Binčija Meiva

Dzidrais ezers - Pirmā grāmata

Meiva Binčija

Dzidrais ezers

Pirmā grāmata

1. nodaļa

1952. gads

Visu laiku Kita bija bijusi pārliecināta, ka pāvests ir piedalījies viņas mātes un tēva kāzās. Mājās atradās viņa fotoattēls (tas bija cits — jau mirušais — pāvests), un paraksts vēstīja, ka Martinš Makmahons ar Helēnu Hīliju locījuši ceļus viņa priekšā. Meklēt pāvestu kāzu fotogrāfijā Kitai nebija ienācis prātā. Tā jau arī bija briesmīga: visi tie rindā stāvošie cilvēki neērtajos mēteļos un cepurēs! Ja vien Kita par to vairāk padomātu, viņai, iespējams, ienāktu prātā, ka pāvests devies projām jau pirms fotografēšanās, lai paspētu laikā uz pasta kuģi Danlēri un steigtos atpakaļ uz Romu.

Tieši tāpēc Kita jutās satriekta, klausoties mātes Bernardas paskaidrojumos, ka pāvests nemaz nedrīkst atstāt Svēto krēslu; pat karš nepiespiestu viņu pamest Vatikānu.

— Bet viņš taču piedalās kāzās, vai ne?

— Tikai tad, ja tās notiek Romā. — Māte Bernarda zināja visu.

— Viņš bija manu vecāku kāzās, — Kita nepiekāpās.

Māte Bernarda uzlūkoja mazo Makmahonu meiteni ar melno, cirtaino matu ērkuli un spulgajām, zilajām acīm. Lieliski rāpjas pāri sētām un ir skolas pagalmā notiekošo nedarbu organizētāja, bet ne no fantazētājām.

— Es tā nedomāju, Ketrīn, — sacīja mūķene, cerot, ka varēs sarunai pielikt punktu.

— Viņš bija. — Kita jutās piekrāpta. — Mums pie sienas ir pāvesta fotogrāfija rāmī, un tur teikts, ka viņš bijis.

— Tā ir pāvesta svētība, tu muļķe! — iesaucās Klio. — Tādas ir visiem... var dabūt desmit par peniju.

— Kliona Kelija, es palūgšu tevi nelietot tādus vārdus, runājot par Svēto tēvu! — māte Bernarda pauda dziļu nosodījumu.

Nedz Kita, nedz Klio neklausījās tālākos paskaidrojumus par līgumu, kas darīja pāvestu par viņa niecīgās valstiņas neatkarīgu valdnieku. Piespiedusi seju solam un aizslēpusies aiz pacelta atlanta, Kita izšņāca savai labākajai draudzenei domātus draudus:

— Neuzdrošinies mani vēl kādreiz nosaukt par muļķi! Tu to nožēlosi!

Klio nelikās nožēlojam.

— Tu esi muļķe. Lai pāvests brauktu uz tavu vecāku kāzām! Vismazāk jau nu uz tavu vecāku kāzām!

— Kādēļ gan ne, ja viņu laistu?

— Nezinu vis...

Kita nojauta, ka kaut kas paliek neizteikts.

— Kāpēc gan pāvests nevarētu braukt uz viņu kāzām?

Klio pūlējās izvairīties. — Kuš, viņa skatās! — Klio bija

taisnība.

— Ko es tikko sacīju, Kliona Kelija?

— Jūs, māt, teicāt, ka Svētā tēva vārds ir Pačelli. Ka tā viņu sauca pirms tam, kad viņš dabūja vārdu Pijs Divpadsmitais.

Mātei Bemardai nācās negribīgi piekrist, ka tieši to viņa bija sacījusi.

— Kā tu to zināji? — Kita apbrīnodama vaicāja.

— Vienmēr ar pusausi vajag klausīties, kas notiek apkārt.

Klio bija gara un ar loti gaišiem matiem. Viņa lieliski sportoja un bija neparasti attapīga. Klio varēja lepoties ar skaistiem, gariem matiem. Viņa bija Kitas labākā draudzene, un dažreiz Kita viņu neieredzēja.

Klio jaunākā māsa Anna bieži gribēja iet mājās kopā ar viņām, bet tika no tā atrunāta.

— Kj projām, Anna! Tu krīti uz nerviem! īsta skabarga dibenā! — Klio sacīja.

— Es ļmteikšu mammai, ka tu skaļā balsī uz ceļa sacīji “dilums”! — draudēja Anna.

— Mammai nav laika klausīties tavās muļķīgajās pasakās! Ej projām!

— Tu tikai gribi draiskoties un smieties kopā ar Kitu... — Annu bargais atraidījums bija dziļi aizvainojis. — Tu to vien visu laiku dari! Es dzirdēju, kā mamma teica... Es nesaprotu, kāpēc Klio ar Kitu allaž draiskojas un par ko smejas.

Tas abas draudzenes vēl vairāk sasmīdināja. Rokās saķērušās, viņas aizskrēja, pamezdamas Annu, kurai, par nelaimi, bija septiņi gadi un nebija neviena paša drauga.

Tik daudz ko varēja paspēt pa ceļam uz mājām! Tādā ziņā bija lieliski dzīvot Dzidrezerē, nelielā pilsētiņā liela ezera malā. Tas nebija pats lielākais ezers Īrijā, tomēr ļoti liels gan. Tā otru krastu varēja saskatīt tikai skaidrā dienā. Ezerā bija daudz mazu līču, un tajā ietecēja vairākas upītes. Vietām tas bija niedrēm un meldriem aizaudzis.

Runāja, ka, aizejot pie ezera Svētās Agneses dienas priekšvakarā un saulrieta brīdī tajā ielūkojoties, var ieraudzīt savu nākotni. Kita un Klio ar to neaizrāvās. Nākotne? Nākotne nozīmēja rītdienu vai parītdienu, bez tam pie ezera allaž pulcējās vesels pūlis pusjukušu meiteņu un puišu, jau pavisam vecu, tuvu pie divdesmit, kas, pūloties ko saskatīt, grūstījās un stumdījās. It kā bez sava un visu pārējo atspulga tur varētu redzēt vēl ko citu!

Dažreiz pa ceļam no skolas Klio ar Kitu iegriezās Makma-honu aptiekā, cerot, ka Kitas tēvs pacienās meitenes ar ledenēm no kārbas. Vai arī mēdza aiziet līdz koka muliņam, kas iestiepās ezerā, lai pavērotu zvejniekus atgriežamies ar lomu. Varēja aizstaigāt arī līdz golfa laukumam un pameklēt nozaudētās bumbas, ko pēc tam pārdot golfistiem.

Mājās viena pie otras viņas ciemojās reti. Iešana mājās draudēja ar prasību izpildīt mājasdarbus. Lai pēc iespējas ilgāk no tā izvairītos, meitenes nosita laiku, kavējoties ceļā no skolas.

Pastā nebija nekā interesanta, ko apskatīt; skatlogā gadiem ilgi stāvēja viens un tas pats: markas, grāmatas un uz Ameriku sūtāmo vēstuļu cenrādis. Meitenes tur ilgi neuzkavējās. Misis Henlijas audumu veikalā dažkārt bija jauki Fēru salas džemperi un pa skaistam kurpju pārim. Bet misis Henlijai nepatika, ka ap veikala skatlogu drūzmējas skolas meitenes, līdz ar to atturot citus cilvēkus. Vislabprātāk viņa iznāktu no veikala un patriektu visus skuķus kā zvirbuļus.

— Nu pietiek! Ejiet prom! Tagad ejiet projām! — viņa mēdza aizraidīt meitenes.

Tad viņas lēni pagāja garām Folija bāram, no kura plūda portera ieskābenā dvaka, un pēc tam arī Salivana remontdarbnīcai, kur sadzēries vecais misters Salivans mēdza viņām uzsaukt, tā vērsdams uzmanību uz abu klātbūtni. Tas varēja būt bīstami, jo Makmahona aptieka atradās tieši pretī un kāds noteikti sadzirdēja klaigāšanu. Meitenes ieskatījās Vola dzelzs-lietu tirgotavā: vai tur gadījumā neatrastos kas tik satraucošs kā pāris asu dzirkļu; tad “Centrālajā viesnīcā” pāri ceļam, kur veiksmes reizē varēja apskatīt laukā nākošos viesus. Parasti gan bija redzams vienīgi briesmīgais Filipa O’Braiena tēvs, kas nikni visus uzlūkoja. Tad nācās iet garām gaļas veikalam, kas abām apšķebināja dūšu. Vēl varēja iegriezties Diloņa veikalā un apskatīt dzimšanas dienas apsveikuma kartītes, izliekoties, ka tūlīt tās nopirks, bet lasīt komiksus vai žurnālus Diloni nekad neatļāva.

Ja meitenes aizietu uz Makmahonu mājām, Kitas mātei atrastos milzum daudz darāmā. Viņa varētu parādīt, kā izcept smilšu cepumus, un arī kalpone Bita skatītos. Māte varbūt liktu draudzenēm iestādīt puķes kastē pie loga vai parādītu, kā nogriezt spraudeņus, lai tie ieaugtos. Makmahoniem nebija īsta dārza kā Kelijiem, tikai pagalms sētas pusē. Bet tas bija pilns ar dažādiem augiem, kas stīgoja laukā no mucām un vijās augšup gar sienu. Kilas māte meitenēm bija ierādījusi kaligrātisko rakstu, un viņas mātei Bernardai bija uzrakstījušas: “Priecīgus svētkus!” Tas bija brīnišķīgs raksts, izskatījās gluži kā mūka darbs. Mātei Bemar-dai tas vēl joprojām glabājās lūgšanu grāmatā. Vēl citu reizi māte izrādīja savu cigarešu atklātņu kolekciju un reklāmā redzamās balvas, ko iegūs, kad visa grāmata būs ar tām pilna.

Bet Klio bieži jautāja Kitai: “Ko tava māte dara visu dienu, ka viņai atliek tik daudz laika, ko pavadīt kopā ar 111111118?” Tas izklausījās pēc nosodījuma. It kā mātei nāktos dullt kaut ko svarīgāku, piemēram, iet uz tēju līdzīgi misis kelijai! Kita nevēlējās dot Klio izdevību nopelt māti, tādēļ ne visai bieži ielūdza draudzeni ciemos.

Visvairāk meitenēm patika apciemot māsu Madelēnu — vien-luļnieci, kas dzīvoja nelielā namiņā pie ezera. Bija tīkami būt par vientuļnieci, jo visi raizējās par māsu Madelēnu un nesa viņai pārtiku, un gādāja kurināmo. Neviens neatcerējās, kopš kura laika māsa bija sākusi dzīvot vecajā pamestajā mājā pie pašas ūdens malas. Cilvēkiem nebija īsti skaidrs, pie kādas draudzes māsa Madelēna reiz piederējusi un kāda iemesla dēļ lo atstājusi. Tomēr neviens neapšaubīja viņas svētumu.

Cilvēkos un zvēros māsa Madalēna saskatīja tikai labo. Sakumpusī māsa bija redzama gan izkaisot maizes druskas putniem, gan glaudot pašu niknāk ņurdošo suni. Māsai bija piejaucēta lapsa, kas vakaros nāca un kāri izlaka šķīvi ar pienā mērcētu maizi. Pavisam reti gadījās reize, kad viņai pietrūka skaliņa, ko piesiet pie klejojumos atrasta putna salauztā spārna.

Tēvs Beilijs un māte Bernarda kopā ar tēvu Hīliju no zēnu skolas bija nolēmuši laipni pieņemt māsu Madelēnu, nevis raudzīties uz viņu ar aizdomām. Kā varēja nojaust, māsa ticēja vienam īstenajam Dievam un neapšaubīja to, kā tiek skaidrota Viņa griba. Svētdienās māsa apmeklēja misi un, neuzdodoties par konkurējošu garīdznieku, klusi nosēdās aizmugurē.

Pat Klio tēvs dakteris Kelijs atzina, ka ir lietas, piemēram, dzemdības un mirstošo mierināšana, par kurām māsa Madelēna zina tikpat daudz cik viņš. Kitas tēvs sacīja, ka senos laikos māsu varētu uzskatīt par burvi vai pat raganu. Viņa ļoti labi prata pagatavot sautējošas kompreses un likt lietā ap māju bagātīgi augošās saknītes un ogas. Māsa Madelēna nekad neaprunāja cilvēkus; visi zināja, ka viņu noslēpumi ir drošībā.

— Ko viņai aiznesīsim? — Kita jautāja. Nekad neviens negāja pie māsas tukšām rokām.

/

— Viņa vienmēr saka, lai neko nenes. — Klio bija praktiskāka.

— Jā, tā viņa saka. — Kitai likās, ka tomēr vajadzētu kaut ko aiznest.

— Ja aizietu pie tava tēta uz aptieku, viņš mums ko iedotu.

— Nē, varbūt viņš sacīs, lai ejam tieši uz mājām... — Ki-tā nebija droša, I^abāk neriskēt. — Mēs varētu saplūkt puķes.

Klio šaubījās.

— Jā-a, l>et vai tad pie viņas jau nav pilns ar puķēm?

— Zinu! — Kitai piepeši radās laba doma. — Rita vāra ievārījumu. Paņemsim vienu burku.

Tas, protams, nozīmēja iešanu uz mājām; Rita bija Makma-honu kalpone. Bet ievārījums dzisa pie pagalma loga, viņas vienkārši varēja no palodzes vienu burciņu nocelt. Tas šķita pats drošākais veids, kā sadabūt dāvanu vientuļniecei māsai Madelēnai, turklāt izvairoties no bargas iztaujāšanas.

Makmahoni dzīvoja Dzidrezeres galvenajā ielā virs aptiekas. Iekļūt mājā varēja gan taisni pa parādes kāpnēm blakus aptiekai, gan apejot mājai apkārt. Pagalmā nemanīja nevienas dzīvas dvēseles. Kita klusi uzkāpa pa kāpnēm. Uz veļas auklas karājās drēbes, bet Ritas nekur nebija. Kita uz pirkstgaliem piezagās pie loga, uz kura palodzes stāvēja visa veida un formas ievārījuma trauki. Meitene paņēma vienu no parastākajām burciņām. To ievēros vismazāk.

Kita satrūkās, aiz loga pamanījusi kādu stāvu. Izklaidīgu sejas izteiksmi, pilnīgi nekustīgi pie galda sēdēja viņas māte. Ne viņa bija dzirdējusi Kitu, ne arī šķita saprotam, kur atrodas. Apmulsusi un izbijusies meitene manīja, ka pār mātes seju rit asaras, ko viņa nemaz nepūlējās noslaucīt.

Kita klusi aizlavījās projām.

Klio gaidīja mājas pretējā pusē. — Vai tevi pamanīja? — viņa vaicāja.

— Nē, — Kita īsi attrauca.

— Kas noticis?

— Nekas. Tu vienmēr domā, ka kaut kas noticis, bet īstenībā nekā tāda nav.

Zini ko, Kit, tu man sāc krist uz nerviem tāpat kā tā Ih iesinīgā Anna! Ak Dievs, tu esi laimīga, ka tev nav māsas! — 1/pīsli sacīja Klio.

- Man ir Emets.

Bet viņas abas zināja, ka ar Emetu nebija problēmu. Emets bija puika, un tie jau nesnaikstījās turpat tuvumā, gribēdami dalīties tavos noslēpumos. Viņš neparko negribēja, ka to redz kopā ar meitenēm. Emets gāja pats savus ceļus, kāvās, ja va-pidzēja, un šādu kautiņu bija gana: Emetam bija valodas de-Ickts, un pārējie puikas atdarināja viņa stostīšanos. — Emm... Kiuin... Ememm... Emets! — viņi to sauca. Emets vienmēr atmaksāja. — Es vismaz nebūšu skolas jefiņš, — viņš mēdza Irikt. Vai ari: — Man vismaz zābaki nesmird pēc cūkām. — Nelaime tā, ka pagāja ilgs laiks, līdz Emets izteica to, ko gribēja, un tikmēr viņa mocītāji jau bija gabalā.

— Kāpēc tu īgņojies? — Klio uzstājīgi jautāja, kad abas soļoja pa taku uz ezera pusi.

— Gan jau galu galā kāds tevi apprecēs, Klio. Bet tam vajadzēs būt ļoti pacietīgam cilvēkam, varbūt pat kurlam. — Ki-ta Makmahona nekādā gadījumā negrasījās ļaut savai labākajai draudzenei Klio izdibināt, cik satriekta viņa bija, redzot māti tā sēžam un raudam.

Ieraugot meitenes, māsa Madelēna kļuva priecīga. No ilgas uzturēšanās ārpus mājām jebkuros laika apstākļos viņas seja bija grumbu izvagota; īss, tumšs plīvurs apslēpa matus. Īstenībā tas bija kas vidējs starp plīvuru un lakatu. Priekšā varēja saskatīt pa sirmu matu šķipsnai, nepavisam kā mūķenēm skolā, kam matu nemaz nebija. Tos nogrieza un pārdeva parūkām.

Māsa Madelēna bija ļoti veca. Meitenes nezināja, cik īsti veca, bet pavisam, pavisam veca. Viņas domāja, ka vecāka nekā pašu vecāki. Vecāka par māti Bernardu. Piecdesmit, sešdesmit vai septiņdesmit. Nevarēja jau zināt. Reiz Klio bija pavaicājusi pašai māsai Madelēnai. Viņas vairs neatcerējās, ko īsti māsa bija atbildējusi, bet precīza atbilde uz jautājumu tā nebija. Viņa jau mēdza pateikt kaut ko pavisam citu, kaut ko tādu, kas mazliet saistījās ar jautāto, taču nepavisam nebija atbilde, tomēr jautātājam nešķita, ka viņš bijis rupjš.

— Ievārījuma burka! — aizrautīgi iesaucās māsa Madelēna, it kā būtu bērus, kurš pavisam negaidīti dabū riteni. — Tas ir pats jaukākais, ko vien var vēlēties... Vai neiedzersim tēju?

Dzert tēju šeit bija ļoti interesanti, nepavisam ne garlaicīgi kā mājās. Uz vaļējas uguns āķī karājās katls. Cilvēki tika dāvājuši māsai Madelēnai mazas plītiņas, bet viņa tās allaž atdeva kādam citam, kam dzīvē klājās vēl ļaunāk. Ar tādu otrreizēju atdāvināšanu viņa gan nevienu neaizvainoja, tomēr nācās rēķināties ar to, ka viņa šķirsies no pleda vai spilvena, kas domāts pašas ērtībām, un bis nonāks ceļojošas ģimenes furgonā vai pie kāda nabaga. Dzidrezeres iedzīvotāji bija raduši dot vientuļniecei tikai ikdienas lietošanai noderīgo.

Viss bija tik vienkāršs un trūcīgs, it kā te neviens nedzīvotu. Ne personīgo lietu, ne fotogrāfiju pie sienām, tikai vienkāršs koka krusts. Vēl te bija krūzes un piena krūka, ko kāds dienā atnesis. Redzēja arī kāda cita drauga ceptu maizes klaipu. Māsa Madelēna nogrieza maizes rikas un apzieda tās ar ievārījumu, it kā tas būtu pašas gatavots cienasts.

Vēl nekad Klio un Kitai tā nebija garšojusi maize ar ievārījumu. Pa atvērtajām durvīm ienāca mazas pīlītes, un māsa Madelēna nolika zemē savu šķīvi, lai tās varētu uzlasīt maizes druskas. Pie viņas vienmēr valdīja miers; pat mūžam nemierpilnā Klio nelēkāja un nestaigāja apkārt.

— Pastāstiet man, ko jūs šodien uzzinājāt skolā! Man ļoti patīk jaunas ziņas,. — teica māsa Madelēna.

— Mēs uzzinājām, ka Kita Makmahona domā: viņas mātes un tēva kāzās ir bijis pāvests, — Klio pavēstīja. Māsa Madelēna nekad nevienu nenorāja un neteica, ka runātājs bijis skarbs vai nežēlīgs, tomēr likās, ka cilvēki to bieži saprata paši. Klio juta, ka pateikusi ko aplamu. — Protams, tāda kļūme var gadīties ikvienam, — viņa negribīgi atzina.

— Iespējams, ka pāvests reiz atbrauks uz Īriju, — māsa ieteicās.

Meitenes apgalvoja, ka nekas tamlīdzīgs nevarot notikt. Tam bija kāds sakars ar līgumu. Pāvestam bija vajadzējis apsolīt, ka paliks Vatikānā un nedosies iekarot Itāliju, kā senāk to mēdza darīt citi pāvesti. Likās, ka māsa Madelēna meitenēm pilnīgi notic.

Viņas pavēstīja māsai Madelēnai Dzidrezeres jaunumus, iz-l/islija par veco misteru Salivanu no remontdarbnīcas, kurš Imiša nakts melnumā vienā pidžamā izskrējis laukā, vajādams «tīģeļus. Viņš apgalvojis, ka līdz rītausmai tam jānoķer pēc ie-pejas vairāk eņģeļu, un klaudzinājis pie visām durvīm, taujādams, vai mājās nav atrodami paslēpušies eņģeļi.

Stāstītais māsu Madelēnu ieinteresēja. Viņa prātoja, par ko hk iespaidīgu vecais vīrs varētu sapņot.

— Viņš ir pavisam jucis, — Klio paskaidroja.

— Manuprāt, mēs visi esam mazliet jukuši. Redziet, tieši biļ)ēc jau mēs visi neesam pilnīgi vienādi — kā zirņi pākstī.

Meitenes palīdzēja nomazgāt traukus un nokopt galdu. Atverot trauku skapi, Kita tajā ieraudzīja gluži tādu pašu ievārījuma burku kā viņas atnesto. Varbfit te šodien bijusi viņas māte. Ja tā, māsa Madelēna par to pat neieminējās, tāpat kā viņa nevienam nestāstīja par Klio un Kitas apciemojumu.

— Jums jau bija ievārījums, — Kita teica.

Māsa Madelēna tikai pasmaidīja.

Cik vien ilgi Kita spēja atcerēties, tējas laiks Makmahonu mājās bija ceturksni pāri sešiem. Aptieku tētis slēdza ciet sešos, tomēr gluži precīzi tas nekad nenotika. Aptiekā allaž atradās kāds pircējs, atnācis pēc klepus mikstūras, vai fermeris, kam vajadzēja šķidrumu liellopu vai aitu iezīmēšanai. Nekādā ziņā nevarēja cilvēkus steidzināt, izdzīt viņus laukā pa durvīm. Galu galā aptieka bija vieta, kurp gāja dalīties vislielākajos savas dzīves noslēpumos, tādos kā paša veselība vai kāda ģimenes locekļa labklājība. Tas vis nebija kāds paviršs apmeklējums.

Kita bieži dzirdēja māti vaicājam, kāpēc viņa nevarot strādāt aptiekā. Tas būtu tikai prātīgi. Pērkot higiēniskās paketes vai līdzekļus barošanai ar krūti, cilvēki labprātāk grieztos pie sievietes, un kur tad vēl kosmētika! Aizvien biežāk un biežāk, piedāvājot savas brīnumpreces, lauku aptiekās iegriezās dažādu kosmētisko tirinu pārstāvji. Reta bija nedēļa, kad te neiegriezās kāds no Ponds, Co///, Down vai Max Factor.

Martinu Makmahonu šādas lietas interesēja visai maz.

— Dodiet man kaut ko pēc jūsu izvēles, — viņš teica un pasūtīja dārgas vannas ziepes un dažādas lūpkrāsas.

Tās tika neveiksmīgi izvietotas, bieži vien skatlogā izbalēja un tā arī palika nepārdotas. Kitas māte sacīja, ka Dzidreze-res sievietes esot tādas pašas kā visas: viņas vēlētos būt vislabākajā formā. Šīs kosmētiskās firmas aptiekāru palīgiem sniedza īsus apmācības kursus, kā labāk izstādīt produkciju, kā pircējiem — pircējām — to visefektīvāk izmantot. Taču Kitas tēvs palika nelokāms. Viņš negribēja pārdot brīnuinražojumus, kas sola mūžīgu jaunību, negrasījās ar krāsām un pūderiem uzbāzties cilvēkiem, kuri nevarēja atļauties tos pirkt...

— Es jau neuzbāztos, — Helēna Makmahona bieži iebilda.

— Es tikai iemācītos, kā tos vislabāk pielietot, un dotu cilvēkiem padomus.

— Viņi nevēlas padomus. Un viņi necieš kārdinājumus. Vai gan viņi neizskatās labi tādi, kādi ir... Un vispār — man nepatiktu, ka ļaudis domātu: es lieku savai sievai strādāt, nespēju viņu un bērnus uzturēt. — To teikdams, tēvs allaž pasmējās un jocīgi sašķobīja seju.

Tēvam patika jokot, viņš prata kāršu trikus un lika pazust monētām. Māte daudz nesmējās, bet uzsmaidīja tēvam un parasti viņam piekrita. Pretēji Klio mātei viņa nesūdzējās, ja tēvs pavēlu palika darbā vai kopā ar dakteri Keliju iegriezās krodziņā.

Kita domāja, ka mātei patiktu strādāt aptiekā, bet meitene saprata arī to, ka viņi piederēja pie ļaudīm, kam tas nepiedienēja. Strādāja tikai tādi cilvēki kā atraitne misis Henlija, kas pārzināja audumu veikalu, Mona Fica no pasta, jo viņa nebija precējusies, vai misis Diloņa, kuras vīrs dzēra. Tā tas bija Dzidrezerē un tāpat citur.

Ejot mājās pēc viesošanās pie māsas Madelēnas, Kita nekādi nespēja aizmirst mātes asaras. Lēni viņa kāpa augšā pa kāpnēm, gandrīz negribīgi gāja iekšā, vilcinādamās uzzināt, kas noticis. Varbūt bija saņemta kāda ļoti slikta ziņa. Bet kas tā varēja būt?

Ar tēti viss bija kārtībā; viņš patlaban slēdza ciet aptieku. Emets arī bija mājās drošībā, pārradies no vārtīšanās pa '11111|m'iii vai ko nu viņš pēc skolas darīja. Tātad ar ģimeni ne-I i nevarēja būt noticis. Kita piesardzīgi iegāja virtuvē, kur miii ieturēja maltītes. Viss šķita kārtībā. Mātei tā kā nedaudz mirdzēja acis, bet tikai tad, ja ieskatījās īpaši pētīgi. Viņa bitu uzģērbusi citu kleitu.

Māte allaž izskatījās lieliski, gandrīz kā spāniete. Reiz kāds viņiem no Spānijas bija atsūtījis pastkarti ar dejotāju, kuras Irips bija šūts no īsta auduma. Ar garajiem, mezglā uzspraustajiem matiem un lielajām, tumšajām acīm dejotāja Kitai ļoti atgādināja māti.

Tētis, kā likās, bija lieliskā omā, tā ka nevarēja būt notikusi ķilda vai kas tamlīdzīgs. Viņš smējās un stāstīja par veru Biliju Salivanu, kas bija iegriezies aptiekā pēc tonizējošā vīna. Aizraidīts no visām alkohola tirgotavām, viņš negaidīti saskatīja glābiņu tonizējošajā vīnā. Tētis lieliski atdarināja misteru Salivanu un viņa pūliņus izlikties skaidrā prātā.

— Es domāju, ka tāpēc viņam arī rādījušies tie eņģeļi, — ieminējās Kita.

— Dievs vien zina, kas viņam rādīsies pēc “Emu burgun-dieša”. — Tēvs skumīgi nopūtās. — Man nācās viņam teikt, ka krājumi izbeigušies un vairāk to dabūt nevarēs.

— Tie ir meli, — Emets sacīja.

— Es zinu, dēls, bet bija jāizšķiras, vai nu melot, vai arī ļaut, lai nabaga zellis vārtās uz ceļa, izkliedzot zaimus pret debesīm.

— Māsa Madelēna saka, ka mēs visi esot mazliet jukuši; ar to arī mēs atšķiramies cits no cita, — nenocietās Kita.

— Māsa Madelēna ir svētā, — māte ieminējās. — Vai tu, Rita, jau biji pie viņas sakarā ar to otru lietu?

— Es aiziešu, misis Makmahona, noteikti aiziešu, — Rita solījās un uzlika uz galda lielu trauku ar makaroniem.

Lai gan viņi ēda virtuvē, māte allaž uzmanīja, lai galds būtu smalki klāts. Galdauta vietā viņiem bija katram sava krāsaina sedziņa, un zem karsto ēdienu trauka atradās rafijas paliktnis. Pats trauks tika izrotāts ar zaļiem pētersīļiem; tas bija viens no paņēmieniem, kā māte darīja ēdienus pievilcīgākus.

— Viss taču garšos tāpat, lai kā arī izskatītos, — Rita reiz bija iebildusi.

— Tomēr papūlēsimies, lai iznāktu skaisti, — māte bija sacījusi, un tagad Ritai jau bija paradums sagriezt tomātus trīsstūrīšos un cieti novārītas olas plānās šķēlītēs. Lai gan Ke-liji ieturēja maltītes atsevišķā ēdamistabā, Kita zināja, ka tās netika pasniegtas tik eleganti kā viņu mājās. Arī tāpēc meitenei māte likās īpaša.

Ritu viņi uzskatīja par ģimenei piederīgu, ne tā kā Keliju kalponi. Emets mīlēja Ritu un vienmēr interesējās par viņas gaitāin. — Kas tā par otru lietu?

— Palīdzēt man lasīšanā, — Rita atbildēja, pirms vēl kāds paspēja apsaukt Emetu, lai nekļūst pārāk ziņkārīgs. — Redzi, skolā es to pamatīgi neiemācījos. Pārāk bieži iznāca kavēt.

— Kur tad tu biji? — Emets bija pati ziņkārība. Cik brīnišķīgi ir tādā nevērīgā tonī pateikt, ka esi aizšmaucis no skolas!

— Parasti pieskatīju bērnu, glābu no lietus sienu vai gatavoju kūdru, — ikdienišķā tonī stāstīja Rita. Nelikās, ka viņa justos sarūgtināta par nokavētām mācībām, ilgajiem aukles gadiem un priekšlaicīgu novecošanu, kas galu galā beidzās ar svešu cilvēku bērnu auklēšanu un to mājvietu apkopšanu.

Drīz pēc tējas laika misteram Salivanam sāka visur rādīties velni. Dziestošajā gaismā viņš manīja tos dakšām rokās ielavoties mājās, arī aptiekā. Varbūt tie ietikuši caur grīdas dēļiem un spraugām sienās. Ķiķinādami Kita ar Emetu no kāpņu augšas klausījās, kā tēvs pūlējās pārliecināt misteru Salivanu, vienlaikus ar gandrīz neatvērtu muti dodot rīkojumus mātei.

— Viss kārtībā, Billij. Bez tevis un manis te nav nekādu velnu.

— Helēn, lūdzu, piezvani Pīteram!

— Tagad apsēdies šeit, Bilij, un mēs izrunāsimies kā vīrs ar vīru.

— Helēn, pasaki, ka ar viņu ir slikti.

— Bilij, uzklausi mani! Vai es izskatos pēc vīra, kurš savā mājā ļautu ienākt ar dakšām bruņotiem zeļļiem?

— Cik vien ātri iespējams, ar, vienalga, kādu trankvilizato-ru šļircē!

Bērni sēdēja kāpņu augšā un gaidīja, līdz ieradās Klio tēvs. Kliedzieni, baiļu saucieni un velnu medības bija galā. Viņi dzirdēja, kā dakteris Kelijs teica tēvam, ka tagad runa varot būt tikai par trakomāju. Bilijs bija kļuvis bīstams gan pats sev, gan visiem citiem.

— Kas notiks ar darbnīcu? — tētis vaicāja.

— Gan jau atgriezīsies kāds no patriektajiem dēliem un pārņems vadības grožus. Tēvocis vismaz tika sūtījis puikas skolā. Iespējams, viņi to prasto vietu pārvērtīs līdz nepazīšanai.

Dakteris Kelijs nebija vienis prātis ar māsu Madelēnu, ka visi cilvēki ir atšķirīgi un tas dara katru īpašu.

Emets sēdēja, zodu dūrē atspiedis. Nobijies viņš vienmēr stostījās vairāk. — Vai viņu tagad turēs ieslēgtu? — Zēna acis iepletās. Tikai desmitajā reizē viņam izdevās tikt pāri vārdam “ieslēgts”.

Kilai pēkšņi iešāvās prātā: ja gadījumā šajā brīdī viņai liktu dota iespēja kaut ko vēlēties, viņa lūgtu, lai pazūd Emeta stostīšanās. Dažreiz viņa vēlējās sev tikpat garus blondus mālus, kādi bija Klio, vai gril)ēja, kaut māte ar tēvu būtu tikpat draudzīgi kā dakteris Kelijs ar misis Keliju. Šovakar vēlēšanās ietvertu Emeta stostīšanos.

Pēc mistera Salivana aizvešanas tētis ar Klio tēvu devās izdzert pa mēriņam. Ne vārda neteikusi, māte iegāja atpakaļ mājā. Kita redzēja, kā viņa staigā pa dzīvojamo istabu, pacilā un atkal atliek vietā dažādus priekšmetus, tad ieiet guļamistabā un aizver durvis.

Kita pieklauvēja.

— Nāc iekšā, sirsniņ! — Māte sēdēja pie tualetes galdiņa un sukāja matus. Vaļā atlaistiem matiem viņa izskatījās pēc princeses.

— Vai tev kas kait? Tu izskaties mazdrusciņ noskumusi.

Apskāvusi Kitu, māte pievilka meiteni sev klāt.

— Ar mani viss kārtībā. Kāpēc tu domā, ka esmu noskumusi?

Kita negribēja mātei atklāt, ka redzējusi viņu pa virtuves logu. — Tava seja...

— Es esmu noskumusi par šo un to. Piemēram, par to nabaga sasieto jukušo viru, kuru tagad līdz mūža beigām turēs trakomājā — un tikai tāpēc, ka viņš nemācēja dzert ar mēru. Vai par Ritas savtīgajiem, alkatīgajiem vecākiem, kuriem bija četrpadsmit bērni un kuri ļāva gados vecākajiem audzināt mazākos, līdz tie paaugās un tos varēja sūtīt kalpu gaitās, paņemot sev pusi nopelnītās naudas... Citādi man nekas nekait. — Kita šaubīdamās pavērās mātes spoguļattēlā. — Un vai ar manu mazo Kitu viss kārtībā?

— Ne gluži. Ne pilnīgi kārtībā.

— Kā tev trūkst?

— Es vēlētos būt attapīgāka. Gribētu visu uzreiz saprast — kā Klio. Un kaut man būtu blondi mati, un lai, klausoties kaut ko, varētu runāt pavisam ko citu. Un būt garāka.

— Nez vai tu man ticēsi, ja teikšu, ka tu esi divdesmit reižu skaistāka par Klio un daudz gudrāka.

— Ai, mannu, neesmu vis!

— Esi, Kit. Varu tev to apzvērēt. Tikai Klio piemīt elegance. Nesaprotu, kā tas nāk, bet viņa prot sevi parādīt vispievilcīgākajā gaismā. Jau divpadsmit gadu vecumā! Klio zina, kas viņai piestāv, un prot smaidīt. Vairāk nekā. Tas nav tāds skaistums kā tev. Un atceries, ka tev ir mani vaigu kauli! Turpretī Klio tie ir tādi kā Liliānai.

Viņas sazvērnieciski pasmējās — gluži kā divas pieaugušas sievietes.

Ceturtdienās, kad Ritai pienācās puse brīvas dienas, viņa devās pie māsas Madelēnas. Ja tajā laikā ieradās vēl kāds apmeklētājs, māsa teica:

— Mēs ar Ritu mazliet palasām dzeju. Ceturtdienās mēs tā bieži darām. — Tādā veidā viņa ļaudīm taktiski darīja zināmu, ka šis ir Ritas laiks, un cilvēki arī to sāka ņemt vērā.

Rita izcepa plāceņus vai atnesa pusi ābolkūkas. Nedēļām ejot un iestājoties vasarai, viņa sāka justies drošāka. Lasot jau vairs nevajadzēja ar pirkstu vilkt līdzi katram vārdam, bet grūtākos viņa uzminēja pēc teikuma jēgas. Bija laiks uzsākt rakstīšanas stundas. Māsa Madelēna iedeva Ritai pildspalvu.

Es nevaru to pieņemt, māsa! To jums kāds uzdāvinājis.

Nu, ja jau tā ir mana, vai es nedrīkstu ar to darīt, ko juilm? — Māsa Madelēna reti paturēja sev uzdāvinātās lietas ilf/,āk par diennakti.

- Es varētu pildspalvu aizņemties, uz ilgu laiku aizņemties.

— Es tev to aizdodu līdz mūža beigām, — sacīja māsa Ma-i Ir lēna.

Viņas nerakstīja neko garlaicīgu; Rita un māsa Madelēna aprakstīja Dzirdro ezeru, pilsētu un mainīgos gadalaikus.

— Tu drīz varēsi aizrakstīt savai māsai uz Ameriku.

— Ne pa īstam.

— Kādēļ ne? Tā būs tikpat laba vēstule kā ikviena cita, ko tava māsa saņem no šejienes, par to es esmu pilnīgi droša.

— Vai viņa gribēs zināt par visu to, kas notiek mājās?

— Viņa būs sajūsmā, ka uzzinās kaut ko par dzīvi mājās. Es jau gandrīz dzirdu viņas “paldies” pāri visam Atlantijas okeānam.

— Es vēl nekad neesmu saņēmusi vēstuli. Es negribētu, ka Makmahoni nodomā nezin ko, ja sākšu tās saņemt.

— Māsa varētu rakstīt uz šejieni.

— Vai pastnieks jums nestu vēstules?

— Ak, Tomijs Benets ir visjaukākais cilvēks pasaulē! Viņš nes man vēstules trīsreiz nedēļā. Jebkuros laika apstākļos atbrauc šurp ar velosipēdu un izdzer te tasi tējas.

Māsa Madelēna nepiebilda, ka Tomijs nekad nebrauc tukšām rokām, ne arī to, ka, pateicoties galvenokārt viņas pūlēm, tā meitu klusi un ātri izdevās ievietot neprecētām mātēm domātā mītnē un notikušo paturēt slepenībā, par spīti Dzidrezeres ieinteresētajām ausīm un acīm.

— Un jums pienāk tik daudz vēstuļu?! — izbrīnījusies jautāja Rita.

— Cilvēki pret mani izturas ļoti labi un man bieži raksta, — tikpat apbrīnpilna skanēja māsas Madelēnas balss.

Klio un Kita bija iemācījušās peldei jau pavisam mazas. Dakteris Kelijs bija līdz jostasvietai stāvējis ūdenī, lai meitenes apmācītu. Būdams jauns medicīnas students, viņš reiz no Dzidrā ezera bija izvilcis pāris pēdu dziļumā noslīkušus trīs bērnus, kuriem neviens nebija papūlējies iemācīt peldēt. Notikums viņu bija ārkārtīgi saniknojis. Cilvēkos, kuriem nācās dzīvot saskarē ar briesmām un kuri nedarīja it neko, lai iemācītos 1ās uzveikt, jautās nolemtība un pakļaušanās.

Tādi bija Īrijas rietumdaļas zvejnieki, kas savās neizturīgajās laivās izbrauca zvejā dārdošajos Atlantijas okeāna ūdeņos. Viņiem mugurā bija atšķirīgi džemperi, lai, atrodot līķi, būtu skaidrs, no kuras ģimenes tas ir. Katrai ģimenei bija savs adījuma raksts. Sarežģīti un pilnīgi aplam, kā uzskatīja dakteris. Kālab jaunajiem zvejniekiem neiemācīja peldēt?

Tiklīdz mazie Keliji un Makmaboni sāka staigāt, viņus bieži veda uz ezermalu. Citas ģimenes sekoja to piemēram, jo dakterim bija liela autoritāte. Jaunais Filips O’Braiens no viesnīcas iemācījās peldēt, tāpat Henliju meitenes. Protams, vecais Salivans ieteica dakterim turēties tālāk no svešu cilvēku bērniem, tā ka Stīvijs un Maikls, iespējams, vēl līdz šai dienai neprot peldēt.

Pīters Kelijs bija apmeklējis citas zemes, kur tādi ezeri piesaistīja tūristus. Piemēram, Skotijā. Cilvēki brauca turp ar nodomu apskatīt ezerus. Un Šveicē, kur viņi ar Liliānu bija pavadījuši medusmēnesi, ezeriem bija milzīga nozīme. Taču Īrijā piecdesmito gadu sākumā neviens laikam nesaskatīja, kādas iespējas sevī slēpj ezeri.

Cilvēki uzskatīja dakteri par gluži traku, kad kopā ar draugu Martinu Makmahonu viņi abi nopirka mazu airu laivu. Viņi divatā iebrauca ezerā un ķēra asarus, plaužus un līdakas. Tās visas gan bija lielas, nepievilcīgas zivis, bet ezera mūžam mainīgie ūdeņi sniedza patīkamu atpūtu.

Abi vīri draudzējās kopš bērnu dienām. Viņi zināja niedru un meldru pudurus, kur patvērumu meklēja irbju mātītes un šad tad slēpās gulbji. Tā kā vēl vairāki vietējie iedzīvotāji aizrāvās ar makšķerēšanu, laiku pa laikam viņi ezerā nebija gluži vieni; parasti gan Dzidrajā ezerā varēja redzēt tikai lai-viri, kas no viena krasta uz otru veda barību lopiem un • Ifi/Adus lauksaimniecības ierīces.

I ermas te bija tik dīvaini sadalītas, ka bieži vien zemes ga-btilli'ii atradās pavisam tālu cits no cita un brauciens pāri eze-i <1111 bija visīsākais ceļš. Kā bieži atgādināja Pīters Kelijs, Īriju piemita vēl kāda īpatnība, proti, tās neparocības, ko nevis ti/spieda koloniālā vara, bet bija radījuši paši īri — viņu nemīlīgais ģimeņu naids un nesaskaņas. Martinš uz dzīvi raudzījās gaišākām acīm. Viņš ticēja labajam cilvēkos, un viņa pa-ncllba likās neizsmeļama. Ņemot talkā labu joku, visu varēja atrisināt. Martinš baidījās vienīgi no paša ezera.

Viņš mēdza brīdināt cilvēkus un pat nejaušiem aptiekas apmeklētājiem ieteica piesargāties, staigājot pa ezermalas takām. Klio un Kita bija jau pietiekami lielas, lai vienas pašas iebrauktu ar laivu ezerā, tomēr Martinš vēl joprojām nervozēji. Pie alus kausa krodziņā viņš to atklāja Pīteram.

— Лк Jēzu, Martin! Tu jau kļūsti par gaudulīgu veceni!

Martinš neapvainojas. — Laikam tā ir. Pameklēsim kādas

sekundārās pazīmes; man gan nav attīstījušās krūtis vai kas tamlīdzīgs, tomēr nav arī vairs vajadzības tik bieži skūties... Zini, tev varētu būt taisnība!

Pīters sirsnīgi paraudzījās draugā. Aiz bramanīgās valodas slēpās īstas bažas. — Esmu meitenes novērojis, Martin. Tāpat kā tu arī es raizējos, ka tik ar viņām neatgadās kas slikts... Bet uz ūdeņiem meitenes neuzvedas tik muļķīgi kā reizēm uz sauszemes. Esam viņas izdresējuši. Pavēro pats — un tu redzēsi!

— Tā arī darīšu. Rīt abas iebrauks ezerā. Helēna saka, ka nevajag pārāk auklēties, jāļauj viņām braukt.

— Helēnai taisnība, — Pīters noteica, un viņi sāka apsvērt, vai neiedzert vēl pa mēriņam. Kā allaž šādos gadījumos, uzvarēja kompromiss — tika pasūtīta puspinte. Krodziņā to jau zināja, un alus krūka tika piepildīta, pirms viņi paspēja izdarīt pasūtījumu.

— Mister Makmahon, vai jūs, lūdzu, nepateiktu, lai Anna iet uz mājām? — Klio lūdza Kitas tēvam. — Ja to sacīšu es, sāksies ķilda.

— Vai tu negribi nākt ar mani pastaigāties? — viņš ierosināja.

— Es gribu braukt ar laivu.

— To es zinu, bet viņas jau ir lielas meitenes un grib papļāpāt par savām lietām. Iesim paskatīsimies, vai nevaram ieraudzīt vāveri. — Viņš palūkojās uz meitenēm laivā. — Es pārāk raizējos, to es zinu, bet man gribējās pārliecināties, ka ar jums viss kārtībā.

— Protams, viss ir kārtībā!

— Un jūs neriskēsiet? Šis ir visai bīstams ezers.

— Tēt, lūdzu!

Tēvs aizgāja, un, zem deguna kaut ko purpinādama, viņam sekoja Anna.

— Tev ir ļoti jauks tēvs, — kārtodama airus, atzina Klio.

— Jā, īpaši ja padomā, kādi tikai tēvi nav... — viņai piekrita Kita.

— Piemēram, misters Salivans tur, trakomājā. — Klio nebija tālu jāmeklē piemērs.

— Tomijs Benets — pastnieks ar smago raksturu.

— Vai Pedlijs Bērnss — bārmenis ar milzīgajām kājām...

Viņas iesmējās.

— Tomēr cilvēki bieži brīnās, kāpēc tavs tēvs apprecēja māti.

Kitu pārņēma vēlme aizstāvēties. — Nē, viņi par to nebrīnās! Tu varbūt brīnies. Cilvēki nepavisam nebrīnās!

— Nedusmojies! Es tikai pateicu to, ko esmu dzirdējusi.

— Kas to teica? Kur tu to dzirdēji? — Kitas sejā vīdēja dusmas, vaigi sārtojās. Viņa varētu iegrūst savu draudzeni Klio tumšajā ezerā un turēt viņas galvu zem ūdens. Kitai sametās bail par savām stiprajām jūtām.

— Ak, cilvēki daudz ko runā... — Klio nevērīgi izmeta.

— Ko tieši?

— Ka tava māte ir savādāka, nav vietējā... tu jau zini.

— Nē, nezinu vis. Arī tava māte nav vietējā, bet no Liine-rikas.

— Bet viņa mēdza braukt brīvdienās uz šejieni. Tā viņa kļuva par savējo.

Mana māte pārcēlās uz šejieni, kad satika tēvu, un nu ui viņa ir vietējā. — Kitas acīs pamirdzēja asaras.

Piedod! — Klio lūdza. Izklausījās, ka viņa patiešām kaul l"i nožēlo.

Par ko?

Ka pateicu — lava māte nav šejieniete.

Ivita juta: Klio atvainojas par ko vairāk — par mājienu uz l" ka viņas vecāku laulība ir pavisam neizdevusies. — Ak, ne-• i taču dumja, Klio! Ir pilnīgi vienalga, no kurienes nāk manu māte. Beidz reiz malt vienu un to pašu! Mana māte ir no Dublinas, un tas ir divdesmitkārt interesantāk nekā būt no tās riebīgās Limerikas!

— Noteikti! — piekrita Klio.

Diena bija zaudējusi mirdzumu. Vasaras pirmais izbrauciens ezerā nesagādāja Kitai prieku. Viņa manīja, ka arī Klio nepriecājas, un, kad pienāca laiks doties mājās, abas meitenes |iita atvieglojumu.

Ik gadus jūlijā Kitai pienācās divu nedēļu ilgs atvaļinājums.

— Man būs skumīgi l)ez ciemošanās pie māsas Madelēnas, — viņa atzinās Kitai.

— Iedomājies tik — skumt par to, ka nenotiek stundas! — iesaucās Kita.

— Ai, redzi, man to nav bijis. Katrs taču alkst pēc tā, kā viņam trūcis...

— Ko tu gribētu darīt brīvdienās? — Kita prašņāja.

— Man liekas, ka es negribu braukt mājās. Tās nav tādas mājas kā šīs te. Manai mātei ir gandrīz vienalga, vai es esmu mājās, viņa mani ievēro tikai tad, kad vajadzīga nauda.

— Nu tad nebrauc mājās!

— Ko cilu lai es daru?

— Vai tu nevari palikt tepat un nestrādāt? — ierosināja Kita. — Es tev no rītiem atnestu tasi tējas.

Kita iesmējās. — Nē, bis neder. Bet tev taisnība — man nav jābrauc mājās. — Kita sacīja, ka parunās ar māsu Ma-delēnu, varbūt viņai rodas kāda doma.

Māsai radās lieliska doma. Māte Bernarda klosterskolā ļoti priecātos par cilvēku, kas pāris stundu dienā palīdzētu pavasara tīrīšanas darbos viesistabā, varbūt pat to izkrāsotu. Rita varētu palikt skotā, un kāda no mūķenēm palīdzētu viņai mācībās.

Tās bija lieliskas brīvdienas, pēc Ritas vārdiem, pašas labākās viņas dzīvē.

— Tu gribi teikt, ka tev patika dzīvot pie mūķenēm?

— Tā bija. Tu iedomāties nevari, kāds tur valda miers un cik brīnišķīgi ir klausīties dziedāšanu kapelā! Man bija atslēga, un es varēju iet uz dejām pilsētā vai uz kino. Mani tur cienāja un palīdzēja mācīties.

— Tu taču nepametīsi mūs, Rita, ko? — Kita juta pazibam pārmaiņu ēnu.

Rita bija vaļsirdīga. — Ne ātrāk, līdz tu būsi pieaugusi un kļuvusi pavisam cits cilvēks. Ne ātrāk, līdz būs paaudzies Emets.

— Mamma nomirs, ja tu no mums aiziesi, Rita! Tu esi daļa no mūsu ģimenes.

— Tava māte mani saprot, goda vārds! Mēs ar viņu bieži runājam, ka dzīvē nedrīkst palaist garām izdevību, viņa mani pati iedrošina, viņa zina, ka es ceru reiz darīt ko labāku par grīdu beršanu.

Kitas acis pēkšņi pildījās asarām. — Es nejūtos droši, kad tu tā runā. Es gribu, lai viss paliek, kā ir, negribu pārmaiņas!

— Tā nevar būt. Atceries, kā Earuks no maza kaķēna pārvērtās ļ>ar lielu runci; mēs gribējām, lai viņš uz visiem laikiem paliktu kaķēns. Vai kā mīļās māsas Madelēnas pīlītes izauga un aizpeldēja projām. Un tava māte vēlas, lai jūs ar Emetu paliktu mazi kā pašreiz, l)et jūs izaugsiet un dosieties projām. Tāda ir dzīve.

Kita ļoti vēlējās, kaut tā nenotiktu, bet sirds dziļumos baidījās, ka Ritai taisnība.

— Mannu, izbrauksim kopā ar laivu!

— Ak Dievs, mīlulīt! Man nav laika. Brauciet abas ar Klio.

— Man viņa apnikusi. Es gribu ar tevi. Es gribu parādīt tev tādas vietas, kuras tu nezini.

Nē, Kit, tas nav iespējams.

Bet ko tu pēcpusdienās dari, mannu? Ko 111 tādu dari, 1« ii I >u t (i svarīgāks par izbraucienu laivā?

l ikai brīvdienās Kita juta, cik atšķirīgs bija mātes dzīves veids. Klio māte bieži ar autobusu vai paziņu mašīnā devās n/ kādu lielāku pilsētu aplūkot aizkaru audumus vai pielaikot drēlies, vai kopā ar draugiem iedzert pa tasei kalijas vienā no gleznajiem veikaliem. Misis Henlija un misis Diloņa strādāja •nvos veikalos; Filipa O’Braiena māte steidzās uz baznīcu, kur .podrināja misiņa lietas vai sakārtoja ziedus tēvam Beilijain. Vēl citas mātes gāja uz klosteri un palīdzēja mātei Bernardai .nrūpēt mantas, ko pārdot regulāri rīkoto tirdziņu izpārdošanā ordeņa misijas darba atbalstīšanai.

Māte ne ar ko tamlīdzīgu nenodarbojās. Daudz vairāk laika nekā citas mātes viņa pavadīja virtuvē, palīdzot Ritai un izmēģinot dažādus ēdienu gatavošanas uzlabošanai domātus paņēmienus. Viņa kārtoja lapu un ziedu kompozīcijas, kas rotāja dzīvojamo istabu, un ierāmēja ezera fotoattēlus. Pie vienas sienas jau karājās divpadsmit dažādi Dzidrā ezera skati. Tos, kuri ienāca dzīvojamā istabā, pārsteidza lielā kolekcija.

Bet viesi jau te nenāca bieži.

Māte visu darīja prasmīgi un aši. Viņai atlika daudz laika... laika vai cik, lai kopā ar Kitu dotos izbraucienā ar laivu.

— Pasaki man, ko tad tu gribi darīt, ja nevēlies braukt kopā ar mani? — Kita uzstāja.

— Es cenšos darīt, cik spēju, — māte atbildēja, un satrūkusies Kita viņas sejā ieraudzīja to pašu atsvešināto izteiksmi.

— Tet, kapec jus ar māti guļat atsevišķas istabās? — Kita vaicāja.

Viņa bija izvēlējusies laiku, kad aptieka bija tukša un neviens nevarēja traucēt. Baltu uzsvārci mugurā, uz pieres atstumtām acenēm un koncentrētu izteiksmi vasaras raibumiem nosētajā sejā, tēvs stāvēja aiz letes. Kitai bija atļauts apsēsties uz augstā ķebļa.

— Ko? — viņš izklaidīgi pārjautāja.

Kita sāka vēlreiz, bet tēvs viņu pārtrauca. — Es dzirdēju, bet kādēļ tu jautā?

— Es tikai pajautāju, tēt.

— Vai tu mātei pavaicāji?

— Jā.

— Un?

— Viņa sacīja, ka tu krācot.

— Tad jau tu zini.

— Jā.

— Vēl kādi jautājumi, Kit, vai arī es drīkstu atsākt pelnīt maizi — gatavot zāles?

— Kāpēc jūs ar mammu apprecējāties?

— Tāpēc ka mēs mīlējām un vēl joprojām mīlam viens otru.

— Kā jūs zinājāt, ka mīlat?

— To zina, Kit, un cauri. Baidos, ka atbilde nav izsmeļoša, bet citas nav. Es ieraudzīju tavu ināti kāda drauga mājās Dublinā un nodomāju: cik viņa jauka, būtu lieliski uzaicināt viņu kopīgi kaut kur aiziet. Viņa piekrita, daudzas reizes mēs tā kopā kaut kur aizgājām, līdz es viņu bildināju un saņēmu piekrišanu. — Likās, ka tēvs runā no sirds.

Tomēr Kita nebija pārliecināta.

— Un vai mammai bija tāpat?

— Mīļais bērns, viņai vajadzēja just tāpat! Saproti, ka nebija jau neviena ar lielu rungu rokā, kurš teiktu: tev jāprec tas jaunais aptiekārs no Dzidrezeres, kas tevī neprātīgi iemīlējies. Mātes vecāki bija miruši, viņa neprecējās, lai ar to kādu iepriecinātu, tādēļ ka es būtu laba izdevība vai tamlīdzīgi.

— Vai tu biji laba izdevība, tēt?

— Es biju nodrošināts ar darbu. 1939. gadā, pasaules kara priekšvakarā, kad visi jutās nedroši un apjukuši, ar darbu nodrošināts vīrs bija laba izdevība. Vēl tagad ir.

— Un vai tu biji pārsteigts, ka viņa sacīja “jā"?

— Nē, mīlulīt, nebiju vis, vismaz toreiz ne. Redzi, mēs viens otru mīlējām. Zinu, ka tas nebija kā filmās vai kā jūs, jaunie, ķiķināties, bet tā bija mīlestība.

Kita klusēja.

— Kas noticis, Kit? Kāpēc tu visu to jautā?

Nekas, tēt. Tu zini, kā ir, kad sāk domāt. Vairāk nekas.

Es zinu gan, kā ir, kad tu sāc prātot, — tēvs teica, l a ari palika. Viņš neko vairāk nesacīja, un Kitai nevajadzētu lauzīt galvu par to, ko vēl bija teikusi Klio. Draudzene bi-|u atstāstījusi mājās noklausītu sarunu, kurā tika izmests, ka Martinām Makinahonam nu gan esot ko nopūlēties, lai noturētu savu sievu Dzidrezerē, bet visvairāk esot jābrīnās par to, l.ii viņa vispār šurp braukusi.

Ks tev to saku tikai tāpēc, ka mēs esam sirdsdraudzenes 11u es domāju: tev tas jāzina.

— Māsa Madelēna?

— Jā, Kit.

— Vai jūs zināt, kāpēc cilvēki jums visu stāsta?

— Redzi, Kit, viņi man stāsta tādēļ, ka man pašai nav nekā daudz, par ko pastāstīt; es tikai vācu zarus, plūcu puķes un skaitu lūgšanas.

— Vai cilvēki jums uztic pat savus noslēpumus, piemēram, atzīstas grēkos?

— Nē, Kita Makmahona. — Meitenes sacītais bija gluži apstulbinājis māsu Madelēnu. — Vai tad tu tikpat labi kā es nezini, ka mēs savus grēkus uzticam vienīgi iesvaidītam Dieva priesterim, kam piemīt spēja būt starpniekam starp Dievu un cilvēku!

— Nu tad noslēpumus?

— Par ko tu vispār runā? Cip, cip, cip... Paskaties uz šīm mazajām pundurvistiņām! Brālis Hīlijs bija tik laipns: viņš iedeva man sauju olu, un tās visas izšķīlās siltumā blakus plītij... Tas bija īsts brīnums! — Nometusies ceļos uz grīdas, viņa atturēja mazos cālēnus no riskantā ceļojuma, ko tie grasījās uzsākt, un ievadīja tos atpakaļ ar salmiem izklātajā kastē.

Kita nebija tik viegli apklusināma.

— Es šodien atnācu viena pati, jo...

— Jā, esmu noilgojusies pēc Klio. Viņa tev ir liela draudzene, vai ne?

— Ir un nav, māsa Madelēna. Viņa stāstīja, ka cilvēki runā

par manu tēvu un māti... un es domāju... es gribēju uzzināt, varbūt jūs...

Māsa Madelēna izslējās. Viņas grumbu izvagotajā, vēju appūstajā sejā staroja plats smaids, it kā viņa raidītu projām visas bažas. — Vai tad tu jau neesi pieaugusi divpadsmitgadīga sieviete un nezini, ka cilvēki aprunā cits citu? Ciematā ļaudis tā dara... Tas taču tevi nesarūgtinās, vai ne?

— Nē, bet...

Māsa Madelēna pieķērās vārdam “nē". — Nu, lūk, es jau zināju, ka tā! Redzi, cik tas jocīgi; kad cilvēki dodas jūdžu jūdzēm tālu uz lielajām pilsētām, kur tie nevienu nepazīst un neviens nepazīst tos, viss ir gluži otrādi. Tad viņi vēlas, kaut citi par viņiem interesētos. Mēs, cilvēki, esam tik savādi...

— Lieta tā, ka... — Kita izmisīgi atsāka. Viņa negribēja spriest par visu cilvēku dzimumu. Kita vēlējās, lai māsa Madelēna viņai pasaka, ka viss kārtībā, ka māte nav nedz nelaimīga, nedz arī slikta vai ļauna, kā to netieši bija norādījusi Klio. Tomēr tālu viņa netika.

Māsu Madelēnu nebija iespējams izsist no segliem. — Es zināju, ka tu man piekritīsi, un pats jocīgākais ir tas, ka dzīvnieki ir daudz vienkāršāki. Nesaprotu, kālab Tas Kungs domāja, ka mēs esam kas īpašs. Mēs nepavisam neesam tik mīloši un labi kā dzīvnieki.

Viņai to sakot, vecais suns Viskers, kuru māsa Madelēna bija izglābusi, kad kāds to bija mēģinājis noslīcināt, pacēla galvu. Likās, Viskers saprata, ka viņa par dzīvniekiem sacīja ko labu. It kā būtu izmainījusies viņas balss intonācija. Lai izrādītu savu piekrišanu, suns ieņaukstējās. — Viskers man piekrīt. Un kā klājas tavam cēlajam kaķim Parūkam?

— Viņam iet labi, māsa Madelēna. Kāpēc jūs neatnākat pie mums paskatīties uz viņu?

— Tu taču mani pazīsti! Es neesmu no tiem, kas ciemojas citu mājās. Es tikai gribēju dzirdēt, ka viņš ir sveiks un vesels un staigā apkārt pa Dzidrezeri, it kā viss piederētu viņam.

Tiktāl nu viņas bija tikušas — tērzēja pa Paruku un Viske-ru, un cilvēku dzimumu; būtu nepieklājīgi tagad atgriezties pie

Iemesla, kura dej Kita viena pati bija nākusi leja pa lapām nobirušo taku.

— Kā klājas, Kit?

— I^abi, misis Kelij.

Liliana Kelija pakāpās atpakaļ, lai pamatīgāk aplūkotu meitas draudzeni. Ar tumši cirtainajiem matiem un pārsteidzoši zilajām acīm apveltītais bērns bija ļoti izskatīgs. Varbūt viņa iz-imgs par tādu pušu skaistuli kā māte.

— Saki man, vai jūs ar Klio esat saskaitušās?

— Saskaitušās? — Kitas zilās acis likās pārmēru nevainīgas, balsī jautās izbrīns, it kā meitene īsti nesaprastu, ko šis vārds nozīmē.

— Līdz šim jūs bijāt gluži kā Siāmas dvīņi, kas saauguši kopā. Bet pāris pēdējās nedēļās jūs, liekas, neejat viena otrai tuvumā; ir ļoti bēdīgi, tagad taču ir vasaras brīvlaiks! — Viņa nogaidoši apklusa.

Bet no Kitas neko nevarēja sagaidīt. — Goda vārds, misis Kelij, mēs neesam saķildojušās.

— Zinu. To pašu sacīja Klio. — Kitai gribējās tikt projām. — Paša mātē jau neviens neklausās; varbūt tu uzklausīsi mani? Tu un Klio esat viena otrai vajadzīgas. Šī te ir maza pilsēta; jūs vienmēr priecāsieties, ka šeit ir kāda draudzene. Nav svarīgi, kas tās par muļķībām, gan jau pavisam drīz atkal tiksiet lam pāri. Tu zini, kur mēs dzīvojam. Atnāc šovakar pie mums,

ja?

— Klio arī zina, kur es dzīvoju, misis Kelij.

— Dievs lai pasargā mani no divām tik ietiepīgām sievietēm! Nezinu, kas notiks ar nākamajām paaudzēm... — Labsirdīgi nopūtusies, misis Kelija devās tālāk. Kita vēroja viņu aizejam. Klio māte bija liela auguma, plecīga sieviete un valkāja praktiskas drēbes. Šodien viņai mugurā bija sīkām margrietiņām apdrukāta kokvilnas kleita ar baltām aprocēm un apkaklīti, un rokā viņa nesa iepirkumu grozu. Viņa ļoti līdzinājās mātei no kādas stāstu grāmatas attēla.

Pavisam ne kā Kitas pašas māte, kas bija ļoti tieva un staigaja dzidri zaļos, tumšsarkanos vai spilgti zilos viļņojošos tērpos. Viņa vairāk izskatījās pēc dejotājas nekā mātes.

Kita sēdēja uz koka muliņa.

Tepat blakus bija piesieta viņu laiva, bet dzelzs likums noteica, ka neviens nedrīkst izbraukt ar to ezerā vienatnē. Reiz bija noslīkusi kāda sieviete, jo tika viena pati sēdusies laivā. Lai gan tas bija ļoti sens notikums, cilvēki vēl joprojām par to runāja. Pagāja vesels gads, līdz atrada viņas līķi, un pa to laiku tās gars mēdza spokoties pie ezera, saukdams: — Meklējiet meldros, meklējiet meldros! — To zināja visi. Ar to pietika, lai vislielākajiem pārdrošniekiem, pat zēniem, laupītu vēlēšanos vienatnē doties ezerā ar laivu.

Kita skaudīgi noskatījās, kā vairāki vecāki zēni no brāļu skolas atsēja laivu, bet viņa jau neies atpakaļ pie Klio un neizliksies, ka viss ir labi. Nebija labi.

Dienas likās ļoti garas. Nebija neviena, ar ko parunāties. Nebūtu godīgi vienai pašai iet pie māsas Madelēnas. Tā bija vieta, kurp viņas ar Klio vienmēr devās kopā, un tajā vienīgajā reizē, kad Kita aizgāja viena, māsa Madelēna noteikti zināja, ko viņa gribēja. Rita vai nu allaž strādāja, vai arī bija iebāzusi galvu grāmatā. Emets jebkurai sarunai šķita pārāk mazs. Tēvs bija aizņemts, un māte... Māte. Māte gaidīja, lai Kita tā neliptu klāt un mazāk raizētos. Klio klātbūtnē viss bija licies tik vienkārši. Iespējams, taisnība misis Kelijai — viņas vajadzīgas viena otrai.

Bet Kita neies uz tām mājām.

Viņa izdzirdēja soļus aiz muguras un juta, ka kāds nāk šurp pa koka muliņu. Tā bija Klio. Rokā viņa turēja divas savas iemīļotās piena šokolādes tāfelītes.

— Es neeju uz tavām mājām, un tu nenāc uz manējām. Bet te ir neitrālā zona, vai ne? — viņa teica.

Kita pavilcinājās. — Protams! — Viņa paraustīja plecus.

— Mēs varētu atsākt tieši tā, kā bija pirms strīda. — Klio gribēja skaidrību.

— Nekāda strīda nebija, — atgādināja Kita.

.Irt-a, zinu, bet es pateicu kaut ko muļķīgu par tavu māti. — 1« lajrt.s klusums. Klio steidzās to pārtraukt. — Patiesība, Kit, ti Irt, ka man šķauda. Man ļoti gribētos, lai man ir māte, kurn izskatās pēc fīlmzvaigznes.

Ivita pastiepa roku un paņēma vienu šokolādes tāfelīti.

- Kad nu tu tagad esi te, mēs varam paairēt, — viņa ai-• lurtja draudzeni.

Nebijušais strīds bija galā.

Uii ar māti Bernardu pārrunātu dažādus jautājumus, kā bi-|ii parasts ik gadu, brīvlaikā klosterskolā ieradās tēvs Hīlijs. Viņiem bija daudz kas pārspriežams, un abi labi sapratās. Vajadzēja pārrunāt gada mācību programmu, grūtības, kas radās, meklējot laicīgos skolotājus ar lielu darba atdevi, smagās problēmas ar neaudzinātiem un nedisciplinētiem bērniem, kuri ilcva priekšroku uz kinoekrāniem redzētajam, nevis īstai dzīvei, kadai vajadzētu būt Īrijā. Viņi saskaņoja stundu sarakstus, lai meitenes un zēni tiktu atlaisti no skolas dažādos laikos, tā mazinot iespēju abiem dzimumiem satikties un nevēlami satuvo-tics.

Brālis Hīlijs un māte Bernarda bija tik seni draugi, ka varēja pat nedaudz pakurnēt, piemēram, par tēva Beilija garajiem sprediķiem. Tam vīram laikam piemita tieksme tīksmināties pašam par savu balsi. Vai pasūroties par bērnu pārlieku lielo mīlestību pret māsu Madelēnu. Bija nudien kaitinoši, ka šī savādā neskaidras izcelsmes sieviete ir ieņēmusi tik lielu vietu Dzidrezeres bērnu prātos vai sirdīs: viņi taču būtu gatavi darīt itin visu tās labā! Viņi dedzīgi krāja markas, vāca zīdpapīru un lasīja zarus plītij. Reiz, kad tēvs Hīlijs uzmina zirneklim, zēni jutās līdz sirds dziļumiem aizvainoti. Klasē teju teju izcēlās dumpis. Un tie taču bija vēl pavisam mazi zēni, kas pirms pāris gadiem sava prieka pēc rāva mušām nost spārnus!

Māte Bernarda domāja, ka māsa Madelēna ir šai pasaulei par iecietīgu; likās, viņa atrod kādu labu vārdu par ikvienu, baznīcas nīdējus ieskaitot. Dažām viegli ietekmējamām meitenēm viņa bija teikusi, ka komunistiem varētu būt pašiem sa-

f

va ļoti saprātīga pārliecība, kā vienlīdzīgi sadalāmas bagātības. Māte Bernarda pukojās, ka viņai tas sagādā liekas problēmas.

Un ne jau tikai bērnus māsa Madelēna bija apbūrusi, sarūgtināts žēlojās brālis Mīlijs. Ai nē, nē! Arī aptiekāru Martin u Makmahonu, kas nu gan nebija muļķis. Pats savām ausīm brālis tlīlijs bija dzirdējis, kā vīrs ieteica misis Salivanai, kuras nabaga trakojošais Bilijs tika aizvests projām, aiziet pie māsas Madelēnas un palūgt kādu nomierinošu dzērienu, kas līdzētu viņai iemigt.

— Nākamais solis vispār būs melnā maģija. — Piekrītoši māja ar galvu satrauktā māte Bernarda.

Un, protams, Martinam klātos labāk, ja viņš darītu savu darbu un nedaudz vairāk pievērstu uzmanību tai savai smalkajai sievai. Brālis Hīlijs laikam bija pārāk aizrāvies ar savu nosodošo pļāpāšanu. Viņš pats to saprata un māte Bernarda tāpat. Abi sāka kārtot papīrus un atvadījās.

Nepateikts palika takts, ka uztraucoši glītā Helēna Makma-hona pārāk daudz staigāja apkārt viena pati, dzeloņplūmes nūju izklaidīgi piedurdama dzīvžogiem, bet prātā būdama jūdzēm tālu no Dzidrezeres un cilvēkiem, kas tur dzīvoja.

Bija trešdiena, un, atviegloti nopūties, Martinš Makmahons vēra ciet aptieku. Mušpapīrs bija kā nosēts beigtām gaļas mušām. To vajadzēja steidzīgi noņemt, pirms ienāca Kita vai Emets un sāka lasīt lekciju par Dieva radībām un to, cik negodīgi viņš rīkojas, ievilinādams tās nāvē.

Martinš Makmahons jutās atvieglots, ka Kita un Klio tikušas pāri savai bērnišķīgajai ķildai, kas uz vairākām nedēļām turēja abas savup. Šajā vecumā meitenes bija tik jūtīgas, ka nebija viegli izzināt, kas tām prātā. Viņš tika vaicājis Helēnai, vai nevajadzētu iejaukties un censties bērnus satuvināt, bet Helēna uzskatīja, ka jāļauj visam ritēt savu gailu. Un, kā allaž, izrādījās, ka viņai taisnība.

Ja Helēna ko teica, tā parasti arī notika. Viņa paredzēja, ka Emets tiks galā ar stostīšanos, ar smiekliem atvairīs citu bērnu mēdīšanās mēģinājumus un nopēlumus. Viņai bija taisnība.

I blēņa domāja, ka Rita ir attapīga meitene, lai gan visi elli uzskatīja viņu par mazattīstītu. Tikai Helēna zināja, ka Itilijs Salivans savā remontdarbnīcā nodarbojas ar iedzeršanu. I ii pirms daudziem gadiem viņa bija Martinam teikusi, ka nemīlēs viņu pilnīgi, bet tik, cik spēs. Tas gan nepavisam nebiju pietiekami, taču Martinš zināja, ka neko vairāk nevar vēlēties.

Kad viņi pirmo reizi sastapās, Helēna lika cerības uz kādu cilu un to neslēpa. Viņa sacīja, ka nebūtu godīgi iedrošināt Martinu, ja pašas sirds nav brīva. Viņš bija piekritis gaidīt. \rvien biežāk viņš atrada ieganstu braucienam uz Dublinu, lai uzaicinātu Helēnu iziet sabiedrībā. Pamazām abi satuvinājās. Helēna ne reizi nepieminēja vīrieti, kurš bija viņu atstājis, lai npprecētos ar kādu bagātu meiteni.

Mazpamazām Helēnas vaigos atgriezās sārtums. Martinš ielūdza viņu atbraukt šurp... apskatīt ezeru, satikt ģimeni... Helēna ieradās, un viņi pastaigājās ezermalā.

— Varbūt tev tā nebūs pati lielākā mīlestība pasaulē... bet man noteikti, — viņš apgalvoja.

Helēna sacīja, ka nevarot būs vēl skaistāka bildinājuma. Viņa to pieņemšot. To teikdama, viņa nopūtās.

Helēna solījās palikt kopā ar Martinu, bet, ja kādreiz aizietu, viņa pateiktu, un iemeslam patiešām jābūt svarīgam. Viņa sacīja, ka ir bīstami pūlēties kādu izprast pārāk labi. Katram vajadzīgs kaut kas tāds, kas pieder viņam vien, kāds stūrītis, kurp doties sapņos un kurp citi nedrīkst sekot.

Martinš, protams, viņai piekrita. Tā bija cena, ko viņš maksāja, lai dabūtu Helēnu par sievu. Tomēr viņš vēlējās, kaut Helēna tik bieži neaizietu tālu savā pasaulē un lai viņa visos gadalaikos neklejotu gar ezeru. Helēna apgalvoja, ka viņai tas ārkārtīgi patīkot, skats uz mainīgo ezeru iedvešot mieru. Viņa zināja visu par ligzdojošām dzīvām radībām, jutās pie ezera kā mājās un pazina visus apkārtnes ļaudis.

Reiz Helēna bija izteikusies, ka būtu jauki, ja viņai būtu tāda māja kā māsai Madelēnai un ezera ūdens apšļakstītu durvjpriekšu.

Martinš pasmējās.

— Vai jau nav grūti diezgan visai ģimenei saspiesties šajā mājā? Kā gan mēs iekārtotos vientuļnieces namiņā?

— Es nedomāju visu ģimeni. Man nāca prātā doties tur vienai pašai. — Tajā dienā Helēnas acis raudzījās netveramos tālumos. Martinš nesekoja viņas domu gājienam; tas viņu pārāk nomāktu.

Martinš iegāja pa parādes durvīm blakus aptiekai. Kāpnes veda tieši augšā uz māju, kā viņi to dēvēja, lai gan Kita žēlojās, ka nezinot nevienu citu māju, kur nebūtu apakšstāva.

Rita klāja galdu. — Kundzes nebūs, ser. Viņa lika pateikt, ka satikšot jūs pēc golfa spēles.

Martinš jutās sarūgtināts, un to varēja redzēt.

— Ari sievietēm vajadzīgs savs laiks, — aizstāvoši teica Kita.

— Protams, protams! — Tas skanēja māksloti jautri. — Un ir trešdiena, tātad visiem, izņemot Ritu, brīva pēcpusdiena. Es došos ar Klio tēvu uzspēlēt golfu. Jūtos lieliskā formā. Šodien grasos viņu uzvarēt. Jau redzu, kā viņu pievārēšu... Ķersimies tik klāt, es būšu māte! — Martinš aicināja un sāka dalīt jēra gaļas sautējumu.

Viņam ienāca prātā, ka pēdējā laikā saka to arvien biežāk un biežāk. Kādēļ gan Helēna nepateica, ka izies? Kur viņa varētu būt?

No golfa laukuma pavērās skaists skats uz ezeru. Zinātāji stāstīja, ka tas esot viens no pašiem pievilcīgākajiem laukumiem visā Īrijā. Ne tik gluds kā lielo čempionātu golfa laukumi piekrastē, bet ļoti daudzveidīgs, ar jaukām nogāzēm un koku puduriem... Un vienmēr skatienam atklājās ezers; šodien tas bija tumši zils, gandrīz bez jel vienas ēnas.

Apstājušies atpūsties, Pīters Kelijs un Martinš Makmahons pavērās lejā no astotā zāliena. Šis nebija rosīgs golfa laukums, viņi nevienu neaizkavēja. Vienmēr pietika laika apstāties un paraudzīties lejup uz pilsētu un ezeru.

— Klejotāji laikam atgriezušies. — Pīters norādīja uz krāsainajiem furgonu jumtiem aiz ezera.

— Viņi ir gluži kā gadalaiki, vai ne? Vienmēr atgriežas vienā un tajā pašā laikā pa vienu un to pašu ceļu.

— Tomēr viņu bērniem uzspiesta briesmīga dzīve. Dažreiz kāds atnāk pie manis, lai es tieku galā ar visādu ierīču iilstātām brūcēm vai arī ar suņu kodienu sekām. Atliek likai |iisl līdzi, — teica dakteris.

— Viņi nāk arī pie manis, bet pavisam reti. Visbiežāk saku, ka viņi taču zina vairāk par mani, — Martinš smējās. Viņš patiešām tika sacījis, ka klejotāji un vecā Madelēna veido lielisku papildspēku vienību Dzidrezeres medicīnas aizsardzības frontē.

— Daži no viņiem ir ļoti izskatīgi. — Pīters vērīgi palūkojās tālumā, kur gar ezermalu gāja divas sievietes. Arī Martinš pavērās turp, un tad abi vienlaicīgi sakustējās, lai dotos atpakaļ uz sitienu līniju. Neviens negribēja atzīties, ka viena no sievietēm viņiem likās ļoti līdzīga Helēnai Makmahonai.

Klio teica Kitai, ka starp klejotājiem esot zīlniece. Viņa varot pateikt visu, kas notiks. Bet, ja māte Bernarda uzzinātu, ka esi kaut tikai tuvojusies tai, viņa sadotu īstus piparus.

— Ko saka māsa Madelēna? — Kita vēlējās zināt.

Tā bija laba doma. Māsa Madelēna neuztvēra pasauli melnbaltās krāsās. Meitenes priecīgi metās lejā pa taciņu paprasīt padomu. Pēc māsas Madelēnas domām, viss bija iespējams; dažiem cilvēkiem piemita tādas spējas.

— Cik daudz naudas viņa gribētu par delnas nolasīšanu? Vai ar trim pensiem pietiktu? — Kita jautāja.

— Manuprāt, viņa gribēs vairāk. Māsa Madelēna, kā jūs domājat? — Klio satraukta vaicāja. Nākošnedēļ bija viņas dzimšanas diena. Varbūt vēl paspētu savākt pietiekami daudz naudas pirms furgonu aizbraukšanas. Cik brīnišķīgi būtu uzzināt nākotni!

Meitenēm par sarūgtinājumu māsai Madelēnai tā nepavisam nelikās. Viņa nekad neko neaizliedza, nelietoja tādus vārdus kā “muļķīgi” vai “nesaprātīgi”, nepieminēja grēku. Viņa tikai raudzījās meitenēs ar acīm, kas šķita liesmojam brūnajā, grumbu izvagotajā sejā, un skatiens izteica visu. — Nav droši zināt nākotni, — māsa Madelēna sacīja.

Klusumā, kas iestājās, Klio un Kita juta, ka trīc. Viņas priecājās, kad Viskers pieslējās kājās un bez redzama iemesla gari iegaudojās.

Rita nesteidzīgi soļoja pa šauro ceļu, kas veda uz māsas Ma-delēnas mājiņu. Rokā viņa nesa dzeju grāmatu un vēl gluži siltu, tikko no krāsns izvilktu plāceni. Sev par izbrīnu viņa izdzirdēja balsis. Parasti, kad Rita ieradās uz stundām, vien-tuļniece bija viena pati.

Viņa jau grasījās doties projām, kad māsa Madelēna uzsauca:

— Nāc iekšā, Rita! Iedzersim kopīgi tasi tējas!

Tur bija tā sieviete, kura pareģoja nākotni. Rita to uzreiz pazina, jo iepriekšējā gadā bija pie viņas aizgājusi. Rita iedeva zīlniecei puskronu un uzzināja, ka viņas dzīvē gaidāmas pārmaiņas. Viņa dabūšot septiņreiz septiņas reizes no zemes, kas piederējusi tēvam, — tas nozīmēja turpat piecdesmit akru. Zīlniece bija teikusi, ka Ritu gaida mācības un viņa apprecēsies ar cilvēku, kas tobrīd atradās otrpus jūras. Vēl sieviete stāstīja, ka ar bērniem, kas dzims laulībā, gaidāmas grūtības, bet nebija skaidrs — veselības vai rakstura ziņā. Kad Rita nomiršot, viņu apglabāšot lielos kapos, nevis Dzidrezeres kapsētā.

Bija ļoti satraucoši iet pie zīlnieces, kas pareģoja nākotni tikai ezermalā. Viņa negribot to darīt apmetnes un cilvēku tuvumā. Viņi to neatzīstot. Tas tāpēc, ka viņa esot tiem pārāk laba. Klausoties Rita bija noticējusi, ka tā varētu būt patiesība: teiktais skanēja noteikti un pārliecinoši. Par. mācīšanos sacītais jau sāka piepildīties.

Gan toreiz, gan tagad Ritu pārsteidza zīlnieces lielā līdzība kundzei. Sastopot abas sliktā apgaismojumā, varētu apzvērēt, ka klejotāja un misis Makinahona ir māsas. Interesanti, ko gan šī sieviete darīja pie māsas Madelēnas, bet to viņa nekad neuzzinās.

— Mēs ar Ritu kopā lasām dzeju. — Tuvāka iepazīstināšana nebija māsas Madelēnas dabā. Svešā pamāja ar galvu, it kā neko vairāk negaidītu; viņa bija pārliecināta, ka viss, ko saskatīja nākotnē, tāpat ir patiesība.

Un piepeši, nedaudz satrūkusies, to sajuta arī Kita. Jūras otrā krastā bija vīrs, kas viņu apprecēs, viņai piederēs piecdesmit akri zemes un pašai sava nauda. Būs bērni, un ar tiem nebūs viegli. Bita iedomājās savu kapakmeni tālā pilsētā ar daudziem tādiem pašiem visapkārt.

Sieviete klusi izslīdēja laukā.

— “Mana tumšā Rozalīn”, — teica māsa Madelēna. — Izlasi man to jauki un lēni. Es pievēršu acis un visu iedomāšos.

Nostājusies saulē pie mazā lodziņa ar ģerānijām puķpodos, ko ļaudis bija sanesuši vientuļniecei, pundurvistu cālēniem rosoties ap kājām, Rita lasīja:

Mana tumšā Rozalīn!

Manis paša Rozalīn!

Priecēšu tavu sirdi, došu cerību,

Došu veselību un palīgu, un cerību,

Mana tumšā Rozalīn!

— Vai tas nebija skaisti! — māsa Madelēna teica par dzejoli. Rita skaļi iesmējās; iesmējās aiz tīrā prieka, ka bija bez stomīšanās to nolasījusi.

— Tas bija jauki, Rita! Nekad vairs nesaki man, ka tu nevari nolasīt dzejoli!

— Vai jūs zināt, ko es domāju, māsa?

— Nē. Par ko tu domāji? Tu prātā esi tālu prom no šejienes. To ar tevi dara dzeja.

— Es tikko iedomājos: ja pie jums atnāktu mazais Emets...

— Emets Makmahons?

— Jā. Varbūt jūs varētu izārstēt viņa stostīšanos, liekot lasīt sonetus un visu citu.

— Es nevaru izārstēt stostīšanos.

— Jūs varētu likt viņam lasīt. Skolā viņš kautrējas to darīt. Ar draugiem viņš saprotas labi, bet necieš, ja klasē viņam pieiet klāt brālis Hīlijs. Tāpat bija bērnudārzā. Viņam no bailēm seja metas sarkana.

— Viņam jāgrib nākt šurp. Citādi tās viņam būs mocības.

— Es viņam piestāstīšu, kādus brīnumus jūs darāt.

— Man liekas, mums mazāk vajadzētu runāt par brīnumiem un maģiju. Cilvēki var to ņemt nopietni.

Rita uzreiz saprata. Dzidrezerē netrūka cilvēku, kas uz vien-tuļnieci māsu Madelēnu raudzījās ar aizdomām. Viņi šaubījās, vai māsa varētu būt tieši saistīta ar Dievu. Ļaudis čukstus runāja, ka tie, kas ticot dažādām zālītēm un senlaiku ārstniecībai, varētu savas spējas iegūt no Dieva pretstata. Sātans netika minēts, bet vārds likās lidināmies gaisā.

Dens O’Braiens stāvēja durvis un pārlūkoja ielu. Rosība “Centrālajā viesnīcā" nekad nebija tik liela, lai liegtu viņam iespēju vairākkārt dienā iziet laukā pārlūkot galveno ielu. Kā daudzās pilsētās Īrijā arī Dzidrezerē bija tikai viena gara iela. Vidū atradās baznīca, vienā ieUis galā brāļu skola, bet klos-terskola bija novietojusies tālu pretējā malā, tā radot bērniem pēc iespējas mazāku nejaušas satikšanās iespēju. Starp abām skolām atradās veikali, mājas un viņa kaimiņu uzņēmumi, kuru fasādes arī bija vērstas pret ielu.

Stāvot savās dūms, daudz ko varēja uzzināt. Dens O’Braiens zināja, ka pēc tēva ieslodzīšanas mājās bija atgriezušies abi Bilija Salivana dēli. Tika runāts, ka viņi ciemojas pie tēvoča, lai palīdzētu fermas darbos. Protams, visi zināja, ka Ketlīna tika aizsūtījusi zēnus turp, lai izvairītos no dzēruma tračiem un nomācošās gaisotnes mājās. Tā bērniem bija pārāk smaga.

Puikas jau nebija vainīgi, ka tiem gadījies piedzimt tādā ģimenē. Abi bija izskatīgi zeļļi, īstas Bilija kopijas no tā laika, kad viņā seja no pārmērīgas dzeršanas vēl nebija uzblīdusi un pats nebija pārvērties līdz nepazīšanai. Lai nu kā, dēli būs līdzās nabaga Ketlīnai. Stīvijam vajadzēja būt ap sešpadsmit, un Maikls bija apmēram tik vecs kā viņa paša Filips.

Filipam viņš nepatika. Maikls Salivans esot huligāns, allaž gatavs kauties.

— Tu būtu tāds pats, ja tev nāktos uzaugt kopā ar tādu tēvu kā viņējais, — Dens O’Braiens teica. — Ne visiem tā laimējies kā tev, Filip. — Dēls bija kā šaubīdamies viņā nolūkojies. Bet jaunie jau nekad nebija apmierināti.

Dens vēroja, kā nesteidzīgi ritēja vasaras pēcpusdiena. Dzidr-ezerē nekad nejuta steigu. Pat gadatirgus dienā valdīja nepiespiesta gaisotne. Tādā siltā laikā kā patlaban šķita, ka cilvēki kustas uz pusi lēnāk.

Viņš ieraudzīja Klio Keliju un Kitu Makmahonu, kuras, rokās saķērušās, visu pasauli aizmirsušas, uz gājēju takas vingrinājās kādos dejas soļos. Likās, vēl tikai pirms pāris mēnešiem abas lēkāja ar lecamauklām, un te nu viņas bija — gatavodamās deju zālei! Viņām bija divpadsmit, tikpat cik Filipam — nemierīgs vecums.

Tā vērojot, Dens O’Braiens ieraudzīja klosterskolas māti Bernardu stalli soļojam kādas jaunākas mūķenes pavadībā. Viņas seja pauda vienu vienīgu nosodījumu. Pat brīvdienās viņas audzināmās nevarēja uzvesties piedienīgi un izmantoja ceļu kā muļķīgas izdancošanās vietu.

Dens pasmaidīja par abu palaidņu nožēlpilno izskatu. Viņam būtu gribējies, lai viņam ir meita, l>et pēc Filipa piedzimšanas sieva nejutās lik labi, ka varētu pārciest otru grūtniecību.

— Mums taču ir dēls! Vai ar to nepietiek? — bija jautājusi Mildreda. Tā kā bērnu vairs nebūs, nebūs arī mīlēšanās. Tas pats par sevi saprotams, viņa piebilda.

Dens O’Braiens nopūtās, kā bieži darīja. Ja viņš iedomājās sevi par vīru ar normālu laulības dzīvi kā... patiesībā kā visiem citiem. Viņa acis pievērsās Martinam Makmahonam, kas gāja pāri ielai uz Salivana remontdarbnīcu. Lūk, vīrs ar atsperīgu gailu un ļoti pievilcīgu sievu! Ja varētu uzvest augšā tādu sievieti kā Helēna Makmahona, aizvilkt aizkarus un...

Dens nolēma par to vairs nedomāt. Pārāk sarūgtinoši.

Māte Bernarda un brālis Hīlijs apsprieda gaidāmos rudens zaudējumus. Dažreiz ieradušies priesteri nepavisam nebija piemēroti strādāt ar bērniem skolā. Bet šogad viņi bija dzirdējuši, ka Dzidrezerē ieradīsies ļoti slavens priesteris — tēvs

Džons, kura sprediķus apmeklēja simtiem cilvēku, kas speciāli sabrauca viņā klausīties, tā vismaz stāstīja tēvs Beilijs.

— Interesanti, vai viņš spēs saturēt grožos huligānu baru? — brālis Hīlijs neslēpa šaubas. Slaveni sprediķotāji mēdza viņa uztverē bīit pārāk gaisīgi.

— Kā arī saprast, ka meitenes par viņu zolx>jas. — Mātes Bernardas asajai acij nekas nepaslīdēja garām.

— Nesaprotu, kādēļ mēs vispār to apspriežam, māt Bernarda. Ne jau mums pieder spriešanas vara, lai gan esam tie, kam zināms, kas un kā jādara.

Viņi bieži viens otram vaicāja, kāpēc noņemas ar lieku spriedelēšanu, l>et sirdī zināja, ka tas abiem sagādā lielu prieku. Viņus, Dzidrezeres jaunās paaudzes audzinātājus, vienoja bezrūpīgās pasaules problēmas.

Klusībā māte Bernarda domāja, ka brālim Hīlijam ir viegla dzīve. Zēni ir tik saprotami, vienkārši un tieši. Nevis viltīgi kā meitenes. Brālis Hīlijs savukārt prātoja, cik vienkārši droši vien ir tikt galā ar mazām meitenēm formastērpos. Viņas neaprakstīja velosipēdu novietnes sienas ar briesmīgiem vārdiem un pagalmā nepiekāva cita citu zili melnu. Bet ne viens, ne otrs tā īsti neticēja, ka tēvam Džonam, izcilajam sprediķotajam, izdosies saistīt šīs ezerzemes pilsētas bērnu prātus un uzmanību.

Dienu pirms skolas atsākšanās visi bērni ezermalā izbaudīja pēdējās stundas brīvē, un, kaut arī kurnēdami, cik briesmīgi ir jau rīt atgriezties klasē, diezgan daudzi jutās atviegloti, ka garā vasara pagājusi.

Sevišķi apmierināts bija Filips O’Braiens no viesnīcas. Viņam bija grūti aizpildīt dienas. Ja Filips palika viesnīcā, tēvs norīkoja viņu skalot glāzes vai iztukšot pelnu traukus.

Emets Makmahons ar nepacietību gaidīja brīdi, kad varēs atklāt nesen iemantoto pašapziņu. Pāris nedēļās māsa Madelē-na bija paveikusi brīnumus. Emets pat bija lūdzis viņu uzmest acis dzejoļiem skolas grāmatā: varbūt tiem arī ir kāda jēga — kā dzejoļiem viņas grāmatā, kurus varēja lasīt no sirds.

— Kādēļ brālis Hīlijs tos tā nemāca? — Emets nesaprata.

Bet māsa Madelēna tieši neatbildēja uz jautājumu. Viņa apgalvoja, ka brālis Hīlijs tā mācot. Tāda atbilde Emetu nepavisam neapmierināja.

Klio Kelija gan negribēja atgriezties skolā. Tā viņai bija līdz kaklam. Klio jau zināja pietiekami daudz, viņa vēlējās braukt uz Londonu un teātra skolā mācīties dejot un dziedāt, un lai pēc tam to atklātu kāds vecs, laipns teātra īpašnieks.

Klio jaunākā māsa Anna priecājās, ka atkal sākas mācības. Mājās viņa bija kritusi nežēlastībā, jo uzstājīgi apgalvoja, ka ir redzējusi spoku. Viņa stāstīja, ka redzējusi sievieti raudam. Anna nevarēja precīzi atcerēties vārdus, bet tie varētu būt: “Meklējiet meldros, meklējiet meldros!” Viņas tēvs negaidīti sadusmojās un teica, ka Anna tikai vēlas pievērst sev uzmanību.

— Bet es redzēju viņu! — Anna šņukstēja.

— Nē, tu viņu neredzēji. Un nemēģini staigāt apkārt un stāstīt, ka redzēji! Šī jau tāpat ir pietiekoši histēriska vieta. Ir muļķīgi un bīstami ļaut parastiem cilvēkiem domāt, ka tāda izglītota meitene kā tu arī tic visādām dumjībām.

Pat māte Annu nepažēloja. Bet Klio pasmīkņāja lik vīzdegunīgi, it kā sacīdama: — Nu, vai man nebija taisnība, ka Anna ir vienkārši briesmīga!

Kita Makmahona priecājās, ka sākas skola. Viņa bija apsolījusies šajā mācību gadā ļoti daudz strādāt. Tas bija solījums, ko viņa deva tajā vienīgajā reizē, kad abas ar māti bija sirsnīgi aprunājušās.

Tajā dienā viņai sākās mēnešreizes. Māte izturējās brīnišķīgi un teica tieši to, ko vajadzēja. Vai nav lieliski, ka Kita ir kļuvusi par sievieti? Būt par sievieti tagad Īrijā ir jauki. Liela brīvība un daudz iespēju.

Kita gan to nedaudz apšaubīja. Dzidrezere nelikās izplatām brīvības un jūsmas auru. Un diezin vai nākotnes izredzes ir neierobežotas. Tomēr māte runāja nopietni. Nākamajā desmitgadē, kad sāksies sešdesmitie gadi, sievietei nekas vairs nebūs liegts. Pat tagad jau cilvēki sāka aprast ar domu, ka sieviete spēj vadīt uzņēmumu.

Atlika tikai palūkoties uz nabaga Ketlīnu Salivanu pāri ielai, kad tā pildīja degvielu traktoros vai kārtoja darījumus ar viru no naftas firmas, kad tas atbrauca papildināt krājumus. Vēl pirms dažiem gadiem neviens neuzklausītu sievietes rīkojumus un pavēles, bet dotu priekšroku darījumiem ar jebkuru vīrieti, pat tik acīm redzami nespējīgu rīkoties kā Bilijs Sali-vans.

— Viss atkarīgs no tā, vai tu pati esi tam gatava, Kit. Vai tu man apsolīsi: lai kas arī notiktu, tu uzcītīgi mācīsies skolā?

— Jā, jā, protams! — Kita nepacietīgi attrauca. Kāpēc viss allaž beidzās ar vienu un to pašu? Bet šoreiz kaut kas mātes sejā piešķīra teiktajam citu nokrāsu.

— Apsēdies šeit, man blakus, dod savu roku un apsoli, ka atcerēsies šo dienu! Tā tev ir svarīga diena, kaut kā to atzīmēsim. Lai tā paliek diena, kurā tu savai mātei solīji pamatīgi sevi sagatavot dzīvei. — Kita neizteiksmīgu skatienu pavērās viņā. — Es zinu, tas izklausās kā nodeldēta dziesma... bet ja es atkal būtu tavā vecumā... ja tikai... Es mācītos tik uzcītīgi! Ai, Kit, ja es būtu zinājusi... — Mātes seja bija kā sāpēs savilkta.

— Ko zinājusi? Kas ir, mamm? Ko tu nezināji? — Kita uztraucās.

— To, ka izglītība dara brīvu. Tu vari darīt, ko vēlies: taisīt karjeru, strādāt, ieņemt vietu sabiedrībā.

— Bet tu izdarīji to, ko gribēji, vai ne? Tu apprecējies ar tēti, un tev esam mēs. — Kita zināja, ka bija nobālusi, jo mātes sejas izteiksme izmainījās.

Viņa noglāstīja Kitas vaigu. — Jā, jā, protams! — Mātes balss skanēja mierinoši — kā tad, kad viņa stāstīja Emetam, ka tumsā nav ļauno garu, vai drošināja kaķi Faruku nākt laukā no slēptuves aiz dīvāna.

— Tad kāpēc tu vēlējies...?

— Ne sev, es vēlu to tev... lai tu vienmēr varētu izdarīt izvēli, lai tev nevajadzētu kaut ko darīt tikai tālab, ka nekā cita nav.

Māte turēja Kitas roku savējā.

— Vai tu man pateiksi patiesību? — meitene vaicāja.

— Protams, pateikšu.

— Vai tu esi laimīga? Es bieži redzu tevi skumju. Vai tu pie mums nejūties labi?

— Es mīlu tevi, Kit, un mīlu Emetu. Tavs tēvs ir pats laipnākais un labākais cilvēks visā pasaulē. Tā ir taisnība. Es viņam nekad nemeloju un tev ar! ne. — Māte raudzījās tieši uz Kitu, nevis izklaidīgi laukā pa logu, kā to bieži mēdza darīt.

Kitu pārņēma dziļš atvieglojums.

— Tad tu neesi ne skumja, ne noraizējusies?

— Es teicu, ka tev nemelošu. Dažreiz man sametas mazliet skumji un vientuļi šajā mazajā pilsētā. Es to nemīlu tā kā tavs tēvs; viņš te ir uzaudzis un pazīst ik akmeni. Man dažbrīd šķiet, ka es varētu sajukt prātā, ja katru dienu nāktos salikties ar Liliānu Keliju un klausīties Ketlīnas Salivanas činkstēšanā par grūto dzīvi vai Mildredas O’Braienas žēlabās, kā no putekļiem gaisā viņai metas nelabi... nu, bet tu jau to zini... tevi tāpat kaitina Klio un skola. — Māte izturējās pret Kitu kā pret līdzīgu. Viņa bija teikusi patiesību. — Vai tagad tu man tici, Kit?

— Jā, ticu, — meitene atbildēja. Viņa patiešām ticēja.

— Un, lai kas arī notiktu, atceries, ka tava atslēga uz pasauli ir pašas karjera, vienīgi tā tev dos brīvību izvēlēties to, ko gribi darīt.

Tā bija svarīga saruna. Pēc tās Kita jutās daudz labāk. Sirds dziļumos tomēr kaut kas nedeva mieru. Kādēļ māte bija divreiz atkārtojusi — lai arī kas notiktu? It kā viņa spētu ieskatīties nākotnē. Kā māsa Madelēna vai tā čigāniete pie ezera.

Bet Kita atvairīja šādas domas. Bija tik daudz, par ko domāt, un vai nebija lieliski, ka viņai pirms Klio sākušās mēnešreizes! Tā bija tāda kā uzvara.

— Esmu īsts kārdinājuma iemiesojums! — dakteris Kelijs uzsauca Martinam, kurš slēdza ciet aptieku. — Vai nenāksi man līdzi uz krodziņu iemalkot kādu glāzīti?

Citā pilsētā vietējais ārsts un aptiekārs visdrošāk iedzertu viesnīcas bārā, bet pie O’Braiena bija tik drūmi un nomācoši, ka Martinš ar Pīteru deva priekšroku krodziņa piezemētākai, bet jautrākai gaisotnei. Viņi iekārtojas mājīgā kaktiņā.

— I^ai es dodu tev padomu? — Martinš jocīgi pielieca galvu. Viņam likās, ka vienīgais patiesais iemesls, kas mudinājis draugu, ir vēlēšanās būt sabiedrībā.

— Runa ir par mazo Annu. Viņas dēļ man jāraizējas. Viņa turpina apgalvot, ka visiem uz viņu zobs un ka viņa tik tiešām ezermalā redzējusi sievieti...

— Tajā vecumā viņas iedomājas sazin ko... — Martinš mierināja draugu.

— Es zinu. Ak Dievs, vai tad nu es nezinu! Bet reizēm var just, ka tiek stāstīta patiesība.

— Tu taču nedomā, ka meitene redzējusi spoku?

— Nē, bet kaut ko viņa ir redzējusi.

Martinš bija neziņā un nesaprata, kas no viņa tiek gaidīts.

— Vai tu viņu atceries?

— Ko atceros?

— Braidiju Deiliju vai Bridžitu Deiliju, vai kā nu to sauca? To, kura noslīka.

— Kā lai es viņu atcerētos? Vai mēs tad nebijāju mazi puikas?

— Kā viņa izskatījās?

— Nav ne jausmas. Kad tas bija? Ļoti, ļoti sen.

— Divdesmitajā gadā.

— Pīter, mums bija tikai astoņi gadi!

— Vai viņai bija tumši, gari mati? Anna ir tik pārliecināta...

— Un ko tu domā?

— Es prātoju, vai kāds tīšām nebiedē bērnus.

— Nu, ja tā, tad viņam veicies un liekas, ka izbiedēts ir arī bērna tēvs.

Pīters iesmējās.

