Sakse Anna

Dzirksteles naktī Kopoti raksti-3

Anna Sakse

Dzirksteles naktī

.

1

Tilciens lraucās rudenīgās nakts tumsā kā nebeidzamā tunelī. Kupejā pie loga sēdēja Agnese Vīksna un, rūtij pieplakusi, neatraudamās ar acīm tvarstīja dzirksteļu spietus, kas reizēm paspruka no lokomotīves dūmeņa. Kāds skaistums! Kāds neizsakāms skaistums! — viņa jūsmoja, vērodama sarkano dzirksteļu deju melnajā fonā. Kāds skaistums un spēks!

Sis bija Agneses otrais brauciens ar vilcienu. Pirmo reizi viņa brauca pirms mēneša, arī uz Rīgu, likt iestāšanās eksāmenus augstskolā. Tāpat kā toreiz, viņu ari tagad aizrāva vilciena trauksulīgais spēks, lokomotīves varenās elsas un vagonu riteņu ritmiskā klaboņa. Likās, tā varētu joņot bezgalībā un ari tad neapniktu sēdēt pie loga un skatīties uguns un nakts krāšņajā ainā.

Vai jums, jaunkundzīt, miegs vēl nenāk? laipni iejautājās vecīga zemniece, kas sēdēja Agnesei pretim.

Agnese jutās nepatīkami iztraucēta. Kāpēc cilvēkiem gribas runāt, uzmākties svešiem, uzzināt, vai tiem nāk miegs, cik tālu brauc, no kurienes, kāpēc, un tā bez gala un bez jēgas. Saraukusi uzacis, viņa papurināja galvu, ar to likdama saprast, ka sarunās ielaisties nevēlas. Vecenīte laikam aptvēra, ka atdūrusies uz nerunīgu meiču, un steidzās paskaidrot:

Es gribēju jūs palūgt, ja nu jūs neguļat, uzmest acis ari manam kurvītim. Saka jau, ka tagad tādi laiki, ka vilcienā aci no pieres zogot ārā.

Ka tad, ka zog! — vecenītes blakussēdētāja, drukna pusmūža sieviete, strauji atvēra acis un nosēdās taisnāk.

— Man pašai pagājušo reizi nozaga miltu maisiņu. Es nemaz nezināju, ka sola apakša uz otru pusi iet cauri, noliku maišelīti uz grīdas. Gribu Rīgā ņemt ārā — kur tev dies, nav.

— Ak tēvs, tēvs, kā pēc kariem tā pasaule samaitāta, — nopūtās vecīte.

— Vai tad kādā darīšanā braucat vai pie radiem? — apjautājās jaunākā.

— Pie dēla braucu, kā tad citādi, — vecākā steidzās stāstīt ar acīm redzamu prieku, ka atradusi cilvēku, kas interesējas par viņas gaitām. — Slims esot, tā atrakstīja. Vasarā nebrauca uz mājām, gribot sapelnīt sev skolas naudu.

— Vai tad augstskolā iet dēls? — dzīvi iejautājās kaimiņiene.

— Kā tad, ka augstskolā, ne bez lepnuma atbildēja vecīte un nez kāpēc nopūtās. — Nu, bija uzdomājis, un vai tad vari atturēt? Netika jau viņš ne tajā ģimnāzijā vai kā viņu tur sauc gājis. Pats mājās mācījās. Saka, grāmatas man jāpērk, tā mana alga par celmu laušanu. Mums jau tā jaunsaimniecība purvs un celmi. Mājas jāceļ, kas tur nav darba.

— Jā, tad jau nu gan ... — druknā novilka ar vien aldzīgu līdzjūtību.

— Pats jau teica Emīlitim — vai tu mūsu dzīvi neredzi vai negribi redzēt? — vecenīte runāja, vairs daudz nedomādama, vai kāds vēlas klausīties vai ne. —* Bet dēls saka — gan es izlauzīšos, nemaz nebēdā. Pirmo vasaru vēl atbrauca uz māju. Sienu pļāva. Man lopu aploku uztaisīja. Varen darbīgs. Bet tā jau bija. Strādāt nostrādāja, bet, kad nu rudenī jābrauc uz Rīgu, mēs nekur nevaram skolas naudu sagrābāt. Tāpēc šopavasar atrakstīja, ka lūkošot algas darbā kaut ko nopelnīt. Es domāju, ka tiks pie rakstu darbiem, bet esot truļus dziniis Vecākos — tas tur pie jūras esot. Laikam sasvīdis un atdzisis, un nu guļot slims. Es jau saku — mājās tik grūti strādāja, bet nekas nekaitēja. Laikam taču labāk paēdis bija.

— Jā-ā, — nožāvādamās piekrita druknā.

— Kāpēc cilvēkiem tā gribas runāt? — domāja Agnese, kuru traucēja vecītes grūto gaitu apstāsts. — Kāpēc nevar klusēt? Kas citiem daļas, ka viņas jaunsaimniecība cel-

mājā, ka viņas Emīls saslimis, trulus dzīdams? Neviens viņai nepalīdzēs, ko tad vēl gausties?

— Tagad jau visi traki uz studēšanu, — ar trīsreizējām žāvām miegu nokratījusi, ierunājās druknā. — Jāsaka, dažam pakulu bikses kājā un zila putra vēderā, bet štu-den-te, — pēdējo vārdu viņa stiepa un skaldīja balsienos, lai uzsvērtu, ka tādiem pakulbikšiem gan neklātos virināt augstskolas durvis. — Jā, uz to študierēšanu kā traki, — viņa atsāka. — Es jau smejos — drīz mums visi kalpi būs študierēti, baltos elsiņos un šlipsēs ies mēslus kraut vezumā. Vai tam pašam jūsu dēlam nevajadzēja apdomāt, kāda tēvam tā muiža?

— Es jau arī teicu, lai apdomā, — vecīte nopūtās.

— Bet vai tad var atturēt?

— Jā, ko tas viss maksā, to ne iedomāt nevar, — lūpas uz priekšu sastiepusi, druknā savu teicienu it kā izpūta. — Mums, jāsaka, mājas nav jāceļ, zemes arī trīs simti pūrvietu ...

— Trīs simti! — vecā sasita rokas.

— Trīs simti divdesmit, — stāstītāja papildināja.

— Bet tās divdesmit mēs neskaitām, tur pērngad izcirta mežu un kamēr ataugs ... Jā, un tad vēl ir bijušas reizes, kad vecais krājkasē aizņēmies naudu. Vienreiz pat, Verners atraksta, — papiņ, šoreiz glāb, man viens tāds goda parāds jānomaksā. Bet mums pašreiz tā: Alisi tikko iesvētīja, tur kleita, tur balle, dāvana, lērumu naudas izmaksāja. Bet cūka nenobarota, āboli vēl nav gatavi, par sviestu pienotavā jau izņemts — nu it nekur ķert. Vecais saka, — lai Vernis pagaida. Bet es saku, — nē, tā nevar. Par velti viņš neraksta — papiņ, glāb. Tur vajag kam būt. Tā i bija otra vēstule klāt. «Ja tu nesūtīsi naudu, tad brauc pakaļ manam līķim,» tā rakstīja.

— Ak tēvs, ak tēvs! — satraukta iesaucās vecīte.

— Jā, tas maksā, tas maksā, — noslēdza Vernera māte.

— Tāpēc jau es saku, — ko tur lien uz augstskolu tādi, kam naudas nav? Mums, paldies dieviņam, vēl viss...

Agnese neizturēja. Kā dzelta viņa uztrūkās un izskrēja vagona gaitenī. Pagāja tālāk no savas kupejas durvīm, jo likās, tām cauri laužas pašapzinīgās saimnieces lielīgā tarkšķēšana. Piespiedusi seju vēsajai rūtij, viņa mēģināja iegremdēties nakts un dzirksteļu vērošanā, atsaukt

pirmītējo skaistuma un spēka izjūtu. Bet tā neatgriezās. Ausīs skanēja druknās saimnieces teiciens: «Ko tur lien uz augstskolu tādi, kam naudas nav?» Arī viņa bija no «tādiem». Pēc provinces vidusskolas beigšanas gadu nodzīvojusi tēva amatnieka mazmājelē, it ka gaidīdama, ka no pūrvietas zemes, kas viņiem bija, varēs piekrāt naudas maku tik pilnu, lai varētu bez bēdām studēt. Ak debess, kāpēc gan dzīve iekārtota tik rupji, ka pat skaistuma un zinību alkas maksā naudu?

Agnese atcerējās strīdu ar savu zīmēšanas skolotāju vidusskolā. Bija sarīkota skolēnu un paša skolotāja zīmējumu un gleznu izstāde. Arī viņas puķes -— baltās pīpenes un zilie zvaniņi, zem stikla ierāmēti, karājās pie sienas starp citiem skolēnu zīmējumiem. Kādā dienā zīmēšanas skolotājs viņai pateica, ka šīm puķēm radies pircējs. Tas bija dziedāšanas skolotājs, kurš. ka vēlāk Agnese nojauta, gribējis nabadzīgo meiteni neuzkrītoši atbalstīt ar dažiem latiem, kas tai ļoti būtu noderējuši. Bet toreiz viņa sašutusi noraidīja laipno piedāvājumu.

Kā var par mākslu ņemt pretim naudu? nosarkdama viņa iesaucās. Māksla ir daļa no cilvēka dvēseles un vai ar dvēseli var tirgoties?

Skolotājs viņā paskatījās ar izbrīnu.

Savāds uzskats, viņš teica un paraustīja plecus. — Vai gan mākslinieks var dzīvot no gaisa un mākslas mīlestības? Vai varbūt viņam būs jāiet atejas tīrīt, lai nopelnītu dienišķo maizi?

Tik rupji atbildēja skolotājs mākslinieks, un kopš tā laika Agnese viņu nicināja. Viņa nicināja ari dabas zinātnes, dusmodamās, ka tās izklāsta skolēnu priekšā tauriņu un vaguliņu zarnas, bet neapjūsmo grāciju un skaistumu, ar ko viņus apveltījusi daba. Aizrautīgi viņa klausījās vienīgi literatūras skolotājā, kas veselu gadu klasei stāstīja par Portiku, par viņa bālajiem zēniem un sapņotājiem, par viņa filozofijas neizsmeļamajiem dziļumiem. Agnese atcerējās, kā viņas domrakstus par dažiem Portika darbiem «Pērļu zvejnieku» un «Nebijušais un divi vientuļi» lasīja klasei priekšā kā paraugus. Un nu viņa brauc uz augstskolu, varēs iegremdēties lielo Eiropas filozofu gudro domu atvaros. Mākslas, literatūras

bagātības, galvaspilsētas kultūra atvērsies viņas priekšā kā teiksmains zieds.

Agnese vairs neredzēja dzirksteļu rotaļu nakts melnumā. Savās domās viņa jau bija aizsteigusies priekšā laikam un telpai. Šaurais vagona gaitenis pārvērties augstskolas auditorijā, kur viņa klausās sirma profesora lekciju. Ko īsti lasa profesors, to viņa nedzird, bet tomēr tas ir kaut kas ļoti gudrs. Agnese uzsūc sevī katru vārdu un ir laimīga, jo viņai līdzās sēž un tikpat uzmanīgi klausās viņas mīļākais cilvēks Oļģerts Pūris, kuru viņa mīl kopš skolas gadiem un kurš reiz viņu mīlēja.

Agnese juta sirdi sažņaudzamies sāpīgā smeldzē, kas viņu mocīja jau veselu gadu. Jā, no ta laika, kad Oļģerts aizbrauca uz Rīgu un iestājās juridiskajā fakultātē, kaut gan viņa to lūgtin lūdza studēt filozofiju, jo jurisprudence viņai likās advokātu veikalnieku audzētava, kur cilvēks pamazām zaudē ideālismu un kļūst par aprēķinātāju, praktiķi, kas gatavs aizstāvēt blēžus un zagļus, ja tikai viņam par to samaksa.

Kopš Oļģerta aizbraukšanas uz Rīgu Agnese nebija viņu sastapusi. Tikai divas vēstules viņš atrakstīja paša sākumā un tās pašas tādas, ka varētu pat skolotājam lasīt priekša. Vairāk viņa nesagaidīja arī pēc tam, kad, atmetusi pašlepnumu, aizrakstīja viņam, pirms bija saņēmusi atbildi uz savu pēdējo vēstuli. Aizrakstīja tik kvēlu ilgu, neapdzisušas mīlas un pusizteiktu cerību pilnu vēstuli, ka likās, Oļģerts nevarētu neatbildēt, ja viņam kaut cik būtu dārgas senās atmiņas vakars Agneses istabiņā, kad viņš, samulsis un piesarcis, pirmo reizi izteica vārdus — es tevi mīlu, pavasara nakts Gaujas līcī, kad viņi satikās zem ziedošas ievas un vairākas stundas klausījās lakstīgalas nebeidzamajā dziesmā. Bet Oļģerts klusēja, un Agnese veltīgi staigāja garo ceļa gabalu uz pastu, turp — apslēptas ticības nesta, atpakaļ — vilšanās smaguma piemirkusi.

Tomēr viņa nebeidza cerēt un gaidīt, jo nebija beigusi mīlēt Oļģertu ar pirmās mīlestības nesavtīgo, vienreizējo spēku. Kā visiem jauniešiem, kas mīl dziļi un nopietni, viņai likās, nav bijis pasaulē tādas mīlas, kā tā, kas saista viņu pie Oļģerta, un, ja par mīlu saka, ka tā ir stiprāka par nāvi, tad viņas mīla būs stiprāka ne tikai par nāvi,

bet par pašu dzīvi, tā atkal satvers Oļģertu sava spožuma staros, izraus no tās vides, kas viņu patlaban tur gūstā, un atvedīs atpakaļ pie viņas. Viņus saistīs neiztraucējama harmonija — Oļģerts izstāsies no juridiskās fakultātes un pārnāks filozofiskajā. Viņš kaunēsies par saviem vārdiem, ko teica, sūtīdams iestāšanās dokumentus universitātei: «Filozofijai nav nākotnes. Kas es būšu, to izstudējis — nabaga skolotājiņš, ko partijas svaida pēc savas patikas. Jurists, tas pavisam cita lieta. Vari būt advokāts, vari iekļūt tiesnešos vai prokuroros, un tad partiju blēži katrs lūgs savam bērnam par krusttēvu.»

Agnese ilgi, vēl tagad neticēja, ka Oļģerts tādus vārdus būtu runājis pats no sevis. Šo gudrību viņam būs iedvesis brālēns, kas jau vairākus gadus studēja un vasaras brīvlaikos zaļumballēs dižojās ar krāsainu korporācijas cepuri.

— Traucies ātrāk, vilcien! — Agnesei gribējās saukt, tik ļoti visa viņas būtne steidzās turp, kur satiks Oļģertu, saņems viņa roku, cieši paskatīsies acīs, un varbūt nevajadzēs pat vārdu, lai viņš saprastu, ka novirzījies no sava īstā ceļa. Viss būs tik labi, aizgājušā gada ciešanas izklīdīs kā migla bez miņas un jausmas.

Koridora galā atvērās durvis un, ielaizdams sev pa priekšu platu svaiga gaisa strūklu, vagonā ienāca jauns cilvēks. Blāvās nakts lampiņas gaismā seja nebija lāgā saskatāma, bet Agnese viņu pazina pēc gaitas, pēc kustībām, pēc uzsvērtās nevērības apģērbā, ko skolas direktors pat sauca par nevīžību. Tas bija Valdis Cīrulis, kādreizējais Agneses skolas biedrs.

— Agnese sapņo? — Valdis sveiciena vietā zobgalīgi apjautājās un sniedza platu plaukstu. Agnese juta, ka viņas šaurā roka pilnīgi pazūd sastrādātajā, no mazotnes darba izplestajā «ķepā», kā Valdis arvien pats mēdza saukt savu roku.

— Kurp braukdama? — Valdis turpināja tikpat strupi.

— Uz Rīgu. Studēt, — Agnese atbildēja un sakaunējās, ka pēdējais vārds bija izskanējis tik lepni.

— Ko studēsi?

— Filozofiju.

— Ha-ha-ha! — Valdis sāka locīdamies smiet, un Agnese tikai tagad pamanīja, ka viņš visu laiku bija turē-

jis viņas roku savējā un palaida vaļā, pat drusku atgrūda, kad viņa bija pateikusi, ka studēs filozofiju.

Kāpēc tu smejies? — viņa apvainota sarauca uzacis.

— Tāpēc, ka tu maksāsi lekciju naudu par to, lai tev iemāca galdiņus dancināt un garus saukt.

Agnesei likās, ka Valdis joko, bet viņa nesaprot joka nozīmi.

— Visa viņu filozofija nav vairāk nekas kā spiritisms, — Valdis paskaidroja. — Teisms, deisms, panteisms, panenteisms — es nesaprotu, kas tur ko studēt. Izmācies katķismā pirmo bausli, un visa viņu filozofija tev ir rokā.

— Kas tie tādi «viņi», ko tu tik ļoti nicini? Runā skaidrāk! — Agnese sapīkusi pavērās Valdī.

— Rīt pat tu viņus sastapsi un, acis mirkšķinādama, klausīsies, ka iesākumā bija dievs un dievs bija tas iesākums, — izsmieklā dzirkstošām acīm Valdis teikuma pēdējo daļu noskaitīja mācītāja toni. — Tie taču ir tavi filozofijas profesori.

— Tu maldies, — Agnese pavīpsnāja, — es nestudēšu teoloģiju, bet filozofiju, un tas nav viens un tas pats.

- Ak meitiņ, meitiņ, nemaz nevajadzēs daudz ūdens izdzert, lai saprastu, ka mūsu universitātē tas tomēr ir viens un tas pats, — Valdis līdzjūtīgi pašūpoja galvu. — Ja tikai...

— Kas «ja tikai»? — Agnese skarbi jautāja.

— Ja tikai viņi tavas smadzenes nepārvērtīs tādā pašā biezputrā ...

Teikuma nobeigumu Agnese nedzirdēja. Atkal kāds ienāca vagonā. Kāds, ko viņa būtu saskatījusi starp tūk stošiem cilvēku, kura soļus būtu pazinusi vistumšākā naktī, — ienāca Oļģerts Pūris. Agnese vairs pat nemanīja, ka viņai līdzās stāv Valdis Cīrulis, kā hipnotizēta viņa skatījās pazīstamajā sejā, pazīstamajā stāvā, kas vienmērīgā gaitā nāca tuvāk. Viņa gaidīja, bija pārliecināta, ka Oļģerts apstāsies, sniegs roku, sāks runāties, Valdis aizies, un viņi paliks te divi vien. Oļģerts vairs bija tikai dažu soļu atstatumā, un Agnese redzēja, ka tas ar nepatīkamu interesi uzlūko Valdi, it kā parausta plecus, pēc tam, jau līdzās ticis, pacēla pret viņu vien mazo, melno cepurīti un, nomurminājis «pardon», aizgāja garām.

Noklaudzēja durvis vagona otrā galā, un Agnesei likās, ka viņa uz mūžu ieslēgta skumjā, krēslainā telpā, kur pie griestiem raustīdamās blāvo petrolejas lampiņa un caur divkāršo, netīro logu nekad neielauzīsies saule.

— Tas arī jau paspējis apkorporēļoties! Fuksis! Dabūs laizīt komiltoņu piespļautās glāzes, — viņa dzirdēja Valdi nicīgi nosakām, bet nesaprata, ko tas nozīmē.

— Par ko tu runā? — Agnese jautāja un atmodās no sastinguma tikai tad, kad Valdis paskaidroja:

Par to tur sprukstiņu. Par Pūri. Tikko iespēra kāju augstskolā, tā.korporelis gatavs. Karjerists!

— Tu laikam sevi uzskati par vienīgo krietno un gudro cilvēku pasaulē! Agnese iezvērojās niknumā. Viņai gribējās apvainot, aizdzīt šo puisi, kas tik dzēlīgi, tik nekrietni izteicās par Oļģertu. Un ne tikai tas. Ja viņš nebūtu te gadījies, nebūtu piesējies ar savu apnīkstošo, visu kritizējošo pļāpāšanu, Oļģerts būtu apstājies, sniedzis roku, palicis te. Bet ko tad viņam bija darīt, ieraugot savu mīļo tādā jaukā divatībā? Katrs inteliģents cilvēks saprot, ka citu sarunās nav jāiejaucas. Un, ja Oļģerts būtu snie dzis roku viņai, tad būtu tāpat jāsasveicinās arī ar Valdi. Bet Agnese zināja, ka Oļģertam pret Valdi bija kāds neizskaidrojams naids. Valda tēvs bija nošauts piektajā gadā. bet Valdis pats deviņpadsmitajā gadā strādājis pagasta izpildu komitejā par ziņnesi. Ne tikai Oļģerts, daudzi zēni skolā Valdi saukāja par komunistu un katordznieku, jo pēc padomju varas krišanas viņš bija apcietināts un dažus mēnešus noturēts cietumā.

Es laikam tevi traucēju, — Valdis ierunājās, un viens viņa lūpu kaktiņš palika saraukts uz augšu.

Agnese klusēja.

— Nu ko tad, neņem ļaunā, — Valdis pamīņājās uz iešanu un tomēr vēl negāja, laikam gaidīdams, ka viņu aicinās palikt.

Agnese paskatījās lūdzošām, gandrīz asaru pilnām acīm, kas tik nepārprotami runāja: «Nu ej taču, liec mani mierā,» — ka Valdis strauji paspieda viņas roku un aizgāja.

Agnese palika pie loga. Iestāstīja sev, ka kupeja nevar iet, jo ceļa biedres būs savas dzīves viena otrai izstāstījušas un nu uzklups ar jautājumiem viņai. Bet redze un

dzirde bija saasināta uz durvīm, pa kurām izgāja Oļģerts un pa kurām viņa gaidīja to atgriežamies.

Svīda jau rīts. Palsa rudens gaisma spiedās cauri rūtīm, kas likās gadiem ilgi netīrītas. Vilciens skrēja garām mājām, kuru logos kā vilku acis gailēja sarkanas uguntiņas. Satuntuļojies stāvs ar degošu skalu rokā iznāca pa durvīm un gāja pāri pagalmam. Pazīstamas un skumjas lauku dzīves ainas. Tagad arī tēvs ir piecēlies un mazās lampiņas gaismā lokās pār skrūvsolu ar ēveli, bet māte iet uz kūti slaukt govi. Vieni palika vecīši, un viena ir viņa, kas brauc meklēt lielāku gaismu, meklēt dzīves jēgu, kura gaišu padarītu ceļu pat tad, ja acis būtu aklas.

Kad parādījās Rīgas priekšpilsētas nami, Agnese iegāja kupejā, lai savāktu vienuviet savus kurvjus un saiņus. Abas sievas jau bija saposušās un stāvēja pie loga.

— Diez, diez, vai Vēmis būs vēstuli saņēmis, — bažījās druknā.

— Mans Emīlītis nu gan nebūs pretim, — otra runāja savu. — Es pat nerakstīju, ko tur slimu traucēt.

Arī Agnese ar bažām domāja, vai krustmāte būs atnākusi viņu sagaidīt. Ja neviena nebūs pretim, kā viņa iekļūs tramvajā ar saviem saiņiem un kurvjiem, kur bija saliktas gan drēbes, gan grāmatas, gan ēdamas lietas.

Smagi elsdama un tvaika mutuļus virpuļodama, lokomotīve ieripoja Rīgas stacijā un apstājās. Pirms kāds paspēja izkāpt, vagonā sabira nesēju bars rupjos priekšautos un augstās cepurēs ar numuru priekšā.

Kam vajag nesēja? Kam vajag nesēja? — sauca vairākas balsis.

Agnese gribēja paskatīties pa logu, vai neieraudzīs uz perona krustmāti, bet kupeja pēkšņi kļuva krēslaina — logam priekšā nostājās druknā saimniece un izmisīgi dauzīja pa to ar dūrēm, saukdama: — Verni! Verni! Es te esmu! Es esmu te!

Pasažieru drūzmai cauri lauzdamies, kupejā ienāca sārts, apaļvaidzīgs jauneklis platā, pelēkā mētelī un zaļā cepurītē ar trīskrāsainu lentu ap malu. Sveiciena vietā viņš īgni sarauca tumšās uzacis un pārmetoši teica:

— Bet, mamma, cikreiz es neesmu tev teicis, ka vajag braukt otrā klasē! Kā tas izskatās!

Nu. ko tu, Vernīt. dusmojies, — mīlestībā staro-

dama, māte labināja sapīkušo dēlu. — Trešajā klasē iznāk lētāk.

— Man ir nesējs, — dēls strupi paziņoja un, atpakaļ pagriezies, nokomandēja: — Nāciet te paņemt mantas.

Kupejā ienāca jauns cilvēks nesēja formā un, siksnu noraisījis, gribēja to apmest lielākajam kurvim, kad otra braucēja iesaucās:

— Emīlīt! Ko tad tu?

Jaunā cilvēka bālā seja pietvīka. Zem augstās cepures tā it kā saruka vēl šaurāka, un pat pēkšņajam piesarkumam bija grūti noslēpt nesen pārciestās slimības pēdas.

— Māt, es nezināju, ka tu iebrauksi, — viņš neveikli nomurmināja.

— Nu, ātrāk, ātrāk! Laiks ir nauda! — likdamies neredzam mātes un dēla sastapšanos, Verners mudināja nesēju.

— Piedodiet, man jāpalīdz mātei. Paņemiet citu nesēju, — tas atvainojās.

— Kā citu nesēju? Jūs esat krāpnieks! Es jūs nodošu policijai! — niknumā zvērojošām acīm ierēcās Verners, un Agnesei likās, ka viņa balss skan kā skārds.

Emīls samulsa. Vainīgi uzsmaidījis mātei, viņš veikli apjoza siksnu ap Vernera mātes kurvi un, apmetinādams tās otru galu ap čemodānā rokturi, teica: — Tu pagaidi, māmiņ, es tūliņ būšu atpakaļ.

Agnese paņēma divus savus saiņus un izsteidzās no kupejas. Viņa bija pamanījusi krustmāti un steidzās to notvert. Ātri sasveicinājusies un atstājusi saiņus uz perona, viņa veikli ielēca vagonā atpakaļ un paķēra tur palikušo kurvi. Gribējās ātrāk tikt prom no cilvēkiem, kas īstenībā bija sveši un tomēr arī kaut kā pazīstami, un tāpēc neveiklais stāvoklis, kādā tie bija nokļuvuši, likās pazemojošs.

Garām pagāja Oļģerts. Agnese nopriecājās, ka tas viņu nepamanīja. Viņas pašaustais un pašu krāsotais mētelis ceļā bija saburzījies, apputējis un no maisos ievīstītajiem saiņiem ar plūksnām aplipis, tāpat neglīti izskatījās abi saiņi un tēva pītais rīkšu kurvis. Bet tikko viņa bija nopriecājusies, kad aiz muguras nodārdēja skārdainā balss:

— Fuksi! Stāt!

Oļģerts strauji atgriezās, un tā pati derdzīgā balss pavēlēja:

— Tu neproti uzvesties! Vai neredzi, ka dāmām smagi čemodāni? Pasauc nesēju.

Un tūlīt arī Verners bija Agnesei līdzās un paskatījās acīs ar tik nekautrīgu, mazliet zobgalīgu skatu, ka viņa neizturēja un aizvēra plakstus. Oļģerts palika stāvam un nezināja, ko darīt — saukt nesēju vai pašam palīdzēt nest.

Beidzot laikam krustmāte bija sapratusi, ka «dāmas», kurām liek atsaukt nesēju, ir viņa ar Agnesi, un strauji noraidīja:

— Nē, nē, nevajag! Mēs pašas aiznesīsim. Tas mums par dārgu.

Kāds no mugurpuses satvēra Agneses kurvi un pazīstama balss noteica:

— Ļaujiet man, tad iznāks lētāk.

Tas bija Valdis Cīrulis. Negaidīdams piekrišanu, viņš apmulsušajai Agnesei izņēma no rokām kurvi, uzsvieda to uz pleca un īsi noteica:

— Palīdzēšu aiznest līdz tramvajam.

Agneses krustmāte, tēva mirušā brāļa atraitne Marta Vīksna, dzīvoja Sarkandaugavā. No divistabu dzīvokļa viņa sev bija paturējusi tikai vienu istabu, otru izdevusi apakšīrniekam, bet Agnesi novietoja meitas istabiņā ar ieeju no virtuves. Te jau priekšā bija Martas māsasmeita Lilija Klūga, kas otro gadu studēja dabas zinātnes. Istabiņa bija maza, pat tik maza, ka abām meitenēm vajadzēja gulēt vienā gultā, un tad arī atlika vietas tikai galdiņam pie pusloga un krēslam.

— Kamēr viena raksta, otra var pasēdēt uz gultas, — Marta paskaidroja un ieveda abas studentes savā istabā, lai, tēju dzerot, iepazīstinātu ar turpmāko mājas dzīvi un parunātos kā jau ar radiniecēm un šovakar vēl viešņām.

Pirmais, kas dūrās acīs, ieejot Martas istabā, bija divas lielas fotogrāfijās zeltītos rāmjos, pakārtas starp logiem virs kumodes. Tie bija kādreizējie laulātie draugi Kārlis

un Marta Vīksnas. Viņš — jauns, ūsains skroderis, viņa —-tikko iesvētīta Kurzemes saimniekmeita. Un pirmais, kas meitenēm jānoklausās, bija Martas stāsts par iepazīšanos ar Kārli, par apprecēšanos pret viņas vecāku gribu. Agnese sava tēvabrāļa laulību stāstu jau bija dzirdējusi, tāpēc Martā īsti neklausījās, bet neuzkrītoši aplūkoja istabu, kuras sienas bija apkārtas ar izšūtiem tepiķīšiem, sentimentāliem izteicieniem puķainos rāmjos un avīžu, suku un pulksteņu tarbām. Galdiņi apklāti izšūtiem galdautiem, bet, it kā ar tiem vēl nepietiktu, zem katras vāzītes ar mākslīgām puķēm vēl pabāzts pa tamborētai sedziņai.

Par īstu bezgaumības arsenālu bija pārvērsta kumode. Uz tās saliktas neskaitāmas krāsotas ģipša figūras: kaķi un suņi, putni un kukaiņi, pussieviete pusčūska, kaili bērni. Agnese brīnījās, kā gan cilvēkiem, kam nav bērnu, var būt sakrājies tik daudz rotaļlietiņu.

Laikam pamanījusi Agneses jau labu brīdi kumodei pievērsto skatienu, Marta ar nopūtu it kā nobeidza savas laulības aprakstu, bet īstenībā pārgāja uz tā turpinājumu, pastāstīdama, ka visas uz kumodes redzamās lietiņas viņai dzimšanas un vārda dienās dāvinājis nelaiķa vīrs un tās viņai esot dārgas piemiņas.

— Jā, «laimes stundas ātri skrien, ilgi dzīvo bēdas vien», — atspiedusies pret krēsla atzveltni, sērīgi nodeklamēja Marta. — Jūs, meitiņas, varat būt laimīgas, jums visa dzīve vēl priekšā.

— Ziniet ko, — brītiņu aizmiegtām acīm klusējusi, Marta piepeši kļuva noslēpumaini jestra, — es jums izlikšu kārtis.

— Jā, krustmāmiņ, jā! — priecīgi iesaucās Lilija, kuru krustmātes biogrāfijā bija acīm redzami garlaikojusi.

Meitenes ātri novāca no galda traukus, bet Marta pārmainīja galdautus, baltā vietā uzklādama melnu ar dzelteniem aplikāciju krustiem.

Marta nopietni jauca kārtis un deva Lilijai pārcelt. Kamēr viņa tās lika uz galda dažādās rindās un kaudzītēs, Agnese apskatīja maz redzētās krustmātes seju. Slaidi ieliektais, pagarais deguns tiecās ārā no apaļīgo vaigu sprosta un izskatījās, it kā tas censtos saost kaut ko jaunu. Pelēkās acis dziļi iegrimušas uzpūstos plakstiņos, bet tuvu acīm uzaugušās biezās uzacis, no apakšas izra-

vētās, izskatījās kā uzzīmēti jumtiņi. Brūnie mati uz galvas virsas sprogojot redzami apdedzināti, pakausī sasprausti plakanā mezglā. Nesamērīgi uz priekšu izstieptais zods tiecās tuvoties degunam un piešķīra savai īpašniecei vecenīgu izskatu, bet, kad tas runājot kustējās, Marta izskatījās pēc odzes, kas cilā galvu.

Patlaban Lilijai bija izstāstīta pagātne tik skaidri un patiesi, ka meitenes acis gailēja izbrīnā, šaubās un gaidās, vai arī tagadni un nākotni kārtis pateiks tikpat nemaldīgi. Bet noskanēja durvju zvans, un Marta ar vanaga veiklību sagrāba kārtis kopā.

— Skuķi, ejiet savā istabā, man nāk kundes! — viņa izsaucās tādā balsī, kam nepaklausīt nebija iespējams, un meitenes cauri virtuvei ieslīdēja savā istabā.

— Kas tie par kundēm? Vai krustmāte kaut ko strādā? — Agnese jautāja Lilijai.

— Vai tad tu nezini? Viņa liek kārtis, — Lilija paskaidroja. — Pat ministru kundzes brauc pie viņas zīlēties.

Agnese kopš bērnu dienām bija pieradusi, ka tēvs un māte visām čigānietēm, kas uzmācās izlikt kārtis, piesolīja «ar kārts galu pa muguru». Tāpēc viņa neticīgi paskatījās Lilijā, kad tā pieminēja ministru kundzes.

— Ko tu brīnies? — Lilija iesmējās. — Tas tomēr ir interesanti, kad tā paver aizkara maliņu un drusku paskatās nākotnē.

Bet, ja arī tā varētu paskatīties nākotnē, kas ar to līdzēts? — Agnese prātoja. — Ja kārtis varētu pateikt, ka jārīkojas, lai tiktu pie laimes vai novērstu nelaimi, jā, tad būtu vērts.

Kā to var novērst, ko liktenis iepriekš nolēmis, — Lilija nopietni apgalvoja. — Mums ir viens profesors, ļoti interesants vecītis. Viņš ir spiritistu biedrības loceklis. Dažreiz viņš lekcijās sāk stāstīt par spiritistu seansiem. Viņam reiz izdevies izsaukt Napoleona garu. Un zini, ko viņš pastāstījis? Vispirms viņš esot atdzimis kaķī, pēc tam svētajā Indijas govī. Tālāk viņa gars atceļojis atpakaļ uz Eiropu un atdzimis kādā cilvēkā, kas tomēr savas godkārības dēļ iešot bojā, un turpmāk viņam atkal būšot jāatdzimst kādā lopā. Vai nav interesanti?

— Es nezinu, — Agnese domīgi novilka. — Man tikai liekas, ka tas nav visai nopietni.

Viņa atcerējās vidusskolu, kur skolēni kādā ziemā aizrāvās ar galdiņu dancināšanu. Mazais Apinītis, nopietns, arvien nospiests zēns, kura tēvs bija dzērājs, bet māte pakārusies, reiz atnāca pie Agneses un stāstīja, ka zēniem tiešām izdevies izsaukt garu. Viņi aizgāja pie Agneses draudzenes Olas, kas kopā ar māti un mazāko brāli dzīvoja lielā, ar skapjiem un kumodēm uz divām daļām pāršķirtā istabā. Te viņi sasēdās ap vieglu, trijkājainu galdiņu, atstādami tumsā Olas piederīgos, — tiem bija jāsēž klusāk par pelītēm. Pēc kāda laika ar plaukstām iesildītais galdiņš sāka cilāties, un tad viņi tam izjautāja, vai tovakar varēs izsaukt Šekspīra garu. Galdiņš «atbildēja», ka varēs. Noteica pat, pēc cik minūtēm. Bet tālāk tas noteikti prasīja, lai istabas otrā nodalījuma iemītnieki aizvāktos, un Oļa tos izdzina virtuvē.

Seanss sākās. Galdiņš «paziņoja», ka pēc piecām minūtēm Šekspīra gars parādīsies pie istabas brīvās sienas. Sasprindzināti viņi visi trīs raudzījās vienā punktā, baidīdamies pat acis mirkšķināt. Jau likās, ka uz iedomāto vietu laižas dzirksteles, kad pavērās virtuves durvis un Olas māte diezgan stingri ierunājās:

— Vai jūs drīz būsiet ar tiem gariem cauri? Mums te salst.

Svinīgā noslēpumainība izira. Sašutušie garu saucēji satvēra galdiņu, un, rokas no tā neatlaizdami, lai neat-dzesētu, nesa uz mazo istabeli aiz virtuves, kur neviens tos nevarētu traucēt. Spiežoties garām kumodei, viņi nogāza kādu šķīvi, bet nebija laika apskatīties, kas ar to noticis.

Mazā istabiņa nebija ilgi kurināta, un, garu gaidot, sāka salt rokas. Ziņkārība tomēr bija tā iekveldēta, ka viņi būtu ar mieru kaut līdz rītam gaidīt. Un atkal gara parādīšanos izjauca Olas māte, kas ienāca no savas istabas virtuvē un, dusmīgi noteikusi: «Maitas tādi, ar saviem gariem piesmirdināja istabu,» — trokšņaini rāva spaini un meklēja grīdas lupatu. Izrādījās, ka uz šķīvja, ko viņi nogāza no kumodes, bijušas nez cik ilgi stāvējušas krāsotas olas, kas pietašķījušas grīdu un izplatīja neciešamu smirdoņu.

Tik komiski beidzās jauno spiritistu pirmais seanss, bet ari vēlāk, kad galdiņu pārnesa uz Agneses istabiņu, neviens gars nerādījās. Apinītis bija bēdīgs, jo gars esot tonakt noskaities un ari citiem paziņojis, lai tādiem saucējiem nerādās.

Galdiņu dancināšanu skolēni tomēr piekopa tālāk, izjautādami par atzīmēm, kādas dabūs eksāmenos, par to, pēc cik gadiem katrs apprecēsies. Arī Agnese un Oļģerts piedalījās šādos seansos, bet viņu rokas galdiņu sildīja tikai īsu brīdi. Zīlēšanai bija jānotiek pilnīgā tumsā, un, kad pārējie skolēni bija aizrāvušies ar galdiņa kājas piesitienu skaitīšanu, Oļģerts paņēma Agneses roku savējā un nelaida to vaļā visu vakaru. Jā, tā reiz bija... Un Agnesei atkal uzmācās smaga nojauta, ka tā vairs nekad nebūs, pārāk aizrūsējusi plaisa viņu mīlestībā, lai varētu saliedēties kopā. Un kā allaž viņu atkal sāka plosīt bezcerība un izmisums. Lilija kaut ko runāja, stāstīja par augstskolu, bet Agnesei viņas vārdi nesaprasti aizplūda ausīm garām. Viņa satrūkās, kad Lilija parāva aiz rokas un neatlaidīgi atkārtoja:

— Nu, iesim taču! Aizbrauksim uz Rīgu!

Agnesei bija vienalga, kurp braukt un ko darīt. Vislabāk viņa būtu palikusi mājās un ļāvusies asarām, kurām arvien sekoja narkozei līdzīgs sastinguma stāvoklis. Tomēr Lilijas jautrā seja liecināja, ka Agneses garastāvokli viņa nesaprot, ka viņai gribas smieties, būt starp cilvēkiem, bet viena viņa nebrauks — tas par garlaicīgu.

Agnese nopūtās un uzvilka saburzīto mēteli. Putekļus no tā turpat istabiņā Lilija norausa ar suku, bet par Agneses galvas segu — melnu batista šalli, ko tā pakausī sasēja mezglā, plecus vien noraustīja.

