tikai īsu brīdi, bet ar to pietika, lai Jūlijas Se-līnes palla noplivinātos un atsegtu viņas ķermeņa jauno piebriedumu.

Agripīna ļāva aizkariņam nokrist. Viņa bija redzējusi to, ko gribēja. Viņas ziņotāji bija runājuši patiesību. Jūlija Selīne bija stāvoklī.

Imperatrise deva nesējiem pavēli nest viņu projām no upes krasta. Viņas prāts jau sāka kalt plānus. Šos piecarpus gadus Jūlija Selīne nebija viņu apdraudējusi, bet tagad viņa kļuva bīstama, un Agripīna bija gatava rīkoties.

Jūlijas Selīnes bērns - un Domus - nedrīkstēja dzīvot.

60. nodaļa

Kā vienmēr, ierodoties Paulīnas kundzes mājā, Ulrika mēģināja sev iestāstīt, ka nemeklē l iriku. Ja arī viņi dažreiz satikās un ielūkojās viens otram acīs, Ulrika centās ignorēt savus straujos sirdspukstus. Viņa varētu atzīties, ka mīlējusi Eiriku kā brāli pirms septiņiem gadiem, kad viņai bija divpadsmit, bet tagad viņa nepavisam nebija iemīlējusies. Tas bija neiedomājami.

Ulrika bieži ieradās Paulīnas mājā, kas nebija tālu no viņas pašas mājas pakalnā, kur viņa dzīvoja kopā ar māti un patēvu Andreasu. Viņa nāca, jo mīlēja mazo Valēriju. Ulrika viņam šo un to mācīja un

rotaļājās ar viņu. Katrs aizpildīja tukšumu otra dzīvē. Šajā pēcpusdienā Paulīnas kundze rīkoja lielas viesības, un Ulrika meklēja mazo zēnu.

Viņa atrada Valēriju peristila dārzā gaidām pirmo viesu ierašanos. Ulrika pielavījās, satvēra viņu un pacēla augstu gaisā. Valērijs iespiedzās un sāka spārdīties.

- Ai, brālīt! - Ulrika nolaida viņu zemē. - Tu kļūsti pārāk smags šādiem jokiem. Tev tagad ir seši gadi - esi jau gandrīz pieaudzis!

Ulrika mēģināja izslieties, bet Valērijs bija apskāvis viņu ap kaklu un nelaida vaļā.

- Neatstāj mani, Rikij! - viņš teica.

Viņa nometās ceļos un atbīdīja matus no Valērija pieres. Viņam bija pievilcīga seja ar tukliem vaigiem un jautājoši savilktām uzacīm. "Kāpēc viņš vienmēr ir tik nobijies?" Ulrika nodomāja.

Paulīnas kundze bija laba māte, bet ļoti aizņemta un ne vienmēr saprata, kas puisēnam vajadzīgs. Ulrika gan saprata. Arī viņa, maza būdama, bija izjutusi vecāku uzmanības trūkumu.

- Vai nevēlies, lai piedalos viesībās? - viņa jautāja.

- Man nerūp viesības, Rikij! Es tikai negribu, ka tu precies ar Drūzu.

Ulrikas seja apmācās. Tādos brīžos viņi abi līdzinājās brālim un

māsai - ar vienādi drūmiem skatieniem.

Bet tad Ulrika aši pasmaidīja un noteica:

- Nav nozīmes, brālīt, ar ko es precēšos, jo tu vienmēr vari nākt un apciemot mani!

- Bet es nevarēšu dzīvot pie tevis.

Tu taču arī tagad nedzīvo pie manis, vai ne?

Valērijs pastiepa lūpas. Šis teiciens nebija īsti pareizs. Rikija dzīvoja tikai gabaliņu tālāk uz tās pašas ielas un nāca šurp gandrīz katru dienu. Valērijs juta, ka laulības visu izmainītu, kaut gan nezināja, kādā veidā.

- Tad tev pašai būtu mazs bērniņš, un mani tu aizmirstu.

-Ai, brālīt! Ulrika viņu apskāva. - Cik drūmas domas ir tavā galviņā!

Bet zināma taisnība Valērijam bija. Vienalga, ar ko Ulrika apprecētos, viņa aizietu dzīvot citur, un - viņa cerēja - viņai pašai būtu bērni.

Pēkšņi Ulrika kļuva īgna uz Paulīnu. Viņai nevajadzēja runāt ko tādu zēna klātbūtnē. Ne tāpēc, ka būtu kāds iemesls domāt, ka viņa gribētu precēties ar Drūzu. Tas būtu tikpat absurdi kā viņas mīlestība pret Eiriku.

Vedot zēnu no dārza atpakaļ uz bērnistabu, Ulrika domāja par Drūzu.

Tas bija ļoti izskatīgs augstmaņa dēls, bagāts, ar vēlmi kļūt par senatoru. Un vēl jauns, tikai divdesmit trīs gadus vecs - pretstata daudzajiem cerību pilnajiem pielūdzējiem, kas nāca uz Ulrikas māju. Taču Drūzs, tāpat kā visi pārējie, nepievērsa uzmanību tam, ka Ulrikai ir deviņpadsmit gadu-pēc vispārpieņemtajām normām, viņa jau veca. Vecuma faktoru neņēma vērā, jo apprecēt Ulriku bija ļoti izdevīgi: viņa ir skaista, piesolīts ievērojams pūrs, viņai slaveni priekšteči. Patiesībā Ulrika bija viena no populārākajām jaunajām sievietēm Romā.

Bet kā viņa varētu izskaidrot mātei un Paulīnai, ka nav gatava precībām, ka viņu vada neizprotama enerģija un nemiers, kuriem nevar atrast apzīmējumu? Jau Aleksandrijā, kopš divpadsmit gadu vecuma Ulrika bija jutusi dziļi dvēselē savādu karstumu, līdzīgu ogļu pannai, kas sakveldēta kādam noteiktam nolūkam.

"Bet kādam?" viņa prātoja, nododot Valēriju auklītei.

Ulrika juta dzinuli, bet nezināja, kurp tas viņu virza. Viņa juta, ka ir dzimusi, lai darbotos, bet vēl nedzirdēja savu aicinājumu. Viņai patika strādāt uz salas; tāpat kā māti, arī Ulriku interesēja medicīna un dziedniecība. Bet Roma likās tikpat smacīga kā kādreiz bija šķitusi Alek-sandrija; tā nebija pietiekami liela, lai apvaldītu viņas neizteiktās ambīcijas. Ko Ulrika īsti gribēja? Varbūt iet mātes pēdās un ceļot pa pasauli ar medicīnas kasti plecos?

"Varbūt kādudien tas man atklāsies/' Ulrika domāja, skubinot Valēriju ēst. "Tāpat, kā to uzzināja mana māte. Varbūt tas notiks drīz..."

Pirmo viesu ierašanās apakšstāvā lika Ulrikai paskatīties pa bērnistabas logu. No tā pavērās skats uz augļu dārzu, kas klāja nogāzi aiz villas. Arā spīdēja aprīļa saulīte. Ulrikai iesmeldzās sirds.

Viņa domāja par Eiriku.

Ulrika atcerējās senās dienas, kad bija dzīvojusi šajā mājā kā Pau-līnas viešņa. Viņa un Eiriks bija zagušies ārā, uz augļu dārzu, lai mācītos viens otra valodu. Toreiz viņi bija kautrīgi un nedroši: Ulrika bija tikko ieradusies Romā, un Eirikam verdzība arī bija kaut kas jauns. Zem citronu un apelsīnu kokiem klusi tika izrunāti vārdi grieķu un ģermāņu valodās; Ulrika ar nūjiņu bija zīmējusi mālos burtus, mācot Eiriku lasīt viņa paša valodā. Iepazinušies tuvāk, viņi labi jutās viens otra sabiedrībā. Noguruši no mācībām, viņi rotaļājās augļu dārzā. Eiriks viņu ķircināja un raustīja aiz matu pīnēm; Ulrika uzjautrinājās par Firika balss lūzumu un dīgstošajām pūciņām uz virslūpas. Viņi dzinās viens otram pakaļ un mētājās ar sapuvušiem augļiem. Tās bija laimīgas dienas.

Vēlāk, tajā vasarā, kad Ulrikai bija piecpadsmit, bet Eirikam-septiņpadsmit, viņi spēlēja "sunīšus". Viņa nozaga Eirika sandali, un viņš dzinās Ulrikai pakaļ starp kokiem. Viņš noķēra Ulriku, abi smiedamies plūcās. Ulrika paklupa un nokrita zemē. Viņi kādu brīdi cīkstējās, tad Eiriks impulsīvi piespieda lūpas Ulrikas mutei. Ulrika, pārsteigta un izbijusies, viņu atgrūda, teikdama, ka tās esot zvērīgas manieres, un nosauca Eiriku par barbaru.

Pēc šī gadījuma Eiriks staigāja saīdzis. Viņš atteicās runāt ar Ulriku ģermāņu mēlē, nosauca viņu par bērnu un lūdza, lai liekot viņu mierā.

Ulrika vairākas nedējas bija noskumusi. Viņa nesaprata savas izjūtas. Kāpēc viņa tā rīkojusies, kāpēc runājusi tik cietsirdīgi? Viņai sāka rādīties dīvaini, uzbudinoši sapņi par fizisku mīlestību. Katru reizi, ierodoties Paulīnas mājā, Ulrika lūkojās pēc Eirika.

Un tad, pirms diviem gadiem, viņas septiņpadsmitās dzimšanas dienas vakarā, nāca drausmīgais notikums.

- Rikij, - Valērijs parāva Ulriku aiz apģērba. Viņš bija apēdis olas un maizi.

Viņa uzsmaidīja nopietnajai sejiņai.

-Apsoli, ka būsi labs un paklausīgs, brālīt, - Ulrika teica. - Klausi Nannijai un nosnaudies. Es vēlāk atnesīšu cienastu.

Kāpjot lejup pa kāpnēm, lai sasveicinātos ar Paulīnas viesiem, Ulrika iedomājās, ka viņas nemiers varbūt saistīts ar notikumiem bērnībā. Nepārtrauktie ceļojumi, dzīvošana teltīs un iebraucamās vietās, kad nebija nekā, ko varētu saukt par mājām - droši vien tad tika iesēta šī nemiera sēkliņa, šis dīglis, kura dēļ tagad nebija iespējams pateikt, kas viņu gaida nākotnē.

Caur vārtiem Ulrika pamanīja uz ielas piebraucam trīs zirgus un ieraudzīja Eiriku viņa lieliskajā tunikā, matiem zeltaini spīdot saulē. Viņš vadīja zirgus.

Pirms diviem gadiem Paulīnas mājā bija notikušas viesības par godu Ulrikai. Bija viesi, burvju mākslinieki un mīmi, dzimšanas dienas dāvanas. Visu dienu viņa bija gaidījusi Eiriku, cerēdama viņu satikt. Bet viņa nebija, un Ulrika nosprieda, ka Eiriks dusmojas. Viņš tā mēdza darīt. Un tad Ulrikai izdevās sevi pārliecināt, ka viņa tomēr nemaz nevēlas Eirika klātbūtni, ka viņš varbūt tikai mulsinātu ar savu lempīgumu.

Naktī visu māju bija pamodinājusi kņada dārzā. Vergu uzraugs Lūkass bija atvilcis Eiriku. Uz viņa muguras bija redzamas svaigas pātagas sitienu pēdas, seja bija vienos zilumos, un rokas saslēgtas dzelžos. Lūkass skaidroja Paulīnas kundzei, ka puisis ticis noķerts bēgot - viņš jājis pāri pakalniem uz piekrastes pusi.

Verga bēgšana tika uzskatīta par nopietnu pārkāpumu, jo, pametot sava saimnieka mājas, tas būtībā nozaga kādam piederošo īpašumu. Tā kā Eiriks turklāt bija paņēmis arī zirgu no staļļa, viņa noziegums bija divkāršs, un tādēļ, citiem vergiem par brīdinājumu, Lūkass ieteica sodīt Eiriku ar nāvi.

Ulrika bija aizlikusi labu vārdu. Viņa lūdza Paulīnu būt iecietīgai. Paulīna šaubījās. Sabiedrībā, kur vergu vairāk nekā brīvo cilvēku, ļoti svarīgi, lai kungi saglabā virsroku. Neviens nedrīkstēja aizmirst asiņaino sacelšanos, kuru pirms vairākiem gadiem vadīja Spartaks. Bet, tā kā Ulrika tik izmisīgi lūdzās un viņai bija dzimšanas diena, Paulīna negribīgi piekāpās ar noteikumu, ka nākamais pārkāpums tiks sodīts bez žēlastības.

Kad visi bija atkal devušies pie miera un Eiriks atbrīvots no važām, Ulrika smaidīdama pavērsās pret Eiriku, cerot, ka viņš pateiksies. Bet Eiriks, neapmierināts par Ulrikas iejaukšanos, nikni paskatījās un cēli aizsoļoja.

Pēc tam viņi runājās reti. Nejauši ejot garām mājā, Ulrika sagaidīja Eiriku ar saltu vienaldzību, un Eirika zilajās acīs kvēloja aizvainojums.

"Viņš nav manis cienīgs/' Ulrika sev atgādināja tagad, ķermenim degot ilgās pēc Eirika. "Kā es spētu mīlēt tādu rupekli?"

- Krustmāt, - Ulrika, satikusi Paulīnu peristila dārzā, sacīja. - Es noliku Valēriju pagulēt diendusu.

- Paldies, dārgā, - Paulīna saņēma un paspieda Ulrikas roku. - Dažreiz man liekas, ka nevis es, bet tu esi Valērija māte.

- Krustmāt Paulīna, jūs taču zināt, ka mātes nekad netiek pilnībā novērtētas, - Ulrika teica. Tad, atcerējusies Rani, piebilda: - Bet krustmātes gan!

Abas iesmējās, un Ulrika iejautājās:

- Runājot par mātēm - vai manējā vēl nav ieradusies?

Paulīna papurināja galvu.

- īpaši pārsteigta tu nejūties, vai ne?

Pēdējā gada laikā mana māte nekad nekur nav ieradusies laikā. Domus viņu pilnīgi pārņēmis savā varā.

- Viņu var apskaust, - Paulīna klusi noteica. - Domus ir tavas mātes mūža sapņa piepildījums. Kad tas tiks pabeigts un sāks uzņemt slimniekus, viņai un Andreasam sāksies nozīmīgs darbs.

- Es vēlos, kaut viņa vairāk atpūstos, - Ulrika iebilda. - It īpaši tagad, kad viņai būs bērniņš.

- Jā, - Paulīna piekrita.

Viņa bija priecīga par Selīni. Bērniņš tika kvēli gaidīts. Andreass ārkārtīgi priecājās. Paulīna jau sen bija atguvusies no īslaicīgās vilšanās sajūtas, izdzirdot par Andreasa un Selīnes nodomu precēties. Viņa bija redzējusi, kā abi sader kopā; Andreass patiesībā bija piederējis Selīnei jau ilgi, pirms Paulīna ar viņu iepazinās. Samierinājusies ar to un ar atmiņām par savu vīru un laimīgajiem kopā pavadītajiem gadiem, veltot visas rūpes un mīlestību bērnam, kurš bija Selīnes dāvana viņai, Paulīna spēja vairs nesapņot par precībām ar Andreasu un novēlēt saviem draugiem laimi.

Tieši tad parādījās trīs vīri zirgos, un, spriežot pēc izskata un manierēm, tās bija svarīgas personas.

Vērojot, kā jātnieki nokāpj no zirgiem, Ulrika uzmeta acis ari Eirikam, kura pienākums bija saņemt zirgus. Viņa sejā bija Ulrikai tik labi pazīstamā stingā izteiksme, kas liecināja, ka viņā verd dziļš naids. Ulrika zināja, ka Eiriks nicina savus pavēlniekus. Septiņu gadu laikā viņš vēl nebija pilnīgi "salauzts", un viņa mugura laiku pa laikam vēl dabūja just pātagas dzēlienus.

Dārzā stāvēja kambarkungs un paziņoja ieradušos viesu vārdus. Izrādījās, ka šie trīs, kas tagad iesoļoja pa vārtiem, bija karavīri. Pirmais no tiem bija ievērojams centurions, otrais - slavens tribūns.

Trešais bija Reinzemes uzvarētājs, virspavēlnieks Gajs Vatīnijs.

61. nodaļa

- Baidos, ka nespēšu jums palīdzēt, - Selīne teica, pabeigusi izmeklēt jauno sievieti. - Es nezinu jūsu neauglības iemeslu un nevaru arī ieteikt ārstēšanu pret to.

Paciente, kāda divdesmit piecus gadus veca aristokrāte, bija apprecējusies pirms deviņiem gadiem, taču bērnu viņai vēl nebija. Tā bija viena no daudzajām šādu aprindu sievietēm, kuras nāca pie Selīnes pēc padoma, kā rīkoties.

Kad sieviete bija aizgājusi, Selīne piegāja pie mazā lodziņa un ieelpoja spirdzinošo aprīļa gaisu. Mazā slimnieku nodaļa visu ziemu netika vēdināta, jo bija pārāk auksts. Pēc sena romiešu paraduma, lai atsvaidzinātu sasmakušo gaisu, visās telpās pastāvīgi tika dedzināta maize. Beidzot bija pienācis pavasaris. Sala bija vienos ziedos, un no upes cauri slimnieku telpām pūta svaigi vēji.

Selīne apņēma ar rokām vēderu, brīnīdamās par tajā notiekošo.

Toreizējie notikumi upes svētku laikā - tajā vakarā pirms piecarpus gadiem bija ļāvuši Selīnei tūdaļ iekļūt Romas augstākajās aprindās. Viņa bija atklājusi, ka romiešu aristokrātu slimības neatšķiras no bagāto ļaužu slimībām jebkurā citā pilsētā, taču viņu mulsināja kāds izņēmums: Romas aristokrātija sirga ar dīvainu neauglību.

Kad Selīne sāka saieties ar Romas aristokrātiju, viņa ievēroja, ka daudziem pāriem nav bērnu, un iedomājās, ka tāda ir to vēlme. Bet tad, pavisam negaidīti, sievietes sāka griezties pie viņas pēc palīdzības.

Selīne izvaicāja Andreasu, bet viņš nezināja izskaidrojumu. Visinteresantākais bija tas, ka neauglība, šķiet, neskāra zemākās kārtas. Tās turpināja veidot lielas ģimenes un atstāt nevēlamos bērnus uz tempļa pakāpieniem. Likās, ka neārstējamā nespēja turpināt dzimtu skārusi vienīgi tos, kuri dzīvoja lepnajās savrupmājās uz pakalniem.