— Jā, tev taisnība. Tās droši vien ir muļķības. Man vienkārši nepatīk domāt, ka tā kāds rīkojas ar nolūku. Annai piemīt daudz trūkumu, Dievs to zina, l>et es tomēr domāju, ka viņa ir ieraudzījusi ko satraucošu.

— Ko Anna teica — kā tā sieviete izskatījusies?

— 'Pii taču zini, kādi ir bērni... viņiem vienmēr jāsalīdzina ar kādu no pazīstamajiem. Anna sacīja, svešā esot izskatījusies līdzīga tavai Helēnai.

Klosterskolas vecāko klašu meitenēm bija paredzēts īpašs mācību laiks ar tēvu Džonu. Tas nozīmēja, ka divpadsmit līdz piecpadsmit gadu vecās skolnieces dzirdēs kaut ko tādu, kas nebija domāts jaunāko meiteņu ausīm.

Anna Kelija bija ziņkāres pārņemta. — Vai viņš stāstīs par bērniem? — viņa jautāja.

— Iespējams, — augstprātīgi attrauca Klio.

— Par bērniem es zinu, — Anna izaicinoši pavēstīja.

— Kā es vēlētos, kaut būtu pietiekoši daudz par tiem zinājusi, lai varētu tevi nožņaugt, kamēr vēl biji mazs bērns! — no sirds sūkstījās Klio.

— Jūs ar Kitu domājat, ka esat briesmīgi gudras, bet īstenībā gluži dumjas, — Anna teica.

— Jā-a, zinu. Mums nav lemts redzēt spokus, un mēs ne-murgojam... tas ir bezcerīgi.

Beidzot atbrīvojušās no Annas, viņas aizgāja un apsēdās uz zemā mūra pie Salivana darbnīcas. Tā bija izdevīga vieta Dzidrezeres novērošanai, un, ja sēdēja mierīgi, neviens nevarēja meitenēm pārmest, ka viņas traucē.

— Vai nav jābrīnās, ka Emets ir tik normāls? Es domāju — kā zēns un vispār... — Klio balsī skanēja apbrīna. Klusībā Ki-tai likās, ka Anna Kelija neuzvestos tik kaitinoši, ja vien Klio allaž nerunātu ar savu jaunāko māsu nicinošā tonī.

— Emets tāds vienkārši ir piedzimis, — viņa atbildēja.

— Neatceros, ka viņš kaut reizi būtu iekūlies nepatikšanās, vai ko tamlīdzīgu. Iespējams, stostīšanās dēļ uz viņu skolā tik daudz nekliedz. I^aikam tur tā lieta.

— Uz Annu gan kliedz pārāk maz, — Klio drūmi novilka.

— Paklau, kā tu domā — par ko viņš ar mums runās? Vai varētu būt — kā to dara?

— Es nomiršu, ja viņš runās par to.

— Es nomiršu, ja ne! — Klio iesaucās, un abas sāka tik skaļi smieties, ka savā parastajā vietā viesnīcas durvīs parādījās Filipa O’Braiena tēvs, lai nosodoši paraudzītos viņās.

Tā ari palika nezināms, ko misionārs tēvs Džons bija nodomājis stāstīt Dzirdrezeres klosterskolas vecāko klašu meitenēm, jo viņa viesošanās laikā skolā izcēlās milzīgs strīds par to, vai Jūda bija vai nebija ellē. Māte Bernarda netika uzskatīta par apmierinošu šķīrējtiesnesi šajā lietā. Meitenes uzstāja, ka izšķirošā atbilde jādod viesim.

Valdīja stingrs uzskats, ka Jūdam ir jābūt ellē. — Vai Dievs Tas Kungs nav teicis, ka labāk būtu, ja tas cilvēks nemaz nebūtu nācis pasaulē?

— Tam jānozīmē, ka viņš atrodas ellē.

— Tas var nozīmēt, ka tūkstošiem gadu viņa vārds tiks saistīts ar nodevību un tas arī būs sods par Dieva Tā Kunga nodošanu. Vai tā nevarētu būt?

— Nē, nevarētu vis, jo tā būtu tikai vārdā nosaukšana. Nūjas un akmeņi var salauzt kaulus, l>et vārdi neievaino.

Tēvs Džons uzlūkoja strīdā iekarsušo meiteņu sasārtušās, jaunās sejas. Viņam sen nebija nācies sastapties ar tādu aizrautību.

— Bet Dievs Tas Kungs nebūtu izvēlējies Jūdu par savu draugu, zinot, ka šis vīrs to nodos un tiks aizsūtīts uz elli. Tas nozīmētu, ka mūsu Kungs izliek Jūdam slazdus.

— Viņam nebija nepieciešams izdarīt nodevību, Jūda to darīja naudas dēļ.

— Kādēļ viņiem bija vajadzīga nauda? Viņi klejoja apkārt bandā.

— Tas periods jau bija cauri. Jūda zināja, ka viss beigsies, tāpēc arī to izdarīja.

Tēvs Džons bija pieradis, ka meitenes samulsušas mīdās no vienas kājas uz otru un vaicā, vai skūpstīšanās pa franču modei ir tikai sīks noziegums vai nāves grēks, un bez iebildumiem pieņem viņa atbildes. Parasti viņam nenācās sastapties ar tādiem pasaules mēroga jautājumiem un pārrunām par Brīvo gribu un Nolemtību.

Tēvs Džons pūlējās rast pēc iespējas izsmeļošākas atbildes, balstoties uz diezgan nepārliecinošiem pierādījumiem. Viņš domājot, ka tāpat kā visur arī te jārēķinās ar šaubu elementu un ka savā bezgalīgajā žēlastībā Dievs Tas Kungs, iespējams, atradis par piemērotu... un jāpatur prātā, ka nevienam nav lemts ielūkoties grēcinieka sirdi, ne ari sadzirdēt vārdus, kurus pārmij cilvēks ar savu Radītāju nāves brīdī.

Palaizdams vaļīgāk apkakli, tēvs Džons vēlāk iztaujāja māti Bernardu par meiteņu neparastajām interesēm. — Vai varbūt ir bijis gadījums, kad kāds no vietējiem beidzis dzīvi pašnāvībā?

— Nē, nē! Nekā tamlīdzīga. Jūs taču zināt, kā ir tad, kad meitenes kaut ko ieņem galvā. — Mātes Bernardas balss skanēja noteikti un stingri.

— Jā gan, bet viņas to uztver pārāk dedzīgi. Vai jūs esat pārliecināta?

— Pirms daudziem, daudziem gadiem, ilgi pirms viņu nākšanas pasaulē kāda nelaimīga sieviete atradās kļūmīgā stāvoklī, tēvs, un tiek uzskatīts, ka viņa pati ir aizgājusi no dzīves. Man šķiet, ka neizglītoti cilvēki runā par viņas rēgu un tamlīdzīgas muļķības. Iespējams, meitenes domā to. — Aiz nepatikas, ka priesterim jāieminas par pašnāvību un ārlaulības sakariem, māte Bernarda saknieba lūpas.

— Tā tas varētu gan būt. Pirmajā rindā sēdēja divas mazas meitenes, no pašām jaunākajām, viena ļoti blonda un otra pavisam tumša; abas dedzīgi gril)ēja zināt, vai cilvēkus, kas izdarījuši pašnāvību, vajadzētu apbedīt svētītā zemē.

Māte Bernarda nopūtās. — Tās būs Kliona Kelija un Mērija Ketrīna Makmahona. Baidos, tās abas varētu mesties strīdā ar jums, pūlēdamās pierādīt, ka strazdi ir balti.

— Labi, ka tieku iepriekš brīdināts, — dodoties atpakaļ uz klosterskolas kapelu, sacīja tēvs Džons, un ļoti noteiktā balsī viņš apgalvoja meitenēm, ka pašnāvība ir grēks, kas vērsts pret Cerību, viens no diviem lielākajiem grēkiem pret Cerību, jo, laupot sev dzīvību, cilvēks nolaupa Dieva doto dāvanu. Ikviens, kas to izdarījis, nav cienīgs dusēt kristiešu kapsētā.

— Pat tad ne, ja viņas nabaga galva... — iesāka gaišmate pirmajā solā.

— Pat tad ne! — stingri teica tēvs Džons.

Viņš jutās galīgi nomocīts, bet viņu vēl gaidīja zēnu skola. Nopietna saruna par dzeršanas un masturbācijas ļaunumiem.

Dažkārt tēvs Džons prātoja, vai tam visam ir kaut niecīgākais labums. Bet tad viņš steidza sev atgādināt, ka tāda domāšana pati par sevi bija gandrīz vai grēks pret Cerību. Viņam nudien jābūt uzmanīgākam!

2. nodaļa

— Tev nav īstu radinieku, — Klio teica Kitai. Viņas gulēja katra uz sava dīvāna Klio istabā.

— Ak Dievs, ko tu man tagad pietaisies? — ievaidējās Kita. Viņa žurnālā lasīja pamācību, kā padarīt maigāku roku ādu.

— Pie jums nekad neciemojas radu ģimenes.

— Kādēļ viņiem būtu jāciemojas? Vai tad visi citi Makma-honi nedzīvo tikai pāris jūdžu attālu? — Kita nopūtās. Klio dažreiz ļoti krita uz nerviem.

— Pie mums vienmēr atbrauc radinieki no Dublinas, tantes un citi arī.

— Un tu allaž saki, ka nevari tos ciest.

— Man patīk Moras tante.

— Tikai tāpēc, ka viņa tev vienmēr iedod šiliņu, kad atbrauc ciemos.

— Tev nav nevienas tantes, — Klio neatlaidās.

— Klio, aizveries! Protams, man ir tantes, kas cits lai būtu Mērijas tante un Mārgaritas tante?

— Viņas tikai ir precējušās ar tava tēva brāļiem.

— Tad vēl ir tēta māsa klosterī Austrālijā. Viņa ir mana tante. Tu taču nedomā, ka viņa brauks šurp ciemoties un dos mums pa šiliņam, vai ne?

— Tavai mātei nav radinieku. — Klio pieklusināja balsi. — Viņa ir cilvēks pavisam l>ez radiniekiem. — Pēc balss toņa bija skaidrs, ka Klio kā papagailis atkārto kāda cita teikto.

— Ko tu ar to gribi sacīt? — Kita sadusmojās.

— Tieši to, ko teicu.

— Protams, viņai ir radinieki! Viņai šeit ir ģimene.

— Tas ir savādi — un cauri.

— Tas nav savādi, tu tikai vienmēr diezin kādēļ piekasies manai mātei. Man likās, tu sacīji, ka tā vairs nedarīsi.

— Nezaudē savaldīšanos!

— Nē! Es eju uz mājām. — Kita nolēca no dīvāna.

Klio satrūkās. — Es tā negribēju...

— Tad kādēļ tu tā sacīji? Tikai stulbeņi staigā apkārt, runādami to, ko negrib.

— Es tikai sacīju...

— Ko tu sacīji? — Kitas acis šķīla zibeņus.

— Nezinu, ko es sacīju.

— Es arī nezinu. — Kita aši izskrēja pa durvīm un devās lejā pa kāpnēm.

— Vai tik ātri jau projām? — Klio māte bija priekšnamā. Viņa vienmēr juta, kad meitenes sastrīdējušās. — Es grasījos pacienāt jūs ar plāceni, — viņa teica. Daudzreiz cienasta savlaicīga parādīšanās novērsa ķīviņus.

Tomēr ne šodien.

— Klio to gribēs, bet man jāiet mājās, — Kita teica.

— Noteikti vēl nav!

— Varbūt mana māte jūtas vientuļa. Ņemiet vērā — viņa ir cilvēks pavisam bez radiniekiem! — Kita bija gluži tuvu pieļaujamajai nekaunības robežai. Tumšais sārtums, kas pārklāja misis Kelijas vaigus un kaklu, liecināja, ka meitenei taisnība. Viņa devās projām, viegli aizverot aiz sevis durvis. Kita pasmaidīja, saprazdama, ka Klio plācenis vis negaida. Labi, Kita apmierināta nodomāja. Cerams, māte draudzenei sados, kā nākas.

Mātes nebija mājās. Rita sacīja, ka viņa aizbraukusi uz Dublinu vienas dienas ekskursijā.

— Kāpēc viņai to vajadzēja darīt? — Kita kurnēja.

— Vai tad mēs ikviens negribam doties vienas dienas ekskursijā uz Dublinu? — Rita sacīja.

— Es negribētu... mums tur neviena nav.

— Dublinā ir miljoni cilvēku, — apgalvoja Emets.

— Tūkstoši, — izklaidīgi izlaboja Kita.

— Nu un?

— Izčibi, — Kita piekāpās. — Ko jūs ar māsu Madelēnu lasījāt?

— Tagad ņemam tikai Viljamu Bleiku. Kāds atnesis grāmatu ar viņa dzejoļiem, un tie māsai Madelēnai ļoti patīk.

— Es no viņa nezinu neko citu kā tikai “Tīģeri, tīģer”.

— (), viņš ir daudz ko sarakstījis! Tas ir vienīgais dzejolis skolas grāmatā, 1h*1 viņš sarakstījis tūkstošu tūkstošiem.

— Drīzāk gan duču dučiem, — izlaboja Kita. — Iespējams. Noskaiti man vienu!

— Es neatceros.

— Ai, nu beidz! Tu taču skaiti bez apstājas!

— Es atceros vienu par stabulētāju... — Emets nostājās pie toga un tāpat kā māsas Madelēnas namiņā, skatīdamies laukā pa to, skaitīja:

“Lai par Jēru dziesma skan!”

Un es līksmi stabulēju.

“Stabulētāj, vēl vienreiz!”

Klausoties viņš as’ras lēja.

Viņš izskatījās bezgala lepns par sevi. Jau vārds “sta-bulētājs” bija grūti izrunājams, kur nu vēl tik bieži vienā dzejolī! Māsai Madelēnai jābūt īstai brīnumdarei, ja viņa tā spēja novērst Emeta stostīšanos.

Kita nemaz nemanīja, ka istabā ienācis tēvs, bet zēns turpināja runāt, — tik neparasta bija viņa pašpaļāvība. Kitai tā sēžot šajā septembra vakarā, viņai piepeši pārskrēja auksti drebuļi. Meiteni pārņēma tāda sajūta, it kā māte nemaz nepiederētu viņu ģimenei, it kā būtu tikai Emets un tētis, un Rita, un viņa pati.

Un ka māte neatgriezīsies.

Māte atgriezās — pārsalusi un nogurusi. Vilcienā bija sa-bojājusies apsildes sistēma, turklāt vilciens bija divreiz apstājies.

— Kāda bija Dublina?

— Trokšņaina un steidzīgu ļaužu pilna.

— Tāpēc jau mēs visi dzīvojam šeit, — tēvs iepriecināts sacīja.

— Tāpēc jau mēs visi dzīvojam šeit, — neizteiksmīgā tonī atkārtoja māte.

Kita vēroja liesmas plītī. — Man šķiet, ka pieaugusi es būšu vientuļniece, — viņa negaidīti ieteicās.

— Tev nepatiktu šāda vientuļa dzīve. Tā piemērota tikai tādiem savādniekiem kā es.

— Vai jūs esat savādniece, māsa Madelēna?

— Es esmu ļoti īpatnēja. Kas par jocīgu vārdu — “īpatnēja”! To pašu es vakar teicu Emetam; mēs prātojām, kā tāds radies.

Kitai ienāca prātā Klio sacītais — cik tas īpatnēji, ka viņas mātei nav ģimenes. — Vai bērnībā jūs jutāties sāpināta, kad cilvēki runāja sliktu par jūsu ģimeni?

— Nē, bērns, ne reizi.

— Kā jums izdevās neraizēties?

— Liekas, es domāju: cenšoties pazemot manu ģimeni, cilvēki vienkārši rīkojas aplam. — Kita klusēja. — Tāpat būtu tad, ja tie teiktu kaut ko par tavu ģimeni.

— Es zinu. — Tomēr Kitas balsī-jautās šaubas.

— Tavs tēvs tiek ļoti cienīts veselās trijās grāfistēs; viņš tik laipni izturas pret nabadzīgajiem un ir gandrīz kā otrais ārsts pilsētā. Tava māte ir pati maigākā un mīlošākā dvēsele, kādu man jebkad nācies sastapt. Viņai ir dzejnieces sirds, un viņa mīl visu daiļo... — Abas uz brīdi šķīra klusuma siena, un tad māsa Madelēna ierunājās no jauna. Viņas sejā neko nevarēja izlasīt; bija grūti uzzināt, par ko māsa domāja. Vārdi plūda lēni un apdomīgi. — Protams, cilvēki bieži vien kaut ko pasaka aiz skaudības, jo viņiem trūkst paļāvības sev. Viņi raizējas un tādēļ metas citiem virsū, tāpat kā cilvēks ar nūju varētu dauzīt pa dzīvžogu, līdz nokrīt visas jaukās puķu galviņas, pat īsti nesaprazdams, kādēļ tā dara... — Māsas Madelēnas balss hipnotizēja. It kā viņa zinātu visu par Klio. Varbūt Klio te bijusi un izstāstījusi? Kā lai zina? — Un bieži zellis, kas ar nūju notriecis zemē puķu galviņas, nožēlos izdarīto, tikai nepratis to pateikt.

— Es zinu, — Kita sacīja. Viņa priecājās, ka māsa Madelē-na domāja — viņas mātei ir dzejnieces sirds un laba, maiga dvēsele. Gan jau viņa piedos Klio, kad pienāks laiks. Protams, ja vien Klio, kā nākas, atvainosies.

— Es ļoti nožēloju, — Klio teica.

— Nekas, — attrauca Kita.

— Nē, ir gan. Es nezinu, kāpēc tā darīju un nelikos mierā. Laikam gribu būt labāka par tevi vai kas tamlīdzīgs. Patiesībā es sevi neieredzu.

— Un es neciešu savu īgņošanos, — Kita sacīja.

Abu draudzeņu ģimenes jutās atvieglotas. Kad Kita un Klio bija saskaitušās, valdīja nemierpilna gaisotne, it kā būtu dzirdama pērkona rūkoņa, kas vēsta par negaisa tuvošanos.

Gadījās, ka grūtāk bija paziņot par šķietami nenozīmīgu nāvi nekā |Kir tādu gadījumu, kas izraisītu dziļas sēras. Pīters Kelijs apstājās, lai atvilktu elpu, pirms pavēstītu Ketllnai Salivanai, ka viņas vīru beidzot tomēr pieveikusi aknu slimība, kas apdraudēja tā dzīvību tikpat nopietni kā prāta zaudēšana, kuras dēļ viņu turēja trakonamā. Pīters zināja, ka nebūs ne parasto skumjo vārdu, ne tradicionālo līdzjūtības izteikumu. Tomēr viegli nebija.

Ketlīnas Salivanas sejā neizmainījās ne vaibsts. Viņas vecākais dēls Stīvijs, tumšs, izskatīgs zēns, kurš pārāk bieži bija jutis tēva dūres spēku un pats labprātīgi devies dzīvot uz fermu pie tēvoča, tikai paraustīja plecus.

— Viņš nomira jau sen, dakter.

Jaunākais dēls Maikls izskatījās apmulsis. — Vai bēres būs? — viņš jautāja.

— Jā, protams.

— Bēru nebūs, — negaidot teica Stīvijs. — Nekādas sērošanas! Tas būtu izsmiekls.

— Bērēm ir jābūt! — viņa māte satraukti iesaucās.

Kā atbildi meklēdami, visi paraudzījās uz ārstu. Pīters Ke-lijs nesaprata, kas tieši viņu darīja par gudrības avotu šādās lietās.

Stīvijs, apmēram sešpadsmit gadus vecs pusaudzis, ieskatījās viņam tieši acīs. — Jūs, dakter Kelij, neesat liekulis. Jūs negribēsiet nekādu šarādi. — Zēna seja pauda apņēmību. Iespējams, seši septiņi nozagtie bērnības gadi ir noderējuši par labu dzīves skolu. Nevajadzētu likt viņam piedalīties neīstā ceremonijā.

— Es domāju, ka to visu ļoti klusi var nokārtot turpat uz vietas. Šādos gadījumos tā bieži dara, un aizlūgumu apmeklē tikai ģimene. Tēvs Beilijs to noteikti nokārtos.

Ketlīna Salivana uzmeta ārstam pateicības pilnu skatienu.

— Jūs esat ļoti labs, dakter. Es gribētu, kaut viss būtu savādāk... — Viņas sejā neatmaiga ne vaibsts. — Es nevaru nekur griezties pēc līdzjūtības vai padoma, jo visi tūdaļ sacīs: cik labi, ka beidzot esam likuši no viņa vaļā.

— Es tevi saprotu, Ketlīn. — Pīters Kelijs patiešām ļoti labi viņu saprata, un piemēroti mierinājuma vārdi viņam neatradās tikai tāpēc, ka tādi nebija rodami visā Dzidrezerē.

— Var jau aiziet pie māsas Madelēnas. Tādā brīdī kā šis viņa būs īstā mierinātāja.

Pīters sēdēja mašīnā un skatījās, kā Ketlīna Salivana, uzvilkusi mēteli un apsējusi lakatu, sekoja viņa padomam un devās lejā uz ezermalu. Pa ceļam uz mājām Pīters Kelijs pabrauca garām Helēnai Makmahonai, kas steidzās, matiem plīvojot. Pūta auksts vējš, l>et viņa bija ģērbusies tikai vilnas kleitā, l>ez mēteļa. Helēna likās sasārtusi un satraukta.

Viņš apturēja mašīnu. — Vai aizvest tevi, lai pasaudzētu kājas?

Helēna pasmaidīja, un Pīters vēlreiz aptvēra, cik viņa skaista. Dažreiz viņš to piemirsa un it kā nemaz nesaskatīja daiļumu, kas Dublinā bija iekarojis visas sirdis. Meitene ar nevainojamo seju, izvēlējusies par savu dzīvesbiedru tieši Martinu Makmahonu.

— Nē, Pīter, tādos vakaros kā šis man patīk iet kājām...

tad es jutos tik brīva. Vai redzi putnus virs ezera? Vai nav lieliski?

Viņa pati izskatījās lieliski — mirdzošām acīm un kvēlošiem vaigiem. Pīters likās piemirsis, ka, par spīti trauslumain, Helēnai bija kārdinošs augums; krūtis šķita plēšam pušu zilo vilnas kleitu. Satrūcies viņš saprata, ka Helēna Makmahona ir stāvoklī.

— Pīter, kas ir?

— Tu visu laiku to prasi. — Liliāna viņu kaitināja. — Kas ir kas?

— Visu vakaru tu neesi pateicis ne pušplēsta vārda, tikai sēdi, ugunī blenzdams.

— Man ir daudz kas pārdomājams.

— To es saprotu, es vaicāju, par ko tu domā.

— Vai tu esi Lielinkvizators? Vai bez tavas atļaujas es pat domāt vairs nevarēšu? — viņš atcirta.

Liliānas acīs saskrēja asaras, un viņas apaļīgā seja savilkās krunkās. Viņš bija netaisns. Abu starpā taču valdīja tādas attiecības, ka viņi viens otram apvaicājās par pašsajūtu un par to, kas katram prātā. Tā uzvesties bija nepiedodami.

Pīters pats to atzina.

— Es jautāju tikai tāpēc, ka tu izskatījies norūpējies. — Liliāna nomierinājās.

— Es prātoju, vai darīju pareizi, ieteikdams viņai sarīkot bēres tajā iestādījumā. — Ar vienu ausi klausīdamies sievas vārdos, Pīters pūlējās aptvert, ko nozīmēja Helēnas Makmaho-nas stāvoklis. Sirds dziļumos viņš juta, ka viss nepavisam nav tā, kā tam vajadzētu būt.

Nebija nekāda iemesla, kāpēc Martinam un Helēnai nevarētu būt vēl viens — vēlais bērns. Helēnai vajadzēja būt trīsdesmit septiņus vai astoņus gadus vecai, un lielākajai šejienes sieviešu daļai vairs ne prātā nenāktu doma par bērniem. Tomēr Pīters Kelijs juta satraukumu. Viņam atausa atmiņā dzirdētu sarunu fragmenti, kas radīja nemieru: Klio teiktais, ka Kitas Makmabonas vecākiem ir atsevišķas guļamistabas; Martina reiz krodziņā pieminētās senās dienas, it kā viss uz mīlestību attiecināmais jau piederētu pagātnei; Helēnas sacītais — Emetam vēl pavisam mazam esot —, ka viņam nebūs ne jaunāko brāļu, ne māsu. Tas viss kā mozaīkā ņirbēja Piteram galvā. Tās droši vien bija muļķības, jo kas notiktu, ja tikai iedomas pēc vien pieņemtu, ka viss ir patiesība!

Kurš gan varētu būt Helēnas Makmahonas bērna tēvs, ja tas nebija viņas vīrs?

Martinš izdzirdēja uz kāpnēm soļus. Viņš piecēlās un piegāja pie dzīvojamās istabas durvīm.

— Helēn?

— Jā, mīļais.

— Es tevi meklēju. Vai tu dzirdēji par nabaga Biliju Sali-vanu?

— Jā, Dens man to pateica. Manuprāt, vienā ziņā tā ir svētība. Viņam nekad nekļūtu labāk.

— Kā tev šķiet — vai mums nevajadzētu aiziet pie viņiem? — Martinš vienmēr bija uzmanīgs kaimiņš.

— Nē, Ketlīnas nav mājās, tikai abi zēni. Es tur pa ceļam iegriezos.

— Tu vēlu biji laukā...

— Es tikai pastaigājos. Ir tik jauks vakars. Puika sacīja, ka māte nogājusi pie māsas Madelēnas. Tā bija laba doma. Viņa vienmēr zina, ko pateikt.

— Vai tu biji viesnīcā?

— Augstais Dievs, nē! Kādēļ lai es tur ietu?

— Tu teici, ka Dens tev pastāstījis par Biliju Salivanu.

— Vai gan Dens allaž nestāv durvīs, pavēstīdams suņiem jaunākās ziņas... Nē, es jau sacīju, ka pastaigājos. Lejā pie ezera.

— Kāpēc tev patīk staigāt vienatnē? Kāpēc tu neļauj man iet tev līdzi?

— Tu zini, kāpēc. Es gribu domāt.

— Par ko gan tev jādomā? — Viņš likās apmulsis.

— Par bezgala daudz ko; galva man vai pušu plīst...

— Un vai tas, par ko tu domā, ir kas labs? — Likās, Martinš nožēlo, ka uzdevis šo jautājumu; izskatījās, ka viņš baidās no atbildes.

— Mums jāaprunājas... vajag aprunāties... — Helēna palūkojās uz durvīm, it kā pārbaudīdama, vai viņus nevar sadzirdēt.

Martinš sabijās. — Nav taču nekā pārrunājama! Es tikai vēlējos uzzināt, vai tu esi laimīga, un vairāk neko.

Helēna smagi nopūtās. — Ai, Martin, cik reižu gan tev jāsaka! Es neesmu nedz laimīga, nedz nelaimīga, tu neko nevari darīt, tas būtu tas pats kā lūgt tevi izmainīt laiku...

Sadrūmis Martinš palūkojās Helēnā. Viņa seja rādija, ka labāk būtu, ja viņš nebūtu jautājis.

— Bet tagad viss ir citādi. Viss ir izmainījies. Mēs vienmēr esam bijuši godīgi viens pret otru, tas ir vairāk nekā daudziem citiem precētiem pāriem... — Likās, ka Helēna atmeta viņam mierinājuma druskas.

— Noteikti vairāk? — Martina balsī ieskanējās cerība.

— Protams, vairāk, bet, tā kā es tev nekad nemeloju, tad vienmēr pateikšu, ja gadīsies kas svarīgs.

Pacēlis rokas, it kā atvairīdams jebkuru paskaidrojumu, kādu Helēna grasījās sniegt, Martinš devās projām. Viņš nespēja izturēt Helēnas ciešanu pilno sejas izteiksmi.

— Nē, mīļā, es rīkojos nepareizi. Tev ir tiesības pastaigāties vienai pašai. Pie ezera un visur citur. Kā es vispār varu tā izprašņāt tevi?! Es jau pārvēršos par veco māti Bernardu, bet tam vēl par agru.

— Es gribu tev pateikt visu... — Helēnas sejā bija zudusi jebkura izteiksme.

— Vai šodien jau tāpat nav noticis pārāk daudz? Tā nabaga vīra bēdīgais gals...

— Martin... — viņa pārtrauca vīru.

Tomēr viņš negrasījās runāties. Saņēmis Helēnas rokas, Martinš pievilka sievu sev klāt un cieši, cieši apskāva. — Es mīlu tevi, Helēn, — viņš vēl un vēlreiz atkārtoja, iespiedis seju tās matos.

— Es zinu, Martin, es zinu, es zinu, — Helēna čukstēja.

Viņi neredzēja, ka durvju ēnā garām paiet Kita, īsu mirkli apstājas un tad dodas uz savu istabu. Tajā naktī meitene ilgi gulēja nomodā un nevarēja saprast, vai redzētais nozīmē ko ļoti labu vai ļoti sliktu.

Tas vismaz nenozīmēja, ka viņas māte būtu nevaldāmas dabas vai pārāk kaprīza, vai kā nu Klio vienmēr izteicās.

Visu Svēto dienas priekšvakars iekrita piektdienā. Kita prātoja, vai ir iespējams, ka viņi to svinēs.

Māte likās noskaņota pret svinēšanu. — Mēs nezināsim, ko darīt, — dīvaini nemierpilna, viņa iebilda.

— Protams, mēs zināsim, ko darīt! — Kitu satrieca dzirdētā netaisnība. — Tā ir piektdiena. Mums tāpat kā katru piektdienu būs olu kultenis ar kartupeļiem, es tikai vaicāju, vai nevaru ielūgt dažas draudzenes...

Kunājot māte izskatījās pavisam savāda. Viņa uzsvēra katru vārdu, it kā nodotu kādu ziņu vai lasītu paziņojumu, nevis normāli sarunātos. — Tici man, es zinu, ko runāju. Mēs nezinām, ko darīsim Visu Svēto dienas priekšvakarā. iNav tas īstais laiks domāt par svinēšanām. Gan jau atkal būs viesības, bet ne tagad.

Tas bija galīgais lēmums. Un tas bija arī biedējošs spriedums.

— Vai Visu Svēto dienas priekšvakarā patiešām spokojas? — Klio vaicāja māsai Madelēnai.

— Tu zini, ka spoku nav.

— Nu, gari.

— Gari visu laiku ir ap mums. — Māsa Madelēna runāja uzsvērti jautrā balsī, it kā negribēdama ļauties Klio Kelijas vēlmei visu pārspīlēt.

— Vai jums ir bail no gariem? — Klio nelikās mierā. Viņa par visu vari pūlējās piešķirt sarunai kaut drusciņu šausmu.

— Nē, bērns, nav. Kā var baidīties no kāda cilvēka gara? Tas ir draudzīgi noskaņots. Dzīvība, kas reiz pulsēja cilvēkos, atmiņas par to — tas paliek apkārtnē...

Nu jau izklausījās daudzsološāk. — Vai te apkārt klejo gari? Ap ezeru?

— Protams, klejo! To cilvēku gari, kuri mīlēja apkārtni un !e dzīvoja.

— Un šeit nomira?

— Un nomira, protams.

— Vai Braidijas Deilijas gars arī ir šeit?

— Braidijas Deilijas?

— Tās sievietes gars, kura sauca: “Meklējiet meldros!” Tā ir tā sieviete, kura gaidīja bērnu, nebūdama precējusies. — Pēc māsas Madelēnas domām, Klio balsī skanēja pārāk liela dedzība un tenku kāre.

Māsa domīgi paraudzījās draudzenēs. — Vai jūs, meitenes, svinēsiet Visu Svēto dienas priekšvakaru? — viņa jautāja.

Kita neatbildēja.

— Kita gribēja, bet tad viss izjuka, — Klio sūrojās.

— Es tikai teicu, ka varētu svinēt, — Kita dumpojās.

— Ir muļķīgi sacīt, ka varētu, un vairāk neko nepaskaidrot, — nepiekāpās Klio.

Māsa Madelēna līdzjūtīgi uzlūkoja Kitu. Bērnu kaut kas mocīja. Labāk nevajadzēja ieminēties par svinēšanu. — Vai jūs kādreiz esat redzējušas pieradinātu lapsu? — sazvērnieciskā tonī viņa vaicāja.

— Lapsu nevar pieradināt, vai ne? — Klio zināja visu.

— Tādas lapsas, kam varētu uzticēt pīlēnus un cālēnus, patiešām nav, — piekrita māsa Madelēna. — Bet man ir jauks lapsēns, es varu jums to parādīt. Tas ir manā guļamistabā kastē. Arā to laist nevar, bet jūs varat ienākt man līdzi to apskatīt.

Viņas guļamistabā! Meitenes sajūsminātas saskatījās. Neviens nezināja, kas atradās aiz aizvērtajām durvīm. Aizmirsti bija līķi ezerā, mirušo gari un nesamierinātlba ar atcelto svinēšanu. Viņas iegāja iekšā, un māsa Madelēna aizvēra durvis.

Guļamistabā atradās vienkārša gulta ar mazu dzelzs galvgali un tādu pašu kājgali. To klāja sniegbalts pārklājs. Pie sienas karājās krusts, ne krucifikss, bet pavisam vienkāršs krusts. Turpat stāvēja arī maza kumode, uz kuras nebija spoguļa, tikai matu ķemme un pāris rožukroņu.

Pretī krustam atradās krēsls un lūgšanu soliņš. Te māsa Ma-delēna droši vien skaitīja lūgšanas.

— Te ir ļoti tīrs, — galu galā ierunājās Klio, pūlēdamās izdomāt kādu komplimentu, ko neliekuļoti pateikt par tādu vielu, kas ērtību ziņā līdzinās cietuma viennīcai.

— Te tas ir! — iesaucās māsa Madelēna un izvilka ar salmiem pildītu kartona kasti. Tās vidū, galvu pieliecis, sēdēja sīciņš lapsēns.

— Cik burvīgs! — vienā balsī ierunājās Klio un Kita, neveikli pastiepdamas rokas, it kā vēlētos zvērēnu noglāstīt.

— Vai kodīs?

— Viņš var mazliet ieķert, bet ar saviem mazajiem zobiņiem sāpes nenodarīs. — Jebkurš cits pieaugušais pasaulē ieteiktu lapsēnu neaizskart.

— Vai viņš te paliks pavisam? — Kita gribēja zināt.

— Redzi, viņš salauza kāju. Es to ārstēju... ar tādu zvēru jau pie veterinārārsta nevar iet. Misters Kerijs vis neteiks tev paldies, ja aizvedīsi pie viņa lapsēnu. — Māsa Madelēna zināja: lai arī cik laipni prel viņu izturētos Dzidrezeres iedzīvotāji, līdz lapsas turēšanai to laipnība nesniegtos. Lapsas bija kaitīgas; tās nobeidza vistas, zosis un mazos tītarēnus. Ja grilēja izdziedēt lapsas mazuli, nebija ko cerēt uz kāda mediķa vai kādas iestādes palīdzību. Meitenes apbrīnodamas aplūkoja lapsēna kājelei piesieto koka skaliņu. — Drīz viņš varēs staigāt un skraidīt, tad ļausim skriet, kur tīk. — Māsa Madelēna raudzījās uzticīgi augšup pavērstajā smailajā purniņā un noglāstīja lapsēna mīksto galviņu.

— Kā jūs varēsiet palaist viņu vaļā? — Kita izdvesa. — Es viņu paturētu uz mūžiem!

— Viņa vieta ir laukā. Nevar noturēt tādu, kas grib aiziet; viņa dabā ir būt brīvam.

— Bet jūs varētu to padarīt par savu draudziņu...

— Nē, nekas neiznāktu. Aizies ikviens, kas lemts brīvībai.

Kila nodrebēja. Bija tāda sajūta, it kā māsa Madelēna ieskā lītos nākotnē.

Lēniem soļiem Helēna nokāpa pa kāpnēm un iegāja aptiekā. Viņa vāri pasmaidīja. — Gluži kā ar kurpnieka baskājainajiem bērniem... Nevaru augšā, vannasistabā, atrast aspirīnu, — viņa teica.

Martinš aizsteidzās pēc ūdens glāzes un pastiepa divas tab-letītes. Viņa roka uz mirkli uzgula Helēnas rokai. Par atbildi Helēna vēlreiz pūlējās pasmaidīt.

— Tu izskaties nomocījusies, mīļā... Vai slikti gulēji?

— Patiešām gan. Es staigāju apkārt. Ceru, ka neuzmodināju visu māju.

— Tev vajadzēja ienākt pie manis. Es kaut ko iedotu, lai vari iemigt.

— Man nepatīk nakts vidū iet pie tevis. Ir jau pietiekami slikti, ka es nevēlos tevi savā guļamistabā. Negribu dot tev veltas cerības.

— Tās nekur nav pazudušas, Helēn. Varbūt kādu dienu...? — Viņa sejā atspoguļojās kvēlas alkas. Helēna klusēja. — Vai nakti? — viņš pasmaidīja.

— Man jārunā ar tevi, Martin.

Noraizējies viņš pielika roku Helēnai pie pieres.

— Kas ir, mīļā? Drudzis?

— Nē, nē, ne par to.

— Nu, pastāsti man...

— Ne šeit, tas ir pārāk gari un juceklīgi... Man jātiek no šejienes laukā... — Helēnas seja tagad kvēloja, nesenais bālums bija pazudis.

— Vai nepasauksim Pīteru?

— Nē, nesauksim Pīteru, — viņa strupi atbildēja. — Es gribu runāt ar tevi vienu pašu. Vai tu neiznāksi kopā ar mani pastaigāties?

— Tūlīt? Vai tad nekāpsim augšā ieturēt maltīti? — Helēna bija Martinu pilnīgi apmulsinājusi.

— Es pateicu Ritai, ka mēs ar tevi šodien neēdīsim mājās un sasmērēju tev pāris sviestmaižu. — Helēnai līdzi bija glīts pergamentpapīrā ietīts sainītis. — Man ar tevi jārunā. — Lai gan viņas balsī nejauta draudus, tomēr šķita, ka Martinu šie vārdi biedē.

— Klausies, mīlulīt, es esmu darba cilvēks un nevaru tā aiziet, kad vien man uznāk untums.

— Šodien tu agri slēdz ciet.

— Bet man ir... man ir simtiem darbu; vai nenesīsim sviestmaizes augšā un nenoēdīsim tās kopā ar Ritu? Tas būtu lieliski.

— Es negribu runāt Ritas klātbūtnē...

— Zini, manuprāt, tev vispār nekas nav jārunā. Nāc iesim, es tevi nolikšu gulēt, un izbeigsim tās muļķībc'is! — Viņa balss skanēja gluži tāpat kā velkot laukā skabargu no bērna pirksta vai uzziežot jodu uz savainota ceļgala — mierinoši un iedrošinoši.

Helēnas acis pildījās asarām.

— Ai, Martin, ko lai ar tevi dara?!

Viņš papliķēja Helēnas roku. — Uzsmaidi man! Mīļš smaids dara pasauli labāku.

Viņa paklausīja, un Martinš notrauca asaru lāses.

— Ko es teicu?! — viņš iesaucās, vēl arvien turēdams Helēnas roku, un abi līdzinājās laimīgam pārim, ko vieno kopīgs noslēpums, dzīve un, iespējams, mīļš brīdis, un tieši tad atvērās durvis, ielaizdamas Liliānu Keliju un tās māsu Moru, kas bija atbraukusi paciemoties, kā to darīja ik gadu ap šo laiku.

— Nu, vai nav jauki — kā jauns pāris starp visām tām zālēm un pudelēm! — Liliāna smējās.

— Sveika, Helēn, šogad tev joprojām nav kur iekniebt. — Mora tāpat kā māsa bija apaļīga sieviete, rosīga un aizrautīga, liela golfa spēlētāja. Viņa strādāja pie zirgu trenera, un klīda baumas, ka viņa lolojusi cerības ar to apprecēties. Tomēr šīs cerības nebija piepildījušās. Morai tagad bija ap četrdesmit, bet viņa allaž likās mundra un darbīga.

Abas pievilka tuvāk divus augstos krēslus, ko Martinš Mak-mahons taupīja apmeklētājiem, un tika atnests pelnu trauks, jo gan Liliāna, gan Mora smēķēja “Golā Flakes”, žestikulēdamas un ik pa brīdim iesaukdamās.

Martinš ievēroja, ka Helēna atraujas atpakaļ, cenšoties izvairīties no dūmiem. — Vai nepavērt durvis?

Viņa uzmeta vīram pateicības pilnu skatienu.

— Tu mūs nosaldēsi, Martin.

— Helēna ir mazliet...

— Vai tu nejūties labi? — Liliāna līdzjūtīgi apjautājās.

— Viss kārtībā, tikai šodien nezin kāpēc man ir nelaba dūša.

— Kā tu domā — vai tam nevarētu būt pats senākais no iemesliem? — Liliāna šķelmīgi vaicāja.

Helēna mierīgi paraudzījās uz viņu un tik tikko manāmi pasmaidīja. — Nedomāju vis.

Viņa stāvēja uz ielas, aizgūtnēm rīdama auksto gaisu. Bija pat oktobra beigām pārāk dzestrs, un no ezera kāpa migla. Tomēr pamazām Helēnas vaigos atgriezās sārtums.

— Mēs atnācām tādēļ, ka grasāmies ieturēt lenču viesnīcā. Helēn, nāciet jūs arī! Šodien aptieku slēdz agrāk, arī Pīters nāks, lai būtu īsta svinēšana.

Helēna uzmeta skatienu vīram. Vēl tikai pirms brītiņa viņš apgalvoja, ka darāmā diezgan. Viņš nevarēja atrast laiku, lai pabūtu divatā ar Helēnu. Bet tagad bija izdevība doties uz lenču barā, un Martinš acīmredzot ļoti to vēlējās darīt.

— Es nezinu, es patiešām nezinu...

Helēna ne ar vārdu nepalīdzēja viņam izšķirties.

— Mēs neko tādu bieži vis nedarām, — Liliāna Kelija pūlējās viņu pārliecināt.

— Martin, es pavēlu! — Arī Mora bija iedegusies. — Es uzcienāšu jūs visus. Ļaujiet man to darīt! — Viņa visiem uzsmaidīja.

— Helēn, kā tu domā? — Viņš šķita aizrāvies kā tāds sko-las puika. — Lai notiek!

Liliāna un Mora sajūsmā gandrīz sāka sist plaukstas.

— Ej, Martin, lūdzu! Diemžēl es nevaru. Man jāiet... — Helēna nenoteikti pamāja ar roku; tas varēja nozīmēt jebkur.

Neviens nevaicāja, kāpēc Helēna nevar pievienoties citiem un kurp viņai jāiet.

Brāļu skola trešdienas mācībās notika tikai līdz pusdienlaikam, klosterskolā — visu dienu. Emets Makmahons devās pie māsas Madelēnas, un viņi kopā lasīja “Senās Romas balādes”; vēl un vēlreiz Einets stāstīja viņai par to, kā Horāeijs nosargāja tiltu. Māsa Madelēna klausījās pievērtām acīm un teica, ka varot visu iedomāties: drosmīgos jaunos kareivjus trijatā cīnāmies pret ienaidnieka pārspēku, līdz tos iesvieda Tibērā. Arī Einets iztēlē sāka redzēt to, par ko lasīja, un viņa balsī skanēja dziļa pārliecība.— “Ai, Tibēra! Ko pielūdz romieši...” — Viņš pārtrauca lasījumu. — Kādēļ romieši pielūdza upi?

— Viņi domāja, ka tā ir Dievs.

— Tad viņiem bija jābūt trakiem!

— Nezinu. Tā bija ļoti varena upe — steidzīga un putojoša, un daudzējādā ziņā deva viņiem iztikas līdzekļus... bija mazliet tā kā Dievs viņiem. — Māsa Madelēna te neredzēja neko pārsteidzošu.

— Vai jūs man nevarētu parādīt to mazo lapsēnu, ko rādījāt Kitai?

— Protams! Bet vispirms pastāsti man ko vairāk par tiem drosmīgajiem romiešiem! Man ļoti gribas par viņiem dzirdēt.

Un Einets Makmabons, kurš svešinieku klātbūtnē pat savu vārdu nebija spējis pateikt līdz beigām, nu stāvēja un deklamēja lorda Makolija dzejas rindas, it kā tieši tam viņš būtu radīts.

— Moras tante jau būs mājās, kad es pārnākšu, — sacīja Klio.

— Jauki, — Kita atsaucās.

— Jā. viņa solīja mums iemācīt spēlēt golfu. Vai tu gribētu? Kita padomāja. Tas, protams, viņas gandrīz vai pārvērstu

par pieaugušām sievietēm un paceltu pāri tiem, kas tikai salasa golfa bumbas. Tomēr kaut kas meiteni atturēja. Viņa pati nesaprata — kas. Varbūt tas, ka māte nespēlēja golfu. Viņa par spēli nebija izrādījusi ne mazāko interesi. Kitai likās, ka mācīties golfu būtu nodevīgi pret māti — it kā viņa nepiekristu tās izvēlei.

— Es padomāšu, — Kita beidzot apsolīja.

— Tev tas nozīmē “nē”.

— Kāpēc* tu tā saki?

— Tāpēc ka joti labi tevi pazīstu, — draudīgi attrauca Klio. Kita nolēma tajā vakarā parunāt par golfu ar māti; ja mamma mudinās Kitu spēlēt, viņa to darīs. Tad Klio Kelija redzēs, ka ne jau vienmēr viņai taisnība.

— Neliec man pārāk daudz, Rita! Es jau ieturēju pamatīgu maltīti, šķīvis bija ar kaudzi, — kā nožēlojot sacīja Martinš Makmahons.

— Kādēļ tu visu to ēdi, tēt? — Emets vaicāja.

— Mūs uzcienāja viesnīcā.

— Cik tas maksāja? — gribēja zināt Emets.

— Taisnību sakot, es nezinu. Par mums visiem samaksāja Klio krustmāte Mora.

— Vai mammai patika? — Kita priecājās, ka vecāki bija izklaidējušies.

— Mamma nevarēja mums pievienoties.

— Kur viņa tagad ir?

— Drīz pārnāks.

Kita vēlējās, kaut māte būtu jau mājās, viņai gril>ējās aprunāties par golfu. Kāpēc visiem likās normāli, ka pēdējā laikā māte bieži ir kaut kur aizgājusi?

Pēc tējas atnāca Klio. — Nu, ko tu izlēmi?

— Izlēmu?

— Par golfu. Moras tante grib zināt.

— Nē, ne jau viņa grib zināt. Tu gribi. — Kitai tas bija pilnīgi skaidrs.

— Viņa gribēs zināt.

— Es vēl neesmu izlēmusi.

— Ko tad mēs darīsim? — Klio pārlaida acis Kitas guļamistabai, gaidīdama iedvesmu vai uzaicinājumu pamēģināt ča-ča-ča dejas soļus, kurus meitenes jau gandrīz bija apguvušas. Soļu raksts likās vēl sarežģītāks par ģeometrijas uzdevumiem mātes Bernardas stundās.

— Es nezinu, — Kita teica. Viņa vēlējās uz kāpnēm saklausīt mātes vieglos soļus.

Iestājās klusums. — Vai mēs būtu sastrīdējušās? — Klio jautāja.

Kita juta sirdsapziņas pārmetumus. Viņa gandrīz pateica savai labākajai draudzenei, ka raizējas, jo mātes nav mājās. Gandrīz, tomēr nepateica.

— Klio ātri aizgāja. — Kitas tēvs vilka ciet aizkarus dzīvojamā istabā.

— jā.^

— Atkal sastrīdējāties?

— Nē. Arī viņa tāpat prasīja.

— Vismaz tas ir labi.

— Tēt? Kur ir māte?

— Viņa drīz pārnāks, mīlulīt, mātei nepatīk, ka viņu uzmana.

— Bet kur viņa ir?

— Es nezinu, mīlulīt. Beidz staigāt pa istabu kā iesprostots zvērs pa būri!

Kita apsēdās un sāka lūkoties kamīna uguns rakstos. Viņa saskatīja namus un pilis, un lielus, kvēlošus kalnus. Viens un las pats raksts nekad neparādījās divas reizes. Ik pa brīdim viņa paraudzījās tēvā.

Viņš sēdēja ar grāmatu klēpī un ne reizi nepāršķīra lapu.

Virtuvē Bita bija nosēdusies blakus pavardam. Šādā vējainā vakarā tas radīja omulības sajūtu. Rita domāja par cilvēkiem bez mājām — kā reiz lasītā dzejolī par vecu sievieti, kura klaiņo pa ceļiem. Bija lieliski justies drošībā.

Rita domāja par čigānu sievietēm, kas mitrajos furgonos nepārtraukti ceļoja no vienas vietas uz citu, par māsu Madelē-nu, kura nezināja, kur nākamreiz dabūs maizes riecienu, bet par to neuztraucās. Gan jau kāds viņai atnesīs malku plītij vai kartupeļus, ko izvārīt.

Un vēl Rita prātoja par savu kundzi.

Kas dzen viņu, jaunu, daiļu sievieti ar mīlošu ģimeni, šādā vakarā klaiņot lejā pie ezera, nevis sēdēt pie kamīna savā istabā cieši aizvilktiem, bieziem plīša aizkariem?!

— Cilvēki ir jocīgi, Faruk, — Rita sacīja kaķim.

Uzlēcis uz palodzes, Faruks palūkojās laukā uz Dzidrezeres tumšajiem pagalmiem, it kā arī viņš, ja vien vēlētos, varētu klejot pa āru.

Emets jau gulēja, tēvs, sasprindzinājis dzirdi, klausījās, vai pie durvīm neatskanēs troksnis. Kitai likās, ka smagie pulksteņa tikšķiem sadrebina visu augumu. Kāpēc viņiem bija tik skaļš pulkstenis? Varbūt tas bija kļuvis skaļāks? Kita neatcerējās, ka jebkad iepriekš tas būtu skanējis pa visu māju. Cik brīnišķīgi būtu, ja māte atrastos blakus un mācītu Kitai kādu spēli! Viņa bija teikusi, ka no grāmatas var iemācīties jebkuru. Runas par labu galvu vai intuīciju kāršu spēlē bija tīrie nieki, visu vajadzēja darīt pašam.

Pavisam drīz viņi dzirdēs atveramies durvis un mātes vieglos soļus steidzamies augšā pa kāpnēm. Tēvs nemūžam nevaicās, kur viņa aizkavējusies... lai arī māte vēl nekad nebija palikusi laukā tik vēlu.

Varbūt viņam tomēr vajadzētu pajautāt, pēkšņā nepacietības uzplūdā Kita iedomājās. Tas nebija normāli; kā Klio teiktu, tas nebija normāli.

Un tad viņi sadzirdēja troksni lejā pie durvīm. Kita juta, ka sejā atgriežas sārtums. Viņa ar tēvu pārmija sazvērnieciskus, atvieglojuma pilnus skatienus, bet šis atvieglojums, mātei ienākot, netiks pieminēts. Tomēr durvis neatvērās. Tā nebija māte. Kāds grabinājās gar durvīm, mēģinot pagriezt rokturi, tad sāka klauvēt. Kitas tēvs noskrēja pa kāpnēm.

Tas bija Dens O’Braiens no viesnīcas un viņa dēls Filips, abi izmirkuši un vēja appūsti.

No kāpņu augšas Kita vēroja viņus. Viss likās notiekam ļoti lēni.

— Martin, droši vien viss ir kārtībā... — Dens iesāka.

— Kas noticis? Saki! Runā, velns parāvis! — Tēvs pārbijies gribēja ātrāk dzirdēt vārdus, kurus misters O’Braiens nespēja izrunāt.

— Esmu pārliecināts, ka viss kārtībā, bērni mājās, vai ne?...

— Kas par lietu, Den?

— Laiva, jūsu laiva... Martin, jūsu laiva... Tā atraisījusies un apgāzusies ezerā. Puiši to patlaban velk krastā. Es sacīju, ka aiziešu apjautāties... pārliecinies, vai bērni ir mājās! — Dens O’Braiens likās atvieglots, ieraudzījis divas sejas no augšas raugāmies uz viņu. Pidžamā ģērbies, Emets bija iznācis no savas istabas un sarāvies sēdēja kāpņaugšā.

— Skaidrs, tātad tikai laiva... varbūt nav nemaz stipri bojāta. — Dens apklusa.

Martinš Makmahons turēja viņu aiz žaketes atlokiem. — Vai kāds atradās laivā?

— Martin, paklau, abi bērni taču ir tev aiz muguras...

— Helēna? — Tas izklausījās gandrīz pēc šņuksta.

— Helēna? Bet ko lai Helēna tur darītu tādā stundā? Martin, ir taču bez ceturkšņa desmit! Vai tu esi jucis?!

— Helēn!... — tēvs iekliedzās un, pamezdams durvis vaļā, izskrēja ārā, lietū.

— Helēn!... — viņi dzirdēja tēvu saucam, skrienot pa Dzidr-ezeres vienīgo ielu uz ezera pusi.

To visu Kita redzēja palēnināti, tēva un mistera O’Braiena teiktie vārdi sasniedza viņu pēc veselas mūžības, lai gan izskatījās, ka viņi kliegtu. Un, pat tēvam skrienot, viņa kājas šķita kustamies kā palēninātos filmas kadros, kad rādīja augstlēcējus vai tāllēcējus.

Tad viss atkal turpināja risināties normālā ātrumā, un Kita ieraudzīja sev pievērsto Emeta izbiedēto seju.

— Kas noticis? — viņš iesāka, bet nevarēja to izrunāt, lūpas visu laiku atgriezās pie vārda sākuma, un likās — zēns no-smaks, pirms izsacīs teikumu līdz galam.

Rita tikmēr bija aizskrējusi aizvērt priekšnama durvis, kas dauzījās pret sienu, savukārt Filips O’Braiens stāvēja un izskatījās muļķīgi bezpalīdzīgs.

— Vai nu nāc iekšā, vai arī ej laukā! — Rita strupi uzsauca zēnam.

Viņš ienāca iekšā un sekoja Ritai augšā pa kāpnēm.

— Neviena tur nebija, — viņš pavēstīja Kitai. — Tava māte neatradās ne laivā, ne kur citur. Visi domāja, ka jūs, bērni, esat dzinuši jokus un muļķojušies ar to laivu.

— Es ne. — Kitas balss skanēja pavisam svešādi.

— Kur ir tētis? — Arī šo vārdu Emets nespēja izrunāt;

Emets, kurš varēja izlasīt visus dzejoļus, kas bija skolas mācību grāmatā!

— Viņš aizgāja pārvest mājās māti, — Kita atbildēja. Un viņa ieklausījās šajos vārdos, lai dzirdētu, kā tie skan. Izklausījās droši. Kita atkārtoja tos vēlreiz. — Viņš aizgāja pārvest mājās māti.

Pie ezera spīdēja kabatas baterijas.

Tur bija seržants O’Konors, Pīters Kelijs un abi Salivanu zēni no remontdarbnīcas.

Viņi patlaban noliekušies darbojās gar laivu, kad kļuva dzirdams skrejošu soļu troksnis un dīvainas skaņas, kas nāca no Martina Makmahona mutes.

— Tā nav Helēna! Sakiet man, ka neesat ezerā atraduši Helēnu! — Martina skatiens šaudījās no viena meklētāja pie cita, pārslīdot pāri puslokā stāvošajiem vīriem, kurus viņš bija pazinis visu savu mūžu. Jaunais Stīvijs Salivans novērsās; pārāk sāpīgi bija lūkoties uz vīru, kura seja bija asarām noplūdusi.

— Lūdzu, sakiet man! — Martinš atkārtoja.

Pīters Kelijs saņēmās. Apskāvis drebošo draugu, viņš aizveda to projām no pārējiem. — Martin, saņem sevi rokās! Kādēļ tu atskrēji šurp?

— Atnāca Dens, viņš teica, ka laiva...

— Lai nolādēts Dens OBraiens ar savu mūžīgo iejaukšanos! Kādēļ viņam vajadzēja iet tevi uztraukt?!

— Vai viņa...?

— Martin, draugs, te neviena nebija. Neviena paša, tikai nepiesieta laiva. Tā bija iepūsta ezerā... un cauri.

Martinš trīcēdams stāvēja blakus savam draugam. — Viņa nepārnāca mājās, Pīter. Es sēdēju un klusībā sev teicu, ka vēl nekad viņa nav palikusi tik vēlu laukā. Jau gribēju iet viņu meklēt. Kaut es būtu to darījis! Bet Helēna gribēja, lai viņu atstāj vienatnē; viņa teica, ka jūtoties kā cietumniece, ja nevarot pastaigāties viena pati.

— Zinu, zinu. — Dakteris Kelijs klausīdamies viegli paplikšķināja pa drauga drebošajiem pleciem, vienlaicīgi skatīdamies visapkārt.

Starp kokiem spīdēja eļļas lampas furgonu logos. Iespējams, klejotāji kādā no vēja aizsargātā vietā bija iekūruši uguni. Viņš saskatīja cilvēku apveidus: viņi stāvēja un klusi, uzmanīgi vēroja satraukto rosību ezermalā.

— Aizvedīšu tevi aizvējā, — Pīters Kelijs sacīja. — Viņi tev dos patvērumu, līdz mēs pārliecināmies, ka viss... — Daktera balss pagaisa, it kā viņš nojaustu savu vārdu veltīgumu.

Pīters Kelijs īsti nezināja, ko domāt par klejotājiem. Viņš pavisam noteikti zināja, ka tie tuvējās fermās zog mājputnus, trušu šajos izretinātajos mežos nepietika. Tāpat Pīteram nebija noslēpums, ka daži no svešajiem puišiem, ienākuši krodziņā, varēja radīt nekārtības. Taisnību sakot, bieži vien viņu dusmu uzliesmojumā bija vainojami vietējie.

Pīters vēlējās, kaut klejotāji beidzot saprastu, ka tāda dzīve nesniedz daudz iespēju viņu bērniem, kas gandrīz neprata lasīt un rakstīt. Viņi nekad pietiekami ilgi nepalika vienā vietā, lai bērni daudzmaz iegūtu zināšanas, ja tiem ļāva apmeklēt skolu; tas gan notika vienīgi reizēm. Klejotājiem tikpat kā nebija vajadzīgi Pītera pakalpojumi. Viņi paši tika galā dzemdību, slimību vai nāves gadījumos. Un viņi šajās reizēs bieži vien parādīja lielāku gara spēku un pašcieņu nekā vietējie. Vēl nekad Pīters nebija lūdzis šiem cilvēkiem palīdzību.

— Vfii jūs nevarētu kaut ko apmest šim vīram ap pleciem? — viņš vaicāja grupai padrūmu vīru.

Vīrieši pašķirās, un uz priekšu panācās sieviete ar lielu apmetni un tasi kūpoša šķidruma. Viņi apsēdināja Martinu Mak-mahonu uz netālu nogāzta koka.

— Vai jums vajadzīga palīdzība? — viens no tumšajiem vīriem ievaicājās.

— Es būtu pateicīgs, ja jūs atnestu uz ezermalu vēl kādu gaismas avotu, — Pīters palūdza. Un viņš saprata, ka līdz mūža beigām nespēs aizmirst, kā viņa draugs, apmetnī ietinies, sēž uz nogāzta koka, kamēr visā nometnē iedegas liesmojošas lāpas — darvā iemērkti zari.

Un tad sekoja gājiens lejā uz ezermalu.

Martinš tīstījās apmetnī un vaidēja. Viņš atkārtoja vēl un vēl: — Viņa nav iekritusi ezerā, viņa man pateiktu... Helēna ne reizi man nemeloja. Viņa solījās bez manas ziņas neko nedarīt.

Pulkstenis tikšķēja, un starp tikšķieniem varēja sadzirdēt niecīgu troksnīti, ko Kita nekad iepriekš nebija ievērojusi. Bet viņa jau arī ne reizi netika sēdējusi, atspiedusies pret vectēva pulksteni, turot klēpī brāli, kamēr Filips O’Braiens sēdēja uz kāpnēm, kas veda augšā uz bēniņiem, kur gulēja Rita.

Meitene sēdēja uz krēsla virtuves durvīs. Reizi vai divas reizes, varbūt vairāk viņa piecēlās un teica: — Piesviedīšu vēl vienu pagali. Pārnākuši viņi gribēs siltumu.

Kāds bija aizsūtījis pēc Klio. Ienākusi pa durvīm, draudzene uzkāpa augšā. Atslēga bija atstāta durvīs. Klio apjauta dramatisko situāciju. — Māte lika man tūlīt nākt šurp, — viņa teica. Visi gaidīja Kitas atbildi, bet meitene klusēja. — Māte sacīja, ka mana vieta ir šeit.

Kitai šķita, ka viņas galvā kaut kas uzsprāgst. Kā Klio uzdrošinās runāt par sevi, vienmēr tikai es, es, es! Viņai bija jā-būt šeit, viņa tūlīt nāca šurp. Kita zināja, ka nedrīkst runāt, kamēr šīs trakās dusmas nav pārgājušas. Ja viņa tagad atvērtu muti, tad nolamātu Klio un izdzītu to laukā.

— Kit, saki kaut ko! — Klio samulsusi stāvēja uz kāpnēm.

— Paldies, Klio, — viņa pārdabūja pār lūpām. Lūdzu, kaut tik viņa nepateiktu neko briesmīgu, neko tādu, par ko līdz mūža beigām nāktos atvainoties!

Emets juta savādo klusumu. — Māmiņa... — viņš sāka teikt, bet netika tālāk par pirmo “m”.

Klio līdzjūtīgi palūkojās zēnā. — Ai, Emet, tu atkal stosties!

Filips piecēlās. — Klio, te tagad ir pietiekami daudz cilvēku. Tu varētu iet mājās...

Klio uzmeta viņam asu skatienu.

— Viņam taisnība, Klio. — Kitai likās, ka viņa runā ļoti mierīgi un skaidri. — Liels paldies, ka atnāci, bet Filipu lūdza raudzīties, lai te nebūtu lieku cilvēku, kad viņi visi nāks atpakaļ.

— Es gribu būt šeit, kad viņi visi nāks atpakaļ! — Klio tiepās kā izlutināts bērns.

Jau atkal skanēja “es”. — Tu esi brīnišķīga draudzene. Es zinu, ka tu sapratīsi, — teica Rita. Un Klio devās lejā pa kāpnēm.

Pulkstenis turpināja tikšķēt, un neviens vairs nebilda ne vārda.

— Kaut kas kļūs zināms tikai līdz ar dienas gaismas parādīšanos, — galvu šūpodams, teica seržants O’Konors.

— Mēs vienkārši nevaram visu pamest un iet mājās. — Nebija iespējams pateikt, vai lāses, kas ritēja pār viņa seju, bija sviedri, asaras vai lietus pilieni.

— Esiet taču prātīgs! Puse no ļaudīm būs jūsu pacienti un otra puse nokļūs kapsētā, ja turpinās meklēt. Es jums saku, te nekas nav atrodams! Un sakiet tiem klaidoņiem, lai viņi iet mājās!

— Šon, nesauc viņus tā! — Pīters Kelijs pats zināja, ka nebija ne īstais laiks, ne īstā viela, lai seržantam Sonam O’Konoram mācītu būt smalkjūtīgākam.

— Kā tad lai tos sauc — par galma kavalēriju? Par apaču cilts indiāņiem?

— Klausies, viņi mums daudz izpalīdzēja... viņiem nav nekāda iemesla ar kādu no mums draudzēties... viņi pūlas, cik spēj...

— Ar tam lapam rokās viņi izskatās pēc mežoņiem. Man uzmetusies zosāda.

— Ja tas palīdzētu atrast viņu... — iesāka Pīters.

— O, viņu noteikti atradīs, bet kāda starpība, vai bis notiek šonakt vai nākamotrdien.

— Tu esi par to pārliecināts? — Pīters vaicāja.

Sons O’Konors lietu patieso būtību vienmēr atklāja vienkārši un tieši, un šoreiz nepalika ne mazāko šaubu, ne cerību. — Vai tad nabaga sieviete nebija pavisam jukusi? — seržants teica. — Vai tu pats neredzēji viņu klaiņojam apkārt, diena vai vakars, pašai ar sevi sarunājoties? Taisni jābrīnās, ka viņa to neizdarīja agrāk.

Gara auguma tumsnēja sieviete uo sava furgona atnesa Martinam Makmahonam krūzīti.

— Izdzeriet to! — Tas izklausījās kā pavēle.

Viņš iedzēra mazu malciņu un saviebās. — Kas tas ir? Es domāju, ka tēja.

— Es nedotu jums neko sliktu, — sieviete sacīja. Viņa runāja klusā balsī, kas gandrīz pazuda vējā un meklētāju saucienos ezermalā.

— Paldies, — Martinš pateicās un iedzēra dedzinošo šķidrumu. Tas varēja būt jebkas, viņam bija gluži vienalga.

— Nomierinieties! — sieviete sacīja. — Papūlieties nedrebināties, viss vēl var būt labi.

— Viņi domā, ka mana sieva...

— Es zinu, bet viņa tā nedarītu. Viņa nedotos nekur, jums par to nepateikusi, — savā klusajā, grūti saklausāmajā balsī teica sieviete.

Martinš pagriezās, lai viņai pateiktos un apliecinātu, ka tā ir patiesība, bet sieviete jau bija pazudusi.

Viņš dzirdēja, kā seržants O’Konors atliek meklēšanu līdz rītam. Martinš redzēja savu draugu Pīteru, kas nāca, lai aizvestu viņu mājās. Martinš Makmahons zināja, ka bērnu dēļ viņam jābūt stipram.

Helēna tā būtu gribējusi.

Hita dzirdēja viņus nākam.

Pēc mīņāšanās un klusajām balsīm pie vestibila durvīm viņa zināja, ka labas ziņas nebija gaidāmas. Ieskrējusi virtuvē, viņa uzlika vārīties tējkannu.

Filips O’Braiens piecēlās kājās. Ne jau bieži viņš bija stāvokļa noteicējs, bet šoreiz pavisam noteikti.

— Tavs tēvs būs pagalam samircis lietū, — viņš teica. Kita neko nespēja atbildēt. — Vai viņu guļamistabā ir elektriskais sildītājs? Varbūt viņš gribēs pārģērbties.

— Kādā guļamistabā? — Kitas balss skanēja it kā no liela attāluma.

— Tavu vecāku guļamistabā.

— Viņiem ir atsevišķas istabas.

1 •>

— Nu tad tēva istabā.

Kita uzmeta Filipam pateicības pilnu skatienu. Klio nekad nepalaida garām tādu izdevību kā šī, neieminēdamās, cik gan dīvaini, ka Kitas māte un tēvs negulēja vienā gultā. Filips nelika raizēties. — Es iešu un ieslēgšu to, — Kita teica. Tā viņa varēja tikt projām no kāpnēm — nenāksies lūkoties tēva sejā, kad viņš uzkāps augšā. Kita negribēja tajā skatīties.

Emets nezināja, cik viss bija ļauni: ne to, ka māte un tēvs bija nelaimīgi, ne to, ka māte varētu arī nepārnākt. Ka viņa varētu būt aizgājusi.

Kita gribēja kādu brīdi pabūt viena.

Aukstajā istabā viņa sameklēja elektrisko sildītāju un iesprauda kontaktdakšiņu ligzdā tieši virs dzeltenās grīdlīstes. Kaut kā viss likās ļoti skaidri saskatāms. Kita redzēja paklāja rakstu un to, ka viena gultas pārklāja mala nokarājās zemāk nekā otra.

Ja tētis būs stipri salijis, viņš varbūt gribēs uzvilkt rīta-svārkus. Citu cilvēku klātbūtnē viņš to nedarīs, l>et Kita saklausīja Klio tēva balsi, un ārā bija arī tēvs Beilijs un Filipa tēvs. Nē, tētis vilks žaketi. Kita pagāja garām gultai un tuvojās lielajam krēslam, uz kura, kā allaž, atradās tēva tvīda sporta žakete.

Un tad viņa ieraudzīja uz spilvena vēstuli. Lielu, baltu aploksni ar uzrakstu “Martinam”.

Virs tēta gultas karājās pāvesta fotoattēls, un Kita vienmēr bija ticējusi, ka viņš piedalījies vecāku kāzās. Laiks likās apstājies, kad Kita tā stāvēja, lūkodamās attēlā. Pāvestam bija mazas, apaļas acenes. Tās drīzāk izskatījās pēc maza zēna brillēm, kas tam daudz par mazām. Apkārt tērpam stiepās balta kažokādas apmale — līdzīgi kā Ziemassvētku vecītim toreiz Dublinā, kurp viņi uz svētkiem bija aizbraukuši. Kā svētīdams pāvests bija pacēlis rokas.

Ļoti lēni Kita lasīja: “Pazemībā pie Jūsu kājām nometušies, Martinš Makmahons un Mērija Helēna Hllija lūdz Jūsu apos-tolisko svētību savā kāzu dienā 1939. gada 20. jūnijā.” Apakšā bija tāds kā zīmogs.

Kita skatījās, it kā redzētu to pirmo reizi. Viņa centās iegaumēt pašu niecīgāko sīkumu, lai varētu kaut kā kontrolēt to, kas notiks.

Meitene tā arī nekad nesaprata, kāpēc noliecās un izslēdza elektrisko sildītāju. It kā gribētu, lai neviens nedomā, ka viņa ir ienākusi istabā.

Kita stāvēja ar vēstuli rokās. Viņas māte bija atstājusi ziņu, kurā paskaidroja, kāpēc tā rīkojusies. Neviļus meitenei prātā nāca priestera vārdi. Neviens nedrīkst pats rīkoties ar savu dzīvību, tā ir Dieva dāvana, un par tiem, kuri to zaimojuši, ticīgie nesēro. Tiem arī nebija viebis svētītā zemē — ģimenes kapu kalniņā. Kitai acu priekšā vīdēja priestera seja. Meitene rīkojās kā automāts. Iebāzusi aploksni pēc iespējas dziļāk savas zilās tunikas kabatā, viņa izgāja uz kāpnēm, pa kurām patlaban visi nāca augšā, un sastapās ar tēva briesmīgo smaidu.

— Nav nekādu pazīmju, ka būtu noticis nelaimes gadījums. Mums ne par ko nav jāuztraucas. Jūsu māte var ienākt pa šīm durvīm pilnīgi vesela. Jebkurā brīdī. — Neviens neko neteica. — Jebkurā brīdī, — Kitas tēvs atkārtoja, un viņa sejā atspoguļojās cerība.

Rita iekūra kamīnu dzīvojamā istabā un aiztrieca Paruku no svarīgās novērošanas vietas režģu priekšā. Ļaudis stāvēja, juzdamies neveikli un samulsuši, nezinādami, ko sacīt.

Tikai Klio tēvs nebija apmulsis. Dakteris Kelijs allaž zināja, ko teikt. Kita pateicīgi pavērās viņā; viņš rīkojās kā namātevs.

— Visi laikam ir sasaluši ragā — mēs taču atrodamies īri-jas pašā aukstākajā vietā! Es varu dzirdēt, ka Rita uzlikusi tējkannu. Filip, esi labs zēns, aizskrien uz tēva viesnīcu un palūdz bārmenim pudeli viskija! Visi iedzersim pa karsta viskija glāzei.

— Šādā gadījumā lai iet par brīvu! — drūmu sejas izteiksmi sacīja Filipa tēvs misters O’Braiens.

Dakteris Kelijs pasteidzās visus uzmundrināt. — Nu, tas ir jauki no tavas puses, Den! Mums ir citrons un dažas krustnagliņas. Tā mēs visi mazliet atsilsim. Neaizmirstiet — es kā ārsts izrakstu šīs zāles, ņemiet to vērā!

Seržants O’Konors gan vairākkārt apgalvoja, ka nedzers, tomēr negāja projām, kamēr dzēriens nebija saliets glāzēs. — Son, tas tevis paša labā. Izdzer! — dakteris Kelijs uzstāja.

— Es negribu dzert uz tā vīra rēķina, man jāpavaicā, vai nebija atstāta kāda zīmīte...

— Kas? — ar šausmu izteiksmi sejā dakteris Kelijs paskatījās seržantā.

— Tu zini, ko es domāju. Man tas kaut kad jāpajautā, tagad ir īstais laiks.

— Šis nav īstais laiks, — Klio tēvs nočukstēja.

Bet čuksts nebija pietiekami kluss. Kita aizgriezās, it kā viņā nemaz neklausītos.

Viņa dzirdēja seržantu pieklusinām balsi. — Augstais Dievs, Pīter! Ja ir atstāta zīmīte, vai nav labāk, ka mēs par to zinām?

— Neprasi viņam, es to izdarīšu.

— Tas ir svarīgi. Neļauj viņam...

— Nestāsti man, kas ir vai nav svarīgi! Nemāci man, ko vajadzētu un ko nevajadzētu darīt...

— Mēs visi esam satraukti... neapvainojies.

— Ja gribēšu — apvainošos! Dieva dēļ, iedzer viskiju un papūlies nevērt muti vaļā, pirms tev kas sakāms!

Kita redzēja, ka seržants O’Konors nosarkst, un viņai kļuva tā žēl. Tas līdzinājās rājienam skolā. Tad meitene ieraudzīja Klio tēvu virzāmies cauri vīru pulciņam pie viņas tēta. Slepšus Kita piegāja tuvāk.

— Martin... Martin, vecais draugs...

— Kas ir, Pīter? Kas noticis? Vai tu neko neslēp?

— Es nezinu neko tādu, ko nebūtu tev pateicis. — Pīters Kelijs jutās nožēlojami. — Bet uzklausi mani! Vai varētu būt iespējams, ka Helēna viena pati kaut kur aizbraukusi? Teiksim... uz Dublinu ar kādu satikties...

— Viņa man pateiktu. Man neko neteikusi, viņa nekad nekur nebrauc. Tā mēs esam paraduši.

— Kur viņa atstātu zīmīti, ja tevis nebūtu mājās?

— Zīmīte... ziņa... — Beidzot Martinš Makmahons saprata, ko viņa draugs pūlējās pasacīt. — Nē, nē!

— Es zinu. Jēzus! Vai nu es nezinu! Bet tas rupjais Sons O’Konors stiķa, ka viņam jāpārliecinās...

— Kā viņš uzdrošinās kaut vai tikai dot tādu mājienu...

— Kur, Martin? Izslēgsim šo iespēju...

— Es domāju, ka guļamistabā... — Kita redzēja viņus ieejam tēva guļamistabā, aukstajā telpā ar pāvesta fotogrāfiju virs gultas. Meitene stāvēja, roku pacēlusi pie kakla, un saprata, ka abi vīrieši viņu vēro. — Kit, mīlulīt, ej iekšā siltumā un pasēdi ar Emetu pie kamīna!

— Labi, — viņa sacīja. Nogaidījusi, līdz viņi ieiet tēva guļamistabā, meitene nemanīta iezagās virtuvē.

Rita lēja viskiju glāzēs, kurās jau bija krustnagliņas, citronu sula un cukurs. — Sāk jau izskatīties pēc viesībām! — viņa pukojās.

— Jā. — Kita nostājās blakus pavardam. — Es zinu.

— Kā tev šķiet, vai Emetu nevajadzētu nolikt gulēt? Vai tavai mātei tas patiktu, ja viņa pārnāktu mājās?

— Man liekas, ka patiktu. — Neviena no viņām nepievērsa uzmanību vārdiņam “ja”.

— Vai tu viņu sameklēsi, vai man to izdarīt?

— Sameklē tu, Rita, tad es iešu un pasēdēšu pie viņa.

Paņēmusi paplāti ar viskiju, Rita izgāja no virtuves, un Kita

ar ašu kustību pacēla aizšaujamo un atvēra pavarda durvis. Liesmu mēles pieskārās aploksnei ar uzrakstu “Martinam”, tai vēstulei, kas vēstīja, ka māte nevar tikt apglabāta svētītā zemē.

Veselu nedēļu katra nākamā diena ne ar ko neatšķīrās no iepriekšējās. Pīters Kelijs sarunāja ar kādu draugu, lai tas nāk pastrādāt aptiekā, piekodinādams, ka tikai lielas nepieciešamības gadījumā drīkst traucēt misteru Makmahonu. Likās, ka Dzidrezerē uz laiku tiek atvairītas slimības, ko varētu izārstēt vienīgi aptiekārs.

Klio māte un tante visu laiku nāca un gāja. Abas izturējās ļoti laipni pret Ritu un nepārtraukti atkārtoja, ka nevēloties iejaukties, bet viņām mājās pagadījusies kāda lieka mārciņa šķiņķa vai ābolkūka, vai arī minēja kādu ieganstu, lai aizvestu bērnus uz savām mājām. Likās, ka dienu ritējumu nosaka kāds pilnīgi nenormāls paraugs.

Dodoties pie miera, visi atstāja durvis vaļā. Tikai mātes istabas durvis bija aizvērtas. Katru nakti Kita sapņoja, ka māte atgriezusies un saka: — Es visu laiku biju savā istabā, jūs jau nemaz tur neieskatījāties.

Bet viņi bija ieskatījušies. Visi bija ielūkojušies mātes istabā. Arī seržants O’Konors — ja nu gadījumā tur atrastos kādi pierādījumi, ka māte aizgājusi projām.

Tika uzdoti dažādi jautājumi. Cik ceļasomu bija mājās? Vai kādas netrūka? Kas mātei bija mugurā? Tikai kostīmjaka, ne mētelis, ne lietusmētelis. Tika atvērtas atvilktnes, tāpat arī drēbju skapis. Vai netrūka kādu drēbju?

Kita bija lepna, jo viss bija kārtīgs un tīrs.

Varbūt seržants O’Konors izstāstīs savai sievai, ka misis Makmahonai naktskreklu un apakšveļas atvilktnē salikti lavandas saišķīši, ka visas viņas kurpes nospodrinātas rindojās vecajā skapī zem kleitām, ka sukām uz tualetes galdiņa bija spogulim pieskaņoti sudraba kāti. Visvairāk Kita priecājās, ka ir izdarījusi to, ko grilētu māte.

Jā, noteikti tieši to māte būtu vēlējusies.

Domāšanai gandrīz nemaz neatlika laika, t>ct brīžam Kita tomēr ielavījās savā istabā, lai mēģinātu visu izdomāt. Vai bija iespējams, ka māte, vienmēr zinādama, ko dara, gribētu, lai vēstuli atrod? Vai vajadzēja to izlasīt? Ja nu tur bija mātes ļKMlējā vēlēšanās? Bet vēstule jau nebija domāta viņai, Kitai, un ja tajā būtu tētim vien domātas rindas...

Kita jutās nepieredzējusi un izbijusies. Bet viņa zināja, ka rīkojusies pareizi. Kita bija vēstuli sadedzinājusi. Kad beidzot būs atrasts mātes līķis, to apbedīs īstajā vietā, un viņi visi varēs iet un likt uz kapa ziedus.

Ezerā darbojās ūdenslīdēji, vīri gumijas spectērpos. Tā stāstīja Klio, jo Kitai neļāva turp iet un skatīties. Klio izturējās ļoti jauki, un Kita nesaprata, kāpēc senāk draudzene bija tai kritusi uz nerviem.

— Nāc un padzīvo pie manis! Vecāki arī visu laiku aicina, — Klio atkal un atkal sacīja.

— Es zinu, jūs visi esat ļoti laipni, bet... Tu zini, tētis... Es negribu atstāt tēti vienu pašu.

Klio saprata. — Un kā būtu, ja es paliktu te? Vai tas palīdzētu vai būtu vēl sliktāk?

— Tas būtu savādāk, bet mēs pūlamies, lai viss būtu kā parasti, — Kita skaidroja.

Klio piekrītoši pamāja. — Vai es varu ko darīt? Es darītu jebko, lai tev palīdzētu.

— Es zinu. — Un Kita patiešām zināja.

— Nu tad padomā!

— Pastāsti man, ko runā cilvēki, pastāsti, vai ir kaut kas, ko viņi mums nesaka...

— Pat to, ko tu negribētu dzirdēt?

— Jā.

Tad Klio sāka nest šurp visas Dzidrezeres tenkas, un Kitai radās priekšstats par izmeklēšanu. Cilvēkiem tika vaicāts, vai viņi nav redzējuši misis Makmahonu autobusā vai dzelzceļa stacijā, tuvējā pilsētā, uz ceļa, balsojot mašīnu, vai kādā automobilī. Policija noraidīja iespēju, ka māte būtu varējusi sveika un vesela atstāt pilsētu.

— Vai nebūtu lieliski, ja izrādītos, ka viņa tikai ir zaudējusi atmiņu? — Klio ieminējās. — Ja tavu māti atrastu Dublinā un viņa nezinātu, kas pati ir?

— Jā, — Kita nomākta atbildēja. Viņa zināja, ka tā nebūs. Viņa zināja, ka māte tajā vakarā nebija devusies projām no Dzidrezeres. Jo māte bija uzrakstījusi, kāpēc izdara pašnāvību.

— Varēja notikt nelaimes gadījums. — Klio pauda Dzidrezeres iedzīvotāju mazākuma uzskatus.

Visa pilsēta runāja, ka kaut ko tādu jau sen varēja paredzēt. Nabaga sieviete bija nenosvērta; tādā naktī izbraukt ar laivu ezerā varēja tikai ar vienu nodomu — izbeigt dzīvi.

— Protams, tas bija nelaimes gadījums! — acīm liesmojot, Kita iesaucās.

Kad atradis mātes līķi, to varēs pienācīgi apbedīt — aši izlemdama, ko darīt ar vēstuli, par to bija gādājusi Kita. Notikušais uz visiem laikiem jāuzskata par nelaimes gadījumu. Māte nekad nedrīkst kļūt par tādu vārdu kā Breidija Deilija, par rēgu, kas baida bērnus, par balsi, kas skan no meldriem.

— Ja tava māte atrodas debesīs, viņa tagad var mūs redzēt, — skatīdamās griestos, teica Klio.

— Potams, viņa ir debesīs! — Kita atvairīja reizēm uzmācīgās bailes: māte varētu būt ellē, kur uz mūžu mūžiem būs nosodīta ciest nolādētajiem lemtās mokas.

Milzums apmeklētāju ieradās mājās.

Ikvienam pilsētiņas iedzīvotājam bija kas piedāvājams: mierinājuma vai cerību vārdi, īpaša lūgšana vai stāsts par kādu, kurš trīs nedēļas uzskatīts par pazudušu, bet pēc tam atradies.

Māsa Madelēna neiegriezās. Bet viņa jau nekad negāja ciemos. Pēc nedēļas Kita devās pa taku uz savrupnieces namiņu. Pirmoreiz viņa gāja bez dāvanas.

— Jūs viņu pazināt, māsa Madelēna... Kāpēc viņa to izdarīja?

— Manuprāt, viņa domāja, ka prot apieties ar laivu... — Vientuļniecei viss bija skaidrs.

— Bet viņa nekad neizbrauca laivā viena pati. Pirms tam viņa tā nekad nedarīja...

— Tajā vakarā viņa laikam tā gribēja. Tas bija brīnišķīgs vakars. Mākoņi skrēja pāri mēnesim kā ugunskura dūmi: es ilgi stāvēju pie loga un skatījos...

— Vai neredzējāt māti?

— Nē, bērns, es nevienu neredzēju.

— Māsa Madelēna, viņa taču nenonāks ellē, vai ne?

Māsa nolika malā maizes grauzdējamo dakšiņu un izbrīnījusies palūkojās Kitā. — Vai tev tiešām kaut uz mirkli kas tāds ir ienācis prātā?

— Bet tas ir grēks pret Cerību, vai ne? Izmisums ir grēks, ko nevar piedot.

— Kur tu to dzirdēji?

— Liekas, skolā. Un misē. — Kita pūlējās atrast pārliecinošu atbildi.

— Neko tamlīdzīgu tu neesi dzirdējusi. Kas liek tev domāt, ka tava nabaga māte ir atņēmusi sev dzīvību?

— Tā tam jābūt, māsa, jābūt! Viņa bija tik nelaimīga!

— Mēs visi esam nelaimīgi, ikviens ir mazliet nelaimīgs.

— Nē, viņa patiešām bija nelaimīga, jūs nezināt...

— Es zinu. — Tagad māsa Madelēna runāja stingrā tonī.

— Es daudz ko zinu. Tava māte neko tādu nebūtu darījusi.

— Bet...

— Nekādu “bet”, Kita! Lūdzu, tici man, es pazīstu cilvēkus! Un, ja es iedomājos, ja tikai iedomājos, ka tavai mātei nelikās vērts turpināt dzīvi, es tikpat labi kā tu zinu, ka viņa būtu atstājusi vēstuli, kurā pastāstītu tavam tēvam, tev un brālim, kāpēc tā jūt, un lūgtu jums piedošanu... — Iestājās klusums. — Vēstules nebija, — māsa Madelēna piebilda.

Klusums šķita smacējošs. Kita juta kārdinājumu runāt. Māsa Madelēna nevienam neteiktu, viņa dotu padomu, ko darīt. Bet tad visam būtu beigas.

Meitene neko neteica. — Tā kā nebija vēstules, tad tava māte noteikti nav izdarījusi pašnāvību, — māsa Madelēna pārtrauca klusumu. — Tici man, Kit, un guli šonakt mierīgi!

— Jā, māsa Madelēna, — Kita atbildēja un krūtīs juta iedzeļam sāpi, kas, viņa juta, nekad nepāries.

Tajā vakarā bija atnācis seržants. Viņš virtuvē sarunājās ar Ritu. Ienākot Kitai, saruna pārtrūka.

Meitene paraudzījās vienā un otrā. — Vai ir kādi jaunumi?

— Nav. Nekā jauna, — Rita atbildēja.

— Es nupat vaicāju Ritai, vai jūs noteikti esat visur izmeklējušies...

— Es apgalvoju, ka gadījumā, ja kundze būtu atstājusi kādu vēsti par saviem nodomiem, vienalga, kādi tie arī būtu... šai ģimenei tas būtu milzīgs atvieglojums un neviens nekādā ziņā to nepaturētu noslēpumā.

Bērns izskatījās tik bāls, ka likās, tūlīt noģībs.

Seržanta balss atmaiga. — Esmu pārliecināts, ka tā ir taisnība, Rita. Mums katram jādara savs darbs. Tev jāberž kastroļi, man jāuzdod grūti jautājumi mājās, ko piemeklējušas bēdas. — Smagiem soļiem viņš devās lejā pa kāpnēm un ārā uz ielas.

— Jāberž kastroļi, ko neteiksi! — Rita nerimās.

Viņas sašutums Kitai lika pasmaidīt. — Viņš tik lieliski izsakās.

— It kā mēs visu māju nebūtu apgriezuši kājām gaisā, meklējot nabaga kundzes vēstuli!

— Un iedomājies — ja bīdu atraduši?...

— Tad viņi jau būtu beiguši izprašņāt visus autoostā un dzelzceļa stacijā, vai kāds nav ievērojis kundzi, ietīstījušos lielā lakatā... Ja atrastos vēstule, vai gan tad nabaga kungs tā bez miera klīstu apkārt kā pazudusi dvēsele?

Kita sēdēja pavisam klusa. Rita visu nezināja. Viņai nebija taisnība. Ja parādītu vēstuli, māti apraktu otrā pusē kapsētas mūriem. Kā Braidiju Deiliju.

Tagad, kad tiks atrasts mātes līķis, to varēs apglabāt ar godu. Kad to atradīs.

Brālis Hīlijs zēniem paziņoja, ka mazais Emets atkal nāks skolā. — Ja vienu vienīgu reizi es dzirdēšu “mem, mem, mem-met” vai tiks pieminēta zēna stostīšanās, es tā sašķiebšu jums paurus, ka nemūžam vairs nedabūsiet taisni! — Viņš izskatījās patiešām draudīgs.

— Vai jūs esat pārliecināts, ka viņa noslīkusi? — vaicāja Filips O’Braiens, mazais puika no viesnīcas.

— Manuprāt, mēs tā varam uzskatīt, O’Braien, un turpināsim lūgl svēto Mariju, kaut viņa tiktu atrasta.

— Brāli, ir pagājušas jau deviņas dienas, — atgādināja Filips.

— Jā, bet līķus atrod pat vēl pēc ilgāka laika... mūsējais ir dziļš ezers. Tieši tāpēc jau jūs nepārtraukti tiekat brīdināti.

— Brāli, kas notiks, ja...? — Maikls Salivans iesāka. Zēns grasījās jautāt, kādā stāvoklī atradīs līķi. Vai tas jau būs sācis sadalīties? Tādus jautājumus, ko zēni tik labprāt apspriež.

— Esiet tik laipni un atveriet Kartija “Iru vēstures" četrpadsmito lappusi! — brālis Hīlijs uzkliedza. Ne jau pirmo reizi viņš vēlējās, kaut varētu mācīt paklausīgās, lēnīgās mātes Bernardus skolas meitenes. Mūķene bija stāstījusi, ka skolas ka-l>elā Kitas Makmahonas mātei tiek gatavots rožukronis. Mācīt meitenes bija īsta bauda. Viņš to bija atkārtojis atkal un atkal. Nemaz nevarēja salīdzināt ar to, ko diendienā nācās pieredzēt viņam.

Martinš Makmahons tikpat kā neko neēda. Viņš sūdzējās, ka, norijis barību, jūtoties kā applaucējies. It kā visu dienu pakrūtē būtu kamols. Tomēr viņš nelokāmi prasīja, lai bērni būtu kārtīgi paēduši.

— Es vairāk negribu, — Emets teica.

— Tev jābūt stipram, puis! Izēd visu! Rita mums pagatavojusi īstu mielastu.

— Un vai tev spēks nav vajadzīgs, tēt? — Emets prasīja.

Atbildes nebija.

Vēlāk Kita tēva istabā ienesa tasi buljona un divas grauzdētas maizītes. Viņas ar Ritu bija nolēmušas, ka tēvs varbūt tās apēdīs.

— Lūdzu, tēvs! — Kita lūdzās. — Lūdzu! Ko es darīšu, ja tu saslimsi? Tad mums vairs nebūs neviena, kurš pateiktu, kas darāms. — Tēvs paklausīgi pūlējās norīt pāris kumosu. — Vai būtu labāk... — Kita iesāka. Viņš lēni pacēla acis, lai uzzinātu, ko meitene gatavojas sacīt. Tēvs kustējās tā, it kā turētu plecos smagu nastu. — Vai tu domā, ka būtu labāk, ja māte būtu atstājusi vēstuli?

— Miljoniem reižu labāk! — tēvs iesaucās. — Tad mēs zinātu, kāpēc... un ko... viņa izdarīja.

— Tas varēja būt nelaimes gadījums, kaut kas, ko viņa nevarēja paredzēt.

— Jā, jā, varēja...

— Bet pat ja nebija... vai labāk būtu zināt...?

— Kit, jebkas būtu labāk, nekā ir tagad. Labāk nekā prātot un uztraukties, un vēlēties, kaut es būtu rīkojies citādi. Ja tiktu atrasts mātes līķis, mēs vismaz varētu apglabāt viņu un iet uz kapavietu skaitīt lūgšanas; tas noteikti būtu labāk nekā tagad.

Kita nometās uz ceļiem tēvam blakus un uzlika savu mazo roku uz viņējās. — Viņiem jāatrod māte, ja viņa ir ezerā, vai ne?

— Tas ir dziļš ezers, bīstams... Var arī būt, ka vēl ļoti ilgi viņi neatrod māti...

— Bet cilvēki, kas meklē... katru dienu...

— Viņi vairs nemeklēs. Seržants man teica, ka meklēšana tiks pārtraukta, — drūmi sacīja tēvs.

— Tēvs, tu neko vairāk nevarēji darīt... Es zinu, ka neko vairāk nebija iespējams darīt. Māte man to pateica. Viņa sacīja, ka mīl tevi un nekad tevi nesāpinās.

— Tava māte bija svētā, viņa bija eņģelis. Tu to allaž atcerēsies, vai ne, Kit?

— Es to vienmēr atcerēšos, — Kita apsolīja.

Sekoja vēl viena saraustīta miega nakts, kurā viņa satrūkusies pamodās, izdzirdusi māti sakām: — Tā nebija tava vēstule... Tev vajadzēja to turpat atstāt... — Tad meitene pavisam skaidri, it kā tas būtu istabā, ieraudzīja kapu ārpus kapsētas mūriem ar vienkāršu koka krustu uz tā. Un kazas un aitas nobradās kapvietu, kur guļ tā sieviete, kurai tika liegta kristīga apbedīšana.

— Ezera pārmeklēšana ir izbeigta. — Filipa O’Braiena māte reti izgāja no viesnīcas, bet zināja visu, kas notiek pilsētā.

— Vai tas nozīmē, ka Kitas māte varētu nebūt noslīkusi? — cerību pilnā tonī Filips jautāja. Jau tik ilgi Kitas sejā nebija ne asiņu lāsītes un zem acīm iezīmējās tumši loki.

— Nē, tas nozīmē, ka viņa atrodas ļoti dziļi. — Mildreda O’Braiena runāja bez īpašām emocijām. Viņai nebija tuva Helēna Makmahona, šī sieviete viņai likās svešāda un grūti izprotama.

— Ko tad viņi darīs bērēs? — Filips turpināja prašņāt. Viņam nepatika, kā vecāki saskatījās.

— Varbūt bēru nemaz nebūs, — tēvs sacīja.

— Kādēļ nebūs, ja atradīs līķi?

— Nu nav jau labi par mirušu sacīt ko sliktu, — savā vissvētulīgākajā tonī teica Dens O’Braiens, — bet, protams, ja radīsies kaut mazākās aizdomas par to, kā viņa nokļuva ezerā, tad gan baznīcai jābūt ļoti uzmanīgai... — Viņš juta, ka Filips grasās vēl ko teikt, un noraidoši sacīja: — Nav nekādas vajadzības kaut ko tādu atklāt nelaimīgajiem Makmahonu bērniem. Viņi ir bez vainas.

Saruna bija galā.

Klio bija laba draudzene. Viņa nemēdza, kā senāk, uzdot jautājumus, uz kuriem nebija iespējams atbildēt. Viņa nenāca klajā ar dīvainiem atrisinājumiem. Viņa vienkārši atradās blakus. Un dažreiz pat nerunāja. Tas ļoti nomierināja. Senajās dienās tieši Klio bieži bija tā, kura izdomāja, ko viņas varētu darīt vai kurp doties. Bet tagad viņa gaidīja, lai vadību uzņemas Kita.

— Es gribētu iet pastaigāties gar ezermalu, — viņa ierosināja.

— Vai tu vēlētos, lai es eju tev līdzi? — Klio piedāvāja. Vēl pavisam nesen viņa būtu atmetusi galvu un minējusi daudzus iemeslus, kāpēc šo ierosinājumu uzskata par nepieņemamu.

— Ja tev ir laiks.

— Man ir laiks, — Klio atbildēja.

Kopā viņas gāja pa pilsētas galveno ielu. Kita gribēja nolikt skolas somu un pateikt Ritai, ka būs mājās vēlāk. Kopš mātes pazušanas ne viņa, ne Emets pat ne par pusminūti neaizkavējās. Viņi pārāk labi pazina gaidīšanas mokas.

— Ja man kāds jautās — kur tu būsi? — Rita vaicāja.

— Saki, ka esmu kopā ar Klio — un vairāk neko.

— Pie viņas, ja?

— Jā, ar Klio. — Kita nevarēja vien sagaidīt, kad tiks projām.

Pie remontdarbnīcas meitenes ieraudzīja Maiklu Salivanu ar draugu Kevinu Volu. Tie bija vieni no pašiem rupjākajiem zēniem brāļu skolā. Parasti viņi būtu izklieguši pa dzēlīgai piezīmei un uzsvilpuši Klio un Kitai, bet nu vairs nekas nebija “parasti”. Kita redzēja, ka Maikls grib ko teikt, bet apraujas; nebija godīgi izsmiet un aiztikt Makmahonus. Pēc visa, kas viņiem atgadījies.

— Sveiki, — viņš tikai novilka.

Maikla vecākais brālis Stīvijs pacēla galvu no mašīnas motora pārsega. — Ej mājās un liec tās meitenes mierā! — viņš uzkliedza.

Stīvijs bija savā ziņā glīts puisis, ko gan nebija viegli saskatīt, jo viņš staigāja ļoti netīros kombinezonos un viņa mati vai nu no motoreļļas, vai arī kāda matu kopšanas līdzekļa bija briesmīgi taukaini. Klio reiz izteicās, ka Stīvijs Salivans nudien būtu ievērības cienīgs, ja tikai viņu pienācīgi sapostu.

Viņam bija jauks smaids.

— Nekas, — Kita uzsauca pretī. — Viņš jau tikai pateica “sveiki”.

— Tas būs pirmais pieklājīgais vārds, ko viņš kādam pasaka. — Stīvijs atkal iebāza galvu mašīnā.

Meitenes saskatījās un paraustīja plecus. Bija jau patīkami, ja viņas aizstāvēja un aizsargāja liels, gandrīz pieaudzis sešpa-dsmitgadnieks, bet šoreiz pēc tā nebija īstas vajadzības. Maikls Salivans varēja būt uzbāzīgs vai rupjš, piemēram, pavaicāt, kādas krāsas biksītes viņām kājās. Bet, godīgi sakot, šoreiz viņš pateica vienīgi “sveiki”.

Viņas pagāja garām viesnīcai un pamāja ar galvu Filipa tēvam, kas stāvēja durvīs.

— Ir jau pārāk tumšs, lai jūs ietu lejā uz ezeru, — ieraudzījis, ka meitenes nogriežas pa mazo ceļu, viņš sacīja.

— Mēs tikai paelposim svaigu gaisu. Visi zina, kur mēs esam, — Klio attrauca.

Abas draudzīgi gāja pa ceļu, pa kuru katru sava mūža dienu vai vakaru bija gājusi Kitas māte.

“Iešu apmest loku” — tā māte mēdza teikt, dodamās pastaigā. Viņa vai nu nogriezās gar viesnīcu un nāca garām policijas iecirknim, vai arī otrādi. Jaukās dienās un garos vakaros viņa nogāja līdz pat mežam un klejotāju apmetnei ezera galā vai arī devās pretējā virzienā uz māsas Madelēnas mājiņu un tālāk. It kā māte ko meklētu. Kaut ko tādu, kas nebija atrodams nedz viņas mājās virs aptiekas, nedz visā pilsētā.

Un tas nenotika tāpēc, ka māte būtu pūlējusies izvairīties no darbiem. Helēna Makmaliona kopā ar Ritu bija sēdējusi pie šujmašīnas, apmalojot aizkarus vai apdarinot palagus, lai tie tik ātri nenodiltu. Rita un Helēna Makmaliona vārīja ievārījumu un gatavoja marmelādi, viņas konservēja augļus un taisīja marinādes. Virtuves plaukti Makmahonu mājās izskatījās tik pilni, it kā milzums cilvēku būtu pūlējušies cauras dienas un naktis.

Pastaigājoties gar ezeru, māte neglābās no darba. Viņai būs bijusi vajadzība nodarbināt sevi, lai nebūtu vaļas atsēsties un ļauties domām. Ko viņa saskatīja šajos tumšajos ūdeņos? Kas likās pievilcīgāks par pastaigāšanos šurp turp pa ielu — kā staigāja citas sievietes?

Klio māte zināja ikvienu preci pilsētiņas vienīgajā apģērbu veikalā, ko rotāja izkārtne “P.Henlijs. Audumi”. Misis Kelija tur bieži iegriezās un apbrīnoja jaunās mīkstās jakas vai blūzes ar izšūtām apkaklītēm, pat ja viņa neko negrasījās pirkt. Citas mātes mēdza iegriezties Džozefa Vola dzelzslietu tirgotavā, lai apskatītu jaunus virtuves piederumus un cepamās plātes.

Kitas māti šādas lietas neinteresēja. Likās, ka vienīgi takas un taciņas, un ezermalas meži priecē viņas sirdi.

— Interesanti, kas gan viņu visu laiku sauca uz šejieni... — Kita beidzot teica, kad abas draudzenes pienāca pie kāda mu-liņa, kur bija pietauvotas laivas.

— Tu pati sacīji, ka viņa te jutusies laimīga, — atbildēja Klio. Kita pateicīgi palūkojās draudzenē. Klio uzvedās tik negaidīti jauki, allaž sacīdama pareizos vārdus. It kā viņai kāds būtu pateicis, kā uzvesties.

— Kit... tu taču pazīsti manu Moras tanti... — Klio vilcinādamās ieteicās.