No tramvaja viņas izkāpa tieši centrā un tūlīt iekļuva jautrā ļaužu drūzmā, kas, smiedamies un viens otram kaut ko rādīdami, plūda uz operas pusi. Drīz vien abām meitenēm kļuva saprotams, kāpēc cilvēki smejas, ņirgājas, pat svilpj: kāds jauns vīrietis stūma pa bulvāri rokas ratiņus, bet tajos sēdēja otrs, paapaļu seju ar dziļi izteiktām rievām no deguna uz lūpu kaktiņiem, gariem matiem, virs kuriem tikko turējās mīksta, tumšzila platmale. Abi — kā stūmējs, tā stumjamais, bija redzami iereibuši.

— Kas tie tādi ir? — Agnese satraukta jautaja Lilijai, bet tā bija aizrāvusies ar skatīšanos un nedzirdēja.

— Kas tie tādi ir? — viņa atkārtoja, un kāds no pūļa atbildēja:

— Vai tad jūs nepazīstat? Ķerrā sēž Klāvs Luņķis. Tas otrs arī ir mākslinieks.

— Bet kāpēc viņi tā dara? — Agnese turpināja taujāt, bet šoreiz atbildēja kāds zēns, kas, spiezdamies cauri drūzmai, dalīja lapiņas un sauca:

— Apmeklējiet slavenā mākslinieka Klāva Luņķa gleznu izstādi! Apmeklējiet izstādi! Ieeja tikai piecdesmit santīmu!

— Jā, grūdīs jau naudu par viņa draņķiem! — kāds pūlī norūca un nospļāvās. — Lai iemācās papriekš cilvēku uzzīmēt. Savelk uz audekla visādus ķekšus un paraksta nezko apakšā.

Agnesei kļuva smagi. Vai tiešām māksliniekam jāķeras pie tik rupjiem paņēmieniem, lai tautu ieinteresētu par savām gleznām ?

Pūlis piepeši ierēcās. Ielu krustojumā ratiņi bija sadūrušies ar otru tādu pašu satiksmes līdzekli, kurā gan nesēdēja cilvēks, bet bija ietupināta liela piena kanna, un stūmēja bija tirgus sieva zilā ķitelī. No trieciena kanna apgāzās, vāks atspruka vaļā, atbrīvodams ceļu baltajam šķidrumam, kas burzguļodams plūda uz asfalta. Sieva sāka lamāt nevērīgos braucējus, bet drīz apklusa, jo no Luņķa mutes izbira tik trekni lamu vārdi, kādus pat tirgū reti lieto. Vai nu tie, vai cits kas bija aizskanējis līdz policistu ausīm, un notikuma vietā ieradās reizē trīs gabali ar gumijas stekiem rokās.

— Kungi, pārtrauciet ākstīšanos! — viens pavēloši nokomandēja, bet otrs izvilka no kabatas protokolu grāmatiņu un zīmuli.

— Kā jūs sauc? — tas jautāja Luņķim.

— Tā nav tava darīšana! — mākslinieks atcirta.

— Man jāsastāda protokols. Par sabiedriskā miera traucēšanu...

— Kādu mieru es traucēju? — Luņķis iebrēcās. — Kurā likumu grāmatā ir rakstīts, ka cilvēks nedrīkst braukt ķerrā? Iepūt tu man ...

— Savaldieties! Jūs redzat, kādu drūzmēšanos esat izsaucis...

— Vai es kādu saucu? Sastādiet savus protokolus par tiem, kas drūzmējas, — Luņķis ņirgājās.

— Bez tam jūs esat sabraucis piena ratus, — policists pacietīgi skaidroja. — Droši vien īpašniece uzstādīs civilprasību.

— Man nav nekādas daļas gar viņas ninnu, - Luņķis nospļāvās caur zobiem. — Ja viņu būtu sabraucis auto, kuram tad jūs sastādītu protokolu — kungam vai šoferim?

Agnesei derdzās ilgāk skatīties un klausīties. Abas ar Liliju viņas izlauzās cauri ļaužu mūrim un gar operu virzījās uz kanāla pusi, aiz kura nopietna un vēsa, vakara saules apspīdēta, stāvēja universitātes pelēkā celtne.

Lai atkratītos no nepatīkamām sajūtām, kas uzmācās, skatot mākslinieku ālēšanos, un ari tagad neatlaidās, Agnese vedināja Liliju ieiet universitātē. Tā gan nebija dabas zinātnieku ēka, bet Lilija labprāt gāja līdzi. Pie platajām kāpnēm dežurēja ormanis. Smagās durvis atvēra tresains šveicars un izlaida cienīga izskata vīru melnā mētelī un platmalē, galošām kājās un lietussargu rokā. Pie otras rokas viņam tūlīt aiz durvīm pieķērās sieviete nedzīvām, uz zemi vērstām acīm, noslēgti sakniebtām lūpām, ģērbusies vecmodīgā apmetnī un tumšā cepurē, kas izskatījās kā līdz acīm galvā uzbāzts apaļš katliņš. Nepaskatījušies ne pa labi, ne kreisi, it kā ārējā pasaule viņiem būtu vienaldzīga, laulātie lēnā gaitā nokāpa lejā, iesēdās ormaņa ratos un aizbrauca.

Lilija iegrūda ar elkoni Agnesei sānos un iesmējās:

Vai tu nepazini? Tas taču tavs profesors. Lasa filozofiju. Ievērojams ar to, ka viņam vienmēr līdzi sieva un lietussargs.

— Tas bija Maurs? — Agnese pārsteigta jautāja. Profesora īpatnības, par kurām Lilija runāja vīpsnādama, viņai nemaz nelikās smieklīgas. Varbūt, ka tieši tādam jābūt filozofam — sevī iegremdētam, pilnīgi vienaldzīgam pret ārējo pasauli. Cik līdzīgi izskatījās laulātie draugi, vienādi un saskanīgi. Laimīgi satikušies cilvēki laimīgi nodzīvo mūžu. Kāpēc tādi nevarēja būt arī viņa un

Oļģerts ... Rit pat viņa mēģinās satikt Oļģertu, ja ne citādi, aizrakstīs vēstuli un aicinās izrunāties, atvērs viņam acis. Vēl viņš var pārnākt uz filozofijas fakultāti. Ar laiku arī viņš varēs kļūt par filozofijas profesoru, arī viņa varēs nodzīvot tādu laimīgu, saskanīgu dzīvi.

Meitenes nodeva mēteļus garderobē un devās uz garo gaiteni, kurā gan grupiņās pa trim četriem, gan vientuļi stāvēja un staigāja jaunie studenti. Daudzi pulcējās pie melnā dēļa, kuram bija piesprausti jaunuzņemto saraksti un dažādi paziņojumi. Agnese zināja, ka sarakstā ir arī viņas vārds, bet tomēr vēl drošības pēc paskatījās. Jā, filozofijas nodaļā uzņemto nelielā saraksta beigās bija Agneses Vīksnas vārds. Studente! Cik lepni tas izklausās, taisni neticami, atceroties, kādi strīdi norisinājās vecāku starpā pirms pieciem gadiem, cik asarainas naktis viņa piedzīvoja toreiz, kad tēvs gribēja, lai meita pēc pamatskolas beigšanas iet mācīties par šuvēju. Pats būdams amatnieks, viņš uzskatīja, ka vienīgi amats dod cilvēkam stingrus pamatus zem kājām, turpretim izglītība padara tikai par kalpu. — Tu paskaties, — viņš teica. — i dakteris, i skolotājs, kas tad viņš ir? Visa pagasta kalps. Neizdabāsi pagasta večiem — tevi padzīs. Bet amatnieks ir kungs par sevi. Neviens bez amatnieka nevar iztikt. īpaši šuvējas tagad būs cieņā. Pa kara laiku visi šā tā staigāja, bet tagad katra veca meita gribēs uzposties.

Māte tomēr labāk izprata Agneses ilgas pēc skolas. Varbūt neizprata, bet žēloja meitu, kuras saraudātās acis runāja mutes vietā. Pat par pašnāvību Agnese toreiz bija domājusi. Bet tagad — studente!

Agnese pamanīja sev līdzās bālu, sīciņu meiteni, kas, tāpat kā viņa, ar skatieniem urbās sarakstā. Viņa sāka uz to skatīties, un arī svešā pavērās pretim lielām, tumšu riņķu ietvertām, pelēkām acīm. Viss šajā meitenē bija it kā apspīlēts un nonēsāts. Pelēkbālā āda cieši pārvilkta pierei un sejas kauliem, no divējām, redzami jau apvalkātām un uz kreiso pusi apgrieztām drēbēm pašūtā kleitiņa tik šaura, ka virs pazemās jostas izspiedās asie gūžu kauli. Kokvilnas zeķēs ieautās kājas nožēlojami tievas kā bērna rociņas, likās, tām grūti noturēt pat tādu niecīgu svaru, kāds varēja būt sīkajam stāvam.

Nekā ārēji pievilcīga šajā meitenē nebija, un tomēr Agnesei viņa likās simpātiskā. Gribējās uzsākt sarunu, uzzināt, kā viņu sauc, ko studēs. Bet, kā jau laukos augusi, Agnese bija kautra un baidījās uzrunāt svešu cilvēku. Viņa aptvēra, ka nepieklājīgi ilgi aplūko blakusstā-vētāju, bet arī novērsties bija neērti. Apmulsusi viņa nodūra acis un nezināja, ko darīt — vajadzēja iet projām, bet kājas bija kļuvušas smagas un neveiklas, viss ķermenis blīvs un nekustīgs. Agnese sāka uz sevi dusmoties, un tas saspīlēto stāvokli vērta vēl smagāku.

Par laimi svešā meitene izrādījās sabiedriskāka. Pelēkās acis laipni pasmaidīja, un viņa sāka runāt:

— Jūs arī laikam pirmo gadu augstskolā, tāpat kā es?

Jā! — Agnese iesaucās, priecādamās, ka tā otrā ar

vienu teikumu izkliedējusi muļķīgo neveiklību.

— Kurā nodaļā?

- Filozofijas, — Agnese steidzīgi atbildēja un ar pirkstu pavilka zem sava vārda sarakstā.

— Bet es esmu pedagoģe, — svešā stāstīja un tāpat parādīja savu vārdu — Erna Bērziņa. — Gribēju studēt medicīnu, bet man nav tādu līdzekļu. Tur tik daudz praktisko darbu, ka nav iespējams studēt un strādāt. Bet pedagogiem kurss tikai divgadīgs. Varbūt vēlāk varēšu kaut kā iekārtoties. Pelnīšos arī pa vasaru.

— Jūs strādājat kaut kur? — Agnese interesējās.

Jā ... Pa vasaru bija privātstundas ... — Erna stomīgi novilka, un smaids viņas acīs nodzisa.

— Kur jūsu vecāki? Tie nevar palīdzēt? — Agnese apjautājās līdzjūtīgi, jo likās kaut kā netaisni un nežēlīgi, ka tik sīkai meitenei bez studijām vēl jāpelna maize.

- Tēvs strādā fabrikā, bet mātei mazākie uz kakla, — Erna vaļsirdīgi pastāstīja. — Es jau nu nedrīkstētu studēt, bet citādi nevarēju. Lai vai kas, bet reiz es pie savas medicīnas tikšu.

Lilija, kas visu laiku bija klusu stāvējusi pie vitrīnas un norakstījusi profesora Audres lekciju sarakstu, pēkšņi sagrāba Agneses elkoni un sāpīgi saspieda. Agnese paskatījās viņā nesaprazdama un redzēja, ka Lilijas seja piesārtusi un acis mirdzoši veras uz garā gaiteņa otru galu, no kurienes tuvojās divi jaunekļi. Tikpat pēkšņi kā Lilija nosarka arī Agnese: viens no nācējiem bija Oļģerts.

Arī otrs bija redzēts, bet tas viņai neinteresēja. Viņa redzēja tikai Oļģertu, kas, galvu piešķiebis, uzmanīgi un padevīgi klausījās, ko stāsta sarunu biedrs. Un tas nebija neviens cits kā stacijā sastaptais Verners, pelēko mēteli švītīgi uz rokas uzmetis, zaļi krāsaino cepurīti pakausī atgāzis, tievo spieķi uz priekšu un atpakaļ mētādams. Viņš kaut ko stāstīja Oļģertam, bet viņa skatieni skrēja tālu uz priekšu un, lai gan izlikās neredzam, tomēr skaidri saskatāmi taustīja meičas pie vitrinas.

Tikai klāt pienācis, viņš it kā izbrīnījies pazina Liliju un ar strauju, plašu vēzienu norāva cepuri no galvas.

— Ko tad eksakto zinātņu cienītāji pie humanitāriem? — Lilijai roku sniegdams, viņš jokoja.

— Jā, vienā ziņā mēs esam nabagāki par filologiem, Lilija smējās, — mums nav sava Audres.

— Ak Audres dievinātāja! — Verners māksloti līdzjūtīgi izdvesa. — Nu kā tad, skaistais dzimums taču nevar bez saldumiem dzīvot.

Tikai tagad korporelis izlikās atcerējies arī Agnesi un stīvi pret to palocījās.

— Lilijas jaunkundze, varbūt jūs iepazīstinātu mani ar savu kolēģu? — viņš griezās pie Lilijas.

— Vīksnas jaunkundze, Lauberta kungs, — Lilija nosauca abu vārdus.

Agnesei vajadzēja sniegt Lauberta kungam roku, tik līdz tas bija norūcis «priecājos», bet viņa vēl nezināja, ka dāmai tas jādara pirmajai, un neattapās arī tad, kad Verners otrreiz palocījās un ironiski nosmīnēja. Verners sāka runāties ar Liliju, bet viņa acīs, tiklīdz tās atdūrās pret Agneses raibo flaneļa blūzi un vadmalas svārkiem, kurus tā pati neveikli bija pāršuvusi no mātes vecās ka-žokdrēbcs, iedzirkstījās zobgalības spīdums. Agnese to manīja, un viņā brieda neskaidrs īgnums pret šo pašapzinīgo puisi, kas visus uzlūkoja ar neslēptu pārākuma apziņu. Oļģerts stāvēja nomaļus, nepiedalīdamies sarunās un it kā nepacietīgi gaidīdams, kad Verners būs izpļāpājies ar Liliju un varēs iet tālāk.

— Man jārunā ar viņu. Jārunā tūlīt, lai viņš jau laikus varētu pārnākt uz filozofijas nodaļu. — Agnese apņēmās un, aizmirsusi savu jauno paziņu Ernu Bērziņu, pievērsās Oļģertam.

— Es gribu ar tevi parunāt, — viņa klusi teica, virzīdamās uz loga pusi. Oļģerts sekoja viņai negribīgi, ar garlaicības izteiksmi sejā: citu klātbūtnē Agnesei nevajadzētu sākt runāt intīmi, bet viņš baidījās, ka naivā skuķe tomēr pateiks kaut ko tādu, par ko Verners vēlāk zobosies.

Agnese skatījās kādreiz mīļajā sejā un nevarēja aptvert, kāpēc tā kļuvusi tik sveša, it kā tai būtu uzlikta maska, kas nelaiž cauri nekādu cilvēcisku jūtu izpausmi. Pat acis, ja arī reizēm pavērās taisni, likās, neredzēja viņu. Un kādreiz tās bija pratušas runāt par mīlestību, bija nepārprotami apliecinājušas, ka lūpas, kas saka, — es tevi mīlu, — nemelo.

— Oļģert! viņai gribējās kliegt, bet šis vārds izskanēja čukstot. — Oļģert, es gribu ar tevi runāt, — viņa nobeidza.

Es klausos, Oļģerts atteica šķietami vienaldzīgi, bet zagšus pameta skatienu uz Vernera pusi, kurš patlaban palocījās pret Liliju un, spiezdams pasniegto roku. dziļi un zīmīgi skatījās viņai acīs.

Iesim, krustdēl, viņš pameta Oļģertam ar galvu un pasvītroti cienīgi palocījās pret Agnesi. Oļģerts ātri atvadījās un, atpakaļ nepavēries, aizgāja līdzi savam krusttēvam», kāds pēc korporācijas likumiem viņam bija Verners Lauberts.

Lilija pienāca pie loga laimīgi piesārtusi un, pat neievērodama, kāda satriekta un pazemota, galvu nodūrusi stāv Agnese, sāka stāstīt, cik lielisks, cik asprātīgs esot letonis Verners Lauberts, cik spīdoši viņš protot izvadīt korporācijas balles, cik neatlaidīgi dresējot jaunos «tukšus», kamēr no tiem iztaisot cilvēkus.

Bet kā tu šodien uzvedies! Man taisni kauns bija, — viņa saviebdamās nobeidza.

Jā, bet kā tad? Agnese mehāniski jautāja.

Tu pat iepazīstoties nesniedzi Laubertam roku!

Viņš arī nesniedza man, — Agnese vienaldzīgi atteica, nebeigdama domāt par Oļģerta pārvēršanos un tikai pa ausu galam uztverdama pamācības, ka Lauberts nemaz nevarējis pirmais roku sniegt, jo tas jādara dāmai.

— Kas nu es par dāmu, — Agnese paraustīja plecus.

Kad Agnese no rīta deviņos iegāja augstskolas vestibilā, abās tā pusēs pie garderobēm drūzmējās studenti, kas steidzās nolikt mēteļus. Viņa dabūja gaidīt diezgan ilgi, jo tresainais garderobjers nez kāpēc viņu it kā neredzēja, bet gan garām, gan pāri viņas galvai māja godbijīgus sveicienus un stiepa rokas pēc mēteļiem. Tiesa, tie bija labākas drānas un labāk šūti mēteļi nekā Agneses saburzītais. Tā nu bija iznācis, ka krustmāte Marta ogļu gludekli aizdevusi kaimiņienei, bet elektriskais patlaban samaitājies. Lilija gan pasmējās, ka tā esot arvien, kad kaut kas lielāks gludināms, bet Agnese bija pieradusi, ka cilvēki runā patiesību, un Lilijas aizdomas uzskatīja par joku.

Beidzot viņa atbrīvojās no mēteļa un varēja doties uz auditoriju. Pirmā lekcija, ko viņa klausīsies, būs tieši ievads filozofijā. Viņu sagrāba satraukta nepacietība gluži kā bērnība, kad pirmo reizi gāja uz baznīcu. Toreiz likās, ka tur noteikti ieraudzīs dievu tēvu ar sirmu galvu un baltu bārdu, ieraudzīs Jēzu Kristu ar ērkšķu kroni un staru vainagu ap galvu un svēto garu kā baltu balodi. Tādi tie bija zīmēti bībelstāstu grāmatā un dzīvoja bērna apziņā. Agnese pasmaidīja, atcerēdamās, cik vīlusies viņa toreiz sēdēja mātei blakus, cik neciešami garš un garlaicīgs likās mācītāja sprediķis un cik laimīga viņa jutās, izkļuvusi ārā svaigā gaisā. Jā, nepacietība ir tāda pati, tikai tagad viņa nesteidzas skatīt iedomātus brīnumus, bet alkst visu gudrību pamata izziņu, dzīves un dzīvības jēgas noskaidrojumu. Bērnišķīgajai iedomai bija jāsairst, atsitoties pret neiespējamību. Filozofiskām atziņām tur pretim jānodibina pasaules uzskats, kas paliktu visam mūžam.

Mirdzošām acīm, kautri nosarkusi, Agnese iegāja auditorijā un apsēdās citiem aiz muguras. Kaut kā ar vienu skatienu uztvēra, ka, salīdzinot ar citām studentēm, viņa izskatās zemnieciski neveikla savās vienkāršajās drēbēs.

Aizelsusies no steigas, auditorijā ieskrēja Agneses vakardienas jaunā paziņa Erna Bērziņa un apsēdās viņai līdzās. Dīvaini, šīs mazās, kalsnās meitenes tuvums Agnesi iedrošināja, viņa nejutās vairs viena iepretim tiem dau-

dzajiem labāk apģērbtajiem studentiem, kas sēdēja priekšā un izturējās brīvi un droši — daži sarunājās, daži palūdza blakussēdētājiem nazi un asināja zīmuli. Erna Bērziņa uzreiz bija sajūtama kā cilvēks no savas pasaules, nabadzīgas, bet tuvas un ierastas.

Atskanēja zvans, un Agnese sastinga gaidās. Zvans vēl nebija beidzis trillināt, kad vērās durvis un nāca viņš — filozofijas profesors doktors Egons Maurs, pusmūža cilvēks ar stingri izteiktām tukluma iezīmēm, mīkstiem, patumšiem matiem, kas atkāpušies no galvvirsas līdz pus-pakausim. Viņam cieši uz pēdām sekoja Maura kundze melnās drēbēs un spocīgo cepuri galvā. Nepaskatījies uz studentiem, profesors uzkāpa katedrā un sāka lekciju. Monotonā balss atdzīvojās tikai tad, kad viņš ņēmās izskaidrot filozofijas galveno kodolu — ontoloģiju jeb metafiziku, kuras uzdevums meklēt visu atziņu kopsakaru. «Augstākais metafizikas jautājums, tā ir ideja par absolūto visvienību, dievu kā katras realitātes, katras vērtības un katras patiesības pirmavotu un pasaules radošo centru un pirmspēku,» pacilāti runāja Maurs.

Rakstīdama burtnīcā piezīmes, Agnese apstājās pie vārda «dievs». Kā profesors to domājis — vai kā vecveco kristīgo dievu vai arī ar šo vārdu apzīmē citu jēdzienu? Taču nevar būt, ka viņš pītu filozofiju kopā ar reliģiju?

Bet filozofijas doktors jau skaidroja savu domu tālāk: «No tā mēs varam secināt, ka reliģijai un filozofijai centrālais objekts ir kopējs — tas ir absolūtā visvienība, absolūtais gars. Vislabāk to formulējis Hegels, teikdams, ka filozofijas vienīgais priekšmets ir dievs.»

Agnese aizvēra acis un tūdaļ atmiņā uzpeldēja aina vilcienā, kur viņa stāvēja pie loga un Valdis zobojās par filozofijas profesoriem: «... iesākumā bija dievs, un dievs bija tas iesākums...»

Viņa atvēra acis. Nē, nevar būt, ka Valdim būtu taisnība. Doktors Maurs droši vien atstāsta kādus novecojušus uzskatus par filozofiju, bet viņa ir bijusi izklaidīga un tagad visu pārprot.

Līdz lekcijas beigām viņa tā ir neieguva skaidrību un starpbrīdī jautāja Ernai, vai tas var būt taisnība, ka profesors Maurs filozofiju un reliģiju nostāda par tādām dvīņu māsām.

— Ne tikai dvīņu māsām, — iesmējās Erna, — viņš pats ir draudzes priekšnieks un centīgi ar visu ģimeni iet baznīcā.

— Tas nu tā — baznīcā iešana ir viņa privāta lieta, — Agnese gausi risināja savu domu. — Bet es domāju, ka filozofija ir pavisam kas cits nekā reliģija. Ticēt var arī bez augstskolas, bet filozofija — jā, es neprotu tā izteikties, bet man gribētos, lai tā izskaidro tādas lietas, ko es nesaprotu.

— Un reliģiju tu saproti? — Erna iesmējās.

— Mums skolā mācīja, ka reliģiju nevajagot censties saprast, bet gan izjust, — Agnese stāstīja.

— Un tu izjūti?

— Esmu mēģinājusi, bet nevaru ilgstoši koncentrēties, — Agnese vientiesīgi atzinās.

— Labāk nemēģini — sajuksi vēl prātā, — Erna atmeta ar roku. — Mana krustmāte tikmēr ņēmās ar dieva lietām, kamēr iestājās kaucēju sektē. Tagad ielas malās ubago un, ko tikai dabū, aiznes kaucēju galvam. Bet tas jau ceļ trešo māju Pārdaugavā.

Viņas staigāja pa garo koridoru turp un atpakaļ, studentu čaloņas apņemtas. Agnese domāja par pirmo filozofijas lekciju un centās atgaiņāt vilšanās sajūtu. Vai tiešām visur viņu gaidīs tikai vilšanās, ilūziju sabrukums? Jau viņas mīlestība bija iedragāta... Un kaut kā viņa bija cerējusi, ka filozofija viņu aizraus ar dzīves gudrības spēku un piepildīs ar jaunu saturu, izdziedinās sāpīgo smeldzi, kas neatstāja pat sabiedrībā, bet vientulībā spieda domāt par nebūtību, par nāvi kā vienīgo izeju.

Lai nebūtu jādomā un jārunā, Agnese centās ieklausīties pretimnācēju sarunās. Protams, viņa uzķēra tikai atsevišķus vārdus un teikumus:

— Profesors Audre ir burvīgs!

— Vakar es biju uz Ileidelbergas filmu ...

— ... tas tikai bija numurs! Viņš tā piedzērās ...

— Kā lai tiek pie vakarkleitas ...

Piepeši Erna saspieda Agneses elkoni.

— Nāc, es tevi iepazīstināšu ar Emīlu Auziņu, — viņa dzirdēja Ernu sakām un gāja tai līdzi pie loga, kur stāvēja jauneklis pelēkā pašaustā uzvalkā, bālu seju, pal-

šiem, vasarā izbalējušiem matiem. Agnese viņu pazina — tas bija tas pats Emīls, ar kura māti viņa bija kopā braukusi uz Rīgu un kurš vagonā ienāca kā nesējs.

Erna sasveicinājās ar viņu kā ar vecu paziņu un iepazīstināja arī Agnesi, nosaukdama puisi par vēsturnieku.

— Kā klājas? — viņa apjautājās.

— Nupat sācies karsts laiks, — Emīls pasmaidīja, — vēlēšanu kampaņa iet vaļā pilnā spēkā.

— Un kāda tev tur loma? — Erna interesējās.

— Es esmu pašam Brunim piekomandēts! — Emīls māksloti lepni atbildēja.

Agnese jutās neveikli, klausoties sarunās, no kurām nekā nesaprata.

— Es tev apsolīju Sašiņa pēdējo fotouzņēnlumu, — teica Emīls, iebāzdams roku iekšējā krūšu kabatā.

Viņš nolika uz palodzes fotokartiņu. To uzskatot, Agnese mirkli novērsās, jo viņas skatiens vispirms ieraudzīja jaunekli, kas sakucis gulēja uz bruģa akmeņiem, gulēja savās asinis, un tās veidoja ap viņa galvu melnu peļķi. Fotogrāfijā bija ļoti skaidra, uzņemta turpat vai nāves mirklī, jo guļošā jaunekļa vaibsti vēl nebija zaudējuši dzīvības izteiksmi. Tikai pēc brīža Agnese pamanīja, ka aiz mirušā stāv cilvēki nopietnām sejām, tur bija arī jaunais paziņa Emīls — skumjš un satriekts. Bet, lūk, pašā priekšā, ar zābaku purniem pieskardamies gulošam, stāvēja jauns cilvēks pelēkās biksēs un tumšākā mētelī. Bet seja, viņa seja bija tik pretīga — un ne tāpēc, ka tā būtu neglīta. Pretīga bija izteiksme — māksloti svinīga un reizē tik pilna apspiestu gaviļu, it kā šis cilvēks kādam teiktu: «Tad nu gan reiz ir labi! Nu likai ir labi!»

Tu redzi, tas ir Brunis, — Emīls ar pirkstu pieskārās gaišajām biksēm. — Viņš saka, ka mūsu Sašiņš ar savu nāvi izdarījis sociāldemokrātu partijai domes vēlēšanās tādu pakalpojumu, kādu tas, dzīvs būdams, nekad nebūtu varējis izdarīt. Un Brunis domā, ka arī saeimas vēlēšanās viņš viens pats vēl vismaz paris deputātus iedabūs.

- Bet kā tad... kāpēc viņš miris? — Agnese nesaprazdama iejautājās.

— Jūs avīzes nelasāt? — Emīls izbrīnījies jautāja.

— Viņu taču noslepkavoja nacisti ielu trača laikā. Šis notikums ļoti satrauca strādniekus.

Agnese vairāk nejautāja ir tāpēc, ka negribēja tālāk parādīt savu muļķību un galvaspilsētas notikumu nezināšanu, bet vēl vairāk tāpēc, ka visa viņas būtība saslējās pret līksmojošo mirdzumu Bruno sejā.

— Brunis saka, ka sociāldemokrātu aģitācijai tas ir tāds trumpis, tāds trumpis, — Emīls atkārtoja šo riebīgo vārdu. — Te redzams, kā buržuji slepkavo strādnieku jauniešus. Mums jāsaslēdzas ap sociāldemokrātu partiju, lai savaldītu buržuāzijas teroru. Tik tiešām, Sa-šiņš man bija labs draugs, bet Brunim taisnība — tādu pakalpojumu viņš, dzīvs būdams, nevarētu izdarīt, — Emīls runāja, it kā imitēdams kādu, it kā iekšēju rūgtumu slāpēdams ar bravurīgu humoru.

Agnese nespēja ilgāk klausīties. Strauji apgriezusies, viņa gandrīz skriešus devās uz koridora otru galu. Kas tie par cilvēkiem, kas priecājas par drauga nāvi no nelieša lodes? Un šis Brunis, kas fotogrāfijā izskatījās tā. ka būtu gatavs kāpt pāri līķim asiņu peļķē — kā Emīls varēja neredzēt viņa sejas izdvesto riebumu?

Zvans vēstīja jaunas lekcijas sākumu. Agnese paberzēja ar plaukstām deniņus, lai aizdzītu no galvas asinis, kas likās spiežam un plēšam pat sīkākās dzīsliņas. Jāvairās no cilvēkiem un tā jāiegūst miers un līdzsvars. Viņa te nākusi ielauzties zinātnes templī, un pašai jāgādā, lai dzīves rupjās balsis netraucētu harmoniju, kas nepieciešama nākamajam filozofam.

Sākās profesora Lindenbauma lekcija, kurš lasīja latviešu literatūras kursu. Lindenbaums bija vecākais profesors augstskolā, sirms, nevarīgs vecītis, tā ka, viņu uzskatot, uznāca bailes, vai lekcijas laikā viņš nesakritīs putekļos. Lindenbaums lasīja tik vārgā, klusā balsī, ka studenti no pēdējiem soliem pārcēlās tuvāk, bet jau ceturtajā rindā sēdošie salika rokas pie ausīm, lai uztvertu kaut daļu no saraustītās lekcijas.

Lindenbaums vispirms paskaidroja, ka universitātes vadība vēlējusies, lai šogad viņš lasītu pats par sevi. Kaut gan viņam tas neesot visai ērti, bet norādījumam jāpado-doties. Diemžēl, viņš esot vienīgais literatūras profesors Latvijā, citādi būtu lūdzis kādu kolēģi lasīt savā vietā.

Lai studentiem liktos, ka profesors lasa par citu personu, nevis par sevi, viņš runāšot par dzejnieku un rakstnieku Maigoni, jo tāds bijis viņa pseidonīms.

Pēc ievadvārdiem Lindenbaums sāka iztirzāt Maigoņa romānu «Rožsārtās lūpiņas». Tas esot romāns par tautisku censoni, kura vecāki vienkārši zemnieki, turpretim viņš pats izglītojas Tērbatas universitātē, vienīgais iekļūst vācu studentu korporācijā un stalti nēsā krāsaino cepurīti un krūšu lentu, bet komeršos ar savu zemniecisko izturību bieži pārtrumpo mazāk izturīgos muižnieku dēlus. Vasaras un ziemas brīvlaikus viņš pavada vecāku mājās, raksta jūsmīgus pantus par dabu un mīlestību, bet uzskata par pienākumu nest kultūru savai tautai — nolasa dažus priekšlasījumus, piedalās zaļumballēs. Ar savu iznesību viņš iemanto vairāku zelteņu mīlestību, un nu sākas romāna sarežģījums. Varonim grūti izšķirties, vai precēt kaimiņmājas Līziņu, kuras rožsārtās lūpiņas viņš noskūpstījis, pavadīdams to no balles mājup kādā burvīgā vasaras naktī, un kurai, lakstīgalas dziesmas aizrauts, uzrakstījis savu skaistāko dzejoli, — vai arī sava kolēģa, izputējuša muižnieka dēla fon Rozenkranca māsu Luizi, kuru viņš kā spalviņu nesis uz rokām, kad tā paģībusi, satrūkdamās no melnā suņa. Beidzot tautiskā apziņa ņem virsroku, varonis precas ar Līziņu, kuras rožsārtās lūpiņas ir nesalīdzināmi maigākas par Luizes arvien lepni sakniebto, bālo muti. Bet kā mūžīgu piemiņu vestes iekšējā kabatā viņš glabā mežģiņu nēzdogu, kas Luizei izkritis no rokas ģībšanas brīdī.

Stāstīdams profesors vairākas reizes izvilka mutautiņu, noņēma degunkniebi un apslaucīja asaras. Lai nerastos pārpratumi, viņš vēl paskaidroja, ka romāna atrisinājumā autors atkāpies no īstenības —viņam neuzsmaidījusi tā laime iegūt dzīvesbiedri no savas tautības zeltenēm, bet liktenis viņu spiedis izvēlēties vācu tautības jaunavu. Lekciju Lindenbaums noslēdza ar lūgumu līdz nākošajai reizei visiem šo romānu izlasīt, jo tad pāriešot uz tā māksliniecisko iztirzājumu.

— Te jau var apvemties klausīdamies... — Agnese dzirdēja blakussēdētāju pačukstam savam kaimiņam. Romāns un lekcija bija banāli, aizstāvēt tos nevarēja, un tomēr viņai nepatika šāds nicinājums: vecais profesors taču nebija vainīgs, ka gadi nodeldējuši viņa smadzenes un viņš visu skata ar savas jaunības acīm. Drīzāk gan liekas, ka universitātes vadībā kāds gribējis vecīti izjokot.

Tajā dienā Agnesei vairāk lekciju nebija, bet viņa vēl kavējās garajā koridorā pie loga, ar acīm pavadīdama staigātājus. Zināja, ka gaida tikai vienu — gaida parādāmies Oļģertu, kas varbūt lekciju starpbrīdī ienāks te, lai sastaptu viņu un izrunātos. Laiks rit uz priekšu, un viņš vēl arvien nav nokārtojis pārnākšanu uz filozofijas fakultāti. Agnese juta, ka pati vairs netic Oļģerta pārvērtībai, bet gainīja savas šaubas un neticību, iestāstīdama sev, ka vajag tikai viņu satikt, tikai no sirds parunāties, lai Oļģerts kļūtu kādreizējais mīļais zēns un atmostos no apmātības.

Iezvanīja jaunu lekciju, un gaitenis kļuva tukšs. Gausi vilkdama kājas, kas pēkšņi bija kļuvušas smagas, Agnese devās uz izeju. Ielas troksnis viņu apņēma ar nepatīkamu skaļumu. Tramvaji steidzīgi dārdēja, automašīnas, viena otru apdzīdamas, taurēja, gājēju pilnas ietves. Visi kaut kur steidzas, visiem ir kāds mērķis, tātad arī dzīves saturs. Agnesei likās, ka nekur vientulība nav tik skaudra kā pilsētā, cilvēku drūzmā. Ar ilgošanos viņa pieminēja ievām un vītoliem aizaugušo upes līci, kur smagās stundās varēja pasēdēt un izraudāties. Te pat nav vietas, kur raudāt. Uz ielas jāvaldās, lai nekļūtu smieklīga, bet mājās jāglābjas no iztaujāšanas.

Tramvaja naudu taupīdama, Agnese gāja uz Sarkan-daugavu kājām. Tas bija garš ceļa gabals, un nepieradušās kājas akmeņi drīz vien atspaidīja. Iela nav mīkstā, plienainā tecina Līču pļavā, pa kuru viņa pavasaros un rudeņos kailām kājām staigāja uz skolu un atpakaļ. Šis simtām reižu staigātais un nekad neapnikušais ceļš kā allaž mainīga un tomēr tā pati glezna laikam uz mūžu iegravēts atmiņā: vajag tikai pievērt acis, un tās redz kā īstenībā ainu pēc ainas — bijušie muižas lauki, kur tagad mājeles sacēluši Vīksnu kaimiņi — jaunsaimnieki, liepu kupluma aizēnotais lielceļš, priežu sils, kas rudeņos noslēpumaini šalko, aiz tā vecsaimnieku lauki un saimniecības, vecas dzirnavas ar romantisku klaboņu, upīte un akmens tilts pār to, bet tālāk Līčupes pļava, pavasaros zilganrožaina no agrajām bezdelīgactiņām, vasarās sar-

kano sveķeņu liesmās degoša, bet rudeņos zaļā atālā viļņojoša. Agnese daudzreiz bija domājusi, kāpēc viņa nav pieradusi dabai tā kā citi laucinieki, kas tās skaistumu vairs pat neredz. Viņa pamanīja noskaņu, ko radīja mākoņi, saule vai negaiss, ievēroja katru krāsu pāreju no maigi dzeltenīgā līdz koši zaļajam pavasaros, no viegla iesarkuma līdz spožam liesmainumam rudeņos.

Atmiņā skatīto ainavu aizrauta, Agnese nemanot nogāja līdz Tilta ielai. Te viņa ieraudzīja ļaužu pūliti, kas bija apstājis kādu smago automašīnu. Mašīnā cieši gar bortu sēdēja jaunieši tumšzilos formas tērpos ar siksnām pār pleciem, zilām sporta cepurēm galvās, bet viņu vidū kāds, uz paaugstinājuma pakāpies, kliedza:

— Biedri strādnieki! Neļausim buržujiem slepkavot mūsu jauniešus! Nevienu balsi vēlēšanās pilsoņiem! Visi kā viens par sociāldemokrātu partiju! Balsojiet par listi numurs trīs!

Tas taču bija Emīls Auziņš, kas kliedza no mašīnas. Sakustējās arī pārējie jaunieši, un pār sapulcējušos galvām nobira baltu lapiņu lietus. Agnese pacēla vienu un lasīja uz tās tikko izsauktos lozungus un milzīgu skaitli 3.

Mašīna ie taurē jās un aizbrauca tālāk. No nama vārtiem izskrēja sētniece ar slotu un lamādamās sāka slaucīt kopā neuzlasītās lapiņas. Viņa vēl nebija tās sagrābusi, kad pie mājas sienas nostājās divi vīri ar spaini, viens iemērca tajā platu suku un pāris reizes novilka gar sienu, otrs veikli piespieda ar lipekli noziestajai vietai lielu plakātu, un abi jau gribēja tikpat veikli doties tālāk, kad viņus ieraudzīja saniknotā sētniece. Viņa nosvieda slotu ielas vidū un abam rokām ieķērās plakata līmētajam piedurknē.

— Tūlīt aizvāc savus mēslus un nomazgā sienu! — viņa auroja baigā balsī. — Vai neredzi uzrakstu, ka te papīrus līmēt aizliegts?

— Bet kāpēc tad pussienas jau aplīmēts ar uzsaukumiem? — notvertais vīrs taisnojās.

Tā nav tava darīšana! — sētniece atcirta. — Kam mans namsaimnieks atļauj, tas var līmēt! Bet tu savu draņķi aizvāc, citādi es saukšu policiju.

— Sauc kaul pašu prefektu, tu velna sievasmāte, tas arī tev pateiks, ka uzlīmētu plakatu nav brīv plēst nost,— vīrietis svarīgi noteica un izrāvās.

Agnese apskatīja agrāk pieliktos plakātus. Tie visi bija vienas partijas — namsaimnieku uzsaukumi. Jaunais, vēl mitrais papīrs aicināja balsot par listi numurs astoņi, par zemnieku savienību.