Sākumā Selīne domāja, ka tas ir kāds interesants fenomens, bet drīz vien šī problēma skāra arī viņu. Pēc laulībām oktobra mēnesī, pirms piecarpus gadiem, Selīne un Andreass bija mēģinājuši tikt pie bērna, bet piecu gadu laikā tas neizdevās. Selīne sāka baiļoties, ka viņa, tāpat kā pārējie, varētu būt kaut kādā veidā saindēta, ka viņu piemeklējusi tā pati nezināmā slimība vai nespēja, kas bagātās Romas sievietes. Viņai taču bija savas auglības pierādījums - Ulrika.

Tas bija sagādājis lielas raizes, līdz beidzot janvārī Selīne uztvēra savā ķermenī pazīstamās sajūtas.

Šis brīnumainais bērns Andreasam nozīmēja vairāk nekā viņai pašai. Selīne zināja, cik ārkārtīgi Andreass ilgojas pēc sava paša bērna. Viņš nekad nebija izteicis to vārdos, bet to varēja izlasīt viņa acīs ikreiz, kad viņi mīlējās, katru mēnesi, kad Selīne noliedzoši papurināja galvu. Viņš bija piecdesmit četrus gadus vecs, un trūka mantinieka. Selīne zināja, ka viņam tas nozīmē ļoti daudz. Tā bija villa pakalnos, kas kādam būs jāmanto, viņa un Selīnes uzkrātā bagātība un apjomīgā medicīnas enciklopēdija, ko Andreass rakstīja un kas drīz būs pabeigta. Protams, daļa no visa tiks Ulrikai, bet, ja Andreasam būtu dēls...

"Līdz ar šī bērna piedzimšanu/' pavērsusi skatienu uz pusgatavo Domus, kas slējās pāri Romas jumtiem, Selīne domāja, "mēsarAndreasu pilnībā piederēsim viens otram. Mēs būsim īsta ģimene."

Par savu dzimtu, kas dzīvoja imperatora pilī, Selīne daudz neinteresējās, tāpat ari par savu pirms daudziem gadiem zaudēto ģimeni -māti un dvīņubrāli. Selīne beidzot bija samierinājusies ar domu, ka tie droši vien ir miruši. "No Palmīras netika atvesti nekādi pierādījumi", Klaudijs bija teicis toreiz, upes svētkos. Un tas varēja nozīmēt vienīgi to, ka māte un viņas jaundzimušais dēls nav pārcietuši ceļojumu līdz Romai.

Selīne mēģināja noteikt laiku pēc saules pulksteņa dārzā. Viņai bija jādodas uz Paulīnas māju; drīz vajadzēja nākt viesiem. Taču viņa nespēja novērst skatienu no Domus Julia baltā karkasa, kas slējās pret zilajām aprīļa debesīm.

Redzot lieliskās celtnes lēno dzimšanu, Selīnes dvēsele pildījās ar lepnumu. Viņas meklējumiem bija pienācis gals.

Domus tika būvēts pēc Selīnes norādījumiem. Tai bija jākļūst par teicamu drošības patvērumu slimajiem un medicīnas skolu, kurā tiks gūtas zināšanas. Ne tie cilvēki, kas šobrīd te strādāja, ne nākamais personāls, ne studenti, kas ieradīsies, ne arī tūkstotis pacientu, kas aizņems gultasvietas - nezinās, ka šajā ēkā ir kaut kas no Persijas chikisaka, romiešu valetudinarium, Esenes infirmaria un Aleksandrijas Medicīnas skolas. Domus bija dažādām slimībām paredzētas nodaļas, kapela visiem dieviem un ārsta kabinets ar kupolu, kas pavērsts pret sauli. Andreass bija izplānojis lekciju telpas, nelielu anatomijas teātri un guļamzāli saviem medicīnas studentiem. Pašlaik tika ierīkotas caurules ūdenim, lai varētu aizskalot atkritumus. Domus tika būvēts, ņemot vērā tā praktisko pielietojumu un arī skaistuma prasības, jo Selīne uzskatīja, ka dvēseles miers palīdz dziedināt ķermeni. Kad ēka būs gatava, baltā rotonda lielākā no visām pārējām - būs redzama jūdzēm tālu un mirdzēs saulē kā monuments veselībai un dziedniecības mākslai. Domus ļulia būs unikāla celtne, un Selīne bija pārliecināta, ka tā stāvēs mūžīgi.

Tagad Selīne beidzot redzēja, kā viņas būtība saistīta ar dziedniecību, jo šeitstāvēja pierādījums: Domus ļulia, "Jūlija nams". Šādu vīziju Selīne spēja īstenot dzīvē tikai tāpēc, ka bija Jūlija Cēzara mazmeita. Jo viņa bija redzējusi savos drudža murgos uz Eifratas upes - alabastra sienas, kas baltas mirdzēja saulē. Šis bija arī tā sapņa piepildījums, kuram viņi ar Andreasu bija ļāvušies Datnes grotā - sapņa par strādāšanu kopā kopīgas lietas labā.

Aizgriežoties no loga, Selīne ieraudzīja Pindaru steidzamies pa celiņu. Viņa sejā bija manāms satraukums.

Pindars bija kā neatņemama salas sastāvdaļa - viņš te dzīvoja un kopa dārzus. Visi ta pierada pie viņa, ka gandrīz vairs neievēroja. Arī Selīne vairs nepievērsa uzmanību savai pastāvīgajai "ēnai". Viņa bija pilnībā apradusi ar to.

Neviens īsti nezināja, kad viņš bija iesācis nākt uz salu; kādā dienā viņš vienkārši uzradās un sāka slaucīt dārza celiņu. Viņš darījagadījuma darbus - baseinos nokasīja aļģes, apcirpa dzīvžogus - līdz Selīne beidzot pajautāja, kas viņš ir. Neviens to nezināja.

Izrādījās, ka Pindaram ir pāri par trīsdesmit gadiem, taču viņš izskatījās pēc zēna. Selīne atklāja, ka tas ir tunikas dēļ, kura nokarājās pār izstīdzējušo augumu. Tā nekad nekrita taisni, bet ap jostas vietu bija savilkta krokās. Sandales vienmēr bija sasietas nepareizi, un mati puiciskā ērkulī vienmēr krita pāri sejai. Pindara seja arī bija dīvaina. Kaut arī pieauguša cilvēka seja, tā bija pārsteidzoši gluda, bez grumbām, un smaids bija savādi mīļš.

Viņš bija licies diezgan nekaitīgs, nekad nerunāja, nekad neko nejautāja, vienkārši veica sīkos darbus tempļa apkaimē, un tādēļ viņam atļāva palikt, līdz reiz ieradās kāds vīrs, lai aizvestu Pindaru prom. Tas bija Rufuss, Pindara tēvs.

- Viņš nedomā neko ļaunu, - Rufuss bija paskaidrojis Selīnei, kad Pindars pretojās tēva pūlēm aizvest viņu no salas. - Tāds jau tas puika ir. ļa kaut ko ieņem galvā, tad dabūt ārā to vairs nevar. Nezinu, ko viņš iedomājies tagad. Esmu vedis viņu prom no salas vismaz simt reižu, un viņš vienmēr atgriežas.

Rufuss bija ap sešdesmit gadus vecs vīrs, liela auguma, spēcīgs, rētām izvagotu seju un iesirmu bārdu. Viņš valkāja pašausta auduma tuniku un oda pēc sīpoliem. Selīne saprata, ka abi ir nabadzīgi - savādais tēvs un dēls: viens bija pavisam neizglītots, otrs - vientiesīgs.

- Viņš var palikt, - Selīne bija teikusi. - Patiesībā viņš mums palīdz.

- Viņš gribētu gulēt šeit, jaunkundz, ja jūs ļautu, - Rufuss, redzami atvieglots, bija teicis. - Redzat, es esmu vēlējs un visu dienu strādāju. Pindaram vajadzīgs kāds, kurš par viņu rūpējas. Cilvēki izturējās pret viņu ļauni, jo viņš, lūk, ir atpalicis.

- Es raudzīšos, lai te neviens pret viņu neizturētos ļauni.

Un tā šis dīvainais zēns-vīrs bija palicis. Viņu vienmēr redzēja Selīnes tuvumā čakli izpildām sīkos darbus un uzsmaidām ikvienam, kurš gāja garām. Selīne ievēroja, ka šodien, skrienot pa celiņu, viņam līdzi ir suns.

Šī suņa izglābšana liecināja Selīnei par Pindara raksturu.

Pa salu klaiņoja vairāki suņi Bija daži sargsuņi, kas ķēra žurkas un trušus. Tie pārtika no atkritumiem. Bet bija arī šis suns - krancis ar četrstūrainu galvu, līdzīgs vecam lācim, tik šausmīgi vājš, ka ribas spiedās cauri pinkainajai vilnai. Visi domāja, ka tas ir slims un drīz vien mirs.

Drīz mirs - tas tiesa, - bet ne no slimības.

Pindars bija atvēris suņa muti, ieraudzījis nolūzušos un nodilušos zobus un tūdaļ sapratis, ka nabaga suns vienkārši nevar sakošļāt viņam pamesto barību un var nobeigties aiz bada. Tad Pindars bija paņēmis mazliet maizes un taukus, samīcījis to kā pīrādziņus un bāzis vecajam sunim mutē. Tas bija ilgs un garlaicīgs process, bet viņš turpināja to darīt vēl tagad - sešus mēnešus pēc suņa atveseļošanās. Suns izveseļojās un tagad skraidīja un lēkāja pa celiņu līdzi savam saimniekam. Viņi līdzinājās viens otram - Pindars un suns, kuru visi saukāja par Fido. Romā tas bija populārs suņu vārds, kas latīniski nozīmēja "uzticams".

Ieraudzījis Selīni pie loga, Pindars sāka izmisīgi māt ar rokām. Viņš reti kad bija uzbudināts, tāpēc Selīne saprata, ka kaut kas nav kārtībā, un saņēma pallu ciešāk ap pleciem. Viņai radās ļauna priekšnojauta.

Ierodoties būvlaukumā, Selīne konstatēja, ka visi darbi pārtraukti. Strādnieki bija pametuši neapjumtāsēkas iekštelpas un, nervozi mīņādamies, stāvēja ārpusē.

- Kas noticis? - Selīne jautāja meistaram Gailam.

Tas bija liela auguma vīrs ar platiem pleciem un gladiatora muskuļiem, bet, tuvojoties Selīnei, viņa uzvedībā jautās lēnprātība.

- Tas atkal ir noticis, kundze, - viņš teica.

Selīne saknieba lūpas. Tā bija ceturtā reize trīs nedēļu laikā! Kurš pastrādāja šos sabotāžas aktus?

- Kur tas ir? - viņa jautāja.

Galls norādīja uz Domus.

- Tur, iekšā. Puiši negrib iet atpakaļ. Daži jau ir pametuši salu. Tie saka - šī celtne esot nolādēta.

Selīne uzmeta Gailam brīdinošu skatienu. Viņa bija sacījusi, lai tas nepieļauj šādas runas starp vīriem.

Pacēlusi svārku apakšmalu, Selīne pārkāpa akmeņu un darbarīku kaudzei un iegāja ēkā. Visu klaja smalku Kairas marmora putekļu kārta no apšuvuma, ko marmora griezēji bija sākuši likt uz sienām. Putekļi klāja sastatnes, mērnieku piederumus, pat arhitekta galdu. Selīne devās uz ēkas pašu centru, kurā pēc dažiem mēnešiem, tieši zem rotondas centra tiks novietota Veneras statuja. Bija paredzēta marmora grīda, taču pagaidām tur bija tikai atstātie būvgruži.

Viņa pēkšņi apstājās, ar roku aizspieda muti un, aši novērsusies, pārvarēdama nelabumu, metās atpakaļ uz ieeju.

- No kurienes tas radās? - Selīne jautāja meistaram.

- Viens no strādniekiem to atrada, iemūrētu sienā. Viņš teica, ka java vēl neesot bijusi sacietējusi. Tas izdarīts pagājušajā naktī.

Selīne uz bridi pievēra acis, mēģinot izslēgt no atmiņas nupat redzēto. Tad iejautājās:

- Kur bija apsardze?

-Viņi apgalvo, ka esot bijuši nomodā, kundze. Un visi lukturi dega. Mēs trīskāršojām sardzi, kopš...

Kopš pagājušās nedēļas, kad pie viena pīlāra tika atrasta pakārta melna kaza.

Selīne nespēja tam noticēt. Acīmredzot to izdarījis kāds no te strādājošajiem - varbūt kāds no darba brigādes vai no daudzajiem zīmētājiem, vai topogrāfiem. Domus strādāja trīssimt cilvēku; to izdarīt varēja ikviens.

- Dabū to projām, - viņa teica. - Sadedzini!

Bet meistars nekustējās.

- Es teicu - dabū to prom!

- Piedodiet, kundze, - Galls sacīja, - bet tas ir kaut kas nelabs. Tas ir dēmonu darbs. Ja es tam pieskaršos, kas ar mani notiks?

- Ak, Gail, tas ir tikai... - Selīne nespēja sevi piespiest izteikt līdz galam. Klusākā balsī viņa turpināja: - Vai tu nesaproti, ka kāds mēģina aizkavēt šos darbus? Mēs nedrīkstam to pieļaut. Tā lieta tur iekšā, Gail, ir tikai priekšmets.

- Tā ir melnā maģija.

Selīne redzēja, ka vīri sāk negribīgi kustēties.

- Es no tā nebaidos, - viņa noteica un devās atkal iekšā.

Bet Pindars pieskārās Selīnes elkonim un noraizējies ielūkojās viņai acīs. Tad mēģināja viņu atturēt, bet Selīne teica:

- Nē, Pindar. Man tas jādara. Man viņiem jāparāda, ka nebaidos. Viņa sameklēja divus mietiņus un pacēla artiem priekšmetu. Kad

viņa iznāca saules gaismā, turot to iespējami tālāk no sevis, vīri atkāpās un pārkrustījās pret "jauno aci". Selīne steidzas uz salas otras puses nogāzi un iemeta mietiņus ar visu nastu upē.

Atgriezusies pie vīriem, Selīne ietinās savā pallā, lai tie nemanītu, ka viņa trīc.

- Tas ir izdarīts, - viņa sacīja. - Nav vairs, no kā baidīties.

Tā ir burvestība, - Galls teica. - Šai celtnei kāds ir uzlicis lāstu, un tas skars arī mūs!

- Ejiet atpakaj pie darba! Visi!

Vīri saskatījās.

- Es teicu - ejiet pie darba!

Selīne redzēja, kā visu acis pievēršas Gailam, gaidot kādu zīmi. Galls nobijies atturējās. Tad viņa uzkāpa pa piekrāmētajām kāpnēm un paņēma milzīgu āmuru. Pacēlusi to virs galvas, Selīne iesaucās:

- Tad es pati to darīšu! Es nevēlos aizvainot dievišķo jūliju tādā veidā! Vairāki vīri panācās uz priekšu un izņēma smago darbarīku viņai

no rokām, atgādinot par Selīnes delikāto stāvokli un apgalvojot, ka godā dievišķo Jūliju un viņa mazmeitu. Tad kā norāti bērni negribīgi atgriezās pie darba.

***

- Nākamreiz es aizvedīšu turp priesterus un likšu tiem izdzīt ļaunos garus. Tas ir vienīgais veids, kā piespiest vīrus strādāt Domus.

Ulrika ar māti, sadevušās rokās, gāja cauri dārzam.

- Kurš varētu izdarīt ko tādu? - Ulrika iejautājās.

Selīne pakratīja galvu. Viņa ieskatījās labi apgaismotajā ēdamistabā, kura bija pilna ar Paulīnas viesiem, taču neredzēja tos. Selīnes acu priekšā stāvēja pretīgais priekšmets, ko viņa pēcpusdienā bija iemetusi upē. Selīne uzdeva sev jautājumu, kādas gan nejaucības nesīs rītdiena.

Viņas saskrējās ar trim militāra izskata vīriešiem, kuri, stīvi izslē-jušies, stāvēja dārzā un debatēja par kādu militārās stratēģijas jautājumu. Tie pārtrauca sarunu, lai stādītos priekšā Selīnei. Kad ierunājās virspavēlnieks Vatīnijs, Selīne jutās pārsteigta.

Viņai par izbrīnu, Vatīnijs bija ārkārtīgi izskatīgs.

- Virspavēlnieks Vatīnijs? Vai esmu dzirdējusi pārjums, kungs?

Tribūns iesmējās, atklājot baltus zobus iedegušajā sejā.

- Ja neesat dzirdējusi, kundze, tad esat sabojājusi viņam šo dienu! Gajs būtu satriekts, ja uzzinātu, ka Romā ir kāda skaista sieviete, kura nezina, kas viņš ir!

Selīne ignorēja šo otro vīrieti un blenza uz Gāju Vatīniju. Viņam bija dziļi iegrimušas acis un liels, taisns deguns; viņa skaistums bija gandrīz vai baigs, manieres - augstprātīgas. Uz lūpām varēja manīt smaida atblāzmu.

- Varbūt jūs esat tas Gajs Vatīnijs, kurš pirms vairākiem gadiem cīnījās pie Reinas? - Selīne sadzirdēja pati savu balsi.

Viņa smaids kļuva platāks.

- Tātad jūs esat par mani dzirdējusi, - viņš mierīgi noteica.

Selīne aizvēra acis. "Vulf," viņa, sirdij sāpot, domāja, "kas noticis?

Vai tu neatgriezies Ģermāni jā? Ak, Vulf! Tev neizdevās atriebties..."

Gajs Vatīnijs aplūkoja Ulriku. Viņa acis lēnām slīdēja pār tās augumu. Nākamajā mirklī kāds vergs paziņoja, ka pusdienu galds ir klāts, un visi trīs vīri atvainojušies pagriezās un devās iekšā.

- Māt! - Ulrika iesaucās, pamanījusi Selīnes bālo seju. - Vai tev kļuva slikti?

- Nē. Viss kārtībā.

- Tu domā par Domus?

- Nē, - Selīne izdvesa.

Ulrika noskatījās pakaļ trim militārpersonām, kas iegāja ēdamistabā.

- Vai viņi tevi sarūgtināja? - Ulrika iejautājās. - Vai tas bija Gajs Vatīnijs?