— Jā? — Kita atkal saspringa. Vai atgriezusies vecā Klio? Vai draudzene grasījās lielīties ar savu jauko, normālo ģimeni un drukno, mundro tanti, kura gribēja, lai viņi visi spēlētu golfu, par ko Kita gatavojās aprunāties ar māti pirms četrām garām nedēļām?

— Tu zini, viņa ir aizbraukusi atpakaļ uz Dublinu...

— Jā, zinu...

— Un pirms aizbraukšanas viņa uzdāvināja man naudu. Viņa teica, ka man tev kaut kas jāizmaksā, es jau zināšot, ko īsti izmaksāt...

— Jā, un kas tad... — Kita nesaprata.

— Bet es nezinu, Kit. Es nezinu.

— Cik mīļi no viņas...

— Tante teica, ka ar to līdzēts nebūšot, bet varbūt tas mūs izklaidēšot. Saldumus, jaunas zeķes vai skaņuplati... vienalga, ko tu vēlētos...

— Es gribētu plati, — Kita negaidīti sacīja.

— Nu tad lieliski... Mēs varētu sestdien Dublinā kādu nopirkt.

— Vai naudas platei pietiks? — Plates cenai Kita pieskaitīja maksu par autobusa biļetēm, cepumiem un limonādi, ar ko viņas pamielosies vēlāk.

— Jā, naudas ir diezgan... Tante man iedeva trīs mārciņas.

— Trīs mārciņas! — Abas meitenes bijībā par tik milzīgu summu apstājās. Kitai acīs saskrēja asaras. Moras tante laikam gan domājusi, ka viss ir ārkārtīgi ļauni, iedodot tik daudz naudas, lai meitenes izklaidētos.

— Stīvij?

— Kas ir?

— Stīvij, es gribu tev ko pateikt.

— Es esmu aizņemts.

— Tu vienmēr esi aizņemts, nekam citam kā mašīnām tev nav laika.

— Man taču jāstrādā, lai visi nedomātu, ka, tāpat kā iepriekš, Salivaniem samaksātā nauda aiziet dzērieniem, nevis mašīnu rezerves daļām.

— Apsoli, ka nenorausi man galvu!

— Nē, nevaru to apsolīt. Varbūt tu pastāstīsi ko tādu, ka tev galva būs jānorauj.

— Tad es nestāstīšu. — Maikls bija izšķīries.

— Un paldies Dievam! — atbildēja Stīvijs Salivans.

Viņam bija diezgan, par ko domāt. Vajadzēja nomazgāties

un saposties; pirmo reizi mūžā viņam bija norunāta satikšanās ar meiteni. Diedre Henlija bija piekritusi kopā ar viņu aiziet uz kino. Viņai bija septiņpadsmit, meitene bija veselu gadu vecāka un gaidīs, ka Stīvijs centīsies iegūt viņas labvēlību. Stīvijs Salivans raizējās, vai izdarīs visu pareizi. Kāds atvieglojums, ka nevajadzēs šķiest laiku, uzbrūkot brālim par kādu pārkāpumu, kas tāpat nāks gaismā, kad pie mammas ieradīsies saniknotais brālis Hīlijs!

— Cikos tu būsi mājās? — drēbju veikala īpašniecei misis

Henlijai likās, ka kaut kas ar to izbraukumu nav kārtībā.

— Ak, mamm! Cik reižu man tev jāsaka! Es būšu atpakaļ ar autobusu.

— Labi, un es skatīšos, vai tu no tā izkāp. — Mātes balss skanēja bargi un brīdinoši.

Diedre lēnprātīgi pamāja. Par to nebija jāuztraucas. Gan jau Stīvijs viņu mazliet pavizinās savā mašīnā, un tad kādu jūdzi no pilsētas būs jānoķer autobuss. Viņas mātei varēja rasties aizdomas, bet pieķert Diedri nebija iespējams. Viņa noslaucīja lūpkrāsu; neļaus taču visiem redzēt, ka viņa pārāk uzcirtusies. Tad pavisam noteikti viņi varētu domāt, ka Diedre dodas kādā citā izbraukumā, nevis tikko pieminētajā.

Satikt meitenes pilsētas kinoteātrī.

— Nac man līdzi uz krodziņu!

•>

— Nē, Pīter.

— Martin, viņa neatgriezīsies, viņa neienāks pa tām durvīm! Es zinu.

— Nē, man jāpaliek šeit.

— Uz visiem laikiem, Martin? Uz mūžīgiem laikiem? Vai to Helēna būtu tev novēlējusi?

— Tu viņu nepazini! — Martinš satraucās.

— Es pazinu Helēnu pietiekami labi, lai zinātu, ka viņa nevēlētos redzēt, kā tu pārvērties savrupniekā, bet gan gribētu, ka tu mēģini izturēties kā parasti. — Iestājās klusums. — Mums jau ir viens savrupnieks. Divus Dzidrezere nevar atļauties. — Pīters Kelijs tika atalgots ar blāvu smaidu.

— Man nebija taisnība, Pīter. Tu pazini viņu. Vai viņa kādreiz...? Vai kādreiz...?

— Viņa neko man nestāstīja. Viņa nekad man neuzdeva jautājumus, uz kuriem tu pats varētu atbildēt... Es zvēru! Kā visas šīs divdesmit astoņas dienas. Katru dienu tu mani izprašņā, un katru dienu es atbildu vienu un to pašu.

— Vai es jautāju katru dienu? Pilnīgi katru? — Martinš izskatījās gluži nožēlojams.

— Nē, es pārspīlēju. Varbūt kādu dienu tu izlaidi.

— Kamēr neatradis viņas līķi, es neiešu uz krodziņu, Plter.

— Tad jau man lemts vēl ilgi dzert vienam pašam, vai ne? — Dakteris likās samierinājies ar likteni.

— Kāpēc tu tā saki?

Pīters Kelijs noslaucīja pieri. — Ak kungs, Martin, tas taču būs tikai viņas līķis! Dvēsele, gars — tie jau sen ir projām, pacēlušies augstu mums pāri. Tu taču to zini, tu zini! Vai tu tam nepiekrīti?

Pleciem raustoties, Martinš raudāja.

Pīters Kelijs stāvēja draugam blakus, l>et vilcinājās to apskaut. Viņu draudzība nebija tāda, ka viens vīrs asaru lēkmes laikā turētu otru apskautu. Galu galā Martinš aprima.

Saraudātu, sarkanu seju Martinš pavērās augšup. — Es laikam tam nepiekrītu tāpēc, ka turpinu cerēt... Iesim uz krodziņu.

Emets teica māsai Madelēnai, ka nespēj koncentrēties dzejas lasīšanai. Tā liek viņam atcerēties... atcerēties notikušo.

— Bet tas ir labi, vai ne? Tu taču negribi aizmirst savu māti.

— Bet es vairs nevaru ne tā pateikt, ne sajust... — Zēna stostīšanās bija briesmīga, bet māsa Madelēna to likās nemaz neievērojam.

— Tad nemaz nesaki. — Māsai Madelēnai viss bija vienkārši.

— Vai tad man tas nav jādara? Vai šī nav stunda?

— Ne īsta stunda. Vairāk tāda kā draudzīga saruna. Tu man lasi priekšā, jo manas vecās acis vairs tik labi nerāda sveces vai pavarda uguns gaismā.

— Vai jūs esat ļoti veca, māsa Madelēna?

— Nē, ne ļoti veca. Daudz vecāka par tevi, daudz vecāka par tavu māti. — Māsa Madelēna bija vienīgais cilvēks, kas pieminēja māti; visi citi no tā izvairījās.

— Vai jūs zināt, kas notika ar māmiņu? — Emets kā svārstīdamies vaicāja.

— Nē, bērns, nezinu.

— Bet jūs sēžat te visu laiku un skatāties uz ezeru... jūs

varējāt ievērot māti pārkrītam pāri laivas malai... varbūt...

— Nē, Emet, es neko neievēroju. Neviens viņu neredzēja, atceries, bija tumšs...

— Vai tas bija briesmīgi... kā nosmakt? — Emets neuzdrošinājās par to jautāt kādam citam... viņu vai nu pūlētos apklusināt... vai mierinātu.

Māsa Madelēna, šķiet, apsvēra. — Nē, manuprāt, tas varēja notikt ļoti mierīgi, milzums tumšu ūdeņu, kas līdzīgi samtam vai zīdam klājas pāri, aizraujot projām... Nedomāju, ka tas būtu ļoti biedējoši.

— Un vai māte varēja būt bēdīga?

— Nedomāju vis. Viņa varbūt raizējās par tevi un Ritu... Mātes allaž raizējas par tādiem niekiem kā siltas, sausas zeķes un mājasdarbi un prāto, vai ir diezgan, ko ēst... Visas mātes, kuras es pazīstu, ir bažījušās par tamlīdzīgām lietām... bet ne tad, ne slīkstot... — Ja arī māsa Madelēna ievēroja, ka Emets vairs nestostījās, viņa to nekā neizrādīja. — Nē, nē, protams, ne, bet cerībā, ka jums klāsies labi, ka jūs turpināsiet dzīvot... pēc manām domām, apmēram tā.

— Ja es iedomājos, ka viņa domājusi par kaut ko tādu... — Emeta balss drebēja.

Māsa Madelēna nogaidoši palūkojās zēnā, it kā gribēdama dzirdēt viņu sakām ko citu, kaut ko pārliecinošu. Un, it kā klausīdams pavēlei, Emets Makmahons teica: — Viņai nebija jāraizējās. Protams, mēs turpināsim dzīvot!

Svētdien misē ieraudzījis Makmahonus, tēvs Beilijs sakoda zobus. Viņam sāka pietrūkt mierinājuma vārdu. Pārāk bieži priesterim nācās smagu bēdu māktajai ģimenei skaidrot Dieva gribu.

Un, jo vairāk runu viņš dzirdēja, jo mazāk notikušo varēja pieņemt par Dieva gribu. Daudz vairāk tā likās nabaga apjukušās sievietes Helēnas Makinahonas griba, sievietes, kas bija atnākusi uz grēksūdzi un, tumsā ceļos nometusies, stāstīja par savu smago sirdi. Kas tā par grēku nožēlošanu?!

Tēvs Beilijs juta, ka bija bieži atlaidis šai sievietei grēkus, kad patiesībā viņa pēc tā nemaz netiecās, kad nebija nedz nožēlas, nedz stingras apņēmības laboties.

Viņš tagad vairs neatcerējās, kas viņai bija bijis sakāms.

Ja cilvēki zinātu, cik līdzīgi un neievērojami biktstēvam šķiet viņu grēki! Tomēr bija arī atšķirība — likās, šī sieviete domāja, ka nepārvalda savu dzīvi. Viņa apsūdzēja sevi par to, ka jūtas atsvešināta, vēsa, drīzāk kā atstumtā, nevis līdzdalībniece. Tomēr viņa neņēma vērā tēva Beilija ieteikumu pievienoties brālībai, iestāties ziedu kārtošanas studijā vai pieteikties cept un vārīt gardumus labdarības tirdziņam.

Pēc mises tēvs Beilijs sasveicinājās ar saviem draudzes locekļiem, saucot tos vārdā.

— Lūk, kur jūs esat, Den! Auksta diena, vai ne?

— Tiešām, tēvs. Varbūt atnāksiet uz viesnīcu un sasildīsieties?

— Ar lielāko prieku, bet man pēc brokastīm jāapmeklē vairāki slimnieki.

Tēvam Beilijam ļoti patiktu sēdēt viesnīcas sētas puses istabas tumsībā un profilakses nolūkos iztukšot citu pēc citas trīs konjaka glāzes. Bet viņa saimniecības vadītāja bija uzklājusi brokastgaldu, un pēc maltītes nāksies doties uz mātes Bernar-das klosteri apciemot kādu pavecu mūķeni un uz attālu fermu pasniegt Svēto vakarēdienu zemniekam, kurš nebija spēris kāju baznīcā, līdz uzzināja, ka cieš no vēža pēdējā stadijā, un tagad vēlējās, lai baznīca nāktu viņam pretī.

Un visur, kur vien gāja, visi jautāja tēvam Beilijam, kas notiks, kad tiks atrasts Helēnas Makmahonas līķis. Viņš vien-mēr bija atbildējis cerīgi un neskaidri, neuzņemoties nekādas saistības, sakot, ka ikvienam jāaizlūdz par nabaga sievieti.

Viņš īpaši centās silti paspiest roku Martinam Makmahonain. — Martin, jūs esat īsts vīrs. Izturības iemiesojums, lūk, kas jūs esat! Katru dienu es lūdzos žēlastību jums... — Vīrs izskatījās galīgi bāls un nožēlojams. Tēvs Beilijs prātoja, ko gan labu nesušas viņa lūgšanas.

— Pateicos, tēvs.

— Kita un Einets arī te. Labi, labi. — Viņš zināja, ka vārdiem nav nekādas jēgas. Bet kā gan viņš varētu mierināt?

Cik labi, ka šī sieviete neatstāja vēstuli! Kad atradīs līķi, kri-minālizmeklētājs noteikti būs pietiekami apdomīgs un pieminēs nelaimes gadījumus un likstas. Viņi varēs Helēnu Makmahonu apglabāt kapsētā, kur viņai bija vieta.

Māsa Madelēna arī bija atnākusi uz misi un klusi sēdēja aizmugurē, vājos plecus ievīstījusi pelēkā apmetnī.

— Vai jūs neatnāksiet pie mums uz svētdienas pusdienām? — Kita piepeši vaicāja.

— Paldies, bērns, tomēr ne. Es nekad neeju ciemos.

— Jūs esat mums vajadzīga, — Kita vienkārši teica.

— Jūs jau esat cits citam.

— Jā, bet šajās dienās ar to nepietiek. Viss ir ievilcies. Mēs tikai sēžam un skatāmies cits uz citu.

— Vai tu nevarētu ielūgt kādu no saviem draugiem? Klio... jauno Filipu O’Braienu no viesnīcas...

— Jūs esat mans draugs. Lūdzu, atnāciet!

— Paldies. Tas būtu ļoti jauki.

Rita sagrieza prāvu liellopu gaļas cepeti.

— Nekad mūžā neesmu redzējusi tik daudz gaļas! — apbrīnā iesaucās māsa Madelēna.

— Tā nav izšķērdība, (/ala domāta šodienai, rīt ēdīsim to aukstu, otrdien samalsini, un atliks arī trešdienas frikadelēm. — Rita lepojās ar prasmi vadīt saimniecību.

Māsa Madelēna pārlaida acis virtuvei, kur viņi sēdēja pie galda; šīs mājas traģēdija bija skārusi tik stipri, ka to gandrīz varēja saskatīt.

— Klejotāji joprojām meklē, — viņa ieteicās. Visi kā izbiedēti satrūkās — satriekti, ka ciemiņš pieminējis to, no kā visi citi pūlējās izvairīties. — Viņi staigā apkārt ezeram. Ja tur kaut kas ir, viņi to ieraudzīs.

Valdīja pilnīgs klusums. Makmahoni nespēja runāt, ja kāds pieskārās jautājumam, kas aizņēma visus viņu prātus. Māsa Madelēna gaidīja. Viņu neuztrauca klusums, viņa nevienu nesteidzi nāja.

— Tas ir labi... ka viņi izrāda interesi, — Martinš beidzot ieteicās.

Likās, māsa Madelēna nemana, ka viņš jūtas neveikli.

— Savās pastaigās Helēna vienmēr izturējās pret viņiem ļoti laipni, zināja viņu pašu un bērnu vārdus. Viņa bieži apvaicājās par šo cilvēku dzīvesveidu, interesējās par valodu, kādā lie runāja. — Kita izbrīnījusies palūkojās uz māsu Madelēnu. Neko tādu par savu māti viņa nezināja. Māsa Madelēna runāja patiesi, nelietoja mierinošas frāzes. — Viņi saprot apbedīšanas nozīmi. Saviem cilvēkiem viņi notur skaistas bēres. Tādos gadījumos viņi sabrauc kopā no visas valsts. Tā viņi atvadās no mirušā, ļauj tam rast pēdējo atdusas vietu kapsētā.

— Tas ir, ja... — Kita iesāka.

Māsa Madelēna pārtrauca viņu. — Tas ir tad, ja viņu atradīs... l>et noteikti atradīs, vai nu ceļotāji, vai arī kāds cits, un tad jūs varēsiet skaitīt lūgšanas pie viņas kapa, — māsa Madelēna stingrā balsī sacīja.

Viņai ne prātā nenāca, ka Helēna Makmahona varētu tikt apglabāta ārpus kapsētas mūriem. Kapavieta bez kapakmens. Lai visi zina, ka viņa bijusi pašnāvniece.

Vakarā Kita palika sēžam divatā ar tēvu.

— Ir pagājis tik ilgs laiks... jau vairāk nekā mēnesis... Vai no mātes būs palicis kaut kas, ko apglabāt?

— Tieši to pašu es, Kit, vaicāju vakarvakarā krodziņā Pīte-ram Kelijām. Viņš sacīja, ka nevajag par to domāt, mums jādomā par mātes garu un dvēseli, kuri aizgāja tajā vakarā. Nav nekādas nozīmes, kas palicis pāri no miesas.

— Es domāju, ka viņam taisnība.

— Arī es tā domāju, Kit.

Māti Bernardu izsauca no stundas.

Sarunas klasē uzsita augstu vilni. Bija izcēlies liels satraukums, jo vecākās klases meitene Diedre Henlija bija manīta lauka malā kopā ar Stīviju Salivanu, ar kuru bija apskāvusies, un ņemiet vērā — viņi ne jau tikai skūpstījās! Tur notika kas vairāk, daudz vairāk! Viņas tā vēlējās par visu uzzināt sīkāk, ka pat nemanīja, kā klasē atgriezās māte Bernarda, un pārbijās no asās balss, kas līdzīgi pātagas cirtienam noskanēja telpā.

— Es gan cerēju, ka tādas lielas meitenes kā jūs spēs turpināt darbu! Bet esmu kļūdījusies. Ļoti, ļoti kļūdījusies. — Nokaunējušās meitenes aizlavījās atpakaļ savos solos. Māte Bernarda bija gluži bāla. Viņa patiešām ārkārtīgi dusmojās. — Tomēr šoreiz es paļaujos uz jūsu godprātību. Katrai meitenei savā domrakstu burtnīcā jāuzraksta viena pilna lapa par adventi. — Viņas izmisumā saskatījās. Vesela lapa par adventi! Ko gan par to lai raksta — ja nu vienīgi to, ka advente ilgst bezgalīgi un ir gandrīz tikpat slikta kā lielais gavēnis! — Un lai nebūtu traipu un lielu atstarpju starp vārdiem! Šis būs darbs, ar kuru mēs visi varēsim lepoties. — Mātes Bernardas balsī skanēja draudi.

Meitenes paķēra pildspalvas, saprazdamas, ka šoreiz māte runā nopietni. Nekādu jaunumu par Diedri Henliju nebūs.

— Ketrīna Makmahona, iznāc uz brītiņu laukā! — māte Bernarda aicināja Kitu.

Brālis Hīlijs bija brīdinājis Kevinu Volu, ka viņam nudien būs ļoti paveicies, ja līdz dienas beigām nesajutīs uz abām rokām nūjas smagumu. Zēns izskatījās izbijies, bet ne pietiekami. Viņš no tintē samērcētas dzēšlapas mīcīja bumbiņas.

Brāli Miliju kāds pasauca pie durvīm.

— Pēc piecām minūtēm es būšu atpakaļ. Skaidrs? — viņš nodārdināja. Un tad devās sameklēt mazo Emetu Makmahonu, lai pateiktu zēnam savu sakāmo.

Nekāda apmācība tādam uzdevumam nevarēja sagatavot. Brālis Hīlijs nopūtās un, sutanai švīkstot, steidzās pa gaiteni uz otro klasi, kur mācīja brālis Doils, kurš vēl nezināja, kas sagaidāms.

Krēslai iestājoties, visi pilsētā jau zināja.

Meldros bija atrasts līķis. Jau stipri sadalījies. Nebija ne runas, ka to kāds varētu identificēt.

Dakteris Kelijs bija aizgājis pie sava drauga Martina Makmahona. Ikviens dzirdēja un apliecināja, ka viņam nekādā gadījumā nav jāskatās uz ko tādu, kain vairs nav ne mazākās līdzības ar viņa sievu. No Dublinas ieradās tiesu eksperts, arī viņš tam piekrita. Viņš pavēstīja, ka formalitāšu nokārtošana prasīs vairākas dienas.

Daļu ezera nožogoja. Ļaudis cits citam stāstīja, ka dzirdējuši, kā brauc ātrās palīdzības mašīna. It kā no tās būtu kāds labums, kad pagājis jau vesels mēnesis, bet tomēr — kā citādi lai nabaga sievietes līķi nogādā slimnīcas morgā?

Ikvienam bija kas stāstāms par Makmahonu ģimeni.

Ketlīna Salivana, kas tagad pārraudzīja remontdarbnīcu, pavēstīja, ka tajā namā visu nakti degusi gaisma. Neviens tur tā arī nav aizgājis gulēt. Klio Kelija stāstīja, ka tagad viss esot mainījies, kļuvis normālāks. Viņi vairs nerunājot tādās dīvaini saspringtās balsīs. Misis Henlija sūdzējās, ka Makmahonu klīrīgā kalpone nav viņu ielaidusi mājā izteikt līdzjūtību, apgalvojot, ka ģimene cieš no nervu pārslodzes.

Misis Diloņa avīžu kioskā stāstīja, ka cilvēki ļoti pieprasot mises kartītes, jo tagad, kad līķis atrasts un notiks bēres, visi gribēja izrādīt cieņu, veltīt misi Helēnas Makmahonas dvēseles mieram.

Seržants Sons O’Konors atzina, ka neesot sastapis divus tik jaukus puišus kā no Dublinas atbraukušie galvenās pārvaldes policisti.

Viņi teica, ka Sons ļoti labi veicis visus rakstu darbus un viņam nav jāuztraucas par to, ka līķis atrasts pēc tik ilga laika. Te taču bija īsts tuksnesis! “Indiāņu zeme”, kā izteicās viens no viņiem.

Abi nesaprata, kā iespējams dzīvot tādā vietā, kur nekas nenotiek. Sonam O’Konoram tas nepatika, izklausījās mazliet nicinoši, bet viņi apgalvoja, ka arī Dublinā pietiekot trūkumu.

Un viņi palika krodziņā līdz pat agrai rīta stundai, pamājot ar galvu citiem vēlīnajiem viesiem.

— Jūs te visus pazīstat, — viens no policistiem brīnījās.

— Patiešām, tā ir, un arī zinu visu par viņiem.

— Vai jūs pazināt mirušo?

— Protams!

— Kā jūs domājat — kāpēc viņa to izdarīja?

— Mēs nemaz nezinām, vai viņa to izdarīja. — Šona O’Konora piesardzību nemazināja pat lielais alus kausu skaits.

— Nē, mēs nezinām, ka viņa to izdarīja, bet tā domājam. Kas, jūsuprāt, viņai lika tā rīkoties?

— Viņa te neiederējās, nevarēja iedzīvoties, visu laiku it kā tikai ļāvās straumei. Varbūt viņa bija šai vietai pārāk izskatīga.

— Vai viņai bija kāds vīrietis?

— Augstā debess! Dzidrezerē precētai sievietei nevar būt vīrietis. Pat neprecētai tas nav tik vienkārši, neskaitāmas acis taču vēro katru soli...

— Tātad viņa nebija iemīlējusies, ne mazākā mājiena uz bērnu vai ko tamlīdzīgu?

— Nē. — Seržants O’Konors piepeši saspringa. — Nav taču atklāts nekas tāds, vai ne?

— Nē, — jaunais Dublinas policists mundri atbildēja. — Nē, es teiktu, ka ir daudz par vēlu ko tādu atklāt, pat ja kas būtu. Vai neiedzersim vēl vienu?

Filips O’Braiens ieradās pie Makmahoniem pavaicāt, vai Kita negribētu, ka viņš uzkavējas kādu brītiņu.

— Kā tajā vakarā, kad viņa apmaldījās.

Asaras saskrēja Kitai acīs. Cik jauki viņš pateica! Māte apmaldījās.

— Liels paldies, Filip. — Kita pasniedzās un noglāstīja zēna vaigu. — Tu esi ļoti labs. Bet man liekas, mēs...

— Skaidrs, — viņš pārtrauca. — Es tikai gribēju, lai tu zini, ka es vienmēr esmu tepat līdzās. — Filips devās lejā pa kāpnēm, taustīdams savu vaigu, kuru Kita bija noglāstījusi.

Mājā valdīja savāds miers, bija labāk nekā pirms tam. Viņi zināja, ka paies vēl vairākas dienas, kamēr nokārtos formalitātes, bet bēres notiks nākamās nedēļas nogalē. Tagad viņi kaut ko varēja darīt mātes labā: sarīkot skaistu atvadīšanos.

— Vai tev žēl, ka viņu atrada, tēvs? Vai tu cerēji, ka viņa ir dzīva, varbūt pat nolaupīta? — Kita vaicāja.

— Nē, nē. Es zināju, ka tā nav.

— Tātad ir labāk, ka viņu atrada?

— Jā, daudz labāk. Jau tas vien ir briesmīgi, ka māte mirusi, kur nu vēl atstāt viņu uz mūžīgiem laikiem ezerā! Ta-

gad mēs varēsim apmeklēt viņas kapavietu. — Iestājās ilgs klusums. — Tas bija briesmīgs nelaimes gadījums, Kit, — teica viņas tēvs.

— Es zinu, — Kita atbildēja. Viņa pacēla galvu un skatījās liesmās — lielās sarkanu un zeltainu liesmu mēlēs, kas šāvās uz augšu.

Viņiem bija taisnība, spriežot, ka formalitātes neieilgs. Tā kā vietējais dakteris Kelijs bija identificējis līķi, konsultācija ar ekspertu bija pavisam īsa. Nebija ne runas par negodīgu spēli vai kādas citas personas iejaukšanos.

Tāpat netika pieminēta pašnāvība neprāta brīdī. Ja arī izraisījās šaubas par līķa sadalīšanās stadiju, tās netika apspriestas. Helēna Makmahona bija nogulējusi ezerā tikai mēnesi, bet bija ziema, zivis šajā ezera daļā... labi, nebija nekādas vajadzības iedziļināties sīkumos.

Un kas cits gan tas varēja būt? Neviens no šejieniešiem nebija pazudis. Kriininālizineklētājs ieminējās par neatliekamu vajadzību attīrīt Īrijas iekšzemes ūdeņus. Pārāk daudz traģisku nelaimes gadījumu ezeru aizaugušajās vietās un meldros.

Un tad Helēnas Makmahonas līķi atdeva apbedīšanai.

Bēru dienā atnāca Klio. — Es tev atnesu mantiju, — viņa sacīja.

— Kas tā tāda?

— Tā ir līdzīga melnam mežģīņu plīvuram, tāda kā šalle. Spāņi un lepni katoļi citur to nēsā ap galvu, kad negrib likt cepures un galvas lakati neder.

— Vai tā domāta man, ko valkāt baznīcā?

— Ja tu vēlētos. Tā ir dāvana no IVIoras tantes.

— Viņa ir ļoti jauka, vai ne? — Parasti Kita par Klio tanti bija izteikusies kritiski.

Klio likās priecīga. — Jā gan, un viņa vienmēr zina, ko darīt.

Kita pamāja. Tā bija patiesība. Iepriekšējā vakarā Rita bija stāstījusi, ka atnākusi misis Kelijas māsa un ieteikusi, kādus ēdienus bērēs pasniegt. Viņa bija ieteikusi šķiņķi un ierosinājusi, lai to pagatavo pie miesnieka mistera Hikija. Rita iebildusi, ka viņi tā nekad nedarot, bet Klio tante stingri palikusi pie sava. Hikiji labprāt kaut kā palīdzētu. Lai viņi to atnes svētdien pēcpusdienā, pirms cilvēki atgriezušies no kapsētas.

Rita atzina, ka tā būtu krietna palīdzība. Viņa negribēja noņemties ap milzīgu gaļas podu un ļaut ēdiena dvakai piepildīt visn māju. Tagad viņa visus spēkus veltīja organizēšanas pasākumiem — lūdza ļaudis atnest pašceptu maizi un aizņēmās no viesnīcnieka mistera O’Braiena trīs dučus glāžu.

Tomēr Kilai nez kāj)ēc likās, ka, pieņemot Klio tantes palīdzību, viņa rīkojas nodevīgi pret māti. Mātei Mora nebija patikusi; lai gan vārdos tas nekad netika izteikts, Kita par to bija pilnīgi pārliecināta. Bet bija dumji domāt, ka māte vēlētos, lai Kita ietur distanci, ja par to nekad nebija runāts.

Vai māte gribētu, lai Kita apliek mantiju? Meitene stāvēja pilnīgi nekustīgi, prātodama, vai mātei bija ienākusi prātā doma par savām bērēm, pirms viņa aizgāja un to izdarīja. Vai, rakstot vēstuli, viņa apstājās un padomāja, kā Dzidrezere viņu apglabās?

Kitā uzvilnīja dusmas.

— Vai tev kas kait? — Klio izskatījās noraizējusies.

— Nē, viss kārtībā.

— Moras tante pieteica, lai es te neuzkavējos, ja tu gadījumā gribētu būt viena, — Klio nedroši sacīja, un viņas acīs vīdēja bažas.

Kitu pārņēma vainas apziņa. Klio bija viņas labākā draudzene, un viņa bija palīdzējusi, cik vien iespējams. Kādēļ viņa allaž izturējās tik asi un kā aizsargādamās? — Es ļoti gribu, ka tu paliec. Tu man esi vajadzīga. Būtu lieliski, ja tu paliktu. — Klio smaids likās padarām telpu gaišāku.

— Vai tev arī ir mantija?

— Nē, Moras tante teica, ka tā domāta tikai tev. — Kila aplika mantiļu. — Izskatās lieliski! Tava māte ar tevi lepotos.

Un tad pirmo reizi draudzenes priekšā Kita apraudājās.

Baznīcas dziesmas l)ērēs allaž skanēja ļoti skumji. Bet šajā lietainajā ziemas pēcpusdienā, kad vējš sapūta ezerā baltas putas un baznīcā bija auksti un vilka caurvējš, tēvam Beilijam šķita, ka tās nekad vēl nav skanējušas tik skumīgi.

Iespējams, tā domāt viņam lika Martina Makmahona vienkāršā, apaļā seja, kas pauda apmulsumu un neticību. Varbūt abi bērni: meitene spāņu plīvurā un zēns, ko mocīja runas defekts, ar kuru viņš jau bija ticis galā, bet kurš tagad bija kļuvis vēl neciešamāks nekā iepriekš.

Tēvs Beilijs pārlaida acis baznīcai.

Draudze bija sapulcējusies kā parasti. Koris izpildīja “Es dziedāšu slavas dziesmu Marijai ’. Viņi nodziedāja pirmo pantu, un visa draudze pievienojās, lai dziedātu otro.

Klepošanas un šņaukāšanās pavadībā asaru aizmiglotām acīm viņi dziedāja sievietei, kas bija noslīkusi ezerā.

Iepriekšējā vakarā, noturot dievkalpojumu, tēvs Beilijs bija domājis par Helēnas Makmahonas nāvi. Un ja nu viņa izdarījusi pašnāvību? Bet tēvs Beilijs stingri nolēma, ka Dievs negaida, lai viņš rīkotos kā soģis, zvērināto tiesa un l>ende. Viņš bija tikai priesteris, kam jāvada bēru mise un jāatdod mirušās miesa atdusas vietai. Bija 1952. gads. Ne jau viduslaiki. I>ai miers viņas pīšļiem!

Salivani stāvēja blakus: Ketlīna un abi dēli. Stīvijs pūlējās notvert Diedres Henlijas acu skatienu. Ketlīna nikni viņā paraudzījās. Baznīca nebija īstā vieta koķetēšanai. Maikls bakstīja grīdu ar kurpes purngalu. Lai dēlu apvaldītu, Ketlīna viņam asi iegrūda sānos dunku.

Jau labu laiku Maikls sagādāja Ketlīnai raizes. Viņš vienmēr trinās tuvumā un uzdeva dīvainus jautājumus, uz kuriem nebija iespējams atbildēt. Piemēram: ko vajadzētu darīt, ja cilvēks zina kaut ko tādu, kas pārējiem nav zināms? Vai tam, kurš zina to, ko neviens cits nezina, vajadzētu klusēt? Ketlīnai Salivanai trūka pacietības tādiem niekiem. Iepriekšējās nedēļas nogalē viņa Maiklam bija pateikusi, ka nesaprot, par ko viņš runā; lai viņš ir tik laipns un griežas pie vecākā brāļa. Viņa bija pārliecināta, ka šīm runām ir kāds sakars ar seksu un Stīvijs varēs sniegt brālim vajadzīgo informāciju. Katrā ziņā tagad zēns vairs nešķita tik uzbudināts. Ketlīna Salivana cerēja, ka Stīvijs runājis ar zināmu autoritāti. Viņai gauži nepatika tie skatieni, kādus Stīvijs raidīja tās lielās, nekaunīgās Henlija meitenes virzienā. Viņa bija Stīvijam par vecu — jau priekšlaicīgi attīstījusies kundzīte.

Kevins Vols domāja: tam jābūt briesmīgam izmisumam, ja tavu māti apēd zivis! Tā bija noticis ar Emeta Makmahona māti. Un tieši tajā vakarā, kad viņi abi ar Maiklu Salivanu bija izbraukuši ezerā. Viņi varēja atrasties kaut kur tuvumā, kad tas notika. Maikls ļoti uztraucās. Viņš teica — vajadzētu atklāt, ka viņi tajā vakarā paņēmuši laivu un izbraukuši ezerā. Kevins viņam nepiekrita. Viņiem par to nozilinās dibenus. Maikls, kuram nebija tēva, kas varētu nozilināt viņam dibenu, sacīja: varbūt vajadzētu pateikt, lai policija un visi citi nemeklē Emeta Makmahona māti ezerā — viņa taču nav bijusi laivai ne tuvumā. Viņi abi rotaļājās tajā un airēja uz priekšu un atpakaļ gar muliņu, l>ct tad laiva aizslīdēja projām un vairs nebija sasniedzama. Vējš to iepūta ezera vidū un tad apgāza. Kevins apgalvoja, ka tam nav nekādas nozīmes, bet Maikls bija pārbijies.

Viņš baidījās, ka policisti abus varētu ielikt cietumā. Lai arī kā, viss galu galā bija beidzies labi. Izrādījās, ka Kevinam taisnība; neko nevajadzēja stāstīt. Maikls Salivans bija pa pusei jucis. Protams, viņa tēvs bija nomiris trakonamā! Kevins gan negrasījās par to ieminēties.

Mora Heisa ar māsu Liliānu bija ģērbušās labos, tumšos mēteļos un atturīgās velūra cepurēs. Skanot rekviēmam, Pīters vairākkārt izšņauca degunu. Klio un Anna stāvēja viņiem blakus un gatavojās pēdējam psalmam.

— Kita ļoti labi turas, — Liliāna atzinīgi ieminējās savai meitai. — Tik mierīga un nemaz neraud.

— Viņa ir daudz raudājusi. Varbūt visas viņas asaras izsīkušas, — Klio teica.

Izbrīnā Liliāna viņā paskatījās. Ne vienmēr Klio bija tik jūtīga. Varbūt bērnam bija vairāk jūtu, nekā Liliānai likās.

Ļaužu pūļiem izejot dzeļoši aukstajā vējā, Stīvijam Saliva-nam izdevās nokļūt tuvāk Diedrei Henlijai.

— Vai tu atnāksi pie manis uz mājām? Pēc visa šitā?

— Uz tavām mājām? Tu laikam esi traks!

— Mana māte būs pie Makmahoniem.

— Jā, manējā ari.

— Mēs pa logu redzēsim, kad viņi visi ies projām, un tad tu varēsi atgriezties mājās.

— No kurienes redzēt? — Diedre aplaizīja lūpas.

— No manas guļamistabas...

— Tu joko!

— Gulta ir tikpat laba kā dīvāns, vai ne? — Stīvijs sacīja.

— Un labāka par mašīnas sēdekli, — piebilda Diedre.

Pie kapa Kita uzrunāja māsu Madelēnu. — Vai viņas dvēsele tagad radusi mieru?

— Viņas dvēsele vienmēr bija mierā. Mēs, pārējie, tagad atradīsim mieru, jo esam viņu atdevuši zemei. — Acu priekšā Kita redzēja balto aploksni ar vārdu “Martinam”. Māsa Ma-delēna saņēma meitenes roku un cieši to saspieda. — Es tevi lūdzu domāt tikai par to, kādu tava māte vēlētos tevi redzēt — kā spēcīgu jaunu sievieti, kas vienmēr skatās nākotnē, nevis pagātnē. — Kita izbrīnā platām acīm paraudzījās māsā Ma-delēnā. Māte patiešām to bija vēlējusi savai meitai, viņa bija izteikusies gandrīz tādiem pašiem vārdiem. — Par to tev tagad jādomā. Tu ļausi viņai atdusēties mierā, rīkodamās tā, kā māte būtu gribējusi.

Palūkojusies visapkārt, Kita ieraudzīja, ka visi Dzidrezeres iedzīvotāji ir gatavi skaitīt pēdējo aizlūgumu Helēnai Makina-lionai. To darīja iespējamu viņa — Kita. Viņā bija sadedzinājusi vēstuli, kuras dēļ māti apraktu neiezīmētā kapā ārpus kristiešiem domātās atdusas vietas.

Kita atlieca plecus.

— Es darīšu, cik manos spēkos, māsa, — viņa apsolīja un, stāvēdama lietū pie kapa, pasniedzās pēc tēva lielās, aukstās plaukstas un Eineta mazās, drebošās plaukstiņas.

3. nodaļa

Helēna Makmahona pasniedzās pēc jaunas cigaretes. Viņai vajadzēja nomierināties. Viņai bija j&padomā.

Helēna nespēja noticēt, ka Martinš varētu tā rīkoties. Viņa bija izpildījusi visus kādreiz dotos solījumus, atklāti pasakot, ka nevar pilnītul mīlēt Martinu, jo nekad nespēs aizmirst Lūisu Gre-ju. Helēna bija solījusies būt Martinam uzticīga, dzīvot ar viņu un būt tik lal>a sieva, cik iespējams, ja viņš ļaus tai brīvi staigāt un domāt, un izvairīti<;s no mazpilsētas smacējošās garlaicīlKis.

Viņa bija zvērējusi nemūžam neatstāt Martinu, nepaskaidrodama, kāpēc tā dara. Visu to Helēna ļoti rūpīgi bija vēstulē uzrakstījusi. Un pirms aiziešanas nolikusi vēstuli uz vīra gultas. Helēna bija pateikusi par bērnu. Pastāstījusi, kā atkal sastapusies ar Lūisu, kā viņš apgalvojis, ka kļūdījies, reiz pamezdams viņu. Viņiem jāizmanto izdevība būt laimīgiem.

Viņa neko neņēma līdzi. Neko no tā, ko viņai dāvinājis Martinš.

Vēstules uzrakstīšana bija prasījusi nedēļu. Martinš varēja citiem teikt, ko vien gribēja, un Helēna būs ar to mierā: ka viņa aizgājusi ar Lūisu, ka viesojas pie radiem, ka ir slima un viņai nepieciešams ārstēties. Tas bija viss, ko viņa varēja dot pretī — iespēju izvēlēties, kā izskaidrot sievas aiziešanu.

Domājot par cieņu un reputāciju, tas nebija visai daudz, ja neaizmirsa, cik daudz viņa atņēmusi.

Helēna bija atstājusi tās Londonas iestādes adresi un telefona numuru, kas rūpējās par nelaimē nokļuvušām īru meitenēm. Cik drūma ironija! Tieši tā jau viņa bija — nelaimē nonākusi īru meitene. Vēstulē Helēna rakstīja, ka būs tur katru dienu no četriem līdz sešiem un gaidīs zvanu, lai uzzinātu, kas Martinam sakāms.

Noguruši un izmirkuši viņi bija atbraukuši 30. oktobra vakarā. Helēnu vēl arvien mocīja grūtniecības nelabums. Kā solījusi, četras dienas viņa nosēdēja pie telefona. Neviens nepiezvanīja.

Helēna bija rakstījusi, ka nepūlēsies sazināties ar Martinu, līdz viņš izlems, ko darīt. Tajā ziņā viņas vēstule bija ļoti noteikta. Viņa dos Martinam laiku, tik daudz laika, cik viņš vēlēsies, lai pamatīgi apdomātu notikušo un pienācīgi atbildētu. Divdesmit reižu Helēna bija mēģinājusi viņam izstāstīt, un katru reizi viņš vai nu muļķīgi un mīļi viņai uzsmaidīja, vai arī bērnišķīgi pajokoja.

Vienīgais veids, kā darīt Martinam zināmu savas apņemšanās nopietnību, bija uzrakstīt vēstuli. Un tagad, par spīti nepacietībai uzzināt, kā viņš uzņem jaunumus un ko nodomājis stāstīt bērniem, Helēna sēdēja un mocījās. Viņa tagad nedrīkstēja piezvanīt... nedrīkstēja rakstīt vēlreiz.

Jaunās dzīves dienas, tās dzīves, kurp viņa bija izrāvusies kopā ar Lūisu Greju — vīrieti, kuru visu mūžu mīlēja, — pagāja kā murgā.

Helēna nocietināja sirdi, ja gadījumā no Martina pienāktu raudulīgs telefonzvans ar lūgumu atgriezties.

Viņa bija sagatavojusi paskaidrojumu, lai atspēkotu apvainojumus, ka rīkojusies kā īsta briesmone, pamezdama bērnus. Viņai būs vēl viens bērns, tagad atbildība attiecās uz nākotni. Helēna zināja: Martinš nepazemosies tik tālu, ka liks bērniem lūgties, lai viņa atgriežas. Viņš neizmantos bērnus kā bīdāmas šaha figūriņas. Ja Martinš izturētos prātīgi un nosvērti, Helēna varētu dot vīram padomu.

Viņa bija izmēģinājusi, kā teiks, ka ar laiku jau cilvēki aizmirsīs, tāpat kā tie bija aizmirsuši daudzus citus, kas šāda vai tāda iemesla dēļ devušies projām no Dzidrezeres. Pāris nedēļu tiks uzdoti jautājumi, bet tad interese noplaks. Viņa vārds nesaistīsies ar skandālu, un viņš netiks uzskatīts par nožēlojamu un nicināmu cilvēku.

Helēna bija viņam to parādā... viņa atbalstīs visu, ko Martinš gribēs darīt.

Un veselas četras dienas un naktis viņa gaidīja velti.

— Piezvani viņam! — mudināja Lūiss.

— Nē, — Helēna stingri palika pie sava.

— Ak kungs, Helēn, ir jau pirmdienas vakars! Tu esi projām kopš trešdienas. Ar savu taktiku viņš novedīs mūs līdz trakomājai.

— Tā nav taktika, Lins. Martinš nav tāds.

*

Helēna palūkojās viņā — vīrieti ar bieziem, tumšiem matiem un glītu seju, kas bija pavisam bāla no satraukuma. Viņam mugurā bija zilganpelēka žakete tieši tādā krāsā kā viņa acis. Lūiss bija visizskatīgākais vīrietis, kādu Helēnai nācies savā mūžā sastapt. Pēc tam kad viņa bija Lūisu sastapusi, visi citi viņai vairs itin neko nenozīmēja.

Helēnai vēl joprojām bija grūti noticēt, ka Lūiss atgriezies pie viņas. Helēna noticēja viņa teiktajam, ka aizbēgšana ar bagātu sievieti bijusi liela kļūda, viņa paša kļūda. Helēna zināja, ka tā ir taisnība.

Tagad Lūisa sejā jau varēja manīt grumbas. Tās viņu darīja vēl glītāku, tomēr tās bija skumju rievas. Visbrīnišķīgākā likās Lūisa pateicība par to, ka Helēna piedevusi viņa aiziešanu un nodevību.

— Es neesmu pelnījis tevi, — kopš atgriešanās viņš bija apgalvojis vai tūkstoš reižu. — Es tev nepārmestu, ja tu sūtītu mani projām.

Sūtītu viņu projām?

Lūisu Greju, vīrieti, pēc kura viņa alka kopš divdesmit trīs gadu vecuma? Vīrieti, pēc kura alka arī divdesmit piecu gadu vecumā savā kāzu dienā ar Martinu Makmahonu? Vīrieti, par kuru, cieši aizspiedusi acis, bija domājusi katru reizi, kad bija gultā ar Martinu?

Sūtīt viņu projām?

Viņa būtu vai puspasaules apstaigājusi, ja ticētu, ka pastāv kaut niecīgākās izredzes Lūisu atgūt.

Bet viņš bija meklējis Helēnu. Slepeni ieradies Dzidrezerē, Lūiss lūdza Helēnu ticēt, ka tagad viņam atvērušās acis. Pasaulē katram bija lemta tikai viena īsta mīlestība. Tā bijusi liela kļūda — domāt, ka viņš varēs radīt tādu pašu ar citu sievieti.

Likās, ka arī Helēna kļūdījusies, mēģinot tādu radīt ar laipno, cienījamo un garlaicīgo aptiekāru Martinu Makmahonu no Dzidrezeres. Tad abiem kļuva skaidrs, ka jābēg projām. Mežos, kas pletās ap Dzidro ezeru, pavadītās pavasara un vasaras stundas liecināja, ka burvība nebija gaisusi. Nepieciešamais pamudinājums nāca līdz ar atklājumu, ka Helēna ir stāvoklī.

Viņi bija līdzīgi pusaudžu vecuma mīlētājiem, kuri aizrautīgi gaida piedzīvojumus, bezatbildīgi un vienaldzīgi izturoties pret apkārtējo pasauli un slēpjoties no mazpilsētas ziņkārīgajām acīm. Vai, dodoties uz Londonu, viņiem vajadzētu maskēties? Viņiem nudien “veiktos”, ja iznāktu saskrieties ar kādu no Dzidrezeres: ar Liliānu, kas slepus dodas atbrīvoties no sejas apmatojuma, vai misis Henliju, kura brauc izvēlēties ekstravagantu sieviešu apakšveļu, ko pārdot savā veikalā. Viņi smējās un ķircināja viens otru par šo ārprātu, tomēr, kad beidzot ieradās Londonā, Helēna nekavējoties aizgāja pie friziera nogriezt matus. Tas bija kaut kas vairāk nekā maskēšanās, tas bija jaunas dzīves sākums.

Helēna nolūkojās, kā uz grīdas krīt viņas garās, tumšās cirtas, un juta izšķiestos gadus aizslīdam projām. Viņa izskatījās jaunāka un stiprāka. Un Lūisam patika. Tas bija pats svarīgākais. Neviens jau viņus šajā Londonas daļā neatrastu, īru viesi gāja uz Pikadiliju vai Oksfordas ielu vai arī ciemojās pie radiem Kemdentaunā. Viņi nenāks uz šo ielu Ērlskortā.

Viņiem palaimējās atrast dzīvokli. Īstenībā tā bija istaba augstā namā, ko namsaimniece pakāpeniski remontēja. Viņa bija paspējusi savest kārtībā tikai vienu nama stāvu. Līdz šai istabai viņa vēl nebija tikusi, un tad, kad arī to skars modernizācijas plāns, Helēna un Lūiss jau būs tālu projām, tādā mājā, kas vairāk piemērota ģimenei.

Tur viņi dzīvos kopā ar savu bērnu. Bet pašlaik viņu mājas bija šī istaba Ērlskortā, Londonas dienvidrietumdaļā.

Helēnai vajadzēja sev pašai to atkārtot vēl un vēlreiz. Šī pilsēta bija tik liela, ka, atklājot kādam savu adresi, bija jāpasaka — tas ir pilsētas ziemeļu vai dienvidu, austrumu vai rietumu daļā. Minot savu dzīvesvietu, vajadzēja pateikt ne vien nosaukumu, bet arī numuru.

Pēc trīspadsmit gadiem Dzidrezerē — pilsētiņā ar vienu vienīgu ielu, no kuras atdalījās mazas taciņas, kas veda uz ezeru... Tas bija tik satraucoši!

Istaba patiešām bija maza, ar dīvānu, ko varēja pārvērst par gultu. Iekārta bija pavisam trūcīga: pāris Austrālijas attēlu, ko atstājuši iepriekšējie īrnieki austrālieši, neliels galds un divi koka krēsli. Paklājs likās apdilis, ieklājamais papīrs kumodes atvilktnēs — netīrs un pelējuma smakas piesūcies. Izlietnē vīdēja rūsas pēdas vielā, kur bija pilējis ūdens, un uz niecīgā plauktiņa, kas kalpoja par tualetes galdu un trauku žāvējamo, atradās ieplēsts vaskadrānas gabals. Bet tās bija viņu mājas, mājas, kur Helēna gribēja dzīvot kopā ar Lūisu Greju.

Četras dienas pēc savas iepriekšējās dzīves, Helēna jau bija aizmirsusi kokgriezumiem rotātās mēbeles guļamistabā: sarkankoka skapjus, kas bija piederējuši Martina vecākiem, eleganto tualetes galdiņu ar ķetnveida kājām. Tie jau piederēja senai pagātnei. Vai arī — tai vajadzēja būt senai pagātnei, ja vien Martinš būtu nospēlējis savu lomu šajā darījumā.

Lūiss bija pārliecināts, ka viss rit savu gaitu. — Es viņu nevainoju, patiešām ne! Mēs sagādājām viņam ciešanas, un tagad viņš liek mums raizēties un dzīvot bailēs. Arī es darītu tāpat, ja kāds man tevi nozagtu. — Nometies uz grīdas Helēnai blakus, Lūiss palūkojās augšup.

Helēna vairs negribēja strīdēties pretī. Trīspadsmit gadus viņa bija nodzīvojusi ar Martinu Makmabonu. Nebija viņa raksturā likt cilvēkiem uztraukties un ciest. Viņa visvairāk baidījās no tā, ka Martinš piezvanītu un sāktu raudāt. Solītos kļūt labāks, citāds, laipnāks, noteiktāks... visu, ko tik viņa gribētu. — Domājams, viņš taču saņēmis vēstuli? — Helēna negaidīti ieteicās.

— Tu sacīji, ka atstāji to tādā vietā, kur viņam noteikti tā

jāievēro.

— Es zinu, ka tā...

— Un ka neviens cits to nevarēja paņemt... tā taču bija adresēta viņam?

— Neviens cits to nevarēja paņemt. — Helēna jau ne vienu reizi vien to bija apsvērusi. Tas bija veltīgi un sāka kaitināt Lūisu. Helēna piespieda sevi atvairīt šādas domas. — Es tevi mīlu, Lūis, — viņa teica.

— Un es mīlu tevi, Helēn.

Helēnai ienāca prātā, ka reiz viņa bija palīdzējusi Kitai tikt galā ar vēstures mājasdarbu — meitai bija jāmācās par salu, kur Napoleons pavadīja trimdas gadus. Par Svētās Helēnas

salu. Tai ir tāds pats vārds kā man, viņa bija sacījusi meitai.

— Vai tu mani neaizvedīsi uz pilsētu? — Helēna uzsmaidīja Lūisam. Viņa cerēja, ka acis neizskatās tik vecas un nogurušas, kā viņai pašai likās.

— Nu tu beidzot runā prātīgi! — Lūiss atnesa lietusmēteļus un pasniedza viņai sarkano lakatu, ar kuru viņa apņēma matus. Viņa to sasēja kā čigāniete. Izskatījās draiski un priecīgi. — Tu esi tik daiļa! — viņš izsaucās.

Helēna iekoda lūpā. Bieži jo bieži viņa tika sapņojusi, ka Lūiss atgriezīsies. Tagad, kad tas bija noticis, bija grūti to aptvert.

Viņi devās lejā pa kāpnēm un pagāja garām vannasistabai, kuru izmantoja kopā ar trim citām ģimenēm. Pie sienas plastmasas ietvarā, lai rakstītais mitrumā neizplūstu, atradās van-nasistabos lietošanas noteikumi. Par karsto ūdeni vajadzēja maksāt. Telpa bija jāatstāj kārtībā. Sūkļus vajadzēja nest līdzi.

Ne reizi Helēnai prātā neiešāvās lielā, ērtā vannasistaba virs Makmahonu aptiekas, kur radiators turēja siltus biezos dvieļus un vilnas paklājiņš sasildīja nosalušās kājas.

— Cik jauki! — Helēna iesaucās, viegli skrienot lejā |ki kāpnēm. Lūisa smaids vēstīja, ka viņa rīkojās pareizi. Lūisam Grejam patika viegla dzīve, viņš negribēja redzēt raižpilnas sejas.

Aivija paskatījās laukā no sava dzīvokļa, kas atradās ārdurvju tuvumā. Viņa bija sīka, muskuļaina sieviete sirmot sākušiem īsiem matiem, grumbu izvagotu seju, l>et jautru smaidu. Bija grūti pateikt, vai viņai tuvojas četrdesmitā vai piecdesmitā dzimšanas diena. Aivija staigāja kokvilnas uzsvārčos ar sīku rozā un purpurkrāsas ziediņu rakstu. Viņa izskatījās pēc cilvēka, kas vienmēr ļoti daudz strādājis un spēj tikt galā ar jebkuru uzdevumu, būt par saimnieci daudziem dažādiem īrniekiem viņai nešķita īpaši grūti. Caur durvju stiklu, ko sedza biezi aizkari, viņa varēja pārraudzīt savu īrnieku iešanu un nākšanu.

— Vai dosieties izklaidēties? — viņa vaicāja.

Helēnu neaizvainoja Aivijas Braunas jautājumi. Tie tik maz līdzinājās izprašņāšanai Dzidrezerē! “Vai ejat pastaigāties pa ezermalu, misis Makmahona?” — “Atkal viena pati, Helēn?” — “Kur tu biji pēcpusdienā?” Viņa ciest nevarēja ne audumu veikala inisis Henlijas, ne viesnīcas Dena O’Braiena, ne arī daktera sievas Liliānas Kelijas sveicienus. Viņu acis zināja pārāk daudz.

Aivija Brauna bija pavisam citāda. Viņa tikai uzmanīja kāpnes, lai austrāliešu jaunieši neatvestu sev līdzi vēl kādu duci īrnieku, kas pārnakšņotu uz grīdas, un lai kāds nepieņemtu savā dzīvoklī apakšīrniekus, kuri ļautu dažiem izmantot istabu dienā un citiem naktī, atkarībā no maiņas darbavietā.

— Viņš ved mani parādīt Londonu, misis Brauna. — Atmetusi galvu, Helēna aiz patikas iesmējās.

— Sauciet mani par Aiviju, mīļā. Citādi mēs te esam misis Greja un misis Brauna^1 — mazliet par drūmu, — Aivija smējās.

Lūiss panācās uz priekšu paspiest Aivijai roku, līdz ar to radot iespēju viņu attiecībām pārtapt draudzībā. — Lūiss uu Helēna Greji, — viņš sacīja.

Helēna sajuta saviļņojumu trīsas. It kā būtu jauna meitene, nevis padzīvojusi laulības pārkāpēja, kas gaida cita vīrieša bērnu.

— Lēna Greja, — domīgi teica Aivija Brauna. — Jauks vārds! Izklausās pēc filmzvaigznes. Jūs tiešām varētu būt tilm-zvaigzne, mīļā.

Roku rokā viņi soļoja pa Ērlskortroudu un nogriezās Old-bromptonroudā. Likās, ka visos nosaukumos iemūžināti svarīgi notikumi vai viebis. Baronskorta... Un kauju vietas — Vater-lo un Trafalgara... Vietu nosaukumi skanēja cēli un cienīgi, īpaši ja gadiem ilgi nodzīvots tādā vietā, kur cilvēki runāja par Pedlsleinu, ar to domādami šauro taku, kas veda uz ezeru un sākās aiz bāra, kur saimniekoja vīrs ar milzīgi lielām kājām.

— Mēs šeit būsim ļoti laimīgi. — Helēna smaidīja un paspieda Lūisa roku.

— Noteikti! — Kāds veikalnieks nesa iekšā nepārdotos augļus un dārzeņus, ko bija izlicis apskatei pie savas tirgotavas. Zemē nokrita kāds zieds. Lūiss to pacēla. — Vai tas jums vajadzīgs? — viņš vaicāja pārdevējam. — Vai arī es to drīkstu uzdāvināt savai brīnišķīgajai sievai? — Lūisa smaids bija lipīgs.

— Tā nav jūsu sieva, draugs, — vīrs atbildēja, un viņa nogurušajā sejā arī uzplauka smaids.

— 0, ir gan! Mana sieva Lēna Greja. — Lūiss šķita aizvainots.

— Nekā nebija! Dot to neļķi jūs viņai varat, bet jūsu sieva viņa nav. Jums abiem kopā ir pārāk labi.

Viņi smējās kā bērni, skrienot projām pa ielu, un nonāca līdz itāļu restorānam.

Pie galda Lūiss saņēma Helēnas roku. — apsoli man kaut ko!

— Visu uz pasaules, tu taču zini...

— Apsoli, ka mēs nekad nekļūsim tādi kā tie pāri, kuriem

vairs nav nekā, ko sacīt viens otram. Vai apsoli? — Viņa acīs

vīdēja nemiers.

— Man vienmēr būs, ko tev sacīt, l>et iespējams, ka tu ne

vienmēr gribēsi klausīties. — Reiz jau viņam bija apnicis

klausīties, un viņš bija aizgājis, atstājot Helēnu vienu un raudošu Dublinā. To atgādināja Helēnas acis.

— Tu esi mana Lēna, kā teica Aivija — Lēna Greja. Tas ir filmzvaigznes vārds... Tu esi skaista un valdzinoša, mana mīļā... Domā tagad par sevi kā Lēnu... tas ir tikpat aizraujoši kā sākt jaunu dzīvi. — Lūisa acis iedegās, un Helēna saprata, ka noturēt šo vīrieti spēs vienīgi tad, ja vairs nestāstīs viņam par pilsētām ar vienu zirgu, ja nebūs provinciāla. Viņa patiešām kļūs Lēna Greja — sieviete, kas noturēs tādu vīrieti kā Lūiss... nebaidoties viņam apnikt un novecot.

Viņi nolēma šonedēļ piešķirt sev medusmēnesi. Ne darba meklējumu, ne smagas ikdienas, ne prātošanas, kā nopelnīt iztiku. Par to viņi sāks domāt nākamajā pirmdienā, desmitajā novembrī.

Tam vēl atliks daudz laika.

Lūiss bija tirgotājs. Nebija lietas, ko viņš neprastu pārdot. Protams, rekomendāciju viņam nebija. Viņš bija strādājis kādā firmā Īrijā, kur viņu augstu vērtēja. Augstu vērtēja līdz brīdim, kad Lūiss aizbēga ar īpašnieka meitu. Tā, lūk, bija noticis. Viņi devās uz Spāniju. Sīkumi palika noslēpumā, un neviens par tiem nekad nebija prašņājis. Tad sekoja nepārtraukta pārcelšanās no vietas uz vietu, par ko ziņas bija trūcīgas. Un tagad Lēna Greja arī negrasījās pētīt ko sīkāk.

Lūisam tika piedāvāta zināma naudas summa, lai viņš liktu meiteni, vienīgo bērnu ģimenē, mierā. Dabiski, viņš atteicās. Vēlāk, pirmajai kaislei pārejot, kad Lūiss saprata, cik ļoti kļūdījies, viņš nolēma sākt dzīvi no jauna. Arī par to daudz netika spriests.

Tas bija saistīts ar braucienu uz Ameriku un darbu tur, bet Ik'z vīzas, un j>ēc Amerikas bija Grieķija.

Viņš būtu braucis pēc Helēnas, kuru patiesi mīlēja, bet, viņaprāt, tas nebūtu godīgi. Helēnas bērni vēl bija pavisam mazi, viņa pati centās uzsākt jaunu dzīvi. Lūiss gribēja atgriezties tikai tad, kad varēs pierādīt, ka viņu mīl un vēlas paturēt līdz mūža beigām.

Protams, viņš zināja, ka Helēna dzīvoja Dzidrezerē. Un vienu vai divas reizes bija ieradies, lai no tāluma uz viņu paskatītos. Viņš to neuzrunātu arī šajā gadā, ja vien Helēna neliktos tik nelaimīga. Kādā ziemas dienā iepriekšējā janvārī Lūiss bija redzējis Helēnu asarainu vai lietus lāšu slacītu seju staigājām gar ezeru, atvairot kazenājus un nātres. Un Lūiss bija uzrunājis viņu.

Helēna viņā palūkojās ar tādu skatienu, it kā viņš būtu izkāpis no sapņa, un tad metās Lūisa skavās. Viņš sev pārmeta, ka ir bijis traks, gaidīdams tik ilgi. Bet Lēna to noliedza; viss bija brīnišķīgi. Ja Lūiss ierastos pēc viņas agrāk, Helēna nebūtu varējusi aiziet.

Bet tagad bērni jau bija diezgan lieli... ja arī ne pietiekami lieli, lai māti saprastu, tad vismaz tik paaugušies, lai bez viņas spētu dzīvot savu dzīvi. Ja patiesība nāktu gaismā, viņiem būtu labāk bez mātes. Nebija iespējama normāla dzīve kopā ar māti, kuras sirdī neradās prieks, cerība un vēlēšanās redzēt uzaustam jaunu dienu. Kita jau varēja pati par sevi parūpēties... Mēnešiem ilgi viņai pamazām bija iedvesta doma, ka māte varētu aiziet. Un Einets... Helēna bija darījusi visu iespējamo zēna labā, palīdzot tikt galā ar stostīšanos un aizvedot viņu pie māsas Madelēnas, vecas vientuļnieces, kuras skaidrās acis likās redzam visu un zinām, kas risinās katrā sirdī.

Helēna pat bija izdarījusi visu iespējamo kalpones Ritas labā, mudinot viņu mācīties, lai Rita bfitu labāka sarunu biedrene bērniem, kad... pēc... nu, kad tas notiks.

Martinš izdzīvos. To Helēna zināja nešaubīgi. Viņš apprecējās ar Helēnu, zinādams, ka viņa mīl citu vīrieti. Helēna bija solījusies neatstāt Martinu bez izsmejoša paskaidrojuma. Jā, protams, izskaidroties vajadzēja aci pret aci. Bet Martinš bija tik jūtīgs! Viņš būtu raudājis, būtu izturējies pavisam nepiedienīgi — meties ceļos un lūdzies, lai viņa paliek, varbūt draudējis izdarīt pašnāvību.

Nē, viņš tomēr bija pārāk nosvērts. Viņš samierinātos. Martin š bija pietiekami liels reālists, lai saprastu, ka allaž bija pastāvējusi tāda iespēja. Cik savādi un dīvaini, ka viņš neatbildēja!

Lūiss stāstīja, kurp viņi dosies nākamajā dienā. Viņš ar vilcienu aizvedīs Helēnu uz jūrmalu. Nekas nevarēja būt jaukāks par pastaigu pludmalē ziemā, kad tur l>cz viņiem neviena cita nebūs. Viņi varētu aizbraukt uz Braitonu un apskatīt divas lielās jūrā izvirzītās estakādes.

Varētu pastaigāties pa mazām šķērsielām ar sīkiem veikaliņiem, kam katram piemīt sava burvība.

Lūisa seja atdzīvojās aiz nepacietības izrādīt viņai visas šīs vietas. — Tu nekad to neaizmirsīsi! — viņš apgalvoja.

— Es nekad neaizmirsīšu neko no tā, ko daru kopā ar tevi, — viņa vienkārši atbildēja un redzēja Lūisa acis kļūstam valgas, jo bija pateikusi acīm redzamu patiesību.

Lēna Greja nekad neaizmirsa Braitonu. Tieši tur viņa sāka zaudēt bērnu. Viņa sajuta velkošas, lejupejošas, mēnešreižu spazmām līdzīgas sāpes, bet nolēma tās neņemt vērā. Kā solīts, viņi soļoja roku rokā, smējās par pelēkajiem mākoņiem un bēga no tumšajiem viļņiem, ko rotāja baltas putas.

Kad bērnam būs četri gadi, viņi to vasarā atvedīs šurp, un tad visi trīs rotaļāsies smiltīs. Viņi apmetīsies tajā pašā viesnīcā. Viņi būs bagāti un laimīgi, viņu bērnam nekā netrūks.

Lēna nepievērsa uzmanību krampju sajūtai vēderā.

Braitonas dzelzceļa stacijā viņa sajuta mitrumu, bet nolēma neiet uz tualeti pārliecināties, kas noticis. Kāda māņticība viņai lika cerēt: izliekoties, ka nekas nav noticis šeit, Braitonā, kur viņi bija tik laimīgi, viss beigsies labi.

Bet, kad abi atgriezās Viktorijas stacijā, šaubu vairs nebija.

— Kaut kas nav kārtībā, — viņa atzinās Lūisam.

— Vai varēsi tikt līdz mājām? — Viņa acīs vīdēja bailes.

— Es nezinu.

— Vēl tikai dažas pieturas.

Brauciens pagāja kā miglainā murgā. Lēna atcerējās, ka viņu noguldīja gultā, un manīja Aivijas seju pavisam tuvu.

— Viss kārtībā, mīļā. Turieties! Palieciet pavisam mierīga. — Lūiss stāvēja pie loga, kodīdams roku. — Ārsts tūlīt būs klāt. Kuru katru brīdi... Turiet manu roku!

— Es grasījos jums pateikt... — Lēna šņukstēja. Viņiem īpaši bija piekodināts, ka šajā mājā nedrīkstēs dzīvot ar bērniem.

Sāpes bija asas. Gājieni uz vannasistabu un atpakaļ — neciešami. Likās, ka asinis ir itin visur, pat uz Aivijas puķainā uzsvārča.

Tad parādījās ārsta, laipna, veca, noguruša vīra, seja. Lēnai viņš atgādināja tirgotāju, kas iepriekšējā nedēļā bija uzdāvinājis viņiem ziedu. Varbūt visi cilvēki Anglijā izskatījās līdzīgi.

Jautājumi par grūtniecības nedēļu skaitu, par komplikācijām agrāk. Ko tad teicis viņas ārsts?

— Nebija nekāda ārsta, — Lēna atbildēja.

— Redziet, viņa ir no Īrijas, — paskaidroja Aivija.

— Arī tur ir ārsti, — teica vīrs, kura sejā atspoguļojās nogurums.

— Nesakiet Pīteram! — Lēna lūdza. — Lai ko jūs darītu, tikai nesakiet Pīteram un Liliānai! — Lēna satvēra ārsta roku. Viņas acis mežonīgi spīdēja.

— Nē, nē, — ārsts nomierinošā tonī attrauca un vaicāja Lūisam, kurš joprojām stāvēja pie loga:

— Kas ir Plters un Liliāna?

— Nezinu. Cilvēki... no turienes, kur viņa dzīvoja.

— Jūsu sieva zaudējusi daudz asiņu... — ārsts iesāka.

— Vai viņa atlabs?

— Jā. Nav vajadzības vest viņu uz slimnīcu. Mēs esam visu izdarījuši. Es iedošu viņai ko nomierinošu... Vai jums jau ir bērni?

— Nē, — Lūiss teica.

— Jā, — sacīja Lēna.

Iestājās klusums.

— Viņai ir no iepriekšējās laulības, — Lūiss paskaidroja.

— Nabadzīte! — noteica Aivija.

— Rīt no rīta es atsūtīšu medmāsu. Pa ceļam mājās no pieņemšanas iegriezīšos arī pats.

— Paldies, dakter, — Lēna vārgā balsī pateicās.

Ārsts atbalstīja Lēnas galvu, kamēr viņa iedzēra nomierinošo līdzekli. — Pats ļaunākais jau ir garām, misis Greja, — viņš laipni runāja. — Jums kļūs labāk.

— Kā jūs mani nosaucāt? — miegaini ievaicājās Lēna.

— Jūs tagad gulēsiet. — Klusā balsī ārsts minēja Aivijai nepieciešamo: dvieļi, spaiņi, ūdens, turēt siltu istabu.

Kad visi bija aizgājuši, Lūiss pienāca pie gultas un saņēma Lēnas roku savējā.‘Pār viņa seju ritēja asaras.

— Piedod man, Lēna... Ai, Lēna, cik žēl, ka tā bija jānotiek!

— Vai tu vēl mani gribi? Vai tu vēl gribi, lai es palieku pie tevis, pat ja mums vairs nav bērnu, nav ģimenes? — Viņas bālā seja pauda satraukumu.

— Ak, mīļā! Protams, gribu... vairāk nekā jebkad, mana mīļā. Tagad, kad esam palikuši divi vien, mēs vēl vairāk esam vajadzīgi viens otram. Nekas mūs neizšķirs! Nekas.

Rievas Lēnas sejā šķita izlīdzināmies, un, pabāzusi Lūisa roku zem sava vaiga, viņa aizmiga. Viņš ilgi palika sēžam, glāstīdams tās matus, un dzirdēja vienīgi sievietes vienmērīgo elpu. Lūiss nemanīja ne Aivijas ienestā eļļas sildītāja šņākšanu, ne Londonas ielu troksni.

Vairākas dienas pasaule Lēnai likās pavisam jocīga. Viņa gaidīja istabā ienākam Ritu ar tēju un plāceņiem, lx;t izrādījās, ka ierodas Aivija ar buljonu un biskvītiem. Viņa gaidīja bērnus pārnākam no skolas. Un tad durvīs atkal ar jaunu cienastu parādījās Lūiss. Maza glāzīte tonizējoša vīna uz paplātes un divas zīdpapīrā ietītas šokolādes konfektes. Vai žurnāls ar iekšpusē iespraustu kartīti un ierakstu ‘ Es mīlu tevi!”. Vai arī kapātas vistas gaļas porcija, ko viņam iedeva stūra restorānā, kad bija izstāstījis, ka viņa sieva guļ slima.

— Jūs nu gan esat dabūjusi labu vīru! — prātīgi teica Aivija, kad Lūiss bija aizskrējis vēl vienā uzdevumā.

— Vai nu es to nezinu... — Lēnas vaigos pamazām atgriezās sārtums.

— Tas otrs puisis — īsts draņķis, vai ne? — Aivija līdzjūtīgi vaicāja.

— Otrs puisis? — Lēna apmulsa.

— Jūsu pirmais vīrs... Jūs teicāt... viņš teica tajā vakarā, kad te bija dakteris...

— Ai nē! Nē, Aivij. Viņš nebija draņķis. Nepavisam.

Aivija bija sprukās. — Nu, nekad nevar zināt. Ir jau visādi... — viņa novilka. Tad, it kā pierādot draudzību, piebilda: — Mans pirmais vīrs bija nekam nederīgs cilvēks. Man vienalga, lai to visi zina.

— Es priecājos. — Lēna patiešām priecājās. Aivija bija tik laipna pret viņu. — Vai jūs ar pirmo vīru sen jau esat šķīrušies?

— Ne visai. — Lēna noslēdza sarunu.

Kā gan lai pasaka šai sievietei, ka viņa tikai pirms deviņām dienām atstājusi Martinu Makmahonu? Vai gan Aivija vai kāds cits varētu saprast, ka pirms divām nedēļām Lēna Greja bija apmeklējusi misi Dzidrezerē kopā ar savu vīru Martinu un bērniem un cilvēki bija uzskatījuši viņu par Helēnu Makma-honu?...

Svētdien Lēnas vaigos jau bija atgriezies sārtums.

— Cik ilgi es biju gultā? — viņa vaicāja Aivijai.

— Tas atgadījās ceturtdien, mīļā. Jūs vēl nedrīkstat celties.

— Bet man jāceļas! Mēs gatavojāmies rit meklēt darbu.

— Nekādā ziņā! Vēl vismaz nedēļu.

— Jūs nesaprotat...

— Nē, jūs nesaprotat. Es apsolīju ārstam jūs paturēt acis. Ja ļaušu jums iet uz darba biržu, tad nu gan nepaturēšu acīs.

— Bet man jāiet, Aivij! Nopietni. Varbūt Lūisam uzreiz neizdodas atrast darbu, es varu darīt visu ko...

— Es zinu, ka varat, bet ne šonedēļ. Ticiet man!

— Man jāiet! — Lēna atklāja to, ko negribēja atklāt. — Man vajadzīga nauda — īrei. Man jums jāsamaksā īre. — Viņai bija prātā Lūisa atnestie gardumi, neapdomīgā tās naudas tērēšana, kas bija paredzēta Aivijai. Iespējams, Lūiss teiktu, ka Aivija ir lāga dvēsele un nesteidzinās viņus, vismaz vēl nedēļu...

Taču Lēna bija lepna. Viņa neļaus šai laipnajai sievietei domāt, ka viņi ir no tiem, kas kavējas samaksāt īres naudu. Lai kā viņai būtu jānomokās.

Aivija iekoda lūpā. — Vienas nedēļas īres maksa taču nenostāsies starp mums!

— Nē. — Lēna palika nelokāma.

— Nu labi, bet ļaujiet Lūisam pelnīt, mīļā. Es negrasos ņemt naudu, kamēr vēl neesat vesela, to es saku pavisam skaidri!

Kāpnēs bija dzirdami Lūisa soli. Lēna satraukti pacēla galvu. — Lūdzu, Aivij, klusējiet!

— Mans vārds lai ir likums! — Viņa draudīgi sarauca pieri, un abas iesmējās.

— Ko jūs abas te perināt? — Lūiss ienāca, laikrakstiem apkrāvies.

— Lūis, vai tu izpirki visu kiosku? — Lēna uzmeta baiļpil-nu skatienu avīžu nastai.

— Nācās to darīt, mīlulīt. Ne jau patikas pēc; man tās jāizpēta. Man rīt jāatrod darbs — vai esi to aizmirsusi? Man jārūpējas par savu skaisto slimo sievu un jāsamaksā īre negantajai saimniecei... — Viņš draiski skatījās no vienas sievietes otrā.

Aivija ierunājās pirmā. — Apstākļi ir mainījušies. Man nav nekas pretī ļaut jums padzīvot kādas nedēļas uz kredīta.

Lūiss pasniedzās un papliķēja Aivijai pa roku. — Jūs esal mums īsts draugs, lai gan pazīstat mūs labi ja nedēļu. Es negribu, ka jūs uzskatītu mūs par neuzticamiem staiguļiem, kas ievācas dzīvoklī un izmanto jūsu viesmīlību. Mēs samaksāsim, Aivij. Mēs te gribam palikt ilgi.

Aivija piecēlās no krēsla, kas atradās pie gultas. — Tā lai arī paliek. Jūs esat laimīga meitene, Lēna. Jums gadījies īsts vīrietis.

— Vai nu es to nezinu... — Viņa uzsmaidīja Lftisam.

— Un ja vajag atsauksmes vai ko tamlīdzīgu... Es tikai priecātos... — Aivija teica.

— Jūs esat ļoti laba. — Lūisa acis pauda pateicību. — Cilvēki ir labi, — izklādams laikrakstus uz gultas, viņš piebilda.

Lēna glāstīja Lūisa tumšos matus. — Viņa ir tik laipna, tīri vai sirds iesāpas... Iedomājies tik, nabaga Aivijai liekas, ka viņa varētu dot tev rekomendāciju!

— Es ļoti priecātos, ja viņa turētu vārdu, — Lūiss pavisam nopietni atbildēja.

— Aivija! Mēbelētu istabu saimniece? — Lēna brīnījās.

— Kurš gan cits teiks, ka uz mani var paļauties?

— Bet, Lūis... darījumos, firmā... tu taču nevari sacīt, ka tev ir Aivijas ieteikums...

Lūiss nopūtās. — Nav runa par darījumiem, mīlulīt. Es jau netikšos ar tirdzniecības vadītājiem, ar menedžeriem. Tu taču zini! Es strādāšu tādu darbu, kādu atradīšu. Aivija var ļoti noderēt, ja es gribētu strādāt viesnīcā par šveicaru vai bārā. Viņa varētu teikt, ka pazīst mani nevis desmit dienas, bet piecus gadus.

Šausmu pārņemta, Lēna paraudzījās viņā. — Tu nevari strādāt tādu darbu, Lūis... Es to nepieļaušu! Tā tas nebija domāts...

— Tā tas bija gan domāts. — Lūiss turēja abas viņas rokas savējās. — Es vienkārši biju muļķis un to laikā nesapratu. Un tad tu devi man iespēju.

Lēna ilgi raudāja.

Viņa raudāja par zaudēto bērnu. Un zaudētajiem sapņiem par to, ka Lūiss dzīvo lepnu dzīvi, — izrādījās, ka tā nepavisam nav. Viņa raudāja tāpēc, ka kaut kur Londonas rietumdaļā dzirdēja skanam baznīcas zvanus un iedomājās par saviem bērniem, kuri dodas uz misi; Lēnai nebija ne mazākās jausmas, ko Martinš tiem par māti stāstījis. Viņa raudāja tāpēc, ka bija slikta māte, pati sliktākā māte. Tāda, kas spēj atstāt savus bērnus. Nav brīnums, ka Dievs atņēma viņai šo tik ļoti gribēto bērnu.

— Tici man, es darīšu visu, lai būtu labi! — Arī Lūisa acis bija asaru pilnas.

— Lūis, pasaki man kaut ko...

— Visu, ko vēlies, mīļā! Visu.

— Vai Dievs uz mums ļoti dusmojas?... Vai tāpēc tā notika? — Runājot viņa pieskārās vēderam. — Vai tas ir sods, brīdinājums?

— Protams, ne! — Par to Lūiss bija pilnīgi pārliecināts.

— Bet Dievs par tevi nemaz nav tik labās domās. Tu visu šo laiku neesi gājis uz misi... — Lēna šaubījās.

— Neesmu. Tomēr es zinu, ka Viņš tur ir un ka Viņš ir mīlestības Dievs. Viņš pats to teica, vai ne? Viņš sacīja, ka tas ir pats svētākais bauslis — mīlestība citam uz citu un uz Dievu.

— Jā, bet, manuprāt, Viņš domāja, ka mums...

— Tavuprāt, Viņš domāja... Tavuprāt, Viņš domāja... Nu, nu, nu! Tam nav jēgas. Kad cilvēks ir laimīgs, tad domā, ka Viņš lēmis lielas lietas. Kad nomākts, tad uzskata — Viņš sagatavojis sodus... — Pieliecis galvai, Lūiss uzsmaidīja Lēnai. — Kas tā tev vispār par ticību, ja tu sāc visur saskatīt ļaunus nodomus? Šis bija negadījums. Tā teica ārsts. Varbūt to izraisīja satraukums... un viņam nebija ne jausmas, kāds šausmīgs satraukums... Uzklausi mani, mīļā: tu nedrīksti sākt domāt, ka Dievs nostājies pret mums! Viņam jābūt mūsu pusē.

— Es zinu. — Lēna jutās labāk. Lūiss runāja tik pārliecinoši.

— Un?...

— Un es beigšu Viņam uzbrukt un uzvelt visu vainu.

— Lieliski! Tagad izšņauc degunu un palīdzi man sameklēt darbu!

Lēna paklausīja, nosusināja acis un ar daudz vieglāku sirdi izskatīja darba piedāvājumus.

— Nākamajā svētdienā es aiziešu uz misi, — viņa nomurmināja. — Tad Dievs zinās, ka neesmu zaudējusi ticību Viņam.

— Dievs to zina. Ja tu neesi zaudējusi ticību man, kurš patiešām slikti pret tevi izturējies, tu nezaudēsi ticību arī Dievam.

Likās, ka nedēļa velka*«; bezgala ilgi.

Pirmdien Lūiss pārradās mājās nomākts. Bija gadījušies daži darbi celtniecībā. Šķita, ka Londonā sabraukusi vai puse Īrijas, un visi pieteicās pie celtniecības darbu vadītājiem. Lūisam nebija nedz piemērota auguma, nedz pieredzes un vēlēšanās cilāt cērti vai maisīt javu. Tā bija neauglīga diena.

Bet Lūiss bija apņēmies nezaudēt dūšu. — Nu neesi tik sarūgtināta! Nekāp laukā no gultas! Paklausies, ko teikšu! Šī ir Pirmā diena. Otrā būs veiksmīga. Ja tu izskatīsies tik sērīga, būs jo ļaunāk. Es nevarēšu nākt mājās un izstāstīt patiesību; man vajadzēs sadomāt melus.

Viņa teiktajā bija daļa taisnības. Naktī Lēna gulēja nomodā, kamēr Lūiss mierīgi gulēja blakus, bet viņa nebilda ne vārda par savām bažām.

Otrā diena bija lieliska. Lūiss pārnāca pacilātā garastāvoklī. Viņš bija dabūjis darbu — sāks strādāt jau rīt. Par nesēju lielā viesnīcā netālu no metro stacijas. Pirmās divas nedēļas viņš sāks darbu astoņos no rīta, bet pēc tam, iespējams, vajadzēs strādāt naktīs. Tas bija svarīgi.

— Kāj)ēc svarīgi? — Lēna vēlējās zināt.

Tāpēc, ka tad pa dienu Lūiss varētu meklēt citus darbus — tādus, kam, pēc viņu abu domām, viņš būtu piemērotāks. Bet tikmēr — vai nebija vareni? īres maksa bija nodrošināta. Viņam vajadzēja tikai divdesmit četras stundas, lai atrastu cienījamu nodarbošanos!

Lēna nespēja pasmaidīt. Viņa pūlējās, cik spēja, l>ct smaids neizdevās. — Es nevaru ciest, ka tev jādara kas tamlīdzīgs! — viņa žēlojās.

— Ak Dievs! Vai tāpat jau nebūs grūti strādāt to sasodīto darbu, un vēl jāklausās tavos pārmetumos! — viņš neizturēja. Satriekta Lēna palūkojās Lūisā. Bet viņš pasteidzās atvainoties. — Piedod, piedod! Man ne prātā nebija tev uzbrukt. Diena bija tik gara. Un man jau gandrīz ir četrdesmit. Viņi tā kā lika manīt, ka esmu par vecu tādam darbam. Nebija viegli, mīļā; es negribētu izgāzt dusmas uz tevi.

Samierināšanās bija tik jauka, cik vien iespējams. Viņi zināja, ka būs arī lādas reizes. Galvenais — tās apzināties un atzīt. Viņi abi ļoti nožēloja.

Trešdienas vakarā Lūiss stāstīja jocīgus nostāstus par viesnīcu. Vecākais nesējs bija krāpnieks, vadītājs — bezcerīgs nemākulis, reģistratoram auga ūsas, bet tā bija sieviete, viesi, ar kuriem viņš runāja, galvenokārt bija amerikāņu karavīri, kas dienēja dažādās bāzēs Lielbritānijā, — jauki puiši, lielākā daļa tīrie bērni. Diena likās ļoti gara, taču aizraujoša.

Lēnu viss ļoti interesēja, un viņa iemācījās visus nosaukt vārdā. Ceturtdienas vakarā Lūiss pastāstīja, kā galvenais nesējs mēģinājis piesavināties dzeramnaudu, kura pienācās Lūisam, bet skotu lēdija palikusi pie sava. Tā domāta tam jaukajam, mazajam puisim ar zilajām acīm, viņa bija uzstājīgi teikusi.

Skotu lēdijai galvenais nesējs laipni uzsmaidījis, bet paklusām nošņācies: — Es paturēšu tevi acīs!

— Ko tu atbildēji? — Lēna izrādīja lielu interesi.

— Es teicu, ka paturēšu acīs viņa darbu. Tas to apklusināja.

Lēna sāka skaļi smieties.

Lūiss tiks no turienes projām, pēc kādām dienām, sliktākais, nedēļām viņš atradīs sev ko piemērotāku.

Piektdien Lūiss pārnāca noguris, toties viņam bija samaksāts. Viņiem maksāja katru piektdienu, un trīs dienu algas bija diezgan, lai varētu samaksāt īri. Viņi iedeva Ai vijai aploksni ar naudu.

— Es domāju, jūs jau jūtaties pietiekami labi, lai mēs dotos to atzīmēt, — viņa teica. — Es uzcienāšu. Pāris alus kausu krodziņā, kur saimnieko mans draugs.

Viņi brauca ar sarkanu autobusu. Lēnas kājas vēl bija vārgas, bet izbraukums uzmundrināja. Autobusam virzoties uz priekšu pa Londonas pilnajām ielām, Aivija rādīja Lēnai dažādas vietas un Lūiss pievērsa uzmanību citām. Viņa jutās gandrīz kā meitene dzimšanas dienas izbraukumā.

Aivija parādīja kādu lielu kantori, kur kara laikā bija strādājusi, un sabombardētos rajonus. Viņa stāstīja: šis te ir lielisks delikatešu veikals, bet tas tur — ļoti cienījams lombards, kas var noderēt, ja gadījumā reiz pienāktu slikti laiki; lai tad noteikti sakot, ka to viņiem ieteikusi Aivija. Savukārt Lūiss rādīja Lēnai dažādus restorānus, viesnīcas un teātrus. Viņš prata visus nosaukt vārdā, bet nepastāstīja par tiem sīkāk. Tā bija daļa no Lūisa pagātnes, par šīm vietām Lēna viņu neizprašņāja, bet jutās pateicīga, ka tās tiek viņai parādītas. Viņi iegāja lielā, trokšņainā krogā, kur Aivija pazina lielu daļu apmeklētāju.

— Par tālu no mājām, lai te bieži iegrieztos, — sacīja Lūiss.

— A, es te kādreiz strādāju, bet tagad nerunāsim par to!

— Protams! — Lūiss saspieda Lēnas roku. Tas jau bija kaut kas! Viņi bija ielaidušies dēkā, kur šis un tas tika noklusēts... piedzīvojums tieši viņu gaumē.

Viņi visi trīs sēdēja pie galda. Daudzi pienāca klāt, un Aivija iepazīstinot minēja vārdus: Dorisa un Henrijs, Nobijs un Stīvs; saimnieku sauca par Ernestu. Tas bija neliela auguma vīrs ar daudziem tetovējumiem uz rokas. Viņš vairākas reizes pienāca pie galdiņa.

Lēna un Lūiss to ievēroja tāpēc, ka šeit neapkalpoja pie galdiņiem kā krodziņos Īrijā. Pašam bija jāceļas un jāiet pie bāra, lai piepildītu kausu.

Tikai ne Aivijai.

Abu sieviešu glāzes un Lūisa kausu piepildīja pats šefs, kā ļaudis dēvēja saimnieku. Lēna ievēroja, ka nemana naudu. Viņiem ar Lūisu bija diezgan naudas, lai pasūtītu alu, bet viņu piedāvājums tika atvairīts.

— Ernests parūpēsies par mums, — stingri sacīja Aivija. — Viņam patīk to darīt.

Vakaram ejot, Lēna ievēroja, kā Aivija ar skatienu seko mazajam, grumbainajam vīram, kas rosījās aiz letes, saņemdams apmeklētājus. Laiku pa laikam viņa acis sastapās ar Aivijas acīm, un viņš pasmaidīja.

Reizēm kāds apmeklētājs ievaicājās: — Kā klājas Šarlotei? — un Ernests vienmēr atbildēja: — Aizgāja pie mātes kā katru piektdienu.

Lēna saprata, kāpēc Aivija te ciemojās tikai piektdienās. Viņa prātoja, cik ilgi tas jau turpinājās. Varbūt kādreiz Aivija viņai to pateiks. Bet, iespējams, ka ne. Te jau nebija Dzidr-ezere, kur ikviena cilvēka dzīve tika izļiētīta krustām šķērsām, līdz nekas vairs nebija palicis pāri.

Šovakar tur krodziņā cilvēki runās...

Piepeši satrūkusies, viņa aptvēra, ka nezina, ko viņi runās. Vai Martinš pateicis, ka viņa aizbraukusi ciemos? Vai viņš teicis, ka Helēna ir saslimusi? Nē. Tad būtu vajadzējis visā iejaukt arī Pīteru Keliju.

Bet ko viņš sacījis bērniem? Lēna juta vaigus kaistam dusmās par to, ka Martinš nebija viņai izstāstījis, ko gatavojas teikt Kitai un Emetam. Viņa lūdza atklāt patiesību, ja vien Martinš to spētu, un ļaut bērniem viņai rakstīt. Bet acīmredzot to viņš nav darījis.

Aivija sarunājās ar Ernestu; abi sēdēja kopā kā sen precējies pāris, un viņa no Ernesta žaketes piedurknes lasīja nost pūciņas.

Lēna sajuta Lūisa skatienu. Atvairījusi atmiņas par Dzidr-ezeri, viņa pasmaidīja. — Par ko tu domā? — Lūiss gribēja zināt.

— Es domāju, ka esmu jau pietiekami vesela, lai dabūtu darbu... un nākamnedēļ aiziesim to nosvinēt.

— Es negribu, ka tu strādā.

— Es arī negribu, ka tu strādā, bet tas jau tikai uz neilgu laiku. Vēlāk mums būs stabilas darbavietas un sava māja kā visiem kārtīgiem cilvēkiem... — Viņa jautri pasmaidīja.

Tie bija vieni no daudzajiem meliem, ko Lēna stāstīja Lūisam.

Sestdien Lēna saposās un devās uz Millera darbā iekārtošanas aģentūru. Viņa apstājās ārpusē un trīs reizes dziji ievilka elpu. Viņa ierāva krūtīs auksto Londonas gaisu. Šis varēja būt daudzu neveiksmīgu darba meklējumu sākums. Kāpēc lai viņu kāds gribētu pieņemt darbā? Sievieti bez steno-grafēšanas iemaņām. Bez veiklas mašīnrakstīšanas prasmes. Bez atsauksmēm. Viņa bija par vecu, lai kantorī veiktu vienkāršākos pienākumus, un viņai nebija pieredzes, lai ieņemtu augstāku amatu.

Pie galda, kodīdama zīmuli, sēdēja adītā jakā tērpusies sieviete. Viņai bija patīkams smaids un nenoteikta sejas izteiksme. Viņa likās lēnprātīga, nepavisam ne tāda amatpersona, kādu varētu sastapt darbā iekārtošanas aģentūrā.

Sieviete pāri galdam pastūma veidlapu, ko Lēna drebošu roku aizpildīja. Gandrīz jebkurā punktā viņai likās, ka ir zaudētāja. Paļaujies uz sevi, viņa teica pati sev. Viņai nebija ne īstas pieredzes, ne rakstisku atsauksmju, toties bija kas vairāk nekā vietējiem skolu beidzējiem: spējas domāt un

uzņemties iniciatīvu. Lēna uzmundrinoši uzsmaidīja jakā ģērbtajai sievietei, kuras izspūrušie mati atgādināja putna ligzdu, — tā viņa centās noslēpt, cik nedroša jūtas. Šī sieviete vismaz negrasījās izsmiet Lēnu vai lūgt atstāt kantori, liekot saprast, ka tiek izšķiests dārgais laiks.

— Nu tā, liekas, ka viss. — Viņa jautri pasmaidīja.

Vērodama, kā sieviete lēni lasa aizpildīto veidlapu, Lēna tā

sažņaudza dūres, ka nagi iegriezās delnā. Viņa piespieda sevi neko nepaskaidrot un neatvainoties.

— Ir diezgan grūti pateikt... saprast, ko īsti jūs varētu... kur mēs varētu...

Lēna pūlējās izskatīties pēc iespējas pašapzinīgāka.

— O, es nepretendēju uz kancelejas vai sekretāres amatiem! — Viņa gandrīz nepazina savu balsi. — Bet es ceru, ka atradīsies kaut kas, kur varētu noderēt manas sevišķās prasmes un sabiedriskās īpašības.

— Kādas tieši? — Lēna saprata, ka sieviete galda otrā pusē ir apmulsusi vairāk nekā viņa.

— Atvainojiet, kā jūs sauc? — Lēna pajautāja.

— Mis Parka. Džesika Parka.

— Mis Parka, varbūt ir kāda iestāde, kas vēlas cilvēku, kurš var pamēģināt jebko, ne jaunu meiteni, kas sāk kāpt pa karjeras kāpnēm. Kur es varētu visur pielikt roku, atbildēt uz telefoni zvaniem, vest kartotēku, pagatavot tēju, turēt kārtībā telpas, domāt par jaunām idejām... — Pārlaidusi skatienu noplukušajam Millera darbā iekārtošanas aģentūras kantorim, Lēna pamāja ar roku, tā uzsverot teikto.

— Es saprotu, ko jūs domājat. Katra iestāde vēlētos tādu darbinieci kā jūs, — domīgi sacīja mis Pārka. Tajā brīdī iezvanījās telefons, un tūlīt pēc tam ienāca divas meitenes, kas gribēja tikai dabūt brošūras, un tad atkal zvanīja telefons.

Tas deva Lēnai laiku pārdomām. Kad Džesika Pārka atkal bija brīva, Lēna nolēma runāt tieši.

— Piemēram, šajā kantorī. — Viņa cerēja, ka balss pārāk jūtami nedreb. — Es redzu, ka jūs esat ļoti aizņemta. Varbūt tieši šī ir vieta, kur es varu būt noderīga.

Džesika Pārka nebija no tiem, kam viegli izšķirties; viņa likās satraukta. — Ai nē, es gan nedomāju... — viņa iesāka.

— Un kāpēc ne? Jūs esat pārāk noslogota. Es varētu veikt kādu uzdevumu. Sakārtot kartotēku...

— Bet es par jums neko nezinu...

— Jūs zināt visu par mani. — Lēna norādīja uz aizpildīto veidlapu.

— Es nevadu šo iestādi... Misteram Milleram būs vajadzīgs...

— Kādēļ man nesākt tūlīt? Tad jūs redzētu, vai es deru, un pēc tam varētu pieprasīt misteram Milleram palīgu.

— Nezinu, neesmu pārliecināta...

Lēna nogaidīja. Bija grūti noteikt Džesikas Pārkas vecumu. Viņai varēja dot četrdesmit vai četrdesmit piecus gadus. Bet tikpat labi viņai varētu būt trīsdesmit pieci. Tā bija sieviete, kas nebija par sevi rūpējusies un bija agri novecojusi.

Lēna nolēma izvēlēties pēdējo variantu. — Džesika, es jūs tā saucu, jo redzu, ka esat jaunāka par mani... Kāpēc nepamēģināt? Mēs jau neko nezaudēsim, ja neveiksies.

— Faktiski Džesija, un es esmu nedaudz vecāka par jums, — atzinās Džesija. — Nu labi. Bet tikai tik ilgi, lai mēs nenonāktu nepatikšanās.

— Kādās nepatikšanās tad mēs varam nonākt? Klausieties, es sameklēšu krēslu un apsēdīšos jums blakus.

Pirms Džesika paspēja pārdomāt, Lēna jau bija iekārtojusies. Viņa uzasināja zīmuļus, sakārtoja galdu un katrai reģistrēšanās veidlapai piesprauda koppapīru, zem tā paliekot otru lapu.

— Man tas nekad nebija ienācis prātā, — izbrīnījusies atzinās Džesija.

— Bet, protams, ienāca gan! — Lēna iebilda. — Jums vienkārši tam nepietika laika. — Telefona klausulē viņa mundri teica: — Millera darbā iekārtošanas aģentūra. Kā varam palīdzēt? — Tas bija daudz labāk par Džesijas “hallo”.

Lēna sacīja, ka gribot iepazīties ar kartotēkas sistēmu. Tā viņa varētu visvairāk palīdzēt. Galvenos vilcienos diezgan neskaidri to aprakstījusi, Džesija atstāja kartotēku Lēnas ziņā. Viņa acīm pārskrēja sarakstus, līdz bija atradusi meklēto. Nepagāja ilgs laiks, un īstā iedaļa bija rokā.

Brīvās darba vietas tirdzniecībā. Tādas viebis, uz kurām varētu pretendēt Lūiss Grejs — kad būtu zināms, kādas ir prasības un kur griezties.

— Tu gribi teikt, ka tā vienkārši iegāji un sacīji, ka esi viņiem vajadzīga? — Lūiss brīnījās.

— Gandrīz vai. — Lēna smējās, nespēdama ticēt, ka viss īstenojies. Nebija nekādas vajadzības atzīties Lūisam, cik ļoti viņa bija baidījusies.

Misters Millers bija sacījis, ka mis Pārka rīkojusies saprātīgi, no daudzo cilvēku vidus izvēlēdamās un ieteikdama nobriedušu sievieti. Džesiju šī negaidītā uzslava iepriecināja. Lēna uzsāks darbu pirmdien.

Viņa Lūisam neminēja īsto iemeslu, kādēļ uzņēmās šo darbu, un neatklāja, ka šī vieta viņiem varētu kļūt par īstu zelta raktuvi. Lēna gribēja darbā iekārtošanas aģentūras vārdā piezvanīt šīm firmām un iegūt visu vajadzīgo informāciju.

Tad Lūiss varētu pats tur griezties un interesēties par darba iespējām.

Viss rādījās lieliski. Lēna domāja, ka nākamajā dienā baznīcā varētu runāt ar Dievu bez rūgtuma.

Aivija diemžēl nezināja, kur atradās Romas katoļu baznīcas. Tās allaž stāvēja acīs. Viņa pavaicās. Kilbērnā Kveksroudā bija liela baznīca. Svētdienās iekšā un ārā vienmēr plūda milzīgi ļaužu pūļi. Tā varētu būt īstā.

— Kilbērnā... Vai tur varētu būt kas īrisks?... Vai kāds mūs varētu pazīt? — viņa apvaicājās Lūisam.

— Nē. Diez vai kopš tavas aizbraukšanas kāds aizceļojis no Dzidrezeres.

— Nē, protams, ne. Bet tu... Vai kāds nevarētu pazīt tevi?

— Mīļā, kāda tam nozīme, vai mani pazīst vai nepazīst! Tu jau bēguļo. Lai nu kā, vai man arī iet?

— Ja vien tas tevi neapgrūtina, es ļoti gribētu. Vienkārši lai pateiktos...

— Man par daudz ko jāpateicas. Protams, es iešu.

Londonā apmeklēt misi — tas bija īsts piedzīvojums! Atrast pareizo autobusu, atcerēties, kurā virzienā jābrauc. Šķērsot Kilbērnhairoudu un sekot cilvēkiem, kuri sacēluši apkakles un ap galvu apsējuši lakatus, lai aizsargātos no aukstuma. Pūlī bija vairāki ļx)ļi un arī itālieši.

Viņi nevienu nepazina.

Lēna visu, ko redzēja, salīdzināja ar svētdienas gājieniem uz misi Dzidrezerē. “Labrīt, misis Henlija, mister Folij, Den, Mil-dreda, mister Hikij, Bernardas māt, misis Diloņa, sveika, Li-liān, sveiks, Pīter! Cik jauki atkal sastapt tevi, Mora! Kā klājas, Ketlīn? Stīvij?” Jau pirms nokļūšanas baznīcā cilvēks jutās pārguris. Un, būdams tur, katrs pazina ikviena baznīcēna ieklepošanos un krekšķināšanu. Un jau zināja, ko teiks tēvs Beilijs, pirms viņš atvēra muti.

Pazīstamie latīņu vārdi apņēma Lēnu. Cik briesmīgi būt protestantam! Visā pasaulē nevar notikt vienādi dievkalpojumi. Nebūtu iespējams saprast protestantus Āfrikā vai Vācijā. Būt katolim likās tik droši. Un, ja biji tāds kā Lūiss, tik vienkārši. No augšas lejup lūkojās mīlestības Dievs.

Nākot laukā aukstajā vējā, Lēna jutās mierīga un laimīga. Tieši baznīcai blakus atradās avīžu kiosks.

— Tās visas ir vai nu Iru vietējās, vai arī reliģiskas avīzes, — Lūiss teica. — Es nopirkšu īstu laikrakstu no tā tur vīra, un tad iesim iedzersim. Ja?

Lēna pamāja, tomēr pārlaida acis virsrakstiem. Tās bija avīzes no mājām: “Kerņ/man”, “Cork WeeJdy Exnminer”, “Wex-forcl Frec Press”, “Connaught Tribune”. Un staip tām laikraksts, ko katru piektdienu piegādāja aptiekā. Viņi tajā atrada kinoseansu laikus, ziņas par pārdodamiem īpašumiem, jaunumus par grāfistes iedzīvotājiem, kam labi veicies civildienesta eksāmenos, kas apprecējušies vai nosvinējuši zelta kāzas.

Viņa jau grasījās aizgriezties, kad pašā pirmajā lappusē ieraudzīja attēlu, kurā bija redzams Dzidrais ezers un dažas laivas. Zem tā paraksts vēstīja: “Dzidrezeres pazudušās sievietes meklēšana pārtraukta.”