— Tad tāda ir tā vēlēšanu aģitācija, par kuru pirmīt runāja Emīls Auziņš!— Agnese domāja ar riebumu. Nekur no tās nevar nobēgt, ne brīnišķīgās atmiņās, ne filozofiskā iegremdētībā. — Ak filozof Egon Maur, dod drīzāk man rokās gudrības atslēgu, kā noslēgties no šīs raibās, dārdošās, derdzīgās tiešamības! — Agnese ironiski iesmējās. Droši vien Maurs pat nezina, ka tuvojas vēlēšanas, ka «vēlēšanu kampaņa iet vaļā visā spēkā», kā teica Emīls Auziņš.

Dzīvoklī Agnesi ielaida krustmātes īrnieks Garais, neliela auguma puisis pelēku, izburbušu seju, miegainām acīm. Durvis vērdams, viņš plaši žāvājās, bet, ieraudzīdams Agnesi, steidzīgi aizvēra muti un mēģināja sveicinot eleganti palocīties.

— Ja nemaldos, jaunā kaimiņiene? — puiša seja izplūda pieklājības smaidā. — Mans vārds Garais, būsim pazīstami.

Agnese pateicās par durvju vērumu un, nelikdamās saprotam Garā vēlēšanos iepazīties, gāja uz virtuvi, lai drīzāk nokļūtu savā istabiņā un sakopotu šīsdienas raibos piedzīvojumus. Bet viņa nedabūja pabūt viena — rīta kurpēs ieautās kājas pa grīdu šļūkdams, viņai sekoja Garais un nepārtraukti runāja:

— Viena dzīvokļa iemītniekiem vajag justies kā vienai ģimenei. Sevišķi mums, kas te visi esam sagadījušies latvieši.

Agnese neatbildēja.

— Es ļoti cienu jūsu sievišķīgo kautrību, — Garais murmuļoja. — Ak, kāpēc mūsu, latviešu, literatūrā nav tāda tēla kā Gētes Grietiņa? Kaut gan mēs esam tuvu rada vāciešiem — taču tie paši ārieši, bet latviskā Grietiņa katrā ziņā būtu lauciniece. Tieši kā jūs — gaišmate, zilace, aizgrābjoši laucinieciski ģērbusies. Vēl tikai baltu lakatiņu ap galvu un dziesmu grāmatu rokā...

— Un Ibsena Solveiga gatava, — parvarēdama apmulsumu, Agnese dzēlīgi iesmējās.

— Nu redziet, — Garais neapjucis tarkšķēja tālāk,

daudzām tautām ir sava nacionāla sievietes ideāla tēli.

Kāpēc mums nevarētu būt sava Laimiņa, Austriņa vai Mirdziņa?

Agnese neklausījās uzbāzīgajā kaimiņā, bet nezināja arī, kā no viņa atbrīvoties. Neprazdama citādi izrādīt savu vienaldzību, viņa atlocīja uz ielas pacelto vēlēšanu uzsaukumu un izlikās to lasām.

— «Laimiņa», un jūs interesējaties par politiku? — Garais mākslotā izmisumā iekliedzās un izņēma viņai no rokām lapiņu. — Un vēl šo internacionālistu, šo sociāldemokrātu smērējumu? — jau patiesi sašutis, Garais sāka lapiņu burzīt un plēst.

Agnesei bija vienalga, kā sauc uzsaukuma izplatītājus, īstenībā tie viņai riebās no pirmīt redzētās fotogrāfijās, bet tāpat viņai riebās nolēkšķējušais puisis, kas nesaprata, cik nepatīkama var būt viņa klātbūtne.

— Jūs, kas esat tik latviska savā izskatā un kautrībā, jums jānāk pie mums, senās latvietības atjaunotājiem, — skatīdamies Agnesei cieši sejā, nobēra Garais. — Mūsu, dievturu, draudzē jūs varētu simbolizēt vai pašu Laimu. Un jums katrā ziņā jābalso par kādu nacionālu partiju. Bez šaubām, jums grūti orientēties balsu zvejotāju džungļos, bet es jūs kā draugs, kā vienas saimes loceklis pie rociņas aizvedīšu un iedošu pareizo numuru. Es jūs paņemšu līdzi uz dievturu vakarēšanu. Jūs redzēsiet, cik interesanti. Mūsu Krastiņš, tas tik ir puisis, neviens mācītājs netiek līdzi. Slaveni rakstnieki iestājušies mūsu draudzē. Mūsu tautiskie vakari — nu vienkārši burvīgi.

Agnese juta, ka vēl mirklis un viņa sāks kliegt, metīsies ar dūrēm virsū nepanesamajam tarkšķim, ar nagiem izskrāpēs tam acis, ja viņš neaizies tūlīt un neatstās viņu vienu. Laikam šīs jūtas spilgti atspoguļojās Agneses sejā, jo Garais paskatījās viņā izbrīnījies un, nomurminājis: — Jūs laikam esat uztraukta, — atmuguriski izšļūca no mazās istabeles un pat durvis aizvēra.

Kādu brīdi Agnese stāvēja sastingusi un klausījās, kā Garais virtuvē vārstīja pieliekamā durvis, kaut ko pa-čāpstināja mutē, tad gausiem soļiem aizgāja. Tāpat kā

ienākusi, ar visu mēteli viņa iekrita gultā, un viss pēdējo dienu sasprindzinājums izlauzās uz āru rūgtās, krampjainās raudās. Ar zobiem iekodusies spilvenā, Agnese raudāja tā, it kā viņai būtu nežēlīgi pāri nodarīts, it kā viņa būtu uzticīgi tuvojusies mīļiem cilvēkiem, bet dabūjusi nepelnītu, neizskaidrojamu belzienu. Kaut kas nav tā, kā vajadzētu būt, ne dzīve, ne cilvēki nav tādi, kādus viņa izsapņojusi un kādus notēlojusi literatūra. Kāpēc viņai vajadzēja braukt uz Rīgu, uz šo dārdošo, nejēdzīgo cilvēku sprostu? Lauku klusumā, noslēgusies no cilvēkiem, viņa būtu varējusi dzīvot savu dzīvi, dzīvot ilūzijās un skaistos sapņos, kā Solveiga gaidīt atgriežamies savu Peru Gintu — Oļģertu Pūri. Cik derdzīgs te viss ar nepierasto straujumu un paviršību, ar neīstiem Smaidiem, tukšām sarunām un drausmīgo vientulību, jo te nevar pat ar sevi pašu būt divatā.

Agnese nemanīja, ka istabā ienākusi Lilija. Tikai tad, kad istabas biedrene saņēma abām rokam viņas galvu un atrāva no spilvena, viņa aptvēra, ka atkal nav viena, un no jauna ieraudājās, padevīgi, bez protesta kā noguris, līdz nemaņai izmocījies bērns.

— Agnesīt, mīļo mežainīt, nu ko tu raudi? — Lilija iesaucās un, paķērusi no vadža dvieli, apslaucīja Agneses seju. — Pēc māmiņas sailgojies? Vai kāds pāri nodarījis? Tu pasaki man, kas ir tas briesmonis, es viņu ar savām maigajām rokām nožņaugšu, ar skūpstiem noslāpēšu! — viņa runāja komiskus draudus, meklēja palagu, kurā žāvēt biedrenes asaras, un ar dzirkstošu jokošanos piespieda Agnesi pasmaidīt un beidzot pat pastāstīt izmisīgās raudāšanas iemeslu. Par savu nelaimīgo mīlestību Agnese, protams, neminēja ne vārda.

— Tev gan ir smags raksturs, — Lilija nogrozīja galvu. — Ar tādu būs grūti dzīvot. Kas ar tevi draudzēsies? Un kāpēc sevi tā mocīt? Es pazīstu kādu jaunu dzejnieku, un viņš saka, ka pasauli vajagot ņemt tādu, kāda tā ir, priecāties par sauli, par ziediem, par raibu kukainīti, ko redzi uz lapas. Un vai viņam nav taisnība? Ko mēs varam dzīvē grozīt ar raudāšanu vai citādi? Viss iet savu gaitu — kā daba, tā cilvēku dzīve. Ņem no dzīves, ko vari dabūt, priecājies, ka esi jauna, un tev uzsmaidīs visa pasaule.

Tā ir viendienas mušas filozofija, — Agnese iebilda.

— Un kas par to? — Lilija iesmējās. — Cilvēks arī dzīvo tikai vienreiz, par cik vēl nav noskaidrots, vai pēc nāves dvēsele turpina dzīvot. Ja arī viņš atdzimst kādā dzīvniekā, tad tomēr pats to neapzinās.

— Bet vai tu varētu smaidīt, 11u, teiksim, ja būtu nelaimīgi iemīlējusies? — Agnese gribēja izpētīt.

— Es atzīstu tikai laimīgu mīlestību! Lilijas acis iemirdzējās. — Kāpēc lai es mīlētu cilvēku, kas mani nemīl? Ai ne, mīļais, laimīgu ceļu, ja es tev nepatīku.

— Tu tiešām esi laimīga! — Agnese apbrīnodama pavērās Lilijā un viņai gribējās turpmāk ņemt par paraugu šo jauno draudzeni, kas tik gaišām acīm izgāja pretim dzīvei, kas pati bija tik pilna jaunības dzīvīguma, ka no viņas tuvuma kļuva viegli un labi.

4

Profesora Audres lekcijas par pasaules literatūras milžiem bija neobligāts priekšmets, bet uz tām saplūda vislielākais studentu skaits no visām fakultātēm. Viņa lekcijas notika visplašākajā auditorijā, kas bija iekārtota pakāpienveidīgi, tā ka pēdējā klausītāju rinda sēdēja gandrīz pie pašiem griestiem.

Agnesi studentu straume ieburzīja pārpildītajā telpā. Viņa neredzēja nevienas brīvas sēdvietas un apjukusi, nezinādama, kur palikt, raudzījās apkārt. No visiem soliem uz ieeju māja kādas rokas — daži bija pasteigušies ieņemt vietas ne tikai sev, bet arī draugiem un tagad aicināja tos pie sevis. Nejauši arī Agnese ievēroja kādu šauru rociņu, kas no pašas augšas māja viņai. Tā bija Erna Bērziņa, piecēlusies kājās, jo citādi viņas sīkais augums būtu pazudis slaido un plecīgo blakussēdētāju vidū.

Ar mokām Agnese aizlauzās līdz augšējiem soliem un nosēdās šaurā vietiņā līdzās Ernai. No tejienes varēja pārredzēt visu auditoriju, bet pagaidām tie Agnesei bija sveši cilvēki, un viņa ar skatieniem meklēja to vienu, kas no viņas vairījās — Oļģertu. Atradusi viņu, Agnese

satrūkās un uztraucās, jo viņš sēdēja pavisam netālu, abi ar Verneru Laubertu, bet starp viņiem Lilija. Kā viņa šajā brīdī apskauda Liliju par to, ka tā var būt tik tuvu Oļģertam, var smaidot uzrunāt viņu un saņemt atbildes. Un Oļģerts, viņš nemaz neizskatās tik noslēgts un nebūt nav tik nerunīgs, kā satiekoties ar viņu — Agnesi. Viņš varēja būt pat jautrs, prata valdzinoši smaidīt, paskatīties sarunu biedrei acīs, pateikt asprātības, jo Lilijas pleci bieži noraustījās smieklos.

— Man tu neatrodi neviena vārda, ko pateikt! Pat ne tik daudz goda neparādi, lai atsauktu savu atzīšanos mīlā, — norīdama rūgtumu, Agnese domās pārmeta Oļģertam Pūrim. Un kā arvien tādos brīžos viņā modās nicināšana pret sevi, savu nespēku atraisīties no cilvēka, kas taču viņu vairs nemīl. — Ko es staigāju apkārt kā mīlas ubadze, bez pašlepnuma un spīta? — viņa lamāja sevi un vēl vairāk saplaka, jo zināja, ka ar lamāšanu un nicināšanu sevi neizārstēs no slimīgās nospiestības, kas jau sen bija stājusies mīlas jūtu vietā.

Agnese satrūkās no skaļās kāju švīkstoņas, ar kādu studenti saņēma profesoru Audri, tā izrādīdami viņam sajūsmu un piekrišanu. Audre ienāca kā cilvēks, kas apzinās savas personības šarmu — kalsns un stalts, augstu pacēlis sirma matu pusloka ietverto seju ar ērgļa degunu, kuplām uzacīm, pavisam mazām angļu Ūsiņām zem deguna un trīsstūrainu, apcirptu bārdas pušķīti zem apakšlūpas. Viņš smaidīja siltu un laimīgu smaidu, un šis smaids mirdzēja cauri biezajiem briļļu stikliem, kas kopā ar zelta rāmjiem atstāja ļoti saskanīgu, cildenu iespaidu.

Ienākdams profesors sveicināja auditoriju ar zemu galvas noliecienu, bet, katedrā uzkāpis, palocīja galvu uz labo un kreiso pusi, kā aktieris pateikdamies par piekrišanu. Nez kāpēc Agnesei likās, ka profesors it kā spēlē kādu lomu, ja ne citu, tad sirmgalvi ar jaunu sirdi.

Audre vispirms paziņoja, ka šogad no pasaules literatūras milžiem viņš izvēlējies Nīcši. Daļa studentu atkal berzēja kājas gar grīdu, profesors atkal palocīja galvu un iesāka lekciju. Viņš slavēja Nīcši kā filozofiskās domas neaizsniegtu virsotni, augstāko kalngalu, kas dzīvojot palicis vientuļš taisni sava lieluma dēļ. Viņš piekāra Nīcšes vārdam bezgala daudz apzīmētāju, kas visi sākās

U

ar «lielais»: lielais vērtību pārvērtētājs, lielais simbolists, lielais paradoksists, lielais pētnieks, filozofs, jaunu atziņu radītājs, jaunas reliģijas dibinātājs, reliģisks ģēnijs, ģeniāls dzejnieks. Aizraudamies slavināšanā, Audre pārgāja uz apzīmējumiem, kas sākās ar «vis-»: visievērojamākais dižgars, vissmalkākais stilists, visvaronīgākais cilvēks. Par spīti pastāvīgajām galvas sāpēm viņš devis visspožākos domu graudus, kas daudziem kļuvuši par ticības apliecinājumu, izkāris cilvēcei jaunus bauslības galdiņus un savai tautai nospraudis jaunu mērķi — radīt pārcilvēku.

Lūk, kāpēc profesors visu šo gadu lasīšot par Nīcši, jo, diemžēl, mūsu inteliģence vēl pārāk maz saprotot viņa domu dziļumus, pārāk maz tam sekojot, pārāk maz ar gara dižciltību atšķiroties no melnā pūļa.

— Nīcšeānisma augstienēs es jūs gribu vest, tāpat kā Ibsena Brands veda ideju kalnos savu tautu. Pārbaudiet savas sirdis un savus prātus, vai jūs būsiet spējīgi sekot, vai jūs nenobiedēs bezgala augstais gara lidojums, — tā profesors patētiski noslēdza pirmo stundu.

Pārpildītajā auditorijā gaiss pamazām bija pieelpots un sakarsis. Sevišķi augšā sēdošie un stāvošie slaucīja sviedrus. Tāpēc starpbrīdi visi uzņēma ar atvieglojuma sajūtu un steigā lauzās uz izeju. Erna ar Agnesi arī piecēlās, bet, redzēdamas, cik gausi tukšojas klausītava, nolēma palikt savās vietās, jo daži jau vēra vaļā logus, lai ielaistu svaigu gaisu.

Agnese lūdza Ernu parādīt lekcijas piezīmes, jo pati kaut kā nebija pratusi pierakstīt. Erna iedeva savu burtnīcu, bet tajā pierakstīts nebija nekas, vienīgi uzzīmēts augsts kalns uz vistas kājas, uz kalna uzrakstīts — Augstākā gudrība — un tā piekājē uz katedras uzlēcis gailis līku knābi, ar brillēm uz acīm, muti atplētis, dzied — ki-ka-re-gū!

— Tu neko neesi rakstījusi? — Agnese brīnījās, pirmajā mirklī nezinādama, kā uzņemt Ernas karikatūru. Tā likās ļoti smieklīga, sevišķi raksturīgs bija gailis — Audre, bet Agnesei profesors likās arī simpātisks, vismaz viņai gribējās domāt un ticēt, ka viņš ir tikpat cildens, kā izskatās, un tāpēc nav pelnījis, lai viņu izsmietu.

— Vai tu daudz vari pierakstīt? — Erna atjautāja.

— Man visu stundu bija tāda sajūta, it kā pār mani lītu silts ūdentiņš, tas spiežas mutē un atstāj saharina garšu.

— Kāpēc tad tu paliec vēl otru stundu klausīties? — Agnese drusku īgni jautāja.

— Lai galīgi pārliecinātos, ka nav vērts te veltīgi nosist laiku, — Erna atbildēja un izklaidīgi piezīmēja kalnam galā galvu ar kuplām ūsām.

— Man būs atkal jāmeklē privātskolnieki, — viņa turpināja pēc brītiņa, jau aizmirsusi Nīcši un karikatūru.

— Tēvam darbs var pavisam izbeigties.

Agnese līdzjūtīgi nopūtās.

— Ko tu nopūties? — Erna iesmējās. — Būtu to dzirdējis Audrc, viņš tevi tūlīt aiztriektu no savām lekcijām. Tu taču dzirdēji, ka Nīcše līdzcietībā redzējis mākslīgu šķērsli dabiskās izlases svētīgajai iedarbci.

— Es laikam tomēr nespēšu Nīcši saprast, - - Agnese šaubījās.

— Nīcšeānisms, tāpat kā reliģija, nav jāsaprot, tam ir jātic, — Erna turpināja ķircināt Agnesi.

Bet Agnese viņu atkal nedzirdēja. Viņa redzēja atgriežamies Liliju, Oļģertu un vēl kādu sārtu, tumšmatainu meiču, izskatā tik līdzīgu Verneram Laubertam, ka, pazīstot vienu, nevarēja būt šaubu par viņu radniecību. Un cik galants prata būt Oļģerts — pie katra pakāpiena viņš satvēra savas paziņas elkoni un pabīdīja uz augšu, it kā palīdzēdams viņai kāpt. Svešajai pie tumšzaļās samta jaciņas mirguļoja briljantu sakta, uz kreisās rokas, ar kuru tā atbīdīja matu sprogu, pavizēja zelta pulkstenītis ar tādu pašu aproci. Pieskaņotais apģērbs izcēla meičas svaigo sejas krāsu, un, ja viņas acis nebūtu raudzījušās tik apzinīgi valdonīgi, viņa tiešām būtu skaista.

Agnese vērās Oļģertā neatlaidīgi, mēģinādama piespiest arī viņu paskatīties. Viņš tiešām pameta skatienu uz augšu, kur sēdēja Agnese, mazliet pietvīka, bet izlikās neredzējis un nesveicināja.

Agnese juta, ka pietvīkst daudz vairāk nekā Oļģerts, un pati neapjauta, kas tās bija par jūtām, kas viņā plosījās — sašutums, greizsirdība vai izmisums par kaut ko dārgu, bet uz mūžu pazaudētu. Viņa juta, ka nevar palikt vienā telpā ar Oļģerlu un svešo meiču, ir jātiek no šejienes projām kaut kur vientulībā, lai atgūtu līdzsvaru.

— Man sāp galva, — viņa īsi paskaidroja Ernai, paspieda tai roku un virzījās pret iekšā nācēju straumi. Viens otrs paskatījās viņā izbrīnījies, tik nelaimīga viņa izskatījās.

Tikusi uz ielas, Agnese gāja, nezinādama, uz kurieni. Draugu un paziņu pilsētā nebija, bet mājās iet negribējās, jo šinīs stundās pie krustmātes Martas nāca sievietes likteņus zīlēt un tad meitenēm, ja tās bija mājā, vajadzēja izpildīt šveicara lomu — ielaist noslēpumainās viešņas, lūgt atģērbties un uzgaidīt koridorā, kamēr iznāk no istabas pirmā paciente.

— Tad tāpēc viņš atsvešinājies no manis, tad tāpēc, — Agnesei galvā džinkstēja rūgta, nepanesami skaudra doma. — Ubadze, ubadze es esmu un lūdzos druskas, kaut vienu skatienu, kaut vienkāršu sveicienu. Vai tiešām mīla var cilvēku tā pazemot paša acīs, pārvērst dzīvei nederīgā cilvēkā, it kā virpulī ieraut domas un likt tām griezties vienuviet, bez apstājas, bez iespējas atrauties un iekļauties plašākā straumē?

Ielu krustojumā Agnesi satrauca spalgs auto brēciens. Mašīnu nobremzēja viņai pie sāniem, un tā viņa stāvēja, nesaprazdama, kas noticis. Šoferis izlēca no kabines un sāka lamāties:

— Nu, ko tu stāvi kā svētā Indijas govs? Vajag ņemt acis pirkstos, ja pierē kāds dulnums! Ej taču nost no ceļa, kad tev saka! Nevar taču tevis dēļ satiksmi apturēt! Lai dievs pasarga no vistām un sieviešiem!

Savāda vienaldzība bija pārņēmusi Agnesi. Viņai patika, ka šoferis viņu lamā, ka apkārt ļaudis smejas. Tikko viņa pati bija sevi lamājusi, uzskatījusi par smieklīgu savu vienpusīgo, neārstējamo mīlestību. Un daudz vieglāk kļūst, ja tevi lamā un apsmej citi, nekā ja tas jādara pašam.

Kāda pazīstama balss uzsauca šoferim: — Pietiks, pietiks, pataupi savu gudrību krājumu arī citai reizei, — un kāda spēcīga roka saņēma Agnesi zem elkoņa un aizveda pāri ielai.

— Redzi nu, te nedrīkst aizsapņoties tā kā laukos, — iesmējās Agneses pavadonis, un tagad viņa pazina — tas bija Valdis Cīrulis.

— Laikam ļoti dziļdomīgu lekciju noklausījies? —

nesagaidījis no Agneses atbildi, Valdis jautri turpināja.

— Valdi, lūdzu, nezobojies tagad, — Agnese ar mokām izdabūja pār lūpām.

— Labi, es nezobošos, — Valdis laikam saprata Agneses noskanu un apklusa.

Viņi gāja klusēdami. Valdis neatlaida Agneses elkoni, un viņa arī nevairījās, izjuzdama, ka ir vieglāk, ja kāda stipra roka pietur un tuvumā ir kāds cilvēks, kas vēlē labu, kas nciztaujā aiz vienaldzīgas ziņkārības.

Valdis nejautāja, kurp Agnese grib iet, un Agnese nejautāja, kurp Valdis viņu ved. Tikai pie ieejas Viestura dārzā, kur vecie koku milzeņi rudenīgi šalca, Agnese sajuta dzimtenīgu elpu un saprata, cik ļoti viņa noilgojusies pēc dabas — koku šalkoņas, vīstošas zāles, pēdējām rudens puķēm un mierīga ūdens, kurā spoguļojas debesu dzidrums. Un, kaut arī dārzā bija kopta daba, tā tomēr bija tuvāka par akmeni un asfaltu, kas nospieda ne tikai kājas, bet nepieradušajiem radīja smaguma sajūtu visā ķermenī un pat domās.

— Es laikam nevarēšu pie pilsētas pierast, — Agnese izteica skaļi savu domu.

— Pieradīsi. Noteikti pieradīsi, — Valdis dzīvi atsaucās, priecādamies, ka Agnese sākusi runāt. — Bez šaubām, visiem lauciniekiem sākumā šķiet šauri starp namu sienām. Bet tas tikai, iekāms cilvēks nav atradis savu vietu, tas ir, savu dzīves uzdevumu.

— Kā lai atrod savu uzdevumu? — pēkšņi apstādamās, Agnese iejautājās tik sasprindzināti, ka Valdis saprata, cik nelaimīga ir jaunā meitene, cik bezpalīdzīgi viņa tvarsta pēc kāda pieturas punkta, no kura sākt veidot savu dzīvi. Skola viņai nav noskaidrojusi nekādus mērķus, augstskola domu mulsumu vēl padziļina. Neviena drauga, neviena laba biedra viņai nav, ar kuru pārrunāt mocošos jautājumus. Kā viesulis ap viņu griežas dažādas ideju grabažas, ko tik neatlaidīgi izverd rakstnieki, mākslinieki, skolotāji un profesori. Ir tikai divi ceļi — vai nu pieņemt šos izvirdumus par savu pasaules uzskatu, vai aiziet no dzīves. Ir tikai divi ceļi, ja — neatrod trešo ...

— Parunāsimies mazliet, ja tev nav jāsteidzas, — viņš

aicināja un izvēlējās vientuļu solu dīķa malā. Agnese paklausīgi apsēdās un skatījās gulbjus, kas, cilvēkus pamanījuši, piepeldēja malā un sastinga cēli paceltām galvām.

— Mēs gribējām runāt par dzīves uzdevumu, — Valdis atsāka sarunu. — Tev taču arī ir kāds mērķis, kura dēļ tu brauci studēt un izvēlējies tieši filozofiju?

— Es nezinu, vai tas bija mērķis, — Agnese izklaidīgi atbildēja. — Man tikai likās, ka es nosmakšu, ja netikšu ārā no mājas šaurības. Un vēl man likās, ka filozofija stāv pāri visām zinātnēm. Es iedomājos, ka tā parāda cilvēkam dzīves jēgu.

Nu, un kā tev tagad liekas? Kaut gan tu vēl esi noklausījusies tikai sākumu.

— Nezinu. Es it nekā vairs nezinu! — Agnese iesaucās. — Droši vien es nesaprotu.

Ko tu nesaproti? — Valdis taujāja.

— Es nesaprotu ievadu filozofijā, — Agnese atzinās. — Iznāk tā, ka filozofija nav patstāvīga zinātne, bet reliģijas kalpone.

Valdim gribējās smieties, atceroties, ar kādu sašutumu Agnese vilcienā aizstāvēja filozofiju un savus nākamos profesorus. Bet viņš bija apņēmies Agnesi neaizkaitināt un novaldījās.

— Vai tu esi kādreiz lasījusi par sabiedrības šķirām un šķiru politiku? — Valdis uzmanīgi iesāka.

— Neesmu un negribu! — Agnese iekaisa. — Es stāvu par viscilvēcību.

— Viscilvēcība — tā ir izdoma. — Valdis mierīgi atteica. — Valdošās šķiras izdoma, lai...

— Kādā ziņā izdoma? — Agnese uztraucās. — Cilvēcība ir vispārīga, un tajā jāieaug katram, vai viņš bagāts vai nabags, balts vai melns.

Tu spried pārāk naivi. Bagātnieku šķira nekad nevarēs būt cilvēcīga, jo tad taču tai būtu jāatmet barošanās no citu sviedriem, — Valdis turpināja skaidrot.

- Tā ir dzīves rupjā puse. Ja visi cilvēki kādreiz būs spējīgi pacelties līdz lielo garu mācības augstumiem, tad ...

— Tad vilki pārvērtīsies par jēriem — tā tu gribi teikt? — Valdis iesmiedamies pārtrauca.

— Nē, tad būs sasniegta viscilvēcība, — Agnese mierīgi nobeidza.

'».9

4 1622

— Bez cīņas nekas nepārvērtīsies. Sī patiesība laikam ir par vienkāršu, lai tu to atzītu. Valdošā šķira savu aģitāciju ietin miglainos vārdos, tāpēc tev tā liekas va ren gudra, — Valdis pavīpsnāja.

Kāpēc tu runā par valdošo šķiru? Es visu laiku ru nāju par lielajiem filozofijas gariem, par dzejniekiem. Kāds viņiem sakars ar valdošo šķiru? — Agnese brīnījās.

— Un tu tiešām to neredzi? Viņi ir šīs šķiras zeltainu tes. Tev pašai nemanot, viņi tavu apziņu pieduļķojuši ar tādiem viscilvēcības dubļiem, — Valdis negribot iekaisa.

Bet kāpēc tad tavu apziņu viņi nekā nav varējuši sagandēt? — Agnese zobgalīgi jautāja.

— Manu? — Valdis pārjautāja un brītiņu apklusa. — Es esmu gājis citādā skolā. Dzīves skolā. Jau no mazām dienām, kad viņi nošāva manu tēvu. Un mums. strādniekiem, ir citādi filozofi...

Agnese pēkšņi iedomājās, ka viņa pat nezina, kur Valdis strādā, kā dzīvo, vai ir paguvis kādu skolu nobeigt, un uzzināja, ka viņš ir laukuma strādnieks Brenera finieru fabrikā, dzīvo kopā ar savu vecmāmuļu Katrīn-dambī, mācās pats no grāmatām, apmeklē dažādas lekcijas.

— Tu atnāc pie manas vecmāmuļas, — Valdis aicināja. vērodams, ka Agnese plānajā mētelītī sākusi dre bēt. — Viņa ļoti priecāsies par sava pagasta cilvēku.

Agnesei tiešām sala, un viņai bija vienalga, kur iet, lai tikai nebūtu jābūt vienai ar savām domām, kas, kā viņa juta, visu laiku uzglūnēja un gaidīja izdevīgu mirkli uzbrukt un plosīt sirdi asam ķetnām.

Valdis izvilka no kabatas papīrā ietītu no pusdienām palikušo maizes gabalu un pārlauzis pameta gulbjiem. Visu cēlumu zaudējuši, tie kāri metās sakampt ēsmu. un lielākais šņākdams centās atgrūst mazāko. Nezin kāpēc šis skats Agnesi aizvainoja, un viņa pat novērsās.

It kā uzminēdams viņas nepatiku, Valdis iesmējās:

— Gulbji gan šoreiz uzvedas stipri nepoētiski. Laikam nav šovakar vēl baroti. Ko gan teiktu tavi dzejnieki, kas šiem putniem piedzejojuši īstu aristokrātisku dižciltību? Protams, to, ka pat aristokrāti treknāka kumosa dēļ viens otram rīkli kož pušu, viņi nepiemin.

Kāpēc tev vienmēr gribas kādam dzelt? Agnese,

sāpīgi saraukusi pieri, noprasīja. Ir taču arī gara aristokrāti.

- Es tikai runāju ābeces patiesības, — Valdis taisnojās. — Bet arī tavi gara aristokrāti kaujas maizes kumosa dēļ, ko tiem pamet mantas aristokrāti.

Agnese iedomājās savus profesorus — Mauru un Audri. Lai viņi plēstos maizes un personīgu labumu dēļ — nē, to viņa nekad neticēs, nemūžam!

Tomēr strīdēties tālāk ar Valdi viņai negribējās. Viņi gāja pa dzeltenu lapu piebirušu aleju, kur zem kājām čaukstēja rudens zelts, un tik žēl bija samīt skaistumu, ko k|avas un liepas, vējā stenēdamas, kaisīja uz valgās zemes. Skaistākās lapas Agnese uzlasīja. Tās viņa aiznesīs mājā, lai ari istabiņā justu dabas tuvumu. Visu ceļu viņa skatījās uz šīm lapām, apbrīnodama krāsu daudzpusību. Viņa bija tā nogrimusi klusā jūsmā, ka satrūkās, kad Valdis paziņoja:

— Te nu ir mana pils. Sagatavojies uz kalnā kāpšanu. Basā augšā.

Tā bija trīsstāvu ēka, pie kuras viņi bija nonākuši. Pagalmā, kur viņi iegāja apskatīties, vai tur nav vecmāmuļa, spēlējās bērni, klaigādami un mitros degunteļus piedurknēs nobraucīdami. Īgnas, nogurušas sievas steidza novākt izžauto veļu, reizēm patriekdamas nost mazos nebēdņus, kas nosmulētām rokām sniedzās noraut no auklas kādu veļas gabalu.

Vai liksies mierā, — viena kliedza, atvēzēdamās pret noplīsušu zēnu. — Tā tu, cilvēks, esi nolauzījies cauru nakti, bet šim tas tikai spēlīte!

Dažas ziņkārīgi pablenza Valdi un viņa viešņā. Agnesi visa šī aina nepatīkami aizskāra. Viņa nodrebinājās, iedomādamās, ka dzīve var paiet tādā pelēcībā un sīkumos — veļas baļļa, bērnu autiņi un vēlāk bikšu un zeķu lāpīšanā, locīšanās pie plīts un prozaiski rēķini, kā lētāk pagatavot pusdienu. Un nekad nav ne klusas vietiņas, ne laika paņemt rokās kādu brīnišķīgu grāmatu un iegremdēties citā, skaistā un irreālā pasaules skatījumā, nav laika, un, kas visbriesmīgākais, — nav nepieciešamības aiziet uz operu, nosēsties krēslā un, visas rūpes, visu ikdienu aizmirstot, ienirt skaņu viļņos un aizšūpoties bezgalībā.

Bet viņa pati, — kā tas noticis, —nav vēl aizgājusi uz operu, kaut gan jau no skolas gadiem glabājusi ilgas noklausīties Vāgnerā Tanheizeru, par kuru tā jūsmojis Po-ruka Ansis Vairogs. Tiesa, viņa bija jutusies Rīgā pasveša un baidījusies apmaldīties, bet nu jau pagājušas nedēļas, un ceļu uz māju viņa zina.

Viņa bija tā iegrimusi sapņos, ka, Valdim pie kādām durvīm pieklauvējot, jutās nepatīkami atmodusies. Atvēra veca māmuļa grumbainu seju. bet jaunām acīm. kas vienu mirkli vērīgi ieurbās svešajā atnācējā.

Valdis iepazīstināja, un vecā Līze tūlīt atcerējās galdnieku Vīksnu.

— Redzi, man vēl viņa taisīta veļas baļļiņa kaktā, — viņa parādīja ar roku. Tas tik ir meistars kā zelts! Apsēdies, meit, es tūlīt izņemšu no plīts tējas ūdeni. Tāda nosalusi izskaties.

Viņa rosīgi novāca galdu un savīkša uz tā rupjmaizes šķēlītes, kausētu tauku bļodiņu un pussiļķi. Valdim uzlika aizplīsušu māla krūzīti, Agnesei jaunāku, balta fajansa. Agnese saprata, ka tā ir Valdim glabātā pusdiena, un viņai bija neērti atraut viņam jau tā trūcīgo ēdienu. Bet vecmāmuļa prata tik vienkārši un sirsnīgi aicināt pie galda, it kā būtu gaidījusi pusdienā abus, ka Agnesei vēl neērtāk bija atteikties. Kautrīgi viņa uzlika uz šķīvja gabaliņu siļķes un ēda to ilgi, sīkiem kumosiņiem likdama uz maizes, lai nebūtu jāņem otrreiz. Karstā tēja patīkami spirdzināja, aizdzīdama locekļos ievilkušos vēsumu.

Pie durvīm klauvēja. Ienāca lakatā ietinusies sieviete sarkanām, veļas ūdeņu saēstām rokām.

— Ak jums ciemiņš, — viņa neuzticīgi novilka un grasījās iet projām.

— Nāc, nāc iekšā, — vecmāmuļa drošināja. — Te jau man dēls vedekliņu atvedis, — viņa jokojās, dzirkstošām acīm pavērdamās jaunajos.

— Nu, ko tu, vecmāmuļ, tā mētājies ar vārdiem, nosarkdams Valdis norūca un atbīdīja savu tējas krūzi. — Nāc iekšā, biedrene Kļava. Tā ir mana bērnības paziņa Vīksna, — viņš norādīja uz Agnesi, kas pabrīnījās par neparasto uzrunu — biedrene.

Kļava noņēma lakatu un apsēdās. Sarunas tomēr neraisījās, un Agnesei likās, ka vainīga viņa, jo pārējie trīs

laikam bija labāk pazīstami, bet viņas svešuma dēļ atturējās no parastajām sarunām.

Beidzot Kļava ierunājās:

Nu kā, vai Maura madama samaksāja?

Kur nu, — Līze jautri atmeta ar roku un parādīja uz grozā saliktās tīrās, izgludinātas veļas kaudzi. — Aiznesu šodien un saku — bez maksas vairs nedošu. Sī tik laipna kā lapsa pret gaili, aicina iekšā, lai nākot kafiju iedzert. Es saku paldies, mājās padzēru, iekšā neiešu, samaksājiet tepat uz sliekšņa. Sāka atkal veco dziesmu — vīrs vēl neesot saņēmis algu, pagājušo reizi tā iznācis, ka vajadzējis dēlam jaunu uzvalku, bet nu nākošo reizi gan visu nokārtošot. Es mudīgi veļas grozu uz pleca un saku: kad būs nauda, tad atnāciet pakaļ. Solījās zvanīt policijai, bet es negaidīju. Brīnums gan — piektajā gadā pašu baronu piespiedu pielikt par kartupeļu rakšanu, tad nu tādu profesora madāmiņu neiztiesāšu.

Dzirdēdama pieminam Maura vārdu, klausīdamās vecmāmuļas stāstā, kura beigās noskaidrojās, ka nemaksātāja ir profesora sieva, Agnese ieplestām acīm, sastingusi raudzījās sienā. Te droši vien bija kāds pārpratums, tas nevarēja būt viņas profesors, kura sieva izvairījās maksāt par padarītu darbu. Vajadzēja izprašņāt vecmāmuļu, noskaidrot, bet Agnese, it kā baidīdamās skaidrības, klusēja un ļāva sarunai pārslīdēt uz citām lietām.

Nu, kā tad būs ar tām vēlēšanām? — viņa dzirdēja Kļavu jautājam Valdim. — Balsosim vai boikotēsim?

— Balsosim, — Valdis lakoniski atteica. — Strādnieki uzstāda socdemiem savas prasības. Ja pieņems, balsosim par viņiem.

— Dzeltenās žurkas! — Kļava nikni iesaucās. — Un tu domā, ja viņi pieņems, tad arī pildīs?

— Nav citas izejas, — Valdis drūmi atteica. — Jāizvēlas mazākais ļaunums. Un tā viņi ātrāk atmaskosies strādnieku priekšā.

Jā, veikli viņi ir, — nopūtās Kļava. — Veikli viņi ir. Kā mācītāji runā vienu, bet dara otru. Lamā buržujus, bet ēd no vienas bļodas.

Agnese sarunu nesaprata un jutās lieka. Bet viņa neprata arī aiziet un sēdēja sadugusi, savu dzelteno lapu pušķīti atkal rokās grozīdama. Kas tie ir par cilvēkiem —

Valdis, Erna Bērziņa, šī Kļava un pat vecmāmuļa — vienmēr ar kaut ko nemierā, vīpsnā un ņirgājas gan par dzejniekiem, gan par filozofiem, uztraucas par vēlēšanām, it kā nebūtu vienalga, vai balso par trešo vai astoto listi.

— Nu labi, tad es nu iešu, - Kļava piecēlās un, lakatā tīdamas, vēl piebilda: — Piektdien iešu pie Jēkaba. Melnais mēnesis beidzies. Tev nav kas sakāms? — viņa jautāja Valdim.

— Pastāsti par vēlēšanām un sveicini, — Valdis novēlēja.

— No manis arī, Līze iesaucās un, iesteigusies istabā, iznesa vilnas zeķu pāri. — Te ir mani sveicieni. Pati noadīju. Būs kājām uz aukstā klona siltāk. — Viņa ietina zeķes un iespieda vistoklīti Kļavas rokās.

«Savādi cilvēki,» Agnese domāja. «Runa pusvārdos, bet saprot viens otru, rūpējas cits par citu. Liktos skaisti, bet tomēr pārāk ikdienišķi.»

Kad Kļava bija aizgājusi, Valdis ieveda Agnesi istabā. Parastā strādnieku istabiņa ar aprūsējušu dzelzs gultu, krāsotu finiera skapi, vienkāršu galdiņu, koka ķeblīšiem un sarkanām pelargonijām uz loga. Bet Valdim bija arī grāmatas no preču kastēm sastatītos plauktos un vienkārši uz grīdas zemē. Uz galda mācību grāmatas, žurnāli. Agnese apskatīja Valda bibliotēku, bet tā viņu neieinteresēja — par maz tajā bija pēdējos gados iznākušās daiļliteratūras. Vienīgi Andrejs Upīts, kas viņai likās garlaicīgs, tāpēc ka savus varoņus vairāk rādīja sabiedriskās attiecībās. Leona Paegles brošūras, ko viņa maz pazina. Visvairāk grāmatu krievu valodā, un gandrīz katrai virsrakstā kaut kas politisks.