Selīne piespiesti pasmaidīja.

- Es neesmu sarūgtināta, Ulrika. Ar mani viss kārtībā. Vai iesim iekšā?

- Kas ir šis Gajs Vatīnijs?

- Viņš reiz komandēja leģionus pie Reinas, - Selīne izvairījās no meitas skatiena. - Tas bija pirms daudziem gadiem. Tu vēl nebiji dzimusi.

Bija uzklāti četri galdi, un pie trim katra galda malām stāvēja dīvāni. Viesu izvietojums tika stingri reglamentēts: katra dīvāna kreisajā pusē atgāzušies sēdēja goda viesi. Galdu ceturtā mala bija brīva, lai vergi varētu pienest ēdienus un dzērienus un novākt traukus.

Kad viņas iegāja ēdamzālē, Andreass no aizmugures pienāca un apņēma pameitu ap vidukli.

- Redzu, ka Paulīna šovakar ielūgusi Odiusu un Odiju, - viņš nomurmināja.

Ulrika iesmējās. Tas bija viņu joks. Maksims un Jūnona nevienam nepatika.

Viņa satvēra Andreasa roku un uzmeta viņam sazvērniecisku skatienu. Ulrika mīlēja savu patēvu. Sākumā viņa uzskatīja Andreasu par uzmācīgu, bet tad, laulību ceremonijas laikā Ostijā, kad māte bija stāvējusi ugunssarkanā plīvurā un Andreass bija uzvilcis dzelzs gredzenu Selīnes kreisās rokas trešajā pirkstā, Ulriku tik ļoti bija saviļņojis Andreasa mīlestības pilnais skatiens, ka viņa bija padevusies.

Andreass bija labs cilvēks, laipns un ar maigu, klusu balsi. Un ļoti inteliģents. Viņa enciklopēdija ietvēra gandrīz četrdesmit sējumus un solījās kļūt par pilnīgāko jebkad uzrakstīto darbu medicīnas nozarē. Ulrika bieži palīdzēja Andreasam darbā, kad viņš strādāja pakalnos, viņu īpašuma dārzā. Andreass diktēja, un Ulrika rakstīja. Viņa lasīja arī korektūru un izteica priekšlikumus, un Andreass vienmēr ieklausījās un respektēja viņas padomus.

- Kas ir tie trīs? - viņš iejautājās, pamājis uz sarkanās un zelta krāsas tunikās tērpto militārpersonu pusi, kuri izturējās tā, it kā māja piederētu viņiem.

- Kareivji, - Ulrika teica un ieņēma savu vietu uz trešā dīvāna.

Goda vieta pie šī galda pienācās virspavēlniekam Gajam Vatīnijam.

Selīne, kas tēloja namamāti, bija atlaidusies uz dīvāna viņam pa kreisi. Ulrika sēdēja pretī mātei. Starp viņām vietas ieņēma Maksims un Jūnona, centurions un lēdija Aurēlija - paveca atraitne.

Uz galda pārsvarā bija cepti fazāni, izrotāti ar pašu spalvām. Ap tiem tika izvietoti dažādi trauki, no kuriem viesi ēdienu ņēma ar rokām. Trīsdesmit sešu cilvēku sarunas piepildīja telpu un gandrīz apslāpēja muzikanta solo priekšnesumu, kurš kaktā spēlēja panflautu. Prasmīgi un veikli darbojās četrdesmit vergi.

Ulrika nespēja novērst acis no Gaja Vatīnija.

- Es jums saku - tas ir sasodīti apgrūtinoši, - viņš stāstīja savam galdabiedram. - Tiberija laikā mēs parakstījām miera līgumu ar barbariem, un tagad viņi to lauž. Kaligulam, ziniet, bija plāni pāriet Reinu un uzvarēt "brīvos" ģermāņus. Ja vien viņš būtu tos īstenojis, mēs izvairītos no nogurdinošā uzdevuma atgriezties pie Reinas!

Pamanījis, ka Ulrika viņu vēro, Gajs Vatīnijs apklusa un savukārt aplūkoja viņu. Viņš nevarēja nenovērtēt Ulrikas neparasto skaistumu -zeltaini brūnos matus un zilās acis. Ātrs acu uzmetiens viņas kreisajai

rokai liecināja, ka Ulrika nav precējusies. Tas Gāju Vatīniju pārsteidza, jo, pēc viņa aprēķiniem, Ulrika jau sen sasniegusi precību vecumu.

Viņš pasmaidīja savu visjaukāko smaidu un ieteicās:

- Es jūs garlaikoju ar savām runām par karu.

- Nepavisam, virspavēlniek, - Ulrika atbildēja, - mani vienmēr interesējusi Reinzeme.

Viņa skatiens noslīdēja uz Ulrikas krūtīm, līdz viņa turpināja:

- Varbūt jūs interesētu apskatīt manu bibliotēku par šo tēmu?

- Kādēļ tie nevar iekārtoties uz pastāvīgu dzīvi un kļūt civilizēti? -Aurēlijas kundze pajautāja. - Paraugieties, ko mēs esam izdarījuši pārējās pasaules labā. Mūsu akvedukti, mūsu ceļi.

Ulrika paskatījās uz māti un izbrīnījās, redzot, cik viņa bāla. Selīne neko neēda un arī vīnam nebija pieskārusies.

- Ilgu laiku viņi bija miermīlīgi, - virspavēlnieks Vatīnijs paskaidroja. - Bet tagad liekas, viņus musina kāds vadonis.

- Un kas viņš ir? - Maksims jautāja.

- Mēs nezinām ne viņa vārdu, ne to, kas viņš ir. Nekad neesam viņu redzējuši. Viņš uzradās pēkšņi, no nekurienes, un tagad vada ģermāņu cilšu jaunu sacelšanos. Tie uzbrūk, kad mēs to vismazāk gaidām, un tad nozūd mežā. Patruļas, kas tiek izsūtītas, lai atrastu viņu nometni, nekad neatgriežas. Situācija kļūst aizvien sliktāka, tādēļ Ģermānijas pārvaldnieks Pomponijs Otrais sauc mani atpakaļ uzņemties leģionu vadību.

Gajs Vatīnijs iemalkoja vīnu un pagaidīja, līdz kāds vergs noslaucīja viņam lūpas, tad pašapzinīgi piebilda:

- Es atradīšu to nemiernieku vadoni, un, kad būšu atradis, viņa nāvessods kļūs par brīdinošu piemēru citiem, kam varētu rasties dumpīgas domas. Es vēlos apturēt šo ļaunumu reizi par visām reizēm.

- Kā jūs varat būt drošs, virspavēlniek, ka šoreiz jums veiksies? -Ulrika jautāja.

- Tāpēc, ka man ir īpašs plāns. Ne jau nejaušības dēļ imperators izvēlējās mani par Reinas leģionu komandieri. Es esmu izcils stratēģis. Šī kampaņa prasa izcilu stratēģiju.

Ulrika vēroja Gāju Vatīniju. Šis uzpūtīgais lielībnieks gatavojās atgriezties pie viņas tēva tautas un pakļaut to reizi par visām reizēm!

Viņa pasmaidīja:

- Esmu lasījusi, ka barbari esot viltīgi, virspavēlniek Vatīnij. Kas tas jums par īpašu plānu, kas garantēs tik drošu uzvaru?

Viņš atsmaidīja Ulrikai. Smaida jautās nepārprotams mājiens. Tad teica:

- Tas ir plāns, kas nevar izgāzties, jo balstās uz pārsteiguma momentu.

Ulrika piespieda sevi izlikties mierīga, it kā viņu interesētu tikai plāna teorētiskā puse.

Viņa paņēma olīvu un turpināja:

- Es domāju, ka tagad barbariem ir zināmas visas leģionu izmantotās stratēģijas, arī tās, kas domātas kā pārsteigums.

- Šis plāns būs citāds.

- Kāds?

Viņš iesmējās un papurināja galvu.

- Jūs nesaprastu. Šīs lietas labāk atstāt vīru ziņā.

Bet Ulrika, koķeti smaidīdama, neatkāpās.

- Esmu lasījusi sava vecvectēva memuārus par viņa iekarojumiem, -viņa sacīja, smalkā veidā atgādinot par lielo karavadoni Jūliju Cēzaru, kura pēctece viņa bija. - Runas par militāriem varoņdarbiem man neapnīk, virspavēlniek.

- Man apnīk, - Aurēlijas kundze noteica un pievērsās Selīnei. - Jūlija Selīn, dāigā! Kā veicas ar darbiem jūsu jaunajā ēkā?

Selīne samirkšķināja acis. Viņas domas bija klejojušas tālu prom.

- Piedodiet, es nesadzirdēju.

- Jūsu jaunā būve. Domus. Vai viss norit labi? Jāatzīstas, man grūti iedomāties, kāda tā izskatīsies. Tas, liekas, ir liels objekts. Bet kādēļ piepildīt to ar slimiem cilvēkiem? Un vispār, es uzskatu, ka slimie vislabāk tiek aprūpēti savās mājās, kur ir viņu ģimenes.

- Daudziem nav māju un nav ģimeņu. Piemēram, jūs pati, Aurēlijas kundze! Jūs esat atraitne un dzīvojat viena, vai ne?

Bet viens no maniem vergiem ir ārsts.

Selīne necentās komentēt. Daudzi no tā saucamajiem vergu ārstiem bija slikti izglītoti un nespēja neko daudz vairāk kā pārsiet ievainojumu. Bet Aurēlijas kundze nesaprastu, un arī vairākums Romas iedzīvotāju nesaprata, ko Selīne un Andreass cerēja paveikt uz salas. Nekur visā pasaulē nebija nekā līdzīga Domus. Bet Selīne zināja, ka, tiklīdz vērsies ēkas durvis un sāksies dziedināšana un mācībās, ļaudis ātri aptvers tā nozīmīgumu.

- Virspavēlniek Vatīnij, - Ulrika ierunājās, lai piesaistītu sev uzmanību. - Vai cīņā pret barbariem jūs domājāt izmantot kara mašīnas?

Viņš brīdi skatījās, tad, juzdamies glaimots par Ulrikas interesi un spēju aptvert un saprast, sacīja:

- Tieši to barbari arī gaidīs. Bet man ir padomā pavisam cits uzbrukuma plāns. Šoreiz es cīnīšos ar uguns palīdzību.

Ulrika jautājoši gaidīja.

- Saprotiet, - Gajs Vatīnijs teica, - lai pieveiktu barbarus reizi par visām reizēm, nepieciešams lietot pārsteiguma taktiku. Viņi gaidīs kara mašīnas, un tieši tās es sūtīšu pret tiem.

-Viltība? - Ulrika ieplēta acis.

Viņš pamāja ar galvu.

- Šajā karagājienā imperators ir devis man rīcības brīvību. Man ir tiesības iesaistīt tik leģionāru, cik man vajadzīgs, un tik daudz aplenkuma mehānismu, cik būs nepieciešams. Un tieši to barbari ieraudzīs. Katapultas un pārvietojamos torņus, jātnieku daļas un kājnieku vienības. Viss būs ļoti labi organizēts, viss romiešu garā. Bet viņi neredzēs, -Vatīnijs ieturēja pauzi, lai nogaršotu vīnu, - partizānu vienības, ko apmācījuši un vada paši barbari. Tās izkaisītas mežos viņu aizmugurē.

Ulrika blenza uz Gāju Vatīniju. Viņš bija runājis par uguni kā kaujas ieroci. Viņš gatavojās izmantot Ulrikas tautas kara mākslu cīņā pret šo tautu. Tie būs apbruņojušies, lai cīnītos pret romiešu kara mašīnām un kavalēriju - viltība, māneklis - bet tiem uzbruks no aizmugures.

Ulrika aizgriezās. Paskatījās uz savām rokām un juta pirkstu galiņos pulsa sitienus. Un nodomāja: "Tā būs slepkavošana../'

62. nodaļa

Nakts bija kļuvusi auksta. Ulrika, ģērbusies vienīgi naktskreklā, pirms iziešanas ārā uzmeta ap pleciem vilnas segu.

Paulīnas māja bija tumša un klusa. Viesi jau sen bija aizgājuši, un tagad visi gulēja. Maksims un ļūnona, kuru māja bija tālu, gulēja blakusistabā, un Ulrikas vecāki, piekrituši Paulīnas lūgumam palikt pa nakti, iekārtojās trīs istabas tālāk. Ulrika klusi aizlavījās pa koridoru un pieklauvēja pie mātes istabas durvīm. Selīne atvēra. Ulrika redzēja, ka māte ir apģērbusies un, ieraugot meitu, nemaz neizskatās pārsteigta.

- Es jau domāju, ka tu nāksi, - Selīne teica, aizvērdama durvis aiz Ulrikas.

Ogļu pannā dega ogles. Tai blakus stāvēja divi krēsli ar kājsoli-ņiem. Selīne apsēdās un ar rokas mājienu aicināja Ulriku pievienoties.

- Andreass guļ. Mēs varam parunāt.

Viņas brīdi sēdēja klusēdamas un vēroja kvēlojošās kokogles, tad Selīne beidzot ierunājās.

- Tu gribi uzzināt par Gāju Vatīniju? - viņa klusi jautaja.

- Viņš tevi sarūgtināja, māt. Tas bija nepārprotami. Visu pusdienu laiku. Un tu agri aizgāji. Pastāsti man. Kāds viņam sakars ar manu tēvu? Vai viņš bija tas, kurš...?

Selīne pagriezās un uzlūkoja meitu.

- Tas bija Gajs Vatīnijs, kurš nodedzināja tava tēva ciematu līdz pamatiem un aizveda viņu, saslēgtu ķēdēs. Visus gadus, kamēr mēs bijām kopā, tavs tēvs bieži runāja par atgriešanos Ģermānijā un atriebību Gajam Vatīnijam.

- Es saprotu, - Ulrika nočukstēja. - Tēvs nenodzīvoja tik ilgi, lai varētu izpildīt savu zvērestu. Nogalināt šo vīru. Vīru, ar kuru nupat kopā pusdienoju.

- Ulrika! - Selīne saņēma meitas roku. - Tas bija tik sen. Pirms daudziem gadiem. Neuztraucies par to, Ulrika! Nedomā vairs par to!

- Es jūtos tā, it kā būtu tēvu nodevusi.

Tu neesi nodevusi! - Selīne uzmeta acis aizvērtajām guļamistabas durvīm un turpināja klusākā balsī. - Tu taču nezināji, kas ir Gajs Vatīnijs! Un tā bija tava tēva cīņa, nevis tavējā!

Ulrika juta, ka rokas tvēriens kļūst ciešs, tik ciešs, ka sāk sāpēt. Viņa ieskatījās mātei acīs.

- Ir vēl kaut kas, - viņa sacīja. - kaut kas, ko tu neesi man pateikusi. Kas tas ir?

Selīne atvilka roku un novērsa skatienu.

- Vai /rvēI kaut kas? - Ulrika neatlaidās.

Selīne pamāja ar galvu.

- Pastāsti.

Selīne atkal paskatījās meitā. Viņas acīs jautās sāpes.

- Ir kas tāds, ko man vajadzēja pastāstīt tev jau sen, - viņa teica stingrā balsī. - Es biju domājusi to darīt. Man nelikās, ka spētu izskaidrot to, kamēr tu biji maza, bet es vienmēr domāju... kad tu kļūsi vecāka. Rani vienmēr mudināja mani tev izstāstīt. Bet nekad nebija īstais brīdis.

Selīne lauzīja rokas.

- Ulrika, - viņa turpināja. - Es stāstīju, ka tavs tēvs tika nogalināts nelaimes gadījumā medībās, pirms tu piedzimi. Tie bija meli. Viņš atstāja Persiju. Viņš devās atpakaļ uz Ģermāniju.

Ulrika sastinga.

- Viņš nenomira? Atgriezās Ģermānijā?

- Es uzstāju. Mēs pabijām Persijā tikai īsu laiciņu, kad uzzinājām, ka pirms mums tur bijis Gajs Vatīnijs. Mums teica, ka viņš devies uz Ģermāniju. Es mudināju tavu tēvu steigties viņam pakaļ. Pati paliku Persijā.

- Un viņš aizgāja? Zinādams, ka tu esi stāvoklī?

- Nē. Viņš nezināja, ka esmu stāvoklī. Es neteicu.

- Kādēļ?

- Es zināju, ka tad viņš būtu palicis pie manis. Zināju arī to, ka pēc bērna piedzimšanas viņš nekad nebūtu atgriezies Ģermānijā. Man nebija nekādu tiesību iejaukties viņa dzīvē, Ulrika!

- Nekādu tiesībulTu biji viņa sieva!

- Nē, nebiju. Mēs nekad nebijām precējušies, - Selīne pakratīja galvu.

Ulrika cieši uzlūkoja māti.

- Viņam jau bija sieva, - Selīne turpināja, neskatoties uz meitu. -Viņam Ģermānijā bija sieva un dēls. Ak, Ulrika! Mēs artavu tēvu nekad nebijām domājuši pavadīt atlikušo mūža daļu kopā! Viņa liktenis gaidīja Reinzemē, un es meklēju Andreasu. Mums bija jāiet katram savs ceļš.

- Viņš aizgāja no Persijas, - Ulrika lēni teica, - nezinot, ka tu esi stāvoklī. Viņš nezināja par mani.

- Nē.

Ulrika pēkšņi satraucās:

- Un arī tagad viņš par mani neko nezina! Mans tēvs nezina, ka es eksistēju!

- Viņš vairs nevar būt dzīvs, Ulrika!

- Kā tu vari tā runāt?

- Ja viņš būtu ticis līdz Ģermānijai, tad būtu atradis Gāju Vatīniju un atriebies.

Ulrikas acīs pavīdēja riebums. Viņa gandrīz vai nočukstēja:

- Un Gajs Vatīnijs ir dzīvs. Šovakar es sēdēju pie viena galda ar viņu...

Selīne vēlreiz pasniedzās pēc meitas rokas, taču Ulrika to atrāva.

- Tev nebija tiesību to slēpt no manis! - viņa iesaucās. - Visi šie gadi ir bijuši meli!

-Tas bija tevis pašas dēļ, Ulrika. Bērns būdama, tu nesaprastu. Tu dusmotos uz mani, ka ļāvu viņam aiziet. Tu nesaprastu, kādēļ es tā rīkojos.