Acīm šaubās ieplešoties, Lēna lasīja, ka cienījamā Dzidrezeres aptiekāra Martina Makmahona sieva Helēna Makinahona pēdējoreiz redzēta pastaigājamies gar bīstamo ezeru trešdien, 29. oktobrī. Ūdenslīdēji un brīvprātīgie pārmeklējuši meldru puduriem pilno ezeru, bet neko nav atraduši. Redzēta apgāzusies laiva, un tika pieņemts, ka misis Makmahona iebraukusi ezerā un nav varējusi to novaldīt pēkšņajās vēja brāzmās, kas raksturīgas šim apvidum.

— Vai jūs to pirksiet? — vaicāja vīrs, kas tirgojās ar avīzēm. Helēna iedeva viņam puskronu un, sažņaugusi rokā avīzi, gāja projām. — Ei, esat jau jūs devīga, bet tik daudz gan nevajag! — vīrs sauca Helēnu atpakaļ — pēc sīknaudas.

Bet viņa nedzirdēja. — Lūis! — balsij dārdot pašai ausīs, viņa iesaucās. — Lūis, augstais Dievs...

Viņu piecēla kājās, un katrs ieteica kaut ko citu — svaigu gaisu, konjaku, viskiju, ūdeni, tēju, pastaigu, mierīgu pasē-dēšanu.

Vīrs, kas mēģināja atdot sīknaudu, uzstāja, ka tā jāieliek viņas rokassomiņā.

Beigu beigās viņu balstīja Lūisa rokas. Pa pusei ejot, pa pusei Lūisa nesta, Lēna saprata, ka viņi steidzas turp, kur varētu bfit vieni. Lūiss nemitīgi atkārtoja, ka vajadzētu sameklēt ārstu.

— Tici man, neko vairāk nav iespējams zaudēt. Ved mani projām no cilvēkiem!

— Lūdzu, mīļā, saņemies, lūdzu! — Bārā skanēja galvenokārt īrn izruna, bet runātāji, šķiet, atradās tālu projām. Visi bija aizņemti paši ar savām darīšanām. Nevienu neinteresēja vīrietis un sieviete, kuri sēdēja pie neskartām konjaka glāzēm un, nespēdami noticēt, lasīja ziņojumu par Helēnas Mak-mahonas meklēšanu.

— Nevar būt, ka viņš sacēla kājās visu pilsētu, policiju, detektīvus no Dublinas! — Lūiss neticīgi kratīja galvu.

— Viņš noteikti nav dabūjis vēstuli, — Helēna teica. — Viņš būs domājis, ka es patiešām esmu ezerā... Ak Dievs! Ak Dievs, ko es esmu izdarījusi!

— Bet mēs jau simt reižu esam visu pārrunājuši. Kur tu noliki vēstuli?

— Viņa istabā.

— Kā varēja gadīties, ka viņš vēstuli neieraudzīja? Pasaki man, kā!

— Varbūt viņš neiegāja istabā?

— Lēna, esi taču prātīga! Viņam bija tur jāieiet. Dieva dēļ, bija taču izsaukta policija! Pat ja viņš neieietu istabā, [Kilicis-ti tur ieskatītos.

— Viņš nevarēja to izdarīt, pakļaut bērnus tādām šausmām, ļaut viņiem domāt, ka es mirusi guļu ezera dibenā gluži kā Braidija Deilija!

— Kas viņa bija?

— Tam nav nozīmes. Martinš to nevarēja izdarīt, ne jau bērniem!

— Labi, bet kā tas iespējams, ka viņš nav dabūjis vēstuli? — Lūiss sāpjpilnu seju turpināja skatīties ziņojumā, it kā tas varētu izzust. — Kalpone. Tu saki, ka viņa vēstuli nepaturētu?

— Nē, nekādā gadījumā.

— Lai šantažētu tevi vai ko tamlīdzīgu?

— Runa ir par Ritu. Nē, tas nav iespējams!

— Tad bērni. Pieņemsim, ka viens no viņiem to atplēsa. Pieņemsim, ka viņi negribēja ticēt, ka tu esi aizgājusi. Tu jau zini, cik dīvaini var bfit bērni. Noslēpj vēstuli un izliekas, ka nekas nav noticis.

— Nē, — Helēna vienkārši sacīja.

— Kā tu vari būt tik droša?

— Es viņus pazīstu, Lūis. Tie ir mani bērni. Pirmkārt, viņi neatplēstu Martinam adresētu vēstuli... Bet ja to izdarītu... ja izdarītu...

— Pieņemsim, ka izdarīja. Tikai pieņemsim.

— Ja vēstuli atvērtu Einets, viņš to parādītu tēvam. Ja Kita, viņa piezvanītu man uz Londonu. Viņa zvanītu bez kavēšanās. Un pieprasītu, lai es atgriežos mājās.

Iestājās klusums.

Likās, ka tas ilgst veselu mūžību. Tad Lūiss ierunājās:

— Vai tu pieļauj, ka viņš ir izlasījis vēstuli?

— Man ļoti grūti iedomāties, ka viņš varētu izraisīt visu šo... — Helēna pamāja uz laikrakstu.

— Zini, tas varētu būt vienīgais veids, kā viņam tikt ar visu galā.

Atkal iestājās klusums.

— Man jāuzzina, Lūis!

— Kā tu to domā?

— Man jāpiezvana viņam. — Likās, ka Helēna grasās piecelties. Lūiss uztraucies viņā paskatījās.

— Ko tu gribi pateikt? Ko tu viņam teiksi?

— Lai pārtrauc meklēt ezerā. Pateikšu bērniem, ka esmu dzīva...

— Bet pie viņiem neatgriezīsies. Tu taču to nedarīsi, vai ne?

Bija gandrīz neciešami redzēt Lūisa ilgpilno skatienu. — Tu

zini, ka es neatgriezīšos, Lūis.

— Tad apdomājies. Kaut mirkli padomā!

— Par ko jādomā? Tu pats izlasīji aprakstu par to, kas man bija mugurā, kad es aizgāju. Es esmu bez vēsts pazudusi persona — kā tās, par kurām dzird ziņās. Viņi domā, ka es esmu ezerā... — Helēnas balss skanēja gandrīz histēriski. — Lai Dievs žēlīgs, viņi varētu pat sarīkot bēres!

— Ne jau bez līķa.

— Bet viņi domā, ka esmu mirusi. Par mani nevar domāt kā par mirušu! Vismaz bērnu dēļ ne. Viņiem jāzina, ka māte ir dzīva un vesela, un laimīga, nevis dubļos un meldros Dzidrā ezera dibenā.

— Nav tava vaina, ka viņi tā domā.

— Ko tu gribi teikt — nav mana vaina? Es atstāju viņus.

— Tā ir viņa vaina, — lēni sacīja Lūiss.

— Kādēļ tu tā runā?

— Viņš tā pateica bērniem. Tu devi iespēju izvēlēties, ko sacīt. Viņš pateica tā.

— Bet tīts nevar būt! Tas ir nejēdzīgi! Viņš nevarēja pateikt bērniem, ka viņu māte ir mirusi. Es gribu viņus redzēt. Es gribu redzēt viņus, vērot, kā viņi aug.

Lūiss skumīgi paraudzījās uz Helēnu.

— Vai tev tiešām kādreiz ir nācis prātā, ka viņš to atļaus?

— Protams, atļaus!

— Ka viņš piedos tev un sacīs: “Nu, nu, tev klājas labi kopā ar Lūisu Londonā, bet laiku pa laikam atbrauc uz mājām, un mēs tevi priecīgi gaidīsim.”

— Nē, ne tā.

— Bet kā tad? Padomā, Lēna! Padomā taču! Tā ir Martin a metode. Varbūt tā arī ir pati labākā.

Viņa pielēca kājās.

— Stāstīt diviem nevainīgiem bērniem, ka esmu mirusi, — jo viņš nespēj tiem pateikt, ka esmu no viņa aizgājusi!

— Varbūt viņš domā, ka tā viņiem būs labāk. Tu allaž saki, ka tā vieta ir pilna ar pļāpām un baumām. Varbūt līdzjūtība par mirušu māti ir labāka nekā tenkošana par tādu, kas aizbēgusi.

— Es tam neticu! Es viņam zvanīšu, Lūis. Man tas jādara.

— Tas nav godīgi. Tu teici tam nabadziņam, ka ļausi viņam izvēlēties, kā visu nokārtot. Tu to viņam atvēlēšot. Vai tad tu tā nerakstīji?

— Es neatceros tiešos vārdus.

— Vai tā bija vai nebija?

— Man nav kopijas! — viņa atcirta.

— Bet mēs to bieži pārrunājām.

— Tā es viņam teicu, — Helēna piekrita. — Bet man jāzina. Man jāzina, vai viņi patiešām... — Viss cīņas gars bija viņu atstājis.

— Iedomājies, ja nu viņi tiešām domā, ka tu esi mirusi, lēna! Lūdzu, padomā par to! Vai tas nevarētu būt pats labākais mazajai meitenei un mazajam zēnam? Ja tu tagad piezvanīsi, tev nāksies braukt mājās un visu paskaidrot. Martinš nonāks lielās nepatikšanās. Viņam būs daudz grūtāk. Padomā par to ļaunumu, ko tu vari nodarīt!

— Man jāzina, — asarām noplūdušu seju Helēna teica.

— Labi. Tad mēs viņiem piezvanīsim.

— Ko?

— Es piezvanīšu un teikšu, ka vēlos runāt ar tevi, tad redzēsim, ko man atbildēs.

— Tu nevarēsi...

— Dabūšu sīknaudu. — Drūmi savilktu seju, Lūiss devās pie bāra.

Vienā ņēmienā Helēna izdzēra visu konjaku. Tas apsvilināja rīkli kā nātres.

Viņi nezvanīja no bāra, jo tur bija pārāk trokšņains, lx*t turpat netālu atradās telefona būdiņa.

— Ko tu sacīsi? — jau desmito reizi vaicāja Lēna.

Lūiss nebija atbildējis, bet, dzirdot zvanu, viņš saņēma Lēnas seju vienā rokā.

— Es sacīšu to, ko vajag. Tici man! Es vispirms paklausīšos, ko viņš teiks.

Viņa cieši satvēra Lūisa roku un pielieca galvu pie klausules, lai varētu sadzirdēt.

— Dzidrezere, trīs, deviņi, deviņi. — Tā bija Kitas balss.

Lēna pacēla pie lūpām roku, lai atvairītu vārdus, kas lauzās

laukā. Tad atskanēja operatora balss.

— Jums zvans no Londonas... Runājiet!

— Hallo! — Lūiss ierunājās, viegli izmainījis balsi. — Vai Makmahoni?

— Jā, Makmahoni Dzidrezerē.

— Lūdzu, vai misters Makmahons būtu?

— Nē, atvainojiet. Viņš ir izgājis... — Lēnas acis iepletās. Martinam jau sen vajadzēja būt pārnākušam no mises. Viņiem vajadzēja sēdēt pie lenča galda. Kopš viņas aiziešanas mājā viss bija sagriezies kājām gaisā. Tad viņa atcerējās, ka tā bija sēru māja, māja, kur visi domāja, ka viņa noslīkusi.

— Kad viņš pārnāks?

— Lūdzu, vai drīkst jautāt, kas zvana? — Lēna lepni pasmaidīja. Tikai divpadsmit gadus veca, bet jau saprātīga un lietišķa. Nesniegs informāciju, pirms nebūs saņēmusi to pati.

— Mani sauc Smits. Esmu tirdzniecības firmas pārstāvis un apmeklēju tavu vecāku aptieku darījumu vizītēs.

— Šīs ir mūsu mājas, nevis aptieka, — paskaidroja Kita.

— Es zinu, atvaino par traucējumu. Vai es varētu parunāt kādu vārdu ar tavu māti? — Lēna tik cieši saspieda viņa roku, kā sagādāja Lūisam sāpes. Viņas acis iepletās milzīgi liekts. Ko atbildēs bērns?

Likās, ka paiet vesela mūžība.

Ko viņa gribēja, lai Kita teiktu? Kaut ko tādu: “Te valda liels sajukums — nav zināms, kur ir mana māte, bet viss noskaidrosies pirms Ziemsvētkiem.'’?

— Vai jūs zvanāt no Londonas? — Kita vaicāja.

— Jā.

— Tad jūs neko neesat dzirdējis. Ir noticis briesmīgs nelaimes gadījums. Mana māte noslīka. — Iestājās pauze, kamēr Kita pūlējās atdabūt balsi.

Lūiss klusēja. Viņa seja bija līķa bālumā. Tad, balsij aizžņaudzoties, izmocīja:

— Man ļoti žēl.

— Jā, es zinu. — Balstiņa skanēja ļoti vārgi.

Lēna bieži bija iedomājusies savus bērnus sarunājamies ar Lūisu un zināja, ka viņi saprastos. Lēna juta, ka viss iegrozītos veiksmīgi. Bet tas bija pirms šī briesmīgā pavērsiena.

— Kur tagad ir tavs tēvs? — Lūiss vaicāja.

— Viņš ietur lenču ar mūsu draugiem. Viņi grib tēvu mazliet izklaidēt.

Tiem vajadzētu būt Kelijiem, domāja Lēna.

— Un kādēļ tu negāji turp? — Izklausījās, ka Lūiss ir pa-tieši norūpējies. Lēna sajuta kaklā milzīgu kamolu.

— Es domāju: kādam vajadzētu būt mājās, ja gadījumā ir jaunumi...

— Jaunumi?

— Nu, viņi nav atraduši... ja gadījumā tiktu atrasts māmiņas līķis, — atbildēja Kita. Lūiss veltīgi pīdējās ko sacīt. — Vai jūs vēl tur esat?

— Jā... jā.

— Vai man palūgt tēvu, lai jums piezvana?

— Nē, nē. Es tikai piezvanīju, ja gadījumā nāktos braukt tur garām. Lūdzu, nesaki viņam neko un neuztrauc! Man ļoti žēl, ka iejaucos... tādā laikā...

— Tas bija nelaimes gadījums, — teica Kita. — Šodien misē tika aizlūgts par viņas dvēseles mieru.

— Jā, protams, protams!

— Lai viņa atdusētos mierā, — Kita paskaidroja. — Tātad man neteikt, ka piezvanījāt?

— Nē. Nē. Un vai tavs mazais brālītis turas dūšīgi?

— Kā jūs zināt, ka man ir brālis?

— Manuprāt, tavs tēvs un māte man to stāstīja, kad es biju aptieka.

— Noteikti stāstīja. Viņa vienmēr par mums runāja. — Izklausījās, ka Kita bija tuvu asarām. — Redziet, pie visa vainīgs vējš. Viss būtu labi, ja nebijis vēja. — Iestājās klusums. Tas aprija lielāko daļu no trijām minūtēm.

— Vai vēlaties sarunu pagarināt? — iejaucās operatore.

— Nē, paldies. Mēs esam beiguši, — Lūiss sacīja.

Un cauri tālumam viņi dzirdēja Kitas balsi sakām: — Uz redzēšanos, — un vēlreiz, vilcinoties, ja gadījumā viņa nebūtu, kā nākas, pabeigusi sarunu: — Uz redzēšanos.

Nolikuši klausuli, abi, cieši apkampušies, palika stāvam telefona būdiņā, kamēr ārpusē pret stiklu sitās lietus. Un visi, kas cerēja piezvanīt, pamanījuši viņu ciešanas, devās projām. Neviens nespēja lūgt šo pāri, kas acīmredzot tikko uzzinājis ko sliktu, atstāt būdiņu un doties laukā — īstajā pasaulē.

— Es varētu viņu nogalināt! — Lūiss teica, kad, vēl arvien nespēdami noticēt, viņi bija atgriezušies mājās.

— Ja viņš to darījis tīšām.

— Pārrunāsim visu vēlreiz!

Lūiss prasīja: — Kā viņš varētu nezināt? — Un uz šo jautājumu nekad nebija atbildes.

Viņi nespēja gulēt, kaut gan tas bija nepieciešams. Abiem no rīta vajadzēja iet uz darbu.

Reiz balsī, kurā nebija ne miņas no miegainības, Lūiss vaicāja:

— Vai viņš baidījās, ka ļaudis vairs nepirks tās sasodītās klepus mikstūras, ja domās, ka viņa sieva aizbēgusi, bet turpinās iepirkties, ja viņa būtu noslīkusi?

— Neprasi man! Es nepavisam viņu nepazīstu.

— Tu nodzīvoji kopā ar viņu trīspadsmit savas dzīves gadus.

Lēna klusēja. Pēc stundas viņa jautāja: — Ko Kita domāja

ar vēju... kāds vējš?

— Liekas, tajā vakarā, kad mēs aizbraucām.

— Es neatceros nekādu vēju.

— Es arī neatceros, l>et...

Viņam nebija vajadzības teikt ko vairāk. Tajā vakarā, kad abi uzsāka jaunu dzīvi, viņi nebūtu ievērojuši nedz pērkona negaisu, nedz sniegu.

Lēna ar laivu bija pārcēlusies uz ezera otru krastu netālu no čigānu nometnes; tur ar savu mašīnu (nu, labi — ar drauga mašīnu) gaidīja Lūiss. Par viņu plānu draugs neko nezināja, tikai to, ka Lūisam uz vienu dienu vajadzīgs braucamais. Viņi devās uz Dublinu un tad ar tramvaju tālāk uz Danlēri. Viņi pirmie uzkāpa uz kuģa. Un visu nakti no pašas Houlīhedas līdz Hjūstonai viņi runājās un pēc tam smiedamies ieturēja brokastis Laienskornerhausā.

Un visu šo laiku, ik dienu un ik nakti, ļaudis Dzidrezerē domāja, ka Helēna Makmahona atrodas ezera dibenā!

Lūisam taisnība. Martina sarūgtinājums bija dziļāks, nekā kāds no viņiem bija varējis iedomāties.

Džesijai bija māte, kas jutās savārgusi. Jau ilgi viņa nejutās labi. īsto vainu neviens nezināja. Savā pirmajā pilnajā darba dienā Lēna par to uzzināja visos sīkumos.

— Kāpēc lenča laikā jūs neaizskrienat viņu apraudzīt? — Lēna ieteica.

— O-o, es nevaru to darīt.

— Un kāpēc gan? Es taču palieku te, vai ne? Es jūs aizvietošu.

— Nē. Es negribu.

— Džesij, es negrasos atņemt jums darbu. Esmu jūsu palīdze. Es nekur neiešu un neatstāšu durvis vaļā. Ja gadīsies kaut kas, ar ko es netikšu galā, lūgšu cilvēkus pienākt vēlāk un parunāt ar mis Pārku. Kāda jēga mums abām te sēdēt, kad jūs esat tā noraizējusies par māti?

— Bet ja nu ienāk misters Millers?

— Es varu sacīt, ka esat aizgājusi pameklēt labākus rakstāmpiederumus. Jūs to ari varētu, pa ceļam. Uz stūra atrodas liels veikals. Pajautājiet, vai viņiem nav vairumtirdzniecības atlaižu! Mēs vienā reizē pērkam tik daudz aplokšņu. Viņiem vajadzētu dot mums atlaides.

— Jā... to es varētu izdarīt. — Džesiju vēl māca šaubas.

— Lūdzu, ejiet! — Lēna uzstāja. — Tieši tādēļ jau mani pieņēma: lai būtu jauka, prātīga, nosvērta sieviete, kas spēj uzturēt darba ritmu. Ļaujiet man nopelnīt savu algu!

— Vai tiešām tā domājat?

— Pilnīgi. Man ir daudz, ko darīt. — Lēna juta sejā samocītu smaidu. Ja vien Džesija Pārka zinātu, cik ļoti daudz viņai darāmā, cik daudz kas izlemjams, ja tikai rastos kaut brītiņš miera!

Izliekoties strādājam, Lēna Greja gatavojās izlemt, vai piezvanīt uz Dzidrezeri un pateikt, ka Helēna Makmahona ir dzīva un vesela. Stundām ilgās sarunas ar Lūisu nebija viņu pārliecinājušas. Viņa nevarēja uzrakstīt sev nekrologu un aiziet no Kitas un Emeta dzīves.

Pat ja viņas mazulis būtu palicis dzīvs, Lēnai vajadzētu atzīt: viņa neviļus savam dēlam un meitai likusi noticēt, ka ir mirusi. Nebija jēgas pārmest Martinam, ka viņam ir vājš raksturs. Lēnai bija nepieciešams laiks pārdomām. Laiks, kad viņai būtu pieejams telefons.

Tādēļ jau arī bija tik svarīgi dabūt nabaga Džesiju projām no kantora.

Lēna atlika uz vēlāku laiku Lūisam piemērota darba meklēšanu. Galu galā daudz kas atkarīgs no tā, ko viņa darīs. Ja viņa zvanītu uz mājām un pateiktu, ka ir dzīva un vesela, viss varētu mainīties. Tas varbūt nozīmētu, ka viņi ar Lūisu neuzsāks savu dzīvi šeit, Londonā, kā plānojuši. Viņai, iespējams, nāktos atgriezties mājās un atbildēt par padarīto.

Būtu neprātība mēģināt norunāt Lūisam tikšanos ar darba devējiem, ja viņa pat nezina, vai viņi vēl būs tepat. Lēna pūlējās iztēloties to skatu, kā Lūiss pavada viņu atpakaļ uz Dzidrezeri.

Viņas iztēle to nespēja. Lēnai neizdevās domās uzsākt sarunu, kas dzīvojamā istabā noritētu starp viņiem trim — Martin u, Lūisu un viņu pašu. Nebija ne vārdu, ne paskaidrojumu. Lēna domāja par bērniem, kas lipt 11 viņai klāt, apkamptu viņu, par Kilu, kura saka: — Es zināju, ka tu neesi mirusi! Es vienkārši to zināju. — Par Einetu, kurš stostījās arvien vairāk, līdz vārdi likās smacējam viņu.

Lēnai nāca prātā Rita — klusa un apmulsusi kaut kur pārējo fonā. Viņa domāja par melīgām sarunām ar Pīteru un Liliānu. Par Liliānas māsu, apņēmīgi mundro Moru, kura teica, ka dzīve ir pārāk īsa un visiem nevis jākavējas pie sliktā, bet jāpriecājas par labo, ko tomēr nesis viss šis notikums.

Visu laiku Lēna pūlējās atrast vietu Lūisam, bet tas viņai neizdevās. Viņa smaids, burvība, mīlestība pret viņu — nekas neiederējās šajās iztēles ainās.

Lēna saprata, ka viņai jābrauc vienai. Un viņa domāja, ka tīts ir jādara. Nebija iespējams diviem nevainīgiem bērniem paziņot, ka māte nav mirusi, nesastopot viņus vaigu vaigā. Viņa pat neiedomājās par sarunu ar Martinu. Cienās gadi pret viņu vienkārši bija izgaisuši. Lēna nespēja ticēt, ka sava ievainotā lepnuma vārdā kāds varētu uzvesties tā.

Viņa nepavisam nebija pazinusi Martinu.

Džesija aizgāja, aiznesot līdzi nemitīgo pļāpāšanu. Lēna cerēja, ka varēs pabūt viena kādu brīdi. Bet lenča stunda izrādījās viena no pašām rosīgākajām Millera darbā iekārtošanas aģentūrā. Visi strādājošie, kas cerēja mainīt darbu, izmantoja pusdienas pārtraukumu, lai saņemtu tuvākas ziņas un piereģistrētos citiem amatiem.

Lēna vai krita nost no kājām. Iespējams, tā arī bija labāk, viņa domāja, vērojot, kā aug iesnieguma veidlapu un autobiogrāfiju kaudzītes. Varbūt viņa nespētu izlemt pat tad, ja būtu vairāk brīva laika. Viņa jau divreiz bija pacēlusi un atkal nolikusi telefona klausuli. Ja viņa piezvanītu Martinam uz aptieku, būtu gandrīz neiespējami apvaldīt dusmas. Varbūt vajadzētu nogaidīt, līdz no skolas pārnāk bērni.

Vai dot ziņu ar kādu citu? Bet kuru? Ne jau ar Kelijiem. Nekad! Ja māsai Madelēnai būtu telefons... Lēna pasmaidīja par iedomu, ka savrupnieces namiņā varētu atrasties tāda moderna ierīce kā telefons.

— Jūs smaidāt, tas ir labi, — Džesija sacīja.

— Viii grilial teikt, ka es ne vienmēr smaidu? — Lēna saņēmās.

— Šodien jūs ļoti atšķiraties no tās sievietes, kāda bijāt sestdien. Es nodomāju: iespējams, nedēļas nogalē ar jums atgadījies kas slikts. — Likās, ka Džesija deg nepacietībā ko uzzināt.

Bet Lēna neielaidās paskaidrojumos. — Nē, nekā tamlīdzīga. Un kā klājas jūsu mammai? Priecājās, ka aizgājāt?

— Bija ļoli labi, ka aizgāju. — Džesija uzsāka vēl vienu juceklīgu stāstu par mātes gremošanas traucējumiem.

Līdz šim Lēnai bija licies, ka misis Henlija no Dzidrezeres audumu veikala bija vienīgā sieviete pasaulē, kam barība pirms sagremošanas bija pakļauta simts dažādām pārvērtībām, kuras viņu ārkārtīgi saistīja. Bet tagad Lēna saprata, ka Londonas rietumdaļā misis Henlijai sastopama līdziniece.

Lēnai bija trīspadsmit gadu ilga prakse, kā sejā atspoguļot ieinteresētību par drausmīgās misis Henlijas barības vadu. Nebija grūti notēlot interesi arī par Džesijas Pārkas mātes gremošanas traktu. Lēnas rokas darbojās, līmējot uz aktu vākiem jaunas, skaidrāk salasāmas uzlīmes, bet domās viņa atradās simtiem jūdžu tālu — pie ziemīga ezera Īrijā.

Ieraudzījusi Lūisa seju, Lēna saprata, ka šovakar sarunas par sāpīgo tēmu nenotiks. Šis te nebija cilvēks, kurš apsēstos, lai jau kuru reizi pārrunātu, kā vislabāk darīt bērniem zināmu, ka viņa vēl ir dzīva.

Līiiss bija noguris no garās darba dienas. Viņa rokas bija sasprēgājušas un pleci sāpēja. — Vai mums ir nauda karstai vannai? — viņš vaicāja.

Lūisa acis līdzinājās milzīgiem, tumšiem traipiem sejā, viņa smaids bija tik greizs un sirdi plosošs, kādu Lēna to vēl nekad nebija redzējusi. Viņai gandrīz aizžņaudzās elpa no spēja mīlestības un aizbildniecības uzplūda. Viņa strādās no krēslas līdz rītausmai un atkal līdz krēslai, lai Lūisa nogurums pagaistu.

Un Lēna zināja, ka viņš arī darītu tāpat.

Viņš gandrīz bija nomiris aiz ciešanām al)orta dēļ. Kā viņš sēdēja, turēdams Lēnas roku savējā un glāstīdams viņai pieri, un atstāja viņu tikai uz brīdi, lai atnestu kādu gardumu! Lēnas acīs sariesās asaras. Šis bija viņas vīrietis, viņas lielā mīlestība.

Viņa bija tik laimīga! Vienīgi daži dzīvē sastapa savu īsto mīlestību. Lielākā daļa ļaužu nožēloja vējā palaistas izdevības, zaudētas iespējas. Tikai dumja sieviete atteiktos no kaut viena laimes brīža, raizējoties un mokoties, un cenšoties izprast pagātni.

Viņa par to padomās pati. Viņa neizšķiedīs nevienu pašu kopā ar Lūisu pavadāmā dārgā laika minūti tam, ko viņš uzskatīja par sen atrisinātu jautājumu.

— Manuprāt, krietns strādnieks gan var atļauties karstu vannu, — mirdzošām un smejošām acīm Lēna teica. — Pikai ar vienu noteikumu.

— Kādu?

— Ka man jāiet tev noberzt muguru.

— Aivija būs šokēta — tādas izdarības vannasistabā!

— Muguras noberšana nav nekāda izdarība...

— Bet tā var tik tālu novest. Vai ne? — Lūiss viņā kaisli pavērās.

— Es teiktu, ka noteikti. — Lēna tā atklāja, ka spēj atkal nodoties mīlestībai. Un ne tikai spēj... alkst tās līdz tādai pakāpei, kas viņu pašu izbiedēja.

— Nu tad paplunčāsimies vannā! — paņēmis dvieli un sūkli, priecīgi iesaucās Lūiss un pasniedzās pēc sešiem pensiem no tasītes ar monētām, ko abi dēvēja par tērējamo naudu.

Tajā naktī krīze Dzidrezerē netika pieminēta.

Pamodusies piecos no rīta, Lēna vairs nevarēja aizmigt. Varbūt mēs par to runāsim. Varbūt pienāks īstais laiks, viņa sev pūlējās iestāstīt, bet saprata, ka māna sevi. Lūiss Grejs uzskatīja, ka viņas Dzidrezeres dzīve bija galā. Savā ziņā tas likās vislabākais atrisinājums. Lūiss rosīgi plānoja abu jauno dzīvi un negribēja atgriezties vecajā.

Tik skaidri, it kā viņi parādītos uz gultai pretējās sienas, Lēna redzēja Kitu un Emetu: Kita atmeta matus no pieres, viņas seja bija no lietus un asarām slapja, drūmu, saspringtu izteiksmi; Emetam acīs apjukums, viņš pacēlis roku pie kakla, kā to stostoties bieži darīja, pūlēdamies izveidot vārdus.

Viņa nevarēja ļaut bērniem domāt, ka ir mirusi. Gan viņa atradīs veidu, kā tiem pateikt taisnību.

Otrdien viņa to neatrada.

Aģentūrā ieradās misters Millers.

Viņa apmeklējumi allaž darīja Džesiju nervozu.

— Nesaprotu, kas viņam prātā — atnācis izspiegot, — viņa nošņāca.

— Tas ir viņa uzņēmums, — Lēna prātīgi iebilda. — Viņš tikai grib pārliecināties, ka viss kārtībā, apskatīties, vai mums nav kas vajadzīgs.

Džesija šaubījās. — Ja viņš domā, ka viss ir kārtībā un mēs vadām iestādi, kā nākas, kāda vajadzība nākt šurp? — lūpu kodīdama, viņa iebilda.

1.ēna saņēmās un iesmējās, lai gan domās atradās tālu no šīs tēmas. — Beidziet, Džesij! Paskatīsimies uz to no otras puses. Tieši tāpēc, ka viss rit labi, viņš grib atnākt un pakavēties kantorī. Vai kaut reizi esat šādi padomājusi?

Džesija nebija vis. — Lēna, tik drošu jūs laikam dara tas, ka esat precējusies, — Džesija sacīja.

Viņu uzskata par drošu! Lēna bija tik nedroša kā kaķēns — ja vien citi to zinātu! — Uzņemsim viņu sirsnīgi un negaidīsim, kamēr viņš visu izlemj mūsu vietā.

— Es gribētu... — Džesija baidījās izdarīt ko nepareizi.

— Vismaz pamēģināsim, — Lēna neatlaidās.

— Mister Miller, vai jums neliekas, ka mums nenāktu par sliktu iegādāties mazu galdiņu un dažus krēslus, kur apmeklētājiem gaidot apsēsties?

— Es nezinu. — Viņš bija gara auguma plikpauris ar olai līdzīgu galvu un allaž izbrīnītu sejas izteiksmi.

— Redziet, ja mēs viņiem liktu just, ka šeit ir vieta, kur var ienākt... gandrīz kā uz saviesīgu pasākumu... te nav jāstāv rindā kā pastā vai bankā.

— Bet kāds mums no tā labums?

Džesija sāka atkāpties, l>et Lēna saprata, ka vīrs patiešām grib zināt. Viņš nenoraidīja priekšlikumu.

— Mis Pārka — starp citu, viņa mani brīnišķīgi iepazīstināja ar visu — vērsa manu uzmanību uz to, ka pie mums taktiski notiek atkārtoti darījumi. Ja pirmoreiz būs veicies, cilvēks nāks atkal.

— Jā, bet klubkrēsli...

— O, es jau nedomāju par kaut ko greznu, mister Miller. Manuprāt, mis Pārkai prātā bija doma, ka šī ir tāda iestāde, kam var uzticēties, vieta, kur apmeklētājs jūtas kā mājās. — Lēna mundri un pārliecinoši smaidīja.

Un misters Millers māja ar galvu. — Tā ir laba doma, mis Pārka. Jā, patiešām! Interesanti, kur mēs varētu dabūt piemērotas mēbeles?

— Jums nevajag tērēt tam daudz naudas, mister Miller. Jums vienīgi mazliet jāparaugās apkārt. — Viņš izskatījās apmulsis. — Skaidrs, ka vislabāk ar to tiktu galā mis Pārka. Viņai vienmēr lieliski izdodas atrast tieši to, kas vajadzīgs. — Džesija pacēla acis. Viņa izskatījās pēc tādas, kura nekad nespēj atrast vajadzīgo: īsto jaku, frizūru, sejtis izteiksmi. Bet Lēna jau runāja tālāk. — Man padomā komisijas veikali. Varu derēt, ka, mazliet pameklējot, tur varētu izdevīgi iepirkties.

Pēc viņas pusdienas pārtraukuma... Tas ir, ja... Kā jūs domājat?

Pat Džesijas lēnā uztvere šoreiz netraucēja. Lēna pūlējās izbrīvēt viņai laiku, ko varētu pavadīt kopā ar māti. — .Ja man būtu mazliet laika... — viņa iesāka kā suns, kas pats lūdz pērienu.

— Tas atmaksātos vairākkārtīgi, — Lēna pabeidza Džesijas vietā.

— Nu, ja jums nekas nav pretī, mis Pārka... — Misters Mil-lers vēl šaubījās. Par laimi, Džesijas mūžīgā neizlēmība šoreiz noderēja. Neizklausījās, ka viņa alktu uzņemties papildu pūles.

— Es domāju, ka varētu...

Misters Millers beidzot iedegās. — Mēs varētu iegādāties pāris pelnutrauku. Un pat vecu lietussargu statīvu tādam laikam kā šobrīd.

— Galdu, uz kura būtu visa mūsu informācija, lai to nevajadzētu, tērējot laiku, lasīt pie letes. — Lēna apvaldīja aizrautību, pirms viņus visus pārņēma pārmēru liels entuziasms, kas šo plānu padarītu neīstenojamu.

— Jā, un tas, kā teica mis Pārka, it nemaz neizmaksās daudz.

Misters Millers apmierināts devās projām. Viņš priecājās par

šo apmeklējumu.

Džesija palūkojās Lēnā ar tādu skatienu, it kā viņa būtu savaldījusi lauvu krātiņā. — Es nesaprotu, kā jūs tā visu izdomājāt, nudien nesaprotu! Un vienmēr izdarāt tā, ka es parādos tik labā gaismā. — Viņa atgādināja savam saimniekam bezgala pateicīgu spanielu.

— Jūs arī esat laba, — Lēna apliecināja. — Jūs bijāt ļoti laba, atrazdama mani un atļaudama man šeit strādāt.

— Neko labāku savā mūžā es neesmu izdarījusi, — Džesija priecīgi atzina.

Lēna papliķēja viņai pa roku. — Tikai nesameklējiet mēbeles pārāk ātri! Vismaz lai paiet pāris nedēļu. Jums būs vairāk laika, ko pavadīt mājās, nevajadzēs steigties.

Lēna aptvēra, ka visu dienu izliekas.

Viņa izlikās jau kopš piecelšanās brīža, kad iegalvoja Lūisam, ka labi un laimīgi gulējusi viņa skavās. Kad stāstīja Aivijai, ka viņa tikai uzkopjot kantori un gatavojot tēju, jo negribot strādāt labāku darbu nekā Lūiss. Viņa nospēlēja īstu teātri klientiem, kuri zvanīja pa telefonu, un darba meklētājiem, kas nāca paši, katram apsolīdama lielisku izdevību.

Vai tā turpmāk būs vienmēr?

Jau Dzidrezerē bija pagājuši tik daudzi izlikšanās gadi. Izrādot interesi par jaunajām mežstrādnieku vējjakām, ko misis Henlija, katru kastē ieliktu, saņēma savā veikalā. Ar samocītu smaidu sejā klausoties Liliānas Kelijas izplūdušā stāstā par nepazīstamiem cilvēkiem, kas dzīvo lielās lauku mājās. Sakot Hikijiem, ka bifšteks bez kauliņa ir labs un bifšteks ar ribu ir mazliet paciets, bet tas jau pats par sevi saprotams — ja nemaksā par fileju, tad to arī nedabū.

Izliekoties savās mājās, Lēna juta sev pievērstas Martina acis. Zinot, ka viņš vaicās, kā to bieži darīja: — Vai tu esi laimīga? Vai viss kārtībā? — Un vajadzēja saņemties, lai atbildi viņa neizkliegtu kliegšus.

Viņa neizlikās vienīgi ar bērniem. Un tomēr spēja uzvilkt mēteli un pamest tos. Pamest tos, lai sekotu Lūisain Grejam.

Lēna bija domājusi, ka viss izrādīsies pavisam citādāk. Jauna dzīve, pēc kādas viņa allaž ilgojās. Mazulis — viņas un Lūisa. Bet kas bija iznācis? Viņa bija zaudējusi bērnu, ģimene mājās domāja, ka viņa mirusi, un izlikšanās turpinājās.

Lēna ilgojās būt mazajā, trūcīgajā namiņā, kur dzīvoja māsa Madelēna. Runāties tā, kā to darīja tur, kur neviens nedeva pa-domus — nedz kritiskus, nedz citādus, bet pati runāšana palīdzēja. Ja varētu izrunāties ar veco savrupnieci, viss kļūtu skaidrāks.

Tomēr tā bija bīstama iedoma. Ja tikai iedomājās — stāstīt mūķenei, ka esi ļāvusies kārdinājumam izpatikt savam iemīļotajam un atlikt brīdi, kad pateikt bērniem, ka neesi mirusi! Tam neviens nespētu noticēt.

Lēna nopūtās un uzlika sejai masku, kas būtu pieņemama jaunajai sievietei vārdā Dona, kura vēlējās strādāt viesnīcā par reģistratori.

— Esmu neskaitāmas reizes lūgusi šo darbu, lxd pēc viena acu uzmetiena visi saka, ka es nederot, — viņa sarūgtināta stāstīja.

Dona izskatījās pēc ielasmeitas. Viņas blondie mati pie saknēm bija tumši, nagi — netīri, bet krāsotās lūpas līdzinājās lielai, sarkanai brūcei sejā.

— Jūs esat pārāk valdzinoša, — Lēna viņai teica. — Jūs radāt nepareizu priekšstatu. Viesnīcu administratori vēlas, lai darbinieku izskats rada drošības sajūtu. Jūs varētu mazliet izmainīt savu ārieni. Tas būs tā vērts...

Meitene kā apburta klausījās. Vēl nekad neviens nebija par viņu izrādījis tādu interesi. — Kā izmainīt, misis Greja?

Lēna vērīgi viņā noraudzījās un tad deva pārdomātus padomus. Nekas neizklausījās pēc kritikas. Viņa runāja iedrošinoši. — Darba meklēšana ir aktrises izmēģināšana jaunai lomai. Un tagad, Dona, palūkosimies, vai varam dabūt tādu lomu, kādu jūs gribētu.

Dona uzmeta Lēnai pateicīgu, gandrīz mīlas pilnu skatienu un pirms nākamās dienas ģenerālmēģinājuma devās parūpēties par nagiem, matiem un tērpu. — Šī ir lieliska aģentūra! — viņa pie durvīm iesaucās. — Pat vairāk nekā aģentūra, tā ir vieta, kur katrs vēlētos atgriezties.

Lēna, Džesija un misters Millers apmierināti paskatījās cits citā.

Viņi atradās uz pareizā ceļa.

Lūiss satraukts uzskrēja pa kāpnēm. — Viņi grib, lai es šonakt sēžu reģistratūrā! — viņš iesaucās.

— Reģistratorā?

— Jā. Kāds darbinieks piezvanīja un pavēstīja, ka ir saslimis, un viņiem cita nav. Tā ka esmu paaugstināts par nakts administratoru.

— Vai tev jāstrādā visa nakts?

— Nūja. Tādēļ jau mēs esam nakts administratori. Bet tas nemaz nav slikti, ja domā par karjeras kāpnēm, vai ne? — Aiz prieka starojošs, viņš izskatījās līdzīgs piemīlīgam, uzslavu alkstošam kucēnam.

Cik vien iespējams bezkaislīgi Lēna palūkojās uz Lūisu. Nav nekāds brīnums, ja viesnīcas direkcija uzskatīja, ka viņš var sēdēt reģistratūrā — uzņemt vēlus viesus, veiksmīgi tikt galā ar visu. Jābrīnās, ka viņam tik ilgi ļāva valkāt nesēja formas tērpu. Lūiss neapšaubāmi bija vīrs, kurš radīts augstākam sabiedriskajam stāvoklim.

— Tu pārmocīsies.

— Bet rītdiena man būs brīva! Un es iedomājos, ka tev

varbūt varētu piemesties gripa un tu paliktu mājās, lai pa

kavētu man laiku.

— Tev vajadzēs izgulēties.

— Es labāk gulēšu, tevi apskāvis.

— Paskatīsimies. — Lēna uzsmaidīja viņam.

Nebija īstais laiks stāstīt Lūisam, cik viņa izmisusi, ka šonakt nebūs iespējams galīgi izlemt, kas viņai darāms. Un kā

paziņot bērniem priecīgos jaunumus. Lēna saprata, ka nav īstais laiks atzīties Lūisam, ka viņa nedomā paņemt brīvu dienu.

Viņa pasmaidīja, kad abi meklēja Lūisa jaunajam amatam piemērotu kreklu.

— Vai tu ilgosies pēc manis? Vai jutīsies vientuļa?

— “Jā” ir atbilde uz pirmo jautājumu, “nē” — uz otro. Es varbūt atpūtīšos, varbūt iziešu un papētīšu apkaimi.

— Un tu neko nedarīsi... tu zini — neko neizlemsi?

Viņš vaicāja, vai Lēna nezvanīs uz mājām. Viņa to saprata. — It neko. Neko nedarīšu līdz tam laikam, kad mēs abi visu pārrunāsim un kopīgi izlemsim.

Likās, viņu pārņem atvieglojums. Un tad viņš projām bija, viegliem soļiem noskrēja lejā pa kāpnēm tik drīz pēc tam, kad bija pa tām steidzies augšā.

Lēna aizsmēķēja un dziļi ievilka dūmus. Pirmo reizi kopš pamošanās viņa bija viena. Ar laiku pārdomām un bez traucējumiem. Tomēr nez kāpēc šķita, ka tas nav pareizi. Istabas sienas, kuras klāja sārtas un oranžas tapetes, šķita sašaurināmies. Viņai ienāca prātā grāfs Montē Kristo — kā viņa cietuma kameras sienas katru dienu nedaudz pavirzījās. Tas pats notika viņas istabā. Starp galdu un logu tagad pavisam noteikti bija mazāks attālums nekā pirms tam. Kad bija izsmēķēta cigarete, Lēna juta, ka nespēj te palikt ne mirkli ilgāk.

— Es negribu, lai jūs domātu, ka grasos kļūt par nelūgtu viešņu.

— Nepavisam, mīļā. Nerunājiet tā! Man vienmēr patīk, ka kāds pakavē laiku. — Aivija bija aizņemta ar derībām futbolā. Katru nedēļu viņa tām veltīja krietni daudz laika. Kad viņa laimēs, visa dzīve pārmainīsies. Viņa nopirks lielu viesnīcu pie jūras, pieņems administratoru un pati kā īsta dāma dzīvos savā dzīvoklī viesnīcas augšstāvā. — Vai nav tiesa, Paklājiņ? — viņa uzrunāja veco kaķi. Tas priecīgi iemurrājās.

Lēna noglāstīja runča veco, sirmo galvu. — Kaķi ir liels atbalsts. Es ļoti mīlēju Faruku mājās, lai gan tas patiešām bija kaķis, kas gāja, kur pats gribēja. — Pēc Lēnas acīm bija redzams, ka viņa atradās tālu projām.

— Vai tad, kad bijāt maza meitene?

— Nē, nē. Mājās, — Lēna sacīja. Tā bija pirmā reize, kad viņa zaudēja piesardzību. Viņa aptvēra, ka Aivija to ievērojusi.

Aivija neko neteica, bet rosījās, gatavodama tēju. Paskaidrojumi nebija vajadzīgi. Lēna jutās tikpat brīvi un nepiespiesti kā māsas Madelēmis namiņā, lai gan divas tik atšķirīgas vietas būtu grūti atrast. ..

Šajā ziemas vakarā māsa Madelēna sēdēja pie uguns un sarunājās ar kādu no Dzidrezeres iedzīvotājiem. Tā varēja būt Rita, kura plānoja savu nākotni, tas varēja būt Pedlijs — vīrs, kurš trīsdesmit septiņus gadus saimniekoja krodziņā un ne reizi nebija tur iemalkojis vienu vienīgu mēriņu. Varbūt tā bija sērojošā atraitne Ketlīna Salivana, kas vadīja remontdarbnīcu un ļoti uztraucās par visu, arī par abiem spēcīgajiem dēliem. Un vēl tur uz maisa sēdēja kāds dzīvnieks: lapsa, suns vai tītars, kuru no liktenīgas iespējas kļūt par Ziemsvētku cepeti paglāba laimīgs gadījums, kas atveda putnu līdz savrupnieces mājoklim.

Un tur nebūs nedz izprašņāšanas, nedz cenšanās aizstāvēt neattaisnojamo.

Tieši tāpat kā šeit, Ērlskortā, istabā, kur redzēja labi ja sprīdi tapešu. Visu sienu aizsedza plaukti ar nieciņiem un senu izbraukumu fotogrāfijas. Liels spogulis tik tikko spēja pildīt savu uzdevumu — tik daudz vēstuļu un atklātņu bija iestiprināts tā rāmī. Te bija krāsaina stikla vāzes, rūķi, mazi olu trauciņi un pelnutrauki. Un tomēr šajā telpā jautās tāda pati gaisotne kā vientuļnieces namiņā: te nevajadzēja izlikties.

Un te neviens nepieprasīs paskaidrojumus, kādus varbūt neesi gatavs sniegt.

Pavisam dabiski, it kā tā tam vajadzētu būt, Lēna Greja sāka savu stāstu. Tēja bija ielieta, cepumu paciņa attaisīta. Un, kad Lēna tika līdz svētdienai, līdz atklājumam laikrakstā un telefonzvanam uz mājām, Aivija piecēlās un, ne vārda neteikusi, uzlika galdā divas mazas glāzītes un konjaka pudeli. Lēna atvēra somiņu un parādīja laikraksta izgriezumu. Aivijas sīkajā, jautrajā sejā atspoguļojās tikai līdzjūtība. Tur nebija manāms nedz pārsteigums, nedz neticība, pat tad ne, kad viņas izlīdzināja avīzes lapu un izlasīja ziņu par nāvi, kas visus bija tik ļoti satriekusi. Likās, ka Aivija uztver un saprot stāvokļa nopietnību, panikai tomēr nepadodamās.

Māsa Madelēna nekad nepastiepa roku, lai kādam pieskartos. Viņa deva siltumu un atbalstu bez apkampieniem. Aivija Brauna bija tāda pati. Viņa stāvēja dzīvojamās istabas otrā pusē, atbalstīdamās pret kumodi, kur glabājās visas viņas skaņuplates.

Viņa stāvēja, rokas sakrustojusi, un izskatījās pēc tipiskas britu mājsaimnieces. Tikai matu rullīšu trūka. Puķains priekšauts cieši apkļāva sīko augumu, sejā nopietna izteiksme: viņa klausījās Lēnas stāstā. Līdzjūtība un sapratne plūda no viņas gandrīz taustāmiem viļņiem. Pat turot raudošo Lēnu cieši apskautu, Aivija nespētu vairāk izrādīt savas rūpes un bažas.

— Labi, mīļā, — pēc ilgas klusēšanas Aivija ierunājās. — Jūs esat izlēmusi, vai ne?

— Nē. — Lēna bija pārsteigta. Nekad vēl viņa nebija tādā neizpratnē.

— Jūs esat, Lēna. — Aivija likās pilnīgi pārliecināta.

— Kādēļ jūs tā sakāt? Ko tad es esmu nolēmusi darīt?

— Jūs viņiem nezvanīsiet, mīļā. Tā tas ir, vai ne? Jūs nedarīsiet it neko. Jūs ļausiet viņiem domāt, ka esat mirusi.

Viņas runājās, stundas neskaitīdamas.

Lēna pastāstīja, kā Lūiss viņu mīlējis, bet tad atstājis. Kā atgriezies. Ka par šādu dzīvi viņa sapņojusi. Viņa aprakstīja Martinu Makmahonu un cerēja, ka portrets iznācis godīgs. Līdz svētdienai Lēna par viņu būtu runājusi ar apbrīnu un dziļu pieķeršanos. Būtu bijusi vainas apziņa, lai gan savu darījuma tiesu viņa uzticēja vēstulei.

Bet tieši tā visu bija mainījusi.

Martina rīcība bija nogalinājusi visas jūtas, ko Lēna loloja pret viņu. Tas cilvēks bija īsts briesmonis, mazpilsētas cienīguma upuris. Gluži tāpat kā kopā ar Lūisu Lēna un Aivija visu soli pa solim pārrunāja. Apsvēra iespēju, ka vēstule varēja nenokļūt līdz Martinam. Un secināja, ka tā domāt nav saprātīgi.

Ar Aiviju runāties bija viegli. Lēnai nevajadzēja bīties, ka var sarūgtināt sarunu biedreni. Un beigās Aivija palika tikpat pārliecināta kā sākumā.

Lūiss Grejs bija vienīgā mīlestība Lēmis dzīvē. Trīspadsmit gadus Lēna viņu gaidīja, un tagad abi bija kopā. Aivija un Lēna zināja, ka to nedrīkst pakļaut briesmām.

— Bet mani bērni? — l>alsij drel>ot, prasīja Lēna. Viņa juta, ka asaras nav tālu.

— Ko jūs atgriezdamās varat viņiem dot? — jautāja Aivija. Klusuma brīdis nebija naidīgs. Lēna pūlējās domāt. Viņa varētu bērnus apskaut un glāstīt. Bet tā būtu ņemšana, ne došana. Viņa varētu bērnus apkaunot. Un tad atkal tos pamestu. — Kādēļ atstāt bērnus divas reizes? — Aivija jautāja. — Vai nepietika jau ar vienu?

— Ja viņi pārmeklēs ezeru un neko neatradīs, tad sapratīs, ka es neesmu mirusi. Viņi sāks mani meklēt. — Runādama Lēna apjauta, ka ir sākusi izšķirties. Viņa jau vairs tikai pētīja, vai plānā nav trūkumu un bīstamu vietu.

— Jūs teicat, ka ezers ir dziļš?

— Jā, jā.

— Iespējams, tur kāds ir noslīcis, bet tā arī nav atrasts.

— Jā, tiešām.

— Jūs viņu mīlat, Lēna. Sakiet viņam, ka neatgriezīsieties savā iepriekšējā dzīvē. Lai viņš būtu par to pilnīgi pārliecināts. Viņš negrib, ka jūs šaubāties vai uztraucaties.

— Viņš atstāja mani, un es pusi mūža svārstījos un uztraucos.

— Taisnība. Bet jūs viņam piedevāt. Jūs ar viņu aizbēgāt. Nezaudējiet viņu tagad!

— Varbūt es dzinos vienīgi pēc sapņa.

— Tas liekas pietiekoši reāls. Nezaudējiet viņu, Lēna! Pārāk daudzas ir gatavas viņu pakampt, ja jūs izlaidīsiet viņu no rokām. — Ai vija runāja ar lielu pārliecības spēku.

— Vai jūs to zināt tāpēc, ka pati tā reiz izdarījāt?

— Nē, mīļā. Es to zinu tāpēc, ka tā neizdarīju. — Lēna paraudzījās Aivijā ar neizteiksmīgu skatienu. — Ernests, krodziņā. Viņš gan nav tāds skaistidis kā jūsu Lūiss, bet viņš ir vīrietis, ko es mīlēju un joprojām mīlu.

— Ernests? Tas, kuru satikām piektdien?

— Ernests, ar kuru es satiekos ik piektdienu jau gadiem ilgi.

— Kāpēc jūs satiekaties tieši piektdienās?

— Tas visai nedēļai piešķir mazliet jēgas, turklāt piektdienās viņa nejaukā sieva dodas apciemot māti.

— Kas notika?

— Man pietrūka drosmes. Es nebiju pietiekami drosmīga. — Un atkal iestājās klusums, bet bis nenomāca. Aivija no jauna piepildīja konjaka glāzītes. — Mēs kopā strādājām krodziņā. Es biju tikko sākusi, kad izcēlās karš. Konu, manu vīru, iesauca armijā. Tomēr tas bija jauks laiks. Ir muļķīgi teikt, ka mums patika karš, bet jūs jau zināt, ko es ar to domāju. Cilvēki bija ļoti draudzīgi. Neviens nezināja, vai atradīsies tepat arī pēc nedēļas. Citos apstākļos es, iespējams, neiepazītos ar Ernestu. Gaisa trauksmes laikā mēs visi gājām lejā uz bumbu patvertni, un krodziņā mēs klausījāmies radio. Visi jutās ļoti tuvi, kā cilvēki, kas izglābušies pēc kuģa bojāejas.

Aivija pasmaidīja, atceroties senos laikus. — Viņam bija divi bērni, un Šarlote, protams, turēja abas acis vaļā un ar aizdomām visus nopētīja, pirms kaut kas vispār bija sācies. Klīda runas par mūsu drosmīgajiem zēniem frontē un viņu draiskajām sievām, kuras lieliski pavadīja laiku. Visi ļāva, lai straume viņus nes; tas radīja daudzas nepatikšanas.

— Vai jūs Konu vispār mīlējāt?

— Nē. Vismaz ne tā kā Ernestu. Tajos laikos meitenes vienkārši apprecējās. Kā jūs redzat, cs nebiju nekāda skaistule.

Man nebija daudz bildinājumu. Priecājos, ka gadījās Rons. Kad mēs apprecējāmies, man bija divdesmit deviņi, gandrīz jau trīsdesmit. Viņš bija desmit gadus vecāks. Viņš gribēja, lai viss ir, kā nākas: jauka, tīra māja, laba maltīte uz galda. Viņš pat negribēja iziet sabiedrībā. Kad mums neradās bērni, viņš nebija īpaši sarūgtināts. Manuprāt, viņš domāja, ka tie varētu sajaukt un piegružot māju. Es aizgāju pie ārsta pārbaudīties, bet Rons ne. Es sacīju, ka mēs varētu adoptēt bērnu, bet viņš atteicās audzināt cita vīrieša dēlu.

— Aivij, man ļoti žēl...

— Jā. Nu, citiem jau ir gājis tāpat. No jūsu stāstītā var noprast, ka arī Dzidrezerē cilvēki ar daudz ko samierinās.

— Tas tiesa. Visi, izņemot mani.

— Man bija dota tāda pati iespēja kā jums, bet es to neizmantoju. Tāpēc zinu, ko runāju.

— Ernests?

— Jā. Viņš aicināja mani sev līdzi. Bet es jutos vainīga. Ārkārtīgi vainīga. Tāds brīdis: mans vīrs cīnījās par dzimteni. Ernestam — sieva un bērni. Man bija bail. Baidījos, ka Ernests nožēlos, ka es tomēr nebūšu viņam īstā. Bija bail, ka Rons var sabrukt. Kā redzat, es neaizgāju.

— Un kas notika krodziņā?

— Krodziņā. Jā. Tur bija vairāk darbības nekā frontē. Likās, ka Šarlotei kāds raidītājs visu dara zināmu. Viņa zināja, ka Ernests lūdza mani aiziet kopā ar viņu un es atteicos. Viņa izvēlējās īsto brīdi, pavēlēja man atstāt krodziņu un viņas klātbūtnē vairs nepārkāpt tā slieksni. Tajā dienā es arī aizgāju.

— Ko jūs darījāt?

— Atgriezos dzīvoklī un tīrīju to, līdz viss spīdēja un laistījās. Kad Rons pārnāca no kara, viņš bija vēl nerunīgāks nekā pirms tam. Viņš bija ļoti neapmierināts. Pēc viņa domām, valsts nenovērtēja karotājus. Ronu vairs nekas neiepriecināja. Un tad burvīgā Šarlote atrakstīja, ka, viņasprāt, Ronam vajadzētu visu zināt. Tas viņam bija pēdējais piliens. Es esot draņķe un riebekle, viņš sacīja; viņš vairs nevēloties mani pazīt. Šis stāstiņš nav diez cik uzmundrinošs, vai ne?

— Ko jūs ar to gribat teikt?

— Es jums stāstu, ka man ir piektdienas vakari.

— Un Kons?

— Viņš aizgāja. Tas bija savādi. Viņš vienkārši teica, ka neko vairs negribot dzirdēt. Tajā pašā nedēļā, kad atrakstīja Šarlote, viņš izvācās.

— Vai jūs gribējāt, lai viņš paliek?

— Toreiz laikam gan gribēju. Biju nobijusies. Man neviena nebija, nekā, kā dēļ vērts dzīvot. Bet viņam, protams, vajadzēja aiziet, viņš mani necieta, un es viņu pat lāgā nepazinu. Es pārcēlos uz šo dzīvokli. Tas pilnīgi atšķīrās no mūsu iepriekšējā mājokļa. Es uzkopu šo māju un gāju tīrīt citas mājas. Pamazām sakrāju naudu un, kad nams nāca pārdošanā, to nopirku.

— Vai tas nav brīnišķīgi! — Lēnas acis apbrīnā mirdzēja.

— Kā saka, vājš mierinājums. Ticiet man, Lēna, ļoti vājš. Ja es padomāju, kas man varētu būt...

— Bet vai jūs nedomājāt... vai viņa varbūt... ja nu...

— Pārāk vēlu, mīļā. Esmu jau izlēmusi. Savu iespēju es palaidu garām.

Iestājās klusums.

— Es saprotu, ko jūs man gribat sacīt, — Lēna beidzot teica.

— Jums ir viņš, jūs viņu mīlat, vienmēr esat mīlējusi. Ja piezvanīsiet uz mājām, visu zaudēsiet.

— Tātad man jāizliekas, ka esmu mirusi?

— Jūs neesat izlikusies par mirušu. Jūs atstājāt vēstuli, kurā pateicāt, ko gatavojaties darīt. Nevar jūs vainot par to, ko viņi iedomājas.

— Bet Kita un Emets? — Lēnas seja bija gluži balta.

— Šādi viņi atcerēsies jūs ar mīlestību, ne naidu.

— Nedomāju vis, ka varētu tā izdarīt.

— Es redzēju, kā jūs uz viņu skatāties. Jūs to izdarīsiet. — Aivija bija pārliecināta.

Lūiss pārradās lieliskā garastāvoklī pusastoņos no rīta. — Vai paņemsi brīvdienu un palutināsi mani? — galvu pieliecis, viņš viegli pasmaidīja. Šo smaidu Lēna mīlēja visvairāk.

— Vēl labāk. Ievilkšu tevi tūlīt gultā un nomīlēšu līdz nāvei, tad ļaušu tev visu dienu mierīgi gulēt.

Lūiss grasījās žēloties. Bet Lēna jau, nesteidzīgi izģērbjoties, kā viņam patika, bija novilkusi blūzi. — Tu esi ļoti valdonīga kundze, — Lūiss teiea. Lēna sāka pogāt vaļā viņa žaketi.

Pirms Lēna izgāja no dzīvokļa, viņš jau gulēja.

— Jūs allaž izskatāties tik mundra un priecīga, misis Greja, — misters Millers atzinīgi sacīja. Iepriecināta viņa pacēla galvu.

Viņa bija izkāpusi no gultas tā, lai neuzmodinātu Lūisu, apģērbusies vannasistabā, pa mitrām ielām lauzusies cauri steidzīgai cilvēku burzmai. Lēnas prātu aizņēma domas par to, cik neģēlīgi ir ļaut bērniem uzskatīt, ka viņu māte noslīkusi ezerā netālu no mājām. Turklāt viņa bija priekšlaicīgi dzemdējusi nedzīvu bērnu.

Un tomēr šis vīrietis teica, ka viņa izskatās mundra un priecīga!

Dzidrezerē ļaudis allaž domāja, ka viņa ir savārgusi. — Vai slimojāt ar gripu, misis Makmahona? — apjautājās Hikija gaļas veikalā sastaptie kaimiņi. — Vai tev nevajag ko tonizējošu? — tik bieži bija ducinājis Pīters Kelijs. — Helēn, sirdsmīļā, tu izskaties bāla, — Martinš sacīja vai simt reižu gadā.

Šeit, šausmīga apjukuma pārņemta, toties kopā ar mīļoto vīrieti viņa visiem šķita ziedoša un laimīga. Tas par kaut ko liecināja.

— Šeit ir ļoti patīkami strādāt, mister Miller, un lieliski kopā ar jums un mis Pārku uzsākt visas pārmaiņas.

Lēna Greja bija ienesusi dzīvību kantorī un viņu dzīvēs. To varēja lasīt abu sejās, un viņa jutās labāk nekā jebkad.

Dienas gāja. Dažreiz tās paskrēja nemanot, un Lēna nesaprata, kā tik ātri varēja pienākt kantora slēgšanas laiks, jo viņa gandrīz neatcerējās pusdienas pārtraukumu. Citreiz dienas vilkās tik lēni, ka likās, pasaulei pienācis gals un viss palēninājis gaitu. Lēna iegriezās komisijas veikalos un Londonas ūtrupēs un atrada skaistas drapērijas un gultas pārklājus, ar ko nomaskēt dzīvokļa apbružātās mēbeles. Lūisam viņa nopirka ādas portfeli ar misiņa slēdzeni, kuru spodrināja tik ilgi, līdz tā spīdēja un laistījās.

— Viesnīcas nesējam tas nu nav nepieciešams, — viņš skumīgi teica.

— Izbeidz tā runāt! Ne saskaitīt nevar, cik reižu viņi tevi lūguši pildīt nakts administratora uzdevumus! Tavas nesēja dienas drīz būs galā.

Un tā patiešām notika.

Drīz vien Lūiss dežurēja nakts reģistratūrā trīs reizes nedēļā. Viesiem nelikās piedienīgi, ka cilvēks, kuru tie sastapuši administrācijā, vēlāk pārnēsā viņu somas.

Kādu vakaru Lēna aizgāja Lūisam līdzi, lai redzētu, kur viņš strādā.

— Es varu tevi daudz labāk iedomāties, ja visu redzu.

Sākumā viņš nebija ar mieru. — lr ļoli grūti paskaidrot,

kāpēc, — viņš sacīja. — Redzi, es darbā it kā spēlēju kādu lomu. Es tur neesmu es pats.

— Tāpat kā es, — Lēna viņam piekrita.

Tad viņš piekāpās.

Uz viesnīcas direktoru misteru Viljamsu simpātiskā tumšmate, kuru īrs bija atvedis sev līdzi, atstāja lielu iespaidu. — Nav nekāds brīnums, ka viņš turēja jūs noslēptu.

Lēna zināja īsto atbildi. — Ai, jūs man glaimojat, mister Viljams! Tā ir mana vaina. Es vēl joprojām slikti pazīstu Londonu. — Sacīdama, ka ir lauciniece un nepazīst lielpilsētu, viņa it kā izlūdzās mistera Viljamsa žēlastību.

Flirtēšana būtu galīga muļķība.

Lēnas izvēlētais runas veids izrādījās pareizs. Misters Vil-jainss, strups, drukns vīrs, kļuva galants un aizbildniecisks. — Es ceru, ka jums abiem pilsēta iepatikusies. Lūiss ir ļoti vērtīgs darbinieks.

— O, mēs grasāmies šeit labi iekārtoties. Londonai ir tik daudz, ko piedāvāt.

— Es brīnos, kā jūs spējat atstāt savu pievilcīgo sievu un strādāt te pa naktīm!

— Es to neizvēlētos, mister Viljams, — Lēna aši bilda. — Bet es zinu: ja Lūiss grib reiz strādāt par dienas reģistratoru, viņam jāsamierinās ar tām stundām, kas nav tik patīkamas. — Visi pasmaidīja. Šis te nebija pāris, kas žēlojās un vaidēja. Šie ļaudis gatavojās kāpt uz augšu.

Nepagāja ilgs laiks, un Lūisam piedāvāja administratora vietnieka darbu. Viņš nepārstāja laipni izturēties pret nesējiem, ar kuriem reiz bija kopā strādājis. īpaši pret vecāko nesēju, ar kuru sākumā viņam bija gājis tik grūti.

Londonā pamazām iedegās Ziemsvētku gaismas. Lēna piespieda sevi atvairīt domas, kās aizveda viņu pie Hikijiem — pasūtīt svētku tītaru. Šogad virs Makinahonu aptiekas nebūs rotājumu.

Kā jau Lēna nojauta, Ai vija vairs nepieminēja sarunu, kas bija risinājusies tajā lietainajā otrdienas vakarā, kad viņa bija izšķīrusies nezvanīt uz Dzidrezeri. Ja arī Aivija saprata, cik savāda un grūta bija lēmuma pieņemšana, viņa nelika to manīt, tikai izrādīja sīkus draudzības apliecinājumus. Mājās gatavota ievārījuma burciņa, ko kāds viņai iedevis, pāris skaņuplašu, kuras viņa vairs neklausījās. Lēna saprata, ka tā bija dāvana, jo viņa tika dzirdējusi, kā Lūiss reiz ieminējās, cik ļoti viņam patīk “Dziesma lietū”.

Aivija nepieminēja Ziemsvētkus. Likās, viņa zināja, ka jaunajam pārim otrajā stāvā tas būs grūts un sprieguma pilns laiks. Reizumis Lēna prātoja, kā Lūiss pavadījis Ziemsvētkus ilgajos viņu abu atšķirtības gados. Bet viņi bija apņēmušies nerunāt par pagātni.

Lūiss nejautāja Lēnai par gulēšanu ar vīru. Un viņa neprasīs Lūisam par tiem laikiem, cilvēkiem un vietām, ko nepazina.

Tā bija labi. Viņiem piederēja pašiem sava pasaulīte. Dažreiz Lūiss gāja Lēnai līdzi uz svētdienas misi, dažreiz ne. Vieglāk bija bez viņa. Tad Lēna varēja nopirkt avīzi un izlasīt par notikumiem Dzidrezerē un piecdesmit jūdžu rādiusā ap to. Viņa lasīja par zemes pirkšanu un pārdošanu, par jaundzimušajiem un aizgājējiem.

Un svētdien, 21. decembrī, kad Lēna lielā Londonas baznīcā lūdzās, lai Dievs palīdz un abiem ar Lūisu būtu skaisti Ziemsvētki, viņa ar Dievu noslēdza darījumu. Dievs allaž bija mīlējis grēciniekus un izrādījis tiem žēlastību; ja viņas vienīgais grēks bija aizbēgšana ar Lūisu, tad Dievs varētu uz to lūkoties ar žēlsirdīgāku skatienu.

— Es nekrāpjos, nezogu un nemeloju, izņemot vienā vienīgā jautājumā: ka esam vīrs un sieva. Es neaprunāju cilvēkus, nezaimoju, nekavēju mises. — Lēna nezināja, vai Dievs piekritīs šim darījumam. Bel pat bez nāves grēka bieži vien nebija zināms, vai Dievs atbalsta vienošanos. Vajadzēja mēģināt savā sirdī izprast un izskaidrot Viņa atbildes. Dažreiz tas nenācās viegli. Īpaši lielā, svešā baznīcā, kur visapkārt cilvēki klepoja un šķaudīja. Bija auksta decembra diena.

Lēna aizgāja līdz kioskam, nopirka laikrakstu, kas vēstīja par mājām, un izlasīja, ka ezerā atrasts viņas līķis. Ka par nāves cēloni minēts nelaimes gadījums. Un ka daudz jo daudz ļaužu apmeklējuši bēru ceremoniju Dzidrezeres draudzes baznīcā. Caur asarām Lēna izlasīja, ka galvenie sērotāji bijuši nelaiķes vīrs Martinš Makmahons no Dzidrezeres aptiekas, viņas meita Mērija Ketrīna un dēls Emets Džons. Viņu māte bija mirusi un tagad arī apbedīta kapsētā. Bija atrasti kāda sveša cilvēka kauli. Un atzīts, ka tie ir viņas.

Piepeši Lēnai ienāca prātā, viņa kaut kā skaidri zināja, ka Dievs rīkojies viņas labā. Varbūt Viņš bija atbildējis uz Lēnas lūgšanām. Vairs nevajadzēja izšķirties.

Viņa vairs nekad nevarēs atgriezties mājās.

4. nodaļa

Liliāna Kelija atkal atgriezās pie tā paša.

— Pīter, man gribētos, lai tu vēl skaidrāk pasaki to Martin am. Lūdz, lai viņš atved visus savējos pie mums uz Ziemsvētku pusdienām.

— Es to ierosināju...

— Nūja, tu tikai ierosināji... Saki, ka tā būs vispareizāk.

Un ari viņu virtuves meiteni, ja viņš raizējas par to. Viņa varēs palīdzēt Lizijai. Lizija priecāsies. Pēc visa, kas tur notika, viņi taču negribēs sēdēt mājās un skatīties cits uz citu.

— Nekas tur nenotika, Liliān, — Pīters Kelijs iebilda. Kā allaž, viņš lasīja medicīnas žurnālu un, šķiet, pievērsa sievai pavisam maz uzmanības.

Liliāna griezās pēc palīdzības pie savas māsas Moras, kas bija atbraukusi pavadīt Ziemsvētku brīvdienas.

— Mora! Saki viņam, ka nevar taču sēdēt un skatīties cits uz citu...

— Bet viņiem tā kādu laiku būs jādara, — Mora atbildēja. — Varbūt labāk pierast pie tā, nevis mēģināt bēgt.

Pīters izbrīnījies pacēla galvu. — Tieši to pašu teica Martinš.

— Nu redzi!

Viesnīcā Dens O’Braiens vaicāja Mildredai, vai nevajadzētu ielūgt Makmahonus uz Ziemsvētku pusdienām.

— Negribētos uzbāzties.

— Tā nebūtu uzbāšanās, bet laipnība. — Denu nevilināja doma par vēl vieniem tukšiem svētkiem kopā ar sievu un dēlu. Makmahonu klātbūtnē pie pusdienu galda varbūt vismaz raisītos sarunas.

— Man liekas, viņiem būs pašiem savas pusdienas, zini, lai viss izskatītos kā parasti, — Filips ieminējās. Arī viņam patiktu, ja pie galda sēdētu Kita un varētu to apkalpot, bet Filips zināja, ka tā nenotiks.

— Ak tā? — novilka Mildreda O’Braiena. Viņai nekad nebija patikusi tā samākslotā Helēna Makmahona; visi zināja, ka viņas nāvē slēpās kas aizdomīgs. Bija vai nebija vēstule, daudzi Dzidrezeres iedzīvotāji domāja, ka viņa beigusi dzīvi pašnāvībā.

Misis Henlijai no audumu veikala bija lielas grūtības ar meitu Diedri. — Kurp tu gribi iet Ziemsvētkos?

— Pastaigāties, apmeklēt kapus. Nu, tu jau zini.

— Nē, nezinu. Kādus kapus?

— Mirušo cilvēku kapus, mamm. To dara Ziemsvētku dienā. Cilvēki iet un aizlūdz par mīļajiem aizgājējiem.

— Tev šobrīd nav neviena mīļa aizgājēja. Ja nu vienīgi tu pati virzies uz to pusi, ja nepiesargāsies.

— Tu esi savtīgs, nejūtīgs cilvēks!

— Pasaki man kaut vienu vienīgu cilvēku, par ko tu aizlūgsi Ziemsvētku dienā!

— Nu, es varētu aizlūgt pie Stīvija Salivana tēva kapa.

— Viņš te nemaz nav apglabāts, viņu apraka trakomājā trīsdesmit jūdžu no šejienes! — uzvaroši iesaucās Diedres Hen-lijas māte.

— Nu tad par Kitas Makmahonas māti.

— Viņu nupat tikai apraka. Beidz, Diedre, tev un vēl kādam ir kas nelabs padomā, bet, piemini manus vārdus, kad es uzzināšu, kurš tas ir, būs lielas nepatikšanas!

— Kam gan šai pilsētā varētu būt kas nelabs padomā? — nopūtās Diedre.

— Tev varētu būt. Un es paturēšu tevi acīs. Vai tas ir tas jaunais zellis — Dena O’Braiena dēls?

— Filips O’Braiens? — Diedres Henlijas balsī skanēja neviltotas šausmas un riebums.

Misis Henlijai kļuva skaidrs, ka grēkāzis jāmeklē citur.

Māsa Madelēna atteicās no ielūgumiem, bet ļaudis runāja, ka uz viņas svētku galda bijis vairāk gardumu nekā pilsētniekiem. Lai cienasti neatkārtotos, viņi taktiski izzināja, ko katrs grasījās nest.

Bita teica, ka aiznesīs tikai maizes klaipu. — Es zinu, ka vismaz to jūs apēdīsiet pati. Kēksu jūs atdosiet čigāniem, bet tītara gabalus — lapsēnam vai ko nu jūs tagad turat.

— Man ir liela, kliba zoss, — atzinās māsa Madelēna. — Būtu ļoti neētiski barot to ar kaut ko tītaram radniecīgu. Bet tev taisnība, maize man ļoti garšo.

— Ceturtdien mūsu mājās būs smagi.

— Ne smagāk kā jebkurā citā dienā. — Māsa Madelēna pārsteidzošā kārtā nepauda līdzjūtību.

— Bet atceroties iepriekšējos Ziemsvētkus...

— Ir labāk, ka viņa ir droši apbedīta. Tas it kā dod cilvēkiem mieru.

— Vai jums rūpētu, kur tiekat apbedīta, māsa Madelēna?

— Nē, nepavisam. Bet es jau esmu liela savādniece. Tu to zini.

— Kā jūs domājat, vai es kaut ko varētu darīt?

— Nē, es neticu, ka der izlikšanās. Kam jānotiek, tas arī notiks.

— Kaut viņi parunātu par kundzi!

— Iespējams, Ziemsvētkos viņi to darīs.

— Brāli Ilīlij! Priecājos jūs satikt. Stāsta, ka Ziemsvētku silīte baznīcā ir vērts, lai to apskatītu, — Māte Bernarda augstprātīgi laipni atzina.

— Tas viss ir tā mazā huligāna Kevina Vola darbs. Acīmredzot savrupniece iedevusi viņam zaļumus un sienu, un visu pārējo. Tā Kunga ceļi ir neizdibināmi, māte Bernarda.

— Un vai nav labi, ka Dievs norādīja, kur meklējams nabaga Helēnas Makmahonas līķis, lai viņu vēl pirms Ziemsvētkiem būtu iespējams apbedīt svētītā zemē? — Mūķene izteicās tā, it kā runātu par kādu visiem apnikušu jautājumu, ko Dievs veikli nokārtojis pirms Ziemsvētku sezonas.

Bet brālis Ilīlijs zināja, kas mātei Bernardai prātā. — Lai Dievs viņai žēlīgs! Tā patiešām bija, — viņš piekrita. Skolotāji dzird vairāk, nekā apkārtējie spēj iedomāties, un viņš patiešām bija dzirdējis daudz pieņēmumu, galvenokārt skolas pagalmā.

Apkārt klīda sarežģīts stāsts par mazo Volu, kurš paņēmis Makmahonu laivu, un tas nozīmēja, ka Emeta māte no tās nav iekritusi ezerā un noslīkusi. Un tad baumas, ka viņai varētu būt romāns ar kādu čigānu. Varbūt viņa ar to aizlūgusi. Vai arī čigāni viņu paslēpuši savos furgonos.

Nekas tāds, ar ko apgrūtināt Sonu O’Konoru policijas iecirknī, tomēr tēvu Miliju bija pārņēmis atvieglojums, kad atrada līķi. Mātei Bernardai taisnība — Dievs darīja labi, vadīdams viņus, lai atrastu Helēnu Makmahonu un izbeigtu tās nemierīgo dzīvi ta, ka jābeidz katra dzīve: dziedot baznīcas dziesmas un tēvam Beilijain pavadot zārku uz kapsētu.

— Ko Emets domā par Ziemsvētku vecīti? — Ziemsvētku vakarā vaicāja Klio.

— To pašu, ko mēs visi.

— Nē, es gribēju jautāt — vai viņš kaut ko gaidīs... Tavs tēvs varbūt aizmirsīs.

— To vienmēr darīja mamma. — Kitas balsī jautās atzinība mātes labajiem darbiem.

— Ā! — Klio brīnījās.

— Viss kārtībā. Tēvs nav aizmirsis, bet es to izdarīšu viņa vietā. Kaut ko nolikšu pie kamīna.

— Un kurš padomās par tevi?

— Varbūt tētis no aptiekas atnesīs kādu ziepju gabaliņu. — Kitas balsī skanēja šaubas.

Māte bija darījusi daudz ko tādu, kas viņiem bija šķitis pats par sevi saprotams. Ziemsvētkos viņa vienmēr bija izrotājusi māju ar akmeņozola zariņiem; tēvs tad smiedamies teica, ka jūtoties kā mežā. Viņš vairs nekad tā neteiks. Veselu mūžību pirms Ziemsvētkiem māte mēdza doties uz pilsētu pēc dāvanām, taču līdz pašiem svētkiem mājās no tām nebija ne miņas. Vēl joprojām Kita nesaprata, kā mātei velosipēdu gadā bija izdevies tos atgādāt mājās vai arī kā iepriekšējā gadā viņa tik veiksmīgi bija paslēpusi atskaņotāju. Vai tiešām vēl pagājušajā gadā viss bija kārtībā?!

Un māte zināja, kādas drēbes būs piemērotas Ritai — vienmēr kaut kas pavisam jauns lielpilsētas veikala kārbā. Ne Kita, ne tēvs pat nezināja Ritas izmērus, un viņi taču nevarēja noņemties ar pētīšanu un mērīšanu. Māte bija sagādājusi petardes un garas papīra virtenes, ar kurām krustām šķērsām izgreznoja virtuvi. Kita prātoja, vai vajadzētu tās pameklēt. Virtuves skapjos lo nebija. Varbūt tās atradās mātes istabā un bija viņas mazais noslēpums.

Bet viņi taču sēroja. Iespējams, viņiem pat nebūs Ziemsvētku eglītes. Varētu pagatavot ar salmiem izklātu Jēzus silīti. Tai nebija sakara ar svinēšanu, bet ar Jēzus bērniņa gaidīšanu. Cik viss nogurdinoši, Kita nopūtās.

Klio domāja, ka runa vēl ir par Ziemsvētku dāvanu zeķēm.

— Zini, tās varētu sagādāt mēs, tas ir, mana māte un tēvs. Viņi būtu priecīgi, ka var jums palīdzēt, — asaru pilnām acīm teica Klio.

Kita pakratīja galvu. — Nē, es pati tikšu galā, bet liels paldies. Ziemsvētku vecītis jau nav tas ļaunākais.

— Kas tad?

— Māte nezinās, kāda es izaugšu. Nekad neuzzinās.

— Viņa to redzēs no debesīm.

— Jā. — Iestājās klusums. Par spīti mierinošajiem vārdiem, ko tēvs Beilijs bija sacījis pie zārka, Kita zināja, ka eņģeļi neiznāca pretī mātei un neieveda viņu paradīzē. Viņa bija grēkojusi pret Cerību, un tāds grēks netika piedots.

Kitas māte atradās ellē.

— Ziemsvētku vakars var būt īsta elle zemes virsū, — Ai-vija teica Lēnai. — Visi skraida apkārt, pēdējā minūtē iepirk-damies. It kā Ziemsvētki pārsteigtu cilvēkus pavisam negaidot, it kā jau nedēļām ilgi tas nebūtu zināms.

— Mēs strādājam līdz pusdienas pārtraukumam, lai gan es nezinu, kādēļ. Kurš gan Ziemsvētkos meklē darbu!

— Misteram Milleram un Džesijai Pārkai laikam nav kur iet, — Ai vija laimīgi ieminējās.

— Esmu pārliecināta, ka jums taisnība. — Lēna saprata, ka tā patiešām bija.

Dažu cilvēku dzīvē bija tikai darbs. Viesnīca, kurā strādāja Lūiss, palika atvērta visus Ziemsvētkus galvenokārt tāpēc, ka daudziem darbiniekiem nebija kur iet. Misters Viljamss pavēstīja, ka pulksten četros sāksies liels darbinieku mielasts. Viņš justos pagodināts, ja Lēna viņiem pievienotos. Tas patiešām atrisinātu visas problēmas. Viņiem abiem nevajadzētu divatā tēlot Ziemsvētku ainu. Dzīvoklis gan bija skaisti izrotāts, bet būtu daudz vienkāršāk, ja viņi piedalītos pusdienās darba vietā.

— Un ko darīsiet jūs? — Ielūkojusies Aivijas sejā, Lēna saprata, ka viņa inelo.

— Ai, nemaz visu nepateikšu! Man jāiet šur, tur un visur. Esmu gluži kā dakteris tūlīt pēc svētkiem... pārāk daudz pienākumu vēl no veciem laikiem.

Lēna saprotoši pamāja. Tā bija labāk.

— Vai šī nav īsta barbaru zeme — Ziemsvētkos te never vaļā krodziņus! — ejot mājās no baznīcas, Pīters Kelijs sūdzējās Kitas tēvam.

— Vai tad tieši tu neesi tas, kurš allaž apgalvo, ka krodziņu daudzums mūs kā nāciju ir novedis tādā bēdīgā stāvoklī?

— Jā gan, bet tas ir gluži kas cits!

— Vai tu negribētu ienākt pie mums? — Pēc Kitas domām, tēvs izskatījās nožēlojams. Savu bija darījis šis rīts, kurā atkal viņiem tika izteikta līdzjūtība.

Arī dakteris Kelijs likās to nojaušam. — Nē. Jums pašiem daudz kas pārrunājams, ej pie ģimenes.

— Jā. — Vārds — tukšs un skumjš — palika it kā karājamies gaisā.

Viņi noģērba mēteļus un uzpūta nosalušajiem pirkstiem.

— Smaržo ļoti labi, Rita.

— Paldies, ser.

Viņi apsēdās, visi četri, kā to darīja kopš Helēnas aiziešanas pirms diviem mēnešiem. Martinš sēdēja Helēnas krēslā, un Kita ieņēma tēva vietu. Emets bija pārcēlies par vienu krēslu tālāk, bet Ritai bija palikusi zēna iepriekšējā vieta.

Kad Helēna Makmahona vēl bija dzīva, viņi arī ēda virtuvē, bet Ritas vieta bija galda galā un dažreiz, pasniegusi ēdienus, viņa pati ieturējās vēlāk. Varētu likties, ka kundzes aiziešana kaut kādā veidā nolīdzināja šķiru atšķirības, tomēr māte tās nebija veicinājusi, un Kita gribēja lo izteikt vārdos.

— Rita, tu taču zini, ka vienmēr varēji Ziemsvētku pusdie-iuis ēst kopā ar mums. Tikai tu būtu cēlusies augšā gatavot mērci un visu citu...

— Protams, zinu!

— Nav nekādas vajadzības teik! Ritai kaut ko tādu! — tēvs asi iebilda.

— Bet, tēt, kaut kas tāds ir jāpasaka! Māsa Madelēna uzskata, ka mēs bieži noklusējam vissvarīgāko, bet runājam kaut kādas muļķības.

— Ir jau, ir jau viņai taisnība. — Tēvs piekrītoši pamāja. Viņš izskatījās ļoti vecs. Tēvs pamāja gluži kā veca sieviete un vairākas reizes atkārtoja vienu un to pašu. Kādu brīdi visi klusēja — it kā nezinādami, ko teikt.

Beidzot ierunājās Rita. — Vai likt galdā ēdienu, ser? Izdalīt porcijas jums... mums visiem?

— Jā, Rita, lūdzu. Tas būtu jauki. — Tēva seja izskatījās nožēlojama; zem acīm viņam bija lieti, tumši loki. Laikam viņš nemaz nebija gulējis, atcerēdamies, kādi citus gadus bija Ziemsvētku vakari, kad vienmēr bija tik daudz darāmā. Šoreiz vakars likās neciešami garš.

— Tā, vispirms iebaudīsim greipfrūtu, — sacīja Rita. — Kundze man iemācīja to sagriezt tā, ka izskatās mazliet pēc ornamenta vai kā tamlīdzīga... un uz katra no četriem gabaliņiem uzlikt pa cukurotam ķirsim, lai izskatās pēc puķes... Kundze sacīja, ka nepavisam nav grūti pacensties visu darīt skaisti...

Viņi pētīja greipfrūtu, pūlēdamies izdomāt, ko par to sacīt.

Kita juta kaklā sakāpjam kamolu. — Nevienam Dzidrezerē vai kur citur nav nekā tik skaista, — Kita teica balsī, kas ptišas ausīs skanēja nedabiski, it kā viņa lasītu kādas lugas tekstu.

— Pareizi gan, pareizi gan, — ierunājās tēvs. — Nevienam citam nav tāda mielasta, mēs vienmēr tā sacījām... — Viņš nepabeidza teikumu, jo saprata, ka neviens cits šādos apstākļos pusdienas neieturēja. Aiz aizvērtiem aizkariem visi citi ēda un dzēra, un gatavojās pavadīt pēcpusdienu smieklos, strīdos vai nosnaužoties pie kamīna. Viņi nesēdēja taisni kā sveces, pūloties norīt greipfrūta daiviņas, kas bija tik rūgtas, ka lipa pie mēles un lika acīm atkal asarot.

Un, kad galdā parādījās tītars, visi novērsās, lai nebūtu jāredz tēva seja. Māte mēdza teikt: cik labi, ka viņš ir aptiekārs, nevis ķirurgs, citādi pilsētiņas iedzīvotāji pazustu no zemes virsas. Māte bija iemācījusies izveicīgi sagriezt tītaru. Ritai nepatika patvaļīgi ieņemt viņas vietu.

— Vai nav lieliski? — Nāves maskas smaidam līdzīgu izteiksmi sejā, tēvs mēģināja viņus uzmundrināt. — Pats lieliskākais lītars, kādu esam ēduši. — Arī tā viņi katru gadu sacīja un apsprieda llikiju ģimenes gaitas — kā tie devušies uz piecas jūdzes attālo tītaru tirgu, kur izvēlējušies vistaukākos un jaunākos putnus. Klusums. — Vai nav vareni, ko, Emet? — Nabaga tēvs vicināja nazi, centās smaidīt un radīt jautrību. Viņš nesaprata, ka izskatās līdzīgs slepkavam filmā vai izrādē, ko sniedza ceļojošais teātris, kas reizi divos gados ieradās pilsētā.

Emets viņā mēmi noskatījās.

— Saki kaut ko, puis! Tavai mātei nepatiktu, ka tu esi tik grūtsirdīgs un jūs visi te sēžat klusēdami; viņa gribētu, lai atskan sarunas. Ir Ziemsvētki, mēs visi esam kopā, un jums līdz pat mūža beigām būs atmiņas par brīnišķīgu māti. Vai tas nav lieliski?

Emets skatījās tēva piesarkušajā sejā. — Tas nepavisam nav lieliski, tēt, — viņš teica. — Tas ir br-br-briesmīgi! — Viņš stostījās vairāk nekā jebkad iepriekš.

— Emet, dēls, mums jāizliekas, ka viss ir labi. Vai ne, Kit? Vai ne, Rita?

Viņi skatījās klusēdami.

Tad ierunājās Kita. — Māte neizliktos. Manuprāt, viņa neteiktu, ka viss ir lieliski, ja tā nebūtu.

Viņi varēja saklausīt pulksteņa tikšķus kāpņu telpā. Citās mājās ļaudis ar grūtībām dzirdēja blakussēdētāja teikto, bet viņi spēja saklausīt vecā kaķa murrāšanu, pulksteņa tikšķēšanu un virtuvē uz lēnas uguns vēl joprojām burbuļojošos kastroļus.

Tēva seja bija drūma, pelēka un drūma. Kitai bija sāpīgi viņā skatīties. Tēvs noteikti vēl aizvien naktīs grozījās un nevarēja aizmigt, prātodams, kāpēc māte tovakar aizgāja un noslīka.

Un simto reizi viņa apsvēra, vai rīkojusies pareizi, sadedzinādama vēstuli. Un vēlreiz sevi pārliecināja, ka pareizi.

Baisi pat iedomāties, kas būtu noticis pēc tam, kad atrastu mātes līķi, ja viņas meita nebūtu sadedzinājusi vēstuli! Arī tēvs noteikti bija dzirdējis tos muļķīgos Kevina Vola nostāstus, kā viņš izbraucis ezerā ar Makmahonu laivu tajā vakarā, kad noslīka māte. It kā kāds varētu ticēt Kevinam Volam, pat ja viņš teiktu, ka šodien ir Ziemsvētku diena.

Tēvs ierunājās atkal. — Es sākšu ar patiesību — tieši tā, kā darīja jūsu māte... — Viņam aizlūza balss. — Un patiesība ir tā, ka nekas nav kārtībā, — valdot asaras, tēvs teica. — Viss ir briesmīgi. Man viņas tik ļoti pietrūkst, ka nevaru samierināties ar domu par vēlāku tikšanos debesīs. Jūtos tik vientuļš... — Tēva pleci noraustījās. Noskaņojums mainījās. Kita ar Emetu piecēlās, piegāja pie tēva un apskāva viņu. Tā viņi palika kopā ilgu laiku. Rita turpināja sēdēt, viņa it kā bija fonā — tāpat kā virtuves aizkari un vecais Faruks, kas aizmidzis gulēja uz soliņa blakus plītij, kā drūmais lietus ārā.

Tad viņi iztaisnoja plecus, un likās, ka pērkona negaiss izkliedējis mākoņus. Balsis skanēja gaišāk, bija zudusi izlikšanās uzspiestā saspringtība. Cik neparasti, ka māsa Madelēna bija paredzējiisi — notiks tieši tā!

Tad klusumu pārtrauca asa, spalga skaņa. Zvanīja telefons. Ziemsvētku dienā, kad ļaudis zvana tikai liekts nepieciešamības gadījumā.

Draidena viesnīcā tika pieliktas visas pūles, lai personālam būtu priecīgi Ziemsvētki. Daudzi šeit strādāja jau ilgi. Lielākā daļa darbinieku bija palikuši uzticīgi šai viesnīcai visus kara gadus, un Džeimss Viljantss zināja, ka daudziem nemaz nebija īstu māju, kurp iet.

Ziemsvētku eglīte, kas bija uzstādīta vestibilā, lai viesiem rastos svētku noskaņojums, tagad tika ienesta ēdamistabā, un ikvienam, ieskaitot laulātos draugus, bija savs uzdevums. Lēnai vajadzēja uzrakstīt galda kartes.

Lūiss iedeva viņai sarakstu. — Viņi grib māksliniecisku rakstu, — viņš pavēstīja. — Tā ir traka doma, bet tu pati pieteicies.

— Nē, tā nav slikta doma. Galda karte būs šīs dienas suvenīrs. — Lēna lūdza viņu atnest žūksni viesnīcas vēstuļpa-pīra, lai katras kartītes augšmalā varētu uzlīmēt viesnīcas vārdu. — Tad tas būs vairāk nekā ielūgums. — Viņa centīgi veidoja vārdus. Berijs Džonss, Antonio Bari, Maikls Kelijs, Glcdisa Vuda... Katru vārdu ar lielu rūpību, apvijot to ar sīkām akmeņozola lapām un odziņām.

Sākumā visi kautrējās, jutās neveikli par to, ka var apsēsties pie galdiem, nevis tos apkalpot vai uzslaucīt grīdu zem tiem. Bet Džeimss Viljamss turpināja laist apkārt punša pokālus, un drīz visi atraisījās. Kad sāka griezt tītaru, daži jau bija izšāvuši Ziemsvētku petardes, kas bija paredzētas kēksa pasniegšanas brīdim. Divdesmit deviņi ap galdu sēdošie tik dažādie cilvēki bija uzsākuši skaļas sarunas.

Lēna nemanīta devās uz sieviešu tualeti un turpat pie durvīm ieraudzīja nelielu telefona kabīni. Bija pusseši. Pirms gada šajā laikā viņa ar bērniem pēc sātīgām pusdienām bija piestaigājusies gar ezeru. Tā viņa to nosauca, bet patiesībā tā bija bēgšana no mājas smacējošajām sienām. Martinš cerīgu skatienu bija palūkojies sievā, bet Lēna bija ieteikusi tam labāk nosnausties pie kamīna. Toreiz viņa bija jutusies vainīga, ka atteikusi vīram vienkāršo prieku Ziemsvētkos iziet pastaigā pašam ar savu sievu.

Tagad viņa nejuta žēlumu, tikai niknumu pret vīrieti, kuru bija lūgusi spēlēt ar godīgām kārtīm. Martina dēļ viņa šajos Ziemsvētkos nevarēja runāt ar Kitu un Emetu, aizsūtīt dāvanas, pateikt, ka mīl viņus, plānot bērnu ierašanos ciemos pa Lieldienām.

Lēnu sāka smacēt dusmas. īsti neapjēgusi, ko dara, viņa jau atradās telefona kabīnē un pieteica tālsarunu. Nosaukusi numuru, viņa gaidīja.

— Liekas, Dzidrezere ir maza apdzīvota vieta ar rokas telefona centrāli, — telefonists uzrunāja Lēnu. — Ja vien tas nav galējas nepieciešamības izsaukums, Ziemsvētkos nebūs iespējams dabūt savienojumu.

— Šī ir ārkārtēja nepieciešamība, — stingrā balsī teica Lēna.

Viņa dzirdēja klikšķus un dažādas citas skaņas, tad ilgu telefona zvanīšanu Dzidrezeres pasta kantori. Likās, ka tas zvana bezgalīgi. Brīnums, kā misis Henlija, kura dzīvoja kaimiņos, vēl nebija aizgājusi un pacēlusi klausuli. Viņa bija tikpat ziņkārīga kā visi citi pilsētā. Noteikti viņa būtu gribējusi uzzināt, kas zvana un kādā ārkārtējā jautājumā.

Beidzot tomēr laiskās kājas bija aizvedušas Monu Ficu pie telefona. Lēna dzirdēja viņas balsī aizvainojumu par zvanu, kas izrāvis viņu no miega.

Tika nosaukts telefona numurs.

— Ziemsvētkos pieņemam tikai steidzamas ārkārtēja rakstura sarunas, — Mona iebilda.

Lēna nepacietībā sažņaudza rokas dūrēs. Vai tiešām tai dumjajai sievietei grūti iespraust to sasodīto daiktu vajadzīgajā vietā! To taču viņa varēja izdarīt pirms tam, kad uzsāka apnicīgo skaidrošanos un iztaujāšanu.

— Tieši tā apgalvo zvanītājs; tas patiesi ir ārkārtējs gadījums.

— Skaidrs.

Lēna varēja iedomāties, kā Mona uzliek brilles, lai novadītu zvanu pāris jardu tālāk.

Pāris reižu iezvanījās telefons, tad viņa izdzirdēja Martina balsi. — Hallo? — viņš teica kā šaubīdamies. Vai viņš zināja, ka Lēna Ziemsvētkos piezvanīs? Ka nebūs iespējams atturēt viņu no saskarsmes ar bērniem uz visiem laikiem, izliekoties, ka viņa mirusi? Vai viņš bija izbijies un mocījās, prātodams, kā izstrēbt paša savārīto putru? — Hallo! — Martinš vēlreiz teica. — Kas zvana?

Savārītā putra... To varēja izstrēbt vienā paņēmienā. Bet kas tad notiktu ar Lēnas jauno dzīvi, kura tikko sākusies? Viņa klusēja. Lēna dzirdēja operatoru Londonā saucam:

— Vai jūs tur vēl esat? Jūsu numurs atbild...

Viņa arī dzirdēja Monu Ficu jautājam: — Kas tas par ārkārtēju zvanu, ja neviens nerunā?

Viņa dzirdēja Martinu atkārtojam: — Hallo! Hallo! Kas zvana?

Tad Mona uzrunāja Martinu. — Es nudien nebūtu to pieļāvusi, Martin, bet zvana kāds no Anglijas, no Londonas. Operators apgalvoja, ka esot galēja nepieciešamība...

— Vīrietis?... — Martinš likās satrūcies, bet ne vainīgs. Viņš neizklausījās pēc tāda, kas pūlas apspiest kādas jūtas. Bet viņa jau Martinu nepavisam nepazina.

— Nē, Martin. Man šķiet, ka es runāju tikai ar telefonistu. Nenoliec klausuli, es pārbaudīšu, vai viņš vēl ir turpat.

Lēna klausījās. Viņa dzirdēja, kā Martinš, Mona un operators pārrunā faktu, ka patiešām kāds zvanījis uz šo numuru. — Nekas, man ir tas numurs, no kura zvanīja. Es dabūšu viņu rokā, — operators apsolīja.

No galvas līdz kājām trīcēdama, Lēna nolika klausuli. Kāpēc viņa bija rīkojusies tik muļķīgi? Tagad viņi piezvanīs uz viesnīcu un pajautās, kurš izsaucis Dzidrezeri Īrijā. Lūiss būs nikns kā negaisa mākonis. Monētas Lēnas rokā kļuva karstas un mitras.

Tad, kā jau viņa bija paredzējusi, iezvanījās telefons. Lēna tūlīt pacēla klausuli. — Vai jūs mēģinājāt izsaukt Dzidrezeri Īrijas Republikā?

— Nē, — Lēna pūlējās runāt ar koknejiešu akcentu.

— Bet kāds no jūsu numura izsauca Dzidrezeri...

— Nē, es gribēju izsaukt Dzidrupi... — viņa sacīja.

Telefonists griezās pie pārējiem: — Cita vieta.

— Nesaprotu, kā jūs varējāt sajaukt divas tik atšķirīgas vietas! — pukojās Mona.

— Viss kārtībā, — Martinš viņu mierināja.

— Vai nosauksiet Dzidrupes numuru? — Telefonistam Ziemsvētkos bija jāstrādā, un šķiet, viņam tas nepavisam nepatika.

Lēna klusēja. Fonā viņa sadzirdēja savas meitas balsi jautājam, kas zvana.

— Nekas, Kit. Kāds pūlas sazvanīt Dzidrupi. — Viņa nesaprata, ko teica Kita, bet, lai kas tas arī būtu, Martinš iesmējās. Vai viņš sacīja: “Tas nu gan ir dīvains veids, kā to darīt.”?

— Runājiet, lūdzu! — Telefonists kļuva nepacietīgs.

— Klausieties, esmu pārdomājusi. Ir jau pārāk vēls.

— Milzīgs paldies, — jaunais vīrietis leica.

— Es nolieku klausuli. — Lēna bažījās, ka numuru varētu vēl tālāk pārbaudīt.

— Jā, kundze.

— Un jūs vairs nezvanīsiet uz šejieni? — Lēna gribēja pārliecināties, ka var droši atstāt kabīni.

— Nē, kundze. Uz redzēšanos, kundze. — Viņai reiba galva. Vēl nebija pagājusi ne nedēja kopš viņas bērēm, un viņas meita jau spēja smieties. Tikai vairākas reizes dziji ievilkusi elpu, Lēna jutās stipra diezgan, lai dotos atpakaj pie pārējiem.

— Vai ar jums viss kārtībā? — to jautāja Džeimss Vil-jamss. — Jūs ilgi bijāt projām.

— Viss kārtībā... Vai esmu ko nokavējusi?

Lūiss atradās smejošas grupas centrā. Gledisai Vudai, kuras vārdu Lēna tik rūpīgi bija uzvilkusi uz galda kartītes, galvā švītīgā leņķī bija uzmaukta papīra cepure, un ar vienu roku viņa bija apskāvusi Lūisa kaklu.

— Izlasiet vēlreiz manu likteni! — viņa priecīgi iesaucās.

— Te rakstīts, ka jūs satiksiet izskatīgu tumšmatainu vīrieti, — Lūiss paklausīgi nolasīja no maza papīrīša, ko Gledisa bija atradusi savā Ziemsvētku petardē.

— Esmu jau viņu satikusi! — iesaucās Gledisa.