— Tu laikam dzeju necieni? — Agnese iejautājās.

— Kā ne, ļoti cienu, — Valdis dzīvi atsaucās. — Tu redzi, es pat burtnīcā tās esmu ierakstījis, gluži kā sentimentāla jaunkundzīte.

Viņš izņēma no atvilktnes nodriskātu, acīm redzami caur daudzām rokām izgājušu burtnīcu un pasniedza Agnesei. Viņa atšķīra un sāka lasīt:

Pret tādu iekārtu, kas visu atļauj jums, pret tādu likumu, kas rakstīts tikai mums, pret jūsu kariem, kuros mēs tik plokam, pret jūsu cietumiem, kur iekšā smokam; pret jūsu veikaliem un jūsu biržām, kur darbs par nedarbu caur zeltu tiek, pret jūsu fabrikām, kur strādnieks liek par ēsmu mašīnām pats savu mūžu un rada vērtības, bet nomirst nabags.

Pret jūsu kultūru, kas jums tik der un kuru mārciņām par naudu sver, pret jūsu dogmām sastingušo prātu, kam šausmas iedveš katris protests drošs un noziedzīgs šķiet katris jaunradošs un spēcīgs gars.

Mēs esam pret.

Leons Paegle.

Vai tev patīk tāda dzeja? — izlasījusi Agnese jautāja.

Kāda?

— Nu tik nedzejiska, Agnese mēģināja skaidrot.

Tā taču ir tikai lamāšanās, pie tam nezin par ko.

Strādnieki zina, par ko, — atbildēja Valdis. — Pārāk labi zina. Tā ir tik patiesa dzeja, ka mēs to mācāmies no galvas. Tāpat kā tu Poruku un Kārli Skalbi, šos murgotājus un sapņotājus.

Mēs laikam nekad nesapratīsimies, — Agnese aizvainota noteica un piecēlās uz iešanu.

Varbūt sapratīsimies. Tad, kad arī tu uz savas ādas sāksi izjust, ko nozīmē buržujs un vergošana viņa naudas makam. — Valdis atbildēja apvaldīti asi.

Tas ir, tādā gadījumā, ja sāksi pati strādāt, — viņš vēl piebilda. - Nu, ja apprecēsi kādu korporeli, tad. protams, izšūsi sienas tepiķīšus un rīta tupeles savam bucī-tim, patenkosi ar draudzenēm kafejnīcās un sentimentālu jaunības atmiņu brīžos pāršķirstīsi Poruku un Skalbi greznos iesējumos,

Agnesei likās, ka vārds «korporelis» mērķēts uz Oļģertu Pūri, un tas viņai no jauna atsauca acu priekšā viņa un svešās meičas tēlus augstskolā. «Apprecēsies...» Agnese rūgti nodomāja, «viņš jā, varbūt ar to pašu briljan-taino ...» Zobus sakodusi, viņa novaldīja asaras un sniedza Valdim roku atvadām.

— Agnes, tu laikam apvainojies? — Valdis, viņas roku satvēris, sirsnīgi runāja. Tici, es nevēlu tev ļaunu. Negribu tevi sāpināt. Tas tikai arvien tā iznāk. Mēs dzīvojam pārāk dažādās pasaulēs. Es zinu, tu neesi vainīga. Skola, grāmatas ...

— Liec reiz manai skolai un grāmatām mieru! — Agnese nervozi iesaucās. — Mūžīgi viens un tas pats! — Visu šodien sakrājušos sūrumu viņai gribējās izgāzt uz šo puisi, kas tik draudzīgi bija viņai palīdzējis izkļūt no nepatīkamā stāvokļa un ar savu iejaukšanos uz brīdi nomierinājis viņas sāpju pirmo skaudrumu. Bet kāpēc viņš atkal uzplēsa rētu, kurai pirmīt bija uzlicis aizmirstības plāksteri?

— Es iešu mājās, — viņa paziņoja un sniedzās pēc mēteļa, ko vecmāmuļa pirmīt bija iekārusi istabā uz durvīs iestiprinātā vadža.

— Es tevi pavadīšu. — Valdis piesolījās, paņemdams savu mēteli.

— Lūdzu, ne, — Agnese lūdzās. Viņai atkal gribējās būt vienai, iet satumsušajā vakarā kājām uz māju un ļauties izmisumam, kas sāka uzmākties ar neatvairāmu spēku.

— Nē, vienu es tevi nelaidīšu, — Valdis noteikti paziņoja: — Tev tāds izskats, it kā tu taisītos iet uz Daugavu, - viņš mēģināja ar joku izkliedēt Agneses sadrū-mumu.

Klusēdami viņi nokāpa lejā un gāja pa rudenīgi tumšo Katrīndambi. No mazo mājeļu šaurajiem logiem tikai blāva gaisma vietumis izlauzās uz ielas. Ieraudzījusi Ganību dambī tramvaju, Agnese pēkšņi sajuta tādu nogurumu, ka viņai gribējās ātrāk tikt mājās, iekrist gultā un gulēt, gulēt un vislabāk neatmosties.

— Es braukšu, — viņa īsi pateica Valdim un pagriezās uz piestātni. Dzelžaini žvadzēdams un dārdēdams pie-

brauca tramvajs, piestājās, izmeta atbraucēju bariņu, uzņēma gaidītājus un aizdrāzās tumsā.

Valdis vēl labu brīdi noraudzījās tam pakaļ. Mēteļa kabatās sabāztās rokas sažņaudzās dūrēs, un sakniebtās lūpas raidīja lāstus neredzamam ienaidniekam.

— Apmulsinājuši meiteni... Tā apmulsinājuši. Nelieši, jūs ...

5

Agnesīt, meitenīt, kā tu vari gulēt, kad laukā tik skaista nakts! — Agnesi uzmodināja Lilijas čuksts un parāviens aiz rokas. Viņa bija aiz noguruma piemiguši, nesagaidīdama pārnākam Liliju. Tagad tā stāvēja pie gultas, spilgtā rudens mēness apspīdēta, mirdzošām acīm, pajukušiem matiem, un modināja Agnesi, lai pastāstītu viņai savus šīs nakts piedzīvojumus.

Viņš ir brīnišķīgs! Kaut tu zinātu! Vai, ja tu nebūtu aizskrējusi projām no lekcijas ...

Vai profesors Audre kaut ko sevišķu pastāstīja? — Agnese nesaprata.

— Ak, ko nu Audre, — Lilija atmeta ar roku. — Bet pēc tam mēs aizgājām pie Lauberta. Nu, es tev nevaru pateikt, cik interesanti pavadījām vakaru, — Lilija steidzīgi stāstīja.

Noģērbusies, viņa palīda zem segām un aplika roku Agnesei ap vidu. Agnese juta, ka no Lilijas mutes plūst alkohola smaka, un, nepatīkami pārsteigta, aizgriezās.

— Nē, tu iedomājies tikai, — nevērodama Agneses novēršanos, Lilija pļāpāja tālāk, — tu iedomājies, viņiem ir pašiem savs dzīvoklis. Četras istabas.

— Kam tad? — Agnese nesaprata.

— Laubertiem. Verneram ar māsu. Vienā istabā dzīvo Oļģerts Pūris. Nu, viņš jau ar Alisi tikpat kā saderināts, — nezinādama, kā ar šo ziņu satriec Agnesi, Lilija pļāpāja, snaikstīdama kailās rokas no segas apakšas.

Agnesei likās, ka istabiņā ieplūst ledains vēsums, stindzina visus locekļus un spiežas arvien dziļāk miesas au

dos. aiziet līdz sirdij un kā narkoze padara to nejutīgu. Nekad viņa vairs nevarēs ne smieties, ne raudāt, nekādi iespaidi no ārpasaules līdz viņai nenokļūs, un tas būs labi, jo nav nekas labāks par lielo vienaldzību, ko rada vientulība. Tikai ausis vēl nav sastingušas, un tās uztver Lilijas stāstu, ka pēc lekcijas viņa aizgājusi Alisei un Oļģertam līdzi uz Laubertu dzīvokli, kā tur atnākuši citi studenti, iedzēruši, stāstījuši anekdotes, dziedājuši «Gaudeamus igitur». Kāds korporelis atnācis ar savu krustdēlu un šausmīgi ākstījis jauno zēnu. — Saproti, tas fuksītis nebija ievērojis, ka fateram nav pie rokas pelnu trauka. Par sodu šis visus pelnus birdina jauneklītim glāzē un tikai pavēl: dzer, dēls, pelnos ir kālijs. Pēdīgi iesvieda papirosa galu un saka: un tagad uzkod zakusku. Kā mēs smējāmies, kamēr šis nomocīja uzkodu.

— Un zini, vēlāk mēs darījām tā — kurš grib stāstīt tādu pikantāku anekdoti, tas iepriekš nodzēš gaismu. Un, kad piepeši kāds uzgriež, tā pārsteidz vairākus pārīšus bučojamies. Kurus pieķer, tam jādzer soda kauss. Oļģerts ar Alisi bija galīgi pilnā. Alise peldkostīmā dejoja mums priekšā mežoņu dejas, bet Oļģerts tā dauzīja klavieres, ka no apakšējā dzīvokļa sita pa griestiem. Mēs sitām ar kājām pretim. Verners dauzīja pret grīdu pudeles.

Ieplestām acīm Agnese raudzījās griestos. Nekādus tēlus, nekādus priekšstatus, ne attaisnojumu, ne nosodījumu šis stāsts viņā neizsauca. Viņa neredzēja piedzērušos ļaudis, neiztēlojās mežonīgo klavieru un grīdas dauzīšanu, bet skatīja citu ainu — ziedu pilnu, jaunu ābeli, pie kuras nostājas drūms, nepielūdzams vīrs un ar asu zāģi griež svaigajā, sulīgajā stumbrā. Ābele vaid zem zāģa tērauda zobiem, kā asaras birst sārtas ziedlapiņas, bet zāģis kustas, un dzirdamas griezīgas skaņas — švīkš-švākš-švīkš-švākš.

Lilija apklust un iemieg, bet zāģis turpina griezt, un ziedi turpina birt.

Un vēl Agnese redz vienkāršu burtnīcu, kuras pirmajā lapā ar Valda Cīruļa roku ierakstīts: — Mēs esam pret, — bet, kad tā aizveras, liekas, apkārt ir nakts un tumsa.

— Nakts un tumsa... nakts un tumsa ... — viņas lūpas skaita šos divus vārdus, jo gaismas vairs nebūs ne-

kad, it nekad. Labi. Labi, ka ir nakts un tumsa un gaismas vairs nav un nebūs.

Un pēkšņi no tumsas izšaujas dzirksteļu kūlis un apgaismo baltu lapu, uz kuras rakstīts: Mēs esam pret!

— Es laikam sāku jukt, — Agnese ievaidējās un sajuta Lilijas roku sev uz krūtīm. Tā bija karsta un smaga. Agnese to saņēma un nolika uz palaga, sajuzdama, ka roka ir valga un lipīga.

Tikai tagad viņas acu priekšā parādījās Oļģerta Pūra tēls tāds, kādu viņa bija glabājusi savās atmiņās. Viena pēc otras aizslīdēja nedaudzo mirkļu ainas, kad viņi bija kopā staigājuši pa ievu ziedu piebārstītām takām pie Gaujas vai sēdējuši Agneses mazajā istabiņā. Cik maz bija šo ainu, un kā negribējās tās aizlaist projām, jo pēc tām ir jānāk citai, jānāk tai, ko nupat uztvēra ausis, bet kas tajā brīdī līdz apziņai nenonāca.

Kaut labāk tu būtu miris, tad es vismaz varētu dzī vot tavai piemiņai, — vēlējās Agnese un iekodās ar zobiem spilvena stūrī.

Nāve, sastingums, velēnām apaudzis kaps tas ir miers, kura viņa alkst sev, vienīgais, ko viņa vēlas šinī stundā. Viens mirklis, un izbeigtos visas mokas. Visa nejēdzīgā dzīve un drausmīgais tukšums, kāds pavēries nākotnē. «Lai dzīvo Oļģerts laimīgs ar to — briljantaino,» viņa novēlēja un tomēr vēl ciešāk sakoda zobus, «lai dzīvo, un reiz viņš tomēr sapratīs, ka tā viņu nemīl tā, kā mīlēja Agnese.» Bet Agneses tad vairs nebūs. Varbūt tad viņš meklēs taku uz viņas kapu zem šalcošā bērza un. sirdsapziņas plosīts, lūgs piedošanu no neprātīgās mīlas upura. Bet viņu vairs neaizkustinās it nekas, ne nožēlas asaras, ne sauciens atpakaļ dzīvē, jo nāve ir klusums un miers, un vienaldzība. Vai vēl kāds atnāks pie viņas kapa. vai vēl kāds pieminēs, ka bija kādreiz tāda Agnese?

«Māte!» — šis vārds kā ar veseri iezvēla smadzenēs un izsita Agnesi no sentimentālās jutoņas. Kā viņa varēja aizmirst māti, kuru šāds trieciens noliektu pie zemes un kura nekad vairs neatslietos. Ar ko viņa būtu pelnījusi tādas sāpes, viņa — labā, vienīgā, kurai nav citas laimes, citu rūpju kā meita, lai kur tā būtu, lai kur paliktu? Ir jāpārvar šīs nāves ilgas, saucošais kārdinājums pēc mūžīgā miera un nebūtības.

Ir jādzlvo. Jādzīvo un jāmācās aprakt sevi mīlu, jāmācās atsacīties.

— Atskatīties, pasmaidīt un tad tālāk soļot klusu, — viņa čukstēja sen lasītas Poruka vārsmas. Ko viņa citu var darīt, ja pat ceļš uz kapu slēgts. Dzīvot — tā ir varonība, ja nāve tev solījusi atpestīšanu. Ir jāmācās varonība. Bet kur, no kā? Vai no tiem laimīgajiem, kas nodzēš gaismu, lai varētu skūpstīties, kas dejo mežoņu dejas un dauza klavieres? Tie nav varoņi, tie ir dzīvesprieka pārpilni laimes bērni, kam ir viss — savs dzīvoklis, briljanti, draugi, mīla. Vai no filozofijas profesoriem, kas pielūdz dievu kā pasaules saprātu? Bet viņa nevar izprast tādu saprātu bez ticības, un ticības viņai nav. Vai no tādiem kā Valdis Cīrulis un biedrene Kļava? Bet viņi paši ir nemierā ar pasauli un mācās no galvas dzejoļus «mēs esam pret». Cik drausmīga tomēr ir vientulība, kad cilvēkam nav kur iet, nav kam parādīt savu sirdi, zinot, ka tevi sapratīs un ar to vien jau noņems pusi smaguma.

Lilija pa sapņiem iesmējās un piespiedās Agnesei, uzpūzdama skābu, sastāvējuša vīna piesmirdušu elpu.

«Tāda tagad ir arī Oļģerta elpa,» Agnese iedomājās un noskurinājās. Nē, tas vairs nav agrākais Oļģerts, un vel tīgi viņa cenšas uzmodināt miroņus. Veltīgi Solveiga gaidīja savu Peru Gintu — viņš mūžam mainījās un — neatgriezās. Ir jāmainās arī viņai. Bet kādai tapt? Vēl nesen viņa apskauda Liliju par gaišo pasaules skatījumu, solījās ņemt sev par paraugu. Bet šonakt Lilijā ir kaut kas pretīgs, un cik sveši ir tie cilvēki, starp kuriem viņa bija jutusies labi, par kuriem nupat aizmiegot bija jūs-• mojusi. Ir jāatrod dzīves uzdevums, ir nopietni tam jāgatavojas. Sīs nedēļas augstskolā aizritējušas kā svešnie-cībā, bet nu ir pēdējais laiks sākt nopietni iedziļināties filozofijas priekšmetos. Rīt pat.

Laikam taču Agnese bija iemigusi un nogulējusi ilgi, jo, kad viņa uztrūkās no krustmātes asās balss, ārā likās liela diena. Krustmāte rāja meitenes, ka tik ilgi guļot, viņai taisni kauns. Atnākusi Berga kundze un gribot parunāties ar visiem mājas iedzīvotājiem, bet meitiņas vēl migā. Lai tūlīt ceļoties augšā un ģērbjoties ciet. Viņa pa to laiku izmetīšot Berga kundzei kārtis, lai cilvēkam nav garlaicīgi.

— Kas tā par Berga kundzi? — Agnese jautāja Lilijai, kad krustmāte bija aizgājusi.

Tā tāda baznīcas dāma. Krustmātes draudzene. Nu jau atkal kontrolēs, vai mums bruncīši nav par īsiem un kakla izgriezums par dziļu, Lilija pukojās, lasīdama kopā vakarā izsvaidītās drēbes.

Nomazgājušās un saģērbušās meitenes gribēja pabrokastot, bet tur jau nāca Marta un vedināja savā istabā. Liliju Berga kundze sen pazina, tāpēc visu uzmanību pievērsa Agnesei, ar acīm nomērīdama ir kleitas garumu, ir kakla izgriezuma dziļumu. Agneses nabadzīgā vienkāršība viņu acīm redzami apmierināja. Viņa vairākas reizes vēlīgi pašūpoja galvu, tā ka ļumīgais dubultzods pārvēlās pāri īstajam zodam, un mazās, zilās actiņas raudzījās no šaurām šaurām spraudziņām. Viņas mute bija savilkta apaļa, it kā visu mūžu bulu runājusi tikai vienu skaņu o. Cilvēku bez medicīniskām zināšanām varēja pārbiedēt Berga kundzes kakls platāks par viņas ķermenim neparasti mazo galvu. Mediķis teiklu Bazedova slimība, kas tomēr nav spējusi izraisīt tik strauju vielu maiņu, lai organisms kaut ko pazaudētu no tukluma pārpilnības. Viņa stāvēja pie kumodes kā masīva statuja, melnā kleitā līdz potītēm, galvai piegulošā filca «bruņucepurē» (jaunākais Parizes modelis).

— Mīļā Berga kundze, — aiz cieņas iepriekš nokrekstē-jusies, iesāka Marta, — te nu ir manas jaunās vēlētājas. Piesēdieties, lūdzu, — viņa pastūma Berga kundzei stingrāko krēslu. Tā smagi apsēdās un abām rokām aptvēra krūtis.

— Ak, mana sirds, mana sirds, — viņa iestenējās. — Doktors Mīlbergs brīnās, kā vispār cilvēks ar tādu sirdi var kustēties. Bet man vēl tik daudzas trepes jākāpelē, tā sakot, pie visādām durvīm jāklauvē. Mācītājs Auniņš saka — ja jūs, mīļā Berga kundze, neuzņematies runāt ar cilvēkiem, tad mūsu liste nevienu kandidātu saeimā neiedabūs. Nu, ko lai dara, man tās baznīcas lietas pie sirds pieaugušas.

Drusku atpūtusies, Berga kundze turpināja:

- Mīļās meitas, jūs vēl esat jaunas, tāpēc tādas saeimas vēlēšanas jums var viegli prātus sagrozīt. Viens kliedz — balso par mani, otrs pārkliedz nē, es būšu

labāks. Visi grib būt tautas vietnieki augstajā namā. Un tā nu var notikt, ka šie kliedzēji ar sapulcēm, ar lapiņām, ko tie kā nezāļu sēklas izkaisa ļaudīs, apmulsina lādas jaunas dvēseles kā jūs. Kā aklas zivtiņas jūs ieķersieties viņu makšķerēs. Es tāpēc nācu jūs brīdināt — esiet uzmanīgas. Ir tikai viena liste, par kuru kristīgiem cilvēkiem jānodod sava balss, tā ir kristīgo nacionālistu liste. Vai tad nav pareizi, ka mēs par saviem vietniekiem saeimā sūtām tos, ko pats dievs iecēlis par saviem vietniekiem zemes virsū? Ja jau viņš var tiem uzticēties, kā tad lai. mēs neuzticētos?

Berga kundze bija labi iemācījusies savu aģitācijas runu, un arī te, šaurā sabiedrībā, runāja it kā lielas sapulces priekšā — ar izteiksmi, pauzēm, uzsvērumiem un nolaidumiem, pēdējos teikumos sasniegdama īstu patosu.

Kristīgo listes pirmais kandidāts ir mācītājs Au-niņš, — atelsusies viņa turpināja. — Ah, tas ir viens svēts cilvēks! — sajūsmā viņa pat aizmiedza ačteles.

Kas tas ir par cilvēku! — viņa vēlreiz atkārtoja. — Kad viņš man noiet garām, es visa it kā pieplūstu ar svēto garu. Man visi prāti kļūst tādi kā sajaukti, es sastingstu un nevaru paspert nevienu soli. Visu to dienu es staigāju kā pārņemta, man negribas ne ēst, ne dzert. Tad es uzšķiru dziesmu grāmatu un dziedu savu mīļāko dziesmu — «Kad es vien pie viņa, kad viņš vien ir mans». Es esmu runājusi ar citām mūsu draudzes dāmu komitejas kundzēm un jaunkundzēm, un tas brīnišķīgākais ir tas, ka arī viņām ir tāpat.

Agnese redzēja, ka Lilijai noraustās lūpa aizturētos smieklos. Krustmāte sēdēja saliktām rokām kā baznīcā un reizēm apstiprinādama pamāja ar galvu. Agnese ne pacietīgi gaidīja, kad Berga kundze reiz beigs jūsmot, jo divpadsmitos viņai bija jānokļūst uz lekciju.

Par laimi pie durvīm zvanīja, un krustmāte uzlēca kājās, bet pēc tam apsēdās un sūtīja Agnesi apskatīties, kas tur varot traucēt.

Nācēja bija pusmūža sieviete melnu plīvuru aizsegtu seju. Jautāja pēc Martas kundzes un noprasīja, vai tikai tā ir viena. Uzzinājusi, ka istabā ir vēl kāds, viņa mīņā jās durvīs, nevarēdama izšķirties, iet projām vai palikt.

Varbūt jūs pajautāsiet, kad viņa varēs pieņemt, — beidzot svešā atrada izeju.

Kad Agnese iegāja krustmātei pajautāt. Berga kundze jau bija piecēlusies uz iešanu.

Jums laikam kāda kunde atnākusi, viņa lietišķi runāja, — es netraucēšu. Es jau vēl atnākšu ar jūsu meitām parunāt.

Meitenes izlaida Berga kundzi un iespurdza savā istabiņā. Lilija iekrita gultā un ļāva vaļu pirmīt iesprostotajiem smiekliem.

Tu padomā tikai, tā vecā aita iemīlējusies Au-niņā, — izsmējusies viņa stāstīja Agnesei. Un tās citas tāpat. Visas pēc kārtas nāk zīlēt, kuru nu tas debesu brūtgāns precēs. Auniņš drīz varēs veikalu atvērt ar tiem tepiķīšiem, galdautiņiem un rīta tupelēm, ko viņa avis tam izšuj un sadāvina.

Es tikai nesaprotu vienu, - Agnese domīgi jau tāja, — kā viņas, tik ticīgas būdamas, var atzīt kāršu likšanu? Kristīgā ticība taču visādas zīlēšanas un buršanas nosoda.

Nu, kas tur, Lilija atkal sāka smieties, — aiziet pie pvētā vakarēdiena un Auniņš pasludina: jūsu grēki jums piedoti, staigājiet tā kunga mierā.

Agnesei nebija vairs laika pabrokastot, ja negribēja nokavēt profesora Maura lekciju.

Profesors Maurs iesāka lekciju ar uzsvērumu, ka metafizika ir pasaules uzskata sistēma viskoncentrētākā veidā, kurā krustojas visas filozofiskās problēmas. — Metafizika ir filozofijas dvēsele, viņas centrālais kodols un degpunkts, viņas ontoloģiskais pamats un noslēgums, — Agnese rakstīja piezīmju burtnīcā, nesaprazdama nekā no tā. ko raksta. Tālāk profesors stāstīja par gara filozofi jas priekšmetiem un problēmām, kā pašu galveno un noslēdzošo izceldams reliģijas filozofiju, kas met tiltu atpakaļ uz absolūtā metafiziku, jo «dieva reliģiskā idejā un apziņā apvienojas priekšstati par absolūto realitāti, visuma radošo pirmspēku, cilvēku un pasaules absolūto cēloni un mērķi».

Jums vispirms jāizjūt reliģijas filozofijas un reliģijas idejas ārkārtīgi svarīgā un vitālā nozīme harmoniskā un dziļāk pamatotā kultūras izpratnē, — acis no lekcijas

noraksta pacēlis, piekodināja profesors. — Reliģijas filozofija ir tieši tā, kas izveido pasaules un jo sevišķi dzīves uzskatu, jo dieva idejā un apziņā cilvēks iegremdē visu dziļāko, svētāko, augstāko un nozīmīgāko, ko viņš spēj domāt, just un vēlēties.

Agnesei likās, ka viņa murgo. Tā droši vien ir Berga kundze, kas turpina savu aģitācijas runu, bet viņa pati laikam ir aizmigusi un sapņo, it kā sēdētu auditorijā un klausītos filozofijas profesora lekciju. Viņa papurināja galvu, bet nekas nemainījās — apkārt sēdēja studenti un pierakstīja, ko stāstīja profesors Maurs. Bet Maurs stāvēja uz katedras un lasīja ticības apliecību: — Ja dieva nav, tad cilvēks ir tikai dabas vergs, tikai puteklītis dabas aklo spēku un atomu bezjēdzīgā dejā. Ja reliģija ir māņi, tad dzīvei nav nekādas jēgas, tad nav vērts dzīvot.

Kāpēc nav vērts dzīvot, to profesors nepateica. Un ko darīt tiem studentiem, kas dievam nevar ticēt, vai skriet tūlīt izdarīt pašnāvību, to arī viņš nepateica.

Lekciju noslēdzot, Maurs nokāpa no katedras un pienāca tuvāk pirmajiem soliem. Viņš laipni ielūdza visus studentus pie sevi mājās. Lai atnākot rīt pulksten piecos vakarā, viņam griboties ar visiem tuvāk iepazīties, aprunāties, parādīt un ieteikt izlasīšanai filozofiskas grāmatas. Studenti aicinājumu uzņēma ar kāju švīkstināšanu. Kāds garš, briļļains puisis visu klausītāju vārdā pateicās par laipno ielūgumu.

Agnese koridorā sastapa Ernu un pastāstīja par Maura ciemos aicinājumu.

Žēl gan, ka tu iesi turp, — Erna nožēloja. — Es gribēju tevi aizvest pie darba studentiem. Mēs pārrunāsim par vēlēšanām.

— Ak, man tās vēlēšanas jau apnikušas, — Agnese īgni atmeta ar roku. Kur tikai pagriezies, visur vēlēšanas un vēlēšanas. Es gribu arī kaut ko citu dzirdēt.

— Kā vēlies, — Erna vēsi atteica. — Mēs ar varu nevienu nevelkam. - Viņa paspieda Agnesei roku un aiz^ steidzās.

Agnese sāka staigāt pa garo koridoru, pārmezdama sev, ka aizvainojusi Ernu. Viņa baidījās tagad palikt viena pati. Iedomājoties vien, ka varētu atkal atgriezties nakts

izjūtas, uzmācās bailes un riebums. Viņa alka cilvēku, bet neviena pazīstama neredzēja kustīgajā studentu straumē. Atkal divas stundas nebija lekciju, un viņa nezināja, kur lai pavada šo laiku, jo māju izstaigāt nevarēja. Arī ēst iegribējās, bet, Berga kundzes aizkavēta, viņa bija tā steigusies, ka aizmirsusi paķert līdzi maizes gabaliņu.

Viņa ievēroja pie loga stāvam kādu meiču, ko līdz šim nebija augstskolā redzējusi. Tā skatījās studentos nedabīgi ieplestām acīm un reizēm pastiepa roku, pasniegdama dažiem lapiņas. Paskatījās arī Agnesē un iedeva papīrīti. Agnese nevarēja atraut acis no meičas neparastā izskata un apmulsusi palika stāvam. Svešās garenā seja bija pelēki bāla, zem acīm plētās zilgani loki, sakniebtā, lielā mute taisna kā ievilkta svītra, tumšie mati ar celiņu vidū cieši pieglausti galvai un pakausī savīti apaļā mezglā. Viņa bija ģērbusies viscaur melnā, kas vēl vairāk pasvītroja sejas bālumu un drūmumu.

— Izlasi un ņem vērā, - dobjā balsī svešā pavēlēja Agnesei, un viņa kā skolniece pacēla lapiņu un lasīja aicinājumu neiztrūkstoši ierasties budista, universitātes ķīmijas fakultātes docenta Lameja lekcijā par Būdas mācības pamatiem.

— Ej, klausies un mācies iznīcināt ciešanas sevī, — melnā meiča pastiprināja pirmo pavēli un ar savu lielo, zaļganpelēko acu suģestējošiem skatieniem urbās Agneses acīs.

— Iznīcināt ciešanas sevī, — tas taču ir tas, kas man patlaban visvairāk vajadzīgs, — iedomājās Agnese un vēlreiz ieskatījās lapiņā, meklēdama adresi.

Ķīmijas fakultātes ēkā pulksten trijos pēcpusdienā, tātad bija jāpasteidzas, lai nenokavētu sākumu.

Pa ceļam viņa ieskrēja maizes veikalā un, nopirkusi ūdens kliņģeri, iebāza to kabatā un sīkiem kumosiņiem remdēja izsalkumu.

Uz budista lekciju bija sanācis pāris desmit klausītāju, visvairāk gan jaunas meitenes, laikam studentes, tāpat kā Agnese. Acīs dūrās to fiziskais kroplums — te bija kuprītes, bija dažas ar kruķiem un spieķiem, bet visvairāk bija neglītu ar aukstām, izmisušām sejām.

Noteikti pēc zvana kā uz lekciju ienāca docents La-

mejs, slaids, gadu trīsdesmit vecs vīrietis kalsnu seju un pagaru degunu, slīpu pieri, pelēkos, sānos pāršķirtos matus uz tās pazemu sasukājis. Visas viņa kustības bija lēnas un mierīgas, arī sejā un acīs tāds miers, ka nevarēja saprast, vai viņš vispār kaut ko redz vai arī savus skatienus sakopojis uz iekšieni.

Bez kāda paskaidrojuma, kāpēc uzņēmies Latvijā sludināt budismu, docents uzsāka noskaidrot Būdas mācības mērķus, kas esot — iznīcināt tās ciešanas, kurās katrs cilvēks iestidzis. Būda nenodarbojoties ar problēmu, vai pasaule ir mūžīga, jo tā cilvēkam it nekā nedodot. Būdas problēma esot kultūras problēma, jo Būda rādot ceļu uz absolūto brīvību no visa posta.

Tālāk docents asi vērsās pret zinātni, kas patiesībā ciešanas tikai padziļinot, jo katrs zinātnisks ieguvums radot jaunas problēmas. Tehnika novēršot cilvēkiem dažas neērtības, bet, tiklīdz tās novērstas, cilvēkam rodoties jaunas iegribas, viņš jūtot ciešanas tur, kur agrākais cilvēks tās pat iedomāties nevarētu. Ja tehnikas attīstība turpināšoties tādos pašos tempos, tad mūsu pēcnācējiem būšot jāizjūt tik daudz ciešanu, ka viņi nolādēšot to stundu, kad dzimuši.

Zinātne esot bezspēcīga tāpēc, ka neiznīcinot ciešanu sakni. Nepietiekot ar to, ka zinātne kādam saslimušajam parādot, kā viņš šo slimību mantojis, kā viņam jāārstējas, lai izveseļotos, kā jāaizsargājas, lai turpmāk nesaslimtu. Slimais, klusībā pārdomādams savu dzīvi, tomēr jautājot — kāpēc taisni viņam uzsūtītas tādas ciešanas, un uz to. lūk, zinātne nespējot atbildēt. Tāpēc Bilda vispirms meklējot ciešanu cēloni. Un visu ciešanu pirmcēlonis esot mūsu nezināšana. Cēloni Būda raksturojot tā: — Kas šis ir, ir tas, caur šo rodas viņš; kad nav šī. nav tā, caur šī atcelšanu tiek viņš atcelts.

— Un tagad iegaumējiet pasaules trīs pamatīpašības, — docents mazliet uzsvēra un, pagriezies ar muguru pret klausītājiem, ar krītu uzrakstīja uz tāfeles:

Visas parādības ir nīcīgas,

Visas parādības ir ciešanu radošas,

Visas realitātes nav mans Pats.

— Šis nīcības likums pierāda, — atgriezies docents stāstīja tālāk, — ka cilvēka mērķi ir nīcīgi: tiklīdz sasniegti, tie top par līdzekļiem citiem mērķiem, un šī vērtību jaunradīšana nav paliekošs sasniegums, tātad bezvērtība.

— Bet kā viņš var augstskolā lasīt lekcijas par ķīmiju, ja neatzīst zinātni? — pierakstīdama docenta gausi izrunātos teikumus, iedomājās Agnese. — Tad taču viņš pats arī palīdz vairot ciešanas. Cik dīvaini, profesors Maurs saka, ka bez reliģijas neesot vērts dzīvot, šis Lamejs māca, ka visi mērķi dzīvi padara bezvērtīgu.

Cilvēkam jāiznīcina visas dziņas. Kamēr tās nebūs apspiestas, viņš pēc nāves tūlīt atdzims uz jaunu dzīvi un jaunām ciešanām, atkal dzīvos un cietīs, dažreiz pat atdzimdams kustonī un nezinādams, ka viņš jau daudzas reizes ir dzīvojis un cietis. Tikai tas cilvēks, kas sevī apspiedīs ļaunuma cēloni dziņas, iegūs mūžīgo mieru pēc nāves. Tāpēc neapskaudiet patmīlīgos, brutālos, mantrausīgos, cietsirdīgos, kuri šajā dzīvē it kā necieš. Viņi cietīs pēc atdzimšanas nākošā dzīvē, — docents sevišķi uzsvēra.

Agnese iegrima pārdomās. «Bet, ja nu tāds ļauns cilvēks atdzimst, teiksim, kaķī, tad taču viņš tomēr, peles ķerdams, nekādus sirdsapziņas pārmetumus neizjutīs? Vienīgās ciešanas tam var būt no suņiem, ja tie sāk viņu trenkāt.» Agnese iedomājās mirušo baronu, par kura cietsirdību tēvs bieži stāstīja, kā melnraibu, kārnu kaķi, ko trenkā mājas Duksis, un viņai sanāca smiekli.

Tālāk docents stāstīja, ka viss vairums cilvēku atdzimstot kā kustoņi un tanī brīdī, kad tie tiekot ieņemti mātes klēpī, kaut kur mirstot kāda būtne, kurai nolemta atdzimšana. Esot jābrīnoties par dažu cilvēku optimismu, kuri neatlaidīgi turoties pie iedomas, ka nākotnē varētu nākt kāds zelta laikmets, kuri iedomājoties ar pastāvošās iekārtas gāšanu labot cilvēci. Tā esot nožēlojama maldīšanās. Vienīgi budisma izpratne un turēšanās pie tā — atteikšanās no jutekļu baudas, no ļaunprātības, no kaitēšanas dzīvām būtnēm varot novest pie svētlaimības. Un turpmākās lekcijās viņš stāstīšot par vingrinājumiem, kā atbrīvoties no dziņām un katras vēlēšanās.

Docents Lamejs izgāja no auditorijas, un Agnesi pār-

steidza klusums, kurš iestājās un kurā jo sevišķi kroplīgi klaudzēja kruķi un spieķi. Ienāca kāds spēcīgs vīrs un uz rokām iznesa padruknu sievieti nesamērīgi tievām, mazām kājiņām. Gaitenī viņš iesēdināja to ratiņos un aizstūma. Neviens ar otru nesarunājās, it kā te visi tiešām gatavotos apspiest sevī visu cilvēcisko un kļūtu svētlaimīgi jau pirms nāves, lai izsargātos no atdzimšanas kādā lopā.

Uz ielas izgājusi, Agnese nodrebinājās. Viņai likās, ka docents mēģina visu dzīvi pārvērst par drūmu klosteri. Pretim nāca jauna, skaista, gaumīgi ģērbusies sieviete un jau pa gabalu kādam uzsmaidīja. Agnese pameta skatienu atpakaļ un ieraudzīja Lameju, kas tāpat smaidīja un, daiļavu saticis, noskūpstīja tai roku.

— Re, nu, — Agnese pasmīnēja, — viņš, pagāns, tomēr pats nebaidās, ka nākošā dzīvē būs jāstaigā uz četrām kājām ar asti pakaļā un ragiem pierē.

6

Lai kā bija steigusies, pie profesora Maura dzīvokļa durvīm Strēlnieku ielā Agnese nonāca tikai pussešos. Atvēra kalpone, kas, nicīgi aplūkojusi nācējas lauciniecisko izskatu, negribēja viņu pat iekšā laist, paziņodama, ka profesors esot aizņemts, pie viņa atnākuši studentu jaun-kungi un jaunkundzes. Diez vai Agnesei būtu izdevies kalponi pārliecināt, ka arī viņa ir studente, ja nepienākusi pati Maura kundze, kas atcerējās Agnesi redzējusi vīra lekcijā.

— Profesors gan nemīl neakurātību, — viņa piebilda ar apslēptu piktumu, bet uzaicināja novilkt mēteli. Agnese manīja, ka Maura kundze īgni skatās uz viņas rudens lietiņā samirkušajām kurpēm, bet ko viņa varēja darīt, ja nebija galošu. Viņu ielaida istabā, kur studenti jau klausījās Maura runāšanā. Profesors ar vieglu galvas pamājienu atņēma Agneses kluso sveicienu un turpināja stāstīt par saviem studiju gadiem Jenas universitātē. Visi krēsli bij aizņemti, un Agnesei labu brīdi vajadzēja nostāvēt kājās pie durvju stenderes, līdz profe-

sors to pamanīja un piespieda uz galda zvana podziņu. Kalponei, kas pabāza pa durvīm galvu, viņš ar roku pamāja uz stāvētāju, un tā iestūma krēslu, it kā būtu gaidījusi, ka tāds zvans atskanēs. Agnese apsēdās turpat pie durvīm un caur tām dzirdēja šādu klusu sarunu:

— Kāds tas mūsu parkets nu atkal izskatīsies!

— Rīt vajadzēs bonierēt.

— Jums tik daudz izdošanu, kundze.

— Ah, nu ko tur var darīt. Vēlēšanas ...

Agnesei nebija laika domāt, kāds sakars grīdu bonierē-šanai ar vēlēšanām. Profesors patlaban sāka rādīt savu studenta gadu fotogrāfiju albumu. Viņa pievirzījās ar krēslu tuvāk citiem, kas bija uzšķīruši pirmo lappusi un apbrīnoja profesoru korporeļa frakā un baltā vestē ar trīskrāsainu lentu ap krūtīm un deķeli uz vienas auss. Tālāk sekoja grupu uzņēmumi, kur korporeļi atgāzušies sēdēja ap alus mucu un, kausus pacēluši, bija sastinguši atplestām mutēm — vai nu dziedāja, vai uzsauca tostus. Citā lappusē tagadējais profesors ar rapieri rokā paukojās. Bija komeršu skati ar krustām šķērsām, sēdus un guļus sazvēlušamies korporeļiem, gan gaisā paceltām glāzēm, kurām pāri vēlās alus putas, gan pie mutes atgāztām pudelēm.