- Es dusmojos uz tevi tagad, māt! Jau sen es neesmu vairs bērns. Tu varēji izstāstīt pirms daudziem gadiem, lai man nebūtu jāuzzina šādā veidā! - Ulrika piecēlās kājās. - Tu atņēmi man tēvu un tad ļāvi uzaugt pārliecībā, ka es dievinu mirušu cilvēku. Un šovakar, māt šovakar, kad es runāju ar to monstru, tu tikai sēdēji!

-Ulrika...

Bet viņa jau bija aiz durvīm.

***

Ulrika gulēja un skatījās griestos, ieklausīdamās pilsētas ielu nakts satiksmes attālajā rīboņā. Viņas sirds dauzījās, isu brītiņu paraudājusi, Ulrika sāka domāt. Tagad, guļot uz muguras un lūkojoties tumsā, viņa mēģināja noskaidrot savas jūtas, bet nespēja. Bija sāpes un vilšanās, un apziņa, ka viņa ir nodota. Bet bija arī žēlums pret māti, pret to jauno sievieti Persijā, kura nēsāja bērnu un aizsūtīja mīļoto vīrieti projām, viņa paša dēļ. Ulrikas apbrīns par mātes upuri, par viņas drosmi visus šos gadus bērna dēļ nēsāt sevī šo noslēpumu, jaucās ar aizvainojumu par to, ka viņa nebija zinājusi patiesību. Ulrika domāja par tēvu, kurš noteikti bija dzīvs toreiz, kad viņa bērnībā tik bieži bija pieminējusi viņu. Un Jeruzalemē, kad Ulrika bija sekojusi krauklim, - varbūt tēvs arī tad vēl bija dzīvs. Dzīvs, nezinot, ka otrā pasaules malā viņam ir meita.

Ulrika uz brīdi iemiga un redzēja sapni. Viņa pieceļas nogultas, pieiet pie loga, izkāpj ārā un basām kājām nostājas sniegā. Visapkārt aug augstas priedes, un mākoņi aizsedz mēness seju. Viņa redz pēdas - lielu pēdu nospiedumus, kas ved mežā. Ulrika seko pa tām un uz pleciem jūt mēnessgaismu. Pēkšņi viņa ierauga lielu, pinkainu vilku ar dzeltenām acīm. Viņa apsēžas sniegā, vilks pienāk, noguļas blakus un ieliek galvu viņai klēpī. Nakts gaiss ir viegls un tīrs, tik tīrs kā vilka acis, kas viņā lūkojas. Ulrika jūt tā vienmērīgos sirdspukstus. Dzeltenās acis pamirkšķina, it kā sakot: šeit ir uzticība, šeit ir mīlestība, šeit ir tavas mājas.

Ulrika pamodās, pārsteigta, ka atrodas savā gultā, un uz brīdi apmulsa no nakts vējiņa nestās pavasara puķu smaržas. Viņa piegāja pie loga un paskatījās ārā. Zeme bija balta; baltums līdzīgi sniega segai plētās pāri visam pakalnam. Tad Ulrika aptvēra: tās bija ziedošo augļu koku ziedlapiņas, sārtas un oranžas. Tās bija nokritušas kā sniegs un mēnessgaismā izskatījās baltas. Viņa pētoši palūkojās starp kokiem un pamanīja kādu kustību.

Tas bija Eiriks.

Ulrika izlavījās caur peristila galeriju un vārtiņiem augļu dārzā. Šo labi zināmo taciņu viņas kājas bija minušas septiņus gadus, taču pēdējā laikā ne tik bieži kā agrāk, kad viņas jūtas pret Eiriku bija mazāk sarežģītas.

Viņa piegāja tam klāt. Eiriks sēdēja, uzgriezis muguru - platu un muskuļainu. Ap galvu viņš nēsāja plānu zelta stīpiņu, blondo matu cirtas sniedzās līdz pleciem. Eiriks bija skaists.

"Ja es mīlētu viņu vēl vairāk, mana sirds pārplīstu," Ulrika nodomāja.

- Eirik! - viņa pasauca.

Viņš strauji pagriezās un pielēca kājās. Viņi stāvēja viens otram pretī mēnessgaismā.

Un tad viņa bija Eirika skavās. Viņa spēcīgā ķermeņa tuvums, lūpas, kas piespiedās Ulrikas lūpām, viņa siltā mēle - tas viss reibināja. Ar rokām Ulrika mēģināja pieskarties visam Eirika ķermenim, katrai ķermeņa daļiņai. Ar skūpstiem Eiriks notrauca asaras no viņas vaigiem un apklusināja šņukstus. Viņš kaut ko murmināja ģermāņu valoda; Ulrika iegremdēja pirkstus viņa zeltainajās matu cirtās.

Viņa gulēja mīkstā ziedlapiņu gultā un juta Eirika ķermeņa smagumu virs sevis. Cauri koku augšējiem zariem spīdēja mēness. Sāpju vairs nebija. Kāds bija tās izspiedis. Dusmas, aizvainojums un nodevības sajūta atkāpās Eirika kaisles spēka priekšā.

- Mēs bēgsim kopā, - viņa čukstēja. - Mēs noslēpsimies. Es mīlu tevi! Es mīlu tevi!

Eiriks klusēja. Viņš jau zināja, kas darāms. Nevarēja būt runas par kopīgu bēgšanu un kaunīgu slēpšanos, lai abus atvestu atpakaļ, pazemotu un sodītu. Tas bija jāizdara viņam vienam. Vajadzēja pierādīt, ka viņš ir Ulrikas cienīgs.

Tad viņš atgriezīsies un paņems Ulriku sev līdzi, ar godu. Uz zemi, kurai viņa piederēja, kurai viņi abi piederēja. Uz zemi ziemeļos.

63. nodaļa

Rufuss soļoja pa tiltu kā kareivis ierindā. Runas par notikumiem Domus, par nelabajiem jokiem, ko kāds bija izstrādājis, lai nobiedētu strādniekus, bija aizsniegušas viņa ausis un uzbudinājušas. Rufuss nedomāja klusējot sēdēt un ļaut, lai kāds biedē Selīnes kundzi. Tam bija jādara gals, un Rufuss bija vīrs, kurš to izdarīs.

Sala mierīgi dusēja pavasara nakts mēnessgaismā. Likās, ka tā snauž zem sniega segas, taču tie bija simtiem sārtu un oranžu ziedlapiņu, kas bija nokritušas zemē un nakts tumsā šķita baltas. Pie tempļa ieejas dega lāpas. Nekādu citu īpašu dzīvības pazīmju nebija, izņemot būvlaukumu, kas aizņēma tālāko salas daļu. Tur bija daudz gaismas, un ap ugunskuriem sēdēja vīri ar rungām pie sāniem.

Platiem soļiem Rufuss apņēmīgi devās uz Domus pusi. Nekāda pateicība nevarēja būt par lielu tam, ko Selīnes kundze darījusi viņa un viņa dēla Pindara labā. Gadiem ilgi nabaga zēnam bija darīts pāri. Viņš bija bērnu nežēlīga izsmiekla un joku objekts, viņam meta arsa-puvušiem augļiem un olām. Pindars bija vientiesīgs - un viss. Viņam nebija "ļaunās acs", kā ļaudis to apgalvoja.

Pindars nebija vainojams savā atpalicībā. Viņu atņēma no mātes krūts tūlīt pēc piedzimšanas. Dievi zināja, cik neatlaidīgi Rufuss centās glābt nabaga sievieti. Viņu bija izrāvuši no dzemdību gultas un izgrūduši aukstajā tuksneša vējā.

Visi bija vienisprātis - Rufuss un pārējie kareivji - ka nebūtu pareizi noslepkavot jauno māti un viņas mazuli. Viņi bija nogalinājuši romieti - arto pietika. Bet kādu ļaunumu vecais Tiberijs varētu saskatīt šajās divās nabaga būtnēs? Un kareivji, kas Palmīrā bija izsūtīti patruļā, slepeni vienojās: meitenei un viņas bērnam jādzīvo. Rufuss, pārējiem neko nesakot, bija paturējis sevī kādu citu noslēpumu - viņš bija redzējis vecmāti ar vēl vienu jaundzimušo bērnu slēpjamies graudu lādē.

Tas bija netīrs darbs ielauzties un nogalināt romieti. Protams, kareivji nezināja, kādēļ to dara, viņi tikai izpildīja jaunā imperatora Tiberija pavēli. Bet pat visrupjākie leģionāri, uzturoties tādā attālā priekšpostenī kā Palmīra, kaut kur novilka robežu. Tādēļ māte un bērns tika pasaudzēti.

Māte nebija izdzīvojusi līdz postenim. Viņa nomira ceļā, un kareivji viņu apbedīja. Bet mazulis palika dzīvs Rufusa jaunās sievas piena pilno krūšu dēļ, jo viņai pašai tikko bija piedzimis bērniņš, un piena pietika diviem.

Tuvodamies Domus majestātiskajam siluetam, kas slējās pret zvaigžņotajām aprīļa debesīm, Rufuss pārdomāja šo rūgteni saldo notikumu. Nabaga Lavīnija, tik jauna, tik trausla-nebija piemērota kareivja sievas dzīvei un nespēja izturēt šīs dzīves grūtības. Viņa un bērns nomira no dzemdību drudža, kas tovasar Palmīra bija paņēmis daudzu jauno māšu un bērnu dzīvības. Bet atradenis bija izdzīvojis. Šajā brīnumā Rufuss saskatīja dievu roku, kuri bija aizstājuši viņa zaudēto dēlu ar citu bērnu. Viņš, nezinādams puisēna īsto vārdu, bija nosaucis to par Pindaru un izbeidzis kareivja g aitas, lai audzinātu zēnu kā paša dēlu.

Savādi - Pindars bija tā pieķēries Selīnes kundzei. Apvainojumu pilnajos gados Pindars bija iemācījies vairīties no cilvēkiem un būt pēc iespējas neuzbāzīgs. Bet tad, kādudien Forumā, kad Rufuss ar dēlu pārlūkoja sandaļu izgatavotāja kiosku, Pindars pēkšņi pameta tēvu un aizskrēja pakaļ kādai svešai, garāmejošai sievietei. Viņa bija nozudusi pūlī, un Rufuss atrada Pindaru uz kūrijas kāpnēm, izmisušu un apmulsušu.

Dažas dienas vēlāk Pindars kaut kādā veidā bija atkal atradis šo sievieti - uz salas. Pēc tam vairs nebija iespējams viņu atturēt.

"Tā jau ir," meklēdams strādnieku nometnē pēc vadītāja, Rufuss nodomāja, "nesaprātīgiem dzīvniekiem ir īpašas spējas sajust labus cilvēkus, un pie tiem viņi paliek. Varbūt Pindaram reizē ar viņa vientiesību ir arī šī suņu īpašība. Viņš turas pie Selīnes kundzes kā Fido pie manis."

Un šī līdzība. Gandrīz vai pārdabiska. Citi varbūt to neredzēja, bet Rufuss pamanīja uzreiz - Selīnes kundzes un Pindara seju līdzību. Arī tā varēja izskaidrot puiša tieksmi pēc Selīnes. Viņš redzēja seju, kurai var uzticēties.

Rufuss apstājās un pārlūkoja vietu ap Domus. Šajā vēlajā stundā te bija pilns ar sargiem, bet viņš ievēroja, ka neviens no tiem nesēž pusgatavās ēkas iekšpusē. "Ļoti dīvaini," Rufuss nodomāja. "Vai nevajadzētu sargāt tur? Nākamā nejaucība taču varēja notikt tieši tur!"

***

Selīne ieradās būvlaukumā gluži aizelsusies. Šajā spirdzinošajā, agrajā rītā viņa bija nogurusi, ar violetām ēnām zem acīm. Pēc sarunas ar Ulriku viņa naktī nebija gulējusi un tagad raizējās.

Viņa bija domājusi šorīt doties tieši uz Ulrikas istabu un aprunāties ar meitu, varbūt pat pavadīt kopā ar viņu visu dienu un sniegt paskaidrojumus. Bet tad no salas ieradās ziņnesis un sacīja, ka neesot kaut kas kārtībā. Tādēļ Selīne tūlīt devās prom.

Vīri stāvēja, kasīja galvu un skatījās cits uz citu.

- Kas tad nu atkal? - pienākusi klāt, Selīne jautāja.

Mordekajs, ēģiptiešu arhitekts, samulsis tuvojās.

-Vīri ir gatavi sākt darbu, kundze. Bet nekur nav atrodams meistars.

- Galls? - Selīne paskatījās uz visām pusēm. Vīri stāvēja pulciņos: marmora griezēji, apmetēji, mūrnieki. Viņu sejas bija uztūkušas no gulēšanas, daudzi vēl turēja rokās savu brokastu alu.

- Vai viņu kāds ir meklējis? - Selīne jautāja.

- Mēs aizsūtījām dažus vīrus uz pilsētu. Viņa nebija nevienā no parastajām vietām. Sieva teica, ka vakarnakt viņš neesot pārnācis mājās.

Selīne sastinga. Vai tā bija kārtējā ļaunā iecere, lai apturētu būvdarbus? Viņa jau gatavojās sūtīt ziņnesi uz būvniecības ģildi, lai atrastu citu meistaru, kad no Domus iekšpuses atskanēja sauciens.

Visi pagriezās un ieraudzīja Rufusu izskrienam no ēkas.

- Kundze! Nāciet un skatieties!

Selīne nodrebēja. Tikai ne atkal! Nedrīkstēdama strādnieku acu priekšā izrādīt bailes, viņa saņēmās un sekoja Rūfusam.

- Skatieties, kundze! - viņš sacīja, rādot ar pirkstu uz augšu.

Tur starp pagaidu spārēm un sijām, kas slējās pret rīta debesīm, lidinājās balts balodis.

Selīne pārsteigumā sastinga. Putns lidoja no sijas uz siju, lidinājās augšup lejup caur koka sastatnēm, ne reizes nemēģinādams pacelties debesīs un aizlaisties: rotondai vēl nebija uzbūvēts kupols. Ēka stāvēja bez jumta. Un balodis tomēr nelidoja prom!

Tad Selīne pamanīja baloža knābī kaut ko zaļu. Tas bija mirtes zariņš.

Tā ir zīme, kundze! - Rufuss iebļāvās pietiekami skaļi, lai ārpusē stāvošie sadzirdētu. - Zīme no dieviem!

Cits pēc cita vīri kāpa augšup pa kāpnēm un pētoši ielūkojās, bīdamies no tā, ko varētu ieraudzīt. Bet, redzot virs galvām plivināmies balodi, ienāca visi un izbrīnā skatījās uz augšu.

- Tā ir zīme no Veneras, teica ēģiptietis Mordekajs.

Mirte bija šīs dievietes svētais koks.

- Un līdz ar to arī zīme no Cēzara! - kāds cits iesaucās.

Drīz vien visi vīri, runādami un mādami ar galvu, sanāca tālāk iekšā ēkā.

Kad visu šo balsu troksnis bija piepildījis plašo rotondu, Rufuss pieliecās Selīnei tuvāk un nomurmināja:

-Galls ir prom, kundze. Viņš neatgriezīsies.

Selīne pagriezās pret Rufusu.

- Kādēļ neatgriezīsies? Uz kurieni viņš aizgāja?

Rufuss neatbildēja, bet Selīne jau zināja atbildi. Vēlreiz paskatījusies uz balodi, šoreiz mazliet uzmanīgāk, viņa ieraudzīja to, ko neviens cits nebija pamanījis: mirtes zariņš putna knābim bija piesiets, un no vienas kājas uz centrālo siju stiepās ļoti tieva aukliņa.

Pēkšņi visu sapratusi, Selīne teica Rufusam:

- Tā tiešām ir zīme no dievišķā Jūlija. Tā saka mums, ka darbam pie Domus jāturpinās. Taču man nav meistara.

- Es tūlīt aiziešu uz ģildi, kundze.

Rufus, - Selīne viņu apturēja. - Varbūt tu varētu uzņemties šo darbu?

- Es? Ak, jā, kundze, bet es esmu tikai vecs, atvaļināts kareivis. Un vēlējs, ja atrodu darbu.

- Es maksāšu labi, un trīs reizes nedēļā tu dabūsi gaļu.

Rufusa rētām izvagotā seja saraucās platā smaidā.

- Tas būtu apvainojums jums, ja es vismaz nemēģinātu.

Kad Selīne devās atceļā uz templi, darbs Domus bija atsācies, un pāri Tibrai atbalsojās āmuru un kaltu mūzika.

***

Tā bija maza ēka, ne lielāka par vienu istabu. Kādreiz tajā bija glabājuši vīnu un kūpinātu gaļu. Selīne pārvērta to par nelielu kantorīti, kurā glabāja rakstu ruļļus un dokumentus un pieņēma apmeklētājus. Tagad šeit bija Ulrika, kas gaidīja māti.

Arī jaunās sievietes sejā jautās nogurums pēc negulētās nakts. Viņa stāvēja mātes priekšā kā svešiniece.

- Es atnācu, jo gribu, lai tu izstāsti man visu, - viņa sacīja.

- Visu - par ko?

- Es gribu zināt visu par to, ko Gajs Vatīnijs nodarījis mana tēva tautai.

- Ko tu ar to gribi teikt?

- Mans tēvs tev izstāstīja. Es zinu. Tagad es gribu zināt.

- Ulrika! Tas bija tik sen!

- Es vēlos zināt, kas notika. Man ir tiesības. Tas ir mans mantojums. Es gribu dzirdēt visu, tieši tā, kā tēvs stāstīja tev.

Selīne papurināja galvu.

- Tas bija šausmīgi, ko šis vīrs darīja. Cīņas mežos bija briesmīgas, bet cilvēki tika arī sakropļoti, apgānīja svētos kokus... notika spīdzināšana.

- Turpini.

- Kādēļ, Ulrika? - Selīne iesaucās. - Kādēļ tev tas jāzina?

- Es gribu redzēt to, ko redzēja mans tēvs, gribu sirdī sajust to, ko juta viņš. Ja viņš būtu palicis pie mums, Persijā, viņš pats būtu man visu izstāstījis. Es būtu izaugusi, zinot viņa sāpes. Tagad tev tas viss jāizstāsta.

Selīne skatījās uz meitu. Tad turpināja:

- Sievietes tika izvarotas. Tava tēva sieva tika ievesta Gaja Vatīnija teltī. Tur kopā ar viņu bija citi vīrieši. Tavu tēvu piespieda noskatīties.

Ulrikas seja bija kā no akmens.

- Tu saki, viņš atgriezās pie sievas. Viņa droši vien palika dzīva pēc notikušā.