— Ak kungs! — nočukstēja Džeimss Viljamss. Viņa labvēlīgais smaids — kā saimniekam, kas priecājas, redzot, ka personāls labi pavada laiku, — likās mazliet nedabisks.

— Pārāk satraukusies. — Lēnu izbrīnīja viņas pašas runas spējas. Viņa domāja, ka pēc telefona sarunas vispār nevarēs parunāt.

— Trīs simti sešdesmit četras dienas gadā tā sieviete klusa kā pelīte strādā degvīna dedzinātavā, bet Ziemsvētkos, kā likts, piedzeras. Un pārējo gadu aizvada, par to atvainodamās.

— Kā jūs domājat, vai viņai kjūs nelabi? — joti vienaldzīgi, it kā apvaicādamās par vilciena atiešanas laiku, jautāja Lēna.

— Diemžēl tas ir joti iespējams.

— Vai, jūsuprāt, katram gadījumam viņu nevajadzētu izvest laukā? — Lēna skatījās uz Lūisa žaketi. Tā bija viņas

Ziemsvētku dāvana un maksāja lielu naudu. Viņa negribēja redzēt, kā to sabojā.

— Varbūt jūs varētu pierunāt...

— Diez vai esmu īstais cilvēks, kam būtu viņai jātuvojas. Tas galu galā ir mans vīrs, kuru viņa cenšas savaldzināt. Var vēl iedomāties, ka esmu īpaši ieinteresēta redzēt, kā viņu izvada no telpas.

— Jūs patiešām esat brīnišķīga, misis Greja! — Sizdams knipjus, misters Viljamss centās pievērst galvenā nesēja Ērika uzmanību.

— Lēna, — viņa izlaboja.

— Lēna. — Viņš pasmaidīja un pavēlēja Ērikam, lai kāda no meitenēm aizved mis Vudu uz sieviešu tualeti un paliek pie viņas. Nekavējoties.

Ar pirkstu novilcis pār kaklu, Lūiss bēdīgi viņiem uzsmaidīja.

Varēja gan viņš tikt vaļā agrāk, spējā sapīkumā nodomāja Lēna. Bet sievietes jau allaž kārās Lūisam kaklā, viņš pie tā bija pieradis. Viņš par to pasmējās, un arī Lēnai jāatceras vēlāk pasmaidīt.

— Kāda būs tava Jaungada apņemšanās? — Klio ļoti vēlējās zināt.

— Man nav bijis laika padomāt.

Klio gan bija padomājusi. — Es kļūšu izskatīga, patiešām izskatīga, ielāgo!

— Bet tu taču esi izskatīga!

— Nē, neesmu. Es atsaucu atmiņā bērnu grāmatas attēlu. “Šķīvis aizbēga ar karoti”, — traģisku izteiksmi sejā teica Klio.

Kita iespurcās. — Kas tu esi: šķīvis vai karote?

— Kā viens, tā otrs.

— Ai, neesi taču dumja, Klio, tu nevari būt abi! Viens ir tievs, otrs — resns.

— Bet abiem ir šausmīgas, trulas sejas izteiksmes, nekā īpatnēja, ģīmis apaļš kā mēness.

— Un kā tu kļūsi īpatnēja?

— Es lasīšu grāmatas un vērošu skaistus cilvēkus.

— Skaistu apģērbu? Mums tam nav naudas.

— Nē, tikai sejas un to, kā viņi izturas.

— Mums nav atļauts krāsoties.

— Beidz piesieties! Tā ir mana apņemšanās. Kad man būs trīspadsmit, es izskatīšos lieliski.

— Droši, esi izskatīga! Kas tev to var liegt?

— Tu, Kit, vienmēr esi tik... nezinu, kā lai pasaka, — tu apšaubi visu.

Kilu pārņēma nožēla. — Ko tieši tu mācīsies? Varbūt es arī varu to iemācīties.

— Es zinu, ka uz skropstām ziež vazelīnu. Tad tās sāk augt. Un mēs varētu ievilkt mazliet uz iekšu vaigus, tas piedod sejai interesantu formu, — stāstīja Klio.

Viņas tā arī izdarīja un tad skaļi iesmējās.

— Tur jābūt kaut kam vairāk, — Kita prātoja.

— Mēs iemācīsimies! — Klio bija apņēmības pilna.

— Izskatās, it kā mēs grasītos kādu noskūpstīt.

— Arī tas mums jāvingrinās.

— Ar ko, Dieva dēl?!

— Kas lik pagadīsies.

— Tu taču nedomā nopietni!

— Protams, domāju. Kā citādi mēs zināsim, vai darām lo pareizi?

— Piemēram, ar ko? — Kita bija praktiska.

— Tu varētu skūpstīt Filipu O’Braienu; viņš tevi vai acīm apēd...

— Un kuru tu?

— Varbūt Stīviju Salivanu. — Klio šķelmīgi pasmaidīja.

— Bet vai tad viņš vienmēr neskūpsta Diedri Henliju? — Kitu pārsteidza tas, ka Klio izvēlējās tik aizņemtu cilvēku.

— Viņa ir veca. Viņa drīz kļūs neglīta. Vīrieši bieži pievēršas jaunākām sievietēm.

— Viņai ir tikai sešpadsmit gadi.

— Jā gan. 1953. gadā viņai būs septiņpadsmit — un tā joprojām, viņa visu laiku kļūs vecāka.

— Vai tev patīk Stīvijs?

— Nē. Bet viņš ir izskatīgs.

— Un vai Filips O’Braiens ir izskatīgs?

— Nav, bel tu viņam patīc. — Klio viss pasaulē bija skaidrs.

Janvārī uzkrita sniegs. Anna Kelija svieda Emetam Mak-mahonam ar sniega piku. Pēc sena paraduma viņš pagrāba saujā sniegu un aizbāza to Annai aiz apkakles. Meitene satraukumā spiedza, un arī Emets iesmējās.

— Vai tu esi ticis tam pāri? — Anna vaicāja.

— Kam pāri?

— Ka tava māmiņa ir mirusi.

— Nē, neesmu. Varbūt esmu kaut kādā ziņā pieradis pie tā.

— Vai es varu rotaļāties ar tevi un Kevinu Volu?

— Nē, Anna. Piedod, bet tu esi meitene.

— Tas nav godīgi!

— Tomēr tā tas ir. — Emets filozofiski noteica.

— Kita un Klio neļauj man rotaļāties ar viņām, lai gan viņas ir meitenes.

— Bet viņas ir vecas meitenes.

— Vai pret tevi viņas izturas tikpat drausmīgi kā pret mani? — Anna cerēja, ka arī Emets ir upuris.

— Nē, viņas nepavisam neizturas drausmīgi.

— Kā es gribētu būt pavisam, pavisam veca! Piemēram, divdesmit gadu veca. Tad es zinātu, ko darīt.

— Ko tu darītu? — Emets painteresējās.

Ģērbusies spilgti sarkanā mētelītī ar kapuci, uztraukumā piesārtušu seju, Anna bija jocīgs meitēns. — Es atgrieztos šeit, ievestu Klio un Kitu ezerā un turētu abas zem ūdens, līdz tās noslīktu! — viņa uzvaroši iesaucās. Tad atcerējās. — Ai, Emet! — Zēns klusēja. — Emet, lūdzu, piedod!

Viņš gāja projām. Anna skrēja zēnam pakaļ. — Es esmu tik dumja! Tādēļ jau arī neviens ar mani nespēlējas. Es tikai gribu, lai tu zini, ka es aizmirsu! Vairāk neko. Es tikai piemirsu.

Emets pagriezās. — Labi, labi. Tā bija mana māte, un es neesmu aizmirsis. — Sakot vārdus “māte” un “aizmirsis”, viņš sāka stostīties. Pa Annas seju ritēja asaras.

Tajā brīdī no garāžas iznāca Stīvijs Salivans. — Liec viņu mierā, Emet! Viņa vēl ir bērns. Neraudini viņu!

Apsviedies uz papēža, Emets iegāja mājā.

Pagriezusi saraudāto seju pret Stīviju, Anna sūdzējās: — Man nav draugu.

— Jā-ā, tā ir problēma, — attrauca Stīvijs, laiski vērdamies Henliju audumu veikala virzienā, ja gadījumā izdotos ieraudzīt savu draudzeni Diedri dodamies mazā pastaigā pa sniega klātajām Dzidrezeres ielām un plānojam jaunu tikšanos.

Džeiinss Viljamss bija ieinteresēts, lai apmācītu Lūisu par to viesnīcas darbinieku, kuru lielākā daļa viesu sastop vispirms. Viņš parūpējās, lai izskatīgais īrs ir labi un moderni ģērbts.

— Es varu nodot savus kreklus viesnīcas veļas mazgātuvē, — Lūiss lepni stāstīja Lēnai. — Tev aiztaupīsies mazgāšana un gludināšana.

Tā tiešām notika, bet viņai zināmā mērā bija paticis to darīt. Tas piederējās pie sievas lomas. Dzidrezerē viņa nekad drēbes negludināja. To kā pašu par sevi saprotamu bija darījusi Rita. Dažreiz Lēna prātoja, kā bija vadījusi dienas mājā, kur viņai nebija nekādu pienākumu.

Lūiss stāstīja par aizvien jauniem un jauniem panākumiem.

Šajā vietā un šajā laikā tikai vajagot pierādīt, ka cilvēks spēj veikt darbu un prot saprasties ar citiem. Karš visu izmainījis. Vairs nebija nepieciešamas rakstiskas apliecības un nevajadzēja soli pa solim apgūt profesiju.

Lēna zināja: Lūiss nepārspīlē, apgalvodams, ka reģistratora pults būtībā atrodas viesnīcas pašā centrā. Gandrīz ikviens nāca pie viņa pakonsultēties par kādu ar viesnīcu saistītu jautājumu. Saimniecības vadītājs un viesu apkalpotājas prasīja, kad sakārtojamas dažādas telpas. Galvenajam pavāram Lūiss ieminējās, ka vestibilā varētu novietot stendu ar ēdienkartes kopiju. Tā varbūt varētu piedabūt apmeklētājus atgriezties un ieturēt lenču turpat viesnīcā.

Un Lūiss bija tas, kurš ierosināja nesējiem piestiprināt pie krūtīm žetonus ar katra vārdu.

— Pateicos, bet es zinu, kā mani sauc, — iebilda galvenais nesējs Ēriks, kurš nepārstāja nožēlot, ka atjāvis Lūisam pacelties tik augstu sev pāri.

Lūiss neņēma vērā nekādu aizvainojumu. Iespējams, viņš to nemaz nemanīja. — Protams, tu zini, Ērik! Un tāpat arī pastāvīgie apmeklētāji. Bet kā ar amerikāņiem? Viņi gribēs uzzināt, kā sauc to jauko puisi, kurš viņus Draidenā laipni sagaida.

Iemesls Ērikam nu bija skaidrs, bet viņš neredzēja, kā jaunievedums varētu palielināt dzeramnaudu. īstenībā lielākā daļa dolāru aizgāja Lūisam Grejain. Amerikāņi patiešām novērtēja laipno apkalpošanu, to, ka Lūiss atcerējās viņu vārdus, ka ieteica, kurp doties un kā pavadīt brīvdienas.

Neviens viņu nekad nesauca par administratoru; viņš bija misters Grejs no reģistratūras. Viesiem tika ieteikts griezties pie viņa jebkurā jautājumā, un Lūiss nekad tos nepiekrāpa.

— Es nemūžam nedabūšu citu tik labu darbu kā šis, un man jādara viss iespējamais, lai es kļūtu neaizstājams. — Ivēna zināja, ka viņam taisnība. Pat visspožākās atsauksmes neļaus Lūisam sasniegt līdzīgu stāvokli citā viesnīcā. Viņam nebija rakstisku ieteikumu, bet, reiz iekārtojies, viņš vienmēr tiktu uz priekšu, izmantojot savu pievilcību.

Lēnai šad tad ienāca prātā Lūisa dzīve Spānijā un Grieķijā. Pat senajās dienās Dublinā, būdams ceļojošais tirgotājs (tad viņi arī pirmoreiz sastapās), Lūiss cilvēkiem nekad neizrādīja nepacietību, nedz arī centās izvairīties no to sabiedrības; viņš allaž vēlējās izdarīt vairāk vai arī iegūt vairāk. Patiešām neparasts īpašību sajaukums vienā cilvēkā! Smaidīdams savu maza puikas smaidu, kas it kā atplauka tikai vienā sejas pusē, Lūiss izskatījās ļoti mundrs un darbīgs.

Mēnešiem ritot, viņa alga palielinājās, tāpat arī privilēģijas: par daudzām no tām bija jāpateicas Lēnai. Viņa bija ievērojusi, ka aiz reģistratūras atrodas neliela noliktavas telpa. Maz-pamazām viss tika pārveidots. Vecās kastes, salauztie velosipēdi un krēsli bez kājām — aizsviesti, un to vietā nolikti veci galdi no guļamistabām vai reģistratūras. Lūiss sameklēja lietussargu statīvu un sarkankoka mēteļu statni ar misiņa āķiem. Viņam vairs nevajadzēja pakārt savu mēteli pārpildītajā nodalījumā, kur tika sagrūstas darbinieku virsdrēbes. Nevienam nebija iebildumu. Lūiss jau netēloja lielu priekšnieku, viņš tikai izmantoja nelietotu telpu, līdz ar to sakopjot savu darba vietu.

Lūisani bija ļoti patīkami redzēt, ka tie, kuri viesnīcā ieņēma augstākus amatus, izturējās pret viņu ļoti nopietni, tomēr viņš rīkojās piesardzīgi.

— Es tā vienkārši nevaru ieiet tajā istabā un aizvērt durvis, ja man jābūt pie reģistratora galda, — viņš stāstīja Lēnai.

— Vai tev starp tehniskajiem darbiniekiem nav draugu, kas varētu durvju augšā ielikt stikla rūti? Kā Aivijas durvīs. Tu varētu pat piekārt tur aizkarus, tilla aizkarus. Tad tu redzētu, kad esi vajadzīgs ārpusē. Tu pats varētu izvēlēties, kur sēdēt.

Tas izdevās.

Ja arī Džeimss Viljamss ievēroja sava jaunā reģistratūras darbinieka tieksmi “sagrābt jaunas teritorijas”, viņš to novērtēja atzinīgi, jo neiebilda. Un neviens nepieklauvējis neiegāja Lūisa Greja teritorijā.

Pagāja vairāki mēneši. Viņu mīlestība kļuva stiprāka. Lēna bija par to pārliecināta. Viņi varēja pārrunāt visu. Abi runāja par Lēnas bērniem un atzina, ka viņa rīkojusies vispareizāk. Lūiss uzslavēja 1.ēnas drosmi. — Tu esi īsta varone, — viņš mēdza teikt un patiešām tā arī domāja.

Glāstīdams Lēnas matus, saņēmis viņas seju rokās, Lūiss viņu salīdzināja ar lauveni; neesot nekā, ko viņa nevarētu izdarīt.

Dažreiz Lēna prātoja, vai vēl kāds Londonā bija sācis dzīvot pavisam jaunu dzīvi kā viņa. Iespējams, tādu bija simtiem tūkstošu — cilvēku, kas pametuši vienu dzīvi, lai uzsāktu citu. Nebija jau tik grūti, kā izklausījās. Galu galā te nu viņa bija — ar jaunu vīru (vismaz svešu ļaužu acīs), jaunām mājām, jaunu darbu, jaunu ārieni. Nedaudzi no Dzidrezeres iedzīvotājiem labi ģērbtajā, uzpostajā sievietē, kas steidzīgi gāja pa Londonas ielām, sazīmētu Helēnu Makmahonu, vietējā aptiekāra, jautrā Martina, sievu. Viņi justos izbrīnīti, ja gadītos redzēt viņu, noliekušos pār aktu vākiem, iedrošinot jaunus darba meklētājus pretendēt uz amatiem lielos uzņēmumos. Tik noslēgts cilvēks kā misis Makmahona, kas necieta tukšu pļāpāšanu, — un te nu viņa bija: aicināja meitenes parādīt sevi no vislabākās puses, apgalvoja, ka viņu izaugsmes iespējām nav robežu, mudināja iestāties vēl kādos vakara kursos, kļūt rosīgākām, pilnveidot savu izskatu. Kā gan misis Makmahona no Dzidrezeres varēja visu to zināt un turklāt likt citiem tam noticēt?

Atskatoties atpakaļ uz trīspadsmit mazā ezermalas miestiņā pavadītajiem gadiem, Lēna saprata, ka viņa būtu varējusi izdarīt ļoti daudz. Viņa varēja strādāt kopā ar misis Henliju un atdzīvināt noplukušo veikalu, sagādāt tādu apģērbu, kādu pilsētniecēm patiktu nēsāt, kā arī krāsainas, spilgtas drēbes bērniem; viņa varēja ieteikt vienai no Henliju meitām izmācīties par šuvēju, lai turpat uz vietas veiktu pāršūšanu.

Vai arī O’Braienu viesnīcā. Viņa tik daudz ko varēja izdarīt, lai palīdzētu viesnīcai attālināties no pagājušā gadsimta, kā to tagad kopā ar Lūisu darīja Draidena viesnīcas labā.

Ja viņa pierunātu Martinu, lai atļauj strādāt aptiekā, viņa varētu izveidot tādus logus un vitrīnas, kādus veidoja darbā iekārtošanas aģentūrā, kur bija visai maz iespēju. Ja padomāja, ko tik nevarētu izdarīt ar visām tām ziepēm un kosmētiku! Viņa saliktu skatlogos istabas augus un izdekorētu tos ar moderniem audumiem, tā ka neviens nespētu paiet garām aptiekai.

Bet Martinš par to negribēja ne dzirdēt. Mana sieva neies strādāt ārpus mājām. Viņš mēdza to teikt, lepnumā piepūties, it kā, pats stundu pēc stundas stāvēdams tajā drūmajā, smacīgajā telpā, vērstu savu sievu karalienē, kam nav jāpakustina ne pirkstiņš.

Bieži Lēna jutās pateicīga Martinam, vīram ar mazām prasībām, kurš bija aizvedis viņu uz klusu vietu pie skaista ezera, kur viņa, kad sirds bija salauzta, mita, ilgodamās pēc

Lūisa, kas viņu bija pametis. Pateicīga Martinam, kurš neko nejautāja un solīja viņu pasargāt no raizēm un rūpēm.

Bet tagad Lēna pret Martinu juta pavisam ko citu. Viņai vairs nelikās, ka Martina joki bija domāti laipni un ar jocīgām grimasēm viņš bija pūlējies sievu izklaidēt. Tagad vira izturēšanās šķita slēpjam bīstamus draudus, tieksmi viņu sagūstīt, turēt kā būrī ieslodzītu putnu. Šis vīrietis nespēja skatīties patiesībai acīs, nespēja atzīt, ka sieva viņu pametusi un aizgājusi ar citu vīrieti, bet turpināja izlikties... tik tālu, ka pierunāja savu draugu Pīteru pilnīgi nepazīstama cilvēka līķi atzīt par viņas mirstīgajām atliekām!

Kas tie bija par cilvēkiem? īsti mežoņi! Viņa bija devusi dzīvību diviem bērniem mežoņu zemē.

Lēna līdz sāpēm ilgojās pēc bērniem. Lai gan viņa ar Lūisu par tiem runāja, tas bija ļoti virspusīgi. Viņa nevarēja atzīties, cik daudz domā par bērniem. Lūiss daudzējādā ziņā pats bija līdzīgs bērnam; viņš negribēja dalīties ar Kitu un Eme-tu. Lēna viņu tik ļoti mīlēja, nebūtu prātīgi liet asaras Lūisam pie krūts un teikt, cik ļoti viņai pietrūkst bērnu. Tad Lēna it kā atzītu, ka ar viņu nepietiek, ka lēmums aiziet kopā ar Lūisu ir bijis pārāk liels upuris. Tā nebija taisnība.

Vecā māsa Madelēna reiz bija teikusi, ka galu galā cilvēki izdara to, ko vēlas. Arī tad, ja kaut ko nedara, ir jāpieņein lēmums. Lēna bija nolēmusi atstāt bērnus. Tas jāatceras, un ar to jāsamierinās, pat ja viņa nevarēja paredzēt, ka Martinš rīkosies tik negaidīti — liks bērniem domāt, ka viņa mirusi.Lēna bija izdarījusi izvēli — aizgājusi no bērniem. Viņa bija vēlējusies būt kopā ar Lūisu vairāk nekā ar bērniem.

Tā bija skarba patiesība, bet Lēna jutās stiprāka, atzīdamās pati sev. Viņai pilnībā un bez nožēlas jāmetas jaunajā dzīvē. Jādzīvo pilnasinīgi, jādara tas, kam vienmēr spēka bijis gana, bet trūcis iespēju. Dažreiz Lēnai ienāca prātā: vai visi tur, Dzidrezerē, nebrīnītos, uzzinot, cik ļoti daudz viņa dara. Un ka dienā pietrūkst stundu visam, ko viņa nodomājusi darīt, ka Lēna gandrīz viena pati vada Millera darbā iekārtošanas aģentūru.

Ne misters Millers, ne Džesija Pārka nebija izteikuši kaut vienu vienīgu ierosinājumu aģentūras pārkārtošanas programmai. Bet vadīt viņus bija viegli, un abi atzina, ka darījumu skaits dubultojies.

Pārstāvji no lielākām un pazīstamākām aģentūrām ieradās uzmest viņiem aci. Vietējā laikrakstā pat parādījās raksts par viņu mūsdienīgo biroju. Lēna, cik spēdama, bija turējusies ēnā.

— Lūdzu, misis Greja, jūs rotāsiet attēlu! — misters Millers bija lūdzis.

Lēna jau bija tam sagatavojusies. Viņa bija sagādājusi Džesijai frizieri un aizdevusi modernu kostīmjaku vecās nopūkotās jakas vietā.

— Nē, nekādā ziņā! Jūs abi esat īstie biroja vadītāji, — Lēna bija sacījusi, atteikdamās pozēt avīzes fotoattēlam.

Viņa taču tika uzskatīta par mirušu! Nebija nekādas vajadzības publicēt laikrakstā Lēnas fotoattēlu. Kas zina, kurš varētu to ieraudzīt?

— Jūs izskatāties bāla, — kādu dienu Aivija Lēnai sacīja.

— Nezinu, kāpēc, bet es nejūtos labi, — viņa atzinās.

— Vai neesat stāvoklī?

— Nē! — Lēna asi atcirta.

Viņa manīja Aivijas domīgo skatienu. Mazām podziņām līdzīgās acis neko nepalaida garām. Iespējams, Aivija saprata, ka Lūisam un Lēnai bērnu nebūs. To viņi abi bija apsprieduši. Abu karjeras šeit tik labi bija aizsākušās; varbūt kādu brīdi par bērnu varētu nedomāt. Lēna greizi pasmaidīja. Viņai bija trīsdesmit deviņi gadi. Nākamgad jau četrdesmit. īstais brīdis, iespējams, bija garām. Bērns, ko viņa zaudēja Brai-tonā, bija pēdējais viņas dzīvē. Abi bērni Īrijā viņai arī bija zuduši. Lēna bija sieviete bez bērniem. Karjeras sieviete — tā viņas pašas sāka sevi dēvēt 1953. gadā Londonā.

— Ja es sūtītu jums daudz klientu, vai mēs varētu noslēgt darījumu? — Lēna vaicāja Greisai frizētavā.

Greisa reiz Millera aģentūrā bija meklējusi sekretāres darbu. Viņa izskatījās tik eleganta un tik labi sapratās ar klientiem, ka Lēnai bija skaidrs — kantorim viņa ir par labu. Greisas atsaucīgums darīja viņu piemērotu darbam, kurā jāsaskaras ar cilvēkiem.

Garā auguma izskatīgā jaunā sieviete, kuras māte bija no Trinidadas, ļoti vēlējās tā saukto kantora darbu — viņai tas būtu milzīgs solis uz priekšu. Sākumā viņa ļoti šaubījās par frizētavu. Daudzas no rietumsalu meitenēm tur strādāja. To neviens neuzskatītu par sasniegumu.

— Jā, bet kad jūs visu vadīsiet, panākumi neizpaliks.

Greisa neveidoja frizūras, viņa sarunāja klientus, strādāja

pie kases aparāta un, elegantā kostīmā ģērbusies, staigāja pa frizētavu, vienai klientei kaut ko ieteikdama un citu apbrīnodama.

— Vēl mazliet lakas misis Džounsai, — viņa teica.

— Vai nevajadzētu ar svaiga citrona piedevu paskalot mis Niksones matus? — Klientēm likās, ka tām pievērš īpašu uzmanību, un viņām tas ļoti patika.

— Kas tas par darījumu? — Greisa stāvēja Lēnai aiz muguras, kamēr friziere viņai kā ik piektdienu mazgāja un ieveidoja matus. Tikai pašai labākajai frizierei bija atļauts pieskarties misis Grejas tumšajiem, cirtainajiem matiem.

Neviens neredzēja, ka nauda nemaina saimnieku. Greisa zināja, kā atmaksāt parādu. Ik uz soļa dodot padomus, Lēna Greja bija dabūjusi viņai šo vietu. Viņas gandrīz vārdu pa vārdam bija iestudējušas iespējamo sarunu ar darba devēju.

— Daudzas meitenes, kuras iegriežas pie mums... viņām nav ne jausmas, kā sevi labāk parādīt.

— Kam jūs to sakāt! — Greisa nebija aizmirsusi, cik necila un pazemīga bija bijusi, līdz Lēna iemācīja, kā viņas garumu, sejas krāsu un pārsteidzoši eleganto ārieni pārvērst vērtībā.

— Jūs jau uzreiz šķitāt īsta skaistule, — Lēna teica. — Nē, citas meitenes te atnāk pārbiedētām sejām, nekrāsojušās vai arī uzposušās kā mūzikhola dejotājas. Ja es sūtītu šurp frizēties desmit meitenes nedēļā, vai jūs pie viena nepasniegtu tām bezmaksas kosmētikas stundu?

— Desmit nedēļā? Jūs nemūžam tik daudz nedabūsiet! — Greisa neticīgi iepleta acis.

— Par to mēs vienosimies. Ja meiteņu būs vairāk, jums nav jādod atlaide.

— Kāda kosmētikas stunda? Klasē?

— Nē. Vienkārši jums jāpasaka, kas katrai labāk

piestāvētu. Nepārdodiet neko, tikai pastāstiet viņām, kā krāsoties, lai neizskatītos, ka grims uzklāts ar ķelli.

Greisa iesmējās. — Jūs tik jocīgi protat izteikties!

— Kā jums šķiet? Vai ir vērts?

— Protams! Kādu dienu, kad būsiet slavena, es visiem stāstīšu, ka esmu jums palīdzējusi kāpt pa karjeras kāpnēm — tāpat kā jīis man.

— Slavena... Es nu gan par to šaubos.

— Es nešaubos. Es redzu, ka misters Millers jau nodod aģentūru jūsu rokās, redzu garas intervijas avīzēs... — Greisa aizrautīgi runāja.

— Nē. Es gan neko tādu neredzu, — mierīgi iebilda Lēna.

Lai kas arī notiktu, nevienā laikrakstā neparādīsies intervijas ar viņu. Ne jau tagad.

Klio bija mēnesi vecāka par Kitu, un visu maiju viņai jau bija trīspadsmit gadu. — Ir daudzas valstis, kur es tagad varētu apprecēties, — viņa palielījās.

— Vai nebūtu ļoti muļķīgi to darīt? — māsa Madelēna iebilda. Viņas visas trīs kārtoja meiteņu atnestos ziedus burciņās, kas rindojās uz palodzes.

— Vai tad nav labi agri apprecēties? — vaicāja Klio.

Tāda vecuma sasniegšana, kad formāli kādā tāltālā zemē

viņa varētu būt līgava, likās Klio vienīgais pārākums.

— Nē, nepavisam, — māsa Madelēna palika pie sava.

— Bet, ja es to tik un tā reiz darīšu, kāpēc nedarīt drīz? — Klio nesaprata.

— Tāpēc, ka tu vari apprecēties ar nepareizo cilvēku, muļķe tāda! — sacīja Kita.

— To jau jebkad var izdarīt, — Klio nepiekāpās.

Meitenes palūkojās uz māsu Madelēnu, gaidot vēl kādu spriedumu.

— Tas atkarīgs no veiksmes, — viņa teica.

— Protams, jums viss bija savādāk, tā kā jums bija aicinājums. Tā nebija nekāda veiksme, bet Dieva aicinājums, — sacīja Klio.

Iestājās klusums.

— Kā jūs domājat, māsa Madelēna, vai jums būtu gribējies apprecēties? — Kita iejautājās.

— O, es jau biju. — Smaidīdama māsa Madelēna lūkojās meitenēs ar savām dzidri zilajām acīm, it kā viņām būtu vajadzējis to zināt.

Mutes aiz brīnumiem pavērušas, abas raudzījās māsā.

— Precējusies? — neticīgi pārvaicāja Kita.

— Ar vīrieti? — gribēja zināt Klio.

— Tas bija ļoti sen, — it kā tas visu izskaidrotu, atbildēja māsa Madelēna. Tajā brīdī, gāzelēdamās un muļķīgi apkārt skatīdamās, pa durvīm ienāca zoss.

— Paraugieties uz Bernadetu! — Māsas Madelēnas grumbainā seja savilkās smaidā, gluži kā draugs būtu iegriezies pie viņas uz tasi tējas. — Lūdzu, ienāc, Bernadete! Meitenes skaistā trauciņā tev tūlīt iedos mazliet graudu.

Klio un Kita par māsas Madelēnas laulībām neko vairāk neuzzināja.

— Viņa taču teica — precējusies?

— Jā, es dzirdēju.

— Ar vīrieti. Ne tikai ar Jēzu Kristu vai ko tamlīdzīgu.

— Nē. Viņa atzina, ka ar vīrieti. Viņa teica, ka tas bijis sen, sen.

Meitenes apsēdās ezermalā uz apsūnojuša akmens.

— Nevar būt, ka viņa reiz bijusi precējusies! Gulējusi ar vīrieti un tā tālāk.

— Bet viņa tā teica, vai ne?

— Interesanti, vai vēl kāds to zina, — Klio prātoja.

— Es nevienam nestāstīšu. Un tu? — piepeši vaicāja Kita.

Klio izskatījās vīlusies. Pastāstīt kādam ko tādu būtu vareni. — Viņa taču neteica, ka tas ir noslēpums.

— Nē, Klio, bet viņa mums it kā uzticējās, vai ne?

Klio padomāja. Ja uz to skatījās tā, tad tikko uzzinātā

svarīgā vēsts likās vēl nozīmīgāka. Ja viņām abām uzticēts glabāt milzīgu noslēpumu, ko nezināja neviens cits, tad Klio Kelija varbūt spēs to paturēt pie sevis.

— Liekas gan.

— Iedomājies tik — izstāstīt mums! Tev un man, — Kita brīnījās.

Klio tas patika. — Viņa zina, ka mēs viena otru nepievilsim.

Viņas draudzīgi soļoja mājup no ezermalas un nonāca pie Pedlija krodziņa. Saimnieks stāvēja durvīs. — Kad jūs, dāmas, beidzot būsiet lielas diezgan, lai iegrieztos pie manis? — viņš vaicāja.

Meitenes iespurcās.

— Ai, vēl jau paies kādi gadiņi! — Klio iesaucās.

— Jutīšos pagodināts jūs uzņemt, kad būsiet gatava, mis Kelij!

Visu ceļu līdz mājām meitenes, rokās saķērušās, smējās. Kaut kas neiedomājams — gribēt iegriezties Pedlija krodziņā, vienalga, kādā vecumā!

— Varbūt tu tur varētu nosvinēt savu trīspadsmito dzimšanas dienu. Mēs izsūtītu ielūgumus. “1953. gada 2. jūnijā Pedlija krodziņā mis Kita Makmabona tiks ievesta sabiedrībā. ”

Viņas tā smējās, ka nācās pieturēties pie viesnīcas sienas, lai nenokristu zemē.

— Jums nu gan ir jautri! — Filips skaudīgi noteica.

— Mēs plānojam Kitas dzimšanas dienu, — paskaidroja Klio.

— Vai būs viesības? — Filips atdzīvojās.

— Protams, ne! Viņa taču sēro! — atcirta Klio. — Bet tas nav iemesls, lai mēs nevarētu pasmieties.

Londonā visi gatavojās kronēšanas ceremonijai. Pie mājām tiks izkārti karogi. Aivija saveda kārtībā savus. Viņa bija saglabājusi dažus atmiņai par neaizmirstamajām kara beigu dienām.

— Tā būs varena diena, — viņa apgalvoja Lēnai.

— Liekas gan.

— Piedodiet, es vienmēr aizmirstu, ka jūs tas īpaši neinteresē, jo esat īriete.

— Nē, tā tas nav. Protams, interesē! Tikai man allaž piemirstas... es pašlaik ļoli daudz strādāju.

— Vai nu es to neredzu! Katru vakaru jūs pānākat arvien vēlāk.

— Lūiss tāpat...

— Nepārpūlieties, mīļā! — Aivijas sejā atspoguļojās raizes.

Un viņai, protams, bija taisnība. Lēna patiešām arvien ilgāk palika aģentūrā, rakstīdama vēstules lielām firmām un paskaidrodama, kāda metode tiek lietota, lai izvēlētos piemērotākos kandidātus, jo Millera birojs neiesaka jebkuru pretendentu jebkuram darbam. Viņai bija daudzu skolu un sekretāru koledžu adreses. Viņu aģentūrā meitenei piedāvā ne tikai darbavietu sarakstu. Katra saņem arī padomus, kā veidot savu karjeru, un gudra sieviete novērtēs Lēnas spēju modināt jaunajās pretendentēs nepieciešamo paļāvību, lai sagatavotos sarunai ar iespējamo darba devēju un veiksmīgi uzsāktu karjeru.

Tika pieminēti friziera pakalpojumi par zemākām cenām, kosmetoloģes padomi un ieteikumi modes jautājumos. Darba apjoms auga milzu tempiem. Sešu mēnešu laikā misters Mil-lers bija dubultojis Lēnas algu. Viņa uzstāja, ka arī Džesijai Pārkai jāpalielina samaksa.

— Mēs esam viena komanda, mister Miller. Bez viņas es nevarētu strādāt, — Lēna pūlējās viņu pārliecināt.

Misteram Milleram bija vērīga acs. Viņam nepaslīdēja garām pārmaiņas mis Pārkā, kas līdz šim bija viena no pašām neievērojamākajām darbiniecēm. Ja Lēna Greja spēja tā pārvērst sievieti, par kuru pati bija simtkārt pārāka, un vēl joprojām to atbalstīt, viņa patiešām bija īsts dārgums! Vajadzēja vien viņai izdabāt. Ienākumi bija labi, misters Millers varēja atļauties maksāt tikpat daudz arī Džesijai.

Misters Millers bija redzējis mis Grejas vīru — pārsteidzoši izskatīgu Iru. Kā likās, viesnīcas administratoru. Par savu personīgo dzīvi viņa runāja ļoti maz. Ar to misis Greja patīkami atšķīrās no Džesijas Pārkas, kura visus nemitīgi iepazīstināja ar savas ikdienas dzīves norisēm.

— Mister Miller, mēs ar mis Pārku prātojam, vai

kronēšanas dienai par godu nevajadzētu izgreznot logus.

— Bet ko mēs tur izliktu?

Džesija uzmeta viņiem abiem aizrautīgu skatienu. Viņa vairs nešķita pamuļķe. Džesija bija ģērbusies blūzē ar elegantu aizdari un rotājusies ar modernu piespraudi. Uz tās ziliem un zeltainiem — tās bija viņu firmas krāsas — burtiem bija rakstīts: “Millera aģentūra.”

Spilveni uz jaunajiem krēsliem bija zili un zeltaini, tāpat arī ornamenti uz vēstuļpapīra, jaunais fasādes krāsojums un gleznu ietvari. Kamēr Lēna vēl nebija izvēlējusies abām elegantu formastērpu — baltu blūzi, zilus svārkus un zeltainu

šalli, Džesija valkāja nevīžīgas blūzes bez apkaklītes. Jauns

matu sakārtojums un laiku pa laikam izmantotie kosmētikas

līdzekļi Džesiju bija pārveidojuši.

Lēna pat izteica domu, ka algas pielikums ļauj Džesijai uz kādu vakaru sarunāt cilvēku, kas parūpētos par māti, un pamazām aprast ar domu, ka viņai ir brīvs laiks. Bija prieks dzirdēt, ka Džesijai ļoti patikusi filma “Dziedot lietū”. Lēna un misters Millers labprātāk vēl un vēlreiz klausītos katras dziesmas un katra dialoga atstāstā nekā atgrieztos pie misis Pārkas ēšanas problēmām.

Vecā Džesija piekristu misteram Milleram, ka viņa nav īsti pārliecināta, bet jaunā Džesija teica:

— Redziet, mister Miller, savā ziņā mēs izmantojam karaliskās krāsas. Jauks zili zeltains stends ar jaunās karalienes fotogrāfiju...

— Jā, tā ir lieliska doma! — Lēna viņai piekrita. — Mēs varētu izlikt logā kaut ko tādu: “Esiet sveicināti jaunajā Elizabetes valdīšanas ērā!... “Millera aģentūra" visiem novēl gaišu nākotni!”

Visiem darbiniekiem tas ļoti patika. Visi bija tik satraukti. Lēnai kaklā sakāpa kamols. Vai tiešām angļi bija daudz vienkāršāki par īriem un neskatījās uz visu tik kritiski? Bet varbūt visu izskaidroja tas, ka viņa nebija varējusi ņemt dalību tās pilsētas dzīvē, kurā bija smakusi trīspadsmit gadus.

— Kā tu domā, vai viesnīcā kronēšanas dienai vajadzētu dabūt televizoru? — vaicāja Lūiss.

— Vai gribi teikt, ka viņiem nav televizora? Neviena paša visā viesnīcā?

— Nē. Viņi it kā lepojas ar klusumu.

— Tikmēr leposies, līdz viesnīca paliks tukša. — Lūiss izbrīnījies viņā paraudzījās. Lēna parasti tā nerunāja. Tas skanēja pārāk asi un skarbi. — Viss kārtībā. Varbūt esmu mazliet nogurusi.

— Labi. Ņemšu vērā un turpmāk neko neprasīšu, — teica Lūiss. Viņa lūpas bija savādi savilktas.

— Lūis! — Lēna uztraukusies iesaucās. — Ai, Lūisī Lūdzu, nekļūsti īgns!

— īgns? Es? Es neesmu īgns. Tu pati iesāki. — Likās, Lūiss patiešām bija apvainojies.

— Piedod! Tā ir mana vaina. — Iestājās klusums. — Lūis, man bija smaga diena.

— Man arī nebija nekāda vieglā.

Lēna pastiepa rokas uz Lūisa pusi, bet viņš izvairījās. — Lūis, lūdzu, parunā ar mani par televizoru! Mani tas ļoti interesē. Goda vārds. Patiešām! — Nu jau viņa lūdzās.

— Nē, Helēn. Ir jau labi. Šoreiz Draidena viesnīca iztiks bez tava padoma.

Lēna turpināja lūgties. — Es nepadomāju, pirms tev ko teicu. Piedod! Tu arī bieži tā dari, kad esi noguris. Tas taču neko nemaina, mums ne! Tā taču ir?

— Jā. Protams! — Tas jau skanēja ledaini.

Lēna iekoda lūpā. Viņa darītu visu, lai tikai atdotu Lūisam to garastāvokli, kāds viņam bija, pirms viņa tik muļķīgi atcirta uz jautājumu. Vai vajadzētu vēlreiz atvainoties, vai arī labāk mainīt tēmu? Lēna nolēma runāt par ko citu. — Arī mēs visādi spriedām, kā atzīmēt svētku dienu, — viņa mundri stāstīja.

— Cik interesanti! — Lūiss neslēpa vīpsnu. Lēna nekad nebija redzējusi viņam sejā tik greizu izteiksmi.

— Mīļais? — Lēna juta, ka viņa nosarkst.

— Turpini vien! Pastāsti man ko vairāk par misteru Milteni un Džesiju Pārku! Tie jau ir tie interesantie ļaudis. Viņi vis nav tādi salašņas kā nabaga dumiķi, kas pūlas nopelnīt iztiku Draidena viesnīcā.

— Es nepavisam negribēju tev atbildēt tik asi. Es ļoti, ļoti nožēloju. — Lēna nodūra galvu.

Viņa cerēja, ka Lūiss pienāks klāt, apskaus viņu un teiks: viss kārtībā, viņi abi vienkārši ir pārguruši. Varbūt viņš uzaicinās Lēnu uz mazo itāļu restorāniņu, un tad abi jutīsies tuvāki. Bet gāja laiks, un Lēna sāka šaubīties, vai tā notiks.

Viņa izdzirdēja noklikstam durvju rokturi un pacēla galvu. — Kurp tu iesi, Lūis?

— Ārā.

— Bet kurp?

— Helēn, tu man stāstīji, ka visus tos gadus Dzidrezerē tevi vai traku darījusi mūžīgā prašņāšana, kurp tu ej. Vienkārši ārā. Vai ar to nepietiek?

— Nē, nepietiek. Mēs mīlam viens otru... Neej!

— Mēs taču negribam nosmacēt viens otru!

— Es to nedarīšu. Lūdzu! — Viņa atkal lūdzās.

Vai tā Martinš lūdzās viņu? Pienācis klāt, Lūiss saņēma abas viņas rokas savējās. — Klausies, mīļā! Mēs viens otru kaitinām. Nomierināsimies.

— Ļauj man arī iet. ja tu gribi iziet! Tā pieaugušie dara. Atceries — mēs esam pieauguši!

Lūisa smaids bija tik mīļš, tā bija daļa no viņa paša; Lēnai gandrīz vai bija sāpīgi to redzēt. Viņa nespēja pat pakustēties. Vai mesties laukā no istabas? Varbūt vēlreiz palūgt? Viņa vairs neko nesacīja. Ne vienu vienīgu vārdu. Lūiss atlaida viņas rokas, pēc tam Lēna dzirdēja, kā aizveras durvis. Viņa neraudās, nekāps lejā rast mierinājumu pie Aivijas. Viņa ies laukā.

Stūra veikalā nopirkusi ābolu un gabalu siera, Lēna soļoja Millera aģentūras virzienā. Atslēgusi durvis, viņā iegāja iekšā un ar patiku paskatījās visapkārt. Vismaz šis birojs ir sasniegums, kaut kāds pierādījums viņas Londonā pavadītajiem mēnešiem. Neliela vitrīna ar rūpīgi izrediģētām apmierinātu klientu vēstulēm; visur zilas un zeltainas krāsas; dzīvē savu vietu atradušās Džesijas mātes darināti dekoratīvo spilvenu pārvalki; zeltaina paplāte ar zilām tasītēm, kurās ikvienam ienācējam pasniedza kafiju.

Apsēdusies pie sava galda, Lēna paņēma aktu vākus. Tieši tas, kas viņai vajadzīgs: pāris stundu, lai visu savestu kārtībā. Gandrīz nekad Lēnai tāda laika nebija, tik ļoti viņa gribēja skriet uz mājām un sagatavoties Lūisa pārnākšanai.

Lūiss. Labāk nedomāt par viņu, jo tad Lēnu pārņēma niknums par lielo netaisnību.

1.aiks skrēja ātri. Bija grūti noticēt, ka jau vienpadsmit. Lēna juta, kā strauji iepukstas sirds; viņa nebija domājusi palikt tik vēlu. Nu jau Lūisam jābūt ilgi mājās, un, ja viņa atzīsies, ka aizgājusi uz aģentūru, varēja atskanēt vēl asāki vārdi. Taču izlikties, ka visu šo laiku viņa klaiņojusi pa Londonu, arī nevarēja.

Skrienot augšā pa kāpnēm, Lēna apsvēra, ko sacīt; vispirms gan jāredz, kāds viņam garastāvoklis. Nekā sarežģīta: vajadzēja atsaukties Lūisa teiktajam, neizgrūst nepārdomātus vārdus. Lēna atvēra durvis — dzīvoklis bija tukšs. Lūiss vēl nebija pārnācis. Teikdams, ka iziet, viņš to arī bija nodomājis darīt.

Kad Lūiss pārnāca, Lēna gulēja aizvērtām acīm, bet nomodā. Pulkstenis rādīja divdesmit minūtes pāri trijiem. Viņš klusi ieslīdēja gultā. Šoreiz Lūiss nepasniedzās un nepieskārās viņai, kā neapzināti darīja ik reizi, iedams gulēt.

Kur viņš tik ilgi varēja palikt? Viņš bija pārāk lepns, lai dotos atpakaļ uz darbu; viņš vis negāja pastrādāt kā Lēna. Tas nozīmēja, ka viņam vajadzēja būt pie kāda mājās. Pie kāda, kuru Lūiss pazina pietiekami labi, lai varētu ar viņu līksmi pavadīt laiku līdz agrai rīta stundai. Lēna pacentās elpot vienmērīgi, it kā būtu aizmigusi.

Lēna Greja varēja apzvērēt, ka tajā naktī ne acu neaizvēra.

Prātā pavīdēja dažādas ainas, bet tie nebija sapņi. Viņa centās iztēloties savu meitu Kitu. Karalienes kronēšanas dienā 2. jūnijā būs viņas dzimšanas diena. Viņa būs trīspadsmit gadus veca meitene, kuras māte mirusi. Ja varētu meitai aizrakstīt! Pieņemsim, Martinš bērniem liktu domāt, ka māte ir tālu projām un nekad neatgriezīsies, tomēr viņa varētu tiem rakstīt vēstules.

Gaismai pār Londonu austot un dzeltenajām loga žalūzijām no nakts melnām pamazām kļūstot gaišākām, Lēna saprata, ka darīs tieši to: uzrakstīs vēstuli meitai. Izliekoties par kādu citu personu. Sī doma viņu uzmundrināja. Nevienam, redzot viņu ceļoties un ģērbjoties, neienāktu prātā, ka šī sieviete visu nakti nav gulējusi. Viņa manīja, ka Lūiss ir pārsteigts.

— Vai tu vairs nedusmojies uz visu pasauli? — viņš vaicāja, piešķiebtu galvu gaidot, ka Lēna vēlreiz atvainosies. Bet nekādas atvainošanās nebija.

— Vai mēs vakar neuzvedāmies kā nāvīgi ienaidnieki? — Lēna vaicāja, pati par to brīnīdamās.

Lūiss neatbildēja. Viņš bija gaidījis ko citu. — Kā tev šķiet, kāpēc mēs tādi bijām?

— Kā jau tu sacīji — nelikām viens otru mierā... — Lēna gribēja doties projām, tas bija klaji lasāms viņas sejā.

Dabiski, tagad Lūiss gribēja, lai viņa paliek. — Es nedomāju, ka bija slikti... — viņš iesāka. Vēl vairāk piekāpties nebija Lūisa spēkos.

— Nē, nē. Protams, ne! Nu tad — līdz vakaram!

— Es taču nepamodināju tevi, kad pārnācu, vai ne?

— Ak kungs, nē! Es gulēju. Kā nosista. — Lēna aši noskūpstīja Lūisu uz pieres, bet Lūiss viņu ievilka klēpī.

— Mēs tā neskūpstāmies. Tā dara veci ļaudis.

— Tev taisnība. — Lēna smējās un atbildēja uz Lūisa skūpstu, bet tad noteikti atvairīja viņu. — Nesāksim neko tādu, ko nevaram turpināt... Līdz vakaram, ko? — Viņa pavedinoši iesmējās.

— Tu māki ķircināt.

*

Viņi atkal bija laimīgi. Tomēr tas nebija galvenais, kas nodarbināja Lēnas smadzenes. Viņa drudžaini prātoja, kā uzrakstīt vēstuli savai meitai.

Misters Millers jau bija darbā.

— Jūs man atgādināt pasaku par rūķīšiem, — viņš teica.

— Kādiem rūķīšiem?

— Nezinu... Viņi naktī strādāja kāda pasaku prinča labā — vērpa un auda vai tamlīdzīgi... Vai tad jūs to nezināt?

— Manuprāt, esmu dzirdējusi, bet kādēļ jūs man to atgādināt?

— Šķiet, kāds te bijis naktī un izdarījis visu jūsu darbu. Grozs ir pilns ar vēstulēm un piezīmēm.

— Es pati atnācu uz pāris stundām.

— Nesaprotu, kāda labā feja jūs pie mums atveda! — Viņš noņēma brilles un nospodrināja tās. — Mans brālis mēdza par mani smieties un teica, ka man neesot ne mazākā ķēriena darījumos. Tagad viņš grib pirkt daļu aģentūras akciju. Ko jūs par to domājat?

— Ko jūs pats par to domājat, mister Miller? — Lēna zināja, ka brāļiem nav simpātiju vienam pret otru.

— Es labprātāk iztiktu bez viņa palīdzības, misis Greja. Protams, tikai tad, ja jūs paliekat.

Rīta cēlienam ritot, IX‘iia domās kavējās pie tām sarunām ar Kitu, kurās tika pieminēta viņas dzīve pirms apprecēšanās. Tādu nebija daudz. Nevarēja taču meitai stāstīt, ka viņa apprecējusies tikai tāpēc, ka jutusies dziļi sarūgtināta un visas nomoda stundas viņu mocījušas spilgtas atmiņas par Lūisu Greju un bijis gluži vienalga, ko darīt. Vai viņa bija pieminējusi meitenes, ar kurām dzīvoja kopā mēbelētās istabās, mācoties sekretāru koledžā? Iespējams. Bija grūti atcerēties. Bet, ja viņa pati nevarēja atcerēties, varbūt arī Kita būs aizmirsusi.

Viņa uzrakstīs vēstuli, tad jau redzēs, kāda tā iznāks. Mīļā Kita!

Tev liksies savādi saņemt vēstuli no sveša cilvēka. Bet pirms kāda laika īru laikrakstā es izlasīju par Tavas mātes nāvi un gribu izteikt līdzjūtību. Es nepazīstu lavu Ievu, jo mēs ar māti bijām draudzenes pirms ļoti ilga laika, kad viņa vēl to nebija satikusi. Tava māte šad tad man atrakstīja par jums visiem un dzīvi Dzidrezerē. Es pat atceros Tavu dzimšanas dienu un zinu, ka Tev drīz pali Ies trīspadsmit gadi.

Tava māte bija ļoti apmierināta ar savu mazo meiteni, viņa rakstīja par Taviem tumšajiem matiem un mazajām, stingrajām dūritēm. Es negribu rakstīt Tev uz mājām, jo tas varbūt skumdinātu Tavu tēvu. Māte man teica, ka Dzidrezerē pastāv it kā otrs pasts: cilvēki bieži rakstot kādai mūķenei.

j

Ja tu vēlētos man rakstīt un uzzināt ko vairāk par savu māti, kad viņa vēl bija meitene, tikai gadus četrus piecus vecāka par Tevi, dari man zināmu.

Es ceru, ka Tu man rakstīsi, bet sapratīšu Tevi, ja to nedarīsi. Tavā vecumā ir daudz svarīgākas nodarbības par rakstīšanu svešiem cilvēkiem uz Londonu.

Mīli sveicieni dzimšanas dienā no Tavas mātes senās draudzenes

Lēnas Grejas.

Iemetusi vēstuli sarkanajā pastkastītē uz ielas stūra, Lēna vēl ilgi nenoņēma roku no spraugas, pa kuru iekrita aploksne. Viņai likās, ka ir pastiepusi roku un pieskaras meitai.

Tomijs Benets palīdzēja pastā šķirot vēstules. Monu Ficu daudzas no tām ļoti interesēja. Viņai bija ko teikt, kad Hen-liji saņēma pāris dolāru biezā aploksnē no Amerikas. Dažreiz Mona pamatīgi nopētīja vēstules, kas bija adresētas māsai Ma-delēnai. Šī sieviete, kas, pēc pašas vārdiem, nošķīrusies no pasaules, tomēr izmantoja krietni daudz laicīgo pakalpojumu. Piemēram, pastu.

Tomijs Benets nevēlējās dzirdēt nekādus prātojumus. Viņa acīs māsa Madelēna bija svētā. Viņā paveica neiespējamo toreiz, kad Tomija piecpadsmit gadus vecā meita, pārnākusi mājās, pavēstīja jaunumus, kas vienmēr iedvesa bailes ikvienā īru ciematā: viņa ir stāvoklī. Tomijs raudāja pie māsas Ma-delēnas kamīna. Un brīnumainā kārtā viņa visu nokārtoja. Uzradās kāda draudzene, kas pieņēma Tomija meitu savās mājās. Pēc tam gadījās kāda cita draudzene, kas adoptēja bērnu. Un māsa Madelēna atrada vēl trešo draudzeni, kas pieņēma meiteni darbā. Neviens pats Dzidrezerē nezināja šo noslēpumu un nesaskatīja neko aizdomīgu meitenes ilgajā prombūtnē.

Kādā siltā un saulainā maija beigu rītā Tomijs nogādāja vientuļnieces namiņā trīs vēstules. Vienā atradās piecu mārciņu naudaszīme, ko izlietot labdarības mērķiem. Māsa Madelēna to iedeva Tomijam.

— Iedodiet to tam, kam pienākas.

— Man nepatīk, ka jūs man uzticat izdalīt to naudu. Varbūt es to neizdaru pareizi.

— Kur lai es to lieku? Jūs zināt, kam tā visvairāk vajadzīga, — apgalvoja māsa Madelēna.

Tomijs jutās bezgala lepns: māsa viņu uzskatīja par uzticības cienīgu vīru. Neviens cits tā nedomāja. Sieva viņu uzskatīja par slinku, pasta priekšniece Mona Fica — par vientiesi. Tomija meita, kuras dzīvi viņš bija saglābis, domāja, ka tēvs ir vecmodīgs un bargs, un nemaz nezināja, kāda ir viņa loma tās liktenī.

— Es tagad iešu, māsa, lai jūs mierīgi varat izlasīt pārējās vēstules.

— Uzlieciet tējkannu mums abiem, būsiet izslāpis pēc tāda gara ceļa. — Padzinusi nost vairākus dzīvniekus, māsa Madelēna apsēdās uz trijkājaina ķeblīša izlasīt sev adresēto vēstuli.

Mīļā māsa!

Es esmu niirušās Helēnas Makmahonas draudzene un vēlētos sarakstīties ar viņas meitu Kitu.

Vairāku iemeslu dēļ negribu sūtīt vēstules viņai uz mājām. Bērnam es rakstīju, ka nevēlos skumdināt Martinu

Makmahonu, atsaucot atmiņā viņa mirušo sievu, bet patiesībā es ieņēmu vietu Helēnas dzīvē, kad viņa mīlēja citu vīrieti. Es rīkotos nepiedienīgi, atdzīvinot tādas atmiņas.

Negrasos satraukt meiteni, un Jūs varat brīvi izlasīt vēstules, ja gadījumā domājat, ka tās iedarbosies nevēlami. Nosūtu Jums pirmo no daudzām — es tā ceru — vēstidēm. Aploksnes stūrī es iezīmēšu KM, lai Jūs zinātu, ka tā domāta meitenei. Un varbūt Jūs varētu atsūtīt man zinu, vai esat ar mieru.

Ar sirsnīgu sveicienu — Lēna Greja.

Vēstule bija kārtīgi uzrakstīta ar rakstāmmašīnu. Atpakaļadrese bija Londonas rietumdaļā. Un lieliem burtiem stāvēja rakstīts: LŪDZU, RAKSTIET MISIS AIVIJAI BRAUNAI — TALAKNODOŠANAI. Ilgi māsa Madelēna skatījās pāri ezeram. Kad Tomijs, uzvārījis tēju, iznesa to laukā, viņš krietnu laiku stāvēja, raudzīdamies pilnīgi domās nogrimušajā mazajā sievietē.

— Klio, tu vienreizēji tiec galā ar suņiem. Vai nevari pameklēt Aīnbrouzu? — Vēlāk tajā pašā dienā palūdza māsa Madelēna.

— Kur viņš palicis, māsa?

— Es īsti nezinu, bet viņš kaut kur klusi nogaida; tev vienmēr izdevies suņus pievilināt.

Iepriecināta, ka māsa izvēlējusies viņu, Klio aizsteidzās.

Kita skaudīgi nolūkojās draudzenei nopakaļ.

— Man labāk veicas ar kakiem.

— Vai nu es to nezinu! — māsa Madelēna meitenei piekrita. — Kaķi gandrīz vai sarunājas ar tevi, Kita Makmaho-na! Pat pusmežonīgi kaķi. — Viņa iedeva Kitai vēstuli.

Sacīts tika maz, bet Kita saprata, ka tā jāatplēš mājās vienatnē un par to nevajadzētu stāstīt Klio. Nedz arī tēvam; ne velti vēstule bija sūtīta uz māsas Madelēnas adresi.

Laikam gan Kita lasīja un pārlasīja vēstuli neskaitāmas reizes. Viņa zināja no galvas katru rindiņu. Māte šai sievietei bija izstāstījusi par viņu visu — par mazajām dūrītēm, tumšajiem matiem. Iespējams, vēl ko vairāk. Vēstule bija rakstīta ar rakstāmmašīnu, tāpēc to viegli varēja izlasīt. Bet tā izskatījās līdzīga darījumu vēstulēm, kādas pienāca aptiekā.

Viņa rakstīja jauki, bet vienlaikus mazliet atturīgi, pavēsi.

Vai rakstītāja bija misis Greja vai mis Greja? Vai viņa gribēja uzzināt ko vairāk? Kitu iedrošināja māsas Madelēnas apgalvojums, ka māte senāk ieminējusies par šo sievieti — savu draudzeni.

— Es nezināju, ka mātei bija draugi, — Kita atzinās.

— Tava māte bija draugs ikvienam, — māsa Madelēna teica.

— Jā, es zinu, ka bija, — acīm mirdzot, sacīja Kita.

— Cilvēkiem viņa patika, vai ne?

— Ļoti — Vecā mūķene piekrītoši pamāja.

— Bet jūs viņu labi nepazināt, viņa ne visai bieži atnāca

šurp, vai ne? — Kita ļoti gribēja dzirdēt par māti vairāk

laba. — Nav jau ar cilvēkiem bieži jātiekas, lai tos iepazītu. — Tā bija taisnība. Uzreiz varēja zināt, kuri patīk un kuri nepatīk. — Par ko jūs ar māti runājāt, kad viņa atnāca šurp?

— Ai, par šo un to! — Jebkura cilvēka saruna ar māsu Madelēnu palika noslēpumā — kā atzīšanās biktstēvam.

— Bet vai viņa nerunāja par to Lēnu Greju? — Kitas sejā vīdēja nemiers.

— Viņa galvenokārt stāstīja par jums — par tevi un Eme-tu. — Savās retajās apciemojuma reizēs Helēna Makmaliona ar lielu mīlestību bija runājusi par bērniem, un šķita neiespējami iedomāties, ka viņa noslīcinājusies un tos pametusi.

Māsa Madelēna tam nekad nebija ticējusi.

Pagāja divas nedēļas, līdz Kita izdomāja, ko atbildēt. Vienu vai divas reizes viņa jau iesāka rakstīt. Bet vēstule neizdevās: vai nu līdzinājās sacerējumam skolā, vai arī likās pārāk draudzīga cilvēkam, kuru viņa gandrīz nepazina. Kita prātoja, ko darītu māte. Viņa mazliet padomātu un nesteigtos.

Tā darīs arī Kita.

— Aivij, es iedevu jūsu adresi, ja gadījumā man pienāk vēstule, — Lēna sacīja.

— Tā taču ir arī jūsu adrese! — Aivija bija nesaprašanā.

— Nē, es domāju jūsu dzīvokli.

— Saprotu.

— Nē, nesaprotat vis.

— Vai jūs man paskaidrosiet?

— Vienkārši es šad tad gribu saņemt pa vēstulei no Īrijas, un labāk būtu, ja Lūiss to nezinātu.

— Esiet ļoti uzmanīga, Lēna!

— Tam nav nekāda sakara ar mīlestības vēstulēm... Iestājās klusums.

— Vēstule būs no Īrijas?

— Jā. Kaut kas līdzīgs ‘dzīvības ceļam” ar manu meitu...

— Kura domā, ka esat mirusi?

— Jā. Bet es izliekos par kādu citu.

— Es to nedarītu, nudien ne!

— Esmu jau izdarījusi.

— Tu taču vairs neīgņojies par to televizoru viesnīcā?

— Protams, ne! Īstenībā jau es par to neīgņojos, man tikai bija slikts garastāvoklis. Tu īgņojies. Atceries vien pareizi! — Lēnas acis smējās, un abu starpā atkal valdīja dabiskums un prieks.

— Labi, tad tu atnāksi un noskatīsies visu tur...

— Nē taču! Ja jau es tik liela vēsturiska notikuma laikā esmu Londonā, tad grasos to vērot uz ielas.

— Lai ieņemtu vietu, tev nāksies visu nakti pavadīt laukā — būs jāņem līdzi pleds un blašķe ar dzeramo.

— Protams, man to nevajadzēs darīt! Aivija un Džesija jau ir atradušas labu kaktiņu.

— Un kā tad ar mani? Un misteru Milleru, Džesijas māti un visiem pārējiem?

— Tev taču būs jāstrādā — tu pats man to neskaitāmas reizes esi atgādinājis! Aivjja negrib iet uz Ernesta krodziņu, jo tur būs tā briesmīgā Šarlote. Misis Parka tiks uzsēdināta uz naktspodiņa un pie kaimiņiem skatīsies televizoru. Misters Millers būs kopā ar brāli, kuru viņš neieredz... Nu, vai esmu nopratināšanu izturējusi? — viņa jokodamās jautāja.

— Es mīlu tevi, — pēkšņi teica Lūiss.

— Ceru gan. Vai tad es neaizbēgu ar tevi?

— Un es ar tevi arī?

Tomēr tā nebija vienlīdzīga aizbēgšana.

— Protams! — Lēna maigi sacīja. — Kā sudraba zivtiņas mēs pārbēgām pāri jūrai.

— Vai mammai bija tāda sirdsdraudzene kā man ir Klio? — Kita gribēja zināt.

— Protams, viņai bija Klio mamma. — Bet abi zināja, ka tā nav patiesība. Mātei Liliāna Kelija nepatika.

— Es domāju — pirms tam. Pirms viņa satika tevi.

— Meitenes, ar kurām kopā viņa īrēja istabas. Viņa mazliet par tām pastāstīja.

— Kā viņas sauca, tēt?

— Tas bija tik sen, mīlulīt, es neatceros. Manuprāt, Do-rotija un, iespējams, Ketlīna...

— Vai varēja būt tāda Lēna?

— Nezinu. Kāpēc tu tā vaicā?

— Es tikai prātoju, kā cilvēki saīsina savu vārdu. Vai saīsinājums no Ketlīnas varētu būt Lēna? — pietvīkusi kāri vaicāja Kita.

Martinš Makmahons brīdi padomāja. Likās, meitai tas būtu pa prātam. — Es domāju, ka tā varētu būt. Tā iespējams šo vārdu saīsināt, — viņš piekrita. Apmierināta Kita pamāja ar galvu. Martinš Makmahons vēlējās, kaut zinātu, kas norisinās meitas galvā.

Zēni bija daudz vienkāršāki un atklātāki. Daudzreiz vakaros viņi ar Emetu iebrauca ezerā makšķerēt. Sākumā Emets negril)ēja pat pieskarties laivai, bet Martinš neatlaidās. — Mums nav ne jausmas, kas notika tajā vakarā, bet viens ir skaidrs: tava māte gribētu, lai tu cieši saaudz ar šo ezeru, ko viņa tik ļoti mīlēja. Viņai nepatiktu, ka tu no tā vairies.

— Bet laiva, tēt...

— Dēls, laiva pieder pie ezera. Mēs nekad neuzzināsim, kas notika laivā. Tava māte noteikti gribētu, lai mēs ar to braucam un tāpat kā viņa mīlam šo vietu.

Bija pareizi tā runāt. Dēls ar prieku devās Martinam līdzi ezerā. Un likās, ka Emetam patiešām patīk šie makšķerēšanas izbraucieni, kuros tika ķertas līdakas un asari.

Dēls nekad neievēroja, ka, sēžot pie airiem, tēvs lūkojas uz priekšu neko neredzošām acīm.

— Lēna, neviena jums adresēta vēstule nav pienākusi.

— Nav? Ko lai dara...

— Jūs jau tagad runājat kā īsta londoniete, — Aivija atzina.

— Ja grasos dzīvot Londonā, tad jāmācās runāt tā, kā to dara londonieši.

— Es domāju, ka jūs varbūt gatavojaties doties atpakaļ pāri jūrai.

— Nē, nav ne mazāko izredžu.

— Bet “dzīvības ceļš”...? — Aivija neatkāpās.

— Varbūt ir tieši tā, kā jūs teicāt. Ļoti bīstama, ļoti muļķīga doma.

— Nesavelciet tik bargu seju, Lēna Greja! Es esmu jūsu draudzene... Es nemaz neteicu, ka tas ir bīstami vai muļķīgi, es tikai jums ieteicu uzmanīties.

— Aivij, jūs esat lieliska draudzene!

— Kad man ir iespēja tādai būt, bet šobrīd nav, tā ka lai nu paliek. — Aivija iegāja atpakaļ savā apakšstāva istabā. Viņa nelūdza Lēnu ienākt. Aivija zināja, ka nebija īstais brīdis tuvībai.

Džesija Pārka raizējās, vai viņas māte kaimiņmājā kronēšanas ceremonijas laikā spēs aiziet līdz vannasistabai. — Saviļņojošos gadījumos viņa vienmēr ļoti uztraucas. — Lēna pacietīgi klausījās. — Ai, Lēna! Es zinu, ka uztraucos par sīku-

miem un vienmēr klāstu jums savas nelaimes, bet es vienkārši nezinu, kur griezties, un jūs allaž esat tik mierīga un praktiska...

Lēna laipni pavērās Džesijā. Mierīga un praktiska — tas bija milzīgs kompliments tādai sievietei kā viņa: bēgule, kas vada kļūmīgu dzīvi kopā ar vīrieti, kurš tāpat kā iepriekš atkal var viņu pamest.

Te nu viņa bija — šajā milzīgajā, svešajā pilsētā, dziļi sa-triekta par to, ka nav ziņu no Kitas, baidīdamās, ka vēstule, iespējams, bērnu nobiedējusi. Un tomēr Džesija domāja, ka viņa ir tik stipra kā ozols!

— Paga, — viņa ieminējās, — vai jūs neteicāt, ka tajā dzīvoklī nav kāpņu?

— Zinu, Lēna, bet viņa tik lēni pārvietojas! Un ja nu atgadās maza nelaime? — Džesija iekoda lūpā.

— Pagājušajā nedēļā es aptiekā ievēroju paketes. Viņa varētu lietot tās — tad nebūtu nekādu problēmu.

Džesija tā pateicās, ka Lēnai acīs gandrīz saskrēja asaras. Cik viegli bija atrisināt citu cilvēku mazās problēmas — un cik grūti tikt galā ar savējām...

Draidena viesnīcā viss bija sagatavots lielajai dienai. Viesistabā krēsli bija izkārtoti pusaplī — tieši tā, kā bija ierosinājusi Lēna un kā Lūiss pēc tam ieteica viesnīcā.

— Vai jūsu jaukā sieva šajā dienā nebūs kopā ar mums? — vīlies vaicāja Džeimss Viljamss. Pēc viņa domām, Lēnas klātbūtne šo notikumu padarītu vēl nozīmīgāku.

— Diemžēl nebūs. Viņai jābūt darbā.

— Par to es nebrīnos. Viņa noteikti lieliski tiek ar visu galā tajā nodarbinātības aģentūrā. Varbūt viņa varētu atrast mums brīvas darba vietas.

— Katrā ziņā! Protams, viņa meklē vispiemērotāko vietu savam vīram, — Lūiss jokoja.

— Man būtu žēl jūs zaudēt, Lūis. Jūs taču neko neuzsāksiet, pirms mēs nebūsim aprunājušies par algu un darba apstākļiem, vai ne?

— Mister Viljams, es negribētu, lai jūs domājat, ka runāju nopietni.

— Lai gan neskaitāmas reizes esmu lūdzis jūs saukt mani par Džeimsu, jūs to nedarāt.

— Šeit es jūtos laimīgs.

— Un vai jūsu sieva ir laimīga Londonā? Vai viņa neilgojas pēc kaut kā cita?

— Kādēļ jūs tā jautājat, mister Viljams? — Lūiss piemiedza acis.

— Nezinu. Ziemassvētkos viņa ieminējās, ka ikvienu vajadzētu piespiest uz laiku pastrādāt Londonā. Man likās, ka šajos vārdos kas slēpjas.

— Viņa ir mana sieva, bet es nekad neko tamlīdzīgu neesmu dzirdējis. — Vārdi skanēja nevainojami pieklājīgi, tomēr Džeimss Viljamss nolēma vairs par to nerunāt.

— Vai nebūtu vareni aizbraukt uz Angliju kronēšanas laikā? — Klio vaicāja.

— Kur mēs dzīvotu?

— Moras tantei tur ir draugi. Viņa brauks.

— Vai viņa ņemtu mūs līdzi, ja palūgtu? — Kita prātoja.

— Droši vien neņemtu. Vēl ir tikai ceturkšņa vidus, un viņi teiktu, ka mēs esam pārāk mazas.

— Es gribētu aizbraukt, — Kita sacīja.

— Es zinu. Tāpat arī es. Kad mums beidzot ļaus braukt, mēs jau būsim pārāk vecas, — saīgusi, samierinājusies ar likteni, bilda Klio.

— Filips O’Braiens kopā ar māti brauc uz Belfāstu, — pavēstīja Kita.

— Jā-a, bet iedomājies tik — kaut kur braukt kopā ar Filipa māti!

— Viņš ir jauks. Man Filips patīk.

— Tu viņu apprecēsi. Es to paredzu! — Klio nemaz nešaubījās.

— Tā tu vienmēr runā. Man nav ne mazākā nodoma. Kādēļ tu visu laiku to saki?

— Tādēļ, ka viņš ir tevi iemīlējies.

— Nu uu tad?

— Nav nozīmes tam, ka tu nemīli viņu. Cilvēki vienmēr apprecas ar tiem, kas viņos iemīlējušies.

— Tā nevar būtī — Kita pretojās.

— Nē, es gribu teikt — sievietes, meitenes tā dara.

— Kādēļ? Es domāju, mēs esam tās, kas izvēlas un atsaka.

— Nē, tā notiek vienīgi grāmatās un filmās. īstajā dzīvē mēs apprecamies ar cilvēkiem, kuri grib mūs apprecēt.

— Vai visas sievietes tā dara?

— Jā. Goda vārds.

Kita brīdi padomāja. — Tava māte? Mana māte?

— Jā. Jā, pavisam noteikti.

— Un tavu Moras tanti neviens neiemīlēja?

— Ar viņu ir citādi. Viņa man stāstīja, ka velti izšķiedusi laiku tādam vīrietim, kurš viņu nemīlēja. Tā bija viņas kļūda.

— Bet vai tā bija kļūda? — Kita gribēja zināt. — Tu vienmēr saki, ka tante ir ļoti laimīga, daudz laimīgāka par visiem citiem, kurus pazīstam.

— Jā, es zinu, bet varbūt mēs tikai tā to redzam. Varbūt iekšēji viņa ir briesmīgi nelaimīga.

— Bet kā ar māsu Madelēnu, kura teica, ka ir bijusi precējusies, un ir mūķene?

— To es nemūžam nesapratīšu, — atzinās Klio, — līdz pat mūža beigām nesapratīšu.

— Par ko tu domā? — vaicāja Lēna.

Lūiss laiski pasmaidīja. — Es domāju, cik tu esi skaista.

— Nē, to tu nedomāji.

— Kāpēc tad tu man jautā?

— Nezinu. Man šķiet, ka dažbrīd es gribu zināt, kas risinās tavā glītajā galvā. Mums mājās bija kaķis vārdā Faruks. Es mēdzu skatīties uz viņu un prātot, kas notiek viņa galvā.

— Vai es esmu līdzīgs Parūkam — tam kaķim?

— Diemžēl ne tuvu tik glīts.

— Man nepatīk, ka tu saki ‘mājās”. Dzidrezere nav tavas mājas. Tavas mājas ir kopā ar mani. Tā tas savā ziņā bijis vienmēr.

Kādu brīdi Lēna viņā noraudzījās. Pirms pāris nedēļām viņa būtu steidzīgi sākusi lūgties, sacījusi, ka tie bijuši vienīgi vārdi. Bet tajā vakarā, kad viņš bija sīkmanīgi īgņojies un aizgājis projām, tajā vakarā, kad viņa juta, ka vajag aizrakstīt meitai, viss bija mainījies. Lēna nevēlējās Lūisu saistīt pie sevis ar pazemīgu atvainošanos; par tādu cenu pirkta mīlestība nebūtu īstā.

— Nu saki, vai tu piekrīti? — Lūiss izaicināja viņu.

— Nē, mīļais, nepiekrītu. Es negribēju tur būt, tomēr biju veselus sasodītus trīspadsmit gadus, un citi cilvēki tās sauca par manām mājām, tur es dzīvoju. Ja es ieminos: kaķis, kas tur dzīvoja, jauks, glīts kaķis vārdā Faruks, dzīvoja mājās ar mani... Es nedomāju, ka daži neviļus izteikti vārdi pacels mūs debesīs — vai arī iznīcinās.

Sajūsmināts Lūiss viņu uzlūkoja.

Pēkšņā nožēlas uzplūdā Lēna saprata: ja viņa tā būtu izturējusies toreiz, pirms gadiem, Lūiss, iespējams, nebūtu viņu pametis. Bet ja būtu palicis... kā tad ar Kitu un Emetu? Vai viņi būtu tādi paši kā tagad? Vai pavisam citādi? Vai varbūt viņu nebūtu nemaz?

Bija vērts, lai viņi būtu.

— Uz kronēšanas dienu es ielikšu ilgviļņus, — pavēstīja Džesija Pārka.

— Lieliska doma, — Lēna viņai piekrita.

— Tajā vakarā misters Millers mūs abas ielūdz uz sava brāļa mājām, — godbijīgi sacīja Džesija.

— Labi. Es ceru, ka jūs aiziesiet un vēlāk man visu izstāstīsiet. Man jābūt kopā ar Lūisu, manuprāt, viņš jutīsies tāds kā apkrāpts, ja pametīšu viņu uz visu dienu... — Lēna redzēja, kā Džesijas sejā iezogas vilšanās izteiksme.

— Ai, Lēna! Vai jums tā patiešām jādara? Lūdzu, nāciet pie mistera Millera! Ar Lūisu jūs varēsiet kopā pavadīt vakaru. Šis ir īpašs gadījums.

Lēna mīļi paraudzījās Džesijā. Vēl aizvien saukdama darba devēju par misteru Milleru, viņa ar šo vīrieti saistīja cerības. Lēna bija pamanījusi, kā Džesija skatās uz viņu — tam vairs nebija nekāda sakara ar aģentūru. — Nē, goda vārds, nevaru. Ja būtu iespējams, es tā darītu. Lai nu kā, bez manis jums būs priecīgāk. Es būtu tikai “trešais liekais”.

— Viņš par mani nemaz tā nedomā. — Džesijas seja skumīgi izstiepās.

— Vai mēs varam zināt, kā un par ko domā vīrieši? Būtu vajadzīgs vesels pulks skaidrotāju, lai izlobītu, ko viņi domā... I^abāk būs, ja iesiet viena, tad jūs viņu iepazīsiet.

— Vai jūs tā domājat? Vai jums liekas, ka viss izdosies?

— Protams! Viņš jau nav svešinieks, kuru jūs sastopat tikai viesībās vai tamlīdzīgi. Jums abiem ir tik daudz kopīga, esat jau kopā tik daudz piedzīvojuši... — Lēna drošināja kolēģi.

— Bet, kad jūsu šeit nav, es nekad nezinu, ko sacīt, — Džesija pauda nemieru.

— Varbūt pienācis laiks mainīties.

— Es ceru, ka viss nokārtosies. Kā jūs domājat, vai būtu vērts ielikt ilgviļņus?

— Noteikti, tas jau arī nemaksās daudz, Greisa mums ir pateicību parādā. Mēs sūtām viņai tik daudz klientu, ka tie nosedz visus salona uzturēšanas izdevumus.

Džesija priecīga devās uz frizētavu. Lēna pacēla telefona klausuli. — Greisa, izpalīdziet man, lūdzu! Kad ierodas Džesija, sniedziet viņai visus pakalpojumus, itin visus — manikīru, sejas masāžu, krāsošanos... Norēķināsimies vēlāk.

— Viņa taču nemeklē jaunu darbu?

— Vēl labāk — viņa meklē mīlas dēku!

Aptiekā iegriezās Diedre Henlija. — Mister Makmahon, es atnācu apvaicāties, vai jums drīzumā nebūs vajadzīgs palīgs vai kas tamlīdzīgs.

— Vai tu grasies studēt farmāciju, Diedre? — pārsteigts vaicāja Martinš Makmahons.

— Nē, bet tas taču nav jādara, ja es gribu strādāt šeit, vai ne?

— Ja tu patiešām gribi būt te noderīga, tad vajadzētu gan.

Misis Henlijas meita bija nemierpilna meitene. Viņa allaž

skaļi un nepacietīgi runāja par to dienu, kad varēs atstāt Dzidrezeri. Dažreiz viņa to bija teikusi arī Helēnai un, kā Martinš bažījās, bija atradusi dzirdīgas ausis.

— Vai tad te nevajag tikai pierunāt cilvēkus pirkt kosmētiku un tamlīdzīgas lietas? — Diedre jautāja.

— Manuprāt, te jādara stipri vairāk, Diedre. Vai tu gatavojies mācīties par kosmetoloģi?

— Tam nevajag lielas mācīšanās, mister Makmahon. Vajag tikai pierunāt kādu no kosmētikas firmām tevi mazliet pamācīt, tad nāksies reklamēt viņu preci, iestāstīt cilvēkiem, cik tā lieliska. Nu, jūs jau zināt...

— Un tu gribētu to darīt Dzidrezerē?

— Jā-a, kādēļ gan ne?

— Bet vai tu nedomā... Pieņemsim, ka esam tev šeit atraduši vietu, par ko gan es stipri šaubos... Vai tev liekas, ka tāds darbs tev patiks?

— Mister Makmahon, lai attaisnotu savu eksistenci, ir kaut kas jādara no rītausmas līdz saules rietam, — teica Diedre Henlija.

— Un tu gribētu dzīvot šeit, Dzidrezerē? — Nekad no šī bērna viņš nebija dzirdējis neko citu kā izmisīgus vārdus par savu pilsētu. Kas šo meiteni bija pārmainījis? Diedre palūkojās pāri ceļam uz Salivana remontdarbnīcu. Tas bija ašs skatiens, tomēr Martinš Makmahons atcerējās vairākas reizes redzējis Diedri kopā ar Stīviju Salivanu. Parasti lejā pie ezera vai kur citur prom no acīm. — Ko tava māte gribētu, lai tu dari? — viņš piepeši jautāja.

— Viņa gribētu dabūt mani no šejienes projām. Viņa apgalvo, ka nevarot pateikt, kāpēc, bet domājot, ka man tā būtu vislabāk.

— Brauc projām, Diedre! Tu viņam šķitīsi daudz interesantāka, ja dzīvosi citur.

— Mister Makmahon, kas gan būtu iedomājies, ka jūs zināt

visu par sievietēm, dzīvi un daudz ko citu! — brīnījās Diedre.

— Es zinu, — labsirdīgi noteica Martinš Makmahons. — Tas nudien ir kas sevišķs!

5

— Kā jums šķiet, vai jūs abi nāksiet pie manis uz aptieku? — tajā vakarā viņš apvaicājās bērniem.

— Tūlīt? — Emets brīnījās. Ja durvis jau bija aizslēgtas, tēvs reti tās atslēdza, ja nu vienīgi kādā ārkārtējā gadījumā.

— Nē, es domāju — nākotnē.

— Vai tu gribētu? — prasīja Kita.

— Tikai tad, ja jūs gribat vai viens no jums grib. Darba diena ir gara, un ir jāstrādā tāds darbs, kas sagādā prieku.

— Man likās, es varētu kļūt aktrise, — Kita prātoja.

— Un es domāju, ka būšu priesteris misionārs, — teica Emets.

— Nu re, tad jau viss skaidrs. — Martinš pārlaida abiem skatienu. — Tēvs Emets... Nigērijā... garā, baltā sutanā, dvēseļu glābējs... tad viņš steidzas atpakaļ, lai paspētu uz Ketrīnas Makinahonas pirmizrādi teātrī. Laikam jau labāk būs pieņemt Diedri Henliju.

— Diedri Henliju? — Emets un Kita neticīgi iesaucās vienā balsī.

— Viņa šodien atnāca — meklējot darbu.

— Tu viņu negribētu, tēt, — Kita sacīja.

— Es nemaz negatavojos kļūt par priesteri, tā bija tikai tāda pēkšņa iedoma, — iejaucās Emets.

— Un, godīgi sakot, mani varbūt nemaz nepieņems par aktrisi...

— Tā ka jūs varētu atgriezties aptiekā, ja nekas cits neizdodas.

— Tieši tā, — Kita piekrita tēvam.

— Bērni ir brīnišķīgi, — Martinš Makmahons pavēstīja tukšam gaisam visapkārt. — Kurš gan gribētu dzīvot bez tiem?

Otrā jūnija rītā Lēnai nebija grūti piecelties. Viņas meitai palika trīspadsmit gadi. Lēna cerēja, ka Martinš to atzīmēs, padarīs šo dienu īpašu, priecīgu.

Bija grūti apspiest vēlmi piezvanīt Martinam un iečukstēt klausulē iedrošinošus vārdus. Viņai gribējās raudāt un atzīties vīram, ka ir ļoti grūti dzīvot bez bērniem, bet saprata: tā ir kaprīze. Viņai jādzīvo sava dzīve. Un te nu viņa bija — Londonā, karalienes kronēšanas dienā.

Kopš pamošanās brīža visi klausījās radio. It kā baidītos, ka šo pasākumu varētu atcelt. Viņi gribēja uzzināt ik sīkumu. Laikraksti aizgūtnēm apjūsmoja šīs dienas krāšņumu un detalizēti aprakstīja, kā procesija virzīsies uz Vestminsteras abatiju un kā noritēs pati kronēšanas ceremonija.

Lēna ar patiku vēroja cilvēkus, kuri gatavojās izbaudīt lielo dienu. Pirms nepilniem desmit gadiem viņi vēl bija ierauti briesmīgā karā. Pirms trīspadsmit gadiem dienā, kad piedzima viņas bērns, dienā, kad Martinš pie viņas gultas raudāja aiz prieka, lūkodamies uz brīnišķīgo meitiņu... šajās Londonas ielās valdīja bailes un panika.

Pēc Lēnas domām, angļiem trūka svētku; viņiem nebija ne svētā Patrika dienas, ne svētā Corpus ('.kristi gājiena, ne citas iespējas, kas ļauj cilvēkiem paņemt brīvdienu un padomāt par ko citu. Bija patīkami redzēt visus smaidām un uzrunājam svešiniekus. Lēna virzījās uz to ielu krustojumu, kur Aivijai bija izdevies sarunāt vietu, jo viņa pazina ģimeni, kam tur piederēja neliels veikaliņš. Bērni jau pirms rītausmas bija izsūtīti laukā sargāt vietas. Tur bija nolikti koka soliņi un piknika grozi, karogi un audumi karoga krāsās.

Brīdi Lēnai likās, ka raugās uz sevi it kā no malas. Viņa sajutās daļa no lielā satraukuma un nepacietības. Lēnu nepārņēma godbijība, zinot, ka jaunā karaliene virzīsies garām pavisam tuvu. Tomēr viņa nejutās arī kā svešiniece. Šie, tāpat kā tie cilvēki, kuri dzīvoja Dzidrezeres galvenajā ielā, bija viņas ļaudis.

Te viņa jutās kā mājās tikpat stipri kā jebkur citur pasaulē.

Viņas ierīkojās pašās izdevīgākajās vietās un klausījās jaunumus par Everestu. Briti bija iekarojuši augstāko virsotni pasaulē; satraukumam nebija robežu. Parādoties karietēm, troksnis auga augumā. Zirgi spīdēja un laistījās, tos greznoja krāšņs brokāts. Tad — smaidošu, bet nedaudz nobažījušos seju — parādījās princese Elizabete, kā viņa vēl joprojām tika saukta; viņa māja sveicienus ar cimdoto roku, dedzīgi atbildot uz mīlestības apliecinājumiem un suminājuiniem, kas tika raidīti no ietvēm.

Visi — Aivija, Džesija un citi — apgalvoja, ka princese paraudzījusies tieši uz viņu. Arī Lēnai tā likās. Viņa atskatījās un pamāja sievietei, kas tiks kronēta par karalieni. Sievietei, kurai vēl joprojām bija mazs zēns un meitene. Lēnai acīs saskrēja asaras.

Kāds vīrietis satvēra Lēnas roku. — Lieliska diena, mīļā, vai ne? Varēsiet par to pastāstīt saviem bērniem.

Lēna cieši saspieda vīra plaukstu. — Liela diena, liela diena, — viņa nomurmināja.

— Vai jūs vienmēr zināt, ko darīt, māsa Madelēna?

— Nē, Kit, gandrīz nekad nezinu.

— Bet jūs par to neuztraucaties.

— Taisnība gan. Es neuztraucos.

— Vai tāpēc jums negāja labi, kad bijāt precējusies?

— Es nekad neesmu sacījusi, ka man neklājās labi.

— Neesat gan, bet noteikti jau neklājās, citādāk jūs vēl joprojājn būtu precējusies, vai ne? Nevis būtu mūķene.

— A, tu domā, ka es pametu laulību un iestājos klosterī,

ja?

— Bet vai tad jus ta nestāstījāt mums — Klio un man? — Nabaga Kita vēlējās, kaut nebūtu sākusi runāt par to. Mūķenes zilās acis raudzījās dzīvi un ieinteresēti, taču neko neatklāja. — Mēs pašas neko neizdomājām, vai ne?

— Man bija vīrs, bet viņš mani atstāja. Viņš aizbrauca tālu — uz otru pasaules malu.

— Vai jūs sastrīdējāties? — Kita līdzjūtīgi vaicāja.

— Nē, nekā tamlīdzīga. Viņš teica, ka neesot laimīgs. —

To atceroties, māsa Madelēna lūkojās pāri ezeram.

— Un vai mūķenes pieņēma jūs tāpēc, ka viņš neatgriezās?

— Ai nē! Vēl ilgu laiku ne. Es sēdēju mājās, tīrīju, spodrināju un pucēju, audzēju dārzā puķes un visiem stāstīju, ka viņš drīz atgriezīsies...

— Kur tas notika, māsa Madelēna?

— Ai, tālu no šejienes. Gāja nedēļas un mēneši, un tad kādu dienu es sev vaicāju, ko gan daru, un Dievs uzrunāja mani, sakot, ka man prātā vienīgi laicīgā manta, ka es nodarbojos ar glāžu tīrīšanu un sudraba spodrināšanu... Pavisam noteikti man būtu jādara kas cits.

— Un ko tad jūs iesākāt?

— Es visu pārdevu, naudu noguldīju bankā savam vīram, uzrakstīju viņa draugam un pateicu, ka grasos iestāties klosterī un, ja gadījumā vīrs atgrieztos, viss tiek atstāts viņam.

— Un vai viņš atgriezās?

— Es nezinu, Kit. Neliekas gan. — Māsa bija ļoti mierīga. Ne skumīga, ne apjukusi.

— Un tā jūs kļuvāt mūķene?

— Uz laiciņu. Tad kādu dienu klosterī es atkal vaicāju sev, ko daru. Beržu galdus viesu telpā un solus baznīcā un spodrinu altāra marmora apmali. Un atkal es sadzirdēju Dieva balsi.

— Ko viņš šoreiz sacīja? — Kita gandrīz nespēja noticēt, ka māsa Madelēna viņai visu to stāsta.

— To pašu. Viņš teica, ka es vadu savas dienas, tīrot un spodrinot mantas. Tās nebija manējās, bet piederēja klosterim, tomēr nebija vērts to darīt.

— Un jūs atstājāt klosterī un atnācāt šurp?

— Jā. Tā apmēram notika.

— Un jūs vairs nedzirdējāt Dieva balsi, kas pauž, ka jums prātā tikai laicīgā manta, jo jums nav nekādu mantu. — Kita pārlaida skatienu nabadzīgajam mājoklim un ar apbrīnu prātoja, cik viss labi nokārtojies.

— Jā, man liekas, ka darīju pareizi. Vismaz es tā ceru.

— Tas patiešām bija Dievs, kas runāja, vai ne?

— Protams, bet Dievs jau vienmēr ar mums runā. Galvenais ir sadzirdēt tieši to, ko Viņš vēlas, lai mēs dzirdētu.

— Tāpat kā tad, ja nevar izšķirties: tu domā, ka tā būs labi, un tad atkal, ka otrādi. — Likās, Kitai nav sveša ne-izlēmība.

— Tieši tā, Kit. Tev uzmanīgi jāklausās un jāsaprot, kas tieši ir sacīts, ko Dievs grib, lai tu saklausītu.

— Vai tā ir īsta balss — tāda kā mana un jūsu?

— Nē. Vairāk tāda kā sajūta.

— Ja es nezinātu, vai kaut ko darīt vai nedarīt... man vajadzētu nogaidīt un izvērtēt, kura tieksme ir stiprāka?

— Tā parasti notiek. — Kita pievēra acis. — Bet nedrīkst steigties, Kit. Un cerēt, ka labā feja izpildīs tavas trīs vēlēšanās. — Kita raudzījās ezerā. Tas bija tik mierīgs, neredzēja ne pašu niecīgāko vilnīti. Lieliska jūnija diena. — Uzraksti viņai, Kit, — teica māsa Madelēna.

— Ko? — Meitene satrūkās.

— Tu nespēj izlemt, vai uzrakstīt vēstuli savas mātes draudzenei vai nerakstīt. Nekas ļauns jau nenotiks. Uzraksti viņai!

— Lēna?

— Aivij!

Aivija nebija ievērojusi, ka turpat ir arī Lūiss. — Kā būtu, ja piektdien jūs atnāktu uz krodziņu? Iepriekšējo reizi Ernests par jums apvaicājās.

— O, lieliski! — Lūiss atsaucās. — Bet vai mēs paši nevaram samaksāt? Vienīgi tas mani uztrauc. Pasakiet Ernestam, gan viņš sapratīs.

— Vienīgais, ko Ernests manā labā var izdarīt, ir izmaksāt maniem draugiem dažus alus kausus, Lūis. Viņam tas sagādā lielu prieku, dodiet viņam tādu iespēju!

— O, tā es drīz vien pārvērtīšos par vīrieti, kuru uztur sievietes! — turpinādams kāpt augšā pa kāpnēm, iesaucās Lūiss.

Aivija sauca viņiem nopakaļ: — Lēna, es dabūju to bro-šūriņu, ko jūs meklējāt... atcerieties, par tiem vakara kursiem...

Lūiss novaidējās. — Viņa taču neiesaistīsies vēl kādos pasākumos, ko? Aivij, nu nepamudiniet viņu! Lūdzu, ja jūs mani mīlat, nepamudiniet viņu!

— Tā nav domāta man, dumiķlt, bet klientiem. Labi, Aivij, es vēlāk nonākšu, tad kopīgi apskatīsim. — Lēnas balss skanēja mierīgi, viņa izskatījās tāda pati, kā parasti. Bet dvēselē bija sacēlusies vētra.

Vēstule no meitas.

Turēdama vēstuli rokā, Aivija jau gaidīja. — Lēna, tas ir bērna rokraksts. Jūs aizrakstījāt bērniem.

— Jūs jau to zinājāt.

— Es nezināju, ka viņi atbildēs. Man par jums bail, nudien bail.

— Man pašai arī ir bail. — Viņas ilgi lūkojās viena otrā.

Tad Aivija pastūma tuvāk krēslu. — Apsēdieties un izlasiet! Es tikmēr sadabūšu pa glāzītei.

Lēna sāka lasīt.

Mīļā mis Greja!

Vai varbūt misis Greja, Jūs nepateicāt. Ir pagājis ilgs laiks, līdz es atbildu, jo es domāju. Man gandrīz bija bail. Es pati nezinu, no kā. Man liekas, es raizējos, ka Jūs pastāstīsiet man ko skumju par māti, piemēram, to, ka viņa rakstīja Jums un stāstīja, ka nemīl mūs un ir nelaimīga Dzidrezerē.

Es gribu, lai Jūs zinātu, ka viņai šeit klājās lieliski, patiešām jauki. Mums ir brīnišķīgas mājas, un tētis pret visiem ir ļoti labs, bet vislabāk izturējās pret māti, jo lika viņu mierā. Viņš zināja, ka mātei patīk pastaigāties vienatnē, un ļāva tai iet, pat ja jutās vientuļš. Dažreiz viņš nostājās virtuvē pie loga, pa kuru var redzēt ezeru, un teica: “Redziet, tur pie ezera pastaigājas jūsu māte, viņa mīl ezeru.” Un mātei šeit bija daudz draugu. Keliji bija draugi mums visiem; mana māte pazina visus pilsētniekus, viņi vēl joprojām par to runā. Es domāju, ka Jums par to pastāstīšu, ja gadījumā jūs grasītos rruims ar Ernetii ralcstīt, ka mātei te neJdājies labi vai viņu par kaut ko sūdzējusies. Tagad Jūs zināsiet, kā viss bija.

Es neesmu Emetam pastāstījusi par Jūsu vēstuli, jo viņš ir ļoti mazs un neko vēl īsti nesaprot. Šī nav nekāda īstā vēstide, bet es gribēju Jums paskaidrot.

Ar patiesu cieņu Kita Makmahona.

Lēna paskatījās Aivijā. Viņas seja bija tukša, it kā būtu izdzēsta dzīvība, zudušas visas jūtas. Aivija prātoja, vai Lēna negrasās noģībt; viņa nekad mūžā nebija redzējusi tādu līķa bālumu.

— Ak Dievs, Aivij! Ak Dievs! Ko es esmu izdarījusi?! Ak Aivij, ko es esmu izdarījusi!

— Kuš, kuš! — Aivija viņu mierināja.

— Esmu sapostījusi tik daudzu cilvēku dzīves. Ai, es vēlos, kaut patiešām atrastos tā ezera dibenā, kā viņi visi domā! Esmu pelnījusi tur būt.

— Izbeidziet! — Lēna nekad nebija dzirdējusi Aiviju runājam tādā balsī. — Tūlīt izbeidziet! Es nevaru paciest tādu sevis žēlošanu. Padomājiet! Augšā ir vīrietis, kurš mīl jūs un kurš ir īstā mīlestība jūsu dzīvē. Un tagad jums tiek dota iespēja ienest skaidrību, atlīdzināt šim bērnam.

— Kā lai es atlīdzinu? Kā tas iespējams?

— Pastāstiet viņai, ka Helēna Makmahona bija dzīvespriecīga. Samelojiet, lai meitenei rodas labas domas par māti. Jūs to varat.

— Tie būtu meli. Es nevaru rakstīt savai meitai melus.

— Labi, bet tikpat noteikti jūs nevarat rakstīt viņai patiesību, vai ne? — piepildīdama glāzes, teica Aivija.

Klio tante abām meitenēm pārveda krūzītes, veltītas karalienes kronēšanai. Viņa teica, ka Londonā lieliski pavadījusi laiku. Tur valdījis liels satraukums. Visiem bijis brīnišķīgs garastāvoklis.

Viņa vienmēr izturējās pret Kitu ļoti laipni un pamanījās pateikt īstos vārdus daudz biežāk, nekā tas izdevās misis Ke-lijai.

— Tu tik jauki izskaties, Kit, esi izaugusi un kļuvusi stipra. Tava māte lepotos ar tevi. — Misis Kelija vienmēr sacīja “tava nabaga māte”, it kā māti pienāktos žēlot. — Viņa šo vietu ļoti mīlēja, pazina ik papardi un niedrāju, kas pletās pie ezera, — Klio tante sacīja, un Kita viņai piekrita. Misis Kelija būtu pūlējusies ezeru nepieminēt, kaut ari tas bija tikpat kā neiespējami.

Un taisnība — māte pazina visus augus. Kita to bija uzzinājusi no viņas Londonas draudzenes Lēnas Grejas. Mātes draudzene lūdza, lai Kita sauc viņu par Lēnu, nevis mis vai misis Greju. Viņa rakstīja tik garas, interesantas vēstules par māti, ka Kitai gribētos tās parādīt tētim. Tēva noskumusī sirds noteikti kļūtu priecīgāka, ja viņš izlasītu, cik ļoti mātei patika viņu māja, saulriets pie ezera un mazie prīmulu un gaiļ-bikšu pudurīši pavasaros. Bet Kita saprata, ka Lēnai Grejai taisnība: šīs domas attiecās tikai uz viņām abām.

Kitas sirds pildījās domām par māti, kas viņu tik ļoti mīlējusi, ka tik daudz rakstījusi uz Angliju kādai pasvešai sievietei. Cik savādi, ka māte ne reizi netika viņu pieminējusi! Māte bijusi ļoti noslēgtas dabas, ja jau šo savu lielo draudzību paturējusi noslēpumā.

Visas Kitas vēstules Lēna glabāja Aivijas dzīvoklī. — Nav jau tā, ka es neuzticētos Lūisam, — viņa teica.

— Es saprotu. — Un Aivija patiešām saprata.

— Tas man ir tāds mierinājums.

— Zinu, mīļā, zinu.

— Bet jūs mani atkal no kaut kā brīdināt, vai ne?

— Nestāstiet viņai pārāk daudz. Nekļūstiet viņai |)ārāk tuva.

— Māsa Madelēna?

— Jā, Kit.

— Vai es uzdodu pārāk daudz jautājumu?

— Nepavisam. Ir labi uzdot jautājumus. Nav jau uz tiem izsmeļoši jāatbild, ja kāds to nevēlas.

— Es prātoju... — Meitene apklusa. Likās, ka viņa negrib dzirdēt atbildi. — Es prātoju, vai ar! mana māte izmantoja jūs kā pasta kastīti...

— Kādēļ tu tā vaicā, bērns?

— liedziet, viņas draudzene Lēna... viņa raksta, it kā abas ar māti visu laiku būtu apmainījušās vēstulēm, bet es ne reizi mājās neredzēju vēstules no Anglijas. Mēs būtu ievērojuši mārku.

— Nūja, — māsa Madelēna domīgi novilka. Bet viņa nepa-teica ne ja , ne ne .

— Kā jūs domājat, vai viņa tā darīja?

— Kā darīja, Kit?

— Vai viņa saņēma vēstules, kas bija sūtītas uz jūsu adresi?

— Protams, var būt visādi ceļi... Katrs dara citādāk. — Māsa Madelēna centās izvairīties no noliedzošas atbildes.

— Kā jūs to domājat?

— Par cilvēku atšķirībām? Katru mūža dienu var domāt par to, cik dažādi mēs esam. Un kā dzīvnieki atšķiras cits no cita. Kā mazie pīlēni zina, ka var peldēt, un zvirbulēni — ka prot lidot? Un cilvēki tik atšķirīgi uztver lietas. Kaut vai tava māte. Viņa zināja vārdu katram bērnam čigānu nometnē, un tie visi pazina viņu, bet cik dažādas bija viņu dzīves! Viņi tavas mātes labā būtu darījuši itin visu.

— Vai jūs domājat, ka māte varēja vēstules sūtīt uz turieni?

— Ne tu, ne es viņiem to neprasīsim, Kit, vai ne? Katrs cilvēks ir īpašs, kā mēs to allaž esam teikušas. Katram ir sava dzīve, ko izdzīvot dvēselē. Un es nevienam nestāstītu par mūsu sarunām, nedz arī par to, kurš kuram raksta vēstules. Un tu neteiksi Klio, ko es tev pastāstīju par to mantu spodrināšanu, jo mēs abas saprotam, ka tas citiem nav jāzina. Mēs jau neko negribam īpaši slēpt, vienkārši nav vajadzības to zināt...

— Jā. — Kita saprata, ka nemūžam neuzzinās, vai te bija vēstuļkastīte Lēnai Grejai un mātei. Bet viņa bija pārliecināta, ka bija. Kaut kas tomēr palika neskaidrs. Ja jau Lēna bija tik jauka un tāda tuva draudzene, kāpēc tēvs nedrīkstēja zināt par vēstulēm?