Albumu noslēdza svinīgs kāzu skats — pats Maurs frakā, jaunā sieva baltā kleitā un baltā plīvurā, bet apkārt tādi paši brūtgāna brāļi un brūtes māsas, pēdējās tikai bez plīvuriem.

Profesors Maurs, labvēlīgi smaidīdams un pats atmiņās tīksminādamies, nolūkojās studentos.

— Redziet, tā ir jaunība! — viņš, mēli pieklakšķinā-dams, iesaucās. — Enerģija plūst pāri malām. Nu, vai jūs arī jau esat paguvuši apskatīties, kurā korporācijā iestāties?

Atsaucās pāris seloņu un pāris letoņu.

— Jūs aizvediet līdzi arī pārējos kolēģus, — Maurs pamācīja un, neuzkrītoši paskatījies pulkstenī, viegli, kā rotaļādamies, piespieda zvanu. Acumirklī durvis atvērās un kalpone iestūma galdiņu, uz kura bija salikti šķīvji un sudraba augļu naži. Klusēdama viņa tos izdalīja un ar visu galdiņu nozuda, lai tūlīt atkal būtu klāt ar ābolu piekrautām kristālā vāzēm. Viņa piedāvāja ābolus, kat-

ram pateikdama «lūdzu», un atlikumu ar visu galdiņu atkal aizstūma. Studenti ēda ābolus, kā jau cilvēki to paraduši darīt, un, tikai vairākus kumosus norijuši, ieskatījās, ka profesors savējo vispirms rūpīgi nomizoja, sagrieza šķēlītēs, attīrīja serdītes un tikai tad sāka ēst. Par vēlu bija atdarināt smalko toni, bet korporāciju pārstāvji tomēr veikli paslēpa ābolu iekostās puses un steidzās tos mizot.

— Nu, kā jūs esat apmierināti ar manām lekcijām? — profesors pēkšņi iejautājās.

Brīdi viņam neviens neatbildēja. Tad kāds puisis, pasteigdamies noēst kumosu, nedroši iesaucās:

— Lieliski, profesora kungs!

Otrs piebilda:

— Ģeniāli!

Agnese gaidīja, ka varbūt kāds ierunāsies par jautā^1 jumiem, kas viņai bija neskaidri, bet visi klusēja. Viņai likās baigi tādā ļaužu pulkā pašai sākt runāt, un tomēr šie jautājumi viņu tik daudz bija mocījuši, ka vajadzēja iegūt skaidrību. Auditorijā kaut ko jautāt profesoram nebija parasts, tāpēc vajadzēja izmantot šo gadījumu, varbūt vienīgo, lai vēlāk nebūtu jānožēlo.

— Sakiet, lūdzu ... — viņa iesāka un aprāvās, nobīdamās no savas pārsteidzības.

— Jā. lūdzu, — profesors paskatījās viņā izbrīnījies.

— Nē ... jā ... es nezinu ... -— Agnese stostījās, piesarkdama un vēl vairāk apjukdama.

— Nu, sakiet taču, — profesors mazliet nepacietīgi mudināja.

— Jā... sakiet, lūdzu, — Agnese atkal iesāka un piespieda sevi arī nobeigt: — Vai filozofijai ir vēl arī kāds cits uzdevums?

— Kā cits? — profesors nesaprata.

— Nu tā, vai tikai nopamatot reliģiju? — Agnese neskaidri paskaidroja.

— Ak tā! Saprotu, saprotu, ko jūs domājat, — Maurs paskatīja zodu uz leju. — Redziet, es laikam diezgan skaidri uzsvēru, ka tas ir filozofijas galvenais uzdevums. Jo, lai kā mēs cenšamies netieši izzināt bezgalīgo, mēs nedrīkstam iedomīgi noliegt mistiskās ticības atzinumus.

Profesors sāka atsaukties uz Rikcrtu, Vindelbandu,

Iluserlu, Natorpu, «lielajiem cilvēces gariem», no kuriem viņš smēlies dziļo gudrību, ka cilvēku bez reliģijas, bez šī dvēseles vislielākā un nepieciešamākā dārguma, nemaz nevarot saukt par cilvēku.

— Bez ticības vispār nav iespējams dzīvot, domāt, darboties, — viņš uzsvēra.

— Esmu jums ļoti pateicīgs, ka iekustinājāt šo jautājumu. — brītiņu klusējis, profesors piecēlās kājās un, rokas uz muguras salicis, sāka staigāt pa istabu. — Jūs varbūt samanāt, ka notiek meklēšana pēc jaunas reliģijas. Gan budisti, gan dievturi, gan dažādas sektes mēģina rast jaunus reliģijas veidus. Cilvēks vispār nevar būt nereliģiozs. Un pat tie, kas saucas par ateistiem, — ja jau viņiem reliģija būtu vienaldzīga, tad viņi par to nerunātu.

— Un tomēr, es jums teikšu kā vecākais brālis, kas daudz mācījies un pētījis, — pēc jauna apklusuma profesors turpināja, — vislabākā tomēr ir un paliek tā pati pārbaudītā, dažādas vētras un meklējumu periodus pārlaidusī kristīgā reliģija un jo sevišķi luterānisms. Taisni par to es gribēju ar jums runāt. Redziet, demokrātiskā valsts iekārta devusi pārāk lielu vaļu visādiem ateistiem, materiālistiem, komunistiem, un tie kā brīvmūrnieku ordeņa locekļi nosprauduši sev par mērķi sagandēt cilvēci. Tāpēc tie nikni uzbrūk taisni reliģijai. Ja tas būtu viņu varā, viņi vispirms izmestu reliģijas mācību no skolām. Paldies dievam, spēks un likums vēl ir mūsu pusē, mēs varam bērniem jau no pirmās klases ar reliģiskiem simboliem, tēliem un līdzībām ieliet dvēselēs gaismu, dot viņiem mūžīgo reliģijas prasījumu pēc atdzimšanas un pestīšanas. Un taisni tāpēc, ka mūsu laikos reliģijai tik daudz uzbrūk visādi brīvdomātāji un materiālisti, mums tā jāaizstāv likumdošanas iestādēs. Lūk, kāpēc kristīgie nacionālisti iziet saeimas vēlēšanās ar savu listi, kuras priekšgalā ir mūsu cienījamais draudzes gans Auniņa kungs un kurā arī es pazemīgi kandidēju.

Sājā mirklī viņš atkal it kā nejauši pieskārās zvaniņam. un kalpone ienesa cepumu šķīvi, no kura visiem piedāvāja ar to pašu «lūdzu». Profesors nogaidīja, kamēr trauslie kumosiņi studentu mutēs izkusuši, un tad atjaunoja sarunu:

Es domāju, ka jums, nākamajiem filozofiem, no

kuriem daudzi pelnīsiet maizi kā ticības mācības pasniedzēji skolās, tieši jābūt ieinteresētiem, lai augstais nams aizstāvētu reliģiju. Tātad loģisks secinājums būtu — balsot par kristīgo nacionālistu sarakstu.

Profesors atkal apklusa, it kā ļaudams saviem vārdiem iespiesties studentu apziņā, tad, neveikli mīņādamies, atsāka:

— Redziet, man ir drusku neērti runāt par tādu jautājumu, kas skar manus kolēģus, citus profesorus. Visu cienību pret profesoru Audri, kura augstvērtīgās lekcijas jūs būsiet klausījušies. Bet viņš kandidē nacionālās apvienības sarakstā, un, kā zināms, tā partija vairāk vērības piegriež politiskās varas stiprināšanai, kamēr mēs cīnāmies par kultūru. Tāpēc nebūtu labi, ja jūs, profesora Audres personīgās pievilcības apburti, ļautos, lai jūs piekrāpj šī liste, kas mūsu cienījamo mācības spēku izmanto par reklāmu balsu zvejošanai.

Pēdējo teikumu Maurs pateica, katru vārdu ar varu izspiezdams, it kā likdams manīt, cik grūti viņam aģitēt pret Audri un cik neizsakāmi sāpīga šā kolēģa kandidēšana citā sarakstā.

— Profesora kungs, mēs savas balsis nodosim tikai par jums, — uzlēkdama kājās, eksaltēti skaļi iesaucās izstīdzējusi studente ar pensneju uz acīm. — Mēs, jūsu mācekļi, jūs neaizliegsim kā Pēteris Jēzu. Mēs saprotam, ka mūsu tēviju var glābt tikai morāliska atveseļošanās, un tā nekad nav domājama bez reliģijas.

— Cik viņa jocīga, — tik droši runāt visu studentu vārdā, — iedomājās Agnese. — It kā citiem nevarētu būt savas domas.

Pārējie visi klusēja, un, kaut gan klusēšanu var uzskatīt par piekrišanu, profesors laikam to uztvēra citādi un sarauca pieri.

— Man liekas, ka mūsu tautieši vēl īsti neaptver, kāda nozīme ir tam, vai saeimā sēž partiju veikalnieki vai apgaroti kultūras aizstāvji, — viņš ierunājās domīgi, tālumā pavērsis skatienu. — Tauta ir akls pūlis, kas seko skaļākajiem bļāvējiem, un kā stulba aita var ieskriet ar pieri sienā. Jums, jaunajai inteliģencei, vajag uzņemties barvežu lomu. Kur vien iespējams — augstskolas koridoros, mājās, viesībās, uz ielas, aģitēt par tiem cilvēkiem,

kuriem lieli nodomi masu kultūrpolitikā. Es jums varu kā noslēpumu pastāstīt ari to, ka mēs, filozofi, ja ietiksim saeimā, prasīsim mazliet reformēt baznīcu. Teologi, kā, piemēram, Auniņa kungs, vismaz pagaidām ir spiesti aizstāvēt dogmatisko ticību, jo citādi bīskaps viņiem varētu liegt savu svētību. Tāpēc būtu svarīgi, lai no kristīgo nacionālistu listes saeimā iekļūtu personas, kas nav sarakstā pirmās. Tas varētu notikt, ja vēlētāji pirmos kandidātus izstrīpotu, lai, kā bībelē teikts, tie pēdējie varētu būt tie pirmie.

Agnesei likās, ka gaiss istabā smacīgi pieelpots. Tas dievs, ko profesors lekcijās sauca par pasaules pirmcēloni, ir tas pats vecu vecais Berga kundzes dievs, kuru baznīcā pielūdz visas vecenes, bet kurš nevienu nav padarījis labāku un cēlāku. Viņa izjuta nenoteiktas un neizskaidrojamas sāpes, it kā stāvētu pie savas ticības zārka. Viņa taču bija atbraukusi uz augstskolu ar stipru ticību filozofijai, bet izrādās, ka šis vārds ir melīgs, filozofija ir tā pati teoloģija, kas virs priestera talāra uzģērbusi gudrības togu. Bet toga ir noplīsusi vienos caurumos, un caur tiem paspīd mācītāja krusts, baznīcas vīna biķeris un dievmaizīšu bļoda. Profesors Maurs un Berga kundze — tie ir viena līmeņa cilvēki, tikai viens grib iekļūt saeimā pats, otra grib tajā iedabūt viņa dvīņubrāli Auniņu.

Satriekta un izmisusi Agnese kā pa miglu manīja, ka studenti pieceļas un atvadās no profesora. Briļļainā meiča, kas pirmīt bija runājusi visu studentu vārdā, ilgi un sirsnīgi krata Mauram roku, sapņainām iemīlējušās acīm vērdamās tuklajā sejā. «Droši vien arī viņa mājā dziedās «Kad es vien pie viņa», Agnesei iekrīt prātā ironiska doma. «Arī viņa ir svētlaimes pārņemta tāpat kā Berga kundze Auniņa klātbūtnē. Un kā es pati, Oļģertu ieraugot,» viņa ironizē arī par sevi un stipri valdās, lai nesāktu nedabiski smieties.

Izvairīdamās sniegt Mauram roku, viņa iejuka jau atvadījušos studentu pulciņā un kopā ar tiem izgāja priekštelpā, sameklēja savu mēteli un, uz ielas tikusi, vispirms izpūta no plaušām profesora dzīvokļa gaisu, lai atbrīvotu vietu svaigajai, dzestrajai rudens elpai.

Agnese negāja uz māju. Vakara migla ap lampām bija

izaudusi mirdzošus plīvurus, un pirmo reizi viņai likās, ka arī pilsēta ir skaista. Visi skaidrie un neglītie apveidi dzēsti, nami vairs neliekas akmens kastes, bet vieglas, izplūstošas miglas ainas, kas ienirst zemu nokārušajos mākoņos. Spuldzes ir teiksmaini ziedi, izkāpuši no Čur-ļoņa gleznām, kuru reprodukcijas pastkartes viņa bija savākusi. Bet arī Čurļonis zīmē ceļu uz debesīm, uz tām pašām, kur dzīvo profesora Maura un mācītāja dievs. Kāpēc viņai tagad tas duras acīs un kaitina? Agrāk viņa šā mākslinieka tēlos bija redzējusi tikai gleznieciskās izdomas un krāsu tīro skaistumu, bet tagad tie liekas it kā sazvērestība, ko gleznotājs noslēdzis ar Mauru, Au-niņu un Berga kundzi. — Kaut viņi nebijuši tik uzbāzīgi! — Agnese īga un uztraucās, iesvildama naidā pret tiem. kas viņai samīda vienu ilūziju pēc otras, padarīdami viņu tramīgu pret debessbūtņu pieminēšanu vien.

Miglas radītais skaistums šķita izgaisis. Agnese gāja pa ielām un domāja, kāpēc cilvēkiem vajadzīga kāda neredzama būtne, kuras dēļ darīt labus darbus. Kāpēc cilvēks nevar būt labs pret citiem pašu cilvēku dēļ? Cik daudzi iedod nabagam maizes gabaliņu tikai tāpēc, ka domājas ar to izpelnījušies ievērību dieva acīs, un nevis tāpēc, ka cilvēks nonācis nelaimē un ka taisni cilvēka dēļ jācenšas atvieglot viņa ciešanas.

Viņa aizdomājās līdz bērnībai, kad bija bez šaubīšanās ticējusi dieviņam, rokas salikdama, skaitījusi tam lūgšanas. Kad mazais brālītis saslima ar difteriju, viņa apsolīja dievam paklausību, solījās par to domāt katru dienu, lai tikai viņš padara brālīti veselu. Dievs tomēr viņu neuzklausīja, brālītis noslāpa mātes rokās. Tajā vakarā viņa vairs nelūdza dievu, tas likās ļauns vecis, kas moka mazus bērnus ar grūtām slimībām un pēdīgi nomaitā. «Ja tu arī mani nomērdēsi, es neiešu tev par eņģelīti. Ja tu man pieliksi spārniņus, es tos izraušu,» viņa bija tam draudējusi. Un, kā pastiprinādams viņas naidu, tēva draugs vecais Sermuļu tēvs — nesen atgriezies piektā gada trimdinieks, bēru dienā bija nostājies pie zārciņa, nogrozījis sirmo bārdu un teicis: — Lai 11u vēl viens saka, ka dievs labi dar’ ko darīdams! Vai tas ir labi darīts?

Arī Agnese redzēja, ka tas nebija labi darīts, jo māte

katru dienu, rokas lauzīdama, raudāja, bet tēvs staigāja drūms un reizēm norausa ar plaukstu pār sausām acīm. Kopš brālīša nāves vecāki vairs negāja baznīcā un nelasīja svētdienās pātarus. Tā līdz ar brālīti bija nomirusi Agneses bērnišķīgā ticība, un to nespēja atdzīvināt ne ticības mācības stundas pagastskolā, ne literatūras mācīšana ģimnāzijā. Bet, lūk, tagad viņai jādomā, kā gan gudri cilvēki — zinātnieki un profesori, var sludināt dievu un reliģiju katrā lekcijā. Vai tiešām viņi paši ir tik naivi un tic? Bet, ja netic, kāpēc cenšas iestāstīt tādus māņus studentiem? Par mācītājiem ir skaidrs — ticības sludināšana tiem ir maizes darbs, bet profesori taču varēja lasīt kaut ko zinātnisku un, ja ari paši tic. neuzbāzties ar savu dievu citiem.

Agneses skatiens atdūrās pret reklāmu stabu. — Šovakar Nacionālajā operā Vāgnerā «Lohengrīna» desmitā izrāde, — viņa lasīja trekniem burtiem iespiesto sludinājumu un iebāza roku kabatā, kur glabājās tramvaja nauda. Galerijā biļetei iznāks, un mājup var iet kājām.

Nopirkusi biļeti, Agnese kāpa pa stāvajām kāpnēm uz augšu. Galerijā jau bija daudz ļaužu, visvairāk skolu jaunatne. Agnese pie barjeras vairs netika un nostājās aizmugurē. Jaunieši sarunājās, smējās, jokodamies pat grūstījās, un Agnesi tas nepatīkami aizskāra. Viņai likās, ka operā, šinī mākslas templī, jāienāk godbijīgi, uz pirkstgaliem, te jāaizmirst viss pasaulīgais un jāiziet tīrākām, mākslas uguns šķīstītam.

Viņa aplūkoja priekškaru, uz kura bija gleznota senatnīga pils ar gulošiem lauvām uz kāpņu malām. — Jā, kāpēc tagadnes cilvēki vairs neceļ tādas pilis, bet dzīvo riebīgās, smirdošās kastēs un alās? — viņa domāja. — Kāda garīgi bagāta, viscaur skaistuma apgarota dzīve bijusi šiem pagātnes cilvēkiem. Mūzika, dzeja, filozofiskas pārdomas, iegremdēšanās dabā un savā dvēselē.

— ... un vergiem darbs dienās un naktīs, bads un pātagas ... — Agnese atcerējās kaut kur lasītu apsūdzību par šo «skaisto» laikmetu, un nupat apjūsmotā pils likās auksta kā baltais akmens, no kura tā celta, bet cilvēki, kas tādā dzīvo, ļauni un cietsirdīgi. Viņa nevarēja sagaidīt, kad pacelsies apgleznotais priekškars un uz skatuves sāksies dzīve, liela un skaista, dzīve mākslā.

Beidzot nodzisa lielās spuldzes, un tikai orķestra telpas gaisma zāles priekšdaļu ietina maigā puskrēslā. Orķest-ranti saskaņoja instrumentus.

Agnese satrūkās no pēkšņiem aplausiem, kas bija domāti diriģentam — Vakareiropas viesim. Tas uznāca, cēli izslējis spuraino galvu, un bez smaida palocījās pret zāli. Sākās uvertīra, un Agnesei likās, ka pirmie skaņu viļņi uztver viņu varenās skavās un paceļ gaisos. Viņa cer, ka nu reiz garu pārņems lielā aizgrābtība, kad zeme šķitis tālāka par zvaigznēm. Izgaisīs rūgtums par zaudēto mīlu, norims nemiers par vilšanos cilvēkos un zinātnē.

Skaņas sasprindzināti auga kā vēja brāzmas pirms negaisa. Agnese iegrima jūsmā, bet nemanot domas atgriezās pie šodien redzētajiem cilvēkiem. Profesora Maura ģimene taču dzīvo ļoti greznā dzīvoklī, bet kundze dienu no dienas atliek samaksu par veļas mazgāšanu Valda vecmāmiņai, kas pārtiek no rokas mutē. Mauri pat studentiem pasniedz ābolus ar sudraba nažiem, bet Valdis dzer tēju no ieplīsušas māla krūzītes.

Agnese attapās, ka ir izkritusi no skaņu viļņu skavām un atslīdējusi ikdienā, no kuras gribējās izrauties. «Lai zemes smagums garam nepieskaras» — viņa atceras kādas draudzenes albumiņā ierakstītu rindu un aizdzen domas par Mauriem un Valda aizplūsto krūzīli. Tie ir sīkumi, kuriem nav jāpieskaras tādā svinīgā brīdī kā pirmo reizi operā.

Lai kā Agnese pūlējās, mākoņos uzlidot tomēr neizdevās. Mitrās kājas atgādināja, ka kurpēm noplīsušas zoles un rīt jānes pie kurpnieka. Kad bija atgainīta šī prozaiskā domiņa, ienāca prātā cita — fakultātē pie melnā dēļa šodien izliktais paziņojums, ka tuvākajās dienās jāsamaksā lekciju nauda, bet tēvs to vēl nav atsūtījis, kā toreiz norunāja. Droši vien saimnieks, kuram viņš steidza kāpostu kubulus un lopu dzirdāmās siles, aizrunājas ar naudas trūkumu tāpat kā Maura kundze. Nu jā, tam pašam dēls studē teoloģiju jau septīto gadu un nevar vien nobeigt.

Agnese nopūtās. Laikam par daudz viņā šī «zemes smaguma», ja pat Lohengrīna uvertīra nespēj viņu aiznest tādos debesu augstumos, kā Tanheizera uvertīna bija aiznesusi Poruka sapņotāju Ansi Vairogu. Dzīves sīkumi

pinas garam pa kājām. Lai nolādētas pazoles un lekciju naudas, kas sabojāja lielā, vienreizējā vakara prieku un cerības!

Priekškars pacēlās, un uz skatuves bija redzams zilgans ezers. Tālāk risinājās teiksma par gulbi, ko labie gari sūta Elzai par glābēju un kas pārvēršas par cēlu bruņinieku. Agnesei bija grūti saprast dziedāto vārdu saturu, tāpēc starpbrīdī viņa palūdza kādai meitenei prog-ramu. Jā, labie gari sūta Elzai glābēju, bet viņa nedrīkst zināt, kas viņš tāds ir, nedrīkst jautāt viņa vārdu. Ļauna sieviete ievieš viņas dvēselē šaubas, Elza cīnās tām pretim, līdz tomēr nonāk to varā un jautā bruņiniekam, kā viņu sauc un kas viņš ir. Burvība zūd, un Lohengrīns, atkal gulbī pārvērties, aizpeld pāri ezeram.

Mājup ejot, Agnese ilgi domāja, kāpēc gan Elza nedrīkstēja zināt, kas ir viņas bruņinieks, pat viņa vārdu nedrīkstēja saukt. Kāpēc no viņas prasa aklu, nevis izprastu uzticību? Vai šī teiksma nav rada tai pašai Maura filozofijai, kas arī nemāca dzīves parādību izpratni, bet prasa aklu ticību «pasaules pirmcēlonim»?

7

Tā bija atkal «melnā diena» Agnese dzīvē: universitātes šveicars viņu nelaida iekšā. Palūdza uzrādīt matrikulu, kuras viņai nebija, jo tēvs lekciju naudu nebija atsūtījis. Kā belzienu dabūjusi, viņa apdullušu galvu staigāja pa apstādījumiem un noskatījās uz augstskolu, kuras durvis virināja tik daudz labi ģērbtu studentu. Iegāja tur un palika, jo viņiem bija matrikulas, viņi varēja tās nopirkt. Profesors Maurs ar kundzi piebrauca ormanī, pagrābstījās kabatā un samaksāja par vedumu. Cienīgi, bez steigas laulātie kāpa augšup pa platajām kāpnēm, un durvis atvērās viņu priekšā, neredzamas rokas atrautas. Viss iet savu gaitu, profesori lasa lekcijas, studenti klausās, un neviens pat nepamana, ka tāda Agnese Vīksna šodien nav ieradusies lekcijā. Nevienam nav daļas, ka viņa tik vientuļa staigā rudens miglā un nezina, ko iesākt ar savu nabadzības lāstu.

— Tagad Maurs atkal lasa par lietu pirmcēloni dievu, — Agnese ironiski pasmīnēja. — Ja es tagad iekļūtu klausītavā, es viņam jautātu, kāpēc šis «pirmcēlonis» vienus bez darba apkar ar briljantiem, bet citus, kas strādā, spiež nopelnīto algu izlūgties kā ubaga dāvanu?

No celiņa līkuma Agneses priekšā pēkšņi iznira divi jauni cilvēki tumšzilos formas tērpos, sarkanām lentām par cepurēm. Sievietei kaklā bija uzkārta ziedojumu vācamā kārba. Vīrietis aizstājās Agnesei ceļā un nobēra:

— Mēs esam pestīšanas armijas kareivji. Mūsu armija aptver visu civilizēto rietumu puslodi. Mūsu mērķis — pabarot izsalkušos. Ziedojiet savu artavu karotei zupas. Lai katls vārās!

— Priecīgu devēju dievs mīļo! — smaidīdama papildināja pestīšanas kareive.

— Man nav naudas, — Agnese atteica un nokaunējās no jaunā vīrieša pārmetošā skatiena.

— Ai-ai-ai, — tas neticīgi pašūpoja galvu, — dievs redz cauri katrai kabatai.

Ja man būtu bijusi nauda, es nestaigātu te, bet... — Agnese sāka taisnoties, bet nedabūja nobeigt. Kareive nicīgi savieba seju un pasvieda apvainojumu, ko Agnese saprata tikai tad, kad abi ziedojumu vācēji bija labā gabalā:

— Ko gan no tādām sievietēm gaidīt labdarību ...

Kad Agnese bija aptvērusi, ko nozīmē ar riebumu uzsvērtais «tāda», viņai gribējās panākt savu apvainotāju, cirst viņai pļauku vai pateikt pašai asus vārdus. Viņa paskrēja dažus soļus un sadūrās ar jauno cilvēku, kas bija pametis savu draudzeni vienu un nāca atpakaļ.

— Kritusī māsa, — viņš uzsauca apjukušajai Agnesei, — dievs aizkustināja manu sirdsapziņu, un es nevaru tevi pamest tavam liktenim Nāc man līdzi uz manu māju, tur mēs netraucēti pārrunāsim par tavas dvēseles glābšanu. Nu nāc, manu taurenīt, — riebīgi smaidīdams, viņš saspieda Agneses elkoni.

Agnese izrāvās un, sašutumā nespēdama izrunāt neviena vārda, iespļāva sejā pestīšanas armijas kareivim. Tas nolamājās smagiem bībeles vārdiem un aizgāja, slaucīdamies cepurē.

Agnese trīcēja no dusmām un satraukuma. — Riebek-

lis! Visriebīgākais riebeklis! — viņai gribējās kliegt, saukt cilvēkus un viņu priekšā atmaskot neģēli, kas uzlicis sejai svētuma un labdarības plīvuru, bet pats netīrāks par riebīgāko kustoni, jo kā gan citādi viņš nejaušas ielas gājējas varētu iztēloties par ielas meitām. Un pat uzbāžas dieva vārdā!

Nē, viņa nepaliks pilsētā vairs nevienu dienu. Pat gaiss te liekas riebuma piesātināts, jo to pieelpojuši visādi nelieši. Augstskola? Ko viņa slienojas gar to kā izbadējies šunelis, viņai nav tās zelta atslēgas, ar kuru atvērt smagās durvis. — Sveika, augstā skola, sveiks, daudzu gadu sapni, es aizeju atpakaļ savā nabadzīgajā ikdienā, — Agnese domās atvadījās un sāka iet pa Arhitektu ielu uz Vērmaņa dārza pusi. Varbūt tēvam bijusi taisnība — vajadzēja mācīties kādu amatu un dzīvot klusu, neatkarīgu dzīvīti. Meklēt draugus dabā un grāmatās, un sevī. Katram jātiek galā ar sevi un savu dzīvi pašam, neviens nepalīdzēs nest tavu smagumu, nepasniegs roku uz šauras laipas pāri bezdibenim. Sājā brīdī viņas domās pavīdēja Valdemara Cīruļa tēls, atmiņā atausa īsais brīdis viņa istabiņā, vecās Līzes silto acu glāsts, bet viņa nepaguva šajās atmiņās pakavēties, jo ieraudzīja dīvainu skatu: gar Vērmaņa dārza sētu bija saslietas gleznas, lielākas un mazākas, tumšas un kliedzoši spilgtas, un turpat, uzstādījis molbertu, stāvēja mākslinieks un darbojās ap jaunu gleznu.

Garām staigāja ļaudis savās gaitās, dažs pasmējās par dīvaino izstādi, par pašu kuplmataino, izdēdējušo mākslinieku, kurš bieži pārtrauca gleznot, lai izvilktu no kabatas mutautiņu un klepojot to ilgi turētu pie mutes.

Pārvarēdama kautrību, Agnese apstājās pie sētas malā izstādītajām gleznām un ilgi lūkojās tajās, nemanīdama, ka mākslinieks mitējās gleznot un tikpat vērīgi skatās viņā.

Kas tā bija par pasauli, kurā dzīvoja Šis mākslinieks? Viņa zīmētie cilvēki — kropļi un dzērāji ārprātā izvalbītām acīm sēdēja pie netīriem krogus galdiem kopā ar saprātu apdzērušām ielas meitām. Tur ielas dubļos valstījās piedzēries invalīds, izslējis apdriskātu kruķi kā draudu pasaulei. Cita glezna rādīja trīs ielas meitas, ieklupušas citu citai matos. Tālāk sekoja vesela sērija gleznu, kur

mākslinieks bija ļāvis vaļu savai fantāzijai. Visur viņam tēlojās nāve ģindeņa veidā. Lūk, jūra un ledus kalns nāves galvas izskatā, un pret to neatvairāmi drāžas buru kuģis. Lūk, drūma klostera siena, pa kura logu skumji noraugās jauna, skaista mūķene ar rožu kroni rokās, bet nāve kā mūrnieks ar ķieģeli vienā un ķelli otrā rokā pamazām mūrē ciet šo logu. Pat saule, dzīvības devēja saule mākslinieka fantāzijā pieņēmusi ņirdzīgas nāves galvas izskatu un raida aukstus starus uz sagumūsu, rokas augšup izslējušu cilvēku.

— Negribat nopirkt kādu gleznu? — klepu valdīdams, mākslinieks uzrunāja Agnesi. — Neņemiet ļaunā, es jokojos, — viņš steidzās piebilst. — Tik daudz jau es pazīstu cilvēkus, lai redzētu, ka jums nav vairāk naudas kā man, — un viņš izrāva uz āru noplīsušās mēteļa kabatas.

Agnese nepaguva atbildēt — gaisu pāršķēla daudzbalsīgs bļāviens un tam sekoja ķērkstošās balsīs dziedāta dziesma — Apsegloju melnu kuili, ai, melnu kuili... Troksnis tuvojās, un no Krišjāņa Barona ielas iegriezās ormaņa pajūgs, piekrāvies korporeļiem gan sēdus, gan stāvus. Viens sēdēja blakus ormanim, tikai atmuguriski pret zirgu, un ar spieķi diriģēja piedzērušo kori. Cits bija ieraudzījis gleznas un sāka aurot, lai aptur. Viss bars izbira no ratiem un gāzelēdamies sabruka ap mākslinieku un gleznām. Agnese sastinga, ieraudzīdama Laubertu un Oļģertu Pūri.

— Pindzelman, cik maksā tie krāmi kopā? — Lauberts iebrēcās, aplaizdams ar spieķi slaidu loku.

— Kopā nepārdodu, tikai pa vienam, — mākslinieks mēģināja iztapīgi jokot.

— Vo, tās tikai ir varenas šmares! — viens ierēcās un ar spieķa dubļaino galu pabakstīja gleznu ar ielas meitām. — Šito vajag nopirkt un uzdāvināt filistram uz piecdesmito dzimšanas dienu.

— Varena ideja! Vivat! — kliedza Lauberts. — Pindzelman, cik tās ... maksā? Bet visas kopā.

Mākslinieks nosauca dažus latus. Korporeļi norēcās par sava barveža bezkaunīgo piezīmi. Agnese zināja, ka jā-pazūd, pirms Lauberts viņu pamanījis, bet savāda ziņkāre saistīja un spieda palikt. Aiz resna koka aizslēpusies, viņa noskatījās, kā Oļģerts, kādreiz mīlētais Oļģerts, rēca citiem līdzi, vicināja spieķi tāpat kā citi, jo bija ne mazāk piedzēries kā citi korporeļi. Un Agnese ar izbrīnu vēroja sevi viņu neskumdināja Oļģerta atbaidošā pārvērtība, kā būtu skumdinājusi vēl nesen, kad viņa vēl nebija zaudējusi iedomā nēsāto citu Oļģerta tēlu, pašas sadzejotu un apjūsmotu. Pat tāds kā ļauns prieks zagās viņas domās — lai saņem iedomīgā Alise savu nodzērušos līgavaini, lai svin ar to kāzas pēc visiem likumiem. Laimīga viņa nebūs. Bet varbūt arī būs, jo ir pieradusi pie šādas sabiedrības un jūtas tajā omulīgi.

Korporeļi nokaulēja no prasītās cenas vienu latu principa pēc, ka paskaidroja Lauberts, iecēla gleznu ratos pie ormaņa kājām un aurodami aizbrauca talak.

Agnese nopurināja nepatiku un sāka iet uz Iekšrīgas pusi. Viņa bija apņēmusies aizbraukt no Rīgas, bet pirms tam gribējās sastapt Ernu Bērziņu, kura jau vairākas dienas nebija redzēta augstskolā. Erna dzīvoja tālu pāri Daugavai. Bet attālums Agnesi nebaidīja. Viņai gribējās nokust līdz nesamaņai, lai nogurums izdzēstu pēdējo domu, pēdējo jūtu pulsējumu.

Gar konservatoriju ejot, viņa dzirdēja izlaužamies uz ielas klavieru skaņas. Kāds spēlēja strauju, skaņu bagātu valsi. Agnesei saskrēja asaras acis. Kādreiz viņas sapnis bija mūzika, pašai mācīties, kļūt māksliniecei. Bet šis sapnis ātri atsitās un sašķīda pret nabadzības mūri. Lai mācītos, vajadzēja naudas, daudz naudas, ne tikai par stundām, bet arī par klavieru īri. Tēvs viņu nosauca par iedomu pūsli, viņa nezinot, kur savu degunu sliet. It kā neredzot, ka ik kapeika ar sāļiem sviedriem nopelnīta un otrreiz jānopelna, to rokā sadzenot. Viņa pārcieta šo zaudējumu, pārslēdzās uz citu sapni — filozofiju, bet arī tas sāk zaudēt pievilcību.

— Vai tikai es neesmu no tiem cilvēkiem, kas paši nezina, ko grib? — Agnese sāka sevi tiesāt. — Kāpēc citi izvēlas kādu mērķi un netaujā, vai tas pareizi vai nepareizi izraudzīts. Viņi pieņem par patiesību visu, ko skolotāji un profesori māca, un ir apmierināti. Kā teicis Lilijas pazīstamais dzejnieks un vispār lielā daļa dzejnieku, ko viņa ir lasījusi, — dzīvi vajag ņemt tādu, kāda tā ir.

— Bet es nevaru samierināties ar tādu dzīvi! —

Agnese sāpīgi iekoda lūpā, lai neizkliegtu šo protestu skaļi. Tajā pašā laikā viņa sevi apzinājās, ka nevarētu pateikt, ar ko nav apmierināta, kāpēc nevar samierināties. Mākslinieks, kas dzīvē redz tikai nāvi un bojā eju, kas savas gleznas izstāda ielas malā, vecā Cīruļa Līze, kas uz salīkušās muguras nēsā veļas kurvjus profesora kundzei un strīdas par darba algu, viņa pati, kas klimst pa ielām tāpēc, ka netiek augstskolā iekšā, — visi saplūda kādā nenoteiktā protestā: tāda nedrīkst būt dzīve! Un ne tikai nabadzība ir tā, pret ko ceļas protests. Nejēdzība liekas arī tas, ka mākslinieks zīmē dzērājus, ielas meitas un nāvi, ka filozofs sludina to pašu tumsonību, ko aprobežotā mietpilsone Berga kundze, ka dzejnieks māca ņemt dzīvi «tādu, kāda tā ir», nevis pārveidot, skaistāku pa darīt.

Agnese bija izgājusi cauri Ickšrīgai un iekļuva tirgus burzmā. Viņu apņēma sapuvušu zivju smirdoņa. Reņģu sievas pie saviem galdiem aizsmakušas ķērca: «Sanāk, sanāk pie friŠām reņģēm, pie žāvētām reņģēm!» Vēlās rudens mušas, treknas un gausas, ložņāja ap renstelēs sasviestām zivju ādām un galvām. Akls vīrs grieza leijerkasti, uz kuras būrītī tupēja «laimes putniņš», kas par dažiem santīmiem katram izvilka pareģojumu. Uz trotuāra, koka kājas pāri renstelei pārlikuši, sēdēja invalīdi ar blakus noliktām cepurēm, kur reti kāds iemeta santīmu. Vecas vācietes, ģērbušās pēc pirmsūdensplūdu modes — melnos, platos un garos svārkos ar pelerinām uz pleciem un tamborētiem cimdiem rokās, pie gaļas galdiem taustīja speķa gabalus, bāza pie tiem degunus, pēc tam ilgi kaulējās — gāja prom un nāca atkal atpakaļ, līdz pēdīgi lika nosvērt pusmārciņu.

Agnese paātrināja soļus, lai drīzāk izkļūtu no smirdošās kņadas. Uz Daugavas tilta varēja atelpot. Smagi un vienmuļi, kā nokusuši no tālā ceļa, pelēkie ūdeņi vēlās uz jūru, tālumā saplūzdami ar miglu, tādu pašu vienmuļu un pelēku un saplūstošu ar bezgalību.

Tāls bija ceļš līdz Nordeķiem, kur dzīvoja Erna. Maza. sašķiebusies mājele ar aprepušu vītolu pie vārtiem. Agnese sveicināja vecu sieviņu, kas ielas malā ganīja kazu ar diviem kazlēniem. Sieva vērīgi aplūkoja nācēju un noprasīja: «Pie kā jūs?»

Ak pie Bērziņiem! — viņa priecīgi iesaucās. — Ejiet, ejiet, viņiem jau arī, cilvēkiem, grūti iet. Pats atlaists no darba, pati tāda vārgule vien ir, bet nu vēl meita nolikās gulēt, tā Erna. Ejiet, ejiet parunāties, taču būs priecīgāks prāts. Viņi jau mani īrnieki, — viņa vēl steidzās palepoties ar namsaimnieces godu.

Vienistabas dzīvoklītī, kur virtuve bija iekārtota turpat tumšā kaktā aiz finiera nodalījuma, dzīvoja Bērziņi — tēvs, māte, vecmāmiņa, Erna un trīs mazākie bērni. Visa ģimene bija mājā, un Agnesei vajadzēja apsēsties uz Ernas gultas malas, jo citur nebija brīvas vietas.

Ernas acis drudžaini mirdzēja un vaigu galos ziedēja sārti, asi norobežoti plankumi. Guļot viņa neizskatījās tik vāja kā agrāk, staigājot, tāpēc Agnesei nelikās, ka Ernas slimība būtu nopietna.

Kas jauns augstskolā? — slimniece dzīvi interesējās.

Agnese pastāstīja par savu neveiksmi ar lekciju naudu.

Man arī nav nomaksāta, — Erna uztraucās. — Visu vasaru gribējām krāt, bet vienmēr kaut kam pietrūka. Cerējām uz labāku darbu. Nu jau vairs nevarēs.

'I ēvs nervozi pietrūkās no ķeblīša.

— Tu nebēdājies, Ernul, es ar savu specialitāti darbu atradīšu, — viņš mierināja meitu.

— Neko tu neatradīsi, — māte neticīgi atmeta ar roku. — Tādi speciālisti Torņa ielā kvern mēnešiem ilgi. Paskaties avīzē, tur cita neredz kā vien bezdarbu un pašnāvības. Tā vien, ka mums arī nav par pēdējiem santīmiem jānopērk akmeņogles. Izkurināt un aizšaut ciet. Kad reiz nav dzīves, lai nav.

Māmiņ, tu aizmirsti, ka šādā būdā ar tvanu nevar noindēties te vējš velk cauri, — Erna iesmējās un sāka sausi klepot.