- Kad tēvu aizveda, viņa bija tikko dzīva.

- Un viņa dēls?

- Vulfs teica, ka Einars mocīts. Toreiz viņš bija mazs zēns. Arī viņš vēl bijis dzīvs.

Aprīļa brīze, ielauzusies caur atvērto logu, atnesa skaņas no rosīgā ostas rajona otrpus upei. Varēja sadzirdēt arī āmuru klaudzienus no Domus puses. Domus Julia... Selīnes sapnis, kas pēc ilgiem gadiem beidzot cēlās pret debesīm.

- Mans brālis, - Ulrika sacīja. - Man ir brālis Einars. Cik vecs viņš ir? Vai mans tēvs par to runāja?

Selīne padomāja.

- Man šķiet, viņš sacīja, ka Einaram bija desmit gadu. Ulrika, kādēļ tu nevari izbeigt? Tas bija tik sen!

- Tādēļ, ka mans tēvs vēl ir dzīvs.

Selīne ieplēta acis.

- Kādēļ tu tā domā?

- Viņš ir dumpinieku vadonis, par kuru Gajs Vatīnijs vakar runāja. Tas ir mans tēvs, kurš mežā vada sacelšanos.

- Tas nevar būt, Ulrika! Ir pagājuši deviņpadsmit gadi!

Ulrika piegāja pie loga, garām mātei. Viņa, it kā vienā naktī būtu kļuvusi divreiz vecāka, zināja, ka nekas vairs nebūs tā kā lidz šim. Tagad viņa zināja arī savas dzīves mērķi un saprata, ko nozīmē šis nemiers, kāpēc viņu neapmierina dzīve Romā. Agrajā rītausmas stundā, guļot Eirika skavās, Ulrika bija saskatījusi savu nākotni tikpat skaidri, kā tagad redzēja pusgatavo Domus Julia. Viņa zināja, kas jādara. Ja dumpinieku sacelšanos nevadīja tēvs, tad tas bija viņas brālis Einars. Bet Ulrika nekad to neuzzinās, ja pati nedosies uri nemēģinās noskaidrot.

- Es aizeju, māt, - viņa beidzot teica. - Es nepalikšu Romā.

- Tu aizej! Bet kāpēc? Uz kurieni tu iesi?

- Uz Ģermāniju.

Selīne palika kā uz mutes sista.

- Es meklēšu savu tēvu.

- Nē, Ulrika, nē!

- Es viņam esmu vajadzīga, māt. Tagad es to saprotu. Es sapratu, tiklīdz iedomājos, ka dumpinieku vadonim jābūt manam tēvam - tam, kuru Gajs Vatīnijs pavēlējis likvidēt. Man viņi jābrīdina par šo plānu, māt! Gajs Vatīnijs būs ļoti pārsteigts, jo mana tauta būs gatava viņu sagaidīt. Es viņiem palīdzēšu cīnīties. Es varu sniegt medicīnisko palīdzību.

- Lūdzu, - Selīne nočukstēja. - Lūdzu, neej!

Ulrika mirkli vilcinājās. Sejā pavīdēja izbailes, viņa saminstinājās, bet tad atguvās. Slieksnis bija pārkāpts; atgriešanās nebija.

Pie durvīm Ulrika pagriezās un mierīgi noteica:

- Tu runāji par to, ka jūsu - tavi un mana tēva - ceļi šķīrušies, un tu vienmēr esot zinājusi, ka nonāksiet krustcelēs. Tagad jāšķiras mums ar tevi, māt, jo mums ir dažādi likteņi. Paliec sveika, un lai dievi - mani un tavi - tevi sargā!

Selīne pavēra muti, lai kaut ko sacītu, bet tad klusēdama piegāja un apskāva meitu. Ulrika cieši piespiedās mātei, un šis pēdējais apkampiens izteica visu to, ko nespēja vārdi.

Selīne mazliet atvirzījās, noņēma savu kaklarotu un mēģināja iespiest to meitai rokās, bet Ulrika atvairījās:

- Nē, māt. Tā esi tu, - viņa norādīja uz Jūlija Cēzara gredzenu. - Iedod to mazajam brālītim vai māsiņai, kas tev zem sirds. Viņš vai viņa uzaugs kā romieši un leposies ar savu vecvectēvu. Es jūtu aicinājumu doties uz ziemeļu mežiem. Ar šo pilsētu man nav nekāda sakara. Kad iešu pie tēva, man līdzi nāks Odins.

Selīne iešņukstējās.

- Tas ir tik tālu, Rikij! Un tik bīstami! Tavas mājas ir šeit, Romā, pie manis!

Bet Ulrika pakratīja galvu.

- Māt, no visiem cilvēkiem tev vienīgajai jāsaprot, kādēļ man jāiet. Visu savu mūžu tu esi meklējusi sevi un savu likteni. Tagad ir mana kārta.

Selīne noskatījās, kā aiz meitas aizveras durvis, tad viņa sabruka krēslā. Uz sekundes daļiņu viņai radās doma pielēkt kājās un apturēt Ulriku. Viņa gribēja Ulriku apkampt, paturēt Romā, sev līdzās - tā kā pēdējos deviņpadsmit gadus. Bet nākamajā mirklī Selīne kaut ko atcerējās. Pirms daudziem gadiem Mēra bija mēģinājusi iznīcināt viņas plānus, ņemot likteni savās rokās. Zvaigznēs bija rakstīts, ka Selīnei dzīve jānodzīvo kopā ar Andreasu, bet Mēra nespēja to pieņemt. Viņa bija novirzījusi Selīni uz nepareiza ceļa, lai pielāgotu to savām vīzijām.

Selīni pārņēma vilinājums darīt tieši to - apturēt Ulriku no viņas izvēlētā ceļa. Bet viņa nespēja. Pirms divdesmit diviem gadiem Mēra nebija spējusi ļaut savai meitai iet. Taču šajā aprīļa rītā Selīnei bija jāspēj.

64. nodaļa

Ulrika steidzās. Iepriekšēja vakarā Gajs Vatīnijs bija teicis, ka došoties uz Ģermāniju pēc piecām dienām, ar veselu leģionu, kas sastāv no sešdesmit centurijām - sešiem tūkstošiem vīru. Ulrikai bija jānokļūst Reinzemē pirms Vatīnija.

Vispirms viņa apstājās pie Foruma, kur rosīgajā tirgus laukumā bija atvērti simtiem mazu veikalu un bodīšu. Kokgriezējam Ulrika pasūtīja kopiju no Odina krusta, kas karājās viņai ap kaklu, un ietina to taisnstūra audekla gabalā. Nākamā pieturas vieta bija viņas mājā pakalnā. Andreass atradās darbistabā un strādāja pie savas medicīnas enciklopēdijas. Ulrika apspieda vēlmi ieiet un atvadīties. Tam neatlika laika; Andreass sapratīs.

Savā istabā Ulrika steidzīgi sagatavoja ceļojuma saini. Tajā ietilpa viņas ērtākie apģērba gabali, rezerves sandaļu pāris, tualetes piederumi, nauda un otrs apmetnis. Pēc tam viņa paņēma nedaudz no mātes medicīnas krājumiem: krūkas ar zālēm, maisiņus ar augiem, "Hekates kūri", kārbiņu ar zaļgano maizes pelējumu, pārsēju ruļļus, skalpeļus, šuves. No mātes rotaslietu lādītes Ulrika paņēma tirkīzu, kas reiz piederējis Rani, un pakāra to kaklarotā blakus Odina krustam, kas bija piemiņa no tēva. Beidzot viņa uz pirkstgaliem iezagās bibliotēkā un paņēma divas grāmatas: Pedānija Dioskorīda Materia Medica un Celza De Medicina.

Mājā, kas atradās nedaudz tālāk, Paulīnas kundzes nebija mājās, tādēļ Ulrikai nenācās paskaidrot savas ierašanās iemeslus. Viņa devās tieši uz vergu mājokļiem.

Eirika tur nebija.

Ulrika bija atnākusi pateikt, lai viņš sagatavojas. Bet Eirika nebija ne mājā, ne augļu dārzā, ne citos dārzos. Neviens viņu nebija redzējis kopš agra rīta.

Tad Ulrikai kļuva skaidrs: Eiriks ir aizbēdzis.

Ulrikai viņš neko nebija sacījis. Eiriks bija devies prom. Viens. Un viņa zināja, kādēļ. Viņa zināja arī, ko nozīmēja Eirika drūmais skatiens pēc viņu mīlēšanās un domīgā klusēšana promejot. Eiriks visu laiku bija plānojis bēgšanu un turējis to noslēpumā.

"Tas bija manis dēļ," Ulrika sevī nodomāja. "Viņš to darija manis dēļ." Ulrika nojauta, uz kurieni Eiriks varētu bēgt uz ziemeļiem, pie savas tautas. Viņa bija pārliecinātā, ka atradis Eiriku. Ģermānijā Ulrika satiks savu tēvu, brāli un puisi, kuru mīlēja.

Pēc tam Ulrika uzsteidzās bērnistabā un aizsūtīja prom auklīti, lai varētu palikt vienatnē ar Valēriju.

- Brālīt, - viņa nometās uz ceļiem puisēna priekšā. - Es atnācu, lai pasniegtu tev dāvanu.

- Tu vakar neatnāci uz manu istabu, Rikij, - zēns teica. - Es gaidīju, gaidīju, bet tu pēc viesībām neatnāci!

Piedod, Valērij! Es nejutos īsti labi. Es zinu, ka apsolīju atnest tev cienastu, bet vai šis nav labāks pārsteigums?

Kad viņa attina audeklu, Valērijs ieplēta acis.

- Tas ir tāds pats kā tavējais! - viņš iesaucās, sniegdamies pēc krusta.

Ulrika parlika ķēdīti Valērijam pār galvu un, novietojusi krustiņu

uz krūtīm, svinīgi teica:

- Šī ir ļoti īpaša dāvana, brālīt. Tas ir tieši tāds pats kā manējais un tādēļ cieši vieno mūs. Tas nozīmē, ka, lai cik tālu mēs kādreiz būtu viens no otra, šis krustiņš mūs tomēr vienos.

Viņš iesmējās, apbrīnojot kaklarotu.

- Mēs nekad nebūsim šķirti, Rikij. Tu taču dzīvo tepat netālu!

Ulrika apspieda asaras.

- Paklausies, brālīt! Skaties uz mani un klausies. Šis krustiņš ir ļoti nozīmīgs. Tev tas vienmēr jānēsā. Un tad, kādudien, ja tev mani ievaja-dzēsies... - viņas balss aizlūza.

- Kādēļ tu esi bēdīga, Rikij?

Viņa pacēla puisēnu uz rokām un piespieda sev klāt.

- Paklausies, Valērij! Tev man kaut kas jāapsola. Tev jāapsola, ja tev manis kādreiz ievajadzēsies, - vienalga, kur tu atrastos vai arī cik vecs būtu - tu atsūtīsi šo krustiņu man. Tad es nākšu, lai kur arī būtu.

Valērija balsi apslāpēja Ulrikas mati.

- Bet kur tad tu būsi, Rikij?

- Tiklīdz varēšu, došu tev ziņu, brālīt. Ja ne, pajautā krustmātei Selīnei. Krustiņš atradīs ceļu pie manis, Valērij, un es tūdaļ ieradīšos, lai kur tu būtu. Apsolu.

Juzdams brīža nopietnību, zēns teica:

- Un, ja tev kādreiz ievajadzēsies manis, Rikij, atsūti man savu krustiņu, un es ieradīšos pie tevis.

Ulrika atlaida zēnu un ielūkojās mazajā sejiņā, kurā vienmēr jautās bailes, un pirmo reizi iedomājās vīrieti, par kādu Valērijs izaugs - krietnu un drosmīgu.

- Jā, - viņa pārsteigti noteica. - Ja man kādreiz tevis vajadzēs, brālīt, par zīmi es aizsūtīšu savu krustiņu.

Ulrika izgāja no bērnistabas, pirms Valērijs pamanīja viņas asaras. Dārzā viņa pacēla tur atstāto sainīti, paskatījās uz sauli un devās lejup pa nokalni uz Ostijas ceļa pusi. Kājās viņai bija izturīgi apavi un jostā pietiekami daudz naudas, lai sasniegtu ceļamērķi. Uz kreisā pleca viņai karājās medicīnas kaste.

Ulrika soļoja ātri, zinādama, ka dievi ir ar viņu.

65. nodaļa

- Vai tu esi sieviete, kuru sauc par Marcellu?

-Jā.

Tu strādā par vecmāti Tiberīna salā?

-Jā.

Imperatrise Agripīna pamāja vergiem, kas atradās istabā, un tie visi izgāja, aizverot aiz sevis durvis. Marcella, pēkšņi palikusi vienatnē ar imperatrisi un nezinādama, kādēļ tikusi izsaukta uz pili, nervozi mīņājās.

- Man ir teikts, - Agripīna iesāka un apsēdās, liekot Marcellai stāvēt, -ka tu būšot tā, kas palīdzēs Jūlijai Selīnei dzemdībās. Vai tā ir taisnība?

- Jā, kundze. Viņa mani lūdza. Man ir trīsdesmit gadu pieredze vecmātes darbā.

- Kad gaidāms bērns?

Pēc divām nedēļām.

- Es gribu, lai tu kaut ko izdari.

Marcella kļuva vēl nemierīgāka. Viņa bija dzirdējusi nostāstus par šo neganto sievieti, - briesmīgus stāstus par pazudušiem cilvēkiem, par nevainīgiem ļaudīm, kas sodīti ar nāvi, nezinot, par kādu noziegumu tiek apsūdzēti. Un, kad tika atsūtīts imperatrises izsaukums, Marcella izbijās.

Agripīna paņēma no galda mazu maisiņu un sniedza Marcellai, kas apmulsusi to paņēma.

- Kad viņai sāksies dzemdības, - Agripīna teica, - izsūti visus ārā. Kad bērns piedzims, raugies, lai tu būtu vienatnē ar Jūliju Selīni. Saproti?

Vecmāte pamāja ar galvu.

- Ja piedzims zēns, tu viņu nosmacēsi un tad pateiksi Jūlijai Selīnei, ka viņas bērns piedzimis nedzīvs.

- Kundze! - Marcella noelsās. - Es nevaru to darīt!

Agripīna pievērsa savas zaļās acis Marcellai - acis, kas spieda ļaudis krist ceļos, un teica:

- Te nav ko apšaubīt. Tu to izdarīsi.

- Bet, kundze... - Marcella iesāka.

Tad viņa aprāvās. Pēkšņi viņa saprata. Zēns, kuru tauta uzskatītu par tās mīļotā Jūlija Cēzara pēcteci, būtu šķērslis Agripīnas godkārīgajiem plāniem attiecībā uz viņas dēlu Neronu.

Marcella ļāva maisiņam ar zeltu nokrist uz galda, lepni izslēja savu apaļīgo augumu un noteica:

- Es to nedarīšu.

Agripīna nopūtās.

- Es cerēju, ka tu nebūsi tik apnicīga. Man stāstīja, ka tu esot inteliģenta sieviete, bet tagad redzu, ka neesi vis tāda.

Imperatrise sasita plaukstas, un ienāca vergs.

Viņš nolika uz galda dažus papīra ruļļus un klusi izgāja. Marcella paskatījās uz tiem, un viņai pāršalca aukstuma vilnis.

- Vai tu zini, kas tie ir? - Agripīna jautāja.

Marcella papurināja galvu.

- Tās ir liecības, ko pie dievietes apzvērējuši cilvēki, kas bijuši liecinieki tavām dažāda veida nodevībām.

- Nodevībām!

- Tu to noliedz?

- Protams, noliedzu. Manā galvā nekad nav bijis nodevīgu domu! -Žēl, bet tā nav aizstāvēšanās. Vai esi gatava stāties pretī šīm apsūdzībām tiesā?

- Esmu. Mani draugi apzvērēs manu uzticību Romai un imperatoram. Smalki izzīmētā uzacs pacēlās uz augšu. Marcellu sagraba šausmas.

Viņa vēlreiz uzmeta acis ruļļiem. Kurš parakstījies? Kurš viņu nodevis? Kuru imperatrise bija piespiedusi sniegt nepatiesu liecību, gluži kā tagad iebiedēja Marcellu izdarīt slepkavību?

-Vai tu saproti? -Agripīna jautāja. - Tiesā tev nebūtu nekādu cerību. Un sods par nodevību, kā jau tu zini, ir nāve.

Marcella blenza uz papīra ruļļiem.

-Tagad paklausies, - Agripīna piecēlās un nostājās pretī vecmātei. - Šis zelts ir tikai puse no samaksas par darbu. Kad būsi izdarījusi to, ko lūdzu, saņemsi otro pusi un šos ruļļus, ar kuriem varēsi darīt, ko vēlies. Marcella saņēma drosmi un ierunājās.

- Es jums neticu, - viņa teica. - Šajos ruļļos nekas nav rakstīts.

- Lūdzu, pārliecinies! Aplūko tos!

Viņa paņēma vienu rulli un ar neveikliem pirkstiem atsēja aukliņu. Marcella izlasīja apsūdzību un parakstu apakšā. Parakstījies bija maiznieks, viņas ilggadīgais kaimiņš. Viņa izlasīja vēl vienu apsūdzību, tad vēl vienu. Visās viņa tika apsūdzēta nodevīgu izteicienu lietošanā pret Romu, senātu un imperatora ģimeni.

Imperatrise vēroja, kā vecmāte kļūst aizvien bālāka. Arī Galls bija izskatījies tikpat rezignēts un sabrucis. Galls bija bijis Agripīnas rokaspuisis uz salas un ieņēmis meistara amatu Domus celtniecībā. Īsu brīdi viņam bija veicies; viņš bija gandrīz apturējis darbus. Vēl pāris "sliktu zīmju", un neviens vīrs visā impērijā vairs nebūtu pieskāries šai būvei. Bet tad Gailu kaut kā atklāja. Kāds jūlijai Selīnei uzticīgs cilvēks izsekoja un notvēra viņu brīdī, kad tas nodarbojās ar maģiju. Tika apgalvots, ka Venera sūtījusi balodi par zīmi, ka svētī Domus. Divas dienas vēlāk Gaiļa ķermenis bez galvas tika atrasts peldam upē.