Māte Bernarda ar prieku sagaidīja Ritu klosteri. — Vai tu esi pārliecināta, ka to gribi, Rita? Mums, protams, ārkārtīgi patīk, kā tu strādā, bet vai mēs tevi neizmantojam?

— Nē, māt. Man tas sagādā prieku. Man ļoti patīk s|>od-rināt jūsu brīnišķās lietas. Man ir tādas telpas kā pašai Anglijas karalienei...

— Nespēju iztēloties, ka viņa savu ceļojumu maršrutā varētu iekļaut klosteri Dzidrezerē. — Mātei Bernardai, protams, nepatika, ka jaunā Anglijas karaliene iedomājās sevi par baznīcas galvu. Vienalga, kuras baznīcas.

— Nu, tas viņai pašai par sliktu, to nu gan es jums pasaku, māt. Un es nevēlos iet atpakaļ pie savas ģimenes. Viņiem es neesmu vajadzīga, un es tur jūtos sarūgtināta un uztraucos. Un... — Rita apklusa.

— Vai tev varbūt Dzidrezerē ir draugs? — māte Bernarda smalkjūtīgi ievaicājās.

— Nē, par to nav jābaidās. Es gribēju teikt, ka negribētu aizbraukt tālu projām no Emeta un Kitas. Man sāp sirds par viņiem.

— Liekas, Kita tiek galā pavisam labi, labāk, nekā varēja domāt.

— No viņiem trim Kita šķiet atradusi sava veida mieru. It kā viņai būtu kāds noslēpums. Varbūt viņa aizlūdz par savu māti, kā jūs domājat?

Māte Bernarda negribēja iedziļināties.

I^ai gan būtu grēks staigāt apkārt un to skandināt, māte Bernarda piederēja pie tā visai lielā cilvēku pulka, kas ticēja, ka Helēna Makmahona varētu būt izdarījusi pašnāvību un tāpēc neatradās tur, kur varētu aizlūgt par viņu cerībā uz atsaucību.

Piektā nodaļa

Mora mierināja savu māsu Liliānu Keliju. — Starp trīspadsmit un sešpadsmit gadiem viņas ir briesmīgas... darbojas tie dziedzeri... pie visa vainīga daba...

— Nevienam nav tāda daba kā Klio. Pirms šis laiks būs garām, es nonākšu līdz karātavām, piemini manus vārdus!

— Nē, nē! Es to redzu visapkārt. Saproti, tā ir miesa! Viņas ir gatavas laist pasaulē un audzināt bērnus, bet sabiedrība to nepieļauj, tāpēc tas viņām ir ļoti mulsinošs laiks...

— Tā jau tikai trūka, lai viņas sāktu laist pasaulē bērnus! Tas ir vienīgais, ko Klio vēl nav izdarījusi, — drūmu sejas izteiksmi žēlojās Liliāna Kelija.

Klio bija īsta sodība. Savādi, ka Kita, meitene, kura auga bez mātes un pati senāk bija bijusi nemierpilna un nesavaldīga, likās nomierinājusies. Klio blondie mati un glītā sejiņa piesaistīja ne viena vien jauna vīrieša skatienu, bet viņas vecāki šajā ziņā bija stingri. Nekādu izbraukumu pirms tās vasaras, kad viņa beigs skolu. Mācības bija svarīgas. Izpriecas nāks vēlāk.

Mora atbrauca gandrīz katru nedēļas nogali. Viņa apgalvoja, ka no Dublinas nemaz neesot tālu. Viņa ļoti gribot visus sastapt. Un mēnešiem, pareizāk sakot, gadiem ritot, nedēļas nogales ieguva savu ritmu. Piektdienas vakarā abas ģimenes pie Kelijiem ieturēja maltīti. Nākamā diena pagāja, spēlējot golfu. Martina Makmahona draugs dakteris viņu pārliecināja, ka vīrietim pāri četrdesmit fizkultūra ir ļoti vajadzīga. Sestdienas vakarā viņi ieturēja pusdienas golfa klubā.

Martinu nācās pārliecināt, ka uz laiku jāatstāj bērni savā vaļā. — Esmu droša, ka Helēna vēlētos, lai tu mudini viņus kļūt patstāvīgiem, — Mora teica. Tas visu izšķīra. Martinam Makmahonam patika nepiespiestais veids, kādā viņa pieminēja tā mirušo sievu. Daudzi pieklusināja balsi, kad vien ieminējās par viņu. Ja vispār Helēnu pieminēja.

Kamēr visas pārējās meitenes karoja ar savām mātēm, Ki-tas Makmahonas draudzība ar mātes draudzeni Lēnu kļuva jo ciešāka. Nedēļu pēc nedēļas māsas Madelēnas namiņā pienāca Lēnas ar rakstāmmašīnu rakstītās vēstules, daudzas lappuses

sarunu, atmiņu un atbilžu uz jautājumiem, kurus uzdeva Kiln

Reiz māsa Madelēna pieminēja vēstules, bet likai vienu reizi.

— Vai tavas mātes draudzene raksta garas vēstules?

Kita mirkli vilcinājās. — Es jums tās parādītu, māsa Madelēna, tikai... grūti pateikt... tās ir... ne īsti noslēpums, bel rodas tāda sajūta, ka viņa rakstītu vienīgi man.

— Ai, bērns! Ne mirkli nedomā, ka es gribētu izlasīt, ko viņa raksta... Viņa stāsta labu par tavu māti...

— Brīnišķīgas lietas! Viņām vajadzēja zināt itin visu vienai par otru. Bet viņas jau tiešām daudz sarakstījās, .lūs to zināt, jo viņa laikam gan rakstīja uz šejieni. — Māsa Madelēna lūkojās ugunī un klusēja. — Es tagad par savu māti zinu daudz vairāk — kāda viņa bijusi bērnībā un daudz ko citu. ll kā es būtu atradusi viņas dienasgrāmatu vai ko tamlīdzīgu...

— Tā tev ir liela laime, — vērojot, kā pa malkas pagali sāk dejot sīka liesmiņa, sacīja māsa Madelēna.

Vēstuļu lasīšana Lēnai jau bija tāds kā rituāls.

Tā notika Aivijas dzīvoklī pie virtuves galda, ko ietvēra pieblīvēti plaukti un sienas, pie kurām daudzo atklātņu, dažādu greznojumu un plakātu dēļ nepalika ne sprīža brīvas vietas.

Viņa sīkiem malkiem dzēra konjaku un pārcēlās uz citu pasauli — ar ezera vēsmām, ceturkšņa nobeiguma eksāmeniem, tēvu Beiliju, kurš ieradās ar stundas novēlošanos, jo bija aizmirsis pagriezt uz priekšu pulksteņa rādītājus.

Lēna lasīja par sava dēla izgrieztajām mandelēm un to, ka viņš ēd vienīgi želeju un saldējumu; viņa uzzināja, ka Rita pabeigusi sekretāru kursus, taču, par laimi, nav aizbraukusi uz Dublinu sameklēt labu darbu, bet strādā pāri ielai Salivana remontdarbnīcas kantorī.

Lēna lasīja par cilvēkiem, pret kuriem trīspadsmit gadus bija jutusi nepatiku, bet tagad tie šķita valdzinoši.

Likās, ka Hikiji nerunāja viens ar otru. Ja kāds, iegājis gaļas veikalā, palūdza trīs jēra karbonādes, misis Hikija īpašā tonī atkārtoja teikto Kristiānam Martīram, tad atnāca misters Hikijs un tās nocirta. Dienas, kad viņa sarunājās ar pircējiem un uzsauca rīkojumus vīram, bija aizgājušas. Kita rakstīja, ka nevienā teātrī neesot tik interesanti kā tad, ja iegāja pie miesnieka un abus pavēroja. Viņa dažreiz lūdzot, lai Rita ļauj viņai iet iepirkties tīrā prieka pēc.

Lēna lasīja par to, cik jauks ir Filips O’Braiens un cik briesmīga viņa māte. Kā Klio strīdējās ar savu māti un kā Diedrei Henlijai vajadzēja tikai parādīties audumu veikala durvīs, kad jau gāja vaļā tracis starp viņu un māti.

Dažreiz man liekas, ka ari mēs strīdētos, ja mana māte būtu patikusi dzīva. Citādi jau nebūtu normāli.

Lasot šos vārdus, Lēnai trīcēja rokas. Atbildes vēstulē viņa par to rakstīja lapu pēc lapas.

Tava māte vienmēr par Tevi runāja tik mīļi, Tu esot stipra, drosmīga. Jūs nemūžam nestrīdētos, Tu pieņemtu viņu ar visiem trūkumiem...

Tad Lēna pārtrauca rakstīt un saplēsa lapas. Viņa nedrīkst sevi nodot. Līdz šim viņa bijusi ļoti uzmanīga. Nedrīkst visu sabojāt vienā rāvienā.

Rita kārtoja Stīvijain Salivanam grāmatvedību.

Viņa māte, sēru pārņemta sieviete, juta, ka tas nav īsti piedienīgi. Makmahonu kalpone nāca šurp un dižojās. Viņa nolēma ieviest attiecībās skaidrību.

— Priecājos, ka tu, Rita, no rītiem būsi kopā ar mums.

— Pateicos, misis Salivana.

— Un man ienāca prātā: pāris reižu nedēļā es atstāšu tev mazu veļas kaudzīti izgludināšanai... — Rita viņu pieklājīgi uzlūkoja, bet klusēja. — Protams, tavā brīvajā laikā.

— Ko jūs gribējāt teikt, misis Salivana?

Ketlīna saprata, ka ir zaudējusi. Viņa atkāpās. — Protams, ja pietiek laika...

— Laika vienmēr ir par maz, vai ne? Jūsu dēls maksā man

par trim stundām no rītiem. Es ceru, ka mums izdosies lajfl laikā tikt galā ar visiem rēķiniem un saraksti. Būs ko pat ini ties, vai ne?

— Un tad tu dosies atpakaļ pāri ielai pie saviem kalpones pienākumiem? — Tas bija dzēliens.

Bet Bita izlikās to nemanījusi. — Makmahonu mājas man allaž ir šķitušas kā savējās. Man nav pat ienācis prātā atstfll misteru Makmahonu, kamēr bērni nav izauguši.

Pedlija krodziņā Plters Kelijs apvaicājās Martinam par Ui-tas darbu.

— Liekas, viņai veicas ļoti labi. — Martinš lepojās ar Ritu. — Viņa tur visu savedusi kārtībā.

— Vai nu es nezinu! Svaigi krāsots, jauni plaukti, skapīši dokumentu glabāšanai — un tas viss vecajā Salivana remontdarbnīcā! Kurš gan tam ticētu!

— Ar Ketllnu gan viņai droši vien iet grūti.

— Ikvienam tā būtu, — Plters Kelijs noteica. — Bet, no otras puses, ar! Ketllnu neviens nepasaudzēja, turklāt abi zēni ir tīrā sodība!

— Stīvijs jau nu ir īsts pārgalvis, vai ne?

— Mums nāksies ieslēgt savas meitas, Martin. Stīvijs Sali-vans zina daudz vairāk nekā savos deviņpadsmit gados zinājām mēs ar tevi.

— Un tas otrs zellis, Maikls, — tas ir huligāns. Vakarvakarā abus ar jauno Volu atrada izdzerot paliekas no tukšām pudelēm aiz Šo krodziņa. Vēl īsti kucēni!

Bet Pīters Kelijs nebija tik sašutis, kā izklausījās. Viņš izturējās ļoti iecietīgi pret tādu jauniešu rīcību, ko citi Dzidr-ezeres iedzīvotāji uzskatīja par noziedzīgu. Viņš nesaprata, kas tur tik slikts, kad Klio reiz, vasaras vakarā dodoties uz kino, bija apvilkusi mātes melno atlasa kombinē, bet Liliāna vēl joprojām nebija attapusies.

— Kāda laime, ka tik bieži atbrauc Mora! — Pīters atzinās Martinam. — Liliāna daudz biežāk kluptu krāgā Klio, ja nevajadzētu, tā teikt, citu acu priekšā izlikties laipniem...

Martina seja atplauka. — Mora ir lieliska sarunu biedrene! Es brīnos, kā viņai atliek tik daudz laika šeit ciemoties, bet

tas ir jauki.

Plters Kelijs domīgi malkoja alu. Viņš ļoti labi zināja, kāpēc Morai netrūkst laika braukt viesos. Viņš prātoja, vai Martinš Makmabons kādreiz iedomāsies, ka pats ir galvenais pievilkšanas objekts.

Rita gan to saprata. Viņa par to aprunājās ar māsu Ma-delēnu.

— Es jau domāju, ka tā tas varētu būt.

— Kā jūs to varat zināt, māsa? Jūs taču nekur neciemo-jaties... Kā jūs visu zināt?

— Es vienkārši jūtu.

Kita bija stāstījusi māsai Madelēnai, kā tēvs smējās Klio tantes klātbūtnē un ka golfs bija kļuvis par nedēļas nogales neatņemamu sastāvdaļu. Kad lasīt dzeju atnāca Emets, viņš dažreiz pieminēja Annas Kelijas tanti. Acīmredzot arī viņai patika dzeja, un viņa bieži lūdza Emetu to lasīt, jo bija aizmirsusi paņemt līdzi brilles.

— Vai viņa ir laipna sieviete? — māsa Madelēna apvaicājās.

— Es teiktu, ka ļoti.

— Nu, varbūt viņš varētu to ielūgt vakariņās. Kā tu domā?

— Tas man arī ienāca prātā. Kopā ar pārējiem Kelijiem, vai ne?

— Vismaz pirmajā reizē.

...nākamajā nedēļā mēs esam ielūguši Kelijus un Klio tanti uz vakariņām. Tā varbūt ir traka doma, bet Rita sacīja, ka tētis pārāk bieži pusdieno viņu mājās, bet pie sevis nevienu neielūdz. Es gan teicu, ka tētis pats samaksā par maltītēm CTBraiena viesnīcā vai golfa klubā, bet Rita uzstāja, ka viņam ir savas mājas, kur uzņemt viesus. Tā nu tas ir sarunāts. Mēs ne — Emets vai es, Klio vai Anna... tikai pieaugušie. Būs zupa un cepta jēra gaļa, un biskvītkūka ar augļiem un putukrējumu. Un vīns. Tētis priecājas. Es nevaru izšķirties. Jūs varbūt domājat, ka tās ir muļķības, bet man tas liekas mazliet nodevīgi. Redziet, kad šeit bija māte, viņa jebkurā, laikā varētu pagatavot mie-lāstu Kelijiem un viņu Morus tantei. Māte bija lieliska virēja. Liekas smieklīgi, ka mēs visi ar tādām pūlēm gatavojam pusdienas, kad mātei tas nesagādātu nekādu piepūli. Tomēr viņa to nedarīja. Varbūt viņai nepatika Keliji. Ir tik grūti to zināt. Man ir nojauta: ja viņai Keliji būtu patikuši, viņa šīs pusdienas sarīkotu...

Lēna juta acis sakāpjam asaras. Cik maz kas pagāja garām bērna vērīgajam skatienam! Viņai Keliji nebija nedz patikuši, nedz nepatikuši; viņi pārstāvēja visu, kas Dzidrezerē bija stabils un garlaicīgs. Lēna apzināti neatklāja Kelijiem savu vēlmi būt brīvai un neatkarīgai, it kā nojaustu, ka Lūiss reiz atgriezīsies un aizvedīs viņu projām.

Kā mantojumu viņa šo vienaldzību bija atstājusi nevainīgajai meitenei, kura par viņu domāja tik labi, ka pat pēc nāves negribēja darīt neko tādu, kas apēnotu mātes piemiņu.

Lēna nekavējoties atbildēja.

Nezinu, vai par Keliju ģimeni Tev ir taisnība. Savās vēstulēs Helēna vienmēr runāja par viņiem kā par patīkamiem cilvēkiem. Viņa stāstīja, cik vētraina ir Tava un Klio draudzība: dažreiz — draudzenes, līdz izšķirs nāve, citreiz — ļaunākās naidnieces. Es zinu, ka māte negribēja spēlēt ar viņiem golfu, bet dažreiz jutās vainīga, ka atturējusi no tā Tavu tēvu. Acīmredzot viņa bija lūgusi tēvu spēlēt, taču viņš atteicies.

Ijībi, ka viņš tagad spēlē. Ceru, ka pusdienas izdosies. Es vēlētos būt muša uz sienas.

— Kas notiks, ja viņš apprecēsies otrreiz? — kādu dienu Aivija vaicāja.

— Kurš?

— Jūsu bijušais. Martinš.

— O, viņš neprecēsies vēlreiz! — Lēnu šis jautājums pārsteidza.

— No tā, ko jūs man esat stāstījusi, es visus šos raksturus pazīstu labāk nekā pati sevi... bieži parādās tā Mora.

— Viņš neprecēs Moru. — Lēnai par šādu domu bija jāpasmaida.

— Kādēļ gan ne? Visi domā, ka esat mirusi; viņš ir brīvs un var precēties. Vai tas nebūtu saprātīgi?

— Martinš nerīkojās saprātīgi, kad sastapās ar mīlestību. Ja viņš rīkotos prātīgi, tad jau toreiz būtu apprecējis Moru un visas šīs jezgas nemaz nebūtu.

— Un nebūtu ne Emeta, ne Kitas.

— Varbūt tā arī būtu labāk.

— Kas noticis, mīļā?

— Es nezinu, Aivij. Es nezinu.

Bet Lēna zināja, kas noticis.

Lūiss bija kļuvis nemierīgs. Jau gandrīz piecus gadus viņš bija nostrādājis vienā vietā un nu juta, ka pienācis laiks doties tālāk. Viņš gribēja braukt uz kādu siltāku vietu, piemēram, Spānijas dienvidiem.

Tagad turp devās arvien vairāk britu. Viņi tur atrastu sabiedrību. Savā darbā viņš jau visu bija iemācījies. Viņi varētu gūt lielu peļņu. Turklāt klimats tur vispiemērotākais.

— Kā ar manu darbu? — bija vaicājusi Lēna.

— Tas ir tikai darbs, mīļumiņ. Tu to uzsāki pirmajā dienā un esi palikusi...

— Tāpat kā tu, — viņa deva pretsitienu. — Bet mēs abi palikām tāpēc, ka mums veicās.

— Lēna, pasaulē ir miljoniem darbavietu.

— Tas ir mūsu darbs, tās ir mūsu karjeras. Tu taktiski vadi Draidena viesnīcu, es — Millera aģentūru.

— Nu un tad? Mēs taču neesam ar tām salaulāti! — Lūiss sacīja.

— Ne arī viens ar otru, — atbildēja Lēna.

Šis laulību jautājums sagādāja problēmas. Formāli skatoties, Helēna Makmahona bija mirusi. Ja viņa ietu pēc dzimšanas apliecības, varētu tikt uzrādīta attiecīga nāves izziņa. Labāk neriskēt un neizraisīt visādus sarežģījumus.

Tā viņa bija sacījusi. Bet sirds dziļumos Lēna juta, ka Lūiss visu uztver pārāk viegli un mierīgi. Ja viņš patiešām Lēnu mīlētu tik ļoti, kā pats apgalvoja, tad papūlētos ar viņu apprecēties.

Džesijai Pārkai ar misteru Milleru bija ilgs romāns. Ļoti palīdzēja Lēna Greja. Bieži sestdienās misters Millers, Džesija un Lēna kopā ieturēja lenču. Lēna parasti drīz vien atvainojās un atstāja abus divatā papļāpāt.

Sajās reizēs viņi pieņēma svarīgus lēmumus darba jautājumos. Pirmdienās Lēna pierakstīja galveno un pārrakstīja to ar rakstāmmašīnu. Aģentūra plauka, viņiem vajadzēs pieņemt vēl kādu darbinieku. Iespējams, kādu jaunu un valdzinošu sievieti.

— Kā būtu ar Donu Džounsu? — ierosināja Lēna. — Valdzinošāku mēs neatradīsim.

— Vai mēs viņai šķitīsim pietiekami rosīgi? — Džesija šaubījās. — Viņai patīk tādas vietas, kur kas notiek.

— Pie mums daudz kas notiek, — misters Millers iebilda, nepamanījis būtisko.

— Manuprāt, Donai ir apnicis, ka ap viņu knakstās, — Lēna teica. — Viņa varbūt priecātos par iespēju pastrādāt solīdākā vidē.

Dona Džounsa bija viens no viņu pirmajiem veiksmes paraugiem. Viņa bija ieradusies, izskatīdamās pēc ielasmeitas, kas dodas uz Soho rajonu: pārmērīgi nokrāšļojusies, svīterī ar dziļu izgriezumu un tabakas notraipītiem pirkstiem. — Neviena no manām māsām nekad nav strādājusi kantorī. Man ļoti gribētos, lai es varu visiem stāstīt, ka strādāju kantorī, — viņa bija lūgusies.

Džesijai un Lēnai patika meitenes aizrautība un nevainība. Viņas taktiski bija devušas Donai padomu ģērbties citādāk, un Greisas Vestas salonā tai izveidoja jaunu frizūru. Ar rakstāmmašīnu Dona rakstīja pietiekami ātri, tā ka jauko meiteni bez grūtībām varētu iekārtot jebkurā kantorī. Problēmas sagādāja tas, ka grūti bija panākt, lai viņas darba devēji un kolēģi savalda rokas. Ap Donu vienmēr virmoja satraucoša piedzīvojumus rosinoša gaisotne, pat ja viņa bija ģērbusies tumšzilā jakā, puloverā un gaišzilos svārkos.

Kādu laiku viņa bija strādājusi mistera Viljamsa kantori Draidena viesnīcā. Lūiss uzskatīja, ka Dona ir jauka, bet padumja. Nebija kur piesieties, tomēr Donai nevarētu uzticēt nogādāt svarīgu vēsti vai pārrakstīt ziņojumu. Pēc trim mēnešiem Dona bija aizgājusi, un Džeimss Viljainss sameklēja kādu patīkamu pusmūža sievieti — mātišķīgu, lietpratīgu, daudz spējīgāku, nekā darbs prasīja. Dona saņēma lielisku rekomendāciju, bet visur atkārtojās viens un tas pats. Meitene bija pārāk seksapīla, lai kāds viņu ņemtu nopietni.

Lēna prātoja, vai tas nenāktu viņiem par labu. Jaunām meitenēm patika kādam līdzināties. Viņas ar Džesiju bija pārāk vecas un jau iekārtojušās dzīvē; ieraudzījušas aģentūrā Donu, meitenes varētu nodomāt, ka sekretāres darbs ir daudz spožāks, nekā viņām licies.

Džims Millers teica, ka saskatot tur jēgu, un Džesija domāja, ka Džimam ir pilnīga taisnība. Viņi griezās pie Donas.

— Es nezinu, misis Greja, patiešām nezinu. Kā jūs domājat, vai es šeit būšu īstajā vietā? — Dona šaubīdamās pārlaida acis aģentūrai.

— Mēs te visu atjaunojam. Pie mums nāk žurnālisti un fotogrāfi.

Lēna zināja, ka ir uzvarējusi. Viņa sūtīja ziņojumus vietējam laikrakstam un arodžumāliem. Tiem tika aizsūtīts ari raksts par Donu Džounsu, kura atstājusi darbu manekeņu aģentūrā, lai strādātu Millera kantori. Manekeņu aģentūrā Dona bija dari Mijusi es īsu laiciņu un negribēja par to stāstīt sīkāk. Izrādījās, ka vārdam “manekene” ir dažādas nozīmes, Lai nu kā, tas piešķīra Donai vajadzīgo valdzinājumu, lai būtu vieglāk ieinteresēt presi.

Ja preses pārstāvji ierastos nofotografēt Donu, nāktos pieminēt arī Millera aģentūru, kur uzsvars tika likts ne vien uz mašīnrakstīšanas un stenografēšanas ātrumu, bet arī uz sagatavošanu karjerai. Tā bija pareizā pieeja, un daudzi ieinteresējās par aģentūru.

Džesija un Džims ļoti priecājās.

— Man grūti noticēt tādiem panākumiem, — atzinās Džesija.

— Ko gan es darītu bez abām savām meitenēm? — Džims Millers viņās lepni noskatījās.

— Lēna, vai jums nelietais, ka viņš mani mīl? — Džesija čukstus jautāja, kad misters Millers bija aizgājis.

— Protams, nu protams, mīl!

— Kaut es zinātu, ko darīt, šādās lietās esmu tik nepieredzējusi... Jūs gan zinātu.

— Nē, ari es esmu pavisam bezpalīdzīga, — Lēna atbildēja. Viņa juta, ka runā taisnību. Viņai nebija ne jausmas, kā tikt galā ar tāda veida kaislību, kādu vēl pavisam nesen pret viņu bija jutis Lūiss. Viņa daudz dotu, lai zinātu.

— Bet jūs esat tik... nu, tik vienreizēji izskatāties, un jums ir lielisks vīrs! Es prātoju, vai jūs esat kaut ko manījusi.—

Džesijas lielās, gaišās acis pauda nevainību un cerību.

— Manuprāt, viņš ir vīrs, kas nesteidzas, bet beigu beigās pieņem pareizos lēmumus, — Lēna teica.

— Bet ja nu uzrodas kāda cita? — Džesija iekoda lūpā.

— Nē, ticiet man, tikai ne misteram Milleram.

Un Džesija ticēja, jo Lēna izskatījās tik pārliecināta. Ja vien viņa zinātu, Lēna domāja, ja vien viņa zinātu, pie kā griežas pēc padoma mīlestības un laulības jautājumos!

Reklāma un popularitāte Donu iepriecināja. — Jūs, misis Greja, esat sniegusi man ļoti lielu pakalpojumu, — viņa atzina. — Īstenībā man patīk strādāt šeit ar sievietēm. Nespēju pat iedomāties, ka man patiks. Sievietes savā ziņā ir daudz saprātīgākas par vīriešiem, vai ne?

— Dažas ir gan. — Lēna pūlējās noslēpt smaidu. Izvēloties Donu, bija trāpīts mērķī. Brošūrā, kas iepazīstināja ar aģentūru, bija pat pieminēts viņas vārds, lai varētu izmantot viņas fotogrāfiju.

Lēna juta lepnumu par visu paveikto un nespēja nerunāt par to ar Lūisu. Viņš joprojām nebija labā omā, bet vismaz vairs nepieminēja Spāniju.

— Tu tur ieguldi daudz pūļu, — viņš Lēnai teica.

— Tāpat kā tu viesnīcā. Tādi nu mēs esam. — Lēna sēdēja uz grīdas, galvu ielikusi Lūisam klēpī. Viņa mīlēja kopā pavadītos vakarus; noplukušais dzīvoklītis tik noplucis tad nelikās.

— Kāda jēga? — Lūiss pameta ar roku visapkārt. — Nostrādāties līdz nāvei, lai dzīvotu šādā ūķī!

— Šis nav ūķis! — Lēna bija sašutuši.

— Grūti to nosaukt par Camino Real. — Runādams viņš rotaļājās ar Lēnas matiem.

Luiss nekad neturēja rokas mierā. Viņš nebija no tiem, kas sēdēs pie galda un izteiks spriedumus; viņa roka allaž atradās uz Lēnas dilba vai kakla vai arī glāstīja viņas vaigu.

— Kas ir Camino Reāli

— Tikai tāda frāze... tā var saukt kādu viesnīcu, bet tikai Spānijā... kur mēs bez grūtībām varētu strādāt... — Lēna klusēja. — Bez grūtībām, — viņš atkārtoja; Lūisa lielajās acīs vīdēja lūgums.

Lēna juta kaklā baiļu kamolu. Jāvairās pieminēt Spāniju. Lēna būtu ar mieru atteikties no daudz kā cita, no daudz kā svarīga. Viņa varētu sarunāt, lai Kita raksta uz jebkurieni, tā nebūtu problēma. Problēma bija tā, ka Lūiss uz Spāniju brauktu viens pats. Viņa nevarēja dabūt pasi. Tādas Lēnas Grejas nebija.

— Kā tu domā, vai mēs varētu piedzerties? — Klio vaicāja Kitai.

— Tagad? — Viņas gāja uz skolu — bija pēdējās drudžainas atkārtošanas nedēļas pirms eksāmeniem.

— Nu ne jau šo pušu brīdi, bet drīz. To mēs vēl neesam piedzīvojušas.

— Cik drīz? Varbūt griezties apkārt un aiziet uz Pedlija krodziņu vai palūgt, lai misters un misis O’Braieni sajauc mums pāris kokteiļu pirms stundām?

— Tu par visu ņirdz! — Klio sūdzējās.

— Neņirdzu vis! — sašuta Kita. — Esmu gatava darīt visu, un tu to zini. Tikai man liekas, ka, eksāmeniem tuvojoties, nebūtu pats piemērotākais laiks. Un ja nu mēs bez tā vairs nevarētu iztikt — kā tie večuki, kuri asarainām ačīm un sarkaniem deguniem nepacietīgi gaida, kad krogs būs vaļā?

Klio iespurcās. Dažreiz Kita varēja būt tik jocīga! Bet citreiz pavisam bez iemesla aizsvilās un apvainojās. Daži temati viņu ātri aizvainoja. Klio vai mira nost, cik ļoti viņai gribējās uzprasīt Kitai, vai viņa nedomā, ka Moras tante varētu saderināties ar Kitas tēvu, un vai viņai patiktu iegūt pamāti, un ko viņa sacītu, ja viņas abas k|ūtu māsīcas. Bet tā bija bīstama joma.

Klio gribētu uzzināt, vai Moras tante un misters Makina-hons... līnim... mazliet lakstojās. Un, ja viņi apprecēsies, vai darīs to, ko dara gultā. Parasti par tādām lietām varēja apspriesties ar savu labāko draudzeni, bet daudzi ierobežojumi neļāva par to runāt ar Kitu Makmahonu.

— Vai tu kādreiz esi piedzēries, pilnīgi un pavisam piedzēries? — Kita vaicāja Stīvijam Salivanam.

— Kāpēc tu tā jautā? — viņš gribēja zināt. Stīvijs bija pievilcīgs pat tad, ja bija notriepies ar mašīneļļu un ģērbies netīrā kombinezonā. Tikai, protams, neuzticams. To zināja visi.

— Tu taču gandrīz visu esi izmēģinājis. Mēs ar Klio pēc eksāmeniem grasāmies piedzerties, un es ievācu ziņas. Kurš dzēriens būtu lēts un iedarbīgs, tomēr pēc tam pārāk nemocītu nelabums?

— Tu nejautā īstajam. Es nezinu.

— Saderam, ka zini! — Kita neatlaidās.

— Nē, patiešām. Kad biju mazs, mūsu mājās tā visa bija par daudz.

Kita to bija aizmirsusi. Viņa kaunējās, ka nav atcerējusies par Stīvija tēvu — alkoholiķi, kam dzēruma trakumā uz sienām rādījās zvēri un visādi mošķi. Tomēr viņa nolēma neatvainoties. Kita necieta, ja ļaudis neapdomīgi ierunājās par noslīkšanām vai pazudušiem cilvēkiem un tad apjuka. Apmulsums un tam sekojošā atvainošanās viņai nepatika daudz vairāk par pašu kļūdīšanos.

— Jā, tas laikam gan atstāj iespaidu.

— Uz mani — jā, bet ne uz Maiklu. Viņš varētu dzert kā zivs — tā ļaudis saka.

— Ak Dievs, kas gan tā saka?

— Zemas kārtas ļaudis, ar kuriem es saejos, Kita Makma-hona, — Stīvijs teica un atstāja Kitu vienu.

Māte Bernarda un brālis Ilīlijs allaž sacentās, kuram būs labāki izlaiduma eksāmenu rezultāti. Tos publicēja vietējā laikrakstā — visi varēja izlasīt un salīdzināt. Brālis Hīlijs vienmēr teica, ka pārsvars ir mātes Bernardas pusē. Meitenes apguva visus vienkāršākos priekšmetus, piemēram, mākslas pamatus un mājturību. Mātei Bernardai nemaz nebija grūti panākt, lai vairums viņas audzēkņu eksāmenus nokārtotu satriecoši sekmīgi.

Bet mūķene nelokāmi palika pie sava — viņai ejams daudz grūtāks ceļš. Daudzi sīkie fermeri vēlējās, lai viņu meitas apgūtu tikai pamat prasmes, kas darītu viņas par krietnām fermeru sievām. Kad pienāca franču un latīņu valodas mācīšanās laiks, viņi kļuva aizdomīgi. Viņi dotu priekšroku sviesta pagatavošanas un mājputnu audzēšanas stundām, un daudzējādā ziņā viņiem bija taisnība. Kādēļ gan iedvest meitenei kādu cerību, ja jau viņa atstās tēva mājas, lai pārceltos uz ļoti līdzīgu kaimiņu draudzē?

— Vai šogad jums, brāli Hīlij, gadījusies spoža raža? — māte Bernarda pieklājīgi apvaicājās, slēpdama dziļo interesi par lietu īsto stāvokli un dziņu novērtēt pašas izredzes šī gada sacensībā.

— Stulbeņi, māte Bernarda! Nejēgas un slinki kā maisi... un jums... labākās no labākajām šogad, ko?

— Diemžēl tukšpaures, brāli. Tukšpaures, kam galvā trinkšķ vienīgi džeza mūzika.

— Tas džezs viņus visus padara trakus! — piekrita brālis Ilīlijs.

Lai cik daudz viņi zinātu par Dzidrezeres jauniešu paradumiem, muzikālo interešu ziņā abi kļūdījās. Džezs vairs nebija iekšējais ienaidnieks kā iepriekšējai paaudzei. Dzidrezeres jauniešu sirdīs trinkšķēja pirmās rokenrola skaņas.

— Pīter, vai tu parunāsi ar Klio?

— Nē, Liliān, atklāti sakot, nerunāšu vis.

— Patiešām jauki sacīts — tu nerunāsi pats ar savu meitu!

— Viņa ir tikai mana meita, manis paša meita, un mani lūdz ar viņu runāt tikai tādos gadījumos, kad atgadījies kas drausmīgs, par ko tiek piespriests briesmīgs sods. Bet, Liliān, man bija ļoti grūta diena, šausmīga diena. Un es negrasos runāt ne ar savām meitām, ne pat ar savu paša sievu; es ar draugu Martinu iešu uz krodziņu iedzert pa mēriņam. Skaidrs?

— I^abi, atvaino, ka es esmu, ka vadu tavu saimniecību un rūpējos par taviem bērniem, kuri pārvēršas par mazgadīgajiem noziedzniekiem.

— Ļauj viņām to darīt, sapratušas, ka ilgi tas nevar vilkties, viņas atgriezīsies normālā dzīvē. — Plters Kelijs jau bija laukā pa durvīm. Viņš zināja, ka Annas noziegumam ir sakars ar kosmētiku, ar smaržām. Viņam bija aizdomas, ka Klio pārkāpums saistījās ar ausu caurduršanu, kas tika izdarīta bez atļaujas. Tie bija sīkumi. Aizcirtis durvis, viņš devās meklēt patvērumu Pedlija krodziņa noslēgtībā un mierā.

Tomēr šoreiz krodziņā miera nebija. Kādā stūrī līksmojās misters llikijs.

— Esmu tev teicis reizi par visām reizēm, Džon: šis nav nekāds teātris! — Pedlijs bija sašutis.

— Aizveries, Pedlij! Pat redzot teātra namu, tu to nepazītu.

— Es redzu šo te namu, vēl vairāk — es tajā saimniekoju, un tu dzert vairs nedabūsi, ja tūlīt pat nepārtrauksi kaķu koncertu!

— Vai tu dzen mani projām? Vai nu ausis mani viļ, vai arī es dzirdu, ka tu raidi mani projām! Es, Džons Dž.llikijs, augstas klases preču piegādātājs, tieku izraidīts no tavām nožēlojamajām telpām?

— Tu dzirdēji, ko saku, Džon.

— Uzskatu par godu — tikt izraidītam no tādas briesmīgas vietas. Par godu, ar ko es lepošos. — Viņš sāka streipuļot uz durvīm. — Gods nesadzert ar tām padibenēm, kas te bieži iegriežas. — Misters llikijs laipni uzsmaidīja visiem saviem kaimiņiem, draugiem un pastāvīgajiem pircējiem, pirms, dodamies uz Eolija bāru, uz brīdi izgāja svaigā gaisā.

Martinš ar Pīteru apmainījās skatieniem.

— Labi darīts! — Pīters atzinīgi teica Pedlijam.

— Vai jūs nevarat viņu iebaidīt, dakter Kelij? Sakiet, ka viņam sāk uzdot aknas. Droši vien tā arī ir, — Pedlijs lūdza.

— Nē, nevaru, Pedlij. Kā lai es to daru, ja kopš neatminamiem laikiem ik vakaru esmu viņu redzējis šajā krodziņā? Un jūs pats, Pedlij, ari esat tikpat neizdevīgā stāvoklī, jo pārdodat viņam dzeramo. Dīvaina pasaule — neviens neuzņemas nekādu atbildību...

Kurnēdams Pedlijs bija aizgājis apkalpot klientus tālākajā krodziņa stūri, kad atsprāga durvis un, nesdama uz paplātes kaut ko ļoti biedējošu, parādījās misis Hikija.

— Kas tas, misis Hikija? — Pedlija balss skanēja ļoti nedroši.

— Ā, Pedlij, tā ir aitas galva. Man likās, tu vēlētos to redzēt, varbūt arī pārējie apmeklētāji gribētu tai uzmest acis...

Telpā atskanēja neveikla murmināšana; šis te bija trūcīgs, tumšs krodziņš, ļoti vienkārši būvēts un iekārtots, tā nebija vieta, kur ienākt lēdijām, kur nu vēl nesot lielu aitas galvu uz baltas miesnieka paplātes.

— Jā, labi, paldies, misis Hikija. Patiešām, paldies.

— Es pastaigāšu ar to apkārt, lai visi var kārtīgi apskatīt, — viņa sacīja. Misis Hikijas acis nikni spīdēja. Nevienam nebija vēlēšanās viņu satraukt, pat iesaistīties sarunā ne. Ikviens pamāja un nedroši nomurmināja atzinību, kad apskatāmais objekts tuvojās. — Tā katru vakaru izskatās Džons, pārnācis mājās no šejienes, viņa sejas krāsa un vaibsti ir tādi paši kā šai aitas galvai. Man likās, ka nevar liegt jums to prieku paskatīties uz to savām acīm.

— Džona gan šobrīd šeit nav... — neveikli iesāka Pedlijs. — Bet kad viņu satiksim... hm...

— Nav nekādas vajadzības to pieminēt, — bezrūpīgi atteica misis Hikija. — Es tikai gribēju, lai jūs zināt, kas notiek.

— Paldies, misis Hikija, — drūmi sacīja Pedlijs, un viņa balss tonis lika saprast, ka saruna ir galā.

— Vai tu gribētu dzīvot kur citur? — Martinš jautāja Pīte-ram Kelijam, kad misis Hikija ar visu paplāti bija droši izvadīta laukā.

Pīters Kelijs bija nācis šurp, lai nozākātu sabiedrību, kurā dzīvoja, lamātu cilvēkus, kas apgalvoja, ka zīdaiņa nāve ir pats labākais, kas ar viņu varēja notikt, jo, redziet, bērnam nav tēva. Viņu ļoti satrauca svētulīgā morāle, kas bija tik greiza un ačgārna, ka ārlaulības bērnu labāk redzēja mirušu, nevis ar mīlestību uzaudzinātu mazā namiņā kalnos. Bet Martinš bija tik miermīlīgs un iecietīgs; viss, kas notika Dzidrezerē, viņam šķita komisks un jauks. Pīters taču nevarēja draugam uzspiest savas ciešanas.

— Tev taisnība, Martin, — Pīters saņēmās un teica. — Šeit ir viss, izņemot cirku ar trim arēnām. Mora saka, ka te ir vairāk dzīvības nekā visā Dublinā.

Pārnākusi no skolas, Kita atrada Ritu balsinām pagalmu.

— Vai man tev palīdzēt? Vai ir otra ota?

— Vai tev nav jāmācās?

— Ak Dievs, arī tu sāc to pašu, Rita! Es ķeršos klāt šajā pusē.

— Vispirms novelc skolas formu. — Kita to izdarīja un palika stāvam krūšturi un apakšbiksītēs. — Ne jau tā es domāju, — Rita smējās. — Es gribēju, lai tu sameklē kādas vecas drēbes.

— Nē, kāda jēga. Kamēr es pārģērbšos, tu jau būsi beigusi. Un kas gan mani redzēs, izņemot Famku?

Vecais kaķis miegaini un vienaldzīgi viņās paskatījās. Bija grūti viņu par kaut ko ieinteresēt.

Pelēcīgās sienas pārvērtās viņu acu priekšā, pagalms drīz atkal kļuva spoži balts, kāds bija bijis, pirms mitrums kā jau katru gadu padarīja to tik noplukušu.

— Dažreiz es nesaprotu, kāpēc mēs uztraucamies, — Kita teica. — Viss atkal kļūst netīrs, un neviens jau to neredz, tikai mēs paši.

— Tava māte vienmēr atkārtoja, ka tāpēc tas ir jo svarīgāk.

— Vai patiešām? — Kita uz mirkli nolaida otu.

— Jā, viņa teica, ka ar savu māju jālepojas pašu dēļ, ne jau tādēļ, ka to redz vai neredz kaimiņi.

— Viņai patika skaista apkārtne, vai ne?

— Jā.’

— Vai nav bēdīgi, ka viņai nebija dārza kā Kelijiem? Droši vien bija grūti dzīvot ielas malā, kur ir tikai pagalms.

— Tava māte sacīja, ka viņas dārzs ir ezers, — Rita teica. Viņa nesatraucās, neapklusa, nešāva roku mutei priekšā, it kā piepeši atcerējusies, ka Helēna Makmahona noslīkusi ezerā. — Viņa sacīja, ka nevar būt labāka dārza durvju priekšā.

— Es to no viņas neesmu mantojusi. Man apkārtne ir pavisam vienaldzīga, — atzinās Kita.

— Gan jau nebūs, kad tev radīsies pašai savas mājas, — Rita apgalvoja. — Bet tagad uzvelc kaut ko mugurā, pirms pāri mūrim pārrāpjas seržants O’Konors, lai tevi arestētu par nepiedienīgu uzvešanos.

Lēna pētīja savu šauro mājokli un pūlējās būt objektīva. Kāpēc Lūiss teica, ka tas ir ūķis? Kāpēc uzskatīja, ka maz kas liecina par viņu smagā darba gadiem?

Kopš viņu atnākšanas Aivijas māja bija ievērojami modernizēta: fasāde nokrāsota, un kāpņu margas salabotas. Tik daudzu Londonas namu margas kara gados bija pazudušas — tās tika ziedotas uzvaras kaldināšanai. Lēna to nebija zinājusi. Tagad vestibilu sedza paklājs un bija ierīkotas jaunas kāpņu margas. Faktiski vienīgais dzīvoklis, kurā vēl nebija veikts kapitālais remonts, bija tas, kurā dzīvoja viņa ar Lūisu.

Viņi paši bija to izdaiļojuši ar gleznām, grīdsegām un sienas dekoriem. Šeit bija Lēnas paradīze, vieta, kur viņa kaislīgi mīlēja vīrieti, kurš bija viņas dzīves jēga, kur gatavoja tam jaukas maltītes, sarunājās ar to un raudzījās laukā uz Londonas debesīm... Viss, uz ko vien viņa paskatījās, apliecināja brīvību. Taisnība, dzīvoklis bija mazs. Bet viņi jau neielūdza pie sevis ciemiņus, viņi to negribēja. Lūiss tik vēlu pārnāca, viņa darba laiks kļuva aizvien garāks. Tā tas bija visur: ja cilvēks par kaut ko kļuva atbildīgs, viņam vairs nebija savas dzīves.

Lēnai šeit patika. Viņa mīlēja vienkāršo draudzību ar Ai viju Braunu, ne ar vienu citu tik līksmi nevarētu dalīties pasta noslēpumos. Un Lēnai patika dzīvot tuvu aģentūrai. Pusdienas laikā varēja paspēt atskriet mājās, ielikt vāzē kādu ziediņu, atstāt mīlestības vēstulīti un varbūt arī lipīgu mandeļu kūciņu — ja nu Lūiss gadījumā pārnāktu agri.

Arī viņš mīlēja šo vietu. Viņi kopā tirgū bija pirkuši neparastus krāsainus gultas pārklājus un spoguli ar dekadentiska izskata ķerubu vienā pusē. Kādēļ tad viņš teica, ka šis ir flķis un viņiem nav nekā, uz ko paskatīties pēc šeit pavadītajiem gadiem? Aivija Lūisam patika, un pavisam tuvu bija metro stacija. Varbūt Lūisam bija cits priekšstats par to, kā vajadzētu dzīvot. Dzīvoklis bez vannasistabas. Bet pieņemsim, ka namā atbrīvotos kāds cits dzīvoklis... Ja nu...

Tomēr tā domāt bija muļķīgi. Lielākā daļa mājas iedzīvotāju bija iekārtojušies uz dzīvi. Nedrīkst tiekties pēc neiespējamā.

Tomēr bija taču Dievs vai liktenis, vai vēl kas cits, Lēna sev sacīja. Trīs dienas vēlāk Aivija viņai pavēstīja, ka jaunzēlandieši no otrā stāva izvācas.

— Esot noilgojušies pēc mājām. — Aivija šaubīdamās kratīja galvu. — Nevar taču ilgoties pēc tik tālām zemēm! — Lai arī kā, viņi bija samaksājuši mēnesi uz priekšu un vācās laukā. — Jūs varat man palīdzēt izvēlēties īrniekus, — Aivija piedāvāja. — Tie galu galā būs jūsu kaimiņi. Jūs taču gribēsiet tādus, ar kuriem viegli saprasties.

— Kādā kārtībā viņi atstāja dzīvokli? — Lēna gribēja zināt.

— Nāciet un apskatieties! — Aivija paņēma atslēgu, un viņas kāpa augšā.

Dzīvoklim bija augsti griesti un lieli logi. Sī te nu gan nebija vieta, kuru Lūiss Grejs sauktu par noplukušu. Ja vien viņi dzīvokli pienācīgi apmēbelētu. — Cik tas maksā? — Lēna apjautājās.

— Man nenāca ne prātā piedāvāt to jums... Es domāju, ka jūs krājat savai mājai.

— Nē, nē, nekā tamlīdzīga. — Lēna nedarīs Aivijai zināmu, cik maz naudas iekrāts. Nopelnīto viņi iztērēja. Nāksies pamatīgi taupīt, lai varētu noīrēt šo dzīvokli, bet bija vērts to darīt.

— Vai viņš zina? — jautāja Aivija.

— Protams, nezina. Es pati uzzināju tikai pirms desmit sekundēm.

• — Ļaujiet man to nedaudz uzpost, pirms rādīsiet viņam.

— Ko jūs darīsiet?

— Kā jums liekas? — Viņas stāvēja un apsvēra simtiem iespēju. — Ernests no krodziņa varētu atsūtīt pāris galdnieku, kuriem būtu jāstrādā alus darītavas labā, bet kuri vienlaicīgi strādā sešos darbos.

— Varbūt guļamistabā iederētos liels skapis...

— Kur pakurināt visas Lūisa Greja žaketes un izlikt viņa skaistās kurpes, — Aivija ķircināja Lēnu.

— Nesakiet ne vārda pret viņu!

— Nemaz to neiedrošinātos, — Aivija pasteidzās attraukt. — Klausieties, dodiet man nedēļu laika, tad parādīšu dzīvokli jums abiem; redzēs, ko jūs teiksiet. Ja pārdomāsiet, nekādu problēmu. Es tāpat to izīrēšu.

— Manuprāt, viņam ļoti patiks, — cerību pilnu sirdi teica Lēna. Varbūt līdz ar to doma par Spāniju tiks izdzīta Lūisam no galvas. Vismaz uz laiku.

Viņam dzīvoklis patiešām patika. Satraukts viņš apgalvoja: ņemot vērā istabu samērus, te ir vēl labāk nekā Draidena viesnīcā. Satvēris Lēnu, viņš valsēja pa lielajām, tukšajām istabām un teica, ka viņiem beidzot Londonā atradusies vieta kārtīgai dzīvei. Lūiss nopirka šampanieša pudeli, un visi trīs iedzēra par godu viņu jaunajam mājoklim.

— Nevaru sagaidīt, kad varēsim ievākties, — atzinās Lūiss. Viņš bija uztraucies kā bērns, staigāja pa istabām, pieskardamies sienām, durvju rokturiem... gandrīz glāstīdams tos. — Beidzot mēs esam ko sasnieguši, — ļoti apmierināts, viņš noteica.

Skarboro notika viesnīcu darbinieku konference.

— Tur es allaž esmu gribējusi nokļūt, — sacīja Lēna.

— Es tev par to pastāstīšu.

— Vai es neredzēšu to kopā ar tevi? — Lēna bija sagatavojusies paņemt pāris brīvdienu.

— Nē, diemžēl laulātos draugus nevar ņemt līdzi.

— Tad pastāsti man par to, — plati smaidot, viņa teica. Viņa izvēlējās audumu jaunā dzīvokļa aizkariem, kad nejauši

saskrējās ar Džeimsu Viljamsu.

— Vēl vairāk zilā un zeltainā jūsu aģentūrai? — Viņš atcerējās.

— Nē, es tikai uzmetu acis.

— Jūs izskatāties ziedoša. — Lēnai likās, ka viņš to vienmēr uzlūko pārmēru atzinīgi.

— Paldies, Džeims. — Viņa pasmaidīja savu ierasto smaidu, atbildēdama uz komplimentu.

— Pavadiet labi laiku Skārboro! — misters Viljamss novēlēja.

— Vai jūs arī tur būsiet? — Lēna juta, ka balss ar grūtībām laužas caur ledaina aukstuma stindzināto rīkli.

— Nē, man, par nelaimi, nav tam iemesla. Viņi tur kaut ko arī apspriedīs, bet galvenokārt šis brauciens ir domāts kā pateicība puišiem, kas tik daudz strādā tādos neizdevīgos laikos. Viņiem tiek dota iespēja izklaidēt sievas, neskaitot penijus.

— Vai visas sievas brauc?

— Jā. Viņas jau nu nelaidīs garām tādu pasākumu! Izklaidējieties labi!

— Noteikti, — Lēna atbildēja un pieķērās pie letes, lai noturētos taisni.

Varbūt es tikai tā iedomājos, rakstīja Kita, bet man ir tāda sajūta, ka tētis un Klio Moras tante izrāda viens otram uzmanību. Zinu, ka tas ir loti vecmodīgs izteiciens, bet nezinu, kā to citādi lai nosauc. Viņi vairākas reizes ir pusdienojuši O’Braiena viesnīcā. Filips man stāstīja, ka viņiem galvas bijušas cieši kopā, bet Filips tā vienmēr runā. Viņam tas vien prātā.

Vai Jūs uzskatāt, ka viņu vecumā patiešām varētu domāt par precēšanos? Es zinu, ka nekas tamlīdzīgs nenotiks, pirms tētis neapspriedīsies ar mums, bet mani ļoti interesē Jūsu domas.

Šoreiz Kita ļoti drīz saņēma atbildi. Tā bija pavisam īsa vēstule.

Kit, atraksti un pasaki man! Vai Tu domā, ka Mora darīs Tavu tēvu laimīgu? Viņam ir bijusi grūta dzīve. Viņš pelnījis laimi. Saki man, vai jums ar Emetu tas patiktu, vai ari jūs būtu sarūgtināti, redzot kādu citu sievieti staigājam tur, kur jūsu māte, viņas istabā. Kad Tu uzrakstīsi man, es pastāstīšu, ko domāju.

Kita rakstīja:

Kā Jūs zināt, ka mātei bija atsevišķa istaba? Nekad neesmu Jums par to rakstījusi! Nespēju ticēt, ka māte būtu par to Jums stāstījusi. Lūdzu, atbildiet!

Lēna nemierīgi staigāja pa kantori. Nedrīkst rakstīt tik ātri! Tā atgadās kļūmes. Bet nekas, tās var labot.

Cik Tu esi vērīga, Kit, Lēna rakstīja.

Tava māte patiešām teica, ka viņai ir atsevišķa istaba. Viņa slikti guļot, ja istabā esot vēl kāds cits. Viņa nelūdza par to nevienam nesacīt, jo es ne ar vienu par Tavu māti nerunāju. Mūsu sarakste bija kā slepena dzīve, līdzīgi kā mūsējā. Citiem cilvēkiem tas var likties skumīgi, pat aizkustinoši. Bet man tā neliekas. Un ceru, ka Tev arī ne. Tavai mātei nelikās. Tu nevari iedomāties, cik vientuļa es jutos, kad vēstules beidza pienākt. Raksti, vai Tu to saproti!

Es saprotu, Kita rakstīja. Tikai nezinu, kādēļ Jūs sacījāt, ka par mātes nāvi izlasījāt laikrakstā. Jums vajadzēja to saprast, kad viņa pārtrauca rakstīt.

Tā es teicu tikai pirmajā vēstulē, Lēna paskaidroja, lai varētu turpināt iepazīstināt ar sevi. Varbūt Tu nevēlētos rakstīt un uzturēt kontaktus, baidīdamās, ka tas būtu nodevīgi pret māti. Es negribēju uzreiz stāstīt par mūsu vēstulēm.

Viss ir tik neskaidrs, Kita rakstīja. Jūs esat tik noslēpumaina sieviete, es par Jums neko nezinu, pilnīgi neko. Taču par mani Jūs zināt itin visu. Vai Jūs stāstījāt mātei par sevi? Vai viņa Jūsu vēstules iznīcināja? Nekas netika atrasts, kad viņa pazuda. Pilnīgi nekas, lai mēs par Jums ko zinātu.

Es pastāstīšu Tev visu, ko vien vēlies, Lēna rakstīja. Sastādi jautājumu sarakstu, es pacentīšos atbildēt.

Viņa zināja, cik riskanti tas ir. Nu būs jāizgudro tāda Lēna, tāda pagātne, kādas nav bijis. Viņa ar bailēm gaidīja šos jautājumus.

Nekādu pētīgu jautājumu nebija. Likās, Kita nolēma, ka izprašņāt nebūtu pieklājīgi. Toties Lēnai nācās sastapties ar kaut ko tādu, kas satrieca daudz vairāk un kas viņai nebija ienācis prātā. Patiesībā tā bija pavisam normāla draudzības izpausme. Kita gribēja, lai Lēna dotos uz Triju.

Vai Jūs nevarētu atbraukt mūs apciemot? Jums ir daudz naudas. Un, ja vēl joprojām gribētu, lai tas paliek noslēpums, Jūs varētu apmesties O’Braiena viesnīcā.

Reizumis Kita cerēja, ka Lēna neatbrauks. Varbūt tikšanās nesīs vilšanos. Iespējams, Lēna runās jocīgā koknejiešu izloksnē — viņa taču ilgi dzīvojusi Londonā. Ja nu sarunāties ar viņu nav tikpat interesanti kā sarakstīties?

Nu jau viņai prātā nāca visādas blēņas: ja Lēna bija ar māti apmēram vienā vecumā, tad viņai varēja būt pāri četrdesmit — pārāk daudz, lai pusaudzei Īrijā rakstītu par sen pagājušiem notikumiem. Lēna likās ļoti normāla, un viņas vīrs bija viesnīcas darbinieks. Viņa strādāja lielā darbā iekārtošanas aģentūrā. Un dzīvoja kādas sievietes, kuru sauca par misis Braunu, mājā.

Mīļā māsa Madelēna!

Jau gadiem ilgi Jūs esat bijusi mana pastkaste. Es gribu pateikties Jums par to, ka esat tik iejūtīga un neko nejautājat. Kita Makmahona Jūs piemin ar tādu apbrīnu un pieķeršanos, ka es vēlētos lūgt Jums pakalpojumu. Kita uzaicināja mani uz Dzidrezeri. Dažādu iemeslu dēļ negribu to darīt. Tas ne viņai, ne kādam citam neko nedotu. Bet šajā gadījumā es nedomāju vispirms par sevi, bet gan par citiem. No Kitas stāstītā saprotu, Ica Jūs allaž rodat izeju no situācijas. Ja Jums izdotos iestāstīt Kitai, ka mums nebūtu labi tikties Dzidrezerē vai Imr citur, es būtu Jums līdz mūža galam pateicīga.

Es nevēlos izdomāt veselu virkni melu; es vienkārši zinu: Jūs man ticēsiet, ja saku, ka tas nebūtu labi.

Jūsu — izmisumā, mīļā māsa Madelēna, —

Lēna Greja.

Mans dārgais bērns!

Allaž esmu ticējusi, ka pastāv iedomu dzīve, kas cieš no saskares ar realitāti. Abas pasaules var tikt šķirtas. Tās var dzīvot paralēli, nekad nesaskaroties. Vēlu Jums mieru un laimi un lai Jūs zinātu, ka Jums ir un vienmēr ir bijuši draugi šeit.

Ar sirsnīgu sveicienu Jēzū Kristā — Madelēna.

— Viņa zina, vai ne? — Lēna pasniedza vēstuli Aivijai.

— Liekas gan, — atbildēja Aivija. — Ko tagad?

— Viņa neteiks. To es zinu noteikti, — Lēna atbildēja.

— Vai tu saejies ar Filipu O’Braienu? — Klio uzstājīgi jautāja.

— Ak Dievs, Klio! Kaut man būtu cita draudzene! Cik reižu jau neesmu teikusi, ka es, protams, nesaejos ar Filipu, lai arī ko tas nozīmētu.

— Viņš vienmēr ir te. Kaut kur tuvumā. Vai arī tu esi pie viņiem, — pukojās Klio.

— Mēs taču dzīvojam blakus!

— Vai viņš ir tevi skūpstījis?

— Aizveries!

— Mēs zvērējām, ka pastāstīsim viena otrai visu. Es tev pateicu par pudeles griešanu ballē.

— Es tev visu izstāstu. Nav jau nekā, ko pavēstīt.

— Tātad viņš ir skūpstījis tevi, bet tāpēc, ka esat iemīlējušies, tu man to nevari atklāt, vai ne?

Kita nevarēja novaldīt spurcienu. — Ne jau tā! Viņš grasījās mani skūpstīt, bet, tā kā es nezināju, ka viņš to darīs, un skatījos uz otru pusi, trāpīja man uz zoda. Viņš atvainojās, un es atvainojos, mēs mēģinājām vēlreiz, bet iznāca kaut kā neveikli. Nu tu zini ikvienu sīkumu. Vai tagad liksi mani mierā?

— Kad tas notika? — Klio vēl nebija apmierināta.

— Ak, Klio! Tas bija pagājušajā nedēļā...

— Un tu man neko neteici!

— Bet es tev pateikšu ko citu. Stīvijam Salivanam ir jauna draudzene.

— Nē! — Šis jaunums, kā likās, ieinteresēja un daļēji arī sarūgtināja Klio.

— Jā. Amerikāņu meitene, kas apmetusies O’Braiena viesnīcā. Viņas vecāki atbraukuši uz šejieni meklēt dzimtas saknes. Lielāko tiesu laika viņi pavada kapsētā, un viņa devās uz remontdarbnīcu un sāka runāties ar Stīviju.

— Domāju gan!

— Filips apgalvo, ka viņa esot burvīga. Stīvijs aizgāja pie viņiem uz viesnīcu, un viņa savai mammai un papam pateica, ka viņš aizvedīšot to pāri ezeram satikties ar citiem jauniešiem, un viņi piekrita. Protams, nebija nekādu citu jauniešu. Stīvijs tikai samuldējās.

— Drīz viņa būs projām, — Klio drūmi pareģoja. — Atraduši savas saknes, viņi izlidos no šejienes kā korķis no pudeles. Misteram Stīvijam Salivanam viņa mazā draudzenīte tikai pamās ar rociņu.

— Pēcpusdienā būs vēl viena gara saruna par profesijas izvēli, — Kita nopūtās.

— Jā-a, bezcerīgi. Viņiem būtu mums jāpasaka, kādas vietas ir brīvas.

— Vienīgi slimnieku kopšana un bērnu mācīšana, turklāt tikai tad, ja ir pieprasījums.

— Es neciešu nevienu no tām, — žēlojās Klio.

— Māte Bernarda kā traka grib, lai tu kļūtu par ārsti, — Kita atgādināja.

— Lai varētu lielīties, ka no klostera ir nākusi ārste; turklāt viņa grib, lai es, galvu nepacēlusi, mācos septiņus gadus.

— Un ko tad tu darīsi?

— Es mācīšos, lai iegūtu humanitāro zinātņu bakalaures grādu. Moras tante saka, ka tas esot lielisks pakāpiens.

— Kurp tad tu kāpsi?

— Ceru, ka bagāta vira rokās.

— Tu to nedarīsi vis!

— Es taču gribu, lai viņš būtu arī seksīgs un pieredzējis. Negribu, lai viņš netrāpa skūpstu uz lūpām un iebelž ar degunu man pa zodu!

— Jābrīnās, ka tev kāds vēl ko stāsta, Klio!

— Bet tu kļūsti pavisam noslēpumaina, — piemiegtām acīm Klio teica.

— Kas tad nu?!

— Vispirms: tu ej pie māsas Madelēnas bez manis.

— Jā.

— Un tad tā maigošanās ar Filipu. Un vēl — tu pavisam noslēpumaini aizej mācīties.

— Es jau arī mācos. Pēc trim mēnešiem mums jāliek gala eksāmeni, ja vien tu neesi aizmirsusi.

— Un vai tagad tu mācies?

— Jā.

— Tev nav nevienas grāmatas, tikai papīrs...

— Es šo to pierakstu.

— Paskatīsimies! — Klio paķēra rakstāmmapi un atrāva rāvējslēdzēju. Viņa ieraudzīja aploksni ar mārku un pa pusei uzrakstītu vēstuli. — Nē, tu nemācies vis, tu raksti vēstules... mīlestības vēstules.

— Atdod! — Kita dusmās nobālēja.

— Ļauj izlasīt...

— Atdod, Klio!

Klio jau lasīja. — Mīl... mīļais — kas? Es nevaru izlasīt viņa vārdu.

Iekliegusies Kita metās draudzenei virsū. — Tu esi tik savtīga, tik alkatīga! Ne tev manieru, ne pieklājības.

— Ne manieru, ne pieklājības! — mēdījās Klio, turot vēstuli augstu gaisā.

Bet Kita negaidīti iesita Klio pa vēderu, tā ka viņai aizcirtās elpa. Tad, paķērusi vēstuli, izskrēja no klases.

Gaiteni Kita satika māti Bernardu. — Lēdijas reti redz skrienam, Mērij Ketrīn.

— Es zinu. Piedodiet, māt! Es skrēju uz bibliotēku atkārtot mācību vielu.

— Labi, bet ej raitā solī. Vai jūties labi? Tu izskaties pietvīkusi.

— Jūtos labi, māt. — Kita laimīgi izglābās, pirms nāca gaismā meli un tika pieprasīti tālāki paskaidrojumi.

— Emet, vai neaiznesīsi zīmīti uz Keliju māju?

— Nē.

— Es tev samaksāšu.

— Cik? Trīs penijus?

— Es grasījos piedāvāt peniju.

— Par peniju es to nedarīšu.

— Tu esi briesmīgs, briesmīgs cilvēks!

— Labi, tad es to vispār nedarīšu.

— Kad es tā padomāju, ko visu daru tavā labā! — Kita sāpināta iesaucās.

— Ko tieši tu manā labā dari?

— Es aizstāvu tevi.

— No kā tu mani aizstāvi?

— No cilvēkiem, kuri uz tevi kliedz.

— Ak, neesi dumja, Kit! Tu neaizsargā mani. Cilvēki kliedz uz visiem.

— Es vienmēr par tevi runāju labu. Es pat domāju par tevi labu.

— Un kāpēc gan ne? Neesmu nemaz tik slikts. Kāpēc tev būtu mani jāaprunā?

— Visi citi aprunā savas māsas un brāļus. Es tā nedaru.

— Kurš aprunā?

— Klio. Stīvijs. Petsija Henlija aprunā Diedri.

— Lai aprunā! — Emets paraustīja plecus, it kā tie būtu cilvēki, no kuriem neko citu nevar gaidīt.

— Labi. Tu esi tikpat riebīgs, cik pārējie. Es domāju, ka esi atšķirīgs.

— Ko tu gribi nodot?

— Zīmīti Klio.

— Kāpēc pati nevari to aiznest? Jūs ar Klio esat ieminušas taciņu no vienām mājām uz otrām.

— Es ar viņu nerunāju.

— Tad tā zīmīte domāta salabšanai?

— Nē, nav. Zīmītē ir teikts, ka Klio ir slikta un bāž savu drausmīgo degunu tur, kur nevajag.

— Tas stāvokli padarīs vēl ļaunāku, — Emets filozofiski noteica.

— Jā, bet man vienalga. Kas attiecas uz mani, ļaunāk vairs nevar būt.

— Bet tad tu aiziesi atvainoties — vai arī viņa atnāks pie tevis, un viss atgriezīsies vecajās sliedēs. — Gadu gaitā Emets bija redzējis pietiekami daudz ķildu uzplūdu un atplūdu.

— Šoreiz, man liekas, tā nebūs.

— Tu tā saki vienmēr. Tu viņai piedosi — vai arī viņa piedos tev, un uz brīdi viss atgriezīsies vecajās sliedēs.

Kita padomāja. Emetam taisnība. Tā allaž notika. Tikai ne šoreiz. Nē, Klio teju teju atklāja viņas noslēpumu.

Aiz tīrās ziņkārības viņa gandrīz uzzināja, ka Kitai raksta mātes draudzene Lēna. Un, ja Klio to atklātu, šī ziņa aplidotu visu pilsētu. Nojauta Kitai vēstīja, ka tam jāpaliek noslēpumā. Kita gan vēlējās, kaut Lēna būtu devusi saprātīgākus iemeslus, kāpēc nevar atbraukt uz Dzidrezeri. Izklausījās pēc atrunām.

— Un kas tagad notiks? — Emets vaicāja. Viņš prātoja, vai nevajadzētu nolaist cenu.

Bet dzīvē pārsteigumu netrūka. — Tūlīt pateikšu, kas notiks. Nopirkšu tev saldējumu. Nu?

— Kas man par to jādara? — aizdomu pārņemts, jautāja Emets.

— Nekas, pilnīgi nekas. Tikai atzīsti, ka tev ir vislabākā māsa visā apkārtnē.

— Laikam ta patiešam ir, — viņš domīgs atzina. Un abi metās skriet uz veikalu, pirms Kita varētu pārdomāt.

— Mīļotā? — Lūiss piezvanīja Lēnai uz darbu.

— Tieši tā persona, — viņa atbildēja, un viņas sejā atplauka smaids.

— Vai atceries par to konferenci?

— O jā. — Vai izklausījās pietiekami vienaldzīgi? Vai nodevīgi neatklājās, ka jau nedēļām ilgi viņa nedomā ne par ko citu?

— Noteikumi mainījušies. Mums ir atļauts ņemt līdzi laulātos draugus, partnerus, jebko. — Ilgs klusums. — Tā ka...

— Tā ka, Lūis?

— Vai nav lieliski? Sakravā savas mantiņas, un mēs palīksmosimies!

— Es nevaru.

— Ko?!

— Es nevaru, mīļais. Tu jau zini. Esmu apsolījusi parūpēties par misis Pārku un turēt biroju atvērtu. Ir pārāk daudz cilvēku. Es nevaru atteikt.

— Mums nekad vairs nekā tamlīdzīga nebūs. No tā taču nevar atsacīties!

— Ja es to būtu zinājusi agrāk, nebūtu neko sarunājusi.

— Sasodīts, es taču agrāk pats nezināju!

Ai, kā Lēnai patiktu doties ar vilcienu uz Jorkšīru (visi izdevumi tiktu apmaksāti). Viņa pa brīdim ielūkotos kartē, lai uzzinātu, kurām vietām pabrauc garām.

Pirmo reizi kopš tā briesmīgā brauciena uz Braitonu, kopš spontānā aborta viņi kopā apmestos viesnīcā. Būtu laiks sarunām un atpūtai. Viņa būtu laimīga, dzirkstītu pārējo priekšā un darītu Lūisu lepnu. Baiļu kamols, te bija jaušams kaut kur dziļumos, pazustu, jo Lūiss gribētu viņu.

Lēna bija ļāvusi iestāties klusumam. Viņa dzirdēja Lūisu norūcam:

— Vai tu apdomājies, vai?

— Kāpēc tu nepateici man agrāk?

— Es pats nezināju, — Līiiss teica, it kā runātu ar idiotu vai bērnu.

— Džeimss Viljainss gan zināja.

— Ko tu ar to gribi sacīt?

— Es satiku viņu. Un viņš prasīja, vai es braukšu. Es teicu, ka laulātajiem draugiem nav vietas, bet viņš domāja, ka esot.

— Un viņam bija taisnība! — Lūiss triumfējoši iesaucās. — Viņš jau no paša sākuma uzstāja, ka tā tam jābūt.

Lēna jutās ļoti nogurusi. Ko viņas vietā darītu citas? Kāda gudrāka sieviete? Vai pamestu visu un brauktu, brauktu kopā ar Lūisu, no jauna iekarotu viņa sirdi? Vai arī ļautu, lai viņu lēni pierunā, izliktos nepiekāpīga?

— Es nevaru braukt, Lūis, — viņa teica. Lai nejustos nedēļas nogalē pārāk vientuļa, Lēna bija sarunājusi tik daudz darāmā, ka būs aizņemta ik mirkli. Likteņa ironija bija tā, ka tagad vairs nevarēja tikt vaļā no pienākumiem. Pārāk daudz cilvēku bija no viņas atkarīgi. Lūisam likās, ka viņa dusmojas un pūlas uzsvērt, cik svarīgi viņai palikt mājās. Lēna nolēma, ka vislabāk būtu neatvainoties un neko daudz nepaskaidrot. Tikai darīt Lūisam zināmu, ka viņai būtu paticis doties ceļojumā.

— Aiziesim piektdien kaut kur pusdienās, — viņa ierosināja.

— Nezinu vis. Ja tev pietiek laika slaistīties apkārt ar tādu kā es, kāpēc tev tā trūkst, lai aizbrauktu uz Skārboro?

— Muļķi tāds, es taču domāju, ka tu nevari mani ņemt līdzi! Nu aiziesim pusdienās — kā filmās! — Viņa Lūisu tomēr pierunāja.

Bet, sēžot darbā un aplūkojot savu seju pūdernīcas spogulītī, Lēna satraukta atzina, ka izskatās daudz, daudz vecāka par saviem gadiem. Seja likās savilkta grimasē, pierē iegrauzusies rieva, mati šķita nespodri un acis bez dzīvības. Nebija brīnums, ka Lūiss ielūdzis uz Skārboro kādu citu. Kādu, kas pēdējā brīdī to piekrāpusi. Nē, nē! Viņa sev neļaus tā domāt. Bet cik neizteiksmīga sieva viņa būtu...

— Džesij! — piepeši piecēlusies, Lēna iesaucās. — Man jāiziet darīšanās. Būšu atpakaļ pēc pusdienas pārtraukuma.

Viņa zināja, ka balsī skan aizkaitinājums, un redzēja, kā Dona un abas pārējās palīdzes izbrīnā paceļ galvu. Misis Gre-ja allaž runāja rāmā balsi un kustējās mierīgi. Viņa parasti tā nesagrāba rokassomiņu un neizmetās laukā kā šodien.

Izbrīnījusies Dona noraudzījās viņai pakal.

— Kas viņai noticis?

Džesijai nepatika tenkošana, īpaši par Lēnu. — Turpiniet darbu, Dona! — viņa lietišķi mudināja.

Tomēr kabinetā viņa Džiinani Milleram izteica bažas, ka Lēna Greja laikam pārāk daudz strādājot. — Viņa rūpējas par manu mammu, kad mēs abi kur izejam; viņa nāk šurp izrīkot strādniekus... galdniekus, kurus pati sameklēja. Viņai ir tās meitenes, kuras strādā virsstundas, lai līdz pirmdienai tiktu galā ar jauno kartotēkas sistēmu... Es nezinu...

— Ko gan domās viņas glītais vīrs, ja viņa grasās strādāt te dienu un nakti?

— Man šķiet, viņš brauc uz kaut kādu konferenci.

— Varbūt tas arī viņu tā satraucis, — teica Džims Millers.

— Greisa, vai varat izbrīvēt man vietu?

— Protams! Nāciet uz beidzamo kabīni! — Greisa pasniedzās pēc šampūna.

— Ne jau jūs pati... jūs taču esat vadītāja... Es domāju kādu no meitenēm.

— Viņas visas, par laimi, aizņemtas. — Greisas dziedošā balss vienmēr skanēja mundri un priecīgi, taču Lēna zināja, ka viņai nav viegla dzīve. Greisas iemīļotajam bija divi bērni ar citu sievieti. Par tiem viņa nekad nerunāja.

— Es jūtos šausmīgi! Izskatos veca, skumja, nevienam nevajadzīga.

— Varbūt esat nogurusi? — Greisa minēja.

— Mēs zinām, ko nozīmē — nogurusi. — Abas iesmējās. Tā saudzīgi tika pateikts, ka vecums liek sevi manīt.

— Darbs, ja? — spēcīgiem pirkstiem masējot Lēnas galvu, vaicāja Greisa.

— Nē, — pārliekusies pār izlietni, degunu paslēpusi dvielī, Lēna nomurmināja. — Nē, darbs rit pats no sevis.

— Man tāpat, — Greisa atzinās. — Cik jocīgi, vai ne? Vīriešiem darbs nozīmē tik daudz! Tādām sievietēm kā mēs tas nenozīmē neko. Itin neko.

— Viņam ir cita, — Lēna sacīja, skatīdamās uz savu galvu, ap kuru turbānveidīgi bija apsiets dvielis.

— Nē, esmu pārliecināta, ka nav.

— Noteikti ir.

— Pielietosim siltu eļļu, padarīsim matus spīdīgākus, un es pameklēšu jums jauku grimu.

— Tas nepalīdzēs viņu atdabūt atpakaļ.

— Varbūt viņš nav aizgājis.

— Es domāju, ka ir... jūs jau zināt, ka to jūt.

Greisa iezieda matos siltu olīveļļu un nomainīja dvieli. — Vai viņš pateica, ka viņam ir cita?

— Nē, protams, nepateica!

— Nu tad...

— Es viņam arī nevaicāju, — Lēna atzinās.

— Protams, ne! — Greisa plati pasmaidīja.

— Bet es nevaru par to nedomāt... visu laiku, visur: mājās, darbā, gultā, pat šeit. Un es to uzzināšu, nudien! Kamēr neuzzināšu, nevarēšu mierīgi gulēt.

— Pēdējā laikā nav daudz gulēts, — Greisa viegli pieskārās tumšajiem lokiem zem Lēnas acīm. Lēnai gribējās raudāt un cieši apskaut Greisu. Bet viņa atradās sabiedriskā vietā, un viņai bija gadiem ilga pieredze jūtu slēpšanā.

— Padomājiet par kaut ko skaistu! Par kaut ko tādu, kas patiešām ir nemainīgs un patiess...

— Mana meita.

Greisa satrūkusies pacēla galvu. Viņu pazīšanās laikā Lēnas iepriekšējā dzīve nekad netika apspriesta. Visu patiesību zināja vienīgi Ai vija.

— Cik viņa veca? — klusi vaicāja Greisa.

— Drīz būs septiņpadsmit.

— Tas ir brīnišķīgs vecums. Septiņpadsmit gadu vecumā meitenes ir burvīgas. Un vai jūs varat ar viņu aprunāties?

— Nē, to es nevaru.

— Kāpēc?

— Viņa doma, ka esmu mirusi, — Lēna atbildēja. Un nezināja, vai kāds uz pasaules jebkad bija juties tik vientuļš.

— Tu nu gan lieliski izskaties! — Lūiss restorānā Lēnu uzslavēja.

Tā patiešām bija. Greisa bija paveikusi brīnumus.

— Lai tev par mani paliek labas atmiņas, — smaidīdama atbildēja Lēna.

— Man gribētos, kaut tās nebūtu vienīgi atmiņas.

— Man tāpat, bet, goda vārds, tas jau tikai uz vienu nedēļas nogali... būs vēl citas. — Viņa bija apņēmusies visu pārvērst ieguvumā.

Pat nepacēlusi galvu, Lēna juta sev pievērstas Lūisa acis.

— Tu izskaties tik mundra.

— Paldies, Lūis.

— Iedzersim pa glāzei vīna un iesim mājās, ja?

— Ko? Mēs taču nupat atnācām!

— Mēs varam būt mājās pēc dažām minūtēm. Es nespēju doties projām, atstājis kaut ko nepaveiktu. — Nu Lūiss alka pēc viņas. Viņa vēl spēja to satraukt un uzbudināt.

Lēna pasmaidīja. — Es gan teicu: ieturēsim pusdienas kā filmās, bet tā būs vēl labāk, — viņa teica un Lūisam pa priekšu izgāja no restorāna.

Kā jaunieši abi skrēja pa ielu, un, ja arī Aivija dzirdēja tos pārrodamies, viņa neiznāca kāpnēs pārmīt kādu vārdu.

Kad viņi iegāja dzīvoklī, Lūiss viņu cieši apskāva. — Visā pasaulē tu man esi vienīgā, Lēna. Ak Dievs, cik ļoti tu man esi vajadzīga!

Vēlāk Lēna palīdzēja Lūisam sakravāt ceļasomu.

— Esmu ļoti iecietīgs vīrietis, — viņš teica, kad Lēna locīja kreklus.

— Tikai pasaki man, Lūis Grej, kā to saprast? — Viņa bija apņēmības pilna smieties un būt laimīga. Neļaut viņam aiziet, līdzi ņemot atmiņas par īdzīgu, sapūtušos sievieti.

— Mana sieva nepilda savu pienākumu, savu laulības pienākumu un nebrauc man līdzi. — Viņa smaids plosīja Lēnas sirdi.

— A, bet es neesmu tava sieva, Lūis!

— Un kā vaina tā ir? Es laikam esmu vienīgais vīrietis pasaulē, kurš dzīvo kopā ar sievieti, kas oficiāli skaitās mirusi. Ja būtu iespējams, es tevi apprecētu kaut rīt. Tu to zini.

— Vai patiešām? — Lēna nespēja atturēties nepajautājusi.

— Ja nezini, tad arī nekad nezināsi. — Lūiss iebāza roku plauktā, kur glabājās viņa apakšveļa. Ņemot laukā salocītās apakšbikses, apakškreklus un zeķes, divas paciņas prezervatīvu ar nolūku tika atstātas plauktā.

— Nav nekādas jēgas ņemt tos līdzi, ja jau nevaru paņemt tevi, — viņš sacīja.

— It nekādas, — smējās Lēna.

Bet viņas smiekli skanēja neīsti. Starp šejieni un Skārboro atradās daudzas aptiekas, kur varēja nopirkt šādas lietiņas.

Laikam tāpēc, ka tik cieši esmu iesaistījusies aģentūras darbā, mani interesē, ko Tu uzsāksi pēc skolas beigšanas, Lēna rakstīja Kitai. Redzi, daudzas meitenes uzsāk darba gaitas ļoti neveiksmīgi, jo neviens viņām nav devis padomu, kā veidot savu karjeru. Tu par nākotni nerunā daudz, un mani ļoti interesē, ko esi nolēmusi darīt.

Un Tu ne reizi neesi ralzstijusi, vai gribētu strādāt aptiekā vai varbūt vēlies studēt universitātē.

Lēna negaidīja, ka atbilde pienāks tik drīz.

Cik jocīgi, ka Jūs tieši tagad man to pajautājāt! Man liekas, ka gribētu mācīties viesnīcas vadīšanu. Kaut kas ir par to, un kaut kas — pret. Galvenais iemesls pret ir tas puisis Filips O’Braiens. Esmu Jums par viņu rakstījusi. Viņš ir ļoti jauks, bet es viņam patīku vairāk nekā viņš man. Neesmu no tām meitenēm, kuras puišiem stipri patiktu, tā ka tas ir jauki... bet negribu, lai viņam rastos priekšstats, ka es iestājos viesnīcu skolā tikai tādēļ, lai sekotu viņam un mēs būtu kopā.

Filips O’Braiens daudzas reizes ir ieminējies par kopīgu Dzidrezeres viesnīcas vadīšanu, un, godīgi sakot, Lēna, ja

Jūs to redzētu, tad dotu priekšroku sadarbībai ar Drakidu pils pārvaldīšanā.

Es tiešām to zinu, Lēna sadrūmusi domāja, un nekad vēl neesmu dzirdējusi labāku salīdzinājumu. Vēstule turpinājās.

Jūsu vīrs strādā viesnīcā. Varbūt es vasarā varētu braukt pastrādāt tajā un iegūt pieredzi... ja Jūs varētu aizlikt par mani kādu vārdu.

Uz brīdi Lēna palika sēžam ar vēstuli rokā. Prātā iešāvās groteska doma: neko nenojaušot, Lūiss varētu uzsākt attiecības ar viņas meitu. Ar daiļu tumšmati mirdzošām acīm. Meitene ir gandrīz septiņpadsmit gadus veca, balva katram vīrietim, kam sācis likties, ka viņš noveco. Cik liktenis ir ļauns — tas ļauj, lai viens un tas pats vīrietis paved māti un meitu! Gan meitai, gan mātei Lūiss Grejs būtu pirmais mīļākais.

Kita nedrīkst braukt uz Londonu! Viņa nedrīkst satikties ar Lēnu. Meitenei ir tikai Aivijas adrese ar Aivijas vārdu. Pie zvanu pogām nebija rakstīti vārdi, kas varētu norādīt Lēnas dzīvokli, ja gadījumā Kita atbrauktu. Meitene arī nezināja Mil-lera aģentūras adresi. Viņa nezināja Lūisa viesnīcas nosaukumu. Nevienā no vēstulēm Lēna nebija ļāvusi parādīties vārdam “Draidens”.

Protams, Kita zināja Lūisa vārdu, bet tas arī viss.

Lēna rakstīja:

Lieta tā, Kit, ka viss šeit ir mainījies. Viesnīcu industrija mainās. Lūisam nekad nav bijuši dokumenti, kas apliecina viņa profesionālās iemaņas, tāpēc nu viņam šis darbs jāatstāj. Viņš pāriet uz tirdzniecību. Liekas, visi domā — nākotne pieder tai. Pašlaik Lūiss atrodas Skārboro un mēģina nokārtot savu nākotni... Tev viņš nekādi nevar palīdzēt. Man viņa ļoti pietrūkst. Nedēļas nogale šķiet ļoti gara...

Kita izlasīja vēstuli. Viņa to pārlasīja vairākas reizes. Bija skaidrs, ka Lēna ar Lūisu sastrīdējušies. Iespējams pat, ka viņi grasās dzīvot atsevišķi, varbūt šķirsies. Tā galu galā bija Anglija, kur tāda situācija nebija kaut kas īpašs.

Kita vēlējās, kaut viņai būtu Lēnas telefona numurs, viņa varētu piezvanīt un pateikt kādu mierinošu vārdu. Bet ko gan varētu pateikt viņa — Kita Makmahona, gandrīz septiņpadsmit gadu veca skolniece, kas gatavojās eksāmeniem? Kita, kas par vīriešiem neko nezināja, tikai to, ka negribēja, lai Filips O’Braiens viņu skūpstītu. Vai tad viņa varētu pateikt ko noderīgu Lēnai Grejai, kura bija tik pārliecināta par sevi, kura vadīja milzīgu aģentūru un kurai bija izskatīgs vīrs?

Daudzreiz savās vēstulēs viņa bija likusi Kitai saprast, ka Lūiss ir ļoti izskatīgs. Viņa, piemēram, pavēstīja, ka Lūisam ir jauna žakete, vai arī atklāja, cik labi viņš izskatījies reiz, kad viņi bija noīrējuši mašīnu, vai arī kādu citu reizi, kad, dodamies uz saviesīgu vakaru, viņš bija uzvilcis smokingu. Kita nojauta, ka arī Irēnai Grejai jābūt skaistai. Bija skaidrs, ka Lūiss Grejs izvēlējies skaistu sievu.

Sestdien Lēna spēlēja kārtis ar misis Pārku.

— Būtu labi, ja man būtu vairāk paziņu, ar kuriem uzspēlēt kārtis. Dienas ir ļoti garas, — viņa teica.

— Kādēļ jūs negribai pārcelties uz to vietu, par kuru jums stāstīju? Tur ir ēdamistaba, kur visi ietur maltītes, un vakarā viņi iet katrs uz savu dzīvokli. Visu pēcpusdienu jums apkārt būtu daudz cilvēku, ar ko spēlēt kārtis.

Vai Lēnai tikai likās vai iediesi misis Pārka izskatījās domīga?

— Labi, tad jau redzēsim, — viņa teica.

— O, tas nemaz neizklausās pēc jums, misis Pārka! Jūs taču esat noteikta un apņēmīga sieviete! Jums taču pašai tas jāizlemj.

— Lēna, jūs to nespējat saprast. Jums nav bērnu. Džesija ir ļoti atkarīga no manis. Viņai patīk pārnākt mājās un pagatavot man pusdienas. Ap to grozās visa viņas diena. Viņa varētu padomāt, ka man nav vajadzīga...

— Nu, nezinu vis, misis Pārka, — Lēna iebilda. — Pēc Džesijas stāstītā es noprotu: viņai patiktu, ka jums ir vairāk savas dzīves.

— Bet kā ar viņas dzīvi?

— Es varētu viņu vairāk iesaistīt saviesīgā dzīvē, ja zinātu, ka jūs varat pati par sevi parūpēties. Man nepatiktu lūgt viņu kur vairāk iesaistīties, ja vajadzētu domāt tā: Džesijai liekas, ka viņai jābūt mājās pie jums.

— Neesmu pārliecināta, ka jums taisnība, — misis Pārka šaubījās.

— Manuprāt ir, bet varbūt arī nav. Kāpēc gan ne-izmēģināt? Ierosiniet to Džesijai, kad viņa pārnāks!

— Un jūs panāktu, ka viņa nedaudz iziet sabiedrībā un saietas ar cilvēkiem?

— Noteikti, misis Pārka, noteikti!

— Jūs esat ļoti laipna, Lēna Greja, l>et nesaprotat, kādas ir attiecības starp māti un meitu. Gribas savai meitenei dot pašu labāko. Jau kopš bērna piedzimšanas. Nekas nevar stāties tam pretī.

— Esmu pārliecināta, ka jums taisnība, misis Pārka, — piespiesti smaidot, teica Lēna Greja.

Aivija pakustināja aizkaru. Lēna apstājās pie durvīm.

— Vai viss kārtībā, Florensa Naitingeila? Ienāksiet papļāpāt?

— Jums nav jāpūlas mani uzpurināt, — Lēna teiea.

— Nē, egoiste, es tā nedarīšu. Varbūt mani pašu vajag uzmundrināt, — sacīja Aivija.

— Jūs! — Lēna sarauca uzacis.

— Jā, mani. — Aivijas lūpas bija cieši sakniebtas. Iespējams, pirmo reizi viņa bija sliktā garastāvoklī. Lēna iegāja iekšā un apsēdās. — Runa ir par Šarloti, — Aivija pavēstīja.

— Šarloti? Ko viņa izdarījusi? — Lēna nejuta iecietību pret tādu sievu, kas ir kā suns uz siena kaudzes. Viņai šķita, ka Šarlote nemaz negrib Ernestu pati, taču nenovēlēja viņu arī nevienai citai.

— Viņa ir dabūjusi vēzi, tā, lūk!

— Nevar būt!

— Jā. Tā Ernests sacīja. Pirms stundas viņš bija pie manis. Pa ceļam uz slimnīcu. Lēna, viņa vairs neiznāks no slimnīcas.

Neizteiksmīgu skatienu Lēna vērās Aivijā. Šī bija viena no retajām reizēm, kad viņa nezināja, ko teikt. Lēna gribēja priecāties, ka nepazīstamā sieviete vairs nestāsies Ai vijai ceļā. Taču viņa nespēja līksmot par citas sievietes slimību.

— Kur tas vēzis ir, Aivij?

— Visur.

— Un operācija?

— Nelīdzēs.

— Kā to uzņem Ernests?

— Grūti pateikt. Viņš bija ļoti kluss. Tikai teica, ka gribot pie manis pasēdēt. Gandrīz nemaz nerunāja. — Ai vija žēli uzlūkoja Lēnu, viņas acis no raudāšanas bija sarkanas. — Vai zināt, Lēna: es te sēdēju, domādama — varbūt nav nekā, ko sacīt. — Lēna apmulsa, viņa nespēja izsekot Aivijas domu gai-tai. — Ir par vēlu.

— Bet jūs esat tik tuvi, katru piektdienu... gandrīz.

— Iespējams, muļķojot sevi. Kad aizies Šarlote, viss būs galā. Pieminiet manus vārdus!

— Nē, nepieminēšu jūsu vārdus! Kas par muļķīgu teicienu!

— Tas ir tikai izteiciens. Jūs arī sakāt daudz tāda, kas neko nenozīmē, — visādus īru teicienus.

— Ko jūs gribējāt sacīt? — Lēna maigākā tonī vaicāja.

— Mūsu sakars visu šo laiku ilga tikai tāpēc, ka kopdzīve nebija iespējama. Tagad, kad šī sasodītā slimība varētu darīt to iespējamu, viņš metas prom, ko nagi nes!

Lēna redzēja sāpju izteiksmi draudzenes sejā. — Paklau, protams, viņš jūtas apbēdināts un satraukts! Arī vainīgs un atvieglots, un vainīgs, ka jūtas atvieglots. Kāpēc no visām izjūtām izvēlēties sliktāko?

— Ja jūs mīlētu tik ilgi, cik es, jūs lasītu viņā kā grāmatā.

— Dažreiz var izlasīt aplam, — Lēna teica.

Viņa varēja būt kļūdījusies attiecībā uz Lūisu. Viņa varēja tikai būt iedomājusies, ka Lūisu interesē kāda cita, ka viņš ielūdzis sev līdzi braucienā citu sievieti, kura beigās atteikusies. Tas bija ļoti iespējams.

Cik mīļš Lūiss bija bijis vakar pēcpusdienā pirms došanās uz staciju! Un cik satraukts par jauno dzīvokli. Un kā viņš apgalvoja, ka Lēnas viņam ļoti pietrūks un būs grūti bez viņas gultā, kurā vajadzētu būt ari viņai. Bija taču iespējams, ka Lēna pārāk daudz strādāja un saskatīja briesmas tur, kur to nemaz nebija.

Varbūt kāds no ārpuses redzēja labāk. Greisa, piemēram.

— Vai jums nav ienācis prātā, ka viņš varētu stāstīt patiesību? — Greisa bija vaicājusi. — Varbūt viņš patiešām nezināja, ka laulātajiem draugiem atļauts braukt līdzi...

— Nē, tas man neienāca prātā, — Lēna bija atzinusies. — Skaidri redzams, cik ļoti es viņam neuzticos. — Greisa bija pūlējusies iedvest Lēnai cerību dzirksti, bet Lēna to atvairīja.

Tieši to pašu viņa pašlaik darīja ar Aiviju. Pūlējās pārliecināt, ka visa mūža mīlestība nav bijusi velta. — Vai zināt, Aivij, sievietes ir brīnišķīgas! Kaut pasauli pārvaldītu sievietes!

— Tā ir, — sparīgi piekrita Aivija.

Svētdienas rītā Lēna pamodās, galvai sāpot. Kā viņai patiktu atmosties Lūisa skavās Skārboro! Kā izteicās Džeimss Vil-jamss toreiz... mazas brīvdienas kā pateicība kalpotājiem par samierināšanos ar neērtām darba stundām... izdevība jaukā vidē pabūt kopā ar sievām.

Viņai vajadzēja būt jukušai — sarunāt to miljonu darīšanu! Rūpēties par misis Pārku, uzraudzīt galdniekus, ko viņa “nolaupījusi” Ernesta krodziņam, lai tie piešķirtu pēdējo slīpējumu jaunajam dzīvoklim Aivijas mājā un kantorim... Viņai jābūt trakai, piedāvājot tām meitenēm īpašu samaksu par strādāšanu svētdienā, lai visu tur pamatīgi iekārtotu!

Diena šķita bezgalgara. Lēna spītīgi domāja par citām lietām. Ko tādā saulainā svētdienā darīja Dzidrezerē? Viņa tagad zināja par pilsētiņu daudz vairāk nekā dzīvodama tur. Lēna varētu uzrakstīt grāmatu par mazo ezermalas kopienu — tai pamatā būtu Kitas vēstules. Viņa prātoja arī par Džesiju un Džimu Milleru. Varbūt šajā nedēļas nogalē viņi beidzot izlems. Pareizāk sakot, Dzims izlems. Džesija jau bija izlēmusi. Lēna domāja par Aiviju un viņas mīlestību uz dīvaino, nerunīgo Ernestu. Viņa domāja par sievieti, ko nekad nebija sastapusi, Šarloti, guļam slimnīcā gultā, kuru vairs neatstās. Vai šī sieviete ticēja Dievam un tam, ka tas aizvedīs viņu uz debesīm?

Vai vispār kāds ticēja Dievam?

Kā Martinš Makmahons, vīrs, kurš — viņa varēja apzvērēt — cieši ticēja visvarenajam Dievam, kaut uz mirkli spēja domāt par laulībām ar Moru Heisu — tātad par divsievību?!

Martinš taču zināja, ka viņa sieva ir dzīva!

Lēna neticīgi pakratīja galvu, iedomājoties Martinu stāvam Dzidrezeres baznīcā, kamēr tēvs Beilijs pasludina viņu un Moru par vīru un sievu, iepriekš visiem pavaicājis, vai nav zināmi kādi iemesli, kuru dēļ abus nebūtu iespējams savienot.

Varbūt Kita to tikai iedomājās. Bērns, iespējams, jutās vientuļš. Viņai jābūt vientuļai, citādi viņa vēstulēs tā neizkratītu sirdi. Varbūt Kita cerēja iegūt patīkamu, rāmu pamāti, kas aizvietotu māti, ko viņa tik ļoti mīlēja. Māti, ko viņai atņēma tēva iedomība un liekulība.

Šādām domām pilnu galvu, Lēna turpināja strādāt, atrazdama vietu jaunajam plauktam, iedrošinādama meitenes pareizi to aizpildīt. Viņas vairs nekad nesajauks iesnieguma veidlapas, brošūras un dokumentāciju. Te viss tika iekārtots ļoti profesionāli.

Lēna pat bija padomājusi par cienastu un, kad viņas pusčetros apsēdās iekost, atzina, ka ir krietni pastrādāts.

— Bet jūs mums maksājat par darbu līdz sešiem, tā ka labāk paēdīsim žigli! — mudināja Dona.

Daiļā Dona ar nevainojamo ādu un spožajiem matiem, meitene, kura varētu būt fotomodele. Viņa izskatījās daudz jaunāka par saviem gadiem.

— Nē, jūs esat nostrādājušās kā verdzenes; saņemsiet samaksu par darbu līdz sešiem, bet tagad atpūtieties, izbaudīsim gandarījumu par savu darbu — esam ierīkojušas lielisku biroju! — Lēna pacēla savu kafijas tasīti — tā bija viena no zili zeltainajām krūzītēm, kuras lietoja, lai pasniegtu klientiem kafiju, kad tie ienāca aģentūrā pārrunāt darba jautājumus.

Viņas visu uzkopa un apēda Lēnas atnestās sviestmaizes un smilšu cepumus. Tad Lēna iedeva katrai meitenei pa aploksnei. — Bet tagad ejiet un izklaidējieties, cik nu vēl atlicis no nedēļas nogales!

Viņas aizspurdza kā bērni, kas tikuši vaļā no skolas. Abas jaunākās jau arī nebija neko daudz vecākas par skolniecēm. Dona vēl mirkli uzkavējās. — Bija ļoti jauki, misis Greja, man ļoti patika. Vēl pirms neilga laiciņa es neticētu, ja kāds teiktu, ka strādāšana svētdienā sagādās man prieku, bet tā tas patiešām ir.

— Nepārpūlieties, Dona! Jūs varētu kļūt par īstu biznesa lauvu, ja vien vēlētos, — Lēna smiedamās teica.

— Nē, neesmu tam radīta. Meklēšu bagātu vīru — lūk, to es drīz sākšu darīt!

— laulības nevar būt vienīgais mērķis.

— Kā jūs varat tā runāt, misis Greja? Jums ir tik lielisks vīrs!

— Ko? — Lēnai bija piemirsies, ka Dona vēl nesen strādāja Draidena viesnīcā. Viņa tad droši vien iepazinās ar Lūisu. — Tā ir tiesa, Dona, man ļoti paveicies.

— Viņam arī, — Dona apgalvoja. Likās, ka viņa vēl ko teiks, bet tad pārdomāja. Lēna nogaidīja. — Ļoti paveicies, — Dona atkārtoja un izgāja uz ielas, kur valdīja silta Londonas pievakare.

Apsēdusies pie sava rakstāmgalda, Lēna prātoja, vai iespējams, ka Lūisam bijis sakars Donu Džounsu. Varbūt viņš pat ielūdzis to uz konferenci, bet Dona pārdomājusi.

1932. gadā dzimusī Dona Džounsa bija vēl tikai skuķēns zeltainiem matiem, kad Lēna gāja pie altāra stāties bezmīlestī-bas laulībā. Tas nebija iespējams. Tad Lēna dziļi ieelpoja. Nē, tas nebija iespējams. Tā jau varēja sajukt prātā. Vistaisnākais ceļš uz trakomāju.

Lūiss mīlēja viņu, pats tā tika sacījis. Šonakt viņš būs mājās pie Lēmis. Dona bija tikai tāds muļķa skuķēns. Lūiss, iespējams, nemaz ar viņu viesnīcā nesatikās, Dona tikai bija strādājusi pie Džeimsa Viljamsa. Lēna bija par daudz sadomājusies un pārgurusi. Tukšajā kantori viņai blakus spalgi iezvanījās telefons. Tā bija Džesija.

— Ai, Džesij... viss izdevās ļoti labi. Pasakiet Džimam, ka te izskatās fantastiski; galdnieki aizvāca visus atkritumus, tā ka nemaz nevar pateikt, ka te kas darīts. — Lēna dedzīgi vēlējās izstāstīt labās ziņas.

— Lēna, Lēna, inēs precamies! — sauca Džesija. — Džims lūdza mani parādīt viņam godu un kļūt par viņa sievu. Tie bija viņa vārdi, Lēna. Vai nav brīnišķīgi?

Nezin kāpēc pār Lēnas vaigiem klusi noritēja divas asaras. — Brīnišķīgi jaunumi, Džesij! Es tā priecājos par jums! — viņa sacīja, un asaras iepilēja vienā no zili zeltainajiem pelnu traukiem.

— Mēs šovakar iesim pateikt mātei, bet es gribēju, lai jūs būtu pirmā, kas to uzzina.

Lēna apgalvoja, ka nekad vēl nav dzirdējusi ko brīnišķīgāku. Pēc tam viņa vēl ilgi palika nekustīgi sēžam. Viņu bija pārņēmusi gandrīz neapvaldāma vēlēšanās piezvanīt savai meitai.

Par laimi, Lēnai tomēr izdevās šai vēlmei pretoties. Pēc veselas mūžības viņa piecēlās, iztīrīja pelnu trauku, salika grozā traukus un aizslēdza aģentūras telpas. Ļoti lēni viņa soļoja pa ielu, kuru pildīja svētdienas pievakares raksturīgie pūļi — ļaudis sāka pulcēties kopā, lai dotos izklaidēties. Pārgājusi mājās, Ivēna atlaidās gultā un gaidīja Lūisu.

Vienpadsmitos viņš iedrāzās dzīvoklī. — Ak Dievs, kā es pēc tevis ilgojos, Lēna! Lēna, es mīlu tevi! — viņš sauca un metās pie Lēnas kā kucēns, kurš alkst izrādīt mīlestību. — Es atnesu tev rozi, — viņš pavēstīja.

Tā bija iesaiņota kopā ar papardēm; pušķi saturēja saspraužamā adata. Nebija svarīgi, kur Lūiss to dabūjis: atradis vai nopircis, vai gaidījis veselu mūžību, kamēr to iesaiņo. Varbūt kāds to bija atstājis vilcienā.