— Nu ko tad, vajadzēs Daugavā lēkt. vai? — māte rūgti atcirta.

Kaktā sakustējās un ierunājās vecāmāte:

Cik briesmīgi ir, kad tāds vecs ķēms nevar nomirt. Maisies tikai jaunajiem pa kājām. Noēd bērniem maizi no priekšas. Bet nāvi nevar pielūgt.

Vai jūs beigsiet reiz tās kapu runas! - tēvs

noskaitās. — Abas divas tikai to vien skandina. Vismaz bērnu dēļ kaunējušās.

— Tad bērnu dēļ jau vēl turos uz kājām, — māte nopūtās. — Bet kas tad viņus arī gaida dzīvē ...

— Māmiņ, tici man, šāda dzīve nebūs mūžīga, — mēģinādama smaidīt, teica Erna.

— Ek, ko tu zvani rītā un vakarā, — māte almeta ar roku. — Laikam gaidi kliņģeru lietu no debesīm.

No debesīm nekā nav ko gaidīt. Paši tiksim arī pie kliņģeriem, — Erna strīdējās pretim.

— Nav vairs spēka gaidīt.

— Nevajag gaidīt, bet cīnīties, — paceldamās pussē-dus, drudzī kaistošām acīm iesaucās Erna.

Mazajam Edvīnam bija kļuvis garlaicīgi. Izmantodams brīdi, kad lielie likās aizņemti sarunās, viņš mēģināja izsprukt no istabas. Bet māte bija viņa nodomu pamanījusi un aizturēja:

Nu, kur tu skriesi kailām kājiņām, — viņa gandrīz lūdzās. — Tā jau naktīs kal kā kalējs, viens par otru ņematies klepot. Es vairs nemaz gulēt nedabūju.

— Vai ārsts nav bijis pie Ernas? — Agnese pieklājības pēc apjautājās.

— Bija atnācis. Sabāra, ka dzīvojot tik saspiesti un perinot diloņa baciļus. Ieteica Ernai braukt uz ārzemēm. Tur esot labāks gaiss. Un nevajagot tik daudz spiesties uz augstām skolām, tad neslimošot, — ironiski pastāstīja tēvs.

— Nevajadzēja jau arī. Skrēja, mācījās caurām naktīm. Ko tas nu līdz, — māte rezignēja.

Mazais Edvīns neatlaidīgi čukstēja mātei kaut ko ausī. Agnese dzirdēja nervozu atbildi:

— Pacieties, vēl nav gatavs. Nevarēsi atkal sagaidīt gulētejamo laiku.

Viņa saprata, ka mazais prasa ēst. Lai nebūtu jāpiedzīvo neveikla vakariņošana kā Cīruļu mājā, Agnese izdomāja iemeslu steidzīgai aiziešanai un atvadījās. Nelabi bija aiziet, neko nepateikušai, bet tāda nu viņa bija pārpilna siltu jūtu, bet nespējīga parādīt sirdi pat tiem, kas viņai likās tuvi kā Erna.

Mājā viņa ieradās tik pārgurusi, ka nebija spēka ne noģērbties. Kājas noāvusi, atkrita gultā un nākošajā mirklī ieslīga ciešā un atspirdzinošā jauna cilvēka miegā.

Pamodās nakti, pēkšņi izgulējusies un nesaprazdama, vai ir vakars vai rīts. Lilijas nebija mājās, tāpēc likās, ka ir vakars, bet, kad krustmātes istabā pulkstenis nokūkoja četras reizes, bija skaidrs, ka jauna diena pieteikusi savas tiesības.

Agnese uzdedza gaismu un sāka lasīt Lilijas nomesto romānu. Jau ar pirmajām lappusēm viņa nokļuva kādā sev svešā un neparastā pasaulē — starp cilvēkiem, kuru vienīgais dzīves mērķis izlaidīgas kaislības, vienīgās ciešanas — šķēršļi kaislību apmierināšanā. Ne ar vārdu nebija pieminēts, ka šiem cilvēkiem būtu arī jāstrādā vai jāmācās, ka viņiem būtu kādi pienākumi. Romāna varone kā sīknauda slīdēja no vienām vīrieša rokām otrās un grāmatas beigās kā nodzīvojusies ielas meita, sabrukusi un histēriska, baltā kleitā un miršu vainagu galvā baznīcā salaulājās ar turīgu ekscentrisku pilsoni, kurš par brūtganbrāļiem saaicinājis visus līgavas mīļākos, bet par brūtesmāsām savas bijušās mīļākās.

Virtuvē kāds ienāca, nodzērās pie ūdenskrāna un šļūcošiem soļiem tuvojās Agneses istabiņai. Liliju gaidot, neaizslēgtās durvis pavērās un tajās parādījās Garais, izspūris un pusapģērbies. Pirmajā mirklī Agnese sastinga, bet nākošajā viņā uzvirda tāds riebums un naids, ka gluži instinktīvi viņa satvēra pirmo priekšmetu, kas gadījās uz galdiņa pie gultas, un laida ar to izburbušajā sejā. Laikam viņa pati satrūkās vairāk nekā Garais, jo viņš neredzēja to, ko redzēja Agnese, — melno traipu, kādā bija pārvērtusies viņa seja: Agnesei pie rokas bija pagadījusies vaļā atstāta tintes pudele. Tikai pieķēris ar roku sejai un nošļakstītajam kreklam, Garais attapās un kā nopērts suns pazuda no sliekšņa.

— Arī viens romāna varonis! — Agnese klusu nosmējās, nevarēdama aizmirst puiša izķēmoto vaigu.

Un tomēr viņai bija jādomā, kāpēc, ar kādām tiesībām tādi nelieši kā svešais pestīšanas armijas kareivis, kā nupat dievturis Garais drīkst uzmākties meitenēm, kas viņiem nav devušas ne mazāko mājienu tuvošanās iespējai. Laikam viņu pašu būtība ir tik piesātināti netīra, ka viņi nemaz nespēj iedomāties citādus cilvēkus. Bet tagad viņa zināja tiem atbildi — pēkšņu pretsitienu kā spļāvienu «kareivim» vai tintes šļācienu dievturim.

Hits sākās ļoti neveiksmīgi. Krustmāte bija uzgājusi Agnesi aizmigušu pie nenodzēstas lampas. Sākās gara un plaša rāšanās par izšķērdību, par to, ka nabaga atraitnei jāizšķiež pēdējie spēki, lai radu meitas varētu «študierēt». Asajā vārdu birumā Martai paspruka pat tādi klusībā nēsāti pārmetumi, ka viņa gan cerējusi pavisam citādi. — nelaiķa vīrabrālis drīzāk arī viņai kādu kumosu atsūtīšot, nevis likšot barot savu meitu.

Agnese jutās kā ar piķi aplieta. Ceļa kuli sagatavodama, māte bija rēķinājusi un runājusi, ka vismaz pāris mēnešiem gaļas un sviesta pietikšot, maizi Agnese pirka savu kur gan viņa jau būtu paspējusi noēst tik daudz krustmātes labumu, lai izpelnītos tādus pazemojumus.

— Tu laikam netici, domā, ka es tavu šķiņķi esmu noēdusi, — krustmāte dusmīgi atrāva pieliekamā durvis un rādīja Agneses līdzatvesto produktu atlikumus. Tur tiešām rēgojās tikai kauli un āda, kaut gan vakar pusdienā palika kaut kas vairāk.

— Man vakar atlika pusformītes ar mannā pudiņu. Glabāju, ko šodien pacienāt Berga kundzi, bet, skaties ti kai, jau citi ciemiņi izēduši, — Marta šķendējās.

— Es neesmu ap jūsu pudiņiem mielojusies, — Agnese apvainota atcirta. Lai kā, lai kaut badā būtu jānomirst, viņa neēstu slepeni no cita bļodas.

— Nav jau pirmā reize, kad šis tas pakrities, neklausīdamies Agneses protestā, Marta turpināja. — Tad piens ir atliets no pudeles, tad maize nogriezta. Cukuru un rozīnes es vairs te neturu. Pagājušajā gadā man trīs studentes dzīvoja Garā istabā, kad jel kas būtu zudis.

Jo vairāk krustmāte runāja, jo dziļāk sevī ierāvās Agnese. Likās, ka viņa plok un plok arvien mazāka un drīz pazudīs tajā netīrumu blāķī, ko Marta gāž viņai uz galvas. Kur lai paliek, kur lai aizbēg no apvainojumiem un pazemojumiem, ar kuriem pēdējās dienas ir sevišķi devīgas? Kā brīnišķīga idilc pavīdēja tēva būdiņa ar puķēm logu priekšā, ar tīro, zaļo pagalmiņu, ar bērzu un priežu šalkām un pašu jaukāko un mīļāko — laipno māti. kas savu bērnu ne tikai saprot, bet izjūt, kas ne mirkli neļautu svešiem ļaudīm zākāt savu meitu. Nevaldāms spēks

vilka Agnesi atpakaļ uz mājam, un dažās sekundēs viņa izlēma, ka brauks šodien pat un uz visiem laikiem.

— Es labāk būtu svešiem izdevusi istabiņu, — Agneses tālumā aizklīdušās domas pārrāva Martas žēlošanās.

Tad tu zini, ko prasīt, nevis tā kā tagad. Rīt jāmaksā īre, draudzes nodoklis nav divi mēneši maksāts, nāks elektrības kontrolieris, bet kas jums bēdas. Lai tikai deg, gan krustmāte samaksās.

Agnesei likās, ka viņa ir pārvērtusies nervu kamolā, kam katra Martas vārda pieskaršanās skaudri sāp un liek sarauties. Neapsvērusi, vai tas ir pareizi vai nepareizi, viņa paķēra somiņu un izkratīja visu savu atlikušo naudu krustmātes priekšā uz virtuves galda. Negaidīdama, kamēr tā attapsies, viņa izskrēja gaitenī, uzrāva mugurā mēteli un izsteidzās uz ielas. Uz staciju, ātrāk uz staciju! — Agnese steidzināja soļus un — pēkšņi apstājās. Ko viņa izdarījusi! Pēdējo naudu atsviedusi Martai, un kā tagad nopirkt biļeti? Bet iet atpakaļ, atvainoties un palūgt, lai atdod — nē, pašlaik viņa nevarētu sevi piespiest to izdarīt.

Nedomādama, kurp iet, Agnese bija nogriezusies pa Ganību dambja ceļu. Vecie vītoli šalca rudens vējā un spītīgi turējās pretim ar stumbriem un kuplajiem zaru vainagiem. Viens nebija izturējis pārspēka priekšā un nolauzts gulēja pāri ielai. Rudens, rudens, dusmīgs un nemiera pilns, it kā uz pasauli noskaities, trenkāja pa debesu zilgmi pelēkus mākoņus un, notvēris tos, izspieda pēkšņas lietus šaltis. Pret sauli lāses mirdzēja varavīk-šņainā daudzkrāsainībā un, zālē iekritušas, nenožuva ilgi, kā nežūst asaras visas cerības atmetušu vientuļu sirmgalvju acīs.

Apzinīgi vai neapzinīgi Agnese bija iegriezusies Katrīn dambī, bet pie pazīstamā trīsstāvu nama izcīnīja smagu cīņu ar sevi. Ja līdz šejienei varēja atnākt, neatzīstoties, kurp iet, tad uzkāpt trešajā stāvā, piezvanīt pie kādām durvīm nav tik vienkārši. Ir taču jāpaskaidro nāciena iemesli, bet ko viņa teiks, kā atvainosies par traucējumu svētdienas rītā.

Un tomēr viņa nevarēja sevi piespiest paiet šai mājai garām, jo citur vairs nebija kur iet, bet šeit viņu uzņems vienkāršu cilvēku draudzīgs siltums.

Durvis atvēra Valda vecmāmuļa. Bez brīnīšanās un taujāšanas ieveda virtuvē, atģērba un apsēdināja, šķelmīgi pamezdama acis uz istabas durvju pusi:

— Tad manējais nu šorīt guļ par diviem. Būs jāuzlej auksts ūdens!

— Nemodiniet, lūdzu, lūdzu, vecmāmiņ, tikai nemodiniet, — Agnese izbijusies lūdzās. — Es pie jums pasēdēšu brītiņu. Pasildīšos.

Nu, pasildies, pasildies, — Līze pieļāvās un steidzīgi iekurināja plīti.

Viņas apsēdās pret uguni un pēc parastajam ievada sarunām apklusa.

— Tu tāda bēdīga izskaties, — pēc laiciņa vecmāmuļa ierunājās un aplika Agnesei roku ap pleciem. — Kā jau starp svešiem. Ne ar ko parunāties, ne ar ko izraudaties. Būtu jel biežāk atnākusi, sadraudzējusies ar mums.

Tālāk Agnese vairs sevi nepazina. Nezinādama kāpēc, netaujādama kālab, viņa sāka stāstīt vecajai māmuļai par savām cerībām šurp braucot, par savu vilšanos un neveiksmēm, un varbūt taisni tāpēc, ka starp viņām gulēja gadu bezdibenis, bija vieglāk uzlikt sirdi uz delnas un parādīt tai otrai visā kailumā. Bet varbūt ari ne tāpēc, — varbūt tā bija Līzes līdz vecumam saglabātā jaunības dzirkstele, kas viņai ļāva dzīvot līdzi jauniešiem, skatīt pasauli ar viņu acīm un atgainīt vecuma īgnumu, kad mīlamu un jauku atzīst tikai to, kas bijis vecos labos laikos.

Kad Agnese bija beigusi savu stāstu, istabā kāds sāka staigāt. Meitene satrūkās un mulsdama nosarka — viņa bija aizmirsusi, ka blakus ir Valdis un sašķiebušās durvis neapslāpē skaņas. Ja viņš ir bijis pamodies, tad noteikti dzirdējis to, kas runājot nebija viņam domāts. Viņa piecēlās un grasījās aiziet, neveikli meklēdama savu mēteli. Bet Līze ne domāt nelaida viņu projām un beidzot sauca pat palīgā Valdi. Viņš iznāca apģērbies un, ar mierīgu smaidu sasveicinājies, apsēdināja Agnesi uz ķeblīša. Pēc tam viņi dzēra tēju, un tad jau Agnesei vairs negribējās aiziet, jo nebija kur iet. Vecmāmuļa atcerējās spraigus notikumus no piektā gada. Valdis lasīja dzejas no savas burtnīcas, un tā nemanot bija pienācis pusdienas laiks.

un tikpat nemanot vecmāmuļa bija pagatavojusi pusdienu.

Valdis aicināja Agnesi līdzi uz strādnieku sarīkojumu Uļejā, un viņi izgāja ļaužu pilnās ielās. Viens pēc otra parādījās dažādu partiju vēlēšanu automobiļi, apstājās, ļāva runātājiem izbļaut lozungus, izmētāt uzsaukumus un joņoja tālāk, neprasot un negaidot, vai kāds vēlas klausīties, nevērojot smieklus un dzēlīgās piezīmes, kādas brāzās par atbildi uzbāzīgajiem aģitatoriem. Rīgas centrā burzma un troksnis bija vēl lielāki. Te staigāja arī ziedojumu vācēji studenti. Puisis un meita, lielāko tiesu abi korporāciju cepurēm galvās, apstādināja katru ielas gājēju: viņš uzaicināja ziedot studentu nama celšanai, viņa katram devējam piesprauda nozīmi, kas apliecināja nodevas iemaksu. Dažiem bija jau trīs četras tādas piespraustas. Valdis šos ziedojumu vācējus atraidīja ar dzēlīgām piezīmēm.

— Strādnieki šīs studentu nama dienas iesaukuši par melnā kuiļa dienām, — viņš paskaidroja Agnesei, un viņa atcerējās korporeļu baru ormanī.

Pēkšņi Agnese sadūrās ar paziņām, — no šķērsielas stūra iznāca Verners Lauberts, vaļā atsistu mēteli, krāsaino cepuri uz vienas auss, un viņam līdzās Lilija, laimē starojoša. Varbūt Lauberts nebūtu Agnesi aizturējis, bet Lilijai tā gribējās, lai kāds ilgāk pavērotu viņas laimi — būt pārī ar Verneru; viņa satvēra Agnesi aiz piedurknes.

Nelaidīšu bez ziedojuma vaļā, — viņa smējās.

Arī tev savs ķieģelis jānopērk mūsu nama celšanai.

— Lai saimniekdēliņi mazāk nožūpo, tad varēs paši uzcelt sev namu, — sarunā iejaucās Valdis. — Tikai neaizmirstiet ierīkot vemjamo istabu, kas pēc komeršiem labi noderēs.

Komunists! iebrēcās Lauberts un pacēla roku, bet. tā kā šoreiz tajā nebija ne spieķa, ne rapiera, atkal ātri nolaida.

Patīkami no jūsu mutes dzirdēt, ka esmu godīgs cilvēks, — Valdis ironiski palocījās. — Es par jums to nevaru teikt, jo jūs nekad nebūsiet komunists.

Lilija nespēja aptvert, kāpēc abi puiši tik pēkšņi viens otram uzbrūk. Viņa tikai saprata, ka Laubertam svešais

nepatīk, bet šis svešais iet kopā ar Agnesi un tāpēc viņai jānorobežojas no abiem. Viņa palaida vaļā Agnesi un pieķērās Lauberta piedurknei, vedinādama doties tālāk, pirms strīds nav pārvērties kautiņā. Nespēcīgās dusmās Lauberts nospļāvās uz Valda pusi un atvainojās pret savu dāmu.

— īsts melnais kuilis! Valdis nosmējās. Padomā tikai, ubago naudu savu dzertuvju celšanai un vēl nikns, ja nedod. Domā, tu vai kāds cits students dabūtu istabu tādā namā? Tāpat tur nebūtu vietas darba studentu biedrībai.

— Vai tāda arī vispār ir? — Agnese ieinteresējās.

Tevi neviens nav tur aizvedis? - Valdis brīnījās.

un tagad Agnese atminējās Ernas aicinājumu un savu skarbo atbildi.

Ap Uļeja zāli Iekšrīgā jau drūzmējās ļaudis, strādnieki vasaras un apnēsātos rudens mēteļos, fabriku meitenes tumšās beretēs. Ar daudziem Valdis bija pazīstams, sasveicinājās ar ciešu rokas spiedienu, iepazīstināja arī Agnesi, ar citiem tikai saskatījās un novērsies tikko jaušami pasmaidīja. Pie durvīm piespraustā afiša vēstīja, ka šodien te būs referāts par vēlēšanām un Leona Pacgles alegoriskās spēles «???» uzvedums. Ieejas biļešu vietā strādnieki ziedoja, cik atļāva katra rocība. Agnese atcerējās savu tukšo somiņu un sarāvās svilinoša kauna sajūtā. Nākošā mirklī viņu pārņēma dusmas uz Valdi, kas viņu novedis tik nepatīkamā stāvoklī. Viņi jau bija nokļuvuši pie garderobes, kad Agnese strauji apcirtās un gribēja pazust, pat nepaskaidrojusi, kāpēc. Bet Valdis satvēra viņu aiz rokas un, cieši saturējis, jautāja:

— Kur tu skriesi ?

— Es... es negribu palikt. Nebiju tā domājusi. Neesmu ģērbusies kā uz teātri... - Agnese nobēra ātrumā sagudrotos iemeslus.

— Nu gan tu esi jociņš, — Valdis klusu iesmējās. — Mūsu teātrī neviena dāma vakarkleitā nenāk. Un tev tādas nemaz nav — varu galvot. Es zinu ... Bet tu nebažījies. Es vakar saņēmu algu.

Agnese neprata noraidīt Valda laipnību un ļāva nodot mēteli garderobē. Valdis nolika uz šķīvja pie ieejas divus latus, un kopā ar ļaužu drūzmu viņi virzījās uz zāli. Apsē-

dās līdzās pavecam, ūsainam strādniekam, ar kuru Valdis izrādījās pazīstams un iepazīstināja Agnesi kā ar «tēvoci».

Tu paskaties, kur sanākuši sociķu puiši. - vecais pamāja ar elkoni uz zāles dibena stūri. — Laikam taisīs tračus.

Agnese paskatījās iesāņus atpakaļ un redzēja jaunekļu pulciņu sasprindzinātām, māksloti bravurīgām sejām. Viņu vidū sēdēja arī Emīls Auziņš, drusku nokaunējies, skatienu zemē ieurbis.

Arī Valdis viņu pazina un teica blakussēdētājam:

— Tu paskaties, kā mūsu Emīls taisa karjeru!

Emīls ir ļurkabiksis, tas viņš ir! — ūsainais dusmīgi norūca. — Labi, ka viņš laikus aizzēģelēja pie soci-ķiem. Citādi lai dievs nedod ar tādu kopā iekrist polit-pārvaldē.

Sarunas apklusa, jo sapulcējušos priekšā pie runātāju pults nostājās jauns cilvēks dzīvu, inteliģentu seju, tumšiem, gludi pieglaustiem matiem.

— Darba students Grundonis, Valdis pačukstēja Agnesei. — Lielisks runātājs.

Agnese sāka klausīties, bet, izdzirdusi pirmos vārdus — par vēlēšanām, nopūtās, gatavodamās garlaikoties.

Runātājs citēja likumu par saeimas vēlēšanām, kur atzītas visiem pilsoņiem tiesības iesniegt savu kandidātu sarakstus.

- Jūs redziet, cik demokrātiskā mūsu iekārta! — viņš iesaucās, vīpsnājoši uzsvērdams vārdu «demokrātiskā».

— Un tomēr saeimas vēlēšanās strādniekiem savu sa rakstu nav, — viņš turpināja.

— Oho! — atskanēja sauciens no kakta, kurā sēdēja Auziņš ar savu grupu.

Sauciet vien oho vai aha, bet tā tas nu ir, runā tājs neapjuka. — Protams, ir kāda partija, kas sevi dēvē par strādnieku interešu aizstāvi, bet piedzīvojumi rāda. ka tās līderi rūpējas par savu namu un vasarnīcu celšanu, par savu lauku lielsaimniecību ierīkošanu, tikai ne par strādniecības interesēm.

Kas tā ir par partiju? — atskanēja skarbs sauciens.

Tā ir tā partija, kas atsūtījusi jūs jaukt šo strādnieku sapulci, — Grundonis mierīgi atbildēja. — Tā

ir tā partija, kas uzrīdīja politpārvaldi kreisajai strādniecībai, lai tā nedabūtu iesniegt savu sarakstu. Un, ja jums vēl nav skaidrs, tad tā ir sociāldemokrātu partija.

— Tā ir provokācija! — viņu pārtrauca rēciens no kakta.

— Pareizi, tā ir sociāldemokrātu provokācija, tas ir jūsu, avīzes provokatoriskais raksts, pēc kura politpār-valde apcietināja astoņdesmit strādniekus.

— Apcietināja komunistus! — korī iesaucās jaunekļu grupa.

— Tā jau nu nevar paļauties! — «tēvocis» piegrūda Valdim un piecēlās. Piegājis jaunekļiem, viņš īsi paziņoja:

— Ja jūs, smurguļi, neprotat sapulcē uzvesties, tad lasieties ārā!

Policists, kas visu laiku bija mierīgi klausījies, pielēca kājās un steidzās pie «tēvoča».

— Jūs nelamājieties publiskā vietā! — viņš uzkliedza nevis puišiem, kas bija traucējuši runātāju, bet vīram, kas viņus apsauca.

— Es tikai uzturu kārtību, — «tēvocis» mierīgi taisnojās.

— Zinām mēs tādus kārtībniekus, policists rupji atcirta un. sagrābis strādnieku aiz elkoņa, izveda ārā. Viņiem līdzi izgāja daudzi sapulces dalībnieki. Sacēlās troksnis un protests.

— Biedri, — pēc laba brīža Grundonis atsāka runu, — ir skaidrs, kāpēc strādnieku listes saeimas vēlēšanās noraida. Palasot pilsoņu laikrakstus, jūs atrodat tajos histēriskus kliedzienus, ka strādnieku mēģinājumi piedalīties vēlēšanās ar saviem sarakstiem ir sodāmi kā noziegumi pret pastāvošo iekārtu. Sociāldemokrāti savā avīzē kreiso strādniecību dēvē par komunistiem, labi zinādami, ka ar to uzrīda strādniekiem simt otro likuma pantu.

Mirkli apklusis, it kā ļaudams teiktajam nogulties klausītāju atmiņā, runātājs, turpināja:

— Bet mums jāskatās dzīvē vaļējām acīm. Mums jāizvēlas starp diviem ļaunumiem tas mazākais. Un tāpēc saeimas vēlēšanās šoreiz savas balsis jānodod par sociāldemokrātu listi. Pašreizējais stāvoklis ir tāds, ka

strādnieku atturēšanās, vēlēšanu boikots nāktu par labu buržuāzijai, kura labprāt sadedzinātu uz sārta katru visniecīgāko strādnieku brīvību un pārvērstu tos beztiesīgos vergos. Bet mūsu balsis sociāldemokrātiem būs pātaga, kas pie katra noziedzīga soļa viņus nežēlīgi šaustīs.

Ar to beidzās īsā uzruna. Tikai tagad Agnese attapās, ka nav paguvusi garlaikoties, ka sasprindzinātais sapulces noskaņojums viņu aizrāvis daudz spēcīgāk par «Lo-hengrīna» uvertīru. Viņa bija pat aizmirsusi, ka šovakar gribēja braukt uz māju un ka nav naudas biļetei. Tagad, kad sapulces vadītājs pasludināja īsu starpbrīdi un ļaudis sarunādamies plūda ārā no zāles, šīs pašas likstas viņai uzmācās ar nepatīkamu atgādinājumu, ka vakarā nebūs kur savu galvu nolikt, mētājies kaut vai pa ielām.

Kā no tālienes viņa dzirdēja Valda balsi, kas aicināja iziet blakustelpā, varbūt vēl kaut ko jautāja, bet viņa nevarēja piespiest sevi ieklausīties. Juta tikai, ka neiederas šajā pidkā, kur visi raudzījās cits citā draudzīgi, kur ļaužu acīs dzirkstīja drosme un cīņas spīts.

Agnese gribēja nemanīti izslīdēt no burzmas, bet Valdis, pat sarunādamies ar citiem, it kā izprata šo nodomu un ar savu spēcīgo roku saspieda viņas elkoni.

— Ko viņš ar mani apejas kā ar mazu bērnu! — Agnese iecirtīgi nodomāja. — Uzmeties par aizbildni un žēlotāju! — viņa pukojās un tajā pašā laikā izjuta kaunu par savu divkosību. Tā bija tikai bērnišķīga gražošanās. Nekad vēl viņa nebija tā gaidījusi, lai kāds cits palīdz izkļūt no sarežģījuma, kā patlaban gaidīja no Valda un paļāvās, ka viņš palīdzēs un palīdzēs tā, ka viņa nebūs ne lūdzēja, ne sanāks konfliktā ar savu lepnumu.

— Noskatīsimies ludziņu un tad iesim, — izrunājies ar citiem, Valdis teica Agnesei.

— Es nevaru ... nevarēšu ... — Agnese valdīdamās izspieda vārdus un pati manīja, ka lūpas sāk raustīties.

— Labi. Iesim, — Valdis strupi piekrita.

Klusēdami viņi garderobē saņēma mēteļus, apģērbās un

izgāja uz ielas. Agnesei likās, ka Valdis ir saīdzis, jo viņam taču izjuka patīkams vakars starp draugiem, kuru viņam ir tik apskaužami daudz. Un te nu viņam jāklimst līdzi tādai nošņurkušai meitenei un jānīkst līdzi viņas sliktajam garastāvoklim.

Valdi, es tevi lūdzu, ej atpakaļ. Atstāj mani vienu, — visus spēkus saņēmusi, Agnese lūdzās.

Nedzen jokus, — Valdis izklaidīgi atteica. Jokot vajag ar humoru. Tu labi zini, ka es to nedarīšu.

— Kāpēc?

— Kāpēc? — Valdis il kā samulsis atkārtoja un, labu bridi klusējis, piebilda: — Nerunāsim par to, kāpēc.

Dobji dunēja soļi naksnīgi vientuļajā ielā. pa kuru viņi bija sākuši iet, il kā vairīdamies cilvēku.

Es nupat domāju, kā lai sāku ar tevi runāt, — pa-gausinādams gaitu, ierunājās Valdis. Bet runāt es gribu. Man liekas ... Es domāju, tev vajadzētu mainīt savu raksturu.

Raksturs nav cimds vai zeķe. kuru var uzvilkt un novilkt, — Agnese ātri atcirta.

Pareizi, un tāpēc tas apzinīgi jāpārveido, Valdis atsāka savu domu. Vai tu gribi, lai es būtu pret tevi pilnīgi atklāts? Varbūt es maldīšos, bet tad jau tu varēsi strīdēties pretim.

— Lūdzu.

Nevērodams vēsumu Agneses balsī, ar kādu tika iz teikts aizvainotais «lūdzu», Valdis turpināja:

— Vai tu pati nemani, ka tavs raksturs tev sagādā ciešanas? Pirmkārt,tu visu uztver ļoti traģiski. Niecīgi starpgadījumi kā šorīt ar tavu krustmāti ...

Agnese pārsteigta apstājās.

Neņem ļaunā, es noklausījos tavu stāstu vecmāmuļai, — saņēmis viņas roku. Valdis lūdza. Zināju, ka tas nebija man domāts, bet ko es varu darīt, ka mūsu durvis tik plānas un šķirbainas.

Es liešām nevarēju iedomāties, ka tu varētu būt... Agnese neizteica līdz galam un izrāva savu roku.

... tik nekrietns, tu gribēji teikt, — Valdis pabeidza. — Pieņemsim, ka tāds esmu. Bet man uznāca pārāk liels kārdinājums ieskatīties tavā aizslēgtajā dvēselē. Un tu jau nestāstīji neko tādu, ko nedrīkstētu dzirdēt es vai kurš katrs no mūsējiem. Nu, lūk, kā iznāca. Nokļuvām pie citas tava rakstura nevajadzīgas īpašības pārākas noslēgtības.

Vai tad cilvēkam jābūt kā reklāmu stabam? Agnese nicīgi pārtrauca.

— Nē. Katram var būt jūtas un pārdzīvojumi, par kurām nav jārunā. Bet to, ko tu stāstīji vecmāmuļai, kāpēc nevarēji stāstīt arī man? Varbūt es pat labāk būtu tevi sapratis, piemēram, tavu vilšanos filozofijā.

Tu būtu zobojies tāpat kā vilcienā.

Nebūtu. Bet te nu mēs atgriežamies pie sarunas iesākuma. Pie tavas traģiskās dzīves uztveres. Vai tad nebūtu labāk, ja tu pati pazobotos par sevi? Par to bērnišķīgo jūsmu, ar kādu dievināji filozofiju, un kas no ta iznāca, Valdis pasmaidīja.

Kā var zoboties par savām svētākajam jūtām! Agnese sašuta.

Bet ja izrādās, ka cilvēks no tālienes mēslu čupiņu noturējis par baznīcu? Piedod par rupjo izteicienu, bet mēs. strādnieki, nekāpjam pie augstiem plauktiem vār dus meklēt. Ja tu esi sākusi saskatīt to nelietību, kas ieslēpta aiz gudrā filozofijas vārda, tad tev vajadzētu lepoties par to, nevis kaunēties.

Bet tad taču iznāk tā, ka es lepošos ar savu muļ lubu. Agnese jau mierīgāk iebilda.

— Nē, tu leposies ar to, ka esi augusi. Kā Rainis saka mainījusies uz augšu. Nožēlojams ir cilvēks, kas ar katru laika sprīdi nav sasniedzis jaunu attīstības pakāpi. Varbūt tu pati nemani, ka neesi vairs tā, kas atbrauci uz augstskolu? — Valdis nobeidza ar pēkšņu jautājumu.

— Es zinu tikai to, ka esmu daudz nelaimīgāka, — Agnese vaļsirdīgi atbildēja. — Es baidos kaut kam pieķerties. lai nepiedzīvotu jaunu vilšanos.

Tu runā kā zvērināts pesimists, — Valdis iesmējās.

Sak, kā var kost skaistā ābolā, ja tam serdē var atrasties tārps? Es neprotu visu izteikt, ko domāju, bet man gribētos tavu nokārto galvu pacelt uz augšu, lai tu neskatītos tikai sevī. Lai tu saredzētu, ka tev apkārt ir sabiedrība. Un sabiedrība nepastāv tikai no filozofijas profesoriem, no korporeļiem un dievticīgām krust mātēm.

Galvu pret krūtīm iecirtuši, Agnese klusēja.

Tu it kā urbies tikai pa sevi, — Valdis nesaudzīgi

turpināja analizēt Agneses būtību. — Liekas, tu pat neredzi, ka tev apkārt ir ari citi cilvēki, kuriem dzīve daudz vairāk nodara pāri nekā tev. Vai tu esi kādreiz padomājusi, ko nozīmē bezdarbs ģimenei ar bērnu pulciņu? Ko nozīmē ubagot darbu, mēnešiem ilgi klimst pa ielām un vakaros skatīties bērnu izdēdējušās sejās? Vari iedomāties, kā jūtas māte, kad izsalcis bērns lūdzas ēst, bet nav pat rupjas maizes gabaliņa?

Agneses galva svērās arvien zemāk. Valdis laikam viņu uzskata par patmīli, kas redz vienīgi sevi, iedomājas sevi par pasaules asi, alkst laimes tikai sev un aiz savām sīkajām sāpītēm neievēro apkārtnes postu. «Bet kādas tiesības viņam taustīties pa citu dvēselēm un apmētāt ar tādiem pārmetumiem? Vai es eju noklausīties, ko viņš par sevi stāsta saviem draugiem?» Agnese sāka spītēties, lai nomāktu kaunu, kas atgādināja gājienu pie Ernas un vēl vairāk to, ka viņa bija centusies aizmirst tur redzēto — tieši to, ko atgādināja Valdis: bērns prasa ēst, bet mātei pat sausas maizes gabaliņš jātaupa īstajam vakariņu laikam.

— Bet kā lai palīdz citiem, ja pašam nekā nav? — pēkšņi izslējusi galvu, viņa iejautājās.

— Ne jau tā. Ne jau par to es runāju, — vārdus meklēdams, Valdis gausi atbildēja. Vispirms ir jābūt skaidrībā par bezdarba posta cēloņiem.

— Un vai ar to būs līdzēts?

— Ar to vēl ne. Ir jācīnās pret šiem cēloņiem.

Kur viņa nupat bija dzirdējusi šādus vārdus? — Agnese pūlējās atcerēties. — Nevajag gaidīt, bet cīnīties! — ak jā, to teica Erna, slimības nospiesta, bet nesalauzta. Atkal viņa uztvēra līdzību savu jauno draugu runā un nostājā, kaut gan viņi viens otru pat nepazina. Šādi cilvēki laikam nezina, kas ir meklētāja šaubas un vilšanās rūgtums. Vismelnākā naktī viņi saredz savu mērķi kā sarkanu ugunskuru un iet uz to nenomaldīdamies. Bet Agnese neizprot šo mērķi, nesaprot, par kādu cīņu tie runā. Patlaban viņa izmisusi taustās pa tumsu, meklēdama savu vietu dzīvē, ir pārpilna augšanas sāpju un pasīvā sapņošanas gara, kas iztēlojies dzīvi kā saulainu pļaviņu birztalu aizvējā un tāpēc tagad tik grūti pierast pie skarbajiem vēju brāzieniem.

Viņai negribējās jautāt, kas tā par cīņu, bez kuras nebūs pasaulē laimes. Laime likās pārāk tāla un neaizsniedzama. Varbūt tās pavisam nav, kā nav īstas, nebeidzamas mīlestības, nav tādas zinātnes, kas cilvēcīgi izskaidrotu dzīves jēgu. Nav goda jūtu, nav māju ...

Viņa iekoda zobus lūpā, lai neļautu izlauzties vaidam. Tā bija pazīstamā mājā Katrīndambī, pie kuras viņi bija nonākuši. Tūlīt viņa paliks viena, tik viena, kā vēl nekad nav bijusi, cik viens var būt cilvēks tikai pilsētā, kur logos mirdz gaisma, bet visas durvis aizslēgtas un apkārt akmens sienas un svešums.

— Uznāc pie vecmāmuļas apsildīties, — Valdis aicināja vienkārši un draudzīgi, un Agnese pirmo reizi paskatījās viņā ar siltu, atklātu skatienu.

Vecmāmuļa, kā viņa prata saņemt vēlo viešņu, bez brīnīšanās, bez aizdomām, it kā tā būtu mājas cilvēks un varētu nākt katrā laikā. Pat lieka guļas vieta bija uzklāta virtuvē uz krēsliem, tik gaiši viņa bija izpratusi, ka Agnese šonakt pie krustmātes atpakaļ neies.

Brīdi, kad vecmāmuļa izgāja koridorā pēc ūdens, Valdis izmantoja, lai vēlreiz atgrieztos pie nesenās sarunas.

— Tu neņem ļaunā, ka es tev sarunāju visādas nepatikšanas, — viņš ātri bēra vārdus. — Man ļoti gribētos redzēt tevi spēcīgāku. Tu it kā neesi iemācījusies smaidīt.

Agnese ilgi domāja par šiem pēdējiem vārdiem* par visu šo vakaru. Visu dienu viņa bija staigājusi izmisuma noskaņā, iztēlojusies bezpajumtnieces likteni, pat nenojauzdama, ka nokļuvusi starp tik brīnišķīgiem un smalkjūtīgiem draugiem, kas saprot bez vārdiem un droši vien pat nedomā, ka bijuši pret otru tik labi, cik vien labs var būt cilvēks.

9

«Kā tas gan gadās — kad cilvēks tik tuvu izmisuma robežai, kā vakar bija Agnese, pēkšņi paveras sadrūmušajās debesīs plaisa un pa to nolīst tik daudz saules un gaismas, ka tu stāvi kā apmāts un brīnies, kā varēji neticēt, kā varēji šaubīties un negaidīt vairs labākas dienas?»

tā jautāja sev Agnese, kad bija pārgājusi mājā ar Valda iedoto ceļa naudu somiņā, pārgājusi paņemt tukšos kurvjus, lai dotos uz staciju, bet sastapusi savā istabiņā tikko iebraukušo māti, norūpējušos un nodusmojušos par to, ka meita nez kādus ceļus sākusi staigāt, jo Martai nācies atzīties, ka Agnese nakti mājās nav bijusi. Bet, kad bija izstāstīts, ka nakts pavadīta Cīruļu Līzes virtuvītē, un kad krustmāte, saņemdama savu daļu lauku labumu, reizes trīs bija nožēlojusi savu vakarrīta «nervozitāti» un arī Agnesei viņa vairs nelikās ļauna, bet tikai slimīga un nožēlojama, iestājās tāds miers un gaiša noskaņa, kas likās kā ilgu un garu moku dienu pelnīta atmaksa.

Māte bija atvedusi arī lekciju naudu un pat vēl vairāk — mēteļa vai apavu iegādei. Viņiem palaimējies. Atdabūjuši dažus vecus parādus un vēl izņēmuši uz priekšu no Pakalnu saimnieka, kuram tēvs šoziem taisīšot govju lažas.

«Kā tas gan gadās?» Agnese sevī atkārtoja jautājumu. Vai nevarētu iztulkot, ka ir tādi labi gari, kas nomodā par cilvēku? Nē, nevis gari, bet cilvēki ir domājuši par viņu! Māte ar tēvu ik vakaru prātojuši un sprieduši, kā sagādāt lekciju naudu, aizstaigājuši pie Pakalniem, un tie nav bijuši skaudīgi kā citi saimnieki. Un vakar Valdis visu savu brīvo dienu atdeva viņai. Vārda pilnā nozīmē atdeva, jo katrā ziņā būtu varējis to pavadīt ir jaukāk, ir jautrāk. Viņas smagā rakstura un nospiestā garastāvokļa dēļ viņš nedabūja pat ludziņu noskatīties.