Agripīna ķērās pie citiem pasākumiem, bet tie visi bija neveiksmīgi. Jūlijas Selīnes popularitāte viņu aizsargāja; viņa baudīja arī Klaudija draudzību. Klaudijam patika jūlija Selīne un interesēja arī Domus. Agripīnas rokās vēl nebija lielākas varas nekā vīram. Bija jārīkojas piesardzīgi. Kaut arī Domus celtniecība tuvojās beigām, vēl bija laiks. Tomēr bērna problēma bija steidzamāka.

- Nu? - viņa uzrunāja vecmāti.

Marcella nometa pēdējo rulli uz galda un nokāra galvu.

- Es izdarīšu to, ko lūdzat.

Karstums klājās pār pilsētu kā sega. Nekustējās ne zariņš, neviens vimpelītis neieplīvojas. Pat upe šķita gausa. Tā kā vasara Romā bija īpaši nemierīgs laiks, kad nomācošais karstums veicina nemierus un dumpjus, priekšnesumi cirkā notika gandrīz nepārtraukti.

Šodien ļaužu pūli izklaidēja asinspirts par godu dievam Augustam, jo šis mēnesis bija nosaukts viņa vārdā, tāpat kā jūlijs bija ieguvis savu nosaukumu par godu dievišķajam Jūlijam. Arēnā gatavojās inscenēt fantastisku jūras kauju: divas ar katapultām aprīkotas kuģu "eskadras" peldēs mākslīgā jūrā, un visi cīnīsies līdz nāvei. Tādēļ Selīne un Pindars, lēnām ejot pa Svēto ielu, redzēja, ka Romas ielas ir gandrīz tukšas.

Andreass bija lūdzis Selīni neiziet ārā no mājām, bet viņa bija apņēmīga. Šodien pagāja tieši četri mēneši kopš Ulrikas aiziešanas, un no tā laika par viņu nekas nebija dzirdēts. Tādēļ Selīne vēlreiz devās uz dievišķā Jūlija svētnīcu, lai ziedotu savam vectēvam un lūgtu sargāt Ulriku.

Pindars gāja kopā ar viņu. Nemierpilns un modrs, viņš nesa Selīnes medicīnas kasti un bieži tvēra viņu pie elkoņa. Selīnei bija grūti iet, viņa kustējās neveikli un bieži apstājās, lai atvilktu elpu. Vakar bērniņš bija pagriezies un tagad gulēja zemu vēdera dobumā, ar galviņu pie iegurņa kaula.

Dievišķā Jūlija svētnīca atradās zālāja četrstūrī ar strūklaku un dzīvžogiem. Pati ēka bija neliela, apaļa celtne ar kolonnām. Citu ēku te nebija. Priesteri dzīvoja kaut kur citur. Svētnīcas iekšpusē stāvēja vienīgi Jūlija Cēzara statuja, un viņam pie kājām dega uguns. Šodien priesteru te nebija - tie sēdēja savas rezervētajās ložās cirkā.

Ienākusi patīkamajā vēsumā, Selīne jutās vieglāk. Viņa pieskārās ar roku iegurnim un nodomāja, ka varbūt vajadzējis paklausīt An-dreasam. Viņš gribēja, lai Selīne izmanto nestuves. Bet ceļš likās tik īss, un sākumā rīts bija šķitis pavēss.

Viņa pavērās sava senča neizdibināmajā sejas izteiksmē, jautājot sev, vai viņa gars tiešām varētu būt šeit, nelielajā templī. Ko gan viņš domā par Selīni - savu mazmeitu?

Dievišķo Jūlij, - Selīne murmināja, noliekot ziedus viņam pie kājām, lūdzu, sargā Ulriku, savu mazmazmeitu! Viņa noliedza tevi, bet viņa ir jauna. Viņai jāatrod savs dzīves ceļš pasaulē, tāpat kā man vajadzēja atrast savējo ceļu. Kādudien viņa atgriezīsies pie tevis.

Selīne jutās neveikla, bet apmierināta. Viss ritēja saskaņā ar plāniem. Kopš Rufuss aprīlī bija uzņēmies meistara pienākumus, darbs pie Domus veicās strauji. Kupols bija gatavs, visas sienas, kolonnas un

arkas pabeigtas. Atlika sīkie darbi - durvju stenderes un logu režģi. Pēc aprēķiniem, pēc diviem mēnešiem Domus Julia būs gatavs uzņemt pacientus, un lekciju zālēs varēs sākt pulcēties medicīnas studenti.

Selīne aizvēra acis. Viņa jutās, it kā stāvētu uz kādas neredzamas robežas. Bija noiets tik garš ceļš, bet vēl garāks šķita stāvam priekšā. Drīz sāksies viņas darbs kopā ar Andreasu.

Viņa sajuta pēkšņus krampjus, tiem sekoja kaut kāds silts mitrums starp kājām. Mirkli vēlāk Selīne juta krampjus muguras lejasdajā.

"Paragru/' viņa nodomāja. Krampji pārņēma visu vēdera apakšdaļu.

-Pindar, - Selīne ierunājās. - Man jāapsēžas. Palīdzi man! Paskaties, vai...

Jauna krampju lēkme, vēl spēcīgāka, sākās ap jostasvietu.

Pindars saņēma viņu pie rokas un palīdzēja aiziet svētnīcas otrā pusē, aiz Jūlija statujas, kur stāvēja liela akmens lāde, kurā glabājās vīraks un priesteru apģērbi. Selīne noslīga uz lādes un apņēma ar rokām vēderu. Pirms viņa paspēja ievilkt elpu, uznāca jauns sāpju vilnis, spēcīgāks par iepriekšējiem, un viņa juta iegurņa sakustēšanos.

-Aizej pēc Marcellas, - Selīne noelsās. - Es iešu uz mājām.

Pindars papurināja galvu.

- Ej! - Selīne viņam piebikstīja. Ir laiks. Ar mani viss būs kārtībā. Es iešu lēnām. Skrien, Pindar!

Mirkli pavilcinājies, Pindars pagriezās uz papēža un izskrēja no svētnīcas. Selīne redzēja viņa siluetu uz īsu brīdi piepildām durvju aili. Augusta saule apņēma viņa galvu, radot optisku ilūziju. Selīne samirkšķināja acis - gaismas stari to apņēma tā, kā attēlos tiek zīmēts dievs Hē-lioss. Tad, rikšojot lejup pa kāpnēm, viņš bija prom, atstājot Selīni vienu.

Nākamās konvulsijas lika Selīnei sarauties čokurā. Ar abām rokām viņa saņēma un uzlocīja tērpa apakšmalu. Visu ķermeni pārņēma auksti sviedri pretstatā degošajām sāpēm.

Nākamā sāpju lēkme līdzinājās uguns joslai ap viņas ķermeni. Uz īsu brīdi apkārt viss satumsa, un Selīne kļuva akla. Akla un kurla, viņa juta vienīgi briesmīgās, dedzinošās sāpes.

"Ulrikai dzimstot, tā nebijano kaut kāda tumša zemapziņas nostūra uzvirmoja doma. "Kaut kas nav kārtībā."

Selīne mēģināja piecelties. Sāpju vilnis viņu nogāza; viņa saļima uz ceļiem, tad nogūlās uz sāniem. Kļuva grūti elpot. Apģērbs, auksts un mitrs, lipa pie miesas. Viņa gaidīja. Nākamais sāpju vilnis sākās gluži vai sirdī, tas plētās, griezās pa spirāli ka krītoša zvaigzne un eksplodēja iegurnī.

Viņa iekliedzās.

Tad viņa brīdi gulēja un dziļi elpoja, ļaujot ķermenim uzkrāt spēkus, lai tas izturētu nākamo uzbrukumu. Sāpes bija neizturamas.

- Palīgā! - Selīne čukstēja. Viņai pašai likās, ka kliedz.

"Šis bērns mani nogalinās. Es miršu."

Selīnei likās, ka viņa slīd ārā no svētnīcas. Viņa redzēja sava vectēva marmora kājas pazūdam, bet pati iekrita tumšā tunelī, kur viņu gaidīja vienīgi dedzinošu sāpju stīpas.

Grīda bija auksta un cieta, bet Selīni rija melna uguns. Minūtes izvērtās par stundām, tās - par dienām, par bezgalību. Šķita, ka viņa tur vienmēr gulējusi; Pindars bija vairs tikai tālas atmiņas.

Tad viņa ieraudzīja pieskrienam viņai klāt kādu kāju pāri. Dievišķais Jūlijs bija pārvērties un tagad atgriezās, lai viņai palīdzētu. Taču pienācējs bija Pindars. Savā bērnišķīgajā veidā viņš vāvujoja, ka neuzdrošinājies skriet garo ceju līdz salai, lai atvestu Marcellu. Viņš nevarot atstāt kundzi vienu. Pindars raudāja un centās viņu piecelt sēdus.

Selīne nošausminājās: viņa saprata, ka Pindars bijis projām ne ilgāk par minūti.

- Kaut kas nav kārtībā, - viņa nočukstēja.

Ar savām lielajām rokām Pindars pavilka Seimi atpakaļ aiz statujas. Selīne pārsteigta atklāja, ka bija līdusi. "Uz kurieni gan?" viņa nodomāja.

Selīne redzēja, ka Pindars salauž akmens lādes slēdzeni un paceļ vāku. Reizē ar nākamo sāpju vilni Selīnes galvā uzplaiksnīja doma:

" Viņš nedrīkst to darīt. Tā ir svētuma apgānīšana."

Tad viņa atcerējās, kāpēc bija līdusi: lai tiktu ārā no svētnīcas, jo dzemdības apgānītu šo svēto vietu.

"Bet kādēļ?" viņa domāja, jūtot, kā uzbrāzmo un sasniedz kulmināciju vēl viens vilnis. " Tas ir dzīvības brīnums, dievi paši to izdomāja."

Laika sprīži starp sāpju viļņiem, kad Selīne guva atelpu un bija pie pilnas apziņas, kļuva aizvien īsāki, līdz viņa jāja uz nepārtrauktu sāpju viļņa.

Un tad viņa saplūda ar sāpēm, jo tās bija aprijušas viņu un nesa uz kādu tumšu vietu ārpus laika un eksistences. Pindars kaut ko darīja... cilāja spilgti sarkanus ģērbus un zelta jostas.

-Tu nedrīksti... - Selīne ierunājās.

Viņš šņukstēja, viņš bija nobijies, taču izlēmis palikt pie Selīnes un palīdzēt. Spilvens zem galvas, otrs - zem iegurņa. Selīne paskatījās uz augšu - uz sava vectēva tempļa griestu kupolu un, kad Pindars pavilka uz augšu viņas apģērbu, sajuta ap kājām silto vasaras gaisu.

Viņa domāja par Ulrikas piedzimšanu, centās atcerēties, kā toreiz bija jutusies. Bet toreiz bija pavisam citādi. Toreiz bija liela, mīksta gulta un silts vīns, ko Rani deva iedzert. Un vecais zoroastriešu priesteris bija palīdzējis nākt pasaulē tūkstošiem bērnu. Ulrikai nebija grūtību iziet no dzemdes un ienākt dzīvē.

"Ulrikai arī tagad nav nekādu grūtību," Selīne domāja, spiežot savu apziņu nepievērst uzmanību izmocītajam ķermenim. "Lai kur viņa šobrīd būtu: vai nu viņa cīnās līdzās tēvam, vai gaida, kad uzkritis sniegs - viņa vienmēr iet preti dzīvei."

Sāpes atgriezās, bet tās bija citādas - pretīgākas, asas kā naža asmens. Tās viņu biedēja. Bet tad Selīne sajuta Pindara roku uz savas pieres. Tā maigi uzgūlās un sniedza neparastu, negaidītu mierinājumu.

"Es esmu par vecu" viņa domāja. "Ulrika piedzima pirms deviņpadsmit gadiem, kad es vēl biju jauna... Mans ķermenis kļuvis ciets; tas protestē pret šo izvirdumu. Fs mirstu..."

- Es to paturēšu, - viņa čukstēja. - Es nespiedīšu to ārā. Es paturēšu bērniņu sevī visu savu atlikušo mūžu.

Selīne iekliedzās.

Baloži pacēlās no jumta spārēm, paplivinājās, panikā atrāvās no sienām, tad pamazām atkal nosēdās.

Selīne atkal iekliedzās.

Kaut kas bija nepareizi. Viņa to sajuta, un Pindars redzēja. Viņa cīnījās. Viņš mēģināja sacīt Selīnei, lai necīnās. Viņš centās Selīni nomierināt, atslābināt, neveiklā veidā darīt viņai zināmu, lai beidz pretoties un ļauj visam iet savu gaitu, ka pretošanās nodara ļaunumu.

Bet sāpes lika cīnīties, un cīņa pastiprināja sāpes. Selīne paniskās izbailēs saprata, ka patiešām nogalinās sevi, bet neko nespēja līdzēt. Sāpes, sāpes...

Tad viņu apskāva mīlestības pilnas rokas un ausī ieskanējās mierinoši vārdi.

- Viss būs kārtībā, - Selīne teica uzticamajam vientiesim, kas viņu turēja un raudaja uz pleca.

Pindars šūpoja viņu kā mazu bērniņu, un Selīnei likās, ka tas ir pats jaukākais, kas ar viņu noticis šajā pasaulē. Viņas dvēselei gribējās kliegt pilnā kaklā, bet viņa nodomāja: " Viņš zina, kas man vajadzīgs, viņš to zina labāk par Marcellu. Man vajadzīgs kāds te, augšā, nevis tur, lejā. Kāds, kas jūt lidzi manām sāpēm, sadala tās uz pusēm un vienu paņem sev."

Un tad pēkšņi viņa to ieraudzīja.

Savas dvēseles liesmu.

Agrāk tikai vienu reizi liesma bija parādījusies neaicināta, nesaukta. Tagad tā bija klāt. Negaidīta, tā spilgti dega - kā komēta. Skats bija tik patīkams, ka Selīne metās to apskaut tā, ka Pindars bija apskāvis viņu pašu.

Tad viņa saprata: ta nebija viņas dvēseles liesma. Tā piederēja citam. Tā bija citāda - ne tik karsta, maigāka, jaunāka liesma. Selīnei kļuva skaidrs, ka tā pieder Pindaram. Tā trīcēja un dejoja viņas rokās.

Selīne sāka raudāt, tad iesmējās un noteica:

Te tas ir.

Pēdējā piepūle, un visas dedzinošās sāpes izzuda.

66. nodaļa

Selīne nebija viena. Kopā ar viņu vienmēr bija mirušo gari.

Agrā rudens maigajā gaisā viņa varēja sajust to klātbūtni. Gari bija sapulcējušies, lai vadītu viņu, lai būtu kopā ar Selīni triumfa brīdī, kad viņa ies caur Domus, kas šobrīd, šajā oktobra pēcpusdienā, vēl bija tukšs.

Darba brigādes bija atlaistas pirms nedēļas. Tad ieradās apkopēji, lai visu uzspodrinātu un slimnīca spīdētu un laistītos. Domus smaržoja pēc terpentīna un vaska, svaigiem taukiem un augiem. Marmora grida mirdzēja kā ūdens spogulis jūrā, baltos griestus vēl nebija nokvēpinājuši lampu dūmi. Domus Julia bija jauna un svaiga - gatava izpildīt savu lielo uzdevumu.

Selīne veica pēdējo apskati. Pindars gāja aiz viņas, nesdams Jūliju, Selīnes trīs mēnešus veco dēlu, un vēroja savu kundzi, kura lēnām staigāja pa lielo rotondu, kas aizņēma ēkas lielāko daļu. Ar izbrīna izteiksmi sejā viņa grozīja galvu uz visām pusēm, it kā redzētu Domus pirmo reizi. Pindars sekoja cauri daudzajām istabām: slimnieku nodaļām arto gultām, noliktavu telpām, vingrošanas zālei un bibliotēkai, Andreasa lekciju zālēm. Pindars savās vīzijās neredzēja to, ko redzēja Selīne: pacientus, kopējus, ārstus un skolotājus. Viņš nevarēja iedomāties rosīgo dzīvi, kas jau rīt piepildīs šīs tukšās telpas ar troksni un enerģiju. To redzēja vienīgi Selīne, kas deviņpadsmit gadus bija skatījusi to sapņos, kopš Persijas laikiem, kopš doktora Čandras un "paviljona".

īstais Domus sākums bija radies tur - vakaros, princeses Rani istabās. Tagad Rani gāja līdzās Selīnei - vecā, gudrā draudzene, kas neredzama bija ieradusies apsveikt un mazliet uzmundrināt.

- Pacientiem jābūt nomodā un mundriem, - Rani daudzreiz bija strīdējusies ar Selīni.

- Pacientiem ir jāguļ, - Selīne bija atbildējusi.

Tas bija viens no nedaudzajiem jautājumiem, kuros viņas nespēja vienoties. Bet Selīne bija uzvarējusi. Virs Domus ieejas bija iekalti vārdi: MIEGS IR SĀPļU ĀRSTS. Kā atgādinājums personālam un apmeklētājiem iet klusiņām pa marmora grīdām.

Selīne nešaubījās, ka uz Domus nāks daudz cilvēku. Jau vairākus mēnešus romieši ziņkārīgi baumoja par ēku, kas tika celta salas ziemeļu galā. Patvērums slimajiem? Nevis templis, kur priesterim samaksāja monētu un varēja palikt pa nakti, bet vieta, kurā tevi aprūpēs - kā mājās, kur kāds rūpējas par otru. Romas iedzīvotāji nebija dzirdējuši par ko tādu, nespēja iztēloties un iedomāties, kā tas būs. Mazā pagaidu nodaļa uz salas, kurā aprūpēja slimos un ievainotos, kamēr tika projektēts un celts Domus, salīdzinājumā ar šo nebija nekas.

Rīt, DomusJulia atklāšanas svinību laikā, Romas pilsoņi varēs brīvi staigāt pa istabām un zālēm un noskaidrot, kādi noslēpumi glabājas zem baltā kupola.

Uz brīdi Selīne apstājās bibliotēkā. No grīdas līdz griestiem sienas klāja plaukti ar rakstu ruļļiem un seniem rokrakstiem. Te bija sena maģija un burvju vārdi no Ēģiptes, medicīniski traktāti no tālās Ķīnas, konspekts par tautas dziedniecības mākslu Britānijā. Un pats galvenais dārgums - Andreasa masīvā medicīnas enciklopēdija piecdesmit sējumu, sagatavota tieši laikā - uz svinību atklāšanu rītdien. Pie šī darba Andreass bija strādājis ilgi un smagi. Tajā bija sakopotas zināšanas par romiešu un grieķu medicīnu: no augiem līdz ķirurģijai un no botānikas līdz anatomijai. Pēc dažām dienām, kad svinības būs beigušās, viņš aiznesīs to pie izdevēja un pārkopēs, lai ārsti un studenti visās pasaules pilsētās gūtu no tās labumu.