Viņš to bija atvedis Lēnai. Lūiss smaržoja pēc jūras, un viņa to mīlēja. Nekam citam nebija nozīmes.

— Kit, es gribu pajautat par to tavu un Klio draudzeni — māti Madelēnu, — Moras tante kā šaubīdamās ieteicās.

— Viņa ir māsa Madelēna, mis Heisa.

— Man ienāca prātā, vai tev būtu kas pretī, ja es aizietu pie viņas?

— Aprunāties par mums? — Klio un Kita jau divdesmit dienas nerunāja viena ar otru. Tas bija līdz šim ilgākais viņu abu klusēšanas laiks, un šķita, ka jau lielākā daļa pilsētas to ievērojusi.

Bet Klio tante iesmējās. — Nē, nepavisam ne par jums. Par mani. Ja es pareizi saprotu, viņai labi izdodas nokārtot dažādus jautājumus.

— Jā, bet ir arī tādi jautājumi, ko nevar nokārtot. — Kita par to bija pilnīgi pārliecināta. Māsa Madelēna bija gandrīz vai vienīgais cilvēks, kas netika urdījis viņu salabt ar Klio.

— Es negribētu viņai uzbāzties, ja tu uzskati to par savu zonu...

Kita ar cieņu palūkojās Morā. — Nē, nē. Visi ar viņu aprunājas, un viņa nevienam citam neko neatstāsta, tas ir gluži kā grēksūdzes noslēpums.

— Ja es pie viņas aizietu, tad to uzskatītu vienkārši par garāmgājējas iegriešanos?

— Ļoti jauki, ka jūs man apvaicājāties, mis Heisa.

— Es negribētu mīt tev uz varžacīm. Kā tev liekas, vai tu reiz varētu saukt mani par Moru?

— Labprāt, — Kita atbildēja. Un viņai tas nudien patika, pat vairāk. Tas būtu lieliski.

Kaut varētu to skaļi pateikt misis Kelijas klātbūtnē! Vai vēl labāk — Klio dzirdot.

— Māsa Madelēna, es esmu Mora Heisa.

— Protams! Es taču itin bieži esmu jūs redzējusi svētdienas misē kopā ar doktoru Keliju.

— Es par jums esmu dzirdējusi vienīgi labu, māsa.

— Man ir laime dzīvot tik jaukā vietā, Mora. Vai kopā ar mani neizdzersiet tasi tējas un neiebaudīsiet pāris garšīgu plāceņu? Rita no Makmahonu mājām ir prasmīga virēja un bieži vien atstāj man veselu cepienu — gadījumam, ja kāds pie manis iegrieztos.

— Patiešām jauka meitene. Varbūt viņai vajadzētu vairāk parūpēties par sevi.

— Zinu, zinu. Nav viegli to izdarīt.

Viņas abas zināja, kāpēc. Rita neatstās Makmahonus, kamēr tur viss nebūs nostabilizējies. Jautājums tikai, kura no viņām abām ieminēsies par šī jautājuma atrisināšanas iespējām.

Savrupniece nolēma Morai Heisai palīdzēt. — Protams, jūs te regulāri viesojaties...

— Es patiešām bieži braucu šurp. Manai māsai šeit ir tik laimīgas mājas...

— Un kādu dienu varbūt arī jums tādas būs.

— Daudzi uzskata, ka tādām domām es esmu krietni par vecu.

— Es tā vis neteiktu, Mora. Es nekad neesmu bijusi agru laulību dedzīga piekritēja. Tās nez kāpēc neizdodas. Protams, ja nogaida pārāk ilgi, var gadīties, ka kaut ko vairs nav iespējams atgūt. Bet tas ir bīstami vienīgi tad, ja zaudēto pūlas aizvietot tieši. Nedomāju, ka jūs mēģināsiet to darīt.

— Nekādā gadījumā! Ja kaut kas tāds notiks, esmu pārliecināta, viss būs gluži citādi.

— Nu tad... Man ir liela pārliecība, ka viss nokārtosies ļoti veiksmīgi. — Tējkanna, kas bija pastumta uz pavarda vidu, sāka šnākulot un burbuļot. Vecā mūķene to veikli nocēla no

9 1

uguns. Kamēr abas dzēra tēju, daudz kas tika noskaidrots. Bez kāda cilvēka noslēpuma atklāšanas, bez konkrētu vārdu nosaukšanas Morai lika saprast, ka gadījumā, ja Martinš Mak-mahons būtu noskaņots sasiet laulības saites, neviens viņa mājās neceltu iebildumus. Meita Kita dosies uz Dublinu mācīties viesnīcas vadīšanu. Dēls Emets, kā jau zēns, gandrīz nemaz neievēroja, kas notiek apkārt. Kalļxme Rita tikai meklēja attaisnojumu, lai varētu atstāt ģimeni labās rokās un pārcelties uz Dublinu. Tur varbūt varēs atrast darbu automašīnu nomas firmā. Dzidrezeres Salivanu silti ieteiktai, viņai pavērtos drošas darba iespējas un pilnīgāka dzīve.

— Es nekad nebūšu tāda kā Helēna, — vārā balsi teica Mora.

— Protams, ne!

Morai līdz sāpēm gribējās pajautāt, kāda tad Helēna īstenībā bijusi, par ko stāstījusi, vai ir atklājusi, kāpēc viņas dvēsele tā mocījās un likās klejojam tālu projām, kamēr kājas krustu šķērsu izstaigāja Dzidrezeri. Bet tam nebija nozīmes. Mūķene tikai lūkotos pāri ezeram, kurā Helēna sastapa nāvi, un neko skaidri nepateiktu. Ir grūti zināt, kāds katrs ir, viņa sacītu. Mora nevaicās. Tā vietā viņa sacīja: — Ja viss nokārtosies un mēs ar Martinu veidosim kopīgu dzīvi, kā jūs domājat, vai tas Helēnai patiktu vai arī viņu sarūgtinātu?

Mūķenes skatiens bija tālumā vērsts, it kā viņa domātu par kaut ko daudz attālāku nekā ezers. Sekoja ilgs klusums. — Es domāju, viņa būtu joti apmierināta, — beidzot māsa lēni sacīja.

Uz jauno mājokli viņi pārcēlās divas nedēļas pēc Skārboro. Lūiss bija joti satraukts. Spāniju viņš vairs nepieminēja, neteica, ka ar Angliju ir cauri un gaišredzīgi cilvēki brauc projām, kamēr nav par vēlu. Viņš tik ļoti līdzinājās vecajam Lūisam, ka melnā izmisuma pārņemtās dienas un naktis Lēnai gandrīz aizmirsās.

Gandrīz, bet ne gluži. Lūiss vēl aizvien pārnāca ļoti vēlu. Un šausmīgi apvainojās, ja Lēna vēlējās zināt, kāpēc.

— Mīļā, vai uz mājām arī vienmēr jānāk vienā laikā — tāpat kā uz darbu? — viņš nepacietīgi vaicāja.

Un Lēnai, protams, nebija taisnība par to nedēļas nogali. Daudzi viņai izteica nožēlu par to, ka viņas tur nebija bijis; tā bijusi pavisam nevainīga izprieca. Viņa vienkārši bija jukusi, ja varēja iedomāties, ka varētu būt kaut kas starp Lūisu un Donu Džounsu. Dona caurām dienām strādāja Irēnai blakus, turklāt arī vēl virsstundas, kamēr viņas gatavojās jauno telpu atklāšanai. Kad Lūiss piezvanīja, Dona teica: — O, sveicināts mister Grej, tūlīt viņu pasaukšu. — Ja vien Dona nav apguvusi pieredzi Karaliskajā Šekspīra teātrī, nav iespējams, ka viņai ar Lūisu ir mīlas sakars un viņa to slēpj. Lēna juta, ka bijusi muļķīgi aizdomīga, tomēr zināja, ka šis vairs nav tas Lūiss, kurš tik gaidpilns un bezrūpīgs kopā ar viņu atbēga uz Londonu.

Šis bija vīrietis, kuram vairs tā kā agrāk nebija vajadzīga tikai un vienīgi Lēna, kam vēl joprojām bija vajadzīgs vienīgi viņš. Dažreiz Lūiss pēc darba nelielā kompānijā devās iedzert pa mēriņam turpat krodziņā aiz stūra. Nebija vēlams dzert darba vietā.

— Tu dod priekšroku iedzeršanai, nevis nāc mājās? — Lēna bija pārmetusi. Bet tikai vienu reizi aizvainotā tonī.

— Augstais Dievs, Lēna! Ja es tev stāstu, kur biju, tu apvainojies, bet, ja nestāstu, tu tāpat apvainojies! Vai iesim uz kādu dzelzslietu tirgotavu pēc metāla bumbas un ķēdes? Tas aiztaupītu mums daudz pūļu.

— Neesi muļķis! — slēpdama bailes, Lēna sacīja. Lūisa acīs viņa bija ieraudzījusi īstu nepacietību un īgnumu.

Jaunās telpas tika atklātas maijā, un gaidītā preses uzmanība neizpalika. Vēlreiz tika fotografēta Dona, bet Lēnai izdevās palikt ēnā; šoreiz viņa gan varēja piedāvāt kaut ko interesantāku.

— Pēc kāda laika mūsu direktors misters Millers un vecākā administratore mis Pārka rīkos kāzas, — viņa teica avīžu reportieriem, kuri bija ieradušies uz Millera modernās aģentūras atklāšanas ceremoniju.

Neviens, izņemot pašas kolēģus, neievēroja, ka Lēna netika pienācīgi novērtēta. Varbūt daži klienti. Lūiss zināja, kāpēc, tāpat arī Aivija.

— Vai jūs gadījumā nebēguļojat? — bija vaicājusi Greisa, kad laikrakstos parādījās visu darbinieku dzīves stāsti un fotogrāfijas, tikai nebija ne vārda par Lēnu — sievieti, kas izveidoja tādu aģentūru, kāda tā tagad bija.

— Pa pusei, — Lēna atzinās. — Ne jau no likuma, manuprāt, tai ziņā viss kārtībā.

— Tad no vīrieša.

— Jā. Vairāk skrienu pie viena nekā bēgu no otra.

— Bet tāds “otrs” taču bija? Un meita arī, vai ne?

— Jā, un izskatīgs zēns.

— Es ceru, ka viņš ir tā vērts... tas jūsu Lūiss.

— Greisa, jūs zināt, ka nav. Nelolojiet tik muļķīgas cerības! — Un viņas sāka skaļi smieties.

Man visvairāk pietrūkst smiešanās, Klio rakstīja.

Es vara iztikt bez noslēpumiem un visādiem plāniem. Tie ir katrai savādāki. Man nekādā gadījumā nevajadzēja ieskatīties Tavā vēstulē. Patiesība ir tā, ka es neredzēju, kam tā domāta. Bet man nevajadzēja skatīties. Es mēģināju salasīt, vai tā bija Filipam un vai Tu no manis ko slēp. Ja mēs reiz atkal draudzēsimies, zvēru, ka vēstules vienmēr uzskatīšu par svētām! Es vairs nevēlos tērēt laiku, lai pierunātu Tevi iet kopā ar mani uz universitāti. Es zinu, ka Tu to nedarīsi un Tev ir pašai sava dzīve. Neesmu nekāda labā draudzene, es to zinu, mazliet valdonīga, par ko man liels kauns. Bet jūtos vientuļa, un man pietrūks Tevis, nespēju, kā nākas, mācīties un prātoju, kā Tev šķiet, vai nebūtu laiks salabt.

Ar mīlestību — Klio.

Mīļā Klio!

Labi. Tikai atceries vienu. Mums nav jādraudzējas. Nav tāda likuma, kas teiktu, ka mums jāstaigā pārī šeit vai kur citur pasaulē. Es priecājos, ka Tu devi zinu. Man līdz nāvei apnikusi Lonija Donegana. Vai Tev ir kas labāks?

Ar mīlestību — Kita.

Emets nogādāja vēstuli uz Keliju mājām.

— Viņas ir sajukušas, vai ne? — Anna Kelija viņam jautāja.

— Pilnīgi, — piekrita Emets.

— Viņas mācās vienā skolā, sēž vienā klasē un izmanto mūs par pastniekiem.

— Viņas pamatīgi sastrīdējušās.

— Vai nezini, par ko?

— Nē, Kita neko nestāstīja.

— Klio gan ne par ko citu nerunā. Acīmredzot Kita nosvieda zemē vēstuli, Klio to pacēla, lai atdotu, un nejauši ieraudzīja, kam viņa raksta. Tad Kita pavisam zaudēja galvu.

— Un kam tad viņa tik noslēpumaini raksta? — Emets vaicāja.

— Kādam puisim, vārdā Lēns. — Anna lepojās, ka var sniegt tik svarīgas ziņas.

— Paldies, Emet, tu esi īsts draugs!

— Nē, esmu idiots.

— Kāpēc tu tā saki?

— Jūtos galīgs muļķis. Es nezināju, ka tev ir puisis, vārdā Lēns. Annai Kelijai bija man tas jāpasaka.

— Kas tas par puisi? — Kita nesaprata.

— Tas, kuram tu rakstīji to vēstuli, kas nokrita zemē. Kita paskatījās brālī. — Vai Klio bija mājās?

— Nē, tikai Anna.

— Es tev atdošu visu, ko vien gribēsi, ja aiziesi un paņemsi vēstuli atpakaļ.

— Nē, Kit. Tās ir muļķības, tu jūc prātā!

— Varbūt, bet es tev došu sešus penijus.

— Tev nav sešu peniju.

— Es tev iedošu sešus penijus no krājkasītes un, kad dabūšu kabatas naudu, atlikšu tos atpakaļ.

— Kādēļ tu gribi atdabūt vēstuli?

— Lūdzu, Emet! Lūdzu!

— Tu esi veca. Tu vairs nevari tā uzvesties.

— Es zinu, liet tāda nu es esmu. Es izdarīšu it visu. Kad vien tev dzīvē ko vajadzēs... es to izdarīšu.

— Vai patiešām? — Emets šaubījās.

— Es atcerēšos šo dienu, atcerēšos, ko tu manā labā izdarīji!

— Un darīsi visu manā labā? — Emets apsvēra.

— Jā. Pasteidzies!

— Un ja viņa ir mājās?

— Tad tas neskaitās, tad ej projām, cik vien ātri vari!

— Vai tu viņai esi izsūtāmais puika? — Anna Kelija jautāja E metam.

— Nē, es noslēdzu lielisku darījumu, — viņš atbildēja.

— Kādu?

— Viņa izdarīs man jebkuru pakalpojumu līdz mūža beigām.

— Tu esi naivs! Viņa to nedarīs, — smējās Anna.

— Darīs. Kita mani nepiemānīs, — Emets teica, ielika vēstuli kabatā un gāja mājās.

Nākamajā dienā skolā māte Bernarda pavēstīja savai sestajai klasei, ka vēl atlikušas tieši divdesmit trīs darba dienas intensīvai mācību vielas atkārtošanai, lūgšanām Svētajam Garam un maz kam citam. Eksāmeni ar visiem citiem uztraukumiem drīz būs klāt. Viņa nevēloties dzirdēt nekādas muļķības, līdz eksāmeni būs garām.

Starpbrīdī Klio teica:

— Dzirdēju, ka tu atsūtīji man vēstuli un tad pārdomāji.

— Tavs informācijas avots darbojas spīdoši.

— Kādēļ, Kit? Kādēļ tu pārdomāji?

— Tu nezini, kas tur bija rakstīts.

— Zinu. Anna izlasīja, viņa paturēja aploksni karstos tvaikos un atvēra to; viņa pali man teica. Es atnesu tev dziesmu “Che sera sera” — kā miera piedāvājumu.

— Tu esi mele, Klio! Tu par visu melo.

Klio piesarka.

— Nē, nemeloju! Tā ir manā skolas somā.

— Tu teici, ka neesi redzējusi, kam domāta vēstule, bet tu redzēji.

— Tikai vārdu...

— Tu stāstīji, ka es to nometu zemē. Tu nepateici, ka to man izrāvi.

— Nolādētā Anna!

Un pirmo reizi Kita pasmaidīja.

— Labi, tu negodīgā vecā krāpniece, iedod man plati un atnāc vakarā pie manis, iziesim pastaigāties!

— Mums jāmācās! — Klio nācās grūti noticēt, ka ilgais strīds ir beidzies.

— Nu tad mācies! Es iešu pastaigāties.

— Un tu man visu izstāstīsi! — Klio piekodināja.

— Neteikšu tev neko, — solīja Kita.

Martinš nelūdza Moru Heisu precēties ar viņu. Viņš vienkārši nespēja izteikt šos vārdus. Tie skanētu kā rindas no kādas lugas. Viņš zināja: katra sieviete ir bildināšanas cienīga, bet baidījās, ka neizklausīsies labi. Martinš baidījās no tā, ka viņa vārdos gribot negribot būs dzirdama sena atbalss.

Viņš cerēja, ka kaut kādā veidā viss nokārtosies bez liekiem vārdiem. Viņa bija tik saprotoša un pieticīga, uzmundrināja Martinu un smīdināja viņu. Morai patika pastaigāties ar Martin u, bet viņa nekad neizvēlējās tos ceļus, pa kuriem gar ezeru nemitīgi bija staigājusi Helēna. Viņa atrada jaunu vietu: gravu, no kuras tālumā varēja saskatīt kalnus un vienā pusē ezeru kā virmuļojošu līniju. Dažreiz viņa ielika somā termosu ar kafiju un gabalu kūkas, ko bija atvedusi no Dublinas. Valdīja draudzīga tuvība, kādu Martinš savos laulības gados nekad nebija jutis.

Viņš bija runājis ar katru bērnu atsevišķi, pateicis, ka viņa draudzība ar Moru Heisu ir īpaša. Abi apliecināja sajūsmu.

Sevišķi Kita.

— Tēt, tev nav mums jāskaidro, ka viņa nav māte. Mēs to zinām. Viņa ir ļoti jauka. Man viņa vienmēr patikusi labāk par Klio māti.

Katru vakaru Pīters kopā ar Martinu izdzēra pa kausam alus Pedlija krodziņā. Viņi bija lieliski draugi, bet sarunas par šo tēmu nekad netika uzsāktas. Abi vīrieši zināja, ka bez vajadzības par to nerunās.

Un tomēr kāda urdoša sajūta — it kā kaut kas būtu palicis nepabeigts — atturēja Martinu Makmahonu no godājamas un pareizas rīcības. Viņu nomāca doma, ka viņš ir vājš, nepārliecināts par sevi un viegli satraucams. Bija daudz jomu, kurās Martinš jutās drošs un pārliecināts: aptiekā viņš deva citiem padomu un mierināja, un izsniedza sarežģītas zāles; viņš bija tēvs, kuram pēdējos gados bērni varēja uzticēties un ar kuru labprāt aprunājās. Iespējams, Martinš jutās drošs arī kā draugs.

Bet ne kā šīs labās sievietes pielūdzējs.

— Es prātoju, vai tu velti neizšķied laiku ar mani, Mora.

— Es neteiktu, ka laiks, ko pavadu kopā ar tevi, būtu zemē nosviests. — Mora runāja mierīgi, bez satraukuma.

— Es neesmu tāds, kā tu cerēji.

— Tu esi tu.

Martinš ar mīlestības pilnu skatienu viņu uzlūkoja. Tas bija vakars pirms eksāmeniem. Mora bija lieliski palīdzējusi Ritai, izskaidrojot, ka eksāmeni domāti, lai parādītu, ko zini, nevis lai baidītos, ka tevi pieķers kaut ko nezinām.

Ritai tas ne vien noderēja, bet arī bija īsts atklājums.

— Man tas nenāca ne prātā, — viņa teica.

— Sistēma ir šāda. — Mora pārlaida acis vecai eksāmena biļetei. — Skaties, šeit teikts, ka sacerējuma temats ir “Vieta, kuru es Īrijā mīlu visvairāk”... un šeit — “Manas pirmās atmiņas”... Tu man stāstīji, ka cerot uz tematu “Vēstures sen-vieta”. Jebkuram no šiem virsrakstiem tu vari izmantot to, ko tu labi pārzini...

Mora ieteica Ritai paņemt līdzi gultā tēju un šokolādes kūku.

Martinš un Mora sēdēja blakus uz lielā dīvāna. Viņš nekad nebija tur sēdējis kopā ar Helēnu. Helēna parasti vai nu ierausās sēdeklī pie loga, vai arī apmetās lasīt grāmatu šaurā krēslā ar augstu atzveltni. Helēnas guļamistaba tagad kalpoja par telpu, kurā glabāja dažādas lietas. Helēnas klātbūtnes taustāmie pierādījumi gāja mazumā, bet viņas gars vēl joprojām bija tur.

Martinš saņēma Moras roku.

— Tas nav godīgi pret tevi, Mora. Redzi, es neesmu gatavs.

— Vai esmu lūgusi tevi būt gatavam... kaut kam?

Viņa pastiepās un noskūpstīja Martinu; viņu skūpsti parasti bija liegi un gari. Martinam nebija salīdzinājuma ar Helēnu. Visā mūžā ne reizi viņa nebija noskūpstījusi Martinu. Viņa tikai pieņēma vīra mīlestību. Martinš nezināja, vai tā viņu apmierina. Nebija liela prieka zīmju un noteikti arī nekādu riebuma pazīmju. Bet Helēna bija pilnīgi pasīva. Viņa pat ne reizi nepacēla roku, lai noglāstītu viņam vaigu.

Martinš apskāva Moru. — Vai būtu godīgi prasīt, lai tu dod man vēl nedaudz laika? — viņš čukstēja Morai matos. Viņa smaržoja pēc Elizabetes Ardēnas ziepēm un higiēniskā pūdera. Martinš juta augam vēlēšanos paturēt viņu ilgāk, labāk iepazīt šīs sievietes augumu. Bet tā būtu nodevība. Ja viņš vēlas iegūt Moru Heisu, tad kā sievu un dzīves draugu. Nevis tikai kā partneri žiglam dzimumaktam turpat uz dīvāna.

Likās, ka Mora to nojauta, jo lēni aizvirzījās projām.

— Domā, cik ilgi gribi, Martin.

Viņi izdzirdēja kāpnēs soļus, un pie durvīm pieklauvēja Kita.

— Es tikai gribēju jums pateikt, ka nevaru aizmigt. Tēja nepalīdz.

— Vai tu gribētu nākt pie mums un parunāties? — Mora laipni apvaicājās.

— Vislabāk es gribētu aiziet pie māsas Madelēnas uz kādu pusstundiņu. — Kita vienmēr pateica, kurp iet. Atmiņas par iziešanu pastaigāties un nepārnākšanu šajās mājās bija pārāk smagas, lai kāds no viņiem dotos laukā, neatklājis pārējiem celainērki.

* 5

— Nezinu gan. Vai nav mazliet par vēlu? — Martinš raizējās.

— Māsas Madelēnas namiņš, iespējams, ir vislabākā vieta pasaulē, kurp aiziet, — Mora piekrita meitenei. — Tā sieviete ir spējīga visā saskatīt jēgu.

Uzmetusi viņai pateicības pilnu skatienu, Kita noskrēja pa kāpnēm.

— Es arī vēlētos māsā Madelēnā rast tādu pat mierinājumu kā visi citi. — Martinš nekad nebija varējis uzticēties vecajai, grumbainajai sievietei, kuru visa Dzirdrezere ārkārtīgi cienīja.

— Tas varbūt ir tāpēc, ka pie viņas tik bieži gāja Helēna. Tu baidies, ka māsa zina pārāk daudz un varētu iedomāties, ka tu ej viņu izprašņāt.

— Tā tas patiešām ir, — pārsteigts atzina Martinš.

— Es par to neuztrauktos. Vienalga, ko viņai kāds teiktu vai neteiktu, viss paliek pilnīgā slepenībā. — Mora paņēma adīto jaku un rokassomiņu. — Tagad es iešu, Martin. Negribu, lai Liliāna ar Pīteru par mani nez ko nodomātu. — Viņa drosmīgi smaidīja. Ja arī sirdī Mora Heisa jutās sāpināta, ka Martinš nevar izšķirties, vai saistīties ar viņu, izrādīt to jau nu viņa gan negrasījās. Martinam stāvot durvīs, viņa tam pamāja, tad manīja sakustamies Ketlīnas Salivanas aizkarus. Ketlīna vismaz varēs visiem pavēstīt, ka daktera dumjā sievasmāsa atstājusi atraitņa māju samērā piedienīgā stundā.

— Pasaki man, kādēļ tev eksāmens ir tik svarīgs! — māsa Madelēna mudināja Kitu.

— Ai, māsa Madelēna, jūs laikam visā Īrijā esat vienīgā, kura nezina, ka gala eksāmens var cilvēku vai nu pacelt, vai arī nogremdēt. Visa manā dzīve ir atkarīga no tā.

— Es gan tā neteiktu.

— Bet tā iri Ja es to nolieku, es tieku koledžā un veselus divus gadus mācos viesnīcu vadīšanu, un tad uzsāku karjeru. Citādi ar mani ir cauri, visa dzīve ir galā.

— Bet tu jau vienmēr vari atgriezties skolā uz vēl vienu gadu.

— Vēl vienu gadu skolā pie mātes Bernardas ar visām tām šausmīgajām meitenēm no piektās klases, kas mani izmēdīs un apņirgs?! Un Klio tikmēr būs Dublinā universitātē? Es drīzāk nomiršu, māsa Madelēna, drīzāk nomiršu... turklāt es gribu kaut ko sasniegt, par kaut ko kļūt. Ne tikai sev.

— Kam tad vēl?

— Nu, tētim, lai viņš neizskatītos muļķīgs Pedlija krodziņā blakus dakterim Kelijam. Un... manai mātei arī.

— Zinu. — Un māsa Madelēna tiešām zināja.

— Es teicu viņai, ka reiz kaut kas būšu. Ziniet... pirms ilga laika.

— Jā, un tu patiešām būsi.

— Eksāmeni ir kā tāds pavērsiena punkts, kā ceļa rādītāji.

— Vai tava māte tā tev stāstīja?

— Nē. Lēna, viņas draudzene, jūs jau zināt... kas raksta uz šejieni. Viņa man tā teica.

— Tu viņai pievērs lielu uzmanību?

— Jā. Viņa ļoti labi pazina māti... gandrīz vai...

— Tā tam jābūt.

— Es vēlētos, kaut viņa atbrauktu šurp... Reiz es to ierosināju, — Kita stāstīja.

— Varbūt viņa dod priekšroku dzīvošanai savā pasaulē.

— Tādā gadījumā man jāpagaida, līdz es varēšu aizbraukt pie viņas.

— Jā, bet varbūt tev būs ilgi jāgaida. Pa to laiku jūs varat palikt draudzenes sarakstoties.

— Varbūt nemaz nebūs tik ilgi, māsa Madelēna. Pēc eksāmeniem es laikam braukšu uz Londonu.

— Patiešām? — Mūķene, šķiet, satrūkās.

— Jā. Tētis teica, ka es varēšu drusku izklaidēties.

— Londonā! Un viena pati?

— Es braukšu nevis viena pati, bet gan kopā ar Klio un pārējām mūsu klases meitenēm. Māte Bernarda ir sarunājusi, ka varēsim apmesties klosterī Londonā, tad vecāki nebaidīsies un nedomās, ka gatavojamies pievienoties baltajām verdzenēm.

— Augstais Dievs! Un ko jūs tur darīsiet?

— Es satikšos ar Lēnu.

— Un vai tu aizrakstīsi, ka grasies viņu apciemot?

— Nē. Es domāju ierasties negaidīti un viņu pārsteigt.

Likās, ka māsas Madelēnas acis raugās tālāk nekā parasti,

kad viņa lūkojās pāri mierīgajam ezeram. Beidzot viņa ierunājās.

— Nu tad tev noteikti jānoliek eksāmeni. Es par tevi skaitīšu īpašu lūgšanu.

— Vai jūs metīsieties uz ceļiem un skaitīsiet rožukroņa lūgšanu? — Kita gribēja zināt, cik lielu atbalstu var sagaidīt.

— Nē, Kit. Tu esi pieaugusi septiņpadsmit gadus veca sieviete. Tu zini, ka Dievs tikai grib dzirdēt lūgumu un iemeslus, kāpēc to vajadzētu uzklausīt. Viņš nevēlas neskaitāmus Marijas slavinājumu atkārtojumus. Ne jau tā šī sistēma darbojas.

Kita zināja — māsai Madelēnai ir taisnība, bet bija pārlie-

cināta, ka šāda veida runas modināja tēva Beilija, brāļa Hīli-ja un mātes Bernardas nepatiku pret savrupnieci. Tās bija runas, par ko savā laikā viņa varētu tikt sadedzināta sārtā.

Kad Kita gar ezeru gāja uz mājām, māsa Madelēna paņēma rakstāmpapīru.

Mīļā Ijēna Greja!

Rakstu Jums, lai pateiktu, ka Kita Makmahona pēc eksāmeniem cer aizbraukt uz Londonu... viņa grib sagādāt Jums pārsteigumu — Jūs apciemot. Sasniedzot zināmu vecumu, cilvēks pārsteigumus vairs neuztver tik aizrautīgi, un man likās, ka Jūs gribētu būt sagatavota tādai iespējai.

Ja es varu ko darīt Jūsu labā, lūdzu, dariet to zināmu. Es pūlējos meitenei ieteikt, lai Jūsu attiecības paliek tikai vēstuļu līmeni, bet diemžēl Jūs un Jūsu atmiņas par viņas māti viņu pārāk piesaistījušas, tāpat arī interese par meitenes nākotni, un Kitai nepietiek ar to, kas ir.

Viņa ir ļoti apņēmīga jauna sieviete... tāda pati kā viņas māte.

Ar sveicienu iekš Kristus —

Madelēna.

— Viņa nezina, kurā dzīvokli es dzīvoju, — Lēna sacīja Ai-vijai.

— Nē, bet viņai atliek tikai pajautāt jebkuram uz kāpnēm.

— Viņa vaicās jums. Jūs sacīsiet, ka esam izbraukuši.

— Jā gan, bet viņa atgriezīsies, kad domās, ka esat pārradušies.

— Es aizrakstīšu, ka visu vasaru nebūsim mājās.

— Nevar visu laiku no viņas bēgt.

— Es nevaru ar viņu satikties, mēs abas to zinām.

— Varbūt jūs varētu izbalināt matus, uzlikt lielas saulesbrilles? — Aivija to domāja nopietni.

— Dieva dēļ, es taču esmu viņas māte!

— Es pūlos palīdzēt. — Aivija bija sarūgtināta. Viņai klājās grūti. Katru vakaru Ernests pavadīja slimnīcā; Šarlotei strauji kļuva arvien sliktāk. Pa ceļam uz mājām viņš katrreiz atnāca

pie Aivijas iedzert pa glāzītei. Iedzert un gari izrunāties par to, cik vainīgs viņš jūtas, ka tik slikti izturējies pret sievu. To paciest kļuva aizvien grūtāk.

Lēnu pārņēma kauns, ka runājusi tik tīsi. — Esmu nobijusies, tāļ)ēc arī tā atcirtu. Jūs man esat vienīgā draudzene visā pasaulē.

— Es neesmu vienīgā... jums ir dučiem draugu. Jums ir Lūiss un visi tie kolēģi, kuri jūs dievina un ir no jums atkarīgi. Jums ir meita, kura mīl jūs, pat nezinādama, kas jūs esat... Nestāstiet man, ka jums nav draugu!

— Ak, Aivij! Vai zināt, ko es gribētu jūsu labā izdarīt? Aizvest jūs uz Īriju brīvdienās.

— Nu tad aizvediet! — Aivija viņu izaicināja.

— Nevaru, jūs to zināt. Mani ieraudzīs, visu uzzinās.

— Jā. Laikam gan lidostās un pārceltuvēs stāv bruņoti sargi, kas jūs gaida, — Aivija pavīpsnāja. — Galu galā tā jau vienmēr notiek, kad kāds noslīkst ezerā, tiek atrasts un aprakts, — viņa rūgti piebilda.

— Varbūt reiz mēs to izdarīsim. Šobrīd esmu pārāk vārga. Viss jūk un brūk.

— Lēna, Šarlotei atlikusi labi ja nedēļa.

— Vai es arī drīkstu braukt uz Londonu? — jautāja Anna Kelija.

— Tēt, lai viņa pat nedomā kaut ko tādu darīt! — Klio protestēja.

— Kuš, Klio! Anna, kad tu noliksi eksāmenus, protams, varēsi braukt uz Londonu. Pēc trim gadiem.

— Bet, tēt, vai tā nav debesu sūtīta izdevība? Lielā māsa mani pieskatītu, ceļojot paplašinātos mans redzesloks, un man nekas nedraudētu.

— Turi muti, Anna! — Klio brīdināja māsu.

— Nevienam citam nav iebildumu. Es vaicāju Kitai Mak-mahonai, Džeinai Volai un Ailīnai Hikijai, un viņas sacīja, ka esot vienalga.

— Protams, viņām vienalga! Tu jau neesi viņu sasodītā māsa! — Klio bija patiesi saniknota.

Negaidīti ierunājās Moras tante. — Es gan ceru, ka tu, Anna, nebrauksi.

— Kādēļ? — meitene aizdomīgi jautāja.

— Redzi, es braukšu šurp uz golfa turnīru, un mums vajadzīgi golfa nūju pienesēji, bet visi klubā ir aizņemti, un mēs ar Martinu Makmahonu prātojām, vai jūs ar Emetu nevarētu palīdzēt.

— Nē, es nedomāju...

— Par to ļoti labi maksā, — apgalvoja Moras tante. — Un savā ziņā tas ir daudz jautrāk nekā karstā laikā vilkties pa Londonu kopā ar lērumu cilvēku, kas nemaz nav tavi draugi. Es pūlos tevi pierunāt tikai tāpēc, ka mums ar Martinu patiktu just ģimenes atbalstu, bet būs arī daudz saiešanu un dejas ar daudziem jauniešiem.

— Man viņas vecumā neļāva iet uz dejām, — Klio sāpināta sacīja.

— Pasaule ir pārmainījusies kopš tavas jaunības, Klio, — Anna iedzēla.

īsu mirkli Klio acis sastapās ar Moras tantes skatienu. Moras acīs vīdēja smaids. Klio saprata, ka tantei izdevies tas, kas citiem nebija pa spēkam, — apturēt Annas muļķības. Lai gan Annai Kelijai bija tikai četrpadsmit gadi, viņa parādīja satraucošu tieksmi vienmēr panākt savu.

— Kā tev liekas, vai viņi reiz kaut ko uzsāks vai turpinās izniekot laiku? — Liliāna jautāja savam vīram.

— Es nezinu, — Pīters Kelijs rāmi sacīja.

— Tev jāzina! Viņš ir tavs draugs.

— Un viņa — tava māsa! — Pīters deva pretsitienu.

— Ir jautājumi, kurus nevar uzdot māsām, ja tās ir vecas un vēl joprojām vecmeitas, — paskaidroja Liliāna.

— Jā, un ir jautājumi, kurus nevar uzdot draugiem, ja viņi ir veci un izgājuši daudz kam cauri, — dakteris Pīters Kelijs teica.

— Jauki tik regulāri sastapt jūs šeit, — māsa Madelēna sacīja.

— Es braukšu tik ilgi, cik man liksies — viņš to grib, māsa.

— Viņš grib, ka jūs esat šeit.

— Bet kā jūs to zināt? Es negribu būt rupja, bet kā jūs to varat zināt?

— Man liekas, ka varu, Mora. No tā, ko runā citi.

Mora saprata, ka ļaudis runāja daudz un māsa Madelēna

klausījās. Iespējams, viņa tiešām zināja.

— Jūs esat tik jauks cilvēks, es vēlētos, kaut varētu izdarīt kaut ko jūsu labā!

Māsa Madelēna domīgi lūkojās uz Moru. — Ir kaut kas, ko es gribētu, bet tas ir ļoti, ļoti sarežģīti, un es nevaru jums atklāt, kāpēc.

— Man arī nav jāzina.

— Lai Dievs jūs svētī, tā tas patiešām ir! Labi, es pajautāšu; varbūt tas nav iespējams, bet ja būtu...

— Lūdzu, jautājiet, māsa! Man būs liels prieks izdarīt jums pakalpojumu, jebkuru pakalpojumu.

— Esmu dzirdējusi, ka Klio un Kita, un citas meitenes no sestās klases pēc eksāmeniem braukšot uz Londonu...

— Vai nu nezināšu! Viņas gandrīz par to vien runā.

— Jā, es gribētu zināt, vai jūs varētu pierunāt Kitu un Klio nebraukt.

— Bet kāpēc? Piedodiet, es piemirsu... — Mora apklusa. Pēc brītiņa viņa turpināja. — Manuprāt, tas būs ļoti, ļoti grūti.

— Es jau no tā baidījos.

— Un vai ir kāds svarīgs iemesls?

— Ļoti svarīgs iemesls.

— Nespēju iedomāties, ko es varētu darīt. Nevaru taču sacīt, ka Londonā plosās vēdertīfs! Nevaru piedāvāt aizvest viņas uz Franciju vai kur citur. Es tikko atrunāju Annu no braukšanas līdzi, piedāvājot viņai darbu golfa turnīra laikā. — Klusums. — Vai neviena cita nav?

— Neviena, kam es to varētu lūgt, — atbildēja savrupniece.

Mora jutās lepna, ka pieder tiem nedaudzajiem, pie kuriem iespējams griezties pēc palīdzības. — Man liekas, ka braucienu organizē māte Bernarda, varbūt ja viņa pateiktu...

— Nē. Viņa prasītu sīkus paskaidrojumus, un tos nav iespējams sniegt. — Atkal iestājās klusums.

— Es nespēju iedomāties nevienu vienīgu ieganstu, kura dēļ šobrīd varētu viņas atrunāt no braukšanas.

— Paldies, ka vismaz pūlējāties.

— Ko jūs tagad darīsiet?

— Liekas, lūgšu Dievu, lai viņš visu nokārto un lai jūs pārāk nelauzāt galvu par tādu šķietami dīvainu lūgumu.

— Es to tūdaļ izmetīšu laukā no galvas, aizmirsīšu, ka kaut kas tamlīdzīgs vispār tika pieminēts. — Mora Heisa smaidīja.

Un māsa Madelēna pasniedzās un satvēra Moras roku. Šī bija patiešām laba sieviete, kas kļūtu Martinam Makmahonam lieliska sieva un dzīves draudzene, ja... ja... jā, ja viss būtu citādi.

Ceturtdienas rītā Šarlote slimnīcā nomira.

Aivija gribēja aiziet uz slimnīcu un būt kopā ar Ernestu, bet viņš pateica “nē”. — Es būšu uzgaidāmajā telpā, ja gadījumā būtu tev vajadzīga, — Aivija bija lūgusi.

— Nē, mīļā. Goda vārds. Necel jezgu! Nesagādā visiem raizes. Paliec mājās. Es pie tevis vēlāk aiziešu.

Ceturtdiena pagāja, bet Ernests tā ari neatnāca. Ap slēgšanas laiku Aivija piezvanīja uz krodziņu un runāja ar pazīstamu bārmeni. — Viņš ir kopā ar ģimeni. Būs labāk, ja es neteikšu, ka tu zvanīji.

— Noteikti, — Aivija piekrita. Visu nakti viņa nomodā sēdēja savā mazajā istabiņā. Viņa bija pārliecināta, ka Ernests atnāks, kad visi citi būs projām.

Trijos Aivija izdzirda pie durvīm piebraucam taksometru. Pavērusi aizkaru, viņa paskatījās laukā; taksometrā nebija Ernests, bet sieviete baltā kokvilnas svīterī ar augstu apkakli, ļoti blondiem matiem, sarkanām lūpām un kurpēm ar ārkārtīgi augstiem papēžiem. Viņa izkāpa no taksometra, lai atvadoties noskūpstītu Lūisu Greju. Viņa to darīja pamatīgi: apkampjot Lūisu, izdvesa pīkstīgas skaņas. Viņa nepievērsa uzmanību

Luisa klusināšanai, kad viņš maksaja šoferim un lūdza to braukt projām, cik ātri vien iespējams.

— Vai man iet jums līdzi uz berem? — Lēna vaicaja.

— Ko?

— Jums vajadzīgs, lai kāds ir blakus. Jūs taču nevarēsiet sērot kopā ar ģimeni! Liekas, jums vajadzīga draudzene, lai maskētos.

— Lēna, jūs esat nepārspējama!

— Tad es iešu jums līdzi. Kad būs bēres?

— Mīļā, mēs neiesim, lai kad arī tās būtu. Kā Ernests izteicās, tas nebūtu piedienīgi. Vai jūs varat iedomāties, ka Ernests zina tādu vārdu — “piedienīgi”?

— Protams, mēs varam iet! Uz bērēm var iet visi.

— Īrijā varbūt. Šeit nevar.

— Biļetes taču nepārdod, vai ne? Iesim!

— Viņš negrib. Kādēļ uzstāt?

— Labi, labi. Varbūt viņai ir radinieki, varbūt bēres būs mazas. Iespējams, pareizi vien ir, ka viņš jūs tur negrib redzēt.

— Viņš nekur mani negrib! Es sēroju par to, ne jau par sasodīto Šarloti, — Ai vija atteica.

— Vai tu patiešām esi nolēmusi nodarboties ar viesnīcu lietām? — Filips O’Braiens jautāja.

— Protams, esmu, Filip! Tu taču zini.

— Tad jau mēs Dublinā būsim kopā.

— Nodarbībās būsim, bet ne gluži kopā. Es dzīvošu Mauntdžoiskvērā studentu kopmītnē. Tieši aiz stūra. Jāsaka, tur ir padrūini.

— Es apmetīšos pie krustmātes un krusttēva un zinu, ka tas būs drūmi. — Pēdējā laikā Filips vienmēr bija saīdzis. Viņš negribīgi piekrita Kitai, kad viņa sacīja, ka eksāmenu dēļ nevēlas visu to skūpstīšanos un grābstīšanos.

— Tas novērš manu uzmanību no mācībām, — viņa meloja.

Tajā pašā dienā, kad eksāmeni bija galā, Filips bija klāt.

— Tagad tas nenovērsis tavu uzmanību, — viņš apgalvoja.

Kitai nācās izdomāt citu iemeslu. — Meitenei septiņpadsmit gadi ir savāds vecums. Es nemīlu nevienu citu, bet šobrīd patiešām nevēlos būt saistīta ar tevi.

— Vai tad es tev nepatīku? — Filips vaicāja.

— Ļoti patīc.

— Tātad? — Puiša cerības šķita nesatricināmas.

— Tātad tu sapratīsi.

— Un vai tu gaidīsi mani un es tevi? Pasaki man! — Filips lūdzās.

— Norunāsim tā: mēs nevienu citu īpaši nemeklēsim, bet, ja tev kāda meitene uzrodas, neuzskati to par nodevību vai ko tamlīdzīgu. Es sapratīšu, — Kita paskaidroja.

— Un tev, Kit?

— Man tam nebūs laika, esmu ļoti aizņemta.

— Nē, neesi vis! Tev ir brīvdienas.

— Es braucu uz Londonu. Kas gan tur var uzrasties?

— Londonā tu būsi tikai desmit dienas.

— Tad es būšu atpakaļ. Filip, lūdzul

Negribēdams kļūt apnicīgs, Filips beidza tielēties. Dažreiz viņi devās uz kino divatā, citreiz kopā ar Emetu vai Klio. Tā kā — pēc Klio vārdiem — Anna bija tik šausmīga un vienmēr sagādāja nepatikšanas, viņu varēja ņemt līdzi vienīgi uz tādām vietām, kur nebija iespējams nodarīt daudz ļauna, piemēram, uz kino — tur nevienam nevajadzēja ar viņu sarunāties.

Mīlā Kit!

Es ar nepacietību gaidu Tavu eksāmenu rezīdtātus. Tik aizraujoši būs plānot Tavas mācības viesnīcu vadīšanā. Lūdzu, pastāsti man ko vairāk! Un ko Tu darīsi brīvdienās? Es daudz ceļošu, bet Tavas vēstules man tiks pārsūtītas, tā ka varēšu Tev atbildēt, lai kur arī atrastos. Zēl, ka vasarā nebūšu Londonā; pretēji vairumam ļaužu, man īstenībā patīk pilsēta, kad sabrauc viesu bari. Ja māsa Madelēna lūdz par Tevi, Tava tēva jaukā draudzene Mora Heisa uzmundrina

Tevi un ja esi izdarījusi visu to, ko teici, esmu pārliecināta, ka varu būt mierīga. Tomēr turēšu par Tevi īkšķi.

Kā vienmēr ar mīlestību —

Lēna.

— Londona vasarā ir cilvēku pārpilna, — dienu pēc tam, kad Kita saņēma šo vēstuli, viņai teica Mora Heisa.

— Manuprāt, tas ir jauki, ka tur būs daudz tūristu — kā jau brīvdienās.

— Nav pats labākais laiks, lai pilsētu apskatītu.

— Ai, Mora, lūdzu, nepievienojieties visiem pārējiem, kas saka, lai nebraucu!

— Es nesaku, lai tu nebrauc...

— Ko tad jūs sakāt? — Kita nesaprata.

— Nezinu, — Mora teica patiesību, un laikam tāpēc abas sāka nevaldāmi smieties. Ienācis virtuvē, Martinš Makmahons apvaicājās, par ko viņas tik gardi smejas. — Ja man vēlreiz jāatkārto visa saruna, tev vairs nebūs par ko smieties, — slaucīdama acis, teica Mora.

Rita beidza gludināt veļu. Viņa bija dzirdējusi visu sarunu un saprata tikai to, ka patiešām pienācis laiks, lai misters Makmahons kaut ko darītu lietas labā. Mis Heisa bija tik jauka sieviete! Viņš nemūžam neatradīs kādu citu, kura tik labi saprastos ar viņa bērniem.

Mātei Bernardai piezvanīja uz skolu. Zvanītāja bija kāda kundze no Londonas; viņa gribēja zināt eksāmenu rezu-tātus.

— Tos mēs šodien uzzinājām. — Izklausījās, ka māte Bernarda ir apmierināta. Kas attiecās uz viņu, rezultāti bija ļoti labi. Svešā kundze apjautājās par veiksmēm un izgāšanos.

— Un ar ko man tas gods runāt? — Māte Bernarda nu gan neatklās, vismaz ne svešiniecei, ka Volu meitenes un mazās Hikijas atzīmes ir ļoti sliktas.

— Esmu attāla Klionas Kelijas radiniece.

Ja arī mātei Bernardai šķita dīvaini, ka šī sieviete nav zvanījusi Kelijiem, viņa neko nesacīja. Gluži otrādi, ar lepnumu viņa nosauca izcilās atzīmes, kuras Kliona Kelija bija ieguvusi.

— Un viņas draudzene Kita Makmahona?

— Arī Mērijas Ketrīnas Makmahonas sekmes ir ļoti labas. Līmenis vispār ir augsts.

— Un meitenes laikam ieradīsies Londonā — jūsu māsu pansijā?

— Tā ir, bet...

— Es gribēju nosūtīt uz turieni vēstuli... varbūt sarunāt tikšanos ar Klionu. Vai jūs varētu pateikt, kad viņas ierodas?

— Londonas pansiju vada māte Lūsija, viņa uzraudzīs meitenes viesošanās laikā. Viņas ieradīsies devītajā augustā uz deviņām dienām... Un jūs būtu?...

— Liels paldies, māte Bernarda. — Saruna pārtrūka. Māte Bernarda paskatījās uz klausuli. Kā šī sieviete zināja, ka viņa ir māte Bernarda?

Svētdien baznīcā māte Bernarda uzrunāja Kelijus. — Jūsu radiniece no Anglijas piezvanīja un apvaicājās par Klionas eksāmenu rezultātiem, — viņa teica.

— No Anglijas? — vaicāja Pīters Kelijs.

— Radiniece? — brīnījās Liliāna.

— Tā viņa sacīja, — māte Bernarda kā aizstāvēdamās atbildēja.

Keliji viens otram pa ceļam uz mājām jautāja, ko viņa ar to gribējusi teikt.

— Varbūt viņa kļūst nesakarīga, — ieminējās Liliāna.

— Liekas gan pietiekami ņipra, — Pīters attrauca.

— Cerēsim, ka viņa noturēsies, kamēr Anna mācīsies. — Liliāna vienmēr bija praktiska.

...tā nu es 8. augustā dodos ceļojumā. Es Tev rakstīju, ka būšu projām apmēram divas nedēļas. Tā man ir liela izdevība. Ceru, ka Tavi vasaras plāni īstenosies un viss ir kārtībā, lai Tu uzsāktu jaunu dzīvi Dublinā.

Es vēlreiz vēlos Tev pateikties par drīzo atbildi. Liels paldies, ka atrakstīji tajā dienā, kad saņēmi eksāmenu rezultātus. Turēju īkšķi par Tevi pat strādājot. Vakar ar savu draudzeni Aiviju llraunu iedzērām pa glāzītei uz Tavu veselību.

Ir aizraujoši beidzot uzsākt savu dzīvi, vai ne?

— Ko lai es daru, ja te ienāk Lūiss? — gribēja zināt Ai-vija.

— Viņš nenāks. — Lēna šķita sadrūmusi. — Kā tu ļoti labi zini. Viņš pēdējā laikā nav mājās visai bieži.

— Viņš nekad nepaliek ārpus mājām visu nakti.

— Nē, bet, ja nu Kita ieradīsies un meklēs mani, tas nenoliks naktī. Viņi nesatiksies.

— Un kā būs ar jums? Ja nu viņa ierauga jūs kaut kur

uz ielas?

— Šajā pilsētā dzīvo astoņi miljoni cilvēku.

— Ne šajā ielā.

— Kita nedomā, ka es no viņas slēpjos, viņa nezina, kas es esmu. Esiet mierīga, Aivij!

— Jūs nu gan neesat mierīga.

— Jo mana meita atradīsies tajā pašā pilsētā, kur es, un es gribu viņu redzēt...

— Man ir nelaba nojauta, patiešām ļoti nelaba.

— Muļķības, Aivij! Ļaujiet man pavadīt vakarus jūsu virtuvē, vairāk neko!

— Kā jūs zināt, ka viņa sāks jūs meklēt?

— Es zinu.

Ceļojums ar kuģi bija brīnišķīga izprieca.

Viņas sastapa lielu grupu īru celtnieku, kuri atgriezās no mājās pavadītā vasaras atvaļinājuma. Viņi ar zināmu atvieglojumu devās atpakaļ uz Angliju un brīvību.

— Kāpēc gan visi dzied par to, cik skaista ir Īrija, ja brauc no tās projām? — Kita vaicāja.

— Tāda jau ir īru dziesmu būtība. Tās ir labtus vienīgi tad, ja esi ārzemēs, — Klio gudri paskaidroja.

— Paskat tik! Mēs esam ārzemēs! — Kita iesaucās.

— Gandrīz, — augstprātīgi piebilda Klio.

— Mēs atrodamies Iru jūrā. Tās ir ārzemes. Esam jau aiz trīs jūdžu robežas.

Vīri lūdza viņos paklausīties, kā tiek dziedāta “Trelijas roze”. Dziesma skanēja labāk, ja to klausījās skaistas meitenes.

— Mēs patiešām braucam uz Londonu, — pačukstēja Klio. — Redzēsim īstus stilīgos, īstus kafijas bārus — visu.

— Zinu, — sacīja Kita. — Zinu. — Viņa domāja par to, kā atradīs savas mātes draudzeni Lēnu — sievieti, kura par māti zināja vairāk nekā jebkurš cits. Kita aizies uz Irēnas mājām un pajautās misis Braunai, kur viņa atrodama. Tad pārsteigs to.

Ja arī meitenes bija uzskatījušas, ka māte Bernarda ir slikta, viņas drīz vien saprata, ka salīdzinājumā ar māti Lūsiju viņa ir brīva un atraisīta dvēsele. Māte Lūsija iedomājās, ka meitenes gribēs aplūkot tikai kultūras pieminekļus un vakari pēc lūgšanu noskaitīšanas klostera kapelā tiks pavadīti, spēlējot galda tenisu un vārot kakao.

Lai gan Vestminsteras Abatijas un Londonas Tauera, Planetārija un Tiso kundzes vaska figūru muzeja apmeklējumi sagādāja meitenēm prieku, nemitīgā uzraudzība viņas dziļi sarūgtināja.

— Mēs varētu aizbēgt, — ierosināja Džeina Vola.

— Vai ir vērts? — Klio šaubījās. — To atzīs par briesmīgu grēku. Mājās visi domās, ka esam kalļx)jušas sātanam un vēl nezin ko, un tas būs tikai Solio rajonā izdzertas kafijas tasītes dēļ.

— Kliona, atkal zvanīja tava tante, — trešajā vakarā teica māte Lūsija.

— Mana tante? — Klio uztraukta pārvaicāja. — Nekas taču nav noticis, vai ne?

— Nē, viņa tikai vēlējās uzzināt, vai tev ir brīvs laiks.

Klio paraustīja plecus.

— Kādēļ gan viņai tas būtu jāzina?

— Nezinu. Manuprāt, viņa vēlas tevi kaut kur aizvest.

Cik noslēpumaini! Moras tante Londonā.

— Vai viņa zvanīs vēl? — Klio gribēja zināt.

— Nezinu. Bet, ja viņa vēlētos tevi kaut kur aizvest, tad jau viss kārtībā.

Klio saskatījās ar Kitu, un viņas acis iezibējās.

— Ja tante vēl piezvana, sakiet, ka būtu ārkārtīgi jauki viņu satikt, — pieglaimīgi teica Klio.

— Jā, labi, protams.

— Mora neatrodas Londonā. Viņa ir Dzidrezerē un spēlē golfu, — Kita vēlāk draudzenei pačukstēja.

— Zinu, bet tai jābūt kādai Dieva, svētā Patrika un bezcerīgo gadījumu sargeņģeļa svētā Džūdas sūtītai kļūdai. Izej laukā, piezvani un atstāj man ziņu!

— No kurienes?

— Vienalga. No telefonbūdiņas. Viņi domās, ka tu esi van-nasistabā.

Kita atrada sarkanu telefonbūdiņu un iemeta naudu.

— Vai varu runāt ar Klionu Keliju? Esmu viņas māsa. — Viņa vaicāja sīkajai klostera māsai, kas uzraudzīja durvis.

Pēc mirkļa Kita tika savienota ar Klio atpūtas istabā.

— Hallo! — baidīdamās, ka teju teju tiks atmaskota, viņa čukstēja.

— Ai, Moras tante, cik jauki, ka piezvanījāt! Māte un tēvs tā cerēja, ka mēs satiksimies!

Kita klusēdama klausījās Klio melu vieglajā plūdumā. Viņām ļoti gribētos rīt piecos satikties ar Moras tanti. Nē, nē, māte Lūsija ar prieku atļaus viņām ar Kitu uz pāris stundām iziet.

— Kāda tev laime! — teica Džeina Vola. — Iedomājies tik — tava tante ir Londonā!

— Tā ir, — piekrita Klio. — Gandrīz vai jātic liktenim.

— Ko mēs darīsim? — Klio vaicāja. — Kurp iesim?

— Ej, kurp gribi. Es iešu viena pati.

— Ai, Kit, tā nedrīkst! Mēs varam iet, bet abas kopā.

— Tu teici, ka ir smieklīgi turēt piesietas klosteri tādas pieaugušas sievietes kā mēs.

— Tā, protams, ir, bet tas nenozīmē, ka tev ienāks kas prātā, tu aiziesi un atstāsi mani vienu pašu! Es mums abām sagādāju šo brīvsoli. Galu galā Londonā ir mana tante!

— Tu tikpat labi kā es zini, ka Londonā nekādas tantes nav. Tā nabaga māsa pie durvīm būs kļūdījusies.

— Bet brīvsoli tik un tā nodrošināju es!

— Nē. Es biju tā, kas aizgāja uz telefonbūdu.

— Kurp tu dosies? — Klio uzstājīgi jautāja.

— Neteikšu. Nekur neiešu. Es pūlos būt brīva.

— Mēs abas kopā varam būt brīvas un mazliet papriecāties.

— Nē, nevaram. Izbeidz, Klio, dari, ko pati gribi! Satiksimies desmitos, un tad tu man visu izstāstīsi.

— Dažreiz es tevi ienīstu!

— Zinu, es tāpat tevi šad tad ienīstu, l>et daudzreiz mēs satiekam pavisam labi, — teica Kita.

— Nesaprotu, kāpēc, — Klio nomurmināja.

Kitai bija karte, un viņa zināja, kur jāsēžas metro, lai nokļūtu Ērlskortā. Bet vispirms viņai vajadzēja likt vaļā no Klio. — Jau kopš piecpadsmit gadu vecuma tu runā par So-ho. Iesēdies autobusā un izkāp pie...

— Tu ar kādu satiksies, es zinu, ka tu to darīsi!

— Klio, tu tērē mūsu brīvo laiku. Vai sēdīsies autobusā?

Pārliecinājusies, ka autobuss ar Klio pazudis skatienam, Kita noskrēja lejā pa metro kāpnēm un iekāpa vagonā. Beidzot viņa ieraudzīs māju, kurā dzīvo Lēna un Lūiss Greji. Viņa atstās zīmīti un varbūt pārmīs dažus vārdus ar misis Braunu. Pāris reižu viņa vēstulēs bija jautājusi, kas ir misis Brauna, bet nekādu īstu atbildi nebija saņēmusi. Kita juta, ka rīkli aizžņaudz satraukums. Vēl divdesmit minūtes, un viņa būs tur.

Kita bija iedomājusies, ka iela būs lepnāka. Iztēlē viņa to allaž redzēja apbūvētu lieliem namiem, uz kuriem veda piebraucamais ceļš. Misis Brauna varētu būt tante vai kāda cita radiniece. Bagāta sieviete, kuru viņi daļēji aprūpēja. Bet šī noteikti bija īstā iela un 27. numurs — neapšaubāmi tā vieta, uz kuru Kita jau gandrīz četrus gadus sūtīja vēstules.

Lēna gan netika rakstījusi, ka dzīvo elegantā vietā, bet nebija arī minējusi, ka tā ir tik parasta. No vairākām durvīm lobījās nost krāsa, un kāpņu margas bija sarūsējušas. Uz ielas un pagrabos rēgojās atkritumu tvertnes. Šī nu nebija īstā vieta Kitas mātes draudzenei.

Kita pavērās savā atspulgā kādā logā. Viņa bija rūpīgi izvēlējusies apģērbu — savus labākos rūtainos vilnas auduma svārkus un dzeltenu blūzi — un ap kaklu aplikusi Monis dāvināto rūtoto šalli. Tikusi ārā no klostera, Kita tūdaļ uzkrāsoja lūpas. Plecā šūpojās melna soma. Cirtainos matus Kita bija sasējusi ar elegantu melnu lenti. Ja vien būtu mājās, Lēna nodomātu, ka Kita ir pamatīgi pacentusies. Nu, gan jau tā misis Brauna pateiks Lēnai, kāda Kita ir eleganta meitene.

Kad Kita Makmahona klauvēja pie 27. numura durvīm, viņu pārņēma satraukums, kam klāt jaucās bailes.

Pusdienas pārtraukumā uz aģentūru atnāca Lūiss.

— Vai vēlies kausiņu alus? — viņš jautāja Lēnai.

Džesijai Pārkai patika sastapties ar Lūisu Greju: viņš bija

tik izskatīgs! Džesija pakratīja pirkstu. — Jūs tik reti aj>cie-mojat mūs! — viņa jokojot bargi noteica. Džesijas izskats gadu gaitā bija mainījies uz labo pusi. Viņas mati vairs nelīdzinājās mežonīgai putna ligzdai. Viņa nēsāja elegantu pelēku kleitu ar zilzeltainu šalli un bija nolakojusi nagus. Džesija izskatījās pēc pilnīgi pieņemamas Londonas darījumu sievietes.

— Jūs, Džesij, šodien izskatāties brīnišķīgi! — Lūiss izteica komplimentu.

Džesijas pietvīkumu un smaidu varēja paredzēt. Šādu reakciju, būdama kopā ar Lūisu, Lēna bija manījusi daudzu sieviešu sejās. Reakcija uz glaimiem. Nevainīgs prieks par to, ka tevi novērtē un apbrīno.

Lēna atvainojās klientiem. Bija atgadījies kas svarīgs. Lūiss nekad neapmeklēja viņu darbā. Lēnu pēkšņi sagrāba bailes. Vai ieradusies Kita? Vai viņa satikusi Lūisu? Tad Lēna sev iestāstīja, ka tas nav iespējams. Viņa bija pārliecinājusies par to klosteri, kur meitenes bija apmetušās. Nebija nekādu iespēju, ka Kita tiktu laukā dienā; pārāk intensīva bija izglītojošā programma.

Abi blakus viņi aizgāja līdz tuvējam krodziņam; Lēna nosēdās pie galdiņa, bet Lūiss devās nopirkt dzērienu.

— Atceries, kā tu gribēji, lai es paņemu brīvu nedēļu! — viņš atgādināja.

— Jā. — Lēna bija lūgusi, ļoti lūgusi, piedāvājusi aizbraukt uz jebkuru viesnīcu, aizbraukt, kurp vien Lūiss vēlētos. Bet tas neesot iespējams, bez viņa viesnīcā nevarot iztikt. Lūiss sadusmojies pārmeta Lēnai: viņa nepieļaujot domu, ka arī viņam ir atbildīgs darbs. Lēna bija atmetusi šo domu.

— Brauc viena, ja tev tā vajadzīgas brīvdienas, — viņš bija sacījis.

Taču Lēna nevarēja atstāt 27. numuru, zinot, ka Kita Mak-mahona jau ir ceļā, lai viņu pārsteigtu. Nedrīkstēja riskēt, ka meita varētu satikt Lūisu un visu uzzināt.

Viņš smaidīja tikpat silti kā vienmēr. — Mīļā... Vai nebija labi, ka tu neļāvi man piekāpties un paņemt īsas brīvdienas?

— Kā tā? — Viņa piespieda sevi runāt mundrā balsī.

— Mani sūta uz Parīzi! — Lūiss triumfējoši iesaucās.

— Parīzi? — Lēnas sirds likās smaga kā akmens.

— Ne jau pavisam. Uz desmit dienām. Lai redzētu, kā vada franču viesnīcu. Apmaiņas brauciens. Francūzis brauc šurp. Vai tas neliks visiem Draidenā satrūkties?

— Ne tik ļoti kā tu. — Tā bija nepārdomāta atbilde, skanēja skarbi un izklausījās kā pārmetums.

— Tātad — es braucu.

— Tu brauc?

— Tu taču nevari braukt man līdzi, vai ne?

— Man šķiet, es varētu gan...

— Tev nav pases, — Lūiss teica. Viņa skatiens bija ļoti mierīgs. Protams, Lēnai nebija pases. Kā lai mirusi sieviete dabūtu pasi? Lūiss varēja aizbraukt bez viņas uz visiem laikiem.

— Kad tu brauc?

— Es domāju, ka šodien.

Lēnas galva likās kļuvusi tik smaga, ka viņa tikai ar grūtībām spēja to pacelt un paskatīties Lūisam acīs. — Vai tu mani kaut nedaudz mīli, Lūis?

— Es tevi ļoti mīlu. — Iestājās klusums. — Vai tu man tici?

— Nezinu. — Lēnas balss skanēja nedzīvi. Viņa manīja nepacietību Lūisa sejā. Viņš šādas noskaņas necieta, bet Lēna jutās pārāk nogurusi, lai par to uztrauktos. Viņš jau tāpat brauks, vai viņa būtu jautra un dzīvespriecīga, vai drūma un nomākta.

— Tev taču jāzina! Kāpēc es paliktu pie tevis, ja nemīlētu tevi? Esmu šeit, vai ne?

— Tā ir. — Viņa bija samierinājusies ar visu.

— Lēna, neliec man aizbraukt ar šo mokošo vainas sajūtu! Tā ir izdevība, iespēja; tas, ko mēs vēlamies. Tu pašlaik čīksti gluži kā tāda sieva. Tas nu neizskatās pēc tevis.

— Tev taisnība. Man vairāk piedienētos jautrība un smaids līdz ausīm, izlikšanās, ka nekas ļauns nenotiek.

— Un kas tad notiek? — Lūiss vēsi vaicāja.

— Notiek tas, ka tu pret mani izturies kā pret lētu sievieti. Nāc mājās jebkurā nakts stundā...

— Ak Dievs, nevajag! Tikai nesarīko skandālu sabiedriskā vielā! — Viņš atbalstīja galvu rokās.

— Notiek tas, ka tu zini: vari domāt, kā tev patīk. Tev nav mani jāprec, jo esmu mirusi. Nav jāņem mani līdzi uz ārzemēm, jo esmu mirusi un jau aprakta. Vai tu par to padomāji? — Lēnas smiekli skanēja nedaudz histēriski.

— Ak Dievs, Lēna, savaldies taču! — Satraukts Lūiss palūkojās apkārt.

— Es savaldīšos, bet tevi es nekādi nespēju savaldīt.

Tagad Lūiss kļuva nikns. — Un arī nevajag! Mēs taču neatzīstam tādas saites. Esam jau tam posmam cauri. Mīlestība nenosaka likumus — tev nebūs darīt to un šito...

— Un mīlestība arī nenosaka, ka tev jābrauc uz Franciju kopā ar to padauzu, ar kuru tu tagad gidi!

— Lēna, tu esi pretīga! Piezvani uz viesnīcu, pavaicā, vai es piedalos apmaiņas braucienā, pavaicā vien!

— Nenovērtē mani tik zemu, mani vēl ir drusciņa pašcieņas. Vai tu vari iedomāties, ka es sevi tā pazemošu — zvanīšu, lai apjautātos par tevi?

— Tu tik un tā sevi pazemo! Gribēji pierādījumus, es tev tos dodu, bet tu atsakies pieņemt.

— Brauc vien uz Parīzi. Tu man esi apnicis, Lūis, brauc un paliec lur!

— Es patiešām to varētu. Un ja es tā izdarīšu... tu pati mani būsi aizsūtījusi.

Pēcpusdiena likās smacīga. Džesija Lēnu vairākkārt uzlūkoja, bet viņa ar rokas mājienu atvairīja jebkuru jautājumu vai līdzjūtības apliecinājumu.

— Nav taču sliktas ziņas? — Dona vaicāja.

— Nepavisam ne! Lūiss brauc uz Franciju, varbūt nedēļas beigās es viņam pievienošos.

— Esat gan jūs laimīgs pāris! — neviltotā apbrīnā teica Dona.

Sešos, juzdama lielu atvieglojumu, Lēna apklāja rakstāmmašīnu, ieslēdza aktu vākus atvilktnē un izgāja no biroja. Tagad Lūisam jau vajadzēja būt projām no dzīvokļa. Viņš droši vien devās tieši uz mājām sakravāt mantas. Jautājums vienīgi — cik daudz mantu. Tik, cik vajadzīgs desmit dienām Francijā, vai arī ilgākam laikam. Kā viņš bija teicis, Lēna bija tā, kas aizsūtīja viņu projām.

Viņa atlika ļauno mājās atgriešanās bridi un aizgāja uz krodziņu.

— Jūs esat pārāk izskatīga, lai dzertu vienatnē, — teica bārmenis, atnesis viņai džinu un toniku.

— Lakstoties ap mani ir riskanti.

Bārmenis iesmējās, bet veikli aizgāja projām. Lēnas acīs tās izlasīja, ka viņa nejoko.

Aivija vārīja tēju pārsteidzoši pievilcīgai īru meitenei tīrā, dzeltenā blūzē un rūtainos svārkos. Meitene bija Lēnas kopija, tikai jaunāka, ar tādiem pašiem mirdzoši viļņainiem matiem un lielām, tumšām acīm.

— Es domāju, ka jūs būsiet savādāka, misis Brauna. Es jau gadiem sūtu jums vēstules, bet nezināju, ka būsiet...

— Būšu kāda? — Aivija jokojot draudīgi paskatījās meitenē.

— Nu, jauna un līksma. Man radās priekšstats, ka esat veca un jūsu klātbūtnē cilvēki noklust.

— Vai Lēna tā rakstīja par mani?

— Nē. Viņa par jums neko nerakstīja; viņa visu laiku rakstīja par mani. Es zinu ļoti maz par viņas dzīvi šeit, bet visu par tiem laikiem, kad viņa bija kopā ar māti. Un viņu tā interesē viss, ko es daru, ka savās vēstulēs es kļūstu mazliet savtīga. Baidos...

— Viņai ļoti patīk uzzināt pa tevi, to nu es zinu droši.

— Cik žēl, ka viņas šeit nav!

Kitas balsī skanēja tāds žēlums, ka Ai vijai nācās norīt aizkustinājuma kamolu. — Jā... tu varēji viņai uzrakstīt, ka atnāksi. Viņa noteikti būtu palikusi.

— Es gribēju sagādāt pārsteigumu.

— Vai tu nezināji, ka viņa brauc projām? Viņa tev nepateica?

— Jā, zināju. Redziet, ļoti dīvaini, bet man likās, ka viņa varētu arī neaizbraukt, ka viss vēl nav pavisam skaidrs. Es domāju, varbūt viņa vēl ir tepat.

— Un tagad tev iznācis veltīgs brauciens.

— Nepavisam, es sastapu jūs. Es zinu, kur viņa dzīvo. Viņa ir vienīgais cilvēks, kas man pateicis kaut ko saprātīgu par māti. Viņas bija liekts draudzenes. Un es saprotu, kāpēc. Lēna ir tik lieliska vēstuļu rakstītāja, viņa it kā sarunājas ar mani.

— Jā, droši vien, — Aivija piekrita.

— Viņas dzīvokli jau jūs nevarat man parādīt. Es galvoju, ka viņai nebūtu iebildumu.

— Nē, labāk gan ne. Cilvēki īrē manus dzīvokļus, un viņiem tiek dota iespēja dzīvot pilnīgā noslēgtībā. Tas nebūtu pareizi.

— Bet jums te, pie sienas, karājas visas atslēgas.

— Jā, bet tas ir domāts tikai ārkārtējiem gadījumiem.

— Vai es neesmu ārkārtējs gadījums?

— Nē, mīļumiņ. Tu esi tikai kāda viešņa, par kuru viņai sāpēs sirds, ka nav satikusi, un viņa teiks... — Ivitai aiz muguras kāds pieklauvēja pie durvīm.

— Atvaino, vienu mirklīti... — Ar tādu veiklumu, kādu Ki-ta nepavisam no Aivijas negaidīja, viņa pieskrēja pie durvīm. Pirms Aivija aiz sevis aizvēra durvis, Kita ieraudzīja ļoli glītu vīrieti baltā kreklā un pelēkās flaneļa sporta biksēs. Viņš izskatījās pēc filmaktiera.

— Aivij... — viņš iesāka.

— Parunāsim gaitenī, ja neiebilstat.

— Ē-ē, kas jums lēcies?! — Kita redzēja, kā Aivija viņu aizvelk projām.

Viņa aplūkoja Aivijas neparasto istabu. Sienas klāja fotogrāfijas un plakāti, programmas, sedziņas un sīki izgriezumi no žurnāliem. Šajā istabā nekad nav garlaicīgi, nodomāja Kita. Te būtu jauki palikt. Bet nevar pārkāpt pieklājības robežas. Kad izdzers tēju, vajadzēs iet projām. Viņa varētu uzrakstīt un atstāt Lēnai vēstuli.

Balsis ārpusē kļuva skaļākas. Likās, ka glītais vīrietis, lai kas viņš arī būtu, neizpelnījās Aivijas atzinību. — Klausieties, ļaujiet man nolikt to kasti iekšā — prom no acīm! Jūs taču negribēsiet, lai kāds pret to paklūp, salauž kaulus un iesūdz jūs tiesā, vai ne?

— Vēlāk es to ienesīšu iekšā. Viss būs kārtībā.

Bet viņš par to negribēja ne dzirdēt. Pa durvīm tika iestumta liela koka lāde, un tad, pavēries augšup, vīrietis ieraudzīja Kitu. — Debestiņ! — viņš iesaucās.

— Sveicināti! — Meitene pasmaidīja.

Šķita, ka Aivijai gribas vīrieti ātrāk dabūt laukā.

— Ja tas ir viss...

— Atdošu jums savu atslēgu, Aivij, pakariet pie pārējām. Kasti savāks vēlāk.

— Labi, labi, — Aivija viņu pārtrauca. — Jā, viss skaidrs. Veiksmīgu ceļojumu!

— Un kas būtu šī dāma? — Vīrietis silti pasmaidīja.

— Mana draudzene. Viņu sauc Mērija Ketrīna...

No pārsteiguma Kitai mute palika vaļā.

— Priecājos ar jums iepazīties, Mērij...

— Un jūs? — Balss intonācija pauda, ka meitene vēlas uzzināt viņa vārdu.

No ielas atskanēja automašīnas signāls.

— Taksometrs jūs mūžību negaidīs, — Aivija sacīja.

Un projām viņš bija. Viņi vēl kaut ko teica viens otram vestibilā, un caur stiklotajām durvīm Kita varēja redzēt, ka vīrietis pūlas noskūpstīt Aiviju uz vaiga, un ievēroja, kā viņa novēršas.

— Kas viņš tāds? Viņš ir lielisks!

— Viņš ir īsta nelaime, Kit.

— Kāpēc jūs mani nosaucāt par Mēriju Ketrīnu?

— Tava māte... — iesāka Aivija, un viņai izdevās kļūdu novērst, — tavas mātes draudzene vienmēr atgādināja, ka tas ir tavs kristītais vārds un tā tu tiec saukta skolā.

— Ko tik jūs par mani nezināt te, Londonā! — Kita iepriecināta sasita plaukstas.

Aivijai pietrūka dūšas raidīt meiteni projām. Viņai nebija kurp iet. Un, ja Lēna vēl nav pārnākusi mājās, viņa varbūt būs vēlu. Lai arī kā, viņas bija norunājušas, ka Lēna pie durvīm neapstāsies.

— Kit, mīļumiņ, uzgaidi drusciņ, man augšā kādam jāatstāj zīmīte. Tūlīt būšu atpakaļ. — Aivija paņēma zīmuli un papīru un uzskrēja pa kāpnēm. “Viņa ir šeit.” Uzrakstījusi šos vārdus, Aivija pabāza lapiņu zem durvīm. Tad pār diviem pakāpieniem uzreiz viņa noskrēja lejā. Kita nebija pakustējusies. Viņa nebija izlasījusi uzlīmi uz Lūisa atstātās kastes; uzlīme bija domāta tiem, kuri ieradīsies kastei pakaļ, — tur bija rakstīts viņa vārds.

— Iedzersim vēl pa tasei tējas! — ierosināja Aivija.

— Ja vien es jūs neaizkavēju.

— Nepavisam, mīļā, man patīk sabiedrība. — Tā kā Lēna atgriezīsies mājās, lai turpinātu dzīvi bez Lūisa, nebūtu par ļaunu, ja viņu vismaz varētu iepriecināt ar pamatīgu stāstījumu par viņas bērna apciemojumu.

Atvērās vestibila durvis. Aivija pacēla acis. Viņas skatienā jautās nemiers un satraukums, kas arī Kitai lika palūkoties turp. Caur durvju stiklu viņa saskatīja vienīgi tumšmatainas sievietes apveidu. Aizkars neļāva ieraudzīt sīkāk.

— Viss kārtībā! — nedabiski augstā balsī iesaucās Aivija.

— Esmu atstājusi zīmīti jūsu istabā. Nav vajadzības ienākt. — Viņa nevarēja sadzirdēt, ko ārpusē atbildēja. — Vēlāk uziešu pie jums parunāties. Man pašlaik ir viešņa. — Izklausījās, ka lugas tekstu runātu |oti slikta aktrise.

Vēlāk Kita nespēja izskaidrot, kas lika to darīt, bet viņa piegāja pie durvīm. Meitene juta, ka negaidīti mājās atgriezusies Lēna. Sieviete, kas jau grasījās kāpt augšā pa kāpnēm, izdzirdusi atveramies durvis, pagriezās.

Tur viņa stāvēja. Sieviete krēmkrāsas kleitā un tādas pašas krāsas uz pleciem uzsviestā žaketē, garu, zilzeltainu šalli ap kaklu. Tumšie, viļņotie mati ieskāva seju.

Kita iekliedzās, bet skaņa noslāpa kaklā. Likās, ka mirklis ilgst mūžību. Sieviete kāpnēs, Aivija Brauna durvīs un Kita — pie kakla paceltu roku.

— Māt! — viņa iesaucās. — Māt!

Neviena neteica ne vārda.

— Māt, — meitene atkārtoja.

Lēna pastiepa roku, bet Kita atkāpās.

— Tu nenomiri, tu aizbēgi. Tu nenoslīki, tu vienkārši mūs atstāji, tu mūs atstāji.

Skatīdamās uz sievieti kāpnēs, Kita kļuva pavisam bāla.

— Tu ļāvi mums domāt, ka esi mirusi! — viņa šausmās iekliedzās un asaru pilnām acīm izskrēja pa durvīm ārā uz ielas.

Sestā nodaļa

Pie luksofora Aivija Kitu panāca.

— Lūdzu, — viņa lūdzās, — lūdzu, nāc atpakaļ!

Meitenes seja bija pelnu pelēka, dzīvība likās viņu atstājusi.

Šī nebija tā ņiprā meitene, kas pirms mirkļa sēdēja Aivijas istabā un tērzēja. Bet šai meitenei bija parādījies spoks.

— Ļoti lūdzu tevi, nāc atpakaļ! — Aivija pastiepa roku, bet Kita atrāvās. — Tas nebija briesmīgs trieciens. Nepaliec te, uz ielas.

— Man jāiet... man jāiet. — Kita kā neprātīga raudzījās apkārt — uz dzīvo satiksmi ielā, tik neierasti lieliem, sarkaniem autobusiem, uz cilvēkiem, kas izskatījās citādi nekā mājās. Visapkārt valdīja Londonas vakara trokšņi, dunoņa.

Ai vija nepieskārās Kitai, nesaķēra viņu aiz elkoņa; viņa baidījās, ka meitene varētu izrauties un pēkšņi izskriet uz ielas.

— Tava māte tā mīl tevi, — Aivija sacīja.

— Mana māte ir mirusi! — atcirta Kita.

— Nē, nē!

— Viņa ir mirusi, noslīkusi ezerā... viņa noslīcinājās. Es zinu... es vienīgā to zinu. Viņa nevar būt šeit... viņa noslīcinājās... — Kitas balsī ieskanējās augsti, histēriski toņi.

Aivija saprata, ka pienācis laiks pārņemt vadību. Viņa aplika Kitai ap pleciem savu mazo, stipro roku. — Man vienalga, ko tu saki, vienu tevi atstāt nevar. Els vedīšu tevi atpakaļ uz savām mājām. — Un viņa pa pusei aizveda, pa pusei aiznesa meiteni atpakaļ līdz 27. namam un iekšā pa sava dzīvokļa durvīm.

Lēnas tur nebija. Tā vairs nelikās tā pati telpa ar muļķīgajiem sienas rotājumiem kā pirms mazāk nekā desmit minūtēm. Kita sēdēja tajā pašā krēslā, no kura bija piecēlusies, lai paskatītos uz sievieti kāpnēs.

Kas viņu šurp dzina? Un ja viņa nebūtu nākusi? Viņai bija ļoti dīvaina sajūta — it kā galva būtu no papīra. Ausīs skanēja rēkoņa, un grīda šķita paceļamies. No attāluma skanēja balsis, kāds kaut ko sauca.

Tad Kita juta sejā asas pļaukas un savādu, briesmīgu smaku, kas viņu gandrīz nosmacēja. Ļoti tuvu parādījās Aivijas seja, liela un raižpilna. Rokā viņa turēja nelielu pudelīti.

— Nerunā, tikai paosti to!

— Kas? Kas?

— Tā ir ožamā sāls... Tu noģībi.

— Es nekad neģībstu! — Kita sašutusi iesaucās.

— Tagad jau viss kārtībā. Ļauj man palīdzēt tev aizkļūt līdz dīvānam.

— Kur viņa ir? — Kita jautāja. Viņa atcerējās visu l)aismīgo notikumu.

— Viņa ir augšā. Viņa nāks lejā tikai tad, kad es teikšu.

— Es negribu viņu redzēt!

— Kuš, kuš... labi. Uz mirkli iespied galvu starp ceļiem,

lai asinis atsāktu riņķot.

? *

— Es negribu...

— Vai tu dzirdēji? Es nesaukšu viņu, pirms tu būsi gatava.

— Es nebūšu gatava.

— I^abi. Bet tagad iedzer tasīti ļoti saldas tējas.

— Es nelieku cukuru... — sāka teikt Kita.

— Šodien liksi, — Aivija sacīja tonī, kas nepieļāva iebildumus.

Stiprā, saldā tēja sāka atgriezt meitenes sejā sārtumu.

Beidzot Kita ierunājās.

— Vai viņa ir te jau kopš paša sākuma? Kopš tā laika, kad mēs domājām — viņa ir mirusi?

— Viņa tev to izstāstīs pati.

— Nē!

— Vēl tēju... cepumu... Lūdzu, Kit; tā mēs darījām kara laikā, kad cilvēkiem bija kāds satriecošs pārdzīvojums. Tas palīdzēja tad, un tas palīdzēs tagad. — Sieviete ļoti pūlējās.

Viņai bija grumbaina seja un spožas acis, apaļas kā ļ>ogas. Viņa mazliet līdzinājās draudzīgam, ziņkāram pērtiķim, ko Kita bija redzējusi zooloģiskajā dārzā. Vai viņi bija turp aizgājuši kopā ar māti, vai arī tas bija nākamajā gadā, kad tēvs viņu un Emetu turp aizveda, lai novirzītu domas no traģēdijas?

Kita jau grasījās atteikties no otrās tējas tasītes, bet piepeši atskārta, ka nekā cita, ko sniegt šai sievietei, nebija; viņa paņēma tasīti.

— Kā viņa zināja atnākt pie jums? — Kita vaicāja.

— Ko tu ar to gribi teikt?

— Vai jūs jau bijāt draudzenes?

— Es izīrēju dzīvokļus, istabas.

— Bet tagad jūs esat draudzenes.

— Jā, tagad esam.

— Kādēļ? — Kitas sejā atspoguļojās nesapratne un ciešanas.

— Kādēļ? Viņa ir tik lielisks cilvēks! Kurš gan negribētu ar viņu draudzēties? — Aivija runāja mundri un aprauti, tīši pārprazdama jautājumu. Viņa negrasījās pūlēties rast uz to atbildi.

Viņas dzirdēja tikšķam sienas pulksteni un slāpētus satiksmes trokšņus ārā. Uz kāpnēm atskanēja soji, bet tā nebija Lēna. Tas bija pāris no trešā stāva, viņi devās prom. Kila un Aivija pūlējās saskatīt caur aizkariem.

Kad noklikšķēja ārdurvis, Aivija gandrīz triumfējoši iesaucās:

— Es jau teicu, viņa nenāks lejā, pirms tu vēlēsies viņu sastapt!

Klusums.

— Vai arī uziet augšā pie viņas...

— Es nespēju.

— Nesteidzies!

Iestājās klusums, tad Aivija vaicāja:

— Vai tev nav nekas pretī, ja es uziešu augšā un pateikšu, ka ar tevi viss kārtībā? Es apsolu, ka nevedīšu viņu lejā! Bet viņa grib zināt.

— Viņai ir vienalga, vai ar mums viss kārtībā vai nav.

— Lūdzu, Kit, neliksim viņai tur sēdēt un mocīties neziņā! Tūlīt būšu atpakaļ. — Kita klusēja. — Neaizskrien projām!

— Es neesmu no tiem, kas skrien projām, — Kita sacīja.

— Viņa tev visu izstāstīs.

— Nē.

— Kad tu gribēsi dzirdēt, — noteica Aivija un projām bija.

Izdzirdusi Aivijas soļus uz kāpnēm, Kita piegāja pie durvīm.

Šī bija istaba, kur visus šos gadus bija pienākušas viņas

vēstules, vēstules Lēnai Grejai, un tās atklāja visus noslēpumus par māti, par kapu un tam apkārt sastādītajām puķēm. Lēnai viņa bija izstāstījusi to, ko nestāstīja nevienam, un visu laiku viņa tikusi mānīta! Meiteni pārņēma dusmas un kauns. Viņa to tā neatstās, neaizlavīsies no šīs mājas, izlikdamās, ka nekas nav noticis. Māte bija dzīva, tas jāpasaka tēvam, Emetam un visiem citiem.

Šī doma gandrīz pieveica Kitu. Viņai atkal noreiba galva, it kā vēlreiz viņa grasītos ģībt. Bet meitene nocietināja sirdi. Viņa uzkāps augšā pa kāpnēm un runās ar māti. Viņa uzzinās, kas notika un kāpēc. Kāpēc māte bija viņus atstājusi,

lai atbrauktu šurp uz Londonu, jaujot viņiem meklēt to ezerā.

Kita izgāja kāpnēs un sāka kāpt augšā. Viņa klauvēsies pie visām durvīm, līdz atradīs īstās. Bet tas nebija vajadzīgs.

Viņa izdzirdēja augšā skanam Aivijas balsi. — Iešu atpakaļ pie viņas, Lēna. Bērns ir saņēmis tādu satricinājumu, ka viņu nevar atstāt vienu. — Tad Aivija ieraudzīja kāpnēs Kitu. Viņa klusēdama pakāpās malā, ļaujot meitenei ieiet istabā.

— Kit? — Viņas māte sēdēja krēslā ar nelielu pledu ap pleciem. Viņa trīcēja; acīmredzot Aivija to viņai bija aplikusi. Mātei rokā bija ūdens glāze.

Aivija klusi aizvēra durvis, un viņas palika divatā.

Māte un meita.

— Kādēļ tu to izdarīji? — Kitas acis raudzījās vēsi, balss skanēja auksti. — Kādēļ tu ļāvi mums domāt, ka esi mirusi?

— Man nebija citas izejas, — vienmuļā balsī sacīja Lēna.

— Bija gan! Ja tu gribēji aiziet projām no mums, no tēta un Emeta, un manis, tu varēji aiziet... tu varēji mums pateikt, ka aizej, neļaut mums tevi meklēt, aizlūgt par tevi... un domāt, ka esi ellē. — Kitas balss aizlūza — jūtas bija pārlieku stipras.

Lēna klusēja. Viņas acīs vīdēja šausmas. Sliktāk vairs nevarēja būt. Meita bija viņu atradusi. Kita juta pretīgumu un nicinājumu. Vai Lēnai būtu jārunā? Jāpasaka meitenei, ka tēvs ir tas, kurš vainojams nodevībā? Vai arī viņai tēvs jāaizsargā? Jāiiek Kitai domāt, ka vismaz uz vienu no vecākiem viņa var paļauties?

Meitene bija tik iekarsīga un stipra! Lēna no vēstulēm zināja viņas sirds noslēpumus. Tagad vairs nekad neko neuzzinās. Tas sagādāja tikpat stipras sāpes kā atvērtā kumode, kur līdz šim bija glabājušies Lūisa uzvalki.

Lēna norādīja uz krēslu, bet meitene neapsēdās. Kita palūkojās visapkārt; viņas sejā atspoguļojās pūles atgūt kontroli pār sevi. Lēna ar acīm sekoja Kitai, prātodama, kā viņa redz šo vietu, vēlēdamās izlasīt meitenes galvā pazibošās domas.

Kita dziļi ieelpoja, it kā grasīdamās runāt, tad pārdomāja. Piegājusi pie viena no logiem, viņa atvilka sānis smago aizkaru,

lai paraudzītos uz ielu lejā. Un atkal šķita, ka meitene pūlas kaut ko izdomāt, pirms viņa saņemsies runāt.

Lēna sēdēja, plati iepletusi acis, un tad drebošu roku nolika ūdens glāzi. Viss likās kā palēninātā filmas kadrā.

— Saki kaut ko!

— Kādēļ man kas jāsaka? Ko lai es saku? Tu esi tā, kam kaut kas jāsaka.

— Vai tu klausīsies?

— Jā.

— Es izlēmu. Es mīlēju citu vīrieti... tā bija tik stipra mīlestība, ka es atstāju tevi un Emetu, un savu dzīvi ar jums.

— Un kur ir tas vīrietis, kuru tu tik ļoti mīlēji? — Kitas balsī skanēja vīpsna.

— Viņa šeit nav.

— Bet kādēļ tu izlikies par mirušu? — Miers Kitas balsī nebija īsts.

— Es neizlikos par mirušu. Tā ir kļūda.

— Ak, paklausies, — Kita vairs nevaldījās, — tagad paklausies manī! Kopš divpadsmit gadu vecuma es domāju, ka tu esi mirusi. Mēs ar brāli ejam pie tava kapa: katru gadu tavā nāves gadadienā par tevi tiek aizlūgts. Kad tētis piemin tevi, viņam ir tik skumja seja, ka, to redzot, apraudātos pat akmens statuja... un te nu tu esi... jo mīlēji citu vīrieti... vīrieti, kurš tevi nemīl... un tu saki: tā ir tikai kļūda, ka cilvēki uzskata tevi par mirušu... tu esi sajukusi, sajukusi!

Kitas dusmas Lēnu bija uzbudinājušas. Nokratījusi no pleciem pledu, viņa piecēlās kājās, lai stātos pretī savai meitai. — Es nepiedalījos tajā sazvērestībā un neizlikos par mirušu! Es pateicu tavam tēvam, ka atstāju viņu. Es sacīju tavam tēvam, ka viņam jāizvēlas, ko stāstīt kaimiņiem un draugiem, ka es viņam dodu vismaz tik daudz cieņas... Es neizvirzīju nekādas prasības... to nevarēju darīt... Es vienīgi cerēju, ka viņš man ļaus ar jums kādreiz satikties.

— Tu neteici tētim, ka aizej! Tu viņam to nepateici. Man vienalga, kādus melus tu iestāsti sev, man tu nemelosi! Es esmu tā, kas dzirdēja, kā viņš nakti pēc nakts savā istabā raud. Es biju tā, kas visu laiku gāja viņam līdzi uz ezeru, kamēr tevi tur meklēja. Es biju tur, kad atrada līķi un viņš priecājās un teica, ka tagad tev būs vieglas smiltis. Nestāsti man, ka tētis zina par to... plānu! Viņš nezina. — Niknas, satrauktas abas stāvēja pāris sprīžu viena no otras.

— Tad viņam jābūt vēl labākam aktierim, nekā es domāju, ja jau viņš arī tevi ir apmuļķojis. — Lēna runāja ar lielu rūgtumu. — Es nemūžam nepiedošu sev to, ko esmu nodarījusi tev un Einetam, bet ar! viņam jāuzņemas daļa vainas. Es viņam pateicu. Viņš zina. Es atstāju vēstuli.

Ko?

— Es atstāju viņam garu vēstuli, kurā visu izstāstīju, neko nelūdzu, pat ue sapratni.

Kita atkāpās dažus soļus atpakaļ. — Vēstuli. Ak Dievs! — Viņa piešāva roku pie kakla. Sejā bija izzudusi pēdējā asins lāsīte. Līdz šai dienai Kita Makmahona vēl nekad nebija zaudējusi samaņu, bet tagad viņai likās, ka tas notiks vēlreiz. Viņa sagrīļojās, grīdai sākot celties pretī, bet uzveica reiboni un nelabumu.

— Es zinu, ka tu man neticēsi, — Lēna teica.

— Jā, es tev ticu, — aizžņaugtā balsī izmocīja Kita.

— Tu zināji?

— Es to atradu... un iemetu ugunī.

— Ko tu izdarīji?

— Es to sadedzināju.

— Sadedzināji? Citam adresētu vēstuli? Dieva dēļ, kādēļ tu to darīji? Ak Dievs, kālab tu tā darīji?

— Es gribēju, lai tevi aprok kapsētā, — Kita vienkārši atbildēja. — Ja uzzinātu, ka tu esi izdarījusi pašnāvību, to neatļautu.

— Bet es neizdarīju pašnāvību! Ak Dievs, kādēļ tev vajadzēja iejaukties?

— Es domāju, ka esi...

— Kas lika tev tā domāt? Kādas tev tiesības izlemt, ko darīt? Es nespēju tam noticēt, patiešām nespēju!

— Visi tevi meklēja. Cilvēki ar lukturiem un seržants O’Konors... un laiva bija apgāzusies...

— Bet... ja tu būtu tēvam iedevusi vēstuli...

— Bet tu biji tik savāda... tāda nesavaldīga... vai tu neatceries... tā mēs domājām.

— Tā domāji tu, tā tu iedomājies.

— Tā domāja krietni daudz cilvēku.

— Kā tu zini?

— Var jau dzirdēt, kā visapkārt sačukstas.

— Un kā tad ar izmeklēšanu... tavs tēvs un Pīters Kelijs vienojušies un līķa identifikācijā kādu citu nelaimīgo atzinuši par mani?

— Viņi domāja, ka tā esi tu, mēs visi tā domājām.

— Bet kas tas ir par cilvēku? Kurš guļ manā kapā?

Kita satriekta palūkojās Lēnā. — Es nezinu. Varbūt kāds,

kas noslīcis pirms ilga laika.

Lēna šādu domu noraidīja. — Iedomājies tik! Viņš gatavs darīt jebko, lai tikai noslēptu faktu, ka esmu viņu atstājusi!

Kita runāja ļoti klusu. — Tēvs nezina, ka tu viņu atstāji. Manas vainas dēļ viņš domā, ka tu esi mirusi.

Briesmīgajai patiesībai pamazām atklājoties, Lēna lūkojās Kitā. Gadiem ilgi Martinš patiešām bija domājis, ka viņa no-, slīkusi ezerā. Kā kaut kas tāds varēja notikt?

— Un vai viņš zina, kādēļ... vai viņam ir aizdomas, ka gatavojos viņu atstāt un tādēļ izdarīju pašnāvību?

— Nē, viņš nedomā, ka tu izdarīji pašnāvību. Viņš domā, ka tu noslīki nejauši. Varbūt viņš ir viens no nedaudziem, kas tā domā. Viņš mums ar Emetu to ir vēl un vēlreiz atkārtojis.

Lēna pasniedzās pēc cigarešu paciņas. Automātiski viņa pastiepa to Kitai. Meitene noliedzoši pakratīja galvu. Telpa, kas bija pieredzējusi tādas skaļas klaigas, tagad likās tik klusa, ka sērkociņa uzraušami līdzinājās pātagas cirtienam.

Pagāja vesela mūžība, tad Kita ierunājās.

— Es nožēloju, ka sadedzināju vēstuli. Toreiz man tā likās vienīgā pareizā rīcība.

Vēl pēc ilga klusuma Lēna teica:

— Tu nezini, cik ļoti man žēl, ka jūs atstāju, taču tajā laikā... tajā laikā...

Lēna apsēdās, bet Kita vēl joprojām stāvēja.

— Tu varēji atgriezties pie mums, pateikt, ka esi dzīva, ka notikusi kļūda. — Lēna klusēja. — Vēstuli dabūt atpakaļ es nevarēju un varbūt arī negribētu. Bet tu nevēlējies to darīt, vai ne? Tev bija vienalga, ka mēs domājam... domājam...

— Es biju kā slazdā. Biju solījusi tavam tēvam...

— Tu pati fo slazdu izliki. Un nestāsti, ko tu solīji tētim! Jādomā, ka tu solīji mīlēt, cienīt un pakļausit, kad jūs abi precējāties. Tu daudz par solīto nedomāji.

— Apsēdies, Kit, lūdzu!

— Nē, es nesēdēšu! Es negribu.

— Tu izskaties ļoti bāla... tu izskaties slima.

— Pie mums nesaka “slima”, mēs sakām “nevesela”. Tu pat esi aizmirsusi vārdus...

— Kit, apsēdies! Mums var pietrūkt laika sarunai... šī varbūt ir vienīgā iespēja.

— Es negribu omulīgi sarunāties.

— Es arī. — Tomēr Kita atlaidās krēslā; viņa vairs neturējās uz kājām. — Kas ir pats sliktākais? — beidzot jautāja Lēna.

— Tas, ko tu nodarīji tētim.

Sekoja klusums. — Vai arī tas, ko tu viņam nodarīji? — ļoti maigi vaicāja Lēna.

— Nē, tas nav godīgi. Es negrasos uzņemties atbildību par visu notikušo.

— Es nesaku, ka tev jāuzņemas atbildība, es tikai lūdzu tevi aprunāties ar mani... saki, ko tagad darīsim...

— Kā lai es ar tevi runājos? Neesmu redzējusi tevi kopš divpadsmit gadu vecuma... Es nezinu, kas tu esi. Neko par tevi nezinu. — Likās, ka Kita raujas prom no mātes.

Lēnai tik tikko pietika drosmes runāt. Visi vārdi šķita satraucam bērnu vēl vairāk. Viņa sēdēja un gaidīja. Tomēr drīz viņa vairs nespēja klusēt. — Tu zini par mani daudz... mēs jau gadiem ilgi sarakstāmies...

Kitas acis raudzījās auksti.

— Nē, nav taisnība... tu zini visu par mani. Tu zini to, ko neviens visā pasaulē nezina. Es tev godprātīgi visu uzticēju. Par tevi gan es neko nezinu. Neko, izņemot melus.

— Es rakstīju patiesību! — iekliedzās Lēna. — Es rakstīju,

ka tava māte mīl tevi un lepojas ar tevi... vai es to nerakstīju... visu laiku?

— Tie bija meli, tu nepateici, ka mana māte ir aizgājusi... aizbēgusi un atstājusi mūs, lai domājam, ka viņa mirusi.

Lēnas acis iegailējās.

— Un tu pavisam noteikti man neatrakstīji, ka esi sadedzinājusi vēstuli, kurā viss bija paskaidrots!

— Es to nedarīju, jo gribēju pasargāt viņas reputāciju.

Lēnai bija sāpīgi klausīties, ka Kita par viņu runā kā par

trešo personu. It kā viņas māte patiešām būtu mirusi.

Un vienmēr būs mirusi.

— No vēstulēm likās, ka es tev patīku. Un es esmu tā, kas vēstules rakstīja. Viss, ko tev stāstīju, ir patiesība. Es strādāju darbā iekārtošanas aģentūrā, Lūiss strādā viesnīcā...

— Mani tas neinteresē. Tu taču nedomā, ka kaut kas no visa tā mani kaut mazākā mērā interesē. Es gribu iet projām.

— Neaizej, es ļoti lūdzu! Tu nevari tā aiziet viena pati, uzzinājusi visu, kas noticis.

— Arī agrāk esmu uzklausījusi briesmīgas vēstis. Es izturēšu. — Meitenes balsī skanēja rūgtums.

— Pasēdi vēl brītiņu! Es vairs nerunāšu, ja tas tevi kaitina. Bet es negribu, ka tu pēc šī satricinājuma paliec viena.

— Pirms tam tu par satricinājumu neraizējies... kad aizgāji no mums. — It kā pūlēdamās atturēt asaras, Kita aizlika mutei priekšā dūrē sažņaugtu roku.

Lēna saprata, ka nedrīkst ne meitu apskaut, ne citādi viņai pieskarties. Kita grasījās aiziet. Vienīgais, kas viņu vēl atturēja — bija jāsakopo pietiekami daudz spēka un drosmes, lai to izdarītu. Meitene centās atvairīt asaras, seju sašķobīja grimase, un viņa gandrīz iecirta zobus pirkstu kauliņos, lai savaldītos.

Lēna sēdēja, gandrīz nekustēdamās. Viņa neskatījās Kitā, bet, atspiedusi galvu rokā, raudzījās ārā pa logu uz pasauli, kur cilvēki dzīvoja parastu dzīvi.

Kita pacēla galvu un palūkojās Lēnā.

Māte vienmēr bija tāda. Varēja veselu mūžību nosēdēt pavisam mierīgi. Kad viņi bija aizgājuši uz ezermalu un visi skraidīja šurp turp un visu ko rādīja cits citam, māte mēdza mierīgi un savaldīgi palikt sēžam; viņa nejuta vajadzību ne sarunāties, ne kustēties. Un vakaros pie kamīna tēvs rādīja kāršu trikus vai mācīja viņiem grūti izrunājamus vārdus, bet māte tikmēr tikai mierīgi sēdēja, vērās liesmās, dažreiz glāstīja Fa-ruku, taču nerunāja.

Toreiz viss šķita drošs. Kādēļ parādījās tas vīrietis un aizveda māti projām? Asaru vietā Kitu pārņēma dusmas pret vīrieti, kurš bija izpostījis viņu dzīvi. Kita atkal spēja runāt.