Tātad citi ir domājuši par viņu un izdomājuši, kamēr viņa pati tikai urbinājusies ap saviem pārdzīvojumiem. Valdis atklāti pateica — «tu it kā redzi tikai sevi». Vakar viņa nokāra galvu un pat dusmojās uz Valdi, ka tas iedrošinās kritizēt viņas raksturu, kurš nu reiz tāds bija, ne jau viņas gribēts, bet dabas dots. Bet tagad viņa jūtas kā pa modināta no apmātības un izprot, ka tāda spoguļošanās savos pārdzīvojumos ir patmīlība, kas jāiznīdē no sevis ka nezāle. Jāatradinās tikai ņemt no citiem un jāiemācās arī dot. Dot tā, kā to prot vecā Līze, Valdis, pašas māte — ne kā žēlastības dāvanu, bet kā pašsaprotamu lietu, tā, ka citādi nemaz nevar būt, bez vārdiem, bez pateicības gaidām, it kā visā, arī laipnā, uzmudinošā vārdā un smaidā, dalītos ar brāli mantojumā.

Agnesei vajadzēja tūlīt sākt sevis pārveidošanu, tūlīt domāt arī par citiem, tik ļoti viņa slāpa pielīdzināties tiem cilvēkiem, kuru vērtību tikai tagad bija ieskatījusi un sapratusi.

Un pirmo, kam patlaban bija nepieciešams draudzīgs rokas sniedziens, viņa iedomājās Ernu un viņas ģimeni slimības un bezdarba postā. Lai arī nekādu pagriezienu viņu dzīvē ar to nav iespējams izdarīt, bet viņa taču varēja dalīties ar draudzeni vismaz mātes atvestajā ciemkukulī.

Laimīga, ka arī māte saprata un atbalstīja šādu nodomu, Agnese traucās pie Ernas.

Nekas nebija mainījies Bērziņu labklājībā. Tēvs tāpat meklēja darbu, Erna tvīka drudzī, tikai mātes acīs bija iegulusies vēl drūmāka bezcerība.

Kamēr māte mieloja mazos ar atvesto lauku maizi un sviestu, Agnese apsēdās pie Ernas.

— Tu esi pārvērtusies, — Erna tūlīt ievēroja pārmaiņu draudzenes sejā. — Tāda kā jaunāka kļuvusi. Laikam kaut ko labu piedzīvojusi?

— Jā, — Agnese neslēpa savu prieku, — man māte atveda lekciju naudu. Nebūs jāatstāj augstskola.

Augstskolas pieminēšana izdzēsa mirdzumu Ernas acīs. Viņa aizgriezās pret sienu un raudzījās vienā punktā, lai savaldītu asaras. Agnese saņēma viņas roku un noglāstīja, bet Erna to strauji izrāva.

— Nevajag! —viņa čukstēja tāpat neatgriezusies.

Līdzjūtība atmiekšķē cilvēku. Ja redzi, ka citi tevi žēlo,

arī pašam kļūst sevis žēl. Bet ko var kāds līdzēt? Mani draugi tādi paši nabagi. Viņiem tāpat kaut kur dziļumos sūrst neiegūtas izglītības alkas.

Klepus pārtrauca sarunu. Piecēlusies pussēdus, Erna ar abām rokām spieda sānus, lai mazinātu sāpes.

Kad Erna tā sēdēja, sīciņa un nevarīga, cīnīdamās ar klepu un sāpēm, Agnesei bija jādomā par skaisto Alisi, pa sārtajiem, veselībā plīstošajiem korporeļiem, kuri notrieca savus spēkus un naudu izdzīvē, bet te, lūk, ar nāvi cīnās nabadzības sagrauzts, no mazām dienām nepaēdis cilvēciņš, ar milzīgu gribas spēku izlauzies līdz augstajai skolai un atkal padzīts no tās, padzīts tās pašas nabadzības dēļ. Tiem, kam piesūta naudu no lauku lielsaimnie-

čībām, no fabrikām un veikaliem, studēšana ir tikai modes lieta, gara laika dēļ, sabiedrības un uzdzīves labad. Te cilvēks viņās par savu vietu dzīve, kā to apzīmētu Valdis.

Sājā brīdī Ernas palikšana augstskolā Agnesei izvērtās par goda lietu, par iespaidīgu cīņu pret tiem tur, kas braukāja ormanī bļaustīdamies vai staigāja samta drēbēs ar nicinājumu acīs. Viņa izjuta organisku kopību ar Ernu, it kā viņas būtu pretējā cīņas nometnē pret «tiem». «Tiem» par spīti Ernai jākļūst veselai, jāpaliek augstskolā. Un reizē ar šo sasprindzināto apņēmību viņai iekrita prātā, ka šoziem var nostaigāt ar to pašu veco mēteli, var pielāpīt tās pašas kurpes, bet ar mātes atvesto naudu samaksāt arī Ernai lekciju naudu.

— Ernuli, es izdomāju! — viņa iesaucās.

— Kaut ko labu?

— Mēs paliksim augstskolā! Es tev vairāk neko neteikšu, bet atnesīšu matrikulu. Un tad tu būsi vesela un Audres lekcijās atkal zīmēsi ūsainu kalnu uz vistas kājas. Un vasarā mēs abas aizbrauksim uz laukiem pie manas māmuļas, un viņa nobaros tevi resnu un sārtu kā sivēnu, — Agnese solīja un smējās, lai aizkliedētu Ernas drūmumu.

— Parasti pasakas sākas ar «reiz bija», bet tu iesāc ar «reiz būs», — Erna nopietni atteica.

— Bet, ja šī pasaka piepildīsies, vai tad tu pasmaidīsi? — sirsnīgi vērdamās slimnieces pelēkajās acīs, Agnese tik ļoti vēlējās redzēt tās smaidām.

Bet Erna šādas runas uzskatīja par aušošanos un pārtrauca ar jautājumu: — Vai tu esi kādreiz mēģinājusi izdomāt, kā tas var būt, ka cilvēkam nav tiesību ar godīgu darbu nopelnīt sev iztiku? Kā vispār tā drīkst būt?

— Es tikai jūtu, ka tā nedrīkst būt, — Agnese nopietni atteica.

— Tikai jūti? Tur jau ir tā nelaime, ka daudzi vēl tikai jūt, nevis zina, — Erna runāja ar rūgtumu. Ja mēs visi arī zinātu, tad nevaidētu, bet slietos pretim.

Agnese klusēja. Kad Erna un tāpat reizēm Valdis runāja par pretcīņu, viņa jutās muļķīga un provinciāla meitene, kas nav spējīga izprast, kurp virzītas šo cilvēku domas, nevar pat aptvert, kāda varētu būt cīņa. Vēl ar-

vien viņai likās, ka cilvēce tikai jāpāraudzina un ar to jau iestāsies jauns, citāds laikmets. Bet izteikt tādu domu viņai vairs nebija drosmes, jo šī agrākā pārliecība bija kaut kā neskaidra kļuvusi, un sirds dziļumos viņa no tās kaunējās, vismaz savu jauno draugu priekšā.

Arī Erna vairāk nerunāja. Spilvenā atlaidusies, viņa smagi elpoja. Agnese saprata, ka sarunāšanās slimnieci nogurdina, un sāka atvadīties, apņemdamās un apsolīdamās drīzumā atkal atnākt.

Pagalmā viņa sastapa namsaimnieci, kas nesa kazai runkuļus. Atcerējās kaut kur dzirdējusi, ka plaušu slimniekiem ļoti noderīgs esot kazu piens. Apjautājās vecītei, vai Bērziņi pērk no viņas pienu, un saņēma atbildi:

Ar ko tad viņi nopirks? Slikti viņiem iet, tur nav ko runāt. Cik reizes esmu atlējusi bļodiņā, domāju — ienesīšu, bet leju atkal atpakaļ. Kaza mana vienīgā pelnītāja. Būda gāžas uz galvas, bet nodokļi jāmaksā, apdrošināšana jāmaksā. Ticiet vai ne, pati nedrīkstu pienu pie mutes likt.

Agnese izgāja pa vārtiņiem un pēkšņi atgriezās atpakaļ. Šodienas noskaņa viņai pateica priekšā, ka vēl kaut ko vajag darīt, lai Erna ātrāk izveseļotos. Tos dažus latus, ko māte bija atvedusi piena pirkšanai viņai, taču varēja iemaksāt vecenītei, lai tā katru rītu un vakaru ienestu Ernai pa puslitram kazas piena.

Pirmo reizi pēc atbraukšanas Rīgā Agnese jutās laimīga. Prieka uzplūdumā viņa pat bija aizgājusi uz otru pusi un attapās, ieraudzīdama zemās priedītes smilšu pauguros.

Agneses prieks apdzisa. Tad, lūk, kāda viņa bija, tik tālu vēl no tiem cilvēkiem, kuriem gribēja pielīdzināties: lepojās sevī, ka kļuvusi «labsirdīga», apstulbusi no sevis apbrīnošanas, vai ne? Valdis Cīrulis un vecā Līze, tiem nu gan vajadzētu dzīvot vienā ekstāzē, tik daudz viņi palīdz citiem, dalās pēdējā maizes kumosā, savā laikā un garīgajā spēkā. Tā Agnese zākāja sevi, vēl neapjauzdama, ka priecājas nevis par devumu Ernai, bet par pirmajām iezīmēm sevis pārveidošanas ceļā.

Domas kļuva mierīgākas un pamazām aizvirzījās uz augstskolu. Labi, tagad viņa varēs studijas turpināt. Bet kā tad būs tālāk ar to pašu filozofiju? Vai viņa spēs

iekalt Maura un Aiulres mācības, izjuzdama šaubas un neskaidru pretestību? Vai nebūs negodīgi ņemt pretim tādas apšaubāmas gudrības, lai pēc laika tās dotu tālāk tādiem pašiem patiesības alkstošiem jauniešiem kā viņa tagad ?

Savas šaubas viņa izteica Valdim, aizgājusi atdot aizņemto ceļa naudu.

Valdis labu brīdi raudzījās Agnesē, un arī viņa pirmo reizi vērīgāk ielūkojās pazīstamajā sejā un saskatīja vilcienus, ko nekad nebija pamanījusi — enerģisko, stāvo rievu augstajā pierē, gudrās, pelēkās acis, kuru skatiens nelika novērsties, kaut šķita redzam arī to, ko otrs neizteica, sakniebtās lūpas, kas nebija paradušas vērties liekai pļāpībai, — viss, viss viņai parādījās jaunā gaismā.

— Tu gribi, lai es atklāti pasaku savas domas? — Valdis noprasīja.

— Pilnīgi atklāti, tā, it kā tev pašam par sevi būtu jāizšķiras, — lūdza Agnese.

Valda skatiens no Agneses sejas aizslīdēja uz logu, tomēr likās, ka tas redz caur to nevis namu jumtus un dūmeņus, bet lielākus tālumus.

— Buržuāzija nevaldīs mūžīgi, — viņš iesāka lēni, bet stingri, ar pārliecību. — Strādnieki reiz nokratīs no saviem pleciem visus mošķus un izsūcējus. Un tad mums vajadzēs savas inteliģences, gudras un tālredzīgas. Tā filozofija, ko tagad māca augstskolā, būs jāiesviež mēslu kastē pie citām vēstures grabažām. Tāpēc es nevaru tev ieteikt apgrūtināt smadzenes ar šo kaitīgo balastu.

— Tātad labāk pārtraukt studijas? — Agnese uztraukta jautāja.

— Es tev ieteiktu citu, — Agnesei pievērsdamies, Valdis runāja lietišķi, — tu apskaties šo pusgadu arī citās fakultātēs. Ja atrodi kaut ko piemērotāku, klausies lekcijas tajā un pēc tam pārej uz to. Citādi... — viņš iesāka, bet nenobeidza.

— Kas citādi? — Agnese gribēja zināt.

Citādi vēlāk varbūt nožēlosi, ka klausīji tādam padomdevējam kā man, kas pats augstskolā nav kāju spēris, — Valdis iesmējās.

— Bet vai tev nekad nav gribējies studēt? — Agnesei izspruka.

Gribējies? — Valdis pārjautāja. — Kā lai to saka? No mazām dienām esmu mācījies savu gribēšanu saskaņot ar varēšanu. Esmu pats izņēmis vidusskolas kursu. Bet mana augstskola ir tur, — viņš parādīja uz grāmatu kaudzīti kaktā.

Bet tā taču ir grūti — pašam vien mācīties, bez skolotājiem. — Anese apbrīnoja Valda uzņēmību.

Ir grūti, — Valdis piekrita un sāka smieties, — bet es redzu, ka tev ar visiem profesoriem vēl grūtāk. Jānāk padomu prasīt tādam strādniekpuisim, kas viņu acīs ir tikai zābaks un vairāk nekas.

Bet vai tad nav tā, ka es tavās acīs esmu tikai tāda zostiņa? — Agnese nopietni jautāja un samulsināja Valdi. Viņš paspēra pāris soļus uz viņas pusi, pēc tam strauji apcirtās atpakaļ un, il kā ar sevi cīnīdamies, noteica:

Sājā mājā tev vienmēr būs draugi.

10

Istabiņā no virtuves spiežas garaiņi ar sajauktām ēdienu smaržām. Ir sestdiena, un Marta no paša rīta ceļ) un vāra. Visus dzīvokļa iemītniekus Garais ielūdzis uz dievturu vakarēšanu, un, kaut gan Marta ir stingra luterāne, viņa pirmā dedzīgi apsveica tāda vakara rīkošanu un uzņēmās saimnieces lomu. Mājās saradās zirņi, cūkas šņukurs, putraimu desas, kviešu milti karašu cepšanai, iesals un apiņi alus darīšanai. Tie nu tagad vārījās, sautējās, cepās un rūga putodami.

Agnese sākumā negribēja ne dzirdēt par piedalīšanos tādās dzīrēs. Pēc Garā apliešanas ar tinti viņa bija no tā vairījusies, pat sveicienu neatņemdama. Ielūgumu viņa uzskatīja par Garā piespiestu pieklājību un ilgi strīdējās ar Liliju, kura dega aiz nepacietības pabūt šādos dievturu svētkos.

— Kāpēc tu nevari paskatīties, kā cilvēki priecājas? — pierādīja Lilija. — Tāpēc jau tev pašai nav jākļūst par dievturi.

Beidzot arī Agnesei sāka likties, ka viņa taču var šādā

vakarā piedalīties kā vērotāja. Cilvēkus iepazīst, tikai ar tiem satiekoties, un viņa vēl tik maz pazina cilvēkus. Ja nepatiks, varēs kuru katru mirkli aizbēgt uz savu istabiņu.

Lilija bija izvilkusi no krustmātes skapja savu tautas tērpu un jau laikus sāka posties, grozīdamās spogulīša priekšā un taujādama, vai matus saspraust pakausī vai pīt bizēs. Varēja redzēt, ka viņai ļoti gribas šovakar būt skaistai un kādam patikt.

Rotāšanos pārtrauca Marta, norīkodama meitenes klāt galdu. Agnese pirmo reizi mūžā uzzināja, ka galda klāšana ir visgrūtākā māksla, jo te bez kāda loģiska pamatojuma jāiegaumē, ka dāmai glāze jāliek citā pusē šķīvim nekā kungam, zalvjete jāsaloka dīvainā čurmulī, it kā tad būtu vieglāk ar to noslaucīt lūpas.

— Nē, Agnesīt, tev jāstājas korporācijā, citādi no tevis nekas neiznāks, — nosprieda Lilija.

— Vai tad korporācijā māca galdu klāt? Tur jau tikai dzer, — Agnese nevērīgi atbildēja.

— Vīriešu korporācijās, tur vairāk dzer. Mums «Gundegā» māca visu — kā galdu klāt, kā uzvesties pie galda, kā sabiedrībā. Vārdu sakot, mēs būsim smalkas dāmas, — paskaidroja Līlija.

— Tu esi korporācijā? — Agnese brīnījās.

— Jā, ne visai ilgi vēl. Mani ieveda Alise. Ir ļoti svarīgi būt kādā korporācijā. Augstskola dzīves gudrības nemāca. Kāds lauķis esi ienācis, tāds iziesi. Bet korporācija palīdz divējādi — ja apprecēsies, pratīsi visu, kas jāzina smalkai namamātei. Bet, ja būs jāstrādā, tad tām, kas bijušas korporācijās, labākas vietas nodrošinātas, — Lilija čivināja. — Augšās visur sēž mūsu filistri un filistreņu vīri, un tie savējos iekārto. Citādi būs tā — nobeigsi augstskolu, nebūs piemērota precinieka — brauc kaut kur uz Latgali.

— Var taču strādāt arī laukos, — iebilda Agnese.

— Paldies, — Lilija saviebās. — Provinces tumsa, dubļi, izglītotas sabiedrības trūkums. Cita lieta, ja es Rīgā būšu kāda augsta vīra kundze. Viesības, kafejnīcas, vasaras jūrmalā, ārzemju ceļojumi. Lūk, tā ir dzīve. Bet kā tu esi salikusi nažus! — viņa pēkšņi iesaucās. — Tik tuvu pie šķīvja. Kā tur cilvēks lai atrod!

Pie durvīm zvanīja. Agnese ielaida Garo un pati aizmanījās uz savu istabiņu. Bet drīz viņu sauca Marta, kurai vajadzēja palīga pie saģērbšanās. Viņa bija aizņēmusies no Berga kundzes tautas tērpu, bet tas krustmātes kārnajām miesām gāja divreiz apkārt. Nu vajadzēja spraudīt un iešot, un tomēr Marta gandrīz pazuda biezajā drēbju mudžeklī.

Kāpēc jūs nevelkat savu kleitu, kas jums pa mēram? — Agnese brīnījās.

- Garā kungs vēlējās, lai šajā vakarā viss būtu tautisks. Un tas taču ir tik skaisti, — paslējusi uz augšu smailo zodu, krustmāte izdvesa.

Kad tērps bija sadiegts, sekoja tā uzģērbšana un sejas uzpošana, un te nu Agnese bija par muļķu, te vajadzēja Lilijas veiklo roku un smalkās gaumes. Agnese tikai vēroja, kā tumšais zīmulis nokrāsoja Martas palsās uzacis gluži melnas, lūpu krāsa notriepa vaigus un lūpas sarkanas, un, kad vēl bija uzvilkts tautiskais tērps, viņa izskatījās pēc vecas, izplūkātas un atkal pārkrāsotas lelles.

— Lai mana māte tā ķēmotos? — iedomājās Agnese, bet neiedrošinājās nopelt Martas izskatu, jo Lilija, to apskatīdama, nāca gan tuvāk, gan kāpās atpakaļ, un no katra novērošanas punkta skanēja izsauciens: — Jauki! Brīnišķīgi! Burvīgi!

— Es šonakt redzēju savādu sapni, — Marta noslēpumaini ierunājās, — manā ištabā ienāca auns, tāds ar vienu ragu, nolēkšķējušu vilnu. Es gan metu ar rokām, lai iet ārā, bet šis tikai skatās manī un blēj. Un tā es pamodos.

— Kāzas, kāzas, nu būs kāzas! Tas nu gan ir zīmīgs sapnis! — rokas plaukšķinādama, Lilija lēkāja krustmātei apkārt. — Vai tad kārtis nav jau rādījušas to pašu? — viņa vēl pajautāja.

— Kaut ko tādu rāda gan, — Marta, kaunīgi smaidīdama, atzinās.

— Tad jau būs! Tad jau būs! — Lilija no jauna iegavilējās. — Un tad es būšu līgavas māsa, garā baltā kleitā. Nē. labāk pie dievturiem salaulāties, tā īsti latviski.

Sāka nākt viesi, un Marta ar Liliju aizgāja tos saņemt. Agnese vēl nebija sakārtojusi matus. Pārģērbties viņai nevajadzēja, jo citas kleitas jau nebija.

Ja Agnese būtu paredzējusi, kādus viesus ieraudzīs Gara istabā, nekādi spēki nebūtu varējuši viņu piespiest tajā ieiet. Bet viņa bija paspērusi dažus soļus pāri slieksnim un stāvēja vaigu vaigā ar Oļģertu Pūri, ar Verneru un Alisi Laubertiem. Tur bija arī citi cilvēki, bet tie varēja ari būt — svešus viņa tur sastaptu, kā ar svešiem izšķirtos. Bet nu viņai jāuzkavējas vienā telpā ar Oļģertu, kuru centusies aizmirst tādu, kāds viņš kļuvis pilsētā, un paglabāt atmiņā to skolas gadu Oļģertu, kas bija atzinies: — es tevi mīlu.

— Bēgt! Bēgt projām no mājas! — bija pirmā skaidrākā doma. Bet kājas neklausīja pavēlei, un tad jau pretim sniedzās rokas, skanēja «sveiki», svešie nosauca savus vārdus, ko Agnese ne iegaumēja, ne arī vēlāk atcerējās. Tikai pie galda piesēdināta, viņa sāka attapties un saņemties. — Tev vajag izārstēt sevi no ģimnāzistes gadu sentimentalitātes, — viņa teica sev un knieba gūžā līdz asarām, lai fiziskās sāpes pārmāktu mulsumu, ko viņā viesa Oļģerta klātbūtne.

— Un tagad es vērošu šos ļaudis un arī tevi, Oļģert, — Agnese apņēmās.

Lūk, tā — galda galu ieņēma krustmāte Marta un Garais — abi tautiskos tērpos. Garais savu gaišpelēko svārku jau bija paguvis noliet ar alu. Viņam vienā pusē sēdēja pazīstamie pārīši — Lilija ar Laubertu un Oļģerts ar Alisi. Arī svešie bija novietojušies pa pāriem, un Agnese ar prieku pamanīja, ka viņai abās pusēs sēž meitenes, klusas, neizteiksmīgām sejām, ne skaistas, ne arī neglītas.

Vakarēšanu atklāja plecīgs pusmūža vīrs, platu un rupju, kā ar cirvi iztēstu seju, gariem matiem, baltā tautiskā svārkā. Ilgi un plaši, bez noteikta runas pavediena tas muldēja par latvisko dzīves izjūtu, par senlatviešu daiļuma filozofiju, senču parašām un tautas atdzimšanu, kas notikšot tad, kad visi latvieši būšot piegriezušies dievturībai. Beigās viņš neaizmirsa pieminēt arī vēlēšanas, kuras notikšot rit un kurās visiem, kas pie šī galda sēž un tūlīt baudīs mājastēva un mājasmātes sagatavotos labumus, jānododot savas balsis par nacionālistu sarakstu.

— Bravo, kungs Krastiņ, bravo! — iekliedzās Lau-

bērts un savicināja gaisā alus kausu. Visi piesita kausus un izdzēra. Pēc tam labu brīdi bija dzirdama tikai zobu šņakstēšana, dakšiņu un nažu atsišanās pret šķīvjiem un atsevišķi iesaucieni: Tas tikai ir varens! Lai slava

mājasmātei!

Pēc katra tāda suminājuma Marta pieticīgi kā jauna meitene pasmaidīja un nolieca galvu, bet Garais iečukstēja viņai kaut ko ausī.

Kad bija ieēsts un iedzerts, kungs Krastiņš izņēma no kabatas trijžuburu kociņu un, ar to pret galdu takti piesizdams, uzsāka tautas dziesmu. Visi dziedāja līdzi, tikai Agnese klusēja, sirds dziļumos sajuzdama sāpes, ka šādi ļaudis sagāna skaistās tautas dziesmas.

Agnese vairs neskaitīja kausus, ko izdzēra viņas galda biedri. Sarunas pārgāja nepārtrauktā žvākšķī, kad runā visi reizē un viens otrā neklausās. Viņa vēroja Oļģertu, kas iztapīgi apkalpoja savu Alisi, pasniegdams tai no viena vai otra ēdiena. Aukstu seju Alise pateicās un nepārtraukti ēda, kā govs lēni gremodama kumosus. Lau bērts pieliecās māsais tuvāk un, ar acīm norādīdams uz Agnesi, kaut ko teica. Alise paskatījās Agnesē naidīgi un, ar galvu pamādama uz viņas pusi, piegrūda Oļģertam pie sāniem. Tas piesarka un nokaunējies palocīja zodu uz leju. Alise vēlreiz pameta nicīgu skatienu uz Agneses pusi, bet Lauberts tik skaļi iezviedzās, ka visi apklusa. Un šinī klusumā viņš laida vaļā aizsmakušu rēcienu:

— Apsegloju melnu kuili...

Pārējie dievturi pievienojās, bet kungs Krastiņš ar trijžuburi sita takti. It kā ar to vēl nepietiktu, Lauberts uzlēca kājās un, rokām plātīdamies, tēloja diriģentu. Lilija skatījās viņā uz augšu ar apmiglotām, dievināšanas pilnām acīm. Vienīgi Alise palika nesatricināmi mierīga, uzkrāva pati uz šķīvja vairākas karotes skābu kāpostu un turpināja gremot, laikam no piedzīvojumiem zinādama, ka Oļģerts nekur projām no viņas uz melnā kuiļa neaizjās.

Garais liecās arvien biežāk krustmātei tuvāk, arvien neatlaidīgāk čukstēja viņai ausī un, arvien mazāk kautrēdamies, snaikstīja ap viņu rokas.

— Tas laikam būs tas vienragainais auns. Taisni tāds, kādu krustmāte sapnī noredzējusi — nolēkšķējis kā rīk-lupata, — Agnesei gribējās smieties.

Jautrības vilnī Lilija iesaucās, ka vajadzētu dejot. Visi piekrita, un tagad arī Agneses blakussēdētājas sakustējās. Izgāja gaitenī un atgriezās ar senlatviskajām koklēm. Kaktiņā nosēdušās, sāka trinkšķināt stīgas, variēdamas «Tūdaliņ, tagadiņ» motivu. Vīrieši steidzīgi novāca vakariņu galdu pie sienas, un tad nu sākās lēkāšana. Vairāk par četriem pāriem nebija vietas, tāpēc dejoja tikai šīvakara zieds — Garais ar Martu, Krastiņš ar savu galda biedreni — kādu kalsnu, augumā izstīdzējušu sievieti nenosakāmos gados, kuru pārējie sauca par Māri, Lauberts ar Liliju un Oļģerts ar Alisi. Viscēlāk, kā īsts tautas deju lietpratējs, un tomēr ar lauku puiša smagnējību lēkāja un griezās Krastiņš. Lauberts katru kustību pārspīlēja — lēca par augstu, griezās ļodzīdamies, it kā pasvītrodams, ka viņš visu dara ar humoru. Toties Lilija dejoja no visas sirds: vaigi kvēloja, dzirkstošās acis pie katra pagrieziena pret Laubertu centās notvert viņa skatienu, ķermenis bija sasprindzināts kā stīga.

Vienaldzīgi, kā viens otra mīlestības atēdušies, dejoja Oļģerts ar Alisi. Oļģerts nebija dejotājs, tāpēc viņa kustības padevās nedrošas. Lai nesajauktu, viņš skatījās, ko citi darīs, un arvien nokavēja. Alisi, acīm redzot, šāda tūļāšanās kaitināja, lūpu uzmetusi, viņa ne reizi nepaskatījās Oļģertā, bet vairākkārt nošņāca kodīgas piezīmes, pēc tam viņš sasprindzināti centās nesajaukt soļus, un tomēr gadījās kļūmes.

Visjocīgākais pāris bija Garais ar Martu. Viņš — ļengans un lempīgs svaidīja kājas, un nekad nevarēja zināt, kur tās atdursies pret zemi. Tāpēc viņš neskaitāmas reizes no visa spēka samina Martai kāju, pēc tam uzķēra pašu savos apkampienos un atvainodamies noskūpstīja viņai ausi. Marta, smakdama zem platās un biezās drēbju nastas, ņieburā iežņaugta, dejoja aizelsusies, pielikdama visus spēkus, lai izskatītos gracioza, bet vērotājs no malas redzēja vienīgi smieklīgu vecas sievas cenšanos tēlot jaunu, izveicīgu meiteni.

Dievturi izdejojušies steidzās iedzert Martas darināto alu un sasēdās kur kurais. Kungs Krastiņš pameta savu garo Māri kādam tieviņam korporelītim un sāka lakstoties ap jaunu meitenīti, pēc izskata ģimnāzisti. Agnese dzirdēja, ka viņš neatlaidīgi taujāja tās adresi, izprašņāja,

vai dzīvo viena pati vai pie vecākiem, radiem, kopā ar citiem. Gluži tiem pašiem vārdiem kā nesen Garais viņš apjūsmoja meitenes latviskumu, sauca to par Laimiņu un Austriņu un beidzot piesolījās apciemot, kas būšot īsti latviski, jo, kā zināms no nerātnajām dainām, senlatviešu puišiem bijusi paraža pa vakariem iet meitās. Ģimnāziste kautrīgi izlocījās, neveikli smējās, bet savu adresi tomēr pateica. Pēc tam viņš piesēdās pie koklētājām un droši vien stāstīja tām to pašu.

Kad sāka dejot «Litenieti», Agnese nemanīta izslīdēja no dzīru istabas. Viņa saprata, ka starp šiem cilvēkiem ir lieka un nejauša, neviens viņu nemeklēs un nesauks atpakaļ. Neviena vārda viņa nebija izteikusi šovakar, neviens viņai neko nebija jautājis. Visu šo dzeršanu, ēšanu un dejošanu viņa bija noskatījusies kā teātra izrādi un tagad atgriezās mājās nogurusi, bet ar skaidru atziņu, ka ar tādiem ļaudīm viņai nekad nebūs pa ceļam. Tukšums un skaļums, izdzīves kāre un izvirtība ir viss viņu dzīves saturs. Tad tādi tie, kas nākuši apgūt zinātni, kas iedomājas sevi par tautas ceļa rādītājiem, kas nosēdīsies tiesnešu krēslos, no kanceles sludinās tikumību, vidusskolās un augstskolās mācīs jaunatni. Viņiem labākās vietas nodrošinātas, jo «augšās sēž» filistri, kas savus krustdēlus un krustmeitas iesēdinās tādās pašās siltās vietās.

Agnese apgūlās ar visām drēbēm, jo nebija droša, ka neieskrien Lilija un nesāk viņu raustīt. Domas aizklīda pie Oļģerta. Vai viņš pats arī jūt, ka nebūs laimīgs ar Alisi, šo auksto, valdonīgo mantinieci, kurai citu nicināšana kļuvusi par paradumu? Brīdināt viņu? To varētu tikai tad, ja starp viņiem būtu palikusi kaut draudzības ēna. Bet Oļģerts izvairās, bēg, un tik daudz lepnuma viņa ir atguvusi, lai neatgādinātu to, kas bijis.

Līdz rīta gaismai dievturi ēda, dzēra, dejoja, bļaustījās. Tādus pašus neatpūtušos kungs Krastiņš tos aizveda uz vēlēšanu iecirkni nodot balsis par nacionālistiem. Agnese ar visu balsi bija aizmirsusies mājās. Kad viņa piecēlās, daļa jautro vēlētāju atgriezās atpakaļ — lāpīt paģiras, kā paši izteicās.

Tiklīdz viņi bija ienākuši, noŠķinda nepacietīgs zvans un pār slieksni ievēlās Berga kundze. Aizelsdamās viņa

vēstīja, ka steigusies vest sava mācītāja ganāmpulku nodot balsis par viņu — dieva vietnieku zemes virsū.

Mīļā, mēs jau visi atdevām balsis, atdevam, — krustmāte uztraukta mētājās rokām. — Vienīgi Agnese, rau, bija aizgulējušies.

Bcrga kundze neticīgi lūkojās paģiru lāpītāju miglainajās sejās.

Ko nu blenz, svētā Marija, balsis ir urnā un cauri, — ciniski uzsauca Lauberts.

— Ali, jaunais cilvēk, jūs esat nejaušs garāmgājējs šinī mājā, — Berga kundze vīzīgi atbildēja. — Jūs esat no tiem, kas divpadsmitajā stundā klauvēs pie tā kunga vārtiem. Aber es runāja ar Martas kundzi, kas vēl nav soli atkāpusies no mācītāja kājām.

— Šonakt projām ir, — Lauberts turpināja plātīties.

— Mīļā, mēs patiesi bijām jau balsot, - Marta steidzās apgalvot. — Vienīgi Agnese, lūk ...

— Bet kam tu savu balsi atdevi? — Berga kundze biktēja.

— Nu mācītājam, mīļā, kam tad citam, novērsdamās meloja Marta.

— Tas kungs to ir dzirdējis un redzējis, — svinīgi noteica Berga kundze un saldi jo saldi pievērsās Agnesei.

— Un tagad, bērns, es tevi vedīšu. Pievieno savu jauno balstiņu ticīgo korim.

Beidzot aptvēris, ka Berga kundze tūlīt nozvejos nacionālistiem no degungala vienu balsi, Krastiņš metās starpā:

— Ko jūs, vecs cilvēks, un vēl tik resna, mocīsieties ar vēlētāju pavadīšanu. Atļaujiet man. Tas arī jaunajai duktei būs patīkamāk.

Agnesei apriebās šī tirgošanās. Uzrāvusi mēteli, viņa izskrēja pa durvīm.

— Arī bez jums zināšu, par ko balsot un vai vispār balsot, — steigdamās lejup pa kāpnēm, viņa pukojās. Uz ielas soļi kļuva gausāki, jo viņa juta, ka neviens pakaļ nedzenas.

Agnesei piesējās kāds vīrelis. Vienkārši nāca līdzi un iztaujāja, vai iet balsot, vai varbūt jau ir nobalsojusi. Un, kaut gan viņa neatbildēja, tas turpināja nākt līdzās un runāja:

— Jūs tāda kā no laukiem. Un turīga saimniekmeita arī neesat. Tās tūliņ var pazīt no mēteļiem un cepurēm. Jums droši vien tēvs jaunsaimnieks. Tad nu ziniet, ka jaunsaimniekiem ir sava liste, — un viņš nosauca tās numuru. — Būs tēvam savs labums, varēs nopirkt arī jums jaunu mēteli.

No uzbāzīgā aģitatora Agnesi izglāba Emīls Auziņš. kas nāca pretim un jau pa gabalu smaidīja. Svešais aizmanījās projām, atbildi nesagaidījis.

Ko tas tips no jums gribēja? - sarunu ievadīdams, jautāja Auziņš.

— Aģitēja par jaunsaimnieku listi.

— Nelietis tāds! Labi zina, ka šodien aģitācija aizliegta. Vajadzēja nodot policijai, — Auziņš dusmojās.

— Jūs laikam ejat balsot? — viņš interesējās. — Nez kā tas iznāca, ka neesmu ar jums aprunājies. Pēc sava sociālā stāvokļa jūs esat tuvu strādniecībai. Visi strādnieki balso par trešo numuru.

— Bet jūs taču nupat teicāt, ka šodien aģitēt esot aizliegts, — Agnese iesmējās. — Un tagad es zinu, ka tādi jānodod policijai.

Es neaģitēju, tikai aprunājos ar jums, — Auziņš taisnojās. - Bet, lai jums nebūtu jāšķirsta saraksts un jāmeklē, es jums iedošu jau gatavu listi. Aiz pārskatīšanās man bija pienesuši mājās sarakstus divreiz.

Viņš izvilka no portfeļa balsošanas listi, bet Agnese paguva saskatīt, ka tādu viņam paliek vesels žūksnis.

— Tādi paši andelmaņi vieni kā otri. — Agnese saīga un juta uzplūstam smagu melanholijas miglu, kas uzmāca vienaldzību pret visu pasaulē notiekošo. Kāpēc viņai piedalīties vēlēšanās un ar savu balsi atbalstīt vienu vai otru ierāvēju. Valdis un students Grundonis nosauca sociāldemokrātus par mazāko ļaunumu, tātad tomēr tie ir ļaunums un var izaugt par lielu ļaunumu.

Izlēmusi nebalsot, Agnese vairs nezināja, kurp iel. Mājās? Pretīgi redzēt alus un mīlas skurbulī apreibušus cilvēkus, kas kā dzīvnieki nekautrējās citu acu priekšā viens ap otru grābstīties.

Kājas bija uzsākušas ierasto ceļu pa Ganību dambi. Iegriezās Katrīndambī. Un tomēr pie pazīstamās mājas viņai pietrūka spēka uzkāpt trešajā stāvā. Vairāk nekā jebkad gribējās pabūt nabadzīgajā dzīvoklītī, uzsūkt sil

tumu, kas strāvoja no tā vienkāršajiem, spēcīgajiem iemītniekiem. — Bet ar kādām tiesībām, — viņa sev jautāja, — tu nes citiem to nespēku un riebumu, kas tevī sakrājies? Tu ieiesi pie viņiem kā skrandains ubags un atsegsi viņu priekšā savas strutojošās vātis. Patīkami kādam ar tevi noņemties?

Agnese aizgāja garām.

ll

Tagad Agnese augas dienas pavadīja universitātē. Klausījās lekcijas visās fakultātes nodalās, lai beidzot izvēlētos īsto, kurā tad pārietu un paliktu līdz galam. Viņa ieklīda arī citās fakultātēs, meklēdama ieskatu par vairākām zinātnes nozarēm, lai vēlāk nebūtu jāsūrstās par nepareizi izvēlētu specialitāti. Bet drīz vien kļuva skaidrs, ka tehnika, matemātika un citas tām līdzīgas zinātnes viņu nesaista, viņa pat nespēj sakopot domas, lai noklausītos līdz galam katru lektora teikumu. Kā ūdens gar logu tie aizlīst garām, atstādami viņu sausu un neiekustinātu.

Bet kur tad palikt? Tuvas būtu literatūras studijas, bet tādas atsevišķas nodaļas nebija. Ir baltu filoloģijas nodaļa, bet literatūru tajā lasa salkanais Linclenbaums un vēl arvien par tām pašām rožsārtajām lūpiņām, iztirzādams katru teikumu, pat katru vārdu un norādīdams uz to tautiskumu, uz to latviskumu, kas caurstrāvojot visu romānu un esot ieausts galvenā varoņa raksturā, izdarībā, jūtās un prātā. Klausītāju Lindenbaumam bija palicis pavisam maz, tie paši ieradās «pašaplikšanās» kārtā, iepriekš sastādījuši sarakstu, kam uz kuru lekciju jāatnāk lai klausītava nebūtu pilnīgi tukša. Literatūras kurss bija jānoklausās visiem faktultātes studentiem, tāpēc pārāk bieži Lindenbauma lekcijās nevienam nevajadzēja nīkt.

Psiholoģiju lasīja vairāki docenti. Jaunais, slaidais Rc-valds bija Freida piekritējs, studējis ārzemēs, tikko beidzis un varbūt tādēļ katru lekciju iesāka ar psihoanalīzes slavināšanu. Viņam bija daudz piekritēju, par ko ļoti skaitās docents Šiliņš un savās lekcijās kolēģi un konku-

rentu dažādi zoboja, protams, nesaukdams vārdā. Revalds centās pārliecināt studentus, ka visu psihisko rosmju un sarežģījumu pamatos ir seksuālās dziņas. Pat mārku krāšanas kaislība izskaidrojama ar tām, jo papīrīšu cilāšana un aptaustīšana cilvēkam sagādājot seksuālu baudu, izsaukdama zemapziņā atmiņas par bērnības dienām, kad māte viņam zināmus ķermeņa aptīrīšanas darbus izdarījusi ar papīru, un šāda papīra pieskaršanās jau toreiz, pirmajos dzīvības gados, radījusi seksuālu kairinājumu un baudu.