Selīne izdzirda burbuļojošu skaņu. Viņa pagriezās: Pindars uz rokām ieaijāja Jūliju miegā.

Selīne nodrebēja. Pēc briesmīgā notikuma arMarcellu dažas dienas pēc bērna piedzimšanas - Jūlijs bija pēkšņi saslimis, viņa ķermenis un seja bija kļuvuši zili - Pindars neizlaida bērnu no redzes loka. Marcella tika atrasta dienu vēlāk savā vannā, ar pārgrieztām vēnām. Viņa bija izdarījusi pašnāvību, nelūdzot piedošanu...

Vai baumas bija patiesas? Vai Agripīna saniknojās par Selīnes dēla piedzimšanu? Vai tiešām kāds bija dzirdējis viņu sakām, ka viņa domājot - dzemdības dievišķā Jūlija svētnīcā bijušas ieplānotas? Ar nolūku - lai apstiprinātu mazuļa vietu Jūliju Klaudiju dzimtā? Selīne nevarēja noliegt - tas bija izdevīgs gadījums. Priesteri bija pat pārskatījuši seno aizliegumu par apgānīšanu, sakot, ka bērna piedzimšana dievišķā Jūlija templī esot laba zīme. Bet Selīne neko nebija plānojusi!

Ja nebūtu bijis Pindara, viņa varētu tur nomirt, sava vectēva statujas pakājē.

Selīnes jūtas pret Pindaru bija dīvaini mainījušās. Starp viņiem pastāvēja neizprotamas saites, jūtas, kurām viņa nespēja rast nosaukumu. Pindars bija palīdzējis bērnam nākt pasaulē, viņš bija balstījis Selīni viskritiskākajā brīdī. Tādēļ viņa juta tādu pašu pieķeršanos Pindaram, kā to jūt pret tuvu draugu vai radinieku. Un tomēr... bija kaut kas vēl. Kaut kas, ko viņa nespēja uztvert.

Seline pakratīja galvu. Tik daudzas lietas nodarbināja viņas pratu šodien! Viņa trīcēja kā līgava un jutās, it kā viņai atkal būtu sešpadsmit.

"Paklāju tirgotāju vajadzēja nogādāt tādā vietā kā šī/' viņa nodomāja, atceroties laikus, kad viņai tiešām bija sešpadsmit gadu. Antiohijā viņa bija tik bezpalīdzīga un vīlusies; ja nebūtu Andreasa, tas vīrs būtu nomiris. Selīne sev iegalvoja, ka Romā nekas tāds nenotiks. Jo šeit tagad bija Domus Julia.

Arī Mēra soļoja viņai blakus. Selīne varēja sajust viņas izbrīnu un samulsumu, ieraugot praktizējam dziedniecību tik lielā mērogā. Meras gars to novērtēja atzinīgi, bet Selīne juta arī nelielu piesardzību, it kā šī vecmodīgā sieviete sacītu: Vai tu tiksi galā? Vai pasaule tam ir gatava?

Vienīgais gars, kura klātbūtni Selīne nejuta, bija Vulfa gars. Vai tas nozīmēja, ka viņš vēl ir dzīvs? Vai viņš galu galā nebija dumpinieku vadonis Ģermānijas mežos? Vai Ulrika viņu atrada? Vai viņi beidzot satikušies un cīnās plecs pie pleca?

Selīne iespieda rokas sānos. Rīt viss sāksies. Rītdiena iezīmēs viņas garās odisejas beigas. Rīt viņa redzēs norietam vecā laikmeta un uzaustam jaunā laikmeta sauli. Kā pareģots. Rīt...

- Selīn!

Viņa pagriezās.

Bibliotēkā aizelsies ienāca Andreass.

- Paulīna. Viņa ir arestēta!

***

Viņi steidzās uz cietumu Kapitolijā, atstājot Pindaru ar bērnu uz salas. Tur apjautājušies, sev par šausmām, viņi uzzināja, ka Paulīna nav ievietota parastajā pilsētas cietumā, bet ieslodzīta kazemātos zem Maksima cirka.

- Dieva dēļ, kāpēc? - Andreass noprasīja.

Ierēdnis paskatījās savā grāmatā un paraustīja plecus.

- Viņa tiek apsūdzēta valsts nodevībā.

- Valsts nodevībā!

- Kādēļ tieši cirkā? - Selīne jautāja un, atbalstu meklēdama, pieķērās Andreasam.

Ierēdnis pašķirstīja dažus pergamenta ruļļus ar izpildāmajiem nāvessodiem un teica:

- Ir nospriests, ka viņai jāmirst kopā ar jūdiem.

Selīne gandrīz paģība.

Bija izveidojusies jauna jūdu sekta, kas sevi dēvēja par nācariešiem. Tie atteicās godināt imperatoru kā dievu, un šāds pārkāpums tika uzskatīts par valsts nodevību. Cirkā jau bija notikuši šādi paraugsodi, notiesātajiem bija nācies mēroties spēkiem ar mežonīgiem suņiem un lāčiem; rīt bija paredzēta izrāde, kas, pēc nostāstiem, Klaudiju ļoti uzjautrināja. Nodevēji arēnā tiks sisti krustā, noziesti ar darvu un dzīvi sadedzināti.

- Bet Paulīnas kundzei nav bijis tiesas procesa! - Andreass iebilda.

Cietumsargs uzmeta viņam skatienu.

- Šai ieslodzītajai tiesas nebūs.

- Bet kāpēc? - Selīne jautāja. - Paulīna taču nav viena no tiem! Klaudijs to zina!

- Tas nebija imperators, kas lika viņu arestēt, - cietumsargs sacīja. - Viņa tika saņemta pēc Agripīnas kundzes pavēles.

Arā, uz ļaužu pilnās ielas, Selīne teica:

- Andreas, es nesaprotu. Kādēļ Agripīna būtu likusi arestēt Paulīnu uz tādu apsūdzību pamata, par kurām viņa zina, ka tās ir nepamatotas?

Andreass uzmeta acis rietošajai saulei.

- Ej un nomierini Paulīnu. Pasaki, ka mēs raudzīsim, lai viņa tiktu nekavējoši atbrīvota.

- Uz kurieni tu iesi?

- Pie Klaudija. Man šķiet, ka viņš par to neko nezina. Viņš uzrakstīs pavēli par atbrīvošanu.

Lai nokļūtu Maksima cirka dienvidu pusē, Selīnei bija jāspiežas cauri ļaužu pārpilnajam Forumam, un tad vajadzēja lūgt un pārliecināt veselu rindu sargus, līdz viņai beidzot atļāva tikties ar Paulīnu.

Viņas draudzene atradās vieninieku kamerā. Rokas uzlikusi uz ceļiem, Paulīna sēdēja stīvi un nekustīgi. Izdzirdusi soļu troksni uz bruģētā koridora grīdas, viņa pagrieza galvu uz durvju režģa pusi un, ieraudzījusi Selīnes seju, piecēlās tik graciozi, it kā uzņemtu viesi savā mājā.

- Paulīna, - Selīne satvēra restes. - Mēs nupat uzzinājām. Andreass aizgāja pie imperatora.

Paulīna pienāca tuvāk, un Selīne ieraudzīja bālu, satriektu seju. Bet viņa redzēja arī romiešu gravitas- iedzimto patriciešu cienīgumu, ar ko Paulīnas kundze atšķīrās no pārējiem cietumniekiem, kas raudāja un lādējās.

- Viss notika ļoti negaidīti, - Paulīna mierīgā balsī ierunājās. Viņa stāvēja lepni, ar augstu paceltu galvu. - Manā mājā ienāca pretoriāņi, uzrādīja aresta orderi un aizveda mani prom. Es paspēju pateikt vergam, lai tas par notikušo paziņo jums.

Selīne ieskatījās Paulīnas topāza krāsas acīs un aiz drosmīgā skatiena pamanīja bailes.

- Bet kāpēc? - viņa jautāja. - Kurš tevi apsūdz?

- To es nezinu. Es tiku aizvesta pie imperatrises, un viņa man parādīja dažus ruļļus, sacīdama, ka tās esot liecinieku liecības par manu nodevību.

-Viltus liecības!

Paulīna saknieba lūpas.

Nav ne mazāko šaubu, ka Agripīna piekukuļojusi vai iebiedējusi manus draugus, lai tie dod nepatiesas liecības. Man pat nebūs tiesas procesa. Rīt es... miršu. Arēnā.

Selīne neticīgi skatījās uz draudzeni. Tas nedrīkstēja notikt. Viss bija murgs; drīz viņa pamodīsies Domus - tīrā, baltā saules gaismā. Un skaņas, ko viņa dzirdēja aiz durvīm - šņukstus un lūgšanas - tās visas bija šausmīgā sapņa sastāvdaļas.

- Bet, Paulīna, vai viņa pateica, kāpēc? Viņai taču kaut kas bija vajadzīgs no tevis, ja jau reiz tiki aizvesta pie viņas. Ko viņa teica?

Paulīnas cienīgums pirmo reizi sašķobījās. Lai labāk savaldītos, viņa pieklusināja balsi.

- Viņa izteica vienu prasību.

- Kādu?

- Lai es pierunājot tevi atteikties uz pretenzijām būt Jūlija Cēzara pēctecei.

Paulīnas kamerā, augstu pie sienas bija mazs lodziņš, un caur to kā izkausēts metāls spiedās iekšā dziestošās dienas zeltaini sarkanīgā gaisma. Gaisā juta dīvainu, tādu kā deguma smaku. Tālumā bija sadzirdami kliedzieni, ka degot.

Selīne vēroja, kā kaparkrāsas saules stari lēnām, kā ūdens bēguma laikā, atkāpjas pa akmens grīdu. Viņa ieelpoja vieglo dūmu smaržu, ieklausījās Cohortes Vigilum - Romas ugunsdzēsēju vienības attālajos kliedzienos. Viņa iztēlojās spaiņus, ādas šļūtenes un maz efektīvos rokas pumpjus. Viņa bija redzējusi tos daudzas reizes - šos brašos brīvprātīgos, kuri cīnījās ar liesmām drosmīgāk nekā pret iebrucēju armiju, jo Roma visvairāk baidījās no uguns. Tie bija vislielākie draudi pilsētai.

"Kas gan tagad deg?" Selīne prātoja.

- Es saprotu, - viņa beidzot noteica.

Un pēkšņi viņa tiešām saprata. Paulīnas nedaudzie vārdi visu izskaidroja. Burvestības Domus; bērna neizskaidrojamā slimība, kad tas nonāca Marcellas gādībā; Marcellas negaidītā pašnāvība. Aiz visa bija jūtama imperatrises roka lai atturētu Selīni īstenot kādu - iedomātu - plānu: iegūt Romas troni.

"Mani viņa neuzdrīkstas aiztiktSelīne domāja, "bet var nodarīt ļaunu, kaitējot manai ģimenei un draugiem."

- Un kā man tas jādara? - viņa jautāja.

- Tautas priekšā, - Paulīna klusi teica. - Tev jāpaziņo, ka tas viss bija meli. Ka tu neesi Jūlija Cēzara pēctece. Un, visiem redzot, gredzens tev jāatdod Agripīnai.

- Un tad viņa ļaus tev iet?

Paulīna klusēja.

- Tad es to darīšu, Paulīna! Manis dēļ tev draud briesmīga nāve. Es par to esmu atbildīga. Man jāpanāk, lai tevi atbrīvo.

Paulīna pietuvināja seju režģiem.

- Ir vēl kas vairāk...

- Vēl! Vai es varu vēl ko darīt?

-Agripīna grib, lai tu publiski paziņo, ka tavas dziedināšanas spējas ir burvestība.

Selīne stīvi skatījās uz draudzeni.

- Un lai tu atzīstot, ka Domus julia ir ļaunuma pilna vieta.

Selīnes acīs parādījās šausmas. Kā varēja nonākt tik tālu? No necilās

mājiņas Antiohijas nabadzīgo kvartāla līdz šim? Noliegt priekšteci, par kuru tikai nesen uzzināts - viena lieta. Bet atsacīties no svētā aicinājuma! Aizliegt sapni, kurā viņa dalījusies kopā ar Andreasu!

Selīne palūkojās uz mazo lodziņu sienā. Dienas gaismas vairs nebija. Nakts bija ietinusi Romu tumsā. Gaiss bija pilns ar dūmiem. Tie kļuva biezāki. Gaisu pildīja arī citu cietumnieku izmisīgie saucieni, lai tos laižot ārā: arī tie saoda dūmus un sāka krist panikā.

- Tik tālu nenonāks, - Selīne sacīja. - Andreass aizgāja satikt Klaudiju...

Viņa apklusa, pēkšņi apjautusi, ka Andreass pārāk ilgi neatgriežas.

- Selīn! - Paulīna teica. - Tev jādodas prom no Romas. Agripīnas vara ar katru dienu pieaug, un pienāks brīdis, kad ļaužu pūlis tevi neglābs. Es pazīstu šo sievieti. Viņa pavērsīs tautu pret tevi. Cilvēki ir svārstīgi, Selīn. Tie seko katrai jaunai zvaigznei. Šodien tā esi tu, rīt tie iegrūdīs tevi dubļos. Ej projām no Romas, Selīn! Ņem savu bērniņu un dodies tālu prom!

Selīne uzlūkoja draudzeni ar plati ieplestām acīm.

- Bet... Domus! Tas taču ir viss, kā dēļ es dzīvoju! Kā lai es to pametu?

- Vai tu domā - Agripīna pacietīs, ka tas turstāv? Viņa atradis veidu, kā to iznīcināt un reizē arī tevi un tos, kurus mīli!

- Bet, ja es atteikšos no saviem senčiem, - Selīne iesaucās, - ar to droši vien vajadzētu pietikt! ja es viņai parādīšu, ka man nav nodoma apšaubīt viņas dēla tiesības uz troni, Agripīna droši vien liks mūs mierā!

Izteikusi šos vārdus, Selīne tūlīt saprata, ka tā nebūs. Tiklīdz viņa būs noliegusi savu izcelsmi, nekas vairs neaizsargās viņu un viņas dēlu. Viņa pati būs pavērsusi pūli pret sevi, un Agripīnai būs brīvas rokas.

Paulīna pastiepa roku caur režģiem un satvēra Selīnes plaukstu.

- Ej! - viņa steidzīgi nočukstēja. - Šovakar, tūlīt pat! Ņem līdzi Andreasu un mazuli un bēdziet uz kādu drošu vietu, tālu prom!

- Es negribu tevi atstāt, Paulīna!

- Un paņem manu dēlu, Selīn! Ņem Valēriju līdzi! Kad es būšu mirusi, viņš vairs nebūs drošībā. Audzini viņu kā savu pašas dēlu!

Pārējie ieslodzītie sāka klaudzināt pie durvīm un saukt, lai tos laiž ārā. Selīne un Paulīna paskatījās uz mazo lodziņu. Kvēloja jauna atblāzma, it kā ārā būtu vēl viens saulriets. Dūmu smaka kļuva spēcīgāka.

Pa dzelzs durvīm ienāca kāds sardzesvirs un uzkliedza ieslodzītajiem:

- Šeit tuvumā nekur nedeg! jūs nesadegsiet! Tādēļ nomierinieties!

Kad viņš bija izgājis, atstājot durvis pusvirus, Selīne izdzirda troksnim piejaucamies vēl vienu balsi: tur Andreass strīdējās ar cietumsargu. Selīne piegāja pie durvīm un ieraudzīja, ka sargs, saraucis uzacis, lasa kaut kādu papīru.

- Tu droši vien zini, kāds izskatās imperatora zīmogs. Te tas ir! Tūlīt atbrīvo Paulīnas kundzi, citādi tev nāksies nožēlot!

Kamēr cietuma uzraugs neizlēmīgi kasīja pakausi: tā taču bija Agripīnas ieslodzītā, - Andreass uzmeta Selīnei brīdinošu skatienu. Viņa palika aiz durvīm.

Beidzot sargs kļuva pieļāvīgāks un noteica:

- Labi. Tam gan vajadzēja būt no imperatrises, bet...

Kolīdz durvis tika atslēgtas, Paulīna izsteidzās pa tām ārā. Visi trīs ātri devās prom, bet ne tā, lai pievērstu sev uzmanību.

Kad viņi bija nonākuši pie durvīm un spēra soli piedūmotajā naktī, Andreass sacīja:

- Mums tūlīt jāatstāj Roma. Klaudijs ir miris.

-Ko?

Kad es ierados pie viņa, lai parunātu par Paulīnu, viņš ēda pusdienas. Viņš bija iereibis un uzstāja, lai apsēžos viņam blakus. Agripīna steidzīgi pasniedza viņam vēl vienu sēņu porciju, ko degustators nebija nogaršojis, un tā viņu... Bet paklausies, - viņš cieši satvēra Selīnes roku. - Agripīna saka, ka es esot Klaudiju noindējis! Viņa ir pavēlējusi mani arestēt!

-Nē!

- Man laimējās nemanīti izkļūt no pils, bet Agripīnai tagad pieder neierobežota vara. Viņa valdīs Nerona vietā, līdz tas būs pieaudzis. Mums jāpamet Roma šonakt!

- Mans dēls... - Paulīna ieteicās.

- Es esmu vienojies ar kādu kapteini, kas šonakt izies jūrā. Tā ir mūsu vienīgā cerība. Visi ceļi, kas ved ārā no pilsētas, tiks apsargāti. Kuģis aizies pēc stundas.

- Andreas, - Selīne ierunājās. - Aizej Paulīnai līdzi uz mājām! Paņem Valēriju un... naudu, Andreas! Mums vajadzēs naudu. Es aiziešu uz salu pēc Jūlija. Mums jāpaņem līdzi dažas lietas - pārtika, medikamenti. Man jādod Hērodam norādījumi par Domus. Satiksimies ostā.

Tumšajā ielā viņi izšķīrās: Andreass un Paulīna aizsteidzās uz savām villām pakalnā, Selīne - uz salu.

Nonākusi upes krastā, viņa pēkšņi apstājās, neticēdama savām acīm.

Domus dega.