— Vai viņš par mums zina?

— Kurš? — Lēna satrūkās.

— Vīrietis... Lūiss — vai kā viņu sauc.

— Jā, viņu sauc Lūiss. Jā, viņš, protams, zina par jums.

— Un tomēr viņš tevi aizveda projām? — Kilas balsī skanēja riebums.

— Es gāju labprātīgi. Els gribēju iet. Tev jāsaprot, cik ļoti man gribējās iet... Kā citādi es varēju jūs atstāt?

Kita piešāva rokas ausīm priekšā. — Es nevēlos dzirdēt, ko tu gribēji! Nevēlos par to domāt! Man no tā kļūst slikti. — Viņas seja bija piesārtusi un sarūgtināta. Bija taču pietiekami grūti domāt par mātes un tēva tuvību, kur nu vēl par to, ka var gribēt kādu citu!

Lēna to saprata.

— Es tā teicu tikai tāpēc, ka vēlējos uzņemties atbildību.

— Atbildību!

Lēna baidījās, ka Kita varētu aiziet, pēkšņi piecelties un, galvu nepagriezusi, iziet laukā pa durvīm. — Ko mēs tagad darīsim? — viņa atkal vaicāja.

— Nezinu, ko tu ar to gribi teikt.

— Vai tu sacīsi Emetam un... savam tēvam, ka... ka nav tā, kā viņi domā?

— Tu visu laiku zināji, ka nav tā, kā mēs domājām.

— Kit, lūdzu... tu zini, ka es tā nebiju paredzējusi. To izraisīja tava rīcība.

— Ko tu no manis gribi? — vēsā tonī jautāja Kita.

Iestājās ilgs klusums. Tad iJīna pacēla galvu un ieskatījās

savai meitai acīs.

— Es laikam gribu, lai tu atbildi, ko tu vēlies — vai lai es būtu dzīva vai mirusi.

Sekoja vēl viens klusuma brīdis, tad Kita lēni teica: — Man liekas: tā kā pēdējos piecus gadus tu vēlējies būt mirusi, vismaz attiecībā uz mums... tev arī jāpaliek mirušai. — Viņa piecēlās, lai ietu; Lēna jutās tā, it kā viņas zārkam būtu uzlikts vāks.

Aivija redzēja meiteni kāpjam lejā pa kāpnēm un ejam uz durvīm. Viņas seja izskatījās mierīgāka. Nelikās, ka viņai būtu vajadzīgs atbalsts un palīdzība. Viņa tiks galā pati. Tomēr sejā vairs nebija dzīvības. Tā bija kļuvusi tukša, neizteiksmīga un

vēsa.

Aivija ilgojās uzkāpt augšā pie Lēnas. Vairāk par visu pasaulē viņa vēlējās mierināt sievieti, kas vienā dienā bija zaudējusi gan mīļāko, gan meitu. Taču viņa zināja, ka nebija īstais laiks tuvoties. Lēna zināja, kur Aivija atrodama. Kad viņa būs gatava sarunai, tad nokāps lejā. Bet ātrāk ne.

Kita atrada kādu kafejnīcu. Tajā bija mūzikas automāts, un bariņš viņas vecuma meiteņu spēlēja plati pēc plates. Cik brīnišķīgi būt tādai kā viņas! Dzīvot parastās mājās. Viņu mātes nav aizbēgušas un izlikušās par mirušām. Neviena no šīm meitenēm nebija sastapusi spoku. Viņām bija pietiekami daudz naudas, lai nepārtraukti klausītos mūziku.

Meitenes pļāpāja par puišiem, ar kuriem sagājās. Divas biju tumšādainas meitenes, kas runāja londoniešu izloksnē. Bija taču arī tāda dzīve — vienā ielā dzīvoja dažādu ādas krāsu cilvēki un atradās dučiem kafejnīcu, un cilvēki cits citu nepazina. Nepavisam ne tā kā mājās.

Un šeit dzīvoja māte, jau kopš tās dienas, kad viņa noslīka.

Māte bija dzīva. Ko sacīs Emets? Viņš būs tik priecīgs! Tētis. Ko teiks tēvs, kad to uzzinās? Un tad viņiem atkal uzguls melnais smagums. Bet viņi neuzzinās. Pēc visiem šiem gadiem tas nestu pārāk lielas ciešanas.

Un tā bija Kitas vaina.

Tik bieži gadu gaitā viņa prātoja, vai darījusi pareizi, sadedzinādama vēstuli. Viņai bija izdevies pārliecināt sevi, ka Dievs zināja — viņai bija bijuši vislabākie nodomi, jo viņa gribēja, lai mātei ir sava kapavieta tāpat kā visiem citiem. Nevis kā noziedzniecei ārpus kapsētas mūriem. Viņa tā bija rīkojusies aiz mīlestības pret māti. Bet kurš gan tagad par to raizēsies vai viņu sapratīs? Viņa itin visus bija nostādījusi šausmīgā stāvoklī.

Kita juta, ka kālijā applaucē rīkli.

Vislabāk būs, ja neviens nekad neko neuzzinās. Tā viņa... bija gribējusi. Kita nedomāja par viņu kā par māti... šī tievā sieviete, kas sēdēja elegantā dzīvoklī un apgalvoja, ka grib Lūisu... ka viņš tai vajadzīgs — vai ko nu viņa tur sastāstīja. Kāpēc liki Emetam to visu pārdzīvot? Un tēvs. Kas notiks ar tēvu, ja viņš uzzinās, ka viņa mīļotā Helēna, |>ēc kuras tik daudz raudājis, atstāja viņu, jo gribēja vīrieti, vārdā Lūiss?

Un vispār — kur tad tas Lūiss bija? Ja māte viņa dēļ bija vai bez prāta, kāpēc no viņa nebija ne miņas? Kita atcerējās pie Aivijas ienākušo vīrieti. Glīto, tumšmataino vīrieti, kas izskatījās pēc filmaktiera. Bet tas nevarēja būt Lūiss, viņš kaut kur devās projām. Viņš atstāja lielu kasti savu mantu. Tas nebija mātes Lūiss. Turklāt viņš bija pārāk jauns. Par jaunu, lai būtu mātes iemīļotais.

Kāds pieskārās Kitas rokai. Satrūkusies viņa pacēla galvu. Ne māte, ne misis Brauna nevarētu būt viņu izsekojušas.

Tas bija gadus astoņpadsmit vecs puisis. — Vai esi viena pati? — viņš jautāja.

— Jā, — Kita piesardzīgi viņā paskatījās.

— Vai tu negribi pievienoties mums? — Viņš pamāja ar roku uz galdiņa pusi, kur sēdēja bariņš jauniešu. Tie iedrošinoši uzsmaidīja.

— Nē, paldies... liels paldies...

— Nāc, nevar taču atstāt tevi tā vienu sēžam, kad mūzika spēlē! — puisis aicināja.

Kita paskatījās viņā ar aizdomām. Jaunieši sēdēja un sita plaukstas mūzikas ritmā. Kā būtu darījušas viņas abas ar Klio, ja vien viss nebūtu izvērties citādi. Kita nevarēja smiedamās sēdēt kopā ar viņiem un izlikties, ka nekas nav noticis. Bet tāpat nebija iespējams sēdēt vienai un ļaut vaļu domām, kas it kā riņķoja pa sarkanu, nokaitētu apli, nerazdamas izeju.

— Paldies, — viņa pasmaidīja.

Puisis likās apmierināts, ka atvedis pie sava galdiņa tik glītu, labi ģērbušos meiteni. Viņa jautri smaidīja un sasveicinoties māja ar galvu. Viņa noteikti bija pateikusi savu vārdu, jo jaunieši sauca viņu par Kitu, kad vajadzēja skriet projām, lai paspētu laikā atgriezties klosterī.

Klio pukodamās staigāja šurp turp. — Tu nokavējies, — viņa pārmeta.

— Nē, tu esi par agru. — Tā tas allaž bija. Taču, kad Kita pēdējo reizi bija kopā ar Klio, viņa vēl nezināja briesmīgo faktu. To, ka māte nemaz nav mirusi, bet aizbēgusi. Un ka, sadedzinot vēstuli, viņa palīdzējusi turpināt krāpšanu.

— Ko tu darīji? — Klio vēl joprojām īgņojās par to, ka abas kopā nebija braukušas uz pilsētu.

— Galvenokārt biju kafijas bārā. — Kita paraustīja plecus.

— Un tas ir viss? Es gan redzēju daudz ko.

— Tad jau labi.

— Vai tu runājies ar cilvēkiem? — Klio vai dega aiz ziņkāres kaut ko uzzināt.

— Jā-ā, ar veselu baru. Viņi spēlēja mūzikas automātu.

— Un vai čaļi tur bija?

— Gandrīz tikai čaļi. — Domās Kita atradās jūdzēm tālu. Jūdzēm tālu no Klio un kafijas bāra.

— Kādi viņi bija?

— Normāli. Un kā gāja tev? — Kita saprata — jāpūlas izlikties, ka viss ir normāli.

Bet Klio acīmredzot Londonā nebija gadījušies ievērības cienīgi piedzīvojumi. — Es tikai šo to apskatīju. Kā viņus sauca?

— Kurus?

— Tos čaļus, kurus tu satiki!

— Neatceros. — Kita nemaz nevarēja to atcerēties.

Ejot augšā pa kāpnēm, kas veda uz klostera durvīm, Klio izskatījās satraukta. — Kit, tev taču ne ar vienu no viņiem nebija dzimumsakaru, vai ne? — viņa negaidīti ievaicājās.

— Jēzu! Kāpēc tu tā jautā? — Ar Klio nudien nebija garlaicīgi!

— Nu, tu izskaties savādāka. Un zini, tos, kam tie bijuši, vienmēr var atšķirt no tiem, kam nav.

— Žēl, ka nākas tevi sarūgtināt, bet man nebija. Kafijas bārā mēs līdz tam netikām. Varbūt tur bija pārāk daudz cilvēku vai vēl kas.

— Ak, aizveries taču, Kit! Vienkārši tu esi mainījusies. Es tevi pazīstu pietiekami labi, lai saprastu, ka kaut kas ir atgadījies.

— To nu gan varu teikt, ka tā nebija nevainības zaudēšana uz kafijas galda.

— Kas tad?

— Nekas. Laikam tāpēc, ka svešā pilsētā es nejutos īsti piederīga.

Izrādījās, ka viņa pateica īstos vārdus. Klio uzķērās uz āķa. Viņai pašai izbrauciens šķita pagalam nožēlojama neveiksme. Šo sajūtu kaut nedaudz remdināja doma, ka arī Kitai Mak-mahonai nav bijis nekā prātīga, ko darīt. Bet cik savāda viņa izskatījās — it kā būtu cietusi kādā nelaimes gadījumā!

Naktī Kita gandrīz nemaz negulēja. Gaismai austot pār Londonu, viņa sēdēja un skatījās laukā pa logu, prātodama, vai arī māte tāpat uztraucas. Nē, viņa droši vien ir kopā ar to Lūisu, pēc kura viņa tā alka. Un atkal Kita nesaprata, vai Lūiss varētu būt tas izskatīgais vīrietis, kurš atstāja savas mantas pie Aivijas.

Tad spēji nezin no kurienes uzradās doma, kas apsvilināja kā ass, auksts vējš. Ja nu Lūiss aizgājis un ja māte tagad zina, ka meita viņu vairs neuzskata par mirušu, viņa varbūt varētu tomēr nākt mājās. Pēc visiem šiem gadiem viņa varētu atgriezties un mēģināt sākt dzīvi no jauna. Pārnākt mājās un parādīties kā rēgs nabaga tēvam, kurš domāja, ka viņa ir mirusi svētā. Un Emetam, kas bija bijis tik mazs, kad viņa noslīka. Un atturēt Moru Heisu no apprecēšanās ar tēvu. Protams, Mora Heisa tagad vairs nevar precēt tēvu.

Un neviens nekad mātei nepiedos.

Kitas seja pārmaiņus gan drudžaini dega, gan likās ledus auksta. Ritam pienākot, viņā jutās pārāk slikti, lai pievienotos pārējām meitenēm un dotos ekskursijā pa Dikensa Londonu.

Māte Lūsija uztraucās. — Vai tev bieži tā gadās? — Meitenei noteikti bija drudzis.

— Ar mani viss būs kārtībā, ja es varētu brīdi pagulēt kādā tumšā, jaukā istabā.

— Es ik pa stundai atnākšu tevi apraudzīt, — solīja māte Lūsija.

— Tas darīs galu taviem izlēcieniem, — Klio teica.

— Cik lu esi apnicīga, Klio, cik šausmīgi apnicīga!

— Ja es atradīšu tavu kafijas bāru, vai pateikt viņiem, ka nāksi vēl? — Klio kaitināja tas, ka Kita neiet citām līdzi. Kopā ar Kitu bija jautrāk, bet nudien izskatījās, ka viņa ir saslimusi.

Kita gulēja šaurajā gultā astoņām meitenēm paredzētajā guļamistabā. Skolas laikā te gulēja astoņas angļu meitenes. Šajā nedēļā — meitenes no Dzidrezeres. Viņas visas varēja aizmigt šajos spilvenos, nejūtot ap sirdi dzeloņstiepļu pinumu.

Atvērtām acīm Kita gulēja tumšajā telpā un izlikās aizmigusi ik reizi, kad mūķene pabāza galvu durvīs. Tādā veidā izpalika spriedelēšana par iespējamiem drudža cēloņiem.

Lēna nebija gulējusi. Sešos viņa zināja, ka vairs neaizvērs acis. Viņa piecēlās, apģērbās, nokāpa lejā un pabāza zīmīti zem Aivijas durvīm. “Šovakar aprunāšos ar Tevi,” viņa rakstīja. Nebija vajadzības teikt ko vairāk. Aivija zināja, cik Lēna jūtas pateicīga, ka vakar vakarā netika traucēta. Aivija zināja arī, ka viņu neatstumj un neizslēdz no dzīves, kurā reiz tika ieaicināta.

Aģentūrā Lēna sāka rakstīt vēstuli meitai. Viņa uzrakstīja lapu pēc lapas, izrāva tās no rakstāmmašīnas un saplēsa, tad mēģināja rakstīt ar roku, bet arī no tā nekas neiznāca. Kad noklaudzēja durvis un ienāca Dona Džounsa, Lēna bija padevusies. Trūka vārdu, lai pateiktu kaut niecīgu daļu no tā, par ko vajadzētu runāt. Vēstules lapas viņa bija saplēsusi slkslkos konfeti lieluma gabaliņos, no kuriem neko nevarēja izlasīt.

Nekad neviens neuzzinās, kādu mokošu nakti aizvadījusi nosvērtā misis Greja; ka vienā dienā viņa gan atrada, gan atkal pazaudēja meitu, turklāt viņu pameta vīrietis, ar kuru viņa piecus gadus bija dzīvojusi kā sieva ar vīru. Lēnai vairs nebija kam dzīvot, tomēr viņa izturēs šo dienu. Domas, kas viņu vajāja nomoda stundu laikā, pārliecināja, ka meitai ir taisnība. Lēnai jāpaliek mirušai. Jau tā bija radīts pārāk daudz ciešanu.

Taču negaidīta un netīkama uzplaiksnīja doma, ka Kita varbūt pārdomās. Kad būs norimušas sākotnējās šausmas un riebums, kad Kita būs atzinusi savu vainas daļu — traģisko, kaut labi domāto vēstules sadedzināšanu, lai atvairītu sabiedrības nosodījumu un negodu par pašnāvību, — viņa varbūt sāks domāt citādi: Kitai varbūt liksies, ka viņas pienākums ir atklāt, ka atradusi Lēnu, pateikt Emetam, ka māte ir dzīva, un pēc tam pavēstīt to arī Martinam.

Pret Martinu Lēna juta neizmērojamu vainas izjūtu. Viņa vīru bija pilnīgi nepareizi novērtējusi. Gadiem ilgi viņš bija dzīvojis Lēnas nāves, iespējams, pašnāvības ēnā. Kita sacīja, ka pa pilsētu klīdušas dažādas baumas. Martinš bija izturējis un mācījis bērnus cienīt mātes piemiņu. Tagad vairs nedrīkstēja viņu atmaskot kā vīru, kura sieva aizbēgusi ar citu vīrieti un kurš pieļāvis, lai visi notic, ka viņa noslīkusi.

Martinš bija pelnījis vairāk cieņas. Viņš bija pelnījis mazliet laimes. Jābrīdina Kita, lai viņa neatmaigst pret māti.

Naktī Lēnai bija licies, ka vārdi rastos, ja viņa sēdētu pie sava rakstāmgalda, kur tik bieži tika rakstījusi garas vēstules it kā mirušās draudzenes meitai. Vēstules vairs netiks rakstītas, atbildes vairs nepienāks.

Taču vārdi neradās.

Un te nu bija Dona, svaiga kā gurķītis. — Es domāju, ka būšu agrs putniņš... bet nekā, jūs atkal esat man priekšā! — Donas balss skanēja līdzīgi putna čivināšanai. Zilzeltainā tērpā, ar mirdzošiem matiem un nevainojami nokrāsotu seju Dona atgādināja mazu kanārijputniņu vai papagaili.

Lēna jutās veca un nogurusi. — Dona, iespējams, man šodien vajadzēs brīvdienu. Vai jūs varētu paņemt bloknotu un ienākt pie manis, es nosaukšu darbus, ko jums ar Džesiju varbūt kopā nāksies paveikt.

— Protams, misis Greja. — Dona uzmanīgi klausījās.

“Laimīgā Dona,” nodomāja Lēna. Dona, kas visu nakti bija gulējusi un kam bija ducis pielūdzēju. Šodien pēc darba viņai nāksies vienīgi izlemt, ar kuru no tiem pavadīt laiku.

I^ēna devās atpakaļ uz mājām un pieklauvēja pie Aivijas durvīm. — Aivij, kad tev rodas brīvs brītiņš, vai tu neuznāktu augšā pie manis?

Lēnas izskats Ai viju uztrauca.

— Vai nevajag tevi aizvest pie ārsta?

— Nē. Būtu jauki, ja tu man palīdzētu uzkāpt pa kāpnēm.

Lēna izģērbās un apgūlās lielajā gultā, kur bija gulējis arī

Lūiss, bet kas tagad viņai bija pārāk plata un tukša. Aivija salocīja drēbes, nolika tās uz krēsla, tad pasniedza Lēnai naktskreklu. Lēna to uzvilka. Viņas sejā bija redzams dziļas sāpju un noguruma rievas.

Nebija bilsts ne vārds.

Tad Aivija ierunājās.

— Lēna, viņa ir ļoti skaista meitene. Jauki, ka tev ir tik piemīlīga meita...

Tie bija īstie vārdi, kas atvēra asaru slūžas. Kopš negaidīto notikumu sākuma ne asara nebija noritējusi pār Irēnas vaigu, bet tās sāka plūst, kad viņa dzirdēja Aiviju Braunu slavējam uz visiem laikiem zaudētās meitas daiļumu un sirsnību. Viņa raudāja kā bērns un nevarēja vien rimties. Tikai pēc ļoti ilga laika Aivija pierunāja Lēnu izšņaukt degunu un atklāt traģēdijas būtību... to, ka Kitas pilnīgi neapzinātā rīcība uz mūžu liegusi Helēnai Makmahonai iespēju atgriezties mājās un sastapt savu ģimeni.

— Tev jau nemaz tik ļoti nepatika, vai ne? — Martinš Makmahons jautāja.

— Ai, patika gan, tēt, un viss izmaksāja daudz vairāk...

— Tas nekas. Mēs tāpat dažreiz izdodam daudz naudas par lietām, kas neatmaksājas. Varbūt bija par daudz skolnieciski?

— Nē, bija jauki, es jau teicu. Es sūtīju jums pastkartes, mēs redzējām daudz ko.

— Kur tev patika vislabāk? — Emets gribēja zināt.

Kita pārsteigta viņā paskatījās. Viņš tai atgādināja māti, kad viņa bija jautājusi: “Kas ir pats ļaunākais?” Kita norija siekalas un pūlējās kaut ko izdomāt.

— Liekas, vislabāk man patika Londonas Tauers.

— Bet tas drudzis? — Tēvs joprojām likās nobažījies.

— Man tikai dienu vai divas bija temperatūra... tu jau zini, kā mūķenes uztraucas par niekiem.

— Klio izstāstīja Pīteram. Viņa sacīja, ka tu esot pavadījusi gultā divas dienas.

— Klio ir vēl apnicīgāka par mūķenēm, tēt.

— Lai tik to nedzird māte Bernarda — pēc visām tām pūlēm, ko viņa pielikusi, izglītojot jūs abas! — Tēva uzmanība bija novērsta.

Nebūs nekāds brīnums, ja Klio no visa iztaisīs nezin ko.

— Redz, kur tu esi, Kita Makmahona! — tā tēvs Beilijs parasti sasveicinājās ar cilvēkiem, it kā viņš būtu tas, kurš atļauj tiem būt.

— Te nu es esmu, tēvs, — Kita draiskulīgi atbildēja.

Viņš aši palūkojās meitenē, lai pārliecinātos, vai viņa to neizsmej, bet neko pierādīt nevarēja. — Pastāsti, kā tad jums visām Londonā patika!

— Bija interesanti, tēvs. Mums paveicās, ka tika dota tāda iespēja. — Viņa runāja stīvi, it kā būtu maza meitene, kurai pateikts priekšā viss, kas jāsaka.

Klio iespurcās.

— Pati par sevi jauka pilsēta, — sacīja tēvs Beilijs. — Ja uzņem to tādu, kāda ir, tur neko kritizējamu nevar atrast.

Kita nesaprata, kā varētu skatīties uz Londonu, it kā tā būtu pavisam kas cits, bet nolēma, ka nav īstais laiks, lai strīdētos ar gados paveco priesteri.

— Vai jūs pats tur kādreiz esat bijis? — viņa pajautāja.

— Pa ceļam uz Svēto pilsētu esmu tai divas reizes braucis cauri.

— Vai tur bija kafijas bāri? — Klio gribēja zināt.

— Mums nebija pietiekami daudz laika, lai pavadītu to kafijas bāros, — tēvs Beilijs atbildēja.

— Un labi gan, — nošņāca Klio, kad abas smīkņādamas gāja projām. — Iedomājies tikai, ko viņš tur redzētu, ja iznāktu laiks turp aiziet!

— Ā, Klio, uz vienu vārdu, lūdzu.

— Jā, Moras tant?

— Vai māte Bernarda ko sajaukusi, vai kāds viņai teicis, ka arī es atrados Londonā, kad jūs tur bijāt?

— Es nē, goda vārds, es neko neesmu teikusi.

— Kurš tad, Klio?

— Man nav ne mazākās jausmas. Bet kāda pustraka mūķene tur sacīja, ka zvanījusi mūsu tante, un mēs izmantojām to debesu sūtīto izdevību... — Klio ieķiķinājās. — Nevarēja taču uzgriezt muguru un neizmantot tādu izdevību, vai ne?

— Un kurp jūs abas ar Kitu devāties tajā debesu sūtītās izdevības reizē?

— Nezinu, kurp gāja Kita, viņa par to izsakās ārkārtīgi noslēpumaini. Man faktiski bija pavisam garlaicīgi, es apskatīju veikalu skatlogus un staigāju iekšā ārā kafejnīcās un bāros, izlikdamās, ka meklēju kādu.

— Un vai jūs nepainteresējāties par to negaidīti uzradušos tanti, kura jūs meklēja?

Klio paraustīja plecus.

— Nē. Es domāju, ka tas ir laimes gadījums. Bet kļūdījos.

Orla Diloņa, tagad Orla Reilija, atradās savas mātes veikalā.

— Kāpēc es nevaru tev palīdzēt, mamm? Tu vienmēr sūdzējies, ka es nepalīdzu.

— Tas bija tad, kad tu dzīvoji šeit. Tagad tu dzīvo kopā ar vīru, un es gribu, lai tu ej atpakaļ pie viņa.

— Ak Dievs, mamin! Šad tad taču vajag tīri tikt laukā no tās mājas! Es viņam teicu, ka man vajag mazliet palīdzēt tev veikalā.

— Nu, tu esi pateikusi nepareizi. Un kurš pieskata bērnu?

— Viņa māte. Vismaz ir kāda nodarbošanās tai nejaukajai misis Reilijai.

— Es tev to jau teicu un saku vēlreiz — tev šeit nav ko darīt, Orla!

— Mamin, lūdzu!

— Tev vajadzēja par to padomāt pirms visa pārējā. — Mātes seja bija skarba. Orlas piespiedu laulība ģimenei nekādu prieku nebija sagādājusi.

Klio un Kita lasīja žurnālus. Viņām parasti izdevās izlasīt piecus, lai gan nopirka tikai vienu. Klio klausījās sarunā starp Orlu un viņas māti. — Laulība nemaz nav tik slavējama, — viņa pačukstēja Kitai.

— Kas?

— Tu esi nez kur projām. — Šajās dienās runāt ar Kitu Makmahonu bija tas pats, kas uzrunāt sienu. Viņu nekas neinteresēja.

No Svētās Marijas koledžas bija atsūtīts prospekts. Trīs dienas tas neatvērts nogulēja priekšnamā uz galda.

— Kit, vai tu to neatvērsi? — vaicāja Rita. — Tur jābūt visam par formastērpiem un pārējo.

— Protams, es to darīšu.

Tomēr viņa prospektu neatvēra.

— Ēdināšana? — misis Henlija pārvaicāja. — Sabiedriskā ēdināšana, hmm, tas noteikti ir jauki. Tad jau tu neiesi uz universitāti kā Klio?

— Nē, misis Henlija. Es gribu iemācīties vadīt viesnīcu. Tie ir ļoti labi kursi. Tur iemācās gatavot ēst, veikt aprēķinus un visu citu.

— Vai tavs tēvs nav sarūgtināts, ka tu neej uz universitāti? Es zinu, ka viņš bija tā iecerējis.

Kita paskatījās uz misis Henliju.

— Vai patiešām? Ziniet, viņš par to neko nav teicis. Nevienu pašu vārdu. Varbūt man jāiet uz mājām un viņam jāpavaicā. Līdz pat brīdim, kad jūs to pateicāt, es neko nezināju.

— Nu, varbūt es esmu kļūdījusies, un tu taču negribēsi staigāt apkārt un uztraukt cilvēkus. — Misis Henlija izskatījās pavisam nobažījusies.

Kitas acīs iegailējās sapīkums. Viņa nezināja, ka misis Henlija tā kaunējās par savu meitu Diedri, kas strādāja kādā zemas klases kafejnīcā Dublinā, pat ne kārtīgi apkalpojot galdiņus, bet tikai ar suku un lupatu visu sakopjot pēc cilvēku aiziešanas, ka darīja visu iespējamo, lai noniecinātu citu Dzidr-ezeres iemītnieku nākotnes iespējas.

Savukārt misis Henlija nezināja, ka pretī stāvošā piesārtusī, saniknotā meitene nav ņēmusi vērā un uztvērusi viņas vārdus un to jēgu. Dusmu uzliesmojumu bija izraisījusi tēva pieminēšana.

Naktī Kita slikti gulēja un dienā nemaz nespēja koncentrēties. Un ja nu māte atraksta no Londonas vai, vēl ļaunāk, ierodas pati? Ja nu jaukā, drošā nākotne, ko grasās uzsākt tēvs, pēkšņi pārplīst kā ziepju burbulis viņu acu priekšā?

— Emet, tu od pec alkohola, — Kita sacīja.

— O, vai tiešām? Es domāju, ka tagad vairs nevajadzētu just.

— Ko tu domāji?

— Tu nevienam nesacīsi?

— Vai esmu kādreiz teikusi?

— Maikls Salivans un Kevins Vols, un es... mēs iedzērām kokteili.

— Neticu!

— Jā, mēs savācām no pudelēm aiz Folija bāra. Ielējām krūkā un sakratījām.

— Tu esi traks, Emet! Pilnīgi traks!

— Patiesību sakot, garšoja drausmīgi. Tur galvenokārt bija ūdeņains porteris; viskija un brendija pudelēs tikpat kā nebija.

— Cik žēl!

— Paldies, ka pateici, iztīrīšu zobus.

— Kādēļ tu to darīji?

— Vismaz bija kaut kas, ko darīt. Dažreiz te ir pavisam vientulīgi. Varbūt teiksi, ka tā nav?

Kita paskatījās Emetā un iekoda lūpā. Vai izstāstīt viņam?

— Kā klājas, Kit? — uzsauca Stīvijs Salivans.

— Ne visai labi, — Kita atbildēja.

— Man ļoti nepatīk, ka izskatīga meitene nejūtas labi. — Stīvijs smaidīja savu blēdīgi pievilcīgo smaidu.

Kitu Makmahonu tas neietekmēja.

— Es justos daudz labāk, ja tu darītu galu sava brāļa rīkotajiem kokteiļvakariem Folija bāra un Pedlija krodziņa sētā, — viņa sacīja.

— Kas tu tik pēkšņi esi kļuvusi? Pilnīgas atturības biedrības celīnlauze? — vaicāja Stīvijs.

— Es nevēlos, ka mans brālis nāk mājās, smirdēdams pēc šņabja.

— Labi.

— Kā tu to domā — labi?

— Es domāju — labi, es darīšu tam galu.

— Paldies, — Kita teica un iegāja pa durvīm. Kāpdama augšā pa kāpnēm, Kita vaicāja sev, kāpēc tā reaģējusi uz to, kas īstenībā bija tikai tāda bērnu spēle. Viņi jau pa īstam nepiedzērās. Tikai izlikās par pieaugušajiem.

Kita sev sacīja, ka tā rīkojusies tēva dēļ. Tētis jau daudz ko pārdzīvojis, un viņu vēl daudz kas gaida. Kitai likās, ka noslēpums ir pārāk svarīgs, lai viņa to glabātu. Viņa nevarēs to turēt slepenībā kā vēstules sadedzināšanu. Tagad viss atklāsies, un viņu dzīve tiks sagrauta.

Kita sapņoja, ka māte atgriezusies un viņi visi virtuvē dzer tēju. — Pārāk nenosodiet Kitu, — māte sacīja; visi sēdēja vienā pulciņā, un viņiem aiz muguras stāvēja Kita. Kita atradās galda otrā pusē, un šķita, ka viņa ir atstumta. Un sapnī viņa dzirdēja Moru skaļi šņukstam.

— Kit, man ir lieliska dāvana tev, uzsākot karjeru. — Misis Henlija pasniedza Kitai plakanu kārbu.

— Ļoti jauki no jūsu puses, misis Henlija.

— Atver un paskaties, vai tev patiks.

Tas bija citrondzeltens džemperis īsam piedurknēm, kaut kas tāds, ko Kita nemūžam nevilktu mugurā. Bet zem jakas tas varbūt nemaz neizskatīsies tik slikti.

— Tas ir brīnišķīgs, misis Henlija! Liels paldies.

— Vakar es runāju neapdomājusies. Tu pareizi darīji, nepievērsdama tam uzmanību.

Kita neizteiksmīgi viņā paraudzījās. Meitenei nebija ne jausmas, par ko šī sieviete runāja. Viss likās tik dīvains, un Kita tikpat kā neatcerējās, ko darījusi kopš pārbraukšanas no Londonas. Viss šķita apstājies, it kā neīsts.

Londonā dienas un naktis Lēnai likās bezgalīgas. Viņa gulēja vai pūlējās to darīt, ierāvusies kaktiņā lielajā gultā, kurā abi bija jutušies tik laimīgi.

Birojā viņa strādāja kā automāts... darba dienai vairs nebija mērķa. Nekādu plānu par vakariņām kopā ar Lūisu, nekādas skriešanas uz mājām pusdienas pārtraukumā, lai noķertu viņu viesnīcas maiņu starplaikā un viņi kādu stundu varētu pavadīt divatā.

Nepanesami bija iedomāties, ka pienāks un paies viņas dzimšanas diena, bet neviens to nezinās. Lūiss Francijā to būs aizmirsis. Kita Īrijā neatcerēsies. Visi citi Īrijā uzskatīja viņu par mirušu. Varbūt Aivija zināja, tomēr viņa būs pietiekami taktiska, lai saprastu, ka šajā gadā nav ko atzīmēt.

Dažkārt sestdienās pēcpusdienā, kad vēra ciet aģentūru, Lēna apsveica sevi ar vēl vienu pārdzīvotu nedēļu. Varbūt tā ritēs visa viņas atlikusī dzīve, protams, ja vien viņas meita spēs izturēt sasprindzinājumu. Ja vien Lēna netiks atmaskota: viņa ir dzīva, mīt Londonā, viņai neklājas visai labi, tomēr viņa ir dzīva. Lēna dzīva guļ tā vīrieša tukšajā gultā, kurš viņu pametis tāpat kā viņa savu vīru.

Dažas dienas likās smagākas par citām. Aģentūrā ieradās kāda atraitne, kas meklēja darbu uz pusslodzi: pulksten četros viņai esot jābūt mājās, jo tad dēls atgriežoties no skolas.

— Redziet, viņam ir trīspadsmit gadi, un tajā vecumā bērniem katrā ziņā vajadzīga māte, — sieviete atzinās Lēnai.

Viņai par lielu pārsteigumu misis Grejas acīs sariesās asaras.

— Jā, tā laikam ir gan, — viņa dedzīgi piekrita. — Izmēģināsim visu, līdz jums atradīsies kas piemērots. — Un Lēna metās darbā. Viņai gandrīz likās, ka, palīdzēdama šai sievietei, kaut ko dara arī Emeta labā.

Lēna daudz domāja par Emetu. Iespējams, viņam nebūtu tik cieta sirds kā Kitai un viņš necenstos tik ātri nosodīt māti. Viņš bija pavisam bez vainas. Viņš nekādas vēstules, kas visu izskaidro, netika sadedzinājis. Vai būtu iespējams aizrakstīt viņam, pateikt, ka māte ir dzīva? Vai arī las būtu galīgs neprāts?

Un — Martinš. Martinš, kuru viņa tik nepareizi novērtējusi. Vai tomēr būtu labāk palikt mirušai, kā teica Kita? Bet ja nu viņa maina savu lēmumu? Varbūt viņa padodas un visā atzīstas? Vai būtu godīgāk izstāstīt visu Martinam tagad, pašai izstāstīt, nevis pieļaut, ka viņš patiesību kaut kur saklausa?

Lēna bija Martinam apsolījusi, ka nekad viņu neatstās l)cz paskaidrojuma, bet viņš nebija zinājis. Vai tādas domas viņai rodas tikai tāpēc, ka Lūiss aizgājis? Vai varbūt Martinš tā nodomātu?

Nomoda stundās šādas un līdzīgas domas kā peles rosījās Lēnas galvā.

Un aizmigusi viņa bieži sapņoja, ka Lūiss atgriezies. Pamodusies nosalusi, krampju mocīta, Lēna saprata, ka tā nav taisnība. Kādu nakti viņa sapņoja, ka devusies atpakaļ uz Dzidrezeri: pie klostera izkāpusi, viņa gāja cauri pilsētai, garām ielai, kas veda uz Keliju māju, gar pastu, kur Mona Eica Lēnai deguna priekšā aizvēra durvis. Pastnieks Tomijs gribēja ar viņu runāt, bet Mona pasauca to atpakaļ; un pāri ceļam policijas iecirknī sakustējās aizkari, tomēr neviens neiznāca laukā sasveicināties. Misis Henlija uz veikala durvīm bija uzlikusi zīmi “Slēgts”, lai nebūtu jāsatiekas ar Lēnu.

Folija bāra durvīs stāvēja drūms ļaužu bariņš. Salivana remontdarbnīca bija pamesta tukša; Vola dzelzslietu tirgotavā visi viņai uzgrieza muguru; tēvs Beilijs aizsteidzās projām, lai

nevajadzētu viņu satikt; Lēna pārgāja ielas otrā pusē, ja gadījumā kāds vēlētos viņu ievērot, bet Pedlija krodziņa durvis bija ciet, un misis Diloņa nerunāja ne vārda. Dens un Mil-dreda O’Braieni viesnīcā novērsa skatienus.

Un tad viņa bija pie aptiekas. — Esmu mājās! — viņa sauca kāpņu apakšā. Atbildes nebija. Tad augšā parādījās Rita, ģērbusis melnā.

— Diemžēl jūs nedrīkstat ienākt, kundze ir mirusi, — viņa nopietni teica.

— Es esmu kundze! — sapnī iekliedzās Lēna.

— Es zinu, bet jūs nedrīkstat nākt iekšā.

Tajā brīdī Lēna nosvīdusi pamodās. Tā bija patiesība. Vairs nebūs nekādas dzīves. Tikpat labi Lēna varēja būt mirusi.

Lēnai ārkārtīgi pietrūka vēstuļu. Nebija jēgas ar cerībām iegriezties pie Aivijas. No Kitas vairs nekad nepienāks neviens sūtījums. Neviena jaunumu pārpilna vēstule mātes draudzenei.

Kitai arī pietrūka vēstuļu. Neviena, kam palielīties, ar ko papļāpāt un pastāstīt par visu to, kas viņu gaida nākotnē, par koledžu, Filipa O’Braiena sunisko uzticību, Klio pieaugošo valdonību. Lēna Greja, kam viņa rakstīja, būtu radusi kādu piemērotu rīcības plānu ikvienā gadījumā, ikvienā, izņemot, protams, pašu svarīgāko.

Vēstuļu trūkums bija ļoti jūtams. Māsa Madelēna vairs paslepšus neiedeva viņai Anglijas markas rotātu aploksni, ko Rita varētu pārnest mājās, lai izlasītu vēstuli savā istabā. Tā kā visas šīs vēstules pauda melus, tās zaudēja vērtību. Rita gandrīz nespēja domāt par tām. Viņa vairs neticēja Lēnai Gre-jai. Neticēja nevienā jautājumā.

No Filipa bija pienākusi atklātne. Viņš atradās Rilernijā.

Mīlā Kita!

Pa vasaru es strādāju šajā viesnīcā, kuru Tu redzi pastkartes otrā pusē. Iedomājies tik — mana viesnīca uz atklātnes! Kā es lielos!

Es nevaru vien sagaidīt, kad sāksies mācības. Un Tu? Mums būs daudz labāk nekā citiem, jo abi taču turēsimies kopā. Pārējiem nāksies meklēt jaunus draugus.

Ar mīlestību — Filips.

Mīla Kita!

Tavs tēvs man teica, ka pa mācību laiku Tu dzīvošot kopmītnē Mauntdžoiskvērā, kur, esmu pārliecināta, Tu jutīsies lieliski.

Es saprotu, kāda brīvības sajūta pārņem, ierodoties dzīvot Dublinas centrā — tālu projām no mājām un visa ierastā. Gribu, lai Tu zinātu, ka man ir ļoti ērts dzīvoklis. Rāt-mainā. Ja Tev jebkad sagribas atnākt pie manis, būšu ļoti priecīga. Visvairāk vēlos, lai Tu zinātu, ka es nesēdēšu mājās un Tevi negaidīšu. Darbs man beidzas pussešos, un ļoti bieži, ja ir labs laiks, es uz kādu stundu aizeju uz golfa klubu. Tāpat bieži eju uz kino vai ciemojos pie draugiem. Dažreiz kāds atnāk pie manis vakariņās.

Stāstu Tev to tādēļ, lai tu zinātu, ka nepūlos atrast sabiedrību, ne arī mēģināšu Tevi neizlaist no acīm, kamēr būsi Dublinā. Šis ir mans telefona numurs, ja gadījumā Tu vēlētos kādreiz atnākt uz maltīti.

Tevi mīlošā Mora.

Mīļais Maikl Salivan!

Tev raksta kāds laba vēlētājs. Tu esi redzēts dzeram atliekas no pudelēm pie dažādiem Dzidrezeres krogiem un bāriem.

Tas jāpārtrauc.

Nekavējoties.

Citādi tiks informēts seržants O’Konors.

Un tēvs Beilijs.

Un pats svarīgākais — tavs brālis, kurš tev tā sados pa kaklu, ka nezināsi, cik vecs esi. Tu esi brīdināts.

Mīļais Filip!

Lai ko mēs darītu, kad būsim Dublinā, mēs “neturēsimies kopāGribu, lai Tu to zinātu jau no paša sākuma un lai nav nekādu pārpratumu.

Ar mīlestību (tikai saproti to pareizi!) —

Kita.

— Stīvij, drīz man jāsāk strādāt Dublinā, — teica Rita.

— Ak Dievs! Tu te visu vadi vienkārši brīnišķīgi!

— Ir gandrīz pienācis laiks.

— Bet tā sieviete vēl nav ievākusies pie Martina.

— Ja tu runā par mis Heisu, viņi ir ļoti tuvi draugi. Bet tev taisnība — saderināšanās nav pasludināta... līdz šim.

— Es cerēju, ka tu paliksi šeit un palīdzēsi remontdarbnīcu turēt virs ūdens.

— Es tavai mātei nepatīku, Stīvij.

— Neņem viņu vērā! Es tā daru.

— Nav patīkami, ka lūdz iznest atkritumus, berzt kastroļus, ienest sauso veļu...

— Pag, pag, Rita, tu taču neko tādu nedari! Viņa tev lūdz to darīt, tu atsakies. Tā ir tāda kā rotaļa.

— Man tā nešķiet.

— Neticu! Ir kāds cits iemesls... tev piedāvā labāku darbu?

— Nē, ne gluži.

— Ko tu ar to gribi teikt?

— Es itin nekas nebiju, bet esmu panākusi, ka mani tagad vajag ņemt vērā. Gribu būt tur, kur mani patiesi ņem vērā.

— Es tev nemaksāju slikti.

— Ja es ietu uz ielas, man maksātu vēl labāk. Nauda jau

nav viss.

— Nu ja, es te sitos vai nost... Piekritu — man neiznāk laika būt laipnam.

— Pret klientiem tu izturies pavisam laipni, Stīvij. Tāpat pret tiem, kas varbūt varētu tev pagādāt izdevīgus darījumus.

— Taisnība gan. — Stīvijs bija pārsteigts.

— Un pret meitenēm, pie kurām kavējas tavi skatieni, un cilvēkiem, no kuriem tu gribi dabūt kredītu, vai tiem, kas varētu domāt par jaunas mašīnas iegādi.

— Acis tu esi turējusi vaļā.

— Jā, un redzētais man ne visai patīk.

— Ak kungs, Rita, man kauns! Vairāk man nav ko teikt.

— Liekas, tu tā patiešām domā, — sacīja Rita.

— Vai viss būs atkal labi? Mācību esmu saņēmis — turpmāk būšu kā viens zelta gabaliņš! — Stīvijs pasmaidīja savu siržu lauzēja smaidu.

— Tu vēl esi bērns, Stīvij. Man tas neder. — Rita pasmējās.

— Kas tad man būtu jādara?

— Nekas. Tikai dod man labas atsauksmes, un jau šovakar iešu projām. Viss ir priekšzīmīgā kārtībā.

— Fu taču mani nepametīsi!

— Vairāk tavu māti.

— Viņai ar to nav nekāda sakara.

— Tad viņai nav arī nekādas noteikšanas tavā kantorī.

— Kurš tev iemācījis būt tik nepiekāpīgai un sīkstai?

— Misis Makmahona, lai Dievs viņai žēlīgs!

— Šaubos, vai viņš tāds būs: viņa taču noslīcinājās.

— Stīvij Salivan, tu pārāk daudz pļāpā!

— Es maksāšu tev daudz vairāk. Paliec, Rita! Lūdzu.

— Nē, tomēr — paldies.

— Ko es dabūšu tavā vietā?

— Vecāku sievieti, vēl vecāku par mani.

— Cik tev gadu, Rita? Tu esi tikai meitene.

— Esmu vismaz gadus piecus par tevi vecāka.

— Tas mūsdienās ir nieks.

— Dabū kādu vecāku. Un tādu, kas noliek pie vietas tavu māti.

— Ko lai es rakstu atsauksmē?

— Man te jau ir uzrakstīts. — Rita viņam uzsmaidīja.

— Es nespeju noticēt, Rita! Patiešām ne, — Martins Mak-malions viņai teica.

— Man pienācis laiks iet projām, ser.

— Vai man kas jāsaka, lai tu paliktu?

— Viss, ko jūs darījāt, bija manis labā, bet es jums varētu sameklēt kādu vietā.

— Neviena nevar līdzināties tev, Rita.

— Es grasījos aizlikt kādu vārdu par savu māsīcu. Viņa varētu strādāt no rītiem — uzkopt istabas, izgludināt veļu un nomazgāt dārzeņus... jūs droši vien pats sarunāsiet... iespējams, jūs gribat, lai saimniekotu savādāk. — Vēl skaidrāk pateikt, ka pienācis laiks apprecēties ar Moru, Rita nevarēja.

Mora Heisa atplēsa vēstuli. Tā bija rakstīta ar rakstāmmašīnu, un uz aploksnes bija Dzidrezeres marka.

Jūs, misis Heisa, varbūt uzskaūsiet, ka šī vēstule ir neparasta, un, ja jutīsieties apvainota, tad esmu spriedusi nepareizi.

Mora steidza paskatīties, kas rakstījis šo vēstuli. Paraksts ‘Rita Mūra” viņai neko neizteica. Tad viņa aptvēra: meitene, kas vadīja Martina saimniecību, pavēstīja, ka aiziet. Paliekot divas brīvas vietas — saimniecības vadītājas un remontdarbnīcas kantora vadītājas vietas.

— Vai tu ar jauno Kitu Makmahonu labi saproties? — Dans O’Braiens vaicāja savam dēlam pēdējā vakarā pirms mācību sākuma koledžā.

— Ko tu gribi teikt?

— Tu zini — ko.

— Nē, nezinu vis, — Filips atbildēja.

— Labi, ņem vērā — es gribu jautāt: vai jūs abi esat nodomājuši pa īstam draudzēties?

— Un ja nu esam?

— Ja nu esat, es gribu, lai tu neaizmirsti, ka viņa varētu būt vieglprātīga kā viņas māte. Es nevēlos, lai tavs vārds tiek saistīts ar tādu kā viņas vārds!

— Paldies, tēvs.

— Nerunā ar mani tādā tonī!

— Kādā toni?

— Mildred, parunā tu ar viņu!

— Tam nav nozīmes. Viņš ir nolēmis būt tāds kā visi mūsdienu jaunieši.

— Māsa Madelena, — Kita teica, — es jums grasījos pastāstīt kaut ko par tām vēstulēm no Londonas.

— Jā?

— Es domāju, ka manas mātes draudzene tagad rakstīs man uz Dublinu, uz kopmītni.

— Jā, protams.

— Es tikai negribēju, lai jūs domātu, ka es no jums kaut ko slēpju.

— Nē, protams, nē... un bieži vien tas, kas šķiet sarežģīts, patiesībā ir gauži vienkāršs. — Māsa Madelēna neuzņēma pārāk nopietni savus pasta pakalpojumus. — Lai arī kā, Kit, kad tu būsi tik veca kā es un sarunāsies ar putniem, lapsām un tauriņiem, kas, vasarai aizejot, meklē siltumu zem jumta, tu vairs nespēsi atšķirt, ko droši zini un ko tikai nosapņo...

— Kā jums šķiet, vai visiem ir noslēpumi?

— Noteikti! Protams, daži ir svarīgāki par citiem.

Kita palūkojās mūķenē. Viņa gribētu pajautāt vēl kaut ko, bet tas nebija viegli. — Pieņemsim, ka jūs kaut ko zinātu... kas faktiski kaut ko izbeigtu... — Mūķenes ļoti zilajās acīs nekas nebija izlasāms. — Ja tā ar kādu atgadītos... vai tam vajadzētu mēģināt kaut ko izmainīt, visu pasakot, vai varbūt būtu labāk ļaut, lai viss notiek pats no sevis?

— Patiešām ārkārtīgi sarežģīts jautājums, — māsa Madelēna līdzjūtīgi sacīja.

— Bet, pirms jūs atbildētu, jums vajadzētu zināt ko vairāk... ja?

— Nē, nē! Nepavisam. Uz tādu jautājumu cita vietā es atbildēt nevarētu. Atrisinājums jārod katram pašam. Savā sirdī jau ikviens to tāpat zinātu.

— Ikviens varbūt zinātu, ko vēlas, bet, iespējams, tas nebūtu pareizi.

— Ja līdz ar to palīdzētu cilvēkiem un darītu viņus laimīgus... — Masa Madelēna apklusa.

Kitai galvā atkal pazibēja doma, ka savrupnieces vienkāršotie uzskati par Dieva likumiem varētu būt pilnīgi nepieņemami oficiālajai baznīcai.

Katru nedēļu Lēna nopirka laikrakstu. Viņa to izlasīja no sākuma līdz beigām, vēlēdamās, kaut tajā būtu vairāk ziņu par Dzidrezeri un mazāk par pilsētiņas apkārtni un tuvākajiem ciematiem.

Sākumā viņa lasīja baiļodamās. Baiļodamās, ka varētu atklāties liels vietējais skandāls. Tad, nedēļām ejot. Lēna saprata, ka Kita nav salūzusi zem smagās noslēpuma nastas. Nebūs atmaskojošu rakstu par milzīgo kļūdu, pirms daudziem gadiem identificējot līķi.

Lēna avīzē izlasīja, ka Svētās Marijas koledžā uzņemti divi studenti no Dzidrezeres. Kita bija minēta kā labi pazīstamā aptiekāra Martina Makmahona un viņa mirušās sievas Helēnas Makmahonas meita.

Viņa lasīja par jauno drenāžas sistēmu, kas uzlaboja ceļu stāvokli, un par ielu apgaismojuma ierīkošanai veltīto kampaņu. Lēna redzēja autobusa pieturas nojumes attēlu un lasīja sašutuma pilnās vēstules laikrakstam, kad tā bija sabojāta.

Un tad kādu dienu pilnīgi negaidīti viņa izlasīja par gaidāmajām Dzidrezeres aptiekāra Martina Makmahona un mis Moras Heisas laulībām. Loti ilgi Lēna palika pilnīgi nekustīgi sēžam. Tad viņa izlasīja šo ziņu vēlreiz.

Kitai vajadzēja būt stiprai meitenei, ja viņa spēja to mierīgi pieņemt. Viņas gados — pieļaut, ka tēvs piekopj divlaulību! Meitene taču zināja, ka māte ir dzīva, tomēr viņai pietiks drosmes stāvēt baznīcā un vērot laulību ceremoniju, kas būs viltojums. Viņai patiešām jābūt ārkārtīgi drosmīgai, ja jau viņa gatava stāties pretī baznīcas un valsts dusmām, kad patiesība nāks gaismā.

Vai arī Kita tik ļoti ienīda mati, ka piespieda sevi noticēt — viņa patiešām ir mirusi.

Kita zināja, ka rīkojas pareizi. Viņai par to nebija ne mazāko šaubu. Māsai Madelēnai taisnība: jāklausa savai sirdsapziņai.

Tomēr par kaut ko meitene raizējas. Ja nu Lēna... uzzinātu. Ja nu viņa vēlētos visu izjaukt. Viņa varēja uzrasties pēdējā brīdī. Nebūtu piedodams, ja Kita ļautu sabojāt tēva lielo dienu, padarot viņu un Moru par izsmiekla objektu. Bet tagad aizrakstīt mātei un lūgt viņu Kita nevarēja.

Toreiz Kita bija aizbraukusi, zinot, ka rīkojas pareizi. Māte viņiem vairs neeksistēja. Tagad vienkārši nebija iespējams krist ceļos un lūgties, lai viņa neatgriežas un neaizgaina laimi, kas tik vēlu beidzot atnākusi pie šīs ģimenes. Kita cerēs un lūgsies, kaut māte nekad neuzzinātu par kāzām. Kā gan viņa varētu uzzināt? Māte taču nesatikās ar Dzidrezeres iedzīvotājiem. Par kāzām jau nekur plašāk neziņos.

Pierastajā veidā par to lūgties nebija viegli. Kila sacīja garas lūgšanas, veikli izvairoties no Dieva likumiem, kas skāra laulību.

Dievs taču vēlēja visu to labāko, vai ne?

Lēna ilgi par to prātoja.

Martinš tur Moras roku un saka vārdus, ko saka jaunlaulātie visā pasaulē. Martinš ved Moru uz savām mājām, uz savu gultu. Mora sēž galda galā virtuvē... dodas uz Kitas izlaidumu, pērk Emetam drēbes.

Lēna sēdēja un smēķēja līdz vēlai naktij. Kas gan bija vēl viena negulēta nakts? To bija jau tik daudz!

No rīta viņa bija izšķīrusies. Pusdienas pārtraukumā ar autobusu aizbraukusi uz vienu no viselegantākajām tirdzniecības ielām, viņa pavadīja divas stundas, izvēlēdamās kleitu. Palūgusi pirkumu iesaiņot nosūtīšanai, Lēna pati aiznesa to uz pastu un uzrakstīja uz pakas: “Kitai Makmahonai, Viesnīcu

vadīšanas kursu 1. kursa audzēknei, Svētās Marijas koledža, Ka-talbrugastrīta, Dublina.” Un, daudz neapdomājusies, pievienoja zīmīti: “Man liekas, ka Tev patiks uzvilkt šo te kāzās. L.”

Lēna atstāja paku pasta darbiniekiem, pirms ienāca prātā pārdomāt.

Aivijai viņa neko nestāstīja — ne par kleitu, pat ne par kāzām. Likās, būs labāk, ja par to nerunās. Viņa pati tad nelikās tik neaizsargāta, viegli ievainojama.

Katru nakti Lēna sapņoja par bērniem. Emets viņu meklēja visur — pludmalē aiz klintīm, mežā aiz kokiem, visu laiku saukdams: — Es zinu, ka tu tur esi, lūdzu, nāc laukā, nāc atpakaļ, nāc atpakaļ! — Un Kita, ģērbusies jaunajā kleitā, kokaini stāvēja pie baznīcas vārtiem. — Tu nevari nākt iekšā, tu nedrīksti ierasties kāzās, tu tur netālu esi apglabāta! Atceries to un ej projām!

Mora Heisa daudz domāja par kāzām.

Tās būs nelielas, tomēr ne slepenas. Tām vajadzēja notikt Dublinā, tālu projām no pārmēru ziņkārīgajām acīm Dzidr-ezerē. Vedējmāte būs Liliāna, Pīters — vedējtēvs. Vai varbūt tā nebija pareizi? Pīters bija vedējtēvs Martina pirmajās kāzās, kad viņš apprecējās ar Helēnu, cerot uz visu to labāko. Bet — ja Pīters ne, kurš gan cits? Martinam cita tuva drauga ne Dzidrezerē, ne citur nebija. Atstumt Pīteru būtu neapdomīgi un nepareizi.

Mora ģērbsies krēmkrāsas kostīmā un zilā cepurē ar krēmkrāsas lenti.

Dublinas draugiem Moras laulības sagādāja pārsteigumu; viņi par prātīgo golfa spēlētāju Moru netika domājuši kā par iespējamu līgavu. Viņi uzzināja par jauko atraitni, mazpilsētiņas aptiekāru ar diviem bērniem, kuri Morai ļoti patika un, kā viņai pašai šķita, priecājās, ka viņa precas ar tēvu. Izbrīnījušies draugi uzzināja, ka Mora šajā pilsētiņā jau atradusi darbu. Ātros tempos augošā automašīnu firmā bija atbrīvojusies grāmatveža administratora vieta. Firma atradās tikai pāris soļu attālumā no mājām.

Moras māsa bija precējusies ar vietējo dakteri, un lur bija lieliskas golfa iespējas. Nelabprāt, tomēr kolēģi un draugi sāka priecāties par Moru. Tēvs Beilijs no Dzidrezeres ieradīsies kā viesis, bet salaulāšanu veiks Morai pazīstams priesteris no viņas Dublinas draudzes. Pēc tam restorānā kāzu mie-lāstā piedalīsies apmēram divdesmit cilvēki.

Mora bija izpētījusi 1939. gadā uzņemtās iepriekšējo kāzu fotogrāfijas. Tajās kāzās bija piedalījušies sešdesmit cilvēki. Mora pazina Martina brāli un māsas — izkliedus dzīvojošu, klusu ģimeni, kas sastapās tikai bērēs un kāzās.

Šajā kāzu viesu sarakstā viņu nebūs. Tas būtu gluži kā otrreiz prasīt dāvanu. Mora fotogrāfijās redzēja savu māsu Liliānu, kas izskatījās jauna un nevainīga, un Pīteru — diezgan bargu vēdējtēvu. Viņa redzēja līgavas māsu, kādu meiteni, vārdā Dorotija, bet visilgāk Moras acis kavējās pie daiļās Helēnas Hīlijas — sievietes, ko Martinš Makmahons tik neapvaldīti un nesaprātīgi bija mīlējis.

Kādu dienu pie ezera viņš Morai bija visu izstāstījis. Martinš bija patiess un godīgs pret visiem — pret Helēnu, sevi un Moru. Viņš atzinās, ka Helēna kā smilšu vētra pārņēmusi visu viņa būtību.

Moras acis pētīja Helēnas seju. Ko viņa bija domājusi, stāvot fotoaparāta priekšā? Vai cerējusi, ka nākamie gadi kopā ar tādu labu, laipnu vīru kā Martinš remdēs aizvainojumu, ko radījis vīrietis, kuru viņa mīlēja un vēlējās apprecēt, bet kurš viņu pametis? Ovāla seja lielām, tumšām acīm un mīļu smaidu. Bet ikviens, pat nedzirdējis visu stāstu, uzreiz varēja redzēt, ka sejas izteiksme nav tāda, kāda līgavai parasti ir kāzu diena. Tā lūkojas cilvēks, kurš domās atrodas kaut kur tālu projām un saredz to, kas citiem nav saskatāms.

Pārtraukusi domu plūdumu, Mora atgriezās pie viesu saraksta. Viesnīcas īpašnieki O’Braieni bija ielūgti tādēļ, lai tiktu pāri aizvainojuma sajūtai, ka šīs kāzas nenotiek pie viņiem. Arī jaunais Filips, kas kopā ar Kitu mācījās koledžā, varētu nākt. Mora pajautās Kitai. Bija gluži muļķīgi iedomāties, ka jaunieši bija cits citam tīkami tikai tālab, ka uzauguši kopā.

Ai vija piezvanīja Millera aģentūrai.

— Diemžēl viņa pašreiz runā ar klientu, misis Brauna, — teica Dona. — Vai kāds cits no mums nevarētu palīdzēt?

— Nē, mīļā, pasakiet, ka zvana Aivija. Tas aizņems tikai pusminūti.

— Misis Brauna, es zinu, ka jūs esat draudzene, bet pie misis Grejas atrodas ievērojams komersants, kas varētu ļoti noderēt darījumu lietās. Neesmu pārliecināta, vai viņa man — un arī jums — teiks paldies par traucējumu.

— Viņa būs mums pateicīga, — uzstāja Aivija.

— Misis Greja, misis Brauna ir ārkārtīgi neatlaidīga. Vai drīkst jūs uz īsu brīdi savienot?

— Paldies, jā, Dona. — Lēnas balsī nejuta piktumu.

Aivija zināja, ka Dona noklausīsies. — Ai, Lēna, atvainojiet, ka traucēju, bet ir ieradies misters Tīrons un meklē atslēgu. Es viņam teicu, ka esmu to atdevusi jums.

— Tā jūs arī izdarījāt, — skanīgā balsī Lēna apstiprināja.

— Es domāju, ka varētu pateikt misteram Tīronam, ap ci-kiem jūs pārnāksiet.

— Šovakar. Ātrākais astoņos. Un liels paldies, ka piezvanījāt, Aivij! — Lēna nolika klausuli.

Bet Aivija nesteidzās, kamēr nedzirdēja, ka arī Dona noliek klausuli. Aivija drūmi pasmaidīja. Vēl nekad viņām nebija nācies runāt šifrēti. Cik ātri Lēna bija aptvērusi! Viņas dažkārt bija jokojot atzinušas, ka izskatīgais Lūiss atgādina filmzvaigzni. Iespējams, Tīronu Paueru.

Aivija negrasījās Donai par prieku darīt viņai zināmu, ka misis Grejas nogrēkojies vīrs ir atgriezies. Aivija sevišķi negribēja, lai Dona vai kāds cits uzzinātu, cik dedzīgi un labprāt Lēna viņu pieņems atpakaļ.

Astoņos. Tas nozīmē, ka Lēna ies pie friziera.

Greisa bija filozofiski noskaņota. — Protams, es nedomāju, ka jūs rīkojaties muļķīgi. Gluži otrādi, es domāju, ka jums taisnība. Izskatieties, cik vien labi iespējams... tad, ja viņš paliks, jūs būsiet priecīga, ka esat papūlējusies. Ja nepaliks, jūs tik un tā izskatīsieties tik labi, ka nenāksies grūti atrast citu vīrieti.

— Es, protams, nevēlos citu vīrieti.

— Protams! — piekrita Greisa. — Tur jau tā lieta. Uz tā balstās visa pasaule, vai ne?

Ai vija bija uzgājusi augšā un sakopusi istabu. Viņa bija nospodrinājusi galdu, kas atradās pie loga, un tā vidū nolikusi stikla trauku ar rozēm. Viņa izgludināja vairākas Lēnas blūzes un uzklāja tīrus palagus, izsvieda vecu, steigā pagatavotu ēdienu paliekas un pussakaltušu cepumu paciņas un vietā pagādāja svaigu maizi, šķiņķi un tomātus. Un pudeli vīna. Lai neizskatītos tā, it kā Lēna būtu gaidījusi Lūisu, bet lai mājoklis nevēstītu, ka Lēna ir izmisusi.

Pēdējo gadu laikā Aivija nebija daudz skaitījusi lūgšanas, tomēr tagad visu dienu raidīja pret debesīm lūgumu, kaut Lūisa atgriešanās izdotos. Kaut šoreiz viņš atrastu ko tādu, kas viņu piespiestu palikt.

Ielas otrā pusē atradās kafejnīca, kur strādnieki tiesāja milzīgas sviestmaizes, piedzerdami klāt tēju no lielām krūzēm. Lūiss Grejs apģērba un tumšā iedeguma dēļ tur it kā neiederējās, tomēr tika gluži labi pieņemts, jo izturējās nepiespiesti, turklāt interesējās, kādas izredzes uzvarēt nākamās dienas sacīkstēs ir kādam zirgam. Ar acs kaktiņu viņš vēroja 27. namu.

Viņš tur sēdēja jau veselu stundu. Aivija bija teikusi, ka Lēna pārnākšot astoņos. Lēna nezināja, ka viņš atgriezies. Ieraudzījis viņu nākam, Lūiss atvainojās un steidzās pāri ielai. Viņš gribēja Lēnu panākt, kad viņa kāps augšā pa kāpnēm.

Viņš manīja Lēnas kājas pazūdam aiz stūra.

— Lēna! — viņš klusi uzsauca.

Starojoša un pašpārliecināta viņa paskatījās apkārt. Sieviete, uz kuru atskatītos ikviens vīrietis. Viņas mati, kurus Lūiss vienmēr apbrīnoja, spīdēja, seja bija nevainojami uzposta. Neviena cita sieviete, atgriezdamās mājās pēc garas darbdienas, tā neizskatījās. Piegājis Lēnai klāt, Lūiss nostājās viņai cieši blakus. No Lēnas nāca svaiguma smarža, lielajās acīs vīdēja interese un izbrīns.

— Nu, nu, nu, — viņa lēni novilka.

— Tu neiegāji pie Aivijas.

— Nē, katru vakaru es to nedaru. — Viņi sarunājās kā seni draugi.

— Vai varu ieiet? — Lūiss pamāja uz dzīvokļa pusi.

— Lūis, tās ir tavas mājas. Protams, tu vari ienākt. — Kā viņa bija iemācījusies tā tēlot? Lēna brīnījās pati par sevi.

— Es atdevu savu atslēgu Aivijai. Viņa teica, ka tā ir pie tevis.

— Tā arī iet. — Ieejot tikko sakoptajā dzīvoklī, Lēna juta mīlestību pret labo sievieti apakšstāvā. Viss bija sagatavots sa-labšanai, solījumiem, apgalvojumiem, mīlas naktij. Un tur, uz kamīna malas, uzreiz acīs krītoša, mazā stikla trauciņā atradās Lūisa atslēga. Lēna tūlīt piegāja, paņēma atslēgu un iedeva to Lūisam.

— Es atvedu šampanieti, — teica Lūiss.

— Jauki. — Lēna veselu dienu bija nocietinājusi, dresējusi sevi, lai saglabātu mieru.

— Es nolēmu: ja tu ļausi man atgriezties mājās, mēs to nosvinēsim, bet, ja neļausi, es šampanieti izdzeršu mierinājumam. — Lūiss zēniski pasmaidīja.

Lēna arī viņam uzsmaidīja. Tas atgādināja viņas iešanu pie friziera un sejas masāžu. Kā jau Greisa bija teikusi: ja Lūiss paliks, frizūra noderēs svētkiem, ja ne — mierinājumam. Ļoti līdzīgi.

— Tad nosvinēsim, — Lēna ierosināja un mazliet aizgrieza seju, kad Lūiss nāca viņu apskaut. Lēna nevēlējās, lai Lūiss redz, cik ļoti viņa alkst turēt to tik cieši skavās, ka viņam aizrautos elpa. Lēna alka skūpstīt viņa lūpas, acis, kaklu, lēni novilkt viņam drēbes un ieiet guļamistabā. Bet tad liktos, ka viņa ir pārmēru dedzīga.

Lūiss pacēla galvu, lai noskūpstītu Lēnu uz lūpām. — Es esmu muļķis, Lēna, — viņš atzinās.

— Ne vairāk kā lielākā daļa no mums.

— Šīs ir manas mājas. Es to zināju jau piecas minūtes pēc aiziešanas.

— Un tagad tu esi atgriezies.

— Vai tu nevēlies zināt... dzirdēt?

— O nē, es pavisam noteikti negribu zināt... Un tagad, vai tu ieliesi man glāzi šampanieša — vai ari viss ir tikai tukši solījumi?

— Lēna, tukšu solījumu vairs nebūs, — Lūiss sacīja. — Es mīlēšu tevi mūžīgi un nekad neiešu projām.

Kita bija izpalīdzīga. — Ko tu gribētu, lai es velku mugurā? — viņa jautāja Morai.

— Ai, Kit, ko vien vēlies! Kaut ko jauku, kas noderētu arī pēc tam.

— Nē, tā ir tava lielā diena, tev jāpasaka! — Kita uzstāja. Moras acis pildījās asarām. Viņa pūlējās kaut ko teikt, bet vārdi neradās. — Un tēta, — Kita piebilda. — Tikai vīrieši nemaz svarīgas lietas neievēro. Pasaki man, vai varu kaut ko darīt, lai šī diena izdotos jauka!

— Tu priecājies, ka es precos ar tavu tēvu, — tas tad arī padara šo dienu jauku, — beidzot atguvusi balsi, teica Mora.

— Un Emets arī priecājas. Viņš vienkārši galīgi nespēj neko izteikt vārdos.

— Zēni atceras māti savādāk.

— Nē, tā nav, viņam bija tikai deviņi gadi, kad tas notika. Un es vienmēr biju viņai tuvāka. Es viņu labāk sapratu, Emets jau vēl bija tīrais bērns. Viņš tikai uztvēra māti: re, kur mana māmiņa... Viņš nepazina māti kā cilvēku — tā kā es.

— Es ceru, viņa justos apmierināta, ka Martinš no jauna apprecas. Redzi, es esmu pavisam citāds cilvēks, nav ne runas, ka es varētu būt otra Helēna.

— Noteikti viņa būtu apmierināta, — Kita apliecināja.

Pati sev meitene vaicāja, kāpēc viņa nestājas ceļā šīm

grēcīgajām laulībām. Dievkalpojumā bija tāda vieta, kad tiek jautāts, vai kādam ir zināms iemesls, kas traucētu savienot šo pāri.

Kad priesteris uzdos šo jautājumu, Kita, kas zināja, ka viņas tēvam ir dzīva sieva, klusēs. Kita taču bija vaicājusi māsai

Madelēnai, un viņa bija atbildējusi, ka jādara, kā pašai liekas pareizi.

Atbildība bija milzīga, bet Kita to uzņemsies.

Koledžā Kita iedzīvojās pavisam viegli.

Pašā pirmajā nedēļā viņa sastapa meiteni, vārdā Frenkija Berija; viņai bija zibošas acis un apņēmīgs gars. Frenkija bija iecerējusi reiz doties uz Ameriku un, virzoties no viena krasta līdz otram, pa ceļam uzņemties dažas labas viesnīcas vadību.

— Vai tev liekas, ka mēs to spēsim? — Kita šaubījās.

— Protams, spēsim! Vai tad mēs nenokārtosim eksāmenus, kas dos pašu augstāko kvalifikāciju pasaulē? — Frenkija nepazina šaubu.

Kitu tas iepriecināja. Nevajadzēs raizēties, ka pēc divarpus gadiem viņa paliks bezdarbniekos un nāksies paklausīgi atgriezties Dzidrezeres viesnīcā un strādāt kopā ar briesmīgajiem Filipa vecākiem, varbūt pat apprecēties ar Filipu, lai visus apklusinātu.

Arī Filipam koledžā patika. Viņš Kitai lepni parādīja uzšuves ar savu vārdu, kuras pats bija darinājis. — Tu mums esi īsts dārgums! — Kita ķircināja zēnu. Filips nosarka, un viņa nokaunējās. Vai nebūtu brīnišķīgi, ja Filipam iepatiktos Frenkija? Kita pūlējās savest abus kopā, tomēr nekas nesanāca. Frenkija dzīvoja vienā mājoklī ar divām meitenēm, Filips bija apmeties tēvoča mājā, bet Kita — kopmītnē.

Dublinā netrūka ko darīt. Bija grūti izvēlēties. Kita bija norunājusi satikties ar Ritu. Pēc lekcijas Filips viņu pacietīgi gaidīja.

— Nē, Filip. Esmu norunājusi ar kādu tikties. Goda vārds!

— Ar ko?

— Kā, lūdzu?

— Es domāju, vai ar kādu, ko es pazīstu? — Filips saprata, ka jautājums skanējis pārmēru īpašnieciski.

— Īstenībā — jā. Ar Ritu Mūru.

— Ritu — jūsu kalponi?

— Jā. — Kitai nepatika vīzdegunīgais tonis, kādā viņš to pateica: ļoti līdzīgi savai mātei.

— Jūs droši vien satiksieties kafejnīcā... un kopā... — Filipu ļoti pārsteidza tik liela demokrātija.

— Nē, protams... Es apsēdīšos pie galdiņa, palūgšu, lai viņa mani apkalpo, un tad ēdīšu viena pati.

— Es tikai pajautāju.

— Un saņēmi atbildi, — īsi attrauca Kita.

Rita gribēja visos sīkumos uzzināt, kā veicas darbs Peg'ijai, kura ieradās katru dienu uz dažām stundām.

— Kā tu domā, vai mis Heisa kaut ko izmainīs?

— Es ceru, — atbildēja Kita. — Man gribētos, lai viņa izveido savas mājas, nevis tikai pārceļas uz mūsu mājām.

— Viņa uzlūgs mani uz kāzām, — Rita sacīja.

— Es zinu. Ko tu vilksi mugurā?

— Es redzēju kādu kostīmu. Taisni kā radīts tādam gadījumam. Un varbūt izdosies dabūt piemērotas kurpes. Kostīms ir gaiši zaļš. Un ko tu pati vilksi, Kit?

— Vēl nezinu. Tētis man iedeva naudu, lai nopērku tērpu, bet vēl neesmu atradusi tādu, kas man patiktu.

Nākamajā ritā koknlžā Kila uzzināja, ka viņai pienākusi paka.

Ieraudzījusi, ka tā ir no Londonas, viņa aiznesa paku uz sieviešu ģērbtuvi, kur, sirdij smagi dauzoties, to atvēra. Ko ir sagatavojusi Lēna Greja? Kāds briesmīgs noslēpums tur gaidīja, lai visus satriektu?

Izbrīnījusies viņa izsaiņoja pelēki balto zīda kleitu un izlasīja zīmīti. Kleita neizskatījās īpaša, taču tas nebija svarīgi; svarīga bija zīmīte.

Es domāju, tev varbūt patiktu to uzvilkt kāzās. L.

Kita lasīja un pārlasīja zīmīti.

Tā nozīmēja: māte dod kāzām savu svētību. Helēna Mak-

mahona pavēstīja: kāzas var notikt, viņa neiejauksies. Asaras plūda pār Kitas vaigiem, un tās bija atvieglojuma asaras.

Viņa vēlreiz palūkojās uz kleitu. Zīds, varbūt pat īsts zīds. Kleita laikam gan maksāja veselu bagātību. Viņa to šovakar uzvilks un tad izdomās, ko rakstīt atbildē.

Ja viņa vispār rakstīs.

Par tādu dāvanu pienācās rakstīt un pateikties. Varbūt tieši to Lēna vēlējās.

Klio kopmītne atradās netālu no universitātes. Tur dzīvoja meitenes no visas Īrijas, dažas nāca no ļoti lepnām ģimenēm. Lielākā daļa nekad nebija dzirdējusi par Dzidrezeri. Daudzas meitenes bija mācījušās internātskolās un pazina cita citu. Nebija nemaz tik viegli sadraudzēties. Tāpat notika arī lekcijās. Tīrais brīnums — likās, ka visi pārējie jau cits citu pazīst.

Pirmās dienas Dublinas universitātē Klio sagādāja daudz mazāk prieka, nekā viņa bija cerējusi. Pirmo reizi mūžā viņa jutās mazliet vientulīgi. Un pirmo reizi saprata, ka ir niecīga zivtele lielā dīķī, kuram pat nevarēja saskatīt krastus.

Viņa centās sevi uzmundrināt ar domu: lai cik slikti klātos pašai, Kitai noteikti iet daudz ļaunāk pie tiem briesmīgajiem viesnīcu cilvēkiem, kas sabraukuši no visas Īrijas. Un piedevām vēl viņai jāuzturas otrā O’Konelstrītas galā, jūdzēm prom no vietām, kur kaut kas notiek.

Kita devās uz vakariņām ar Filipu O’Braienu. Viņa ielūdza Filipu un teica, ka pacienās viņu.

— Ko tas nozīmē? — Filips ar aizdomām vaicāja.

— Es gribu ar tevi nopietni aprunāties, un, ja es būtu tava viešņa, man liktos, ka tu esi mani ielūdzis tā, kā uzaicina uz randinu.

— Bet tu jau arī esi mani ielūgusi, vai tas nav viens un tas pats? — viņš iebilda.

— Tu zini, ka nav vis! — Kita stingri noteica.

Filips bija garš, vasaras raibumi viņam piestāvēja labāk nekā agrāk, mati vairs neslējās gaisā, un sejā vairs nemanīja ap-

jukumu. Viņam piemita humora izjūta. Daudzējādā ziņā Filips bija lielisks draugs. Izņemot vienu jomu, un tieši par to Kita gribēja runāt.

— Es ēdīšu spageti, — ielūkojusies ēdienkartē, Kita pavēstīja.

— Iespējams, tas ņemts no bundžas, — Filips iebilda.

— Jauki. Man patīk spageti no bundžas. Daudz vieglāk ēdams.

— Tikai koledžā tā nesaki. Citi vēl nodomās, ka esam īsts tumsoņu pāris.

— Tieši par to es arī gribu ar tevi runāt.

— Par ko? Par spageti?

— Nē, par tiem vārdiem, kurus tu minēji, — tumsoņu pāris...

— Daudzi ir no Dublinas vai citām lielpilsētām. Viņi uzskata, ka visi, kas nāk no tādas pilsēteles kā Dzidrezere, ir tumsoni.

— Es nedomāju vārdu “tumsonis”, mani uztrauc vārds

tt — • n

pans .

— Ar to apzīmē divus cilvēkus. — Filips bija sarūgtināts.

— Mūs abus ar to neapzīmē. Man priekšā ir visa dzīve un pietiekami daudz, par ko uztraukties. Es negribu būt pārī ar tevi, ne arī visu citu.

— Nesaprotu, kas tur tik briesmīgs... — viņš iesāka.

— Nav nekā briesmīga, bet tā ir divu cilvēku vienošanās, nevis vienas personas pieņēmums, kuram otrs bez domāšanas seko.

— Vai tu būsi mana meitene? — Filips jautāja.

— Nē, Filip.

— Kāpēc?

— Es gribu būt viena pati, gribu būt bez drauga.

— Mūžīgi?

— Nē, mūžīgi ne, bet līdz tam laikam, kad es kādu satikšu, un tas varbūt būsi tu, un mēs vienosimies.

— Bet tu mani jau esi satikusi! — Filips likās pavisam apjucis.

— Filip, es esmu tava draudzene, nevis tava meitene. Un, ja tu sacīsi: bet tu esi meitene, es ar dakšiņu izbakstīšu tev acis!

— Es vienmēr gribēšu, lai tu esi mana meitene, — Filips vienkārši teica. — Tu vari aiziet, vienalga, ar ko, bet es vienmēr būšu Dzidrezeres viesnīcā, un varbūt mēs pat varēsim apprecēties.

— Filip, tev ir astoņpadsmit gadi. Neviens astoņpadsmit gados neprecas.

Pienāca viesmīle.

— Cilvēki, kuri viens otru mīl, apprecas astoņpadsmit gadu vecumā. — Filips nepievērsa uzmanību meitenei, kura turēja gatavībā mazo pasūtījumu blociņu.

— Viņi tā nedara, ja vien nav stāvoklī.

— Mēs varētu būt stāvoklī. Lieliska ideja! — Filips bija kā spārnos.

— Jēzu! — iesaucās viesu apkalpotāja. — Es atnākšu, kad jūs pievērsīsieties mazāk dramatiskiem jautājumiem, piemēram: ko jūs pasūtīsiet vakariņās.

— Vai visi tur ir šausmīgi lauki? — Klio interesējās. Viņas abas ar Kitu dzēra kāliju Graftonstrītā.

— Beidz teikt “tur”! Man vajadzēs mazāk laika, lai aizietu līdz savai koledžai nekā tev līdz tavējai.

— Jā-a, bet kādi viņi ir?

— Galvenokārt ļoti jauki. Diezgan daudz jāmācās. Nākas koncentrēties, bet es ceru, ka pieradīšu.

— Un ko tu darīsi pēc tam? Es domāju — kur tu pēc tam tiksi?

— Ak kungs, kā lai es zinu, Klio? Es tikai nedēļu tur mācos. Un kā būs ar tevi? Ko tev dos humanitāro zinātnu bakalaura grāds?

— Moras tante teica, ka tas būs lielisks pamats, lai tiktos ar ļaudīm.

— Mora apgalvo, ka neko tamlīdzīgu nav sacījusi.

— Es gribētu, lai tu man aiz muguras neizpļāpā visu, ko tev izstāstu. Viņa ir mana tante, kā tu labi zini.

— Un būs mana pamāte. — Abas iesmējās. Viņas ķildojās gluži tāpat kā septiņu gadu vecumā.

— Varbūt mēs tā turpināsim mūžam, — Klio teica.

— Jā gan! Kad būsim vecas dāmas, pavadīdamas brīvdienas Francijas dienvidos, strīdēsimies par guļamkrēsliem saulē un saviem pūdeļiem, — piekrita Kita.

— Tu nu gan tiksi vaļā no iedomīgā, vecā Dzidrezeres viesnīcas īpašnieka Filipa O’Braiena...

— Kāpēc tu neiztēlojies mani par veselas viesnīcu virknes īpašnieci?

— Sievietes ar to nenodarbojas.

— Un tu? Vai tu būsi apprecējusies ar kādu piemērotu puisi — humanitāro zinātņu lietpratēju?

— Augstais Dievs, nē! Starp tiem neviena piemērota nav. Es meklēšu juristu un mediķu vidū.

— Ārsta sieva? Klio, tev nemūžam nepietiks pacietības! Paskaties vien, ar ko jāsamierinās tavai mātei!

— Ķirurga sieva, speciālista sieva... Es visu esmu pamatīgi apsvērusi, — Klio sacīja. Tad jautāja: — Ko tu vilksi mugurā?

— Tādu pelēkbaltu kleitu.

— No kāda auduma?

— Zīda, kaut kāda zīda.

— Paskat tikai! Kur tu tādu dabūji?

— Nelielā veikaliņā kādā nomaļā ielā, — Kita izvairīgi atbildēja.

— Tu taču netaisies būt pārāk šika, ko?

— Kleita izskatās jauka. Piemērota kāzām. — Kita aizstāvēja tērpu.

— Pelēks un balts — šķiet, izklausās, tu gatavojies kļūt par mūķeni.

— Laiks rādīs.

— Vai nav jocīgi, ka tavs tēvs no jauna precas? — Anna Kelija vaicāja Einetam, kad abi satikās Diloņa pārtikas preču veikalā pie saldumu letes.

— Kā to saprast — jocīgi? — Emets gribēja zināt. Anna bija glīta. Viņai bija blondi, cirtaini mati un brīnišķīgs smaids. Pēc kāzām viņi zināmā mērā būs radinieki.

— Nu, vai tu sauksi viņu par māmiņu?

— Ak Dievs, nē taču! Mēs jau tagad saucam viņu par Moru.

— Un vai viņa gulēs tava tēva vai mātes istabā? — Anna vēlējās uzzināt ik sīkumu.

— Es nezinu. Neesmu prasījis. Domāju, ka tēta istabā. Tā precēti cilvēki dara.

— Kāpēc tava māte tā nedarīja?

— Viņa bija saaukstējusies, negribēja, ka pielīp arī tētim.

— Saaukstējusies? Visu laiku?

— Tā viņa man sacīja, — neko neslēpjot, atbildēja Emets. Kaut kas Annā izmainījās. — Jā, ar dažiem cilvēkiem tā

ir, — viņa piekrita, un tad abi draudzīgi sāka apspriest dažādu šķirņu īrisu labās īpašības.

Misis Diloņa viņus vēroja. Šie abi gan neizskatījās pēc tādiem, kas izdevīgā brīdī no letes nočieps pusi gardumu, bet nekad jau nevarēja zināt.

Saderināšanās gredzenu Mora nevēlējās. — Mēs tam esam pārāk nobrieduši, — viņa sacīja Martinam.

— Mēs neesam veci, tā nesaki.

— Es neteicu “veci”, es sacīju, ka mums nav jāsaderinās... Mēs saprotamies vārda īstajā nozīmē.

— Neaptveru, kā tu spēji tik ilgi gaidīt un būt tik saprotoša, kamēr es uzvedos kā niekkalbis! — Martinš brīnījās.

— Kuš, mēs par to jau esam gana runājuši. Tev bija daudz vairāk kas sakārtojams nekā man. — Mora tagad varēja būt augstsirdīga, garie Martina neizlēmības mēneši bija galā. Tagad viņš bija pilns apņēmības darīt Moru laimīgu. Viņš zināja, ka tas ir iespējams. Un, kas attiecās uz Moru, viņa gandrīz nespēja noticēt savai veiksmei: bija izdevies padzīt savas priekšgājējās — skaistās un nemierpilnās sievietes rēgu. Tagad Martinš un Mora rudens vakarā varēja pastaigāties ezermalā, piepeši neapstājoties un neatceroties, ka šeit bija aprāvies Helēnas mūžs.

— Es gribu, lai kāzu diena būtu tava pati labākā diena.

— Tā arī būs, — Mora apgalvoja.

— Ļauj man uzdāvināt tev pāris dārglietu, ja jau tu nevēlies briljanta saderināšanās gredzenu. Es gribu, lai tev ir kas vairāk par vienkāršu laulību gredzenu. Kā tu domā, vai tev patiktu briljanta piespraude? — Martina seja pauda vēlēšanos iepriecināt viņu.

— Nē, mīļais. Patiešām nē.

— Kārbā atrodas Helēnas dārglietas. Tu to zini. Kā būtu, ja es aiznestu tās pie juveliera un palūgtu iztaisīt kaut ko pavisam atšķirīgu? Tad tu neuztrauktos par cenu. — Martinš tagad spēja brīvi pieminēt Helēnu, viņa seju vairs nesašķo-bīja grimase.

— Nē, Martin. Tās pieder Kitai. Viņai tās kādreiz jāsaņein. Varbūt tad, kad viņai paliks divdesmit viens gads. Pēc trim gadiem. Tev mātes dārglietas jāatdod viņai. Kita ar prieku tās nēsās. Neliec tās pārtaisīt. Man ir pietiekami daudz dārglietu.

— Tās visas kaut kur tur ir. Es pat neesmu paskatījies.

— Jauki. Atstāsim dārglietas līdz Kitas divdesmit pirmajai dzimšanas dienai. — Mora tās tomēr bija apskatījusi un skumīgi aptaustījusi. Markazīta piespraude, medaljons, saspraude, auskaru pāris, tie varēja būt īsti rubīni, bet varbūt arī ne.

Visvairāk Mora ievēroja divus gredzenus — saderināšanās un laulību. Helēna Makmahona tos nebija paņēmusi līdzi tajā vakarā, kad ar laivu iebrauca ezerā. Mora prātoja, vai seržants Sons O’Konors un Dublinas detektīvi savā laikā par to painteresējās. Skaidrs, ka cilvēks nodomājis pats izbeigt dzīvi, ja jau viņš novilcis no pirksta un atstājis vērtīgas dārglietas.

— Vai tu uzlūgsi uz kāzām Stīviju Salivanu? — Klio vaicāja savai tantei.

— Nē. Par to mēs ilgi spriedām. Viņš ir mans nākamais darba devējs, tāpēc man būtu jāsaka “jā”, bet, tiklīdz iedomājos viņa māti, es saku “nē”. Viņš ir kaimiņš, bet kāds viņam briesmīgs mazākais brālis!

— Viņš ir neprecējies un pavisam glīts, — Klio piebilda.

— Jā gan, bet klīst runas, ka viņš ņem un pazūd no sa-

viesīgiem vakariem kopā ar jaunām lēdijām. — Tagad Morai bija labi zināma visa Dzidrezeres pasaule.

— Visu labi apsvēruši, mēs ar Martinu izšķīrāmies viņu neaicināt.

— Moras tanī, kā tu varēsi strādāt pie viņa! Viņš taču nav itin nekas!

— Un kā tu vari tā runāt... tāda jauna meitene! — Moras acis bija kļuvušas vēsas. Klio pārāk vēlu aptvēra, ka savu tanti nav novērtējusi pareizi. Moras tantei pasaule nebija omulīga un tenku pilna kā Klio mātei. Viņa pļāpāja pavisam maz un nekādā ziņā nedomāja, ka daži cilvēki ir pieņemami, bet citi nav.

Visu nedēļu pirms kāzām uz aptieku plūda kāzu dāvanas. Morai un Martinam svarīgāki likās tām pievienotie vēlējumi. Ļaudis izteica prieku, ka divi tik jauki cilvēki beidzot atraduši laimi. Pēdējos gados Mora itin bieži bija viesojusies pilsētā, un vispār viņa bija uzaugusi tikai pāris jūdžu attālu. Martinš Makmahons nebija meklējis svešinieci.

Tā kā iepriekšējā reizē.

Mona, pasta darbiniece, atsūtīja porcelāna tases; tās noderēšot jaunajai misis Makinahonai. Mildreda O’Braiena bija izvēlējusies nelielu sudraba tējkarošu komplektu. Voli uzdāvināja stikla saldumu trauku ar sudraba rokturi. Kaut gan parasti, ja svinības notika Dzidrezerē, Ilikiji atsūtīja gaļu, šoreiz viņi dāvināja kaut ko aizdomīgi līdzīgu bērnu ratiņu pledam.

No Pedlija pienāca četras brendija un četras viskija pudeles; viņš jutās drošs, ka līgavainis un līgavas svainis bez kādām pūlēm ik gadu izdzers viņa krodziņā tikpat daudz. Māte Bernarda ar draudzi dāvāja izšuvuma paraugu, brālis Ilīlijs un viņa skola — grāfistes vēstures grāmatu, misis Hen-lija no audumu veikala — kastroļu komplektu, māsa Madelē-na — lielu baltu viršu ceru un puķupodu, kur tos iestādīt. Lai gan ticēt, ka balti virši nes laimi, esot māņticība, tie vismaz varētu būt jauks viņu laulību simbols, kurš katru gadu atgādinātu par laimīgo likteni, kas viņus savedis kopā.

Kita domīgi skatījās uz viršiem. Māsa Madelēna zināja, ka tās Dieva acīs nebūs laulības, un tomēr neiebilda.

Dažreiz Kitai likās, ka pasaule grīļojas.

— Tu man neko nestāsti par Dzidrezeri, — sestdienas rītā Lūiss pārmeta Lēnai.

— Es to darīju, mīļais, bet tu sacīji, ka tas ir pārāk ikdienišķi.

— Nu, šis tas bija... tu zini, tie sīkumi... bet es jau neesmu pavisam nejūtīgs. Es saprotu, ka tu domā par bērniem un Martinu.

— Palaikam domāju, — Lēna piekrita.

— Neatstāj mani ārpusē... Es gribu teikt, ka mani interesē viss, kas attiecas uz tevi. Es tevi patiešām mīlu, — viņš kā aizstāvēdamies teica.

— Es zinu.

— Kā tu zini? — Šķita, ka Lūiss īsti netic.

— Es zinu tāpēc, ka tu atgriezies. — Atkal bija tā, it kā viņa atkārtotu kaut ko iemācītu. Īstenībā jau viņa arī atkārtoja Lūisa vārdus. Kādēļ lai es atgrieztos, ja nemīlētu tevi?

— Nu tad labi. — Bet Lūiss bija vērīgs. Šorīt Lēna šķita pavisam jocīga.

— Kā tev liekas, kā tur tagad izskatās?

Lēna viņā ilgi nolūkojās. Vienu brīdi viņa apsvēra, vai nepateikt Lūisam, ka vienpadsmitos dienā viņas vīrs tiks salaulāts ar Moru Heisu un ka viņa iztērējusi veselu nedēļas algu, lai savai meitai Kitai nopirktu kleitu, ko valkāt kāzās. Lēna prātoja, vai, atklādama Lūisam svarīgāko savā dzīvē, varētu viņu tā piesaistīt, ka viņš spētu atteikties no šīs pasaules daudzajām izklaidēm. Bet pārdomu brīdis bija īss. Lēna zināja, ka tas nav iespējams. Viņa negūs cerēto atsaucību. Drīzāk gan sekos pārmetumi un apvainojumi, ka Lēna noslēpusi laktus par gadiem ilgo saraksti ar savu meitu un par satikšanos ar viņu Londonā.

— O, manuprāt, gluži tāpat kā vienmēr, — viņa atbildēja. — Kā jebkurā parastā sestdienā Dzidrezerē.

Stīvijs Salivans teica, ka viņš tik un tā būšot Dublinā, tāpēc, aizvedīšot līgavu uz baznīcu un pēc tam abus uz svinībām.

— Mēs nevaram to pieņemt, Stīvij... — Martinš sāka protestēt.

— Ak kungs, Martin, tā taču ir tik lieliska un ērta kāzu dāvana! Ļaujiet man to izdarīt!

Stīvijs bija izskatīgs, melnīgsnējs tagad divdesmit vienu gadu vecs puisis ar gariem, tumšiem, pār acīm krītošiem matiem. Zēna gados Stīvijs bieži bija dzirdējis, kā dzēruma dusmu uzplūdos tēvs izteica aizdomas, ka māte gulējusi ar klejojošajiem čigāniem... Vai citādi dēls varētu būt viņam tik maz līdzīgs? Stīvijs bija dzirdējis arī mātes atbildi: tik briesmīgi esot bijis gulēt ar savu vīru, ka jāšaubās, vai viņa atkārtotu tādu piedzīvojumu ar kādu citu. Stīvija paša seksuālā pieredze lika viņam domāt, ka māte dzīvē daudz ko zaudējusi, ja viņa patiešām tā uzskatīja. Taču savas domas viņš paturēja pie sevis.

— Uz mani tu vari paļauties, Mora! Tev negribēsies ielaisties darīšanās ar tiem Dublinas zeļļiem.

Viņa jutās pateicīga. Būs patīkami pa ceļam uz baznīcu redzēt sev blakus draudzīgu seju. Viņa jau iepriekš no Dublinas dzīvokļa bija pārvedusi uz Dzidrezeri vajadzīgās mantas. Dzīvoklis tika pārkrāsots un izīrēts kādam jaunam pārim, kas jau bija tur ievācies. Mora cerēja, ka nākotnē dzīvoklī varētu apmesties Kita un Klio. Tas viņām būtu izdevīgi: dzīvoklī bija divas guļamistabas, un tas atradās pilsētas centrā. Bet padomājot Morai likās, ka meitenes, iespējams, pēc temperamenta nebija piemērotas viena otrai. Abu starpā notika rīvēšanās, kas liecināja nevis par īstu draudzību, bet gan par vēlmi gūt virsroku. Mora vēl šo domu neierosinās, līdz meitenes būs izlēmušas ko vairāk par savu nākotni.

Stīvijs ieradās viesnīcā pēc Moras, ģērbies tumšā uzvalkā, kas gandrīz līdzinājās formastērpam.

— Tu izskaties lieliski, Mora!

Stīvijs bija pirmais, kuru Mora savā kāzu dienā satika, un, lai gan viņš gandrīz vai vēl bija bērns, viņa jutās iepriecināta. Viņas seja un kakls piesārta.

— Paldies, Stlvij.

— Es priecājos, ka mani darbinieki prot uzcirsties.

Lielajā baznīcā Kita un Klio stāvēja blakus.

Kopš ierašanās Klio nebeidza prašņāt par kleitu.

— Kas tas bija par veikalu?

— Ai, es taču tev teicu — šķērsielā.

— Tev ausis kust no meliem.

— Kādēļ man būtu jāmelo?

— Tādēļ, ka tā tu esi taisīta.

— Pajautā citiem! Pavaicā tētim. Pavaicā Morai.

— Tu arī viņiem sameloji. Šī ir patiešām laba, eleganta kleita. Tā maksā veselu bagātību. Vai tu to nozagi?

— Tu esi šausmīgi samaitāta. Aizveries un ļauj man priecāties par sava tēva kāzām!

Tajā brīdī viņas ievēroja, ka nelielais baznīcēnu pulciņš apgriežas. Brāļa pavadībā nāca Mora 1 leiša. Pie altāra margām, platu smaidu sejā, stāvēja Martinš Makmahons.

— Viņa izskatās lieliski, — pačukstēja Klio. — Brīnišķīgs tērps.

— Viņa to droši vien nozagusi. Lielākā daļa no mums tā izdarījušas, — augstprātīgi atteica Kita.

Ārā pie baznīcas Stīvijs turēja atvērtas mašīnas durtiņas.

— Es nezināju, ka viņš arī būs, — Filips sacīja Klio.

— Viņš tiek visur. Ja tev netrūkst nekaunības un esi tik uzkrītoši izskatīgs, tad visa pasaule vaļā.

Filips izskatījās sarūgtināts.

— Vai tā ir viņa mašīna?

— Jā, — Klio balsī skanēja nicinājums. — Salivana autoservisam jāsaprot, ka cilvēku dzīvē un darbībā ir reizes, kad nepieciešama augstākā klase.

— Vai sievietēm viņš patīk?

— Jā, bet tikai ļoti primitīvā veidā. Es viņam ne tuvumā neietu. Viņš ir salaidis ar ikvienu kalponi no šejienes līdz Dzidrezerei un atpakaļ.

— Vai tu gribi teikt — gulējis ar viņām? — Filipa acis iepletās pavisam apaļas.

— Tā esmu dzirdējusi.

— Un neviena... hnnn... nepalika stāvoklī?

— Acīmredzot ne. Un, ja arī palika, mēs to neuzzinājām.

Mora bija labi izvēlējusies viesnīcu. Lielā, gaišā telpā ar

dīvāniem un krēsliem, kas apvilkti ar raibu kokvilnas mēbeļdrānu, tika pasniegts heress. Viesu apkalpotājas apstaigāja telpu, pārliecinādamās, vai glāzes viņiem piepildītas. Kad viesi devās iekšā, lai sēstos pie galdiem, viņus sagaidīja vēlā rudens ieslīpie saules stari, kas iespīdēja pa logiem.

Ļoti rūpīgi bija pārdomāts, kādā kārtībā viesi sēdēs. Kita un Emets sēdēja katrs savā pusē Ritai. O’Braieni tika izšķirti, lai nevarētu viens otru apveltīt ar nikniem skatieniem. Liliānu Keliju nosēdināja blakus divām Moras kolēģēm, lai viņas varētu apspriesties par Dublinas veikaliem un zirgu skriešanās sacīkstēm.

Tika pasniegts greipfrūtu kokteilis, tad cālis, šķiņķis un saldējums ar šokolādes mērci. Kāzu torte bija pavisam neliela — vienā kārtā.

— Nebūs nekādas vajadzības vienu kārtu paglabāt līdz raudzībām, — Mildreda O’Braiena paskaidroja galda kaimiņam, kas apmulsis pamāja ar galvu.

Runas bija ļoti vienkāršas. Pīters Kelijs sacīja, ka ilgā laika posmā šī ir pati laimīgākā diena; cik jauki, ka viņa draugs atradis savu mūža partneri. Visi aplaudēja.

Martins pateicās ikvienam, kurš bija atnācis novēlēt viņiem laimi. īpaši iepriecinoši esot tas, ka Morai Dzidrezerē jau ir draugi: savā ziņā viņa it kā atgriezīsies mājās. Visi jau domāja, ka runas beigušās, bet tad piecēlās Mora Makmahona. Viesi sarosījās. Sievietes reti uzstājās sabiedrībā. Līgavas — nekad.

— Es vēlētos pievienot Martina pateicības vārdiem savus un pateikt, ka šī ir vislaimīgākā diena manā mūžā. Bet visvairāk pateicības esmu parādā Kitai un Emetam Makmaho-niem par to, ka viņi neatteica man savu tēvu. Viņi ir Martina un Helēnas bērni un tādi paliks vienmēr. Es ceru, ka mātes atmiņa neizbālēs nekad. Viņiem un mums visiem. Kitas un Emeta bez viņas nebūtu. Bez Helēnas Martinš nebūtu izjutis savas pirmās laulības laimīgos gadus. Es pateicos viņai par vi-

su, ko viņa mums devusi, un ceru, ka viņas dvēsele jūt, ar kādu siltumu mēs šodien viņu atceramies. Un jums visiem es apsolu, ka darīšu visu, lai Martinš būtu laimīgs, jo viņš to pelnījis. Viņš patiešām ir labs cilvēks.

Iestājās klusums, jo visi juta, cik dziļas jūtas pauž šie vārdi. Tad viesi ilgi aplaudēja un pacēla glāzes. Un pianists stūrī uzsita pāris akordu, lai klātesošie varētu n Ddziedāt vairākas dziesmas. Mora bija pārbaudījusi: Martina un Helēnas kāzās netika dziedāts.

Stīvijs Salivans gaidīja ārā. Mora nebija pārģērbusies. Kāzu kleita bija pilnīgi piemērota ceļošanai. Ceļasomas jau bija sapakotas un novietotas mašīnas aizmugurē.

— Tu, Kit, izskaties gluži neatvairāma, — Stīvijs teica.

— Labāk jau gan atvairi mani, — Kita deva padomu. — Vai tu aizvedīsi viņus uz vilcienu?

— Tā gan man netika teikts.

— Vai tad tu nevedīsi viņus uzsākt medus mēnesi?

— Tieši tā.

— Bet?

— Bet ne jau uz staciju — uz lidostu.

— Lidostu?! — Kita bija pārliecināta, ka viņi dosies uz Galveju.

— Viņi brauc uz Londonu, — Stīvijs paskaidroja. — Vai tad tev tas netika pateikts?

Meiva Binčija DZIDRAIS EZERS Pirmā grāmata

SIA MADRIS

Reģistrācijas apliecība Nr. 40003292668. Aspazijas bulvārī 24, Rīgā, LV-1050.

Iesieta SIA “Tijx)grāfija Rota”

Iespiests a/s “Kvadra Print”, Vienības gatvē 11, Rīgā, LV-1004.

1

Gray (angļu vai.) — pelēks; branti (angļu vai.) — brūns.

Content

Binčija Meiva Dzidrais ezers - Pirmā grāmata

1. nodaļa

2. nodaļa

3. nodaļa

4. nodaļa

Piektā nodaļa

Sestā nodaļa

1