Ugunsdzēsēju brigāde darbojās, taču no tās nebija nekāda labuma. Domus bija par lielu un sala - pārāk apbūvēta, lai tiem pietiktu vietas kaut ko uzsākt. Upes krastos sāka pulcēties cilvēki, lai noraudzītos liesmās, kas cēlās augstu naksnīgajās debesīs.

Skrienot kādam garām, Selīne izdzirda:

-Arto nekad neveicās. Vai atceries aprīli? Es nekad neticēju, ka šī vieta būs mierīga. Kurš ir dzirdējis par kaut ko tādu? Māja slimajiem...

Nē, nē, nē, sandalēm klaudzot pret akmens tiltu, dauzījās Selīnes sirds.

Liesmas karstums aizsniedza šo salas daļu un bija izdzinis pacientus un priesterus no tempļa. Daudzi lēca upē, citi glābās pāri tiltam, spiedās un samina pakritušos. Un kā auroja liesmas! It kā uz salas būtu apgūlusies dusmīga, liesmojoša lauva un rēktu pret debesīm.

Pūlis spieda Selīni atpakaļ. Viņa divreiz pakrita, taču izdevās piecelties. Degošais Domus - tas bija nejauks skats. Kā jauna, spoža saule tas izgaismoja naksnīgās debesis daudzu jūdžu apkārtnē, liekot nolīt pār pilsētu pelnu mākonim.

Selīne juta, kā karstais gaiss dedzina plaušas. Viņa iemērca savu f)allu strūklakā un tad, slapju un pilošu, aptina ap galvu. Ar slapjo audumu aizklājusi muti, viņa spiedās uz Domus pusi.

Kur bija Pindars un bērns?

Vispirms viņa atrada Rufusu zem kāda nokrituša akmens bloka. Galva tam bija gandrīz sašķaidīta, taču acis stāvēja vaļa, atspoguļojot zeltaini sarkanās liesmas.

Selīne notupās Rufusam blakus, un vecajam veterānam izdevās ievilkt plaušās tik daudz gaisa, lai spētu pateikt:

- Parūpējies par manu zēnu. Tu tagad esi Pindara ģimene.

Tad viņš nomira.

Citi bija iesprūduši zem nokritušiem akmeņiem. Selīne redzēja kādu vīru skrienam līdzīgi liesmojošai lāpai, līdz tas, pārogļojies, iegāzās upē.

Viņa skatījās uz lielo ugunsgrēku kā hipnotizēta. Domus ieeja bija kā ugunīga mute. Selīne iedomājās par visu, kas bija tur, iekšā - grāmatas, medikamenti.

Andreasa enciklopēdija.

Viņas medicīnas kaste.

Selīne bija spiesta atgriezties. Gāzēm mūros sakarstot un izplešoties, visā ēkā atskanēja sprādzieni. Tagad salu pameta pat ugunsdzēsēju brigāde. Pūlis upes krastos pieauga. Tas klaigāja un gavilēja, laižot apkārt krūkas ar vīnu. It kā tie skatītos izrādi, it kā tas būtu izklaides pasākums.

Selīne metās uz Domus aizmuguri, kur liesmas nebija tik spēcīgas.

Pindar! - viņa iekliedzās.

Logi kvēloja kā dēmonu acis. Pa durvju caurumiem gāzās ārā dūmi.

- Pindar! Kur tu esi?

Uz Selīnes apģērba uzkrita pelnu plēksne un aizdedzināja tā apakšmalu. Viņa piemina liesmu ar kāju. Virs viņas eksplodēja, un pār galvu nogāzās akmeņi un pelni. Aizsargājoties viņa pacēla roku.

Bērns! Kur bija bērns?

- Pindar! - Selīne izmisumā iesaucās, taču viņas balss pazuda rēcošajā ellē.

Tad kāds vīrs, viens no svētajiem brāļiem, satvēra viņu aiz rokas un mēģināja aizvilkt prom.

- Vai tu redzēji Pindaru un bērnu? - Selīne iesaucās.

- Kad sāka degt, kundze, viņi bija iekšā! Viņi nepaspēja iznākt! Iesim prom, kundze!

- Pindar! Jūlij!

Viņa pretojās, līdz svētais brālis viņu atlaida un glābās bēgot, ar rokām aizsedzis galvu, lai izsargātos no krītošajiem gruvešiem.

Selīne apskrēja apkārt ēkai, meklēdama kādu spraugu, lai iekļūtu iekšā, bet visur bija vienīgi liesmas.

- Pindar... - viņa iešņukstējās, tad paklupa un nokrita pie zemes.

Viņai izdevās nokļūt atpakaļ pie galvenās ieejas, kur liesmu mēles

laizīja masīvā lieveņa kolonnas. Karstums bija kā necaurejama siena tas nāca lieliem viļņiem un spieda atpakaļ. Virs Selīnes norībēja vēl

viens sprādziens. Akmens pārsedze ar uzrakstu MIEGS IR SĀPJU ĀRSTS sabruka, un marmora gabali nogāzās kā krusa.

Selīne paskatījās uz augšu. Pacēla rokas. Pārāk vēlu. Dūres lieluma akmens trāpīja pa galvu, un viņa, nokritusi izkaltušajā zālē, iegrima tumsā.

***

Andreass un Paulīna steidzās augšup pa līkumotajām ielām, ik pa brīdim atskatoties pār plecu, lai redzētu, kas deg. Bet katru reizi skatu aizsedza gan ēkas, gan dārzu mūri, gan augstās cipreses. Augusta mēnesī ugunsgrēki pilsētā bija parasta lieta; reti kāda diena pagāja bez kodīgās dūmu smakas, un karsto vasaras gaisu pildīja smalku pelnu lietutiņš. Nonākuši savā ielā, pakalna virsotnē, viņi beidzot ieraudzīja. Un sastinga.

- Tā ir sala! - Paulīna nočukstēja.

-Tur ir Selīne! - Andreass pagriezās pret Paulīnu. - Tagad klausies! Kuģi sauc Bellerophon, un kapteiņa vārds ir Naso. Paņem Valēriju un tūlīt ej uz turieni!

- Bet...

-Ātri, Paulīna! Vai tev ir kāds vergs, uz kuru vari paļauties?

-Jā...

- Paņem visu vērtīgo, ko vari panest - rotaslietas, naudu. Un pasteidzies!

- Ļauj man iet tev līdzi, Andreas!

- Nē! Es iešu atpakaļ, lai atvestu Selīni un bērnu. Satiksimies uz kuģa. Steidzies, Paulīna! Naso izbrauks, kad būs paisums.

- Viņš noteikti pagaidīs tevi! - Paulīna iesaucās.

- Es pateicu, lai viņš to nedara. Kad jūs ar Valēriju būsiet uz klāja, viņam draudēs daudz lielākas briesmas nekā mums. Ja mēs ar Selīni nepaspēsim laikā, tev jābrauc prom, Paulīna! Mēs darīsim visu, lai tiktu laukā no pilsētas. Tagad ej!

Andreass noskatījās, kā Paulīna iesteidzas pa dārza vārtiņiem, tad pagriezās un metās pa to pašu ceļu atpakaļ.

Pēkšņi viņš apstājās. Ap stūri parādījās imperatrises gvardes kareivji. Andreass ienira kādā velvētā ejā. Viņš palūkojās tumšās ieliņas abos virzienos. Priekšpusē debesis melnajā, zvaigžņotajā naktī oranži kvēloja. Augšup pret pakalniem cēlās ugunsgrēka dūmi. Tie koda acīs, un asaras aizmigloja skatienu.

Ieraudzījis, ka divi kareivji apstājas pie Paulīnas vārtiņiem, Andreass pameta velvēto eju un gar mūri aizslīdēja līdz tā galam, kurā šaura aleja veda starp divām villām līdz nākamai ielai. Andreass paskrēja gabaliņu pa šo aleju, līdz atrada vietu, kur koku zari nokarājās pār mūri, uzrāpās uz tā un otrā pusē nolēca zemē.

Viņš atradās dārzā aiz Paulīnas villas, netālu no vergu mājokļiem, un varēja dzirdēt kareivjus, kas mājas otrajā pusē salauza vārtiņus.

Paulīna izskrēja no mājas, uz rokām nesot guļošo Valēriju. Andreass paņēma zēnu un ātri aizvadīja Paulīnu līdz vietai, kur koku zari nokarājās pāri dārza mūrim.

- Mani vergi! - Paulīna ieteicās. - Agripīna liks tos visus nogalināt!

- Rāpies pāri! - Andreass teica Valērijam, palīdzot uzkāpt kokā. - Vispirms tiec kokā un tad pāri mūrim! Otrajā pusē pagaidi un palīdzi mammai nokāpt. Tagad tu esi vīrietis, Valērij! Tev par visu jārūpējas!

Sešgadīgais zēns ātri pamodās un ar pērtiķa veiklību uzrāpās kokā. Redzēdams, ka Paulīna ir drošībā un kāpj kokā, Andreass atgādināja:

-Atceries - kuģi sauc Bellerophon. Un pasteidzies!

Tad viņš aizskrēja atpakaļ uz vergu mitekļiem un atrada tos izbijušos sēžam bariņā.

- Nāciet! - viņš iesaucās. - Skrieniet!

Bet tie nekustējās.

- Skrieniet! - viņš iekliedzās vēlreiz.

Tie skatījās Andreasā kā nesaprātīgi dzīvnieki, paralizēti aiz bailēm.

Kad Andreass izdzirda salūztam vārtiņus un pēc tam sandalēs ieauto kāju troksni, kareivjiem skrienot cauri priekšējam dārzam, kad izdzirda kareivju saucienus un kliedzienus, viņš pagriezās un metās pie mūra. Vienlaicīgi ar kareivju iedrāšanos dārzā, villas aizmugurē, viņš bija augšā kokā un nolēca otrajā pusē zemē.

***

Kad Selīne atguva samaņu, zāle ap viņu bija liesmās. Uznāca mokoša klepus lēkme, asaras grauza acis. Viņa mēģināja aizsargāt seju, bet pallu bija aizpūtis vējš. Selīne grīļodamās piecēlās un apjukusi pavērās apkārt.

- Palīgā! - viņa iekliedzās.

Tad viņa paskatījās uz augšu. Augstu virs masīvās kolonādes uz pjedestāla stāvēja gigantiska Veneras marmora statuja, gatava jebkura mirklī nogāzties.

- Palīgā! - Selīne iesaucās.

Andreass izdzirda Selīni brīdī, kad skrēja pa tiltu. Viņš ieraudzīja to uguns lokā un arī Veneras statuju virs viņas, kas jau sāka šķiebties.

- Palīgā! - Selīne iekliedzās vēlreiz.

Andreass krūmos atrada togu, ko kāds bēgot bija pametis. Viņš iemērca to dīķī un tad ar slapjo togu skrēja pie liesmām, kas dega ap Selīni. Uzmetis togu pār galvu, viņš iedrāzās ugunī, satvēra Selīni aiz rokas, pārmeta daļu no slapjā apģērba gabala viņas galvai un pleciem, un abi kopā viņi izskrēja no uguns loka.

Tajā pašā mirklī vietā, kur nupat bija gulējusi Selīne, nogāzās Veneras statuja.

Kad viņi bija sasnieguši tiltu, Selīne pēkšņi apstājās.

- Bērns! - viņa iesaucās. - Jāatrod mūsu bērns!

Andreass paskatījās visapkārt. Visas ēkas dega. Sala gāja bojā.

- Tam nav jēgas, Selīn! - viņš iesaucās. - Mums jāglābjas pašiem! Cieši turot šņukstošo Selīni aiz rokas un velkot uz priekšu, Andreass

sasniedza tiltu un devās tam pāri.

***

Klepodami, viens otram piepalīdzēdami, viņi skrēja pa tumšajām, dūmu pilnajām ielām. Pa kreisi, ietinušās spocīgā dūmakā, stāvēja briesmīgās Maksima cirka sienas. Ugunsgrēka atblāzma izgaismoja tā arkas un kolonnas.

Selīne vairākas reizes pakrita, bet Andreass, cieši aptvēris viņas vidukli, palīdzēja piecelties. Viņš zināja, ka sardze, atklājusi, ka viņu māja ir tukša, dosies uz salu. Un tagad, lai viņus atrastu, tika pārmeklēta visa pilsēta.

"Liec tiem vispirms pārmeklēt ielas, kas ved ārā no pilsētas!" Andreass lūdza Dievu.

Taču lūdzot viņš apzinājās, ka ir jau pārāk vēls. Naso jau noteikti ir pacēlis buras.

Viņi nonāca pie neliela parka, kam vidū slējās mazs, apaļš templis -dievišķā Jūlija svētnīca. Skrienot tam garām, Selīne un Andreass izdzirda suņa rejas. Pagriezušies viņi ieraudzīja no tempļa izlēkšojam Fido.

Aiz tā, nesdams bērnu, iznāca Pindars.

- Pindar! - Selīne pieskrēja tam klāt.

Aiz atvieglojuma raudot, viņa paņēma Jūliju klēpī un klausījās Pindara stomīgajā stāstījumā par to, kā suns pirmais saodis dūmu smaku un sācis brīdinoši riet.

Tad Selīne ieraudzīja kasti, kas karājās Pindaram plecā - tā bija viņas medicīnas kaste, ko Pindars bēgot paķēris līdzi. Selīne cieši apkampa viņu un noskūpstīja uz asarainajiem vaigiem.

- Nāc, - Andreass teica. - Mums jāsteidzas.

Ostā nebija gandrīz neviena cilvēka. Visi bija aizskrējuši uz pilsētu skatīties fantastisko ugunsgrēku, bet, Andreasam par atvieglojumu, Bellerophon vēl stāvēja uz enkura.

Kad tie steidzīgi uzrāpās uz klāja, Naso piesmakušā balsī kaut ko noteica, ka "esot par vecu, lai kāda traka imperatrise spētu viņu iebaidīt." Pēc tam viņš izkliedza pavēli atdot galus.

Selīne un Paulīna metās viena otrai pretī un apkampās. Fido uz klāja pielēca pie Valērija un nolaizīja tam seju. Andreass stāvēja pie reliņiem un vēroja, kā ostas rajons pamazām attālinās.

***

Dažas stundas vēlāk, tieši pirms rītausmas, viņi beidzot tika atklātā jūrā.

Kuģis, kas veda vīnu uz Mauritāniju Ziemejāfrikas piekrastē un bija pēdējais, kas pirms ziemas iestāšanās devās pāri Vidusjūrai, bija stabils braucamais ar vienu lielu buru un draudzīgu apkalpi. Naso apgalvoja saviem pasažieriem, ka tagad, Poseidona skavās, tie varot justies droši.

Kamēr pārējie stāvēja kuģa pakaļgalā un vēroja tālā ugunsgrēka atblāzmu debesīs, Selīne viena nostājās priekšgalā un skatījās tālumā. Rokās viņa turēja Jūliju. Viņas kaklarotā pieskārās Jūlija ķermenim. Kaklarotas ķēdītei Selīne bija piestiprinājusi gadu gaitā iegūtos amuletus: savas dzimtas gredzenu un ziloņkaula rozi, kas atkal bija aizzīmogota. Tajā atradās prinča Cēzariona matu sproga un mazs gabaliņš no Selīnes dvīņubrāļa segas. Viņa vairs neticēja, ka atradīs brāli

Beidzot pienāca Andreass un nostājās viņai līdzās, tad Pindars. Paulīna atstāja Valēriju, kurš, izmantojot Fido spilvena vietā, bija aizmidzis uz klāja, un pievienojās grupiņai.

Viņi lūkojās uz priekšu, zvaigžņotajā tumsā, melnajā, bezgalīgajā jūrā - maza izbijušos, netīru un nogurušu cilvēku grupiņa. Viņi ieklausījās bortu dēļu čīkstoņā un domāja par visu to, ko pametuši krastā.

Paulīna sāka klusi raudāt, un Pindars neveikli apskāva viņas plecus. Andreass sameklēja Selīnes roku, lai sniegtu viņai spēkus un gūtu spēku no viņas. Degošā Domus skats iespiedīsies viņu atmiņās uz visiem laikiem.

Aiz viņiem gatavojās lēkt saule, un ūdens mirgoņa bija kā solījums par vēl vienu jaunu dienu.

- Mums jāsaņem drosme, - Selīne beidzot ierunājās klusā balsī. - Mums jābūt pateicīgiem, ka esam palikuši dzīvi un esam visi kopā. Aizceļosim tur, kur Agripīna nevarēs mūs atrast. Atradīsim sev jaunas mājas, vietu, kur varēsim sākt visu no jauna... - viņai aizlūza balss, - kur mūsu bērni varēs mierīgi, bez bailēm izaugt.

Selīne dziļi ievilka elpu.

- Mēs uzcelsim jaunu slimnīcu - tādu, kas spēs turēties pretī laika ritumam. Mēs esam dzimuši, lai to paveiktu.

Stāvot blakus Andreasam, piekļaujoties viņam, Selīne saprata, ka tas ir tikai vēl viens sākums kaut kam jaunam, kas līdz šim veidojis viņas dzīvi. "Es esmu bijusi Fortūna no Magnas," viņa domāja. "Fortūna, kas nes laimi; esmu bijusi Umma, "māte"; Perigrīna, ceļiniece un svešiniece; Kleopatra Selīne, valdnieku pēctece; Jūlija Selīne - dievu meita. Bet nu esmu atpakaļ pie sākuma esmu dziedniece Selīne.

Kaut gan Selīne ļoti sēroja par Domus zaudējumu, viņa zināja, ka sapnis nav nomiris reizē ar to. Viņa bija nonākusi gara ceļa galā, un abi viņas dzīves mērķi bija sasniegti. Selīne bija atradusi savas saknes un sevi pašu. Viņa bija uzcēlusi māju slimiem cilvēkiem.

Selīne stāvēja uz klāja. Viņai līdzās bija ģimene un cilvēki, kurus viņa mīlēja. Visi vēroja, kā, austot jaunai dienai, debesīs izzūd Venera.

"Apgāds Rasa"

Reģistrācijas apliecības Nr. 40003504032.

Content

Vuda Barbara Dvēseles liesma

Prologs

PIRMĀ GRĀMATA ANTIOHIJA SĪRIJĀ

OTRĀ GRĀMATA. PALMĪRA

TREŠĀ GRĀMATA. MAGNA

CETURTĀ GRĀMATA. BABILONA

PIEKTĀ GRAMATA. PERSIJA

SESTĀ GRĀMATA. JERUZALEME

septītā GRĀMATA. ALEKSANDRIJA

ASTOTĀ GRĀMATA. ROMA