Docents Šiliņš arvien bija labi informēts, ko iepriekšējā dienā lasījis Revalds, un it kā nejauši, bet visai dzēlīgi izsmēja freidistus. Viņš izsmēja arī freidistu mārku krāšanas izskaidrojumu, ieteikdams studentiem pajautāt kādam psihoanalitiķim, kā viņš iztulko akmeņu, tauriņu vai sērkociņu kārbiņu kolekcionāru kaislību vākt un krāt šādus priekšmetus?

Studenti tā ari netika skaidrībā, kuram docentam vairāk ticēt. Agnesei Šiliņš likās nopietnāks, bet viņa dzirdēja dažus spriedelējam, ka Šiliņam esot novecojusies krievu skola, turpretim Revalds ienesot jaunas vēsmas no Vakareiropas, jo psihoanalīze patlaban esot modernākais virziens psiholoģijā.

Agnese jau bija dzirdējusi zobošanos par profesoru Sildi, kurš savas lekcijas iesākot un nobeidzot ar vecās Ķīnas slavinājumu. Viņš lasīja latviešu etnogrāfiju, uz kuru arī Agnese bija pierakstījusies. Silde savas lekcijas uzsāka vēlāk par citiem, ar nokavēšanos atgriezies no kāzu ceļojuma pa ārzemēm. Viņš bija vecāks vīrs ap gadu sešdesmit, liels un tukls, vasarā izšķīries ar sievu un apprecējis jauniņu meiteni, savu studenti.

Etnogrāfijas lekcijas profesors iesāka ar plašu stāstījumu par ķīniešu paražām .‘5000 gadu pirms Kristus, sevišķi cildinādams toreizējo jaunatnes audzināšanu. Tikai otrā stundā viņš pārgāja uz tematu, un arī tad neru nāja par etnogrāfiju, bet slavināja vecos labos laikus, kad patriarhālais tēvs bijis ģimenē neaprobežots valdnieks. Cik laimīgi toreiz jutušies jaunieši, kuriem pašiem pat dzīvesbiedrs nebijis jāizvēlas, bet vecāki nolūkojuši dēliem sievas un braukuši jaunos saprecināt. Un vai toreiz neesot bijušas stiprākas ģimenes nekā tagad, kad

m

8 1622

jaunekļi neraugoties tik daudz uz savas nākamās darba tikumu kā uz skaistu sejiņu un sievastēva naudas maku? Ari senajā Ķīnā bijis tāds patriarhālisms, un tikai tāpēc tur varējusi attīstīties tik augsta kultūra. Cilvēkam vajagot fatāli padoties liktenim, tad viņam nebūšot jāmētājoties pretrunās, viņš paklausīgi nesīšot līdz mūža galam augstākās varas nolemto.

Savās lekcijās Silde atsaucās pat uz bībeli, aizrādīdams, cik gaišredzīgi pravietis Ezaja raksturojis tagadējās parlamenta vēlēšanas: «Un es viņiem došu puikas par valdniekiem, un nesaprašas pār viņiem valdīs. Un tie ļaudis māksies virsū cits citam, ikkatrs savam tuvākam, puika trakos pret sirmgalvi un nelga pret cienīgo.» Vai tad tagad tā neesot, — jautāja profesors. Vēlēšanu tiesības dotas rokā jauniem, nenobriedušiem cilvēkiem un, it īpaši pēc kara, jaunām skuķēm, kuras tad nu kļuvušas par valsts likteņa izšķīrējām. Tāpēc vēlēšanās gadoties visādi pārsteigumi, jo jaunās, vēja pilnās padauzas nedomājot ar galvu, bet diezin ar ko un balsojot par visādiem sprukstiņiem, nevis par cienījama vecuma vīriem, kuri, kā pierādījies senajā Ķīnā un agrākos laikos citās valstīs, nedzenoties pēc krasām pārmaiņām, bet vadot valsts kuģi pa rāmiem ūdeņiem.

Erna, kas tagad bija atgriezusies augstskolā, pasniedza Agnesei zīmīti, ka «ķīnīzeris» ārdoties aiz dusmām, jo neticis saeimā.

Agnese aizrakstīja pretim jautājumu: — Vai tiešām saeima ir tāds medus pods, kura dēļ visas jaunas sievietes jānolamā par padauzām? — un saņēma atbildi:

— 700 latu mēnesī aizkūpēja gar degunu — vai tur sirds nekāpj pa muti laukā? Ar tiem viņš savu jauno «padauzu» varētu zīdos un samtos ietīstīt.

Etnogrāfijas lekcijās profesors Šilde ietilpināja arī savus spriedelējumus par tagadējām skolām, kas iekaļot gan zinātnes, bet morāliski audzināt gribot tikai ar vārdiem. Vecos laikos, kad bērni sarāti ar žagariem, tad tikai bijusi audzināšana paklausībā, čaklībā un šķīstībā. Tie ļaudis, kas atmetuši svētdienas rīta pātarus un tēvreizi pirms maltītes, nemaz neapzinoties, kādu ļaunumu nodarot savai tautai, vairodami brīvdomātājus un priekšniekiem nepaklausīgus cilvēkus.

1U

— Tad, kad viņi attapsies komunisma apkampienos, būs jau par vēlu, — putas sprauslodams, izkliedza profesors.

Drusku nomierinājies, viņš pastāstīja par seno ķīniešu skolas grāmatām, kuras vajadzējis ari tagad latviešiem ņemt par paraugu. Tajās stāstīts par zvēriem, stādiem, akmeņiem, bet nebijis nevienas rindas no daiļliteratūras.

— Bet ko tad tagad. - profesors iekaisa no jauna,

cita nav kā rakstnieku sacerējumi. Pat Raini, šo revolūcijas kūdītāju, bāž lasāmajās grāmatās. Un kas tikai nepasprūk vienam otram citādi godīgam rakstniekam? Tas pats Poruks, kas radījis burvīgo,ģeniālo «Pērļu zvejnieku», pašam neizprotot, sarakstījis «Kauju pie Knip-skas». Un kas ir šis stāsts, ja ne šķiru cīņas sludināšana? Un kas ir Plūdoņa «Divas pasaules»? Bet taisni šie darbi un vēl Birznieki-Upīši sabāzti skolas grāmatās. Tā iet. kad izglītības ministra krēslā sēž puikas, — viņš sarūgtināts nobeidza.

— Tad redz, kur mērķējis par izglītības ministru! — Erna alkal uzrakstīja Agnesei zīmīti.

— Viņš droši vien ievestu skolās obligātu bērnu pēršanu, — atbildēja Agnese.

— Bet augstskolā studentiem uzskaitītu ar stibu, — pieliekusies Agnesei pie auss, pačukstēja Erna.

Agnese atcerējās skolā lasītos vecā Stendera un Nei-kena stāstus, kas šķebināja ar savu vecmodīgo didaktiku. Bet kur gan tālāk par tiem bija aizgājis profesors Silde?

Erna, kas vēl nebija atmetusi cerību kādreiz kļūt ārste, aicināja Agnesi līdzi uz medicīnas fakultātes profesora medicīnisko zinātņu doktora Sīļa lekciju. Temats likās ļoti interesants — par miršanas un nemirstības problēmām no ārsta viedokļa.

— Atnāc gan, Agnes, — viņa centās pārliecināt. Pēc šiem baznīckungu pātariem būs interesanti dzirdēt, ko dakteri stāsta par dvēseli kā tādu. Lai nu kam, bet mediķiem vajag būt skaidram, ka gars var turēties tikai miesā. Šādas lekcijas vajadzēja sarīkot tieši mūsu filozofiem, lai viņi reiz sāktu padomāt.

Uz ielas viņas apņēma tuvējās ziemas vēsums. Tas līda piedurknēs un saldēja plecus. Par sevi Agnese nebēdāja,

viņa bija, ganos iedama, norūdījusies, bet, uzskatot Ernas vājo, zilgano seju, kļuva žēl no slimības vēl neatspirgušās draudzenes. Uzmanīgi viņa iztaustīja sava mēteļa kabatas un, atradusi divdesmit santimu, it kā nejauši nogriezās uz studentu virtuves pusi. Pagāja garām un tad, piepeši attapusies, iesaucās:

— Mums taču aizmirsies pusdienas paēst! Ieiesim savā «restorānā».

— Man nav naudas, — Erna strupi atteica.

— Es tevi ielūdzu uz kopīgu zupas šķīvi, Agnese mēģināja būt draiskulīga.

— Labāk ne. Es pagaidīšu ārpusē, Erna vēsi noraidīja.

— Vai nu ir vērts pusšķīvīša dēļ ietiepties, Agnese labinājās.

— Tu varbūt nesaproti, kā jūtas izsalcis cilvēks, Erna rūgti iesmējās. — Katrs sīkums, ko saņem no otra, apziņā izpūšas par milzīgu parādu, jo tas tik daudz nozīmē. Ja esi paēdis, tu vari jautri otra mājās sēsties pie galda, bet izbadējies centies slēpt savu ... kaunu. Tas ir dīvaini, bet tā ir. Lielumā mēs saprotam, ka neesam pie savas nabadzības vainīgi. Ne slinkuma, bet bezdarba un buržuāziskās iekārtas dēļ ciešam badu. Bet sīkumos tur, lūk, grūti tikt pāri savas postam.

— Ernul, patiesi, kamēr tu tā prāto, mēs būtu varējušas savu zupu izstrēbt, Agnese neatlaidās. — Un cik labi būs — mazais šķīvītis apziņā izpūtīsies par veselu spaini. Vai tur divi cilvēki nevar paēst, viņa smējās.

— Galu gala tā jau ir, — Erna pieļāvās, - ja jau par tavu naudu varu studēt, tad nu nevarēšu zupu strēbt.

— Man taču ir lieliskas izredzes nākotnē, - Agnese turpināja uzturēt jautrību, tu būsi ārste un aiz pateicības ārstēsi mani par brīvu.

Diez vai man un tev nebūs pārāk ilgi jāgaida, nopūtās Erna. — Varbūt papriekš cita iekārta jāizcīna.

Pusdienas laiks bija pāri, tāpēc Agnese ātri tika pie lodziņa, pa kuru izsniedza ēdienus. Ar bļodiņu un divām karotēm viņa atgriezās pie garā galda, uz kura stāvēja šķīvji ar sagrieztu rupjmaizes šķēlīšu kaudzēm. Maize bija šīs virtuves galvenais pievilkšanas spēks. Šķidrā zupa

nevienu sevišķi kārdināt nevarēja, bet maize te nebija ar daļu nolikta, maizi varēja ēst, cik gribas.

Agnese ievēroja, ka lielā daļa pusdienotāju ēzdami lasa — avīzi, grāmatu vai lekciju piezīmes un lasot ir tā aizrāvušies, ka ļoti reti cilā karotes. Toties maizes riecieni ātri pazūd no šķīvjiem. Dažs reizēm pamet skatienu uz bļodiņu, izbrīnījies ierauga, ka zupa nenoēsta, un mudīgi izstrebj pāris karotes. Pēc tam atkal iegrimst lasīšanā un aizmirsies kož maizi kumosu pēc kumosa.

Mēs visi esam izsalkuši, domāja Agnese,

mums visiem garšo tā pati rupjā maizīte, un atļauts ir to ēst, cik vēlas. Bet kāpēc mēs kaunamies sava izsalkuma, it kā tas būtu kaut kas grēcīgs. Vai tā nav no mazotnes ieaudzināta liekulība, kad mātes māca bērnus ciemā daudz neēst, teikt: «Paldies, es tikko mājās paēdu.» Pat viņas abas ar Ernu tūlīt nobeigs savu niecīgo zupas porciju un vēl tik labprāt noēstu pa riecienam maizes, bet neviena negribēs pirmā to ņemt.

Viņas piecēlās reizē. Tagad, kad karstais virums bija iesildījis, āra vēsums vairs nelika sevi tik nepatīkami just. Žiglā solī viņas sasniedza medicīnas fakultāti, kur Agnese iegāja pirmo reizi. Viņu uztrauca koridoros gar sienām pakārtās stikla vitrīnas ar spirtā un hloroformā iegremdētām cilvēku sirdīm, plaušām, smadzenēm, ar embrijiem dažādās attīstības pakāpēs.

Drausmīgi, — viņa čukstēja Ernai, drausmīgi padomāt, ka arī mana sirds varētu kādreiz te mirkt spirtā.

Tev nav ko baidīties, — Erna jokoja nopietnā balsī, jo katrs, kas uz to paskatīsies, teiks, ka tā ir viena laba sirds.

Nē, bet tu padomā, tie cilvēki taču aprakti bez sirds, — Agnese naivi iesaucās.

— Un tad? Viņiem nu gan vienalga, vai sirds satrūd kopā ar pārējo ķermeni vai mērcējas spirtā. Varbūt tas ir viņu vienīgais pakalpojums sabiedrībai — dot nākamajiem ārstiem iespēju praktiski iepazīties ar cilvēka anatomiju. Mēs neticam, ka cilvēks pastarajā dienā modīsies un pārbaudīs, vai visi orgāni tam ir klāt. Vismaz ārsts tam nevar ticēt, — skaidroja Erna.

Akadēmiskais zvans pārtrauca meiteņu prātojumus. Uz

lekciju bija sanākuši ne tikai studenti, bet arī mācību spēki, jo profesors Sīlis bija medicīnas fakultātes dekāns.

Erna, gatavodamās lekciju pierakstīt, nolika sev priekšā divus zīmuļus. Bet jau no profesora pirmā teikuma viņa tā apjuka, ka aizmirsa paņemt pat vienu. Acis ieplētusi, viņa urbās profesora sejā, neticēdama savām ausīm un acīm. Profesors, sirmgalvis pāri sešdesmitiem, iesāka lekciju ar apgalvojumu, ka visā zinātnē tīrā materiālisma aizstāvji esot zaudējuši savas pozicijas. Filozofijā un bioloģijā arvien vairāk nostiprinoties pārliecība, ka materiālistiskais pasaules uzskats pasaules saprašanai nekā pozitīva nevarot dot.

īsos vārdos bez pierādījumiem izrēķinājies ar materiālismu, profesors sāka iztirzāt jautājumu — kas ir dvēsele, un slēdziens bija tāds, ka «dvēsele pati ir imateriāls spēks, metafizisks princips, bet tomēr spējīgs iespaidot mūsu ķermeni un veidot mūsu māteriju».

Tālāk klausītāji uzzināja, ka šis imateriālais princips orgānu darbības kontrolei un direktīvai ierīkojis speciālu aparātu, kuru saucot par veģetatīvo nervu sistēmu. Tāpēc dvēsele nevarot mirt, tā esot mūžīga un pēc ķermeņa nāves tiekot pārcelta uz kādu augstāku un cēlāku iekārtu. Nāve iestājoties tad, kad imateriālais princips, kas līdz tam formējis katru ķermeņa šūniņu, katru šūniņu grupu, atsakoties no sava amata. Bet esot pamats domāt un jaunākie zinātniskie pētījumi pat apliecinot, ka dvēsele, kas nekad nekļūstot vecumvāja, jo imateriālais princips esot mūžīgs, — šī individuālā dvēsele pēc mūsu personīgās nāves ņemot dalību vispasaules apziņā. Tālāk viņš runāja par kādu augstāku vienību, kuru mierīgi un droši varot nosaukt par dievišķu spēku.

Ļoti maldoties tie, kas ticot, ka eksakti zinātniskā pētīšana esot pietiekoša, lai izšķirtu jautājumu par dvēseli. Katram nopietnam zinātniekam, katram ārstam, cik tālu viņš attaisnojot savu augsto nosaukumu, esot jāatzīst, ka eksaktās izmeklēšanas metodes nebūt neesot pēdējā mēraukla saprašanai un rīcībai. Viņš nebaidoties izteikt šīs drošās domas, kaut arī zinot daudzu savu kolēģu pretējos uzskatus, proti, tie vēl atrodoties maldīgās krieva Pavlova mācības iespaidā. Bet profesoram būt, tas nozīmējot arī ar drosmi apliecināt savu pārliecību.

Beigās, lai iejūsminātu klausītājus, Silis nodeklamēja pantiņu:

«Uz vissmalkām nervu stīgām Spēlmans savu dziesmu pauž:

Pirkstus gan tu jūti slīdam,

Pašu gars tavs nenojauš.»

Āmen! — Erna paklusu noteica un parāva Agnesi aiz rokas, it kā mudinādama ātrāk atstāt šo telpu, kuru tā iedomājusies esam īstas zinātnes templi, bet nu kāds murgotājs to bija piesvaidījis ar misticisma gružiem. Virzīdamās uz durvīm, viņas nerunāja ne vārda. Agnese vēroja apjukumu daudzu klausītāju sejās, bet daži pat atklāti smīnēja. Gaidot ejas vidū, kamēr izies priekšējo rindu sēdētāji, viņa noklausījās šādu sarunu.

— Pēc profesora Sīļa lekcijas spriežot, medicīnas fakultāti vajadzētu slēgt. Mācītāji un pūšļotāji būtu tie īstie ārsti.

— Varbūt mums ievedīs jaunu priekšmetu — teoloģiju!

— Un izmetīs ķīmiju un fizioloģiju. Varbūt pat anatomiju?

— Nē, anatomiju mēs mācīsimies, lai apbrīnotu, kādu sarežģītu mājokli sev ierīkojis imateriālais princips.

Bet vienā lietā gan viņš pārāk redzami samelojās — ka dvēsele nekļūstot vecumvāja. Ar savu personu viņš apliecināja pretējo.

Tu dzirdēji to sarunu? — ārā izejot, Erna jautāja.

Dzirdēju, — Agnese izklaidīgi atbildēja.

Tā mani drusku nomierināja. Te tomēr māca un mācās cilvēki ar veselu prātu. Tie bija veselīgi smiekli.

— Bet es nupat sāku šaubīties, — Agnese iesmējās.

Par ko?

Lekcijas laikā es daudz domāju par to, ka mēs varbūt maldāmies, varbūt tomēr ir kāda augstāka vara, liktenis vai dievs. Profesori, kas daudz mācījušies un paši pētījuši, vienā balsī par to vien runā. Nupat Sīlis, kas taču izpētījis cilvēka organismu, redzējis cilvēkus mirstam, arī runāja to pašu.

— Cik tu vēl esi naiva! — Erna nicīgi iesaucās. — Un tu tici, ka viņi tiešām atzīst tādu dievu? Nē, tik muļķi

viņi visi nav. Šim pašam Sīlim tā dieva sludināšana ir vienīgi treknāka kumosa nodrošināšana.

— Bet kādā ziņā? Tu gribi teikt, ka dievs viņam to atmaksās? — Agnese jokoja.

— Buržuji un to valdība viņam atmaksās bagātīgi. Tu vēl redzēsi — nākamgad viņš būs augstskolas rektors, -Erna vīpsnāja. — Bet es tiešām nedomāju, ka tu varēsi sarunāt tādas muļķības.

Tur nu gan nebūtu ko brīnīties, ja es runāju muļķības, — Agnese taisnojas. — Esmu tikai pirmā semestra studente un mācos no saviem profesoriem. Un tu pati aicināji mani paklausīties, ko tavi mediķi saka par dvēseli un nemirstību.

— Es domāju, ka darba studenti protestēs pret tādu lekciju, — Erna dedzīgi iesaucās.

— Vai tu ari esi darba studente?

— Jā.

— Saki, vai tur citi ari var pie jums kādreiz aiziet ? Agnese jautāja un aizturētu elpu gaidīja atbildi.

Ernai vajadzēja nojaust, cik ļoti Agnese tvīkst citas sabiedrības, citādu domu un runu, nekā līdz šim dzirdējusi un redzējusi augstskolā, kā viņai gribas dzirdēt pro testu pret tādu profesoru lekcijām, sajust drosmīgu pret darbību un beidzot sataustīt tagadējā purvā kaut pēdu stingrāka pamata zem kājām. Bet Erna bija nogrimusi pārdomās, un draudzenes jautājums kaut kā aizslīdēja viņas apziņai garām nedzirdēts un palika neatbildēts. Un, kā visi jauni cilvēki, kas pārmērīgi jūtīgi, Agnese šo klusēšanu uztvēra kā mājienu, ka viņa gan darba studentu pulkā neiederas, jo tikko bija sarunājusi muļķības, ne nu ticēdama tam, ko runā, bet vēlēdamās dzirdēt no Ernas spēcīgu pretsitienu profesora Sīļa un citu viņa gara brāļu misticismam.

Aizvainota draudzībā un iztulkodama Ernas izturēšanos kā atgrūdienu, Agnese pēkšņi atlaida draudzenes elkoni un, ātri nobērusi, nebaidies, es nemēdzu līst tur, kur mani negrib, — apcirtās uz papēža un aizskrēja uz otru pusi.

1W

12

Klusu no āra iegājusi virtuvē, Agnese pārsteidza Garo pie atvērtām ēdienu pieliekamā durvīm mielojamies no krustmātes risu biezputras bļodas. Pilnām karotēm viņš grāba balto virumu un piestrēba dzērveņu mērci no visas krūzes. Ne vārda neteikusi, viņa apgriezās un bez klauvēšanas iegāja Martas istabā, iztraucēdama to noslēpumainajā gaišreģes darbā.

Krustmāt, ienāciet tūlīt virtuvē, — nevērodama grezni ģērbušos kundi, Agnese satraukti aicināja.

Kas tur ir, vai ugunsgrēks? — Marta iesaucās un, kārtis pametusi, steidzās līdzi Agnesei, bet uz sliekšņa palika izbrīnījusies stāvam.

Kas ir, ko tu uztrauc cilvēkus? — viņa nikni uzbruka Agnesei.

Vai jūs neredzat? — Agnese savukārt brīnījās, parādīdama ar roku uz Garo.

Pirmo reizi redzi, ka cilvēks ēd? - krustmāte jau kliedza. — Kā dulna, traucē mani darbā!

— Jūs reiz pārmetāt, ka es apēdot jūsu ēdienus, tāpēc gribēju jums parādīt īsto vainīgo, — Agnese taisnojās.

Garā kungs dzīvo pie manis pilnā pansijā, un mūsu dzīvē citiem deguns nav jābāž! — krustmāte paziņoja, ar lepnu maigumu skatienā noglāstīdama Garo, kas vienu mirkli bija pārtraucis ēšanu.

Marta aizsteidzās pie kundes, un Agnese, galvu nodūrusi, cauri virtuvei virzījās uz savu istabiņu.

- Uzrāvies, skuķīt? — Garais pavīpsnāja, bezkaunīgi skatīdamies Agnesē.

Agnese neatbildēja. Viņa tikai paguva ievērot, ka Garais sava allaž nolēkšķētā un apdilušā uzvalka vietā uzvilcis jaunu, tumšbrūnu, ne gluži pēc mēra šūtu.

Vakarā, kad pārnāca Lilija, viņa pastāstīja tai nepatīkamo gadījumu. Lilija vispirms sirsnīgi izsmējās, tad noglaudīja Agnesei galvu:

Nē, tu tiešām esi paijmeitiņa, — viņa zobojās.

Vai tas vairs kāds noslēpums, ka Garais dzīvo pie krustmātes par alfonsu?

— Alfonsu? Kas tas ir? — Agnese nesaprata.

— Vēl labāk, - - Liliju pārņēma jauna smieklu lēkme. — Tu pat modernos romānus neesi lasījusi. Alfonsi ir jauni cilvēki, kas apceļ vecas, precību kāras sievietes un dzīvo uz viņu rēķina.

— Ak tad tā! — beidzot Agnese saprata. — Tad nu gan es esmu pamatīgi izgāzusies. Bet kāpēc tu man to agrāk neteici?

— Nudien nezināju, ka tu esi tāda lauku anniņa, — Lilija turpināja zoboties. — Te jau aklam bija jāredz, kā Marta lutina savu Jānīti. Katru dienu pusdienās trīs ēdieni. Katru vakaru šim gultu uzčubina, mājās gaidīdama. Vai tad tu neredzi, ka viņš savu skrandu vietā valkā krusttēva Kārļa uzvalku? Pulksteni arī bija iedevusi, bet to laikam ieķīlājis vai pārdevis, vairs neredz.

Agnesei bija jāatzīst, ka viņa tiešām ir naiva cilvēku attiecību novērtēšanā. Tagad viņai ienāca prātā, ka nezina pat Garā nodarbošanos. Bet to nezināja arī Lilija.

— Viņš pats Martai stāsta, ka studējot, — Lilija atcerējās, — bet es reiz redzēju, kā viņš raksta. Nu, vai zini, pagastskolniekiem nebūs tik daudz kļūdu. Nav arī manīts, ka viņš diendienā ietu darbā. Bet kāpēc viņam to darīt, ja ir paēdis un apkopts.

— Kā gan tas ir, — Agnese iedomājās, — krustmāte muļķo sievietes ar kāršu likšanu, Garais muļķo krustmāti, un galu galā abi izdzīvo uz muļķu rēķina.

Lilija tovakar bija satraukti steidzīga. Rūpīgi sukāja matus, uzvilka jaunāko kleitu, pūderējās un krāsoja lūpas. Uz Agneses jautājumu, kurp viņa taisās doties, noslēpumaini atsmaidīja, bet beidzot nenocietās un gavilējoši izdvesa:

— Pie viņa!

— Pie kāda viņa? — Agnese nesaprata.

— Ak tu vientiesīte, — Lilija viņu apskāva, — ir tikai viens viņš — mans Verners, Vernis, Vernītis!

— Un tu iesi pie viņa mājās — tagad, vakarā? -Agnese izbijusies atraisījās no viņas rokām.

— Mums tā lieta ir tikpat kā norunāta, — Lilija atklāja savu noslēpumu. — Pavasarī viņš beigs studijas, tad filistrs viņam izgādās lielu vietu. Un tad mēs precēsimies. Tēvs izmaksās viņam mantojuma daļu. Mums būs savs dzīvoklis, skaistas mēbeles. Es jau noskatījos Karē-lijas berza guļamistabu, mahagoni ēdamistabu, ozola kabinetu. Un servīzes un kristālu.

— Un tu vairs nestudēsi? — Agnese jautāja.

— Kāpēc man studēt? — Lilija iesaucās. — Varbūt vēlāk, ja kļūs garlaicīgi. Bet pirmo laulības gadu — o, to es iedomājos kā vienu vienīgu svētdienu. Mums būs kalpone. Kafiju pienesīs pie gultas. No rītiem es uzvilkšu zīda rīta kleitu, — zini, tādu platu, līdz zemei, pavadīšu savu dārgumiņu darbā un tad varēšu slaistīties un lasīt romānus, bet pēc ...

— Kā tu vari izfantazēt tik pazemojošu dzīvi! Agnese sašutumā viņu pārtrauca.

— Ko tu runā, lauķīt, — tā ir visu smalku dāmu dzīve. Kā romānos un filmās. Tu redzi, — viņa izvilka no grāmatu vidus burtnīciņu, — te es esmu uzskicējusi visas kleitas, kādas filmās redzēju Marlēnai Ditrihai un Gre-tai Garbo. Burvīgi, — vai ne? — viņa šķirstīja burtnīciņu un rādīja ekscentriskos modes uzmetumus.

— Un tas ir viss tavs sapnis par dzīvi? -— Agnese neticīgi jautāja.

— Kāpēc viss? — Lilija noraidīja. — Mēs brauksim uz ārzemju kūrortiem. Padomā tikai — Nica, Mentona un nu, es nemaz visus vēl nezinu.

— Un vēl? — Agnese ironiski vērās istabas biedrenē.

Vēl? — Pirmizrādes ar galā publiku, kafejnīcas —

pie Svarca, Luna. Un savs auto mums būs ...

— Un katram savs mīļākais un mīļākā — kā romānos, — Agnese nenocietās.

— Lai tikai viņš pamēģina, — Lilija draudēja. — Es viņai acis izduršu.

— Arī kā romānos. Bet saki, vai tev nav ne mazākās vēlēšanās arī pašai būt kaut kam? Ne tikai sava vīra sievai? — Agnese pētīja.

— Mīļā, kā Vernera Lauberta sieva es būšu daudz kas vairāk nekā, teiksim, skolotāja vai zinātniece, — it kā sen izdomātu dzīves gudrību Lilija izteica savus pretpie-rādījumus.

— Dīvaini gan, ka sieviete, kas nestrādā, ir vairāk nekā tā, kas pati strādā, — Agnese pretojās tādai nostādnei.

— Sievietes lomu nosaka tikai viņas vīra augstāks vai zemāks stāvoklis, — Lilijai tas bija skaidrs. — Tu vari būt diezcik ģeniāla skolotāja vai nezin kas, un tomēr sabiedrība tev neparādīs tādu cieņu kā, teiksim, man, ja es būšu prokurora vai vēlāk tieslietu ministra kundze. Jā, jā, tā ir, un tu nemaz nepurini galvu.

Ja tā ir, tad tas nenozīmē, ka tā vajag būt, Agnese protestēja.

— Bet tā taču ir tik labi, — Lilija turpināja jūsmot.

- Kāpēc sievietei plēsties ar darbu, lauzīt galvu ar mācībām, ja var nodzīvot ērtu. no rūpēm brīvu, jauku dzīvīti?

Agnese iedomājās Ernas māti, un viņā kaut kas saslējās pret Lilijas dzīves izpratni.

-— Bet visām sievām vīri tādu jauku dzīvīti tomēr nevar sagādāt. Piemēram, strādnieki, sevišķi, ja viņus atlaiž no darba ...

— Nu, ko tu runā par strādniekiem! — Lilija gandrīz sašutusi iesaucās. Vai tad viņiem kāds liedz kļūt par namsaimniekiem, atvērt savus veikalus? Lūdzu, iekrāj naudu un rāpies uz zaļa zara. Cik nav tādu piemēru. Tie paši lielie nami, kas pretim universitātei, kas tos uzcēla? Vienkāršs strādnieks bija šis Linbergs, tāds pats kā liķieru fabrikants Lukstiņš.

— Jā, es nezinu, kā Linbergs, bet Lukstiņu mans tēvs pazīst. Par pirtnieku strādādams, šis Lukstiņš vilcis no kabatām makus un par sazagto naudu atvēris alus bodīti, — Agnese nicīgi stāstīja, bet Lilija viņu pārtrauca ar prātulu:

— Neaizmirsti, ka nauda nesmird! Lai kā ticis pie bagātības, Lukstiņš tagad tāpat apgrozās prezidenta rautos. Viņa kundze ir sieviešu korpusa priekšniece. Nestrīdies ar dzīvi, nepeldi pret straumi, — Lilija pamācīja un, dungodama «Tik sirdij neaizliedz nekad neko», pasvieda Agnesei gaisa skūpstu un aizsteidzās.

— Tad, lūk, kāds mūsu studentēm dzīves ideāls, Agnese ironiski noraudzījās Lilijai pakaļ. — Jā, jā, nauda nesmird, ko lai citu saka provinces pilsētiņas bodnieka meita.

Lilija pārnāca tikai rīta gaismā, saņurcīta un izspūrusi, un mazā istabiņa atkal pieplūda ar saskābušu alkohola dvingu. Agnese ilgoties ilgojās pēc savas istabiņas, mierīga stūrīša, kurā viņai nebūtu jādalās ar šām aprobežo-lajam sievietēm Liliju un Martu, kur viņa varētu ielaist tikai savus draugus. — Draugus? — viņa sev pārjautāja un noskuma, jo viņai taču nebija neviena cilvēka, ko saukt par īstu draugu. Erna? Ernu viņa mīlēja, un tieši tāpēc juta tādu kā greizsirdību, ka Ernai ir citi biedri un draugi, pie kuriem tā viņu ngved. — Pat neatbildēja, kad es jautāju, vai drīkstu aiziet pie darba studentiem, — Agnese rūgti atcerējās.

Domājot par draugiem, viņas acu priekšā pavīda Valda Cīruļa seja — enerģiska, drosma, mierīga. Cik sen viņa nebija sastapusi Valdi. Bet Valdis jau viņu nekad nemeklēja, viņu satikšanās bija vai nu nejauša, vai arī no viņas puses uzspiesta. Jā, tā ir, draudzība nekad nevar būt vienpusīga. Un Valdis skaidri pateica, ka viņas raksturs tam nepatīk. Jaunu raksturu kaut kur veikalā nopirkt es nevaru, — Agnese aizvainoti gaudās, kaut arī tajā pašā mirklī saprata, ka kļūst netaisna un ka viņai trūkst drauga elkoņa, trūkst Valda biedriskās atklātības un atbalsta. Nabadzīgā istabiņa Katrīndambī viņai tēlojās kā veldzējošs stūrītis iztvīkušā smiltājā un tomēr liegts, jo, lai tur ieietu, viņai jāpārveido savs raksturs, jākļūst līdzvērtīgai šīs istabiņas iemītniekiem, lai tie neuzņemtu viņu ar klusu līdzjūtību un tomēr kā svešu. Kā lai viņa iekļūst taja pasaulē, kur dzīvo Valdis, kā lai iesāk izprast to cīņu, par kuru viņš runā ar tādu degsmi ?

Agneses domas pieķērās burtnīciņai, kurā Valdis ar savu roku bija ierakstījis dzejoļus, tādus kā «Pret ko mēs esam», kuru todien viņa nopaļāja par nedzejisku. Viņai likās, ka tieši šī burtnīciņa viņu varētu ievest Valda pasaulē, jo tajā viņš ierakstījis visu, kas viņam kļuvis tuvs un radniecīgs. Vēlēšanās turēt savās rokās šo burtnīcu, izlasīt katru vārdu un izpētīt to nozīmi pēkšņi izauga tik kvēla, ka Agnese gluži mehāniski apāva kājas, saglauda matus un, pametusi skatienu uz aizmigušo Liliju un nodrebinājusies riebumā par neglīto pozu, kādā viņa bija sakņupuši, skriešus izsteidzās no istabas.

Visu ceļu viņa centās sev iestāstīt, ka Valdis nebūs mājās, viņa sastaps tikai vecmāmuļu un pratīs no tās izvilināt burtnīcu.

Un tomēr notika pavisam citādi: durvis atvēra nevis vecmāmuļa, bet Valdis pats un sniedza viņai kreiso roku, jo labā bija cieši novīstīta ar marli. Valda acīs, visā sejā atmirgoja tik patiess prieks, ka Agnese aizmirsa apjautāties pēc vecmāmuļas, aizmirsa iztulkot savu nācienu it kā pie viņas, bet, kad attapās, likās muļķīgi un neīsti iestāstīt ko citu nekā patiesību, jo Valda prieks par redzēšanos bija pārņēmis arī viņu pašu un diez vai bija paslēpjams. Jā, Valdis bija mājās, jo kokzāģētavā smagi sagriezis roku, bet vecmāmuļa aizgājusi kaut kur veļu mazgāt.

— Nu, pastāsti vispirms, ko esi atradusi augstskolā? — Valdis ar dzīvu līdzdalību interesējās.

Agnese sāka stāstīt un nemanot bija iedegusies dusmās par profesoriem pesteļotājiem. — Un kur lai no tādiem patveras, ja pat medicīnā tie bāž dievu un reliģiju? — viņa sašutusi nobeidza savu stāstu.

Valdis skatījās viņā un laimīgi smaidīja.

Tu it kā priecājies par tiem ķēmiem? Agnese neizpratnē jautāja.

— Nē, es nepriecājos par viņiem, bet par tevi gan priecājos, — Valdis atzinās.

— Par mani? Tu laikam izsmej mani? — Agnese iesaucās un novērsās.

— Nē jel! Es tā priecājos, ka šie profesori tev atvēruši acis.

— Uz ko tad?

— Uz viņu pašu mācību. Un es priecājos, ka tevī neaizmetas šie murgi, tu turies tiem pretim, — Valdis sirsnīgi runāja.

— Bet vai tu vari iedomāties, kā ir, ja cilvēks paliek karājamies gaisā? Es patlaban tā jūtos, — Agnese atzinās.

— Nevajag zaudēt sakarus ar zemi.

— Runā saprotamāk!

— Nevajag zaudēt sakarus ar vienkāršo darba tautu, — Valdis uzsvēra.

— Labi, bet kā tas būtu dzīvē? — Agnese nesaprata.

— Vajag cīnīties kopā ar tautu pret visām tādām tumsas varām.

— Tu tomēr runā pārāk mīklaini. Tu runā par cīņu «pret», bet es meklēju, kur stāvēt «par». Es gribu atrast tādu mācību, ar kuru dzīvi darīt skaistāku, vieglāku, — Agnese skaidroja.

— - To gribu ari es, un to grib visi, kas ir par «pret». Ir jāaiztriec ratā visi buržuji un izsūcēji. Visi viņu varasvīri un tie ķēmi, kas duļķo strādnieku un jaunatnes apziņu. Tikai tad varēs sākt piepildīties tas «par», par kuru tu stāvi, — iededzies runāja Valdis.

— Bet vai tas nebūs nežēlīgi? — Agnese izbijās.

Nežēlīgi? — Valdis uztraucās, — kādu žēlsirdību ir

parādījuši kapitālisti, mērdēdami strādniekus badā? Un tās asinis, kas plūst katrreiz, kad tiem izdodas apspiest strādnieku un zemnieku atbrīvošanās mēģinājumus? Tu taču esi dzirdējusi par piekto gadu? Atceries pati deviņpadsmito un divdesmito gadu? Un tad tu vēl runā par nežēlību!

— Nedusmojies, — Agnese lūdzās, — man tikai liekas tā, ka vajadzētu vieniem būt pirmajiem, kas parāda augstākas cilvēcības paraugu.

— Vārdu sakot, pagriež otru ausi, ja kāds sitis pa vienu? — Valdis ironiski iesmējās. Pēc visām kristietības prasībām. Neko teikt, tu tomēr saviem profesoriem gribi būt laba skolniece.

Agnese apspieda aizvainojumu, vienā mirklī aptverdama, ka nedrīkst apvainoties, jo tad tūlīt būtu jāaiziet, bet viņai negribējās iet. Lai cik ass bija Valdis, viņa izjuta, ka tas nav pret viņu ļauns.

— Tas ir labākais, ko es no visu savu skolotāju mācībām esmu varējusi izlobīt, — viņa taisnojās.

— Jā, izskatās tiešām, ka tas būtu labākais, — Valdis iesmējās. — Bet tieši šie «viscilvēcības» sludinātāji ir tie smalkākie savas šķiras aģitatori. Labākie acu aizmig-lotāji.

— Kad tu tā runa, man liekas, ka vajadzētu sākt mācīties visu no jauna un pie citiem skolotājiem, — Agnese domīgi ierunājās.

— Vērtēt visu no jauna, — lūk, kas tev jāmācās, — uzķēra Valdis.

— Es daudz ko jau redzu citādā gaismā, nekā atbraucot uz Rīgu, — stāstīja Agnese. — Bet es nesaprotu, par kādiem cīņas veidiem tu runā. Esmu lasījusi par revolūcijām. Piektajā gadā tauta sacēlās pret caru un muižniekiem. Bet tagad te, Latvijā, tauta pati vēlē saeimu. Tad jau iznāk tā, ka jāgāž tie, ko paši esam izvēlējuši.

— Bet kādas ir šis vēlēšanas? Tu jau dzirdēji, ka ar arestu palīdzību noraidīja kreisās strādniecības sarakstu. Bet tas vēl nav viss. Valdošai šķirai ir laikraksti, ir milzīgi propagandistu pulki — kā tie paši tavi skolotāji un profesori, rakstnieki un mākslinieki. Tie nu visādās mēlēs apdzied «patstāvīgo Latviju», skandina «viscilvēcību», māca paciesties un lūgt dievu. Un, kad nāk vēlēšanas, tad šādi samulsinātiem cilvēkiem pagrūž priekšā savu partiju programas, sak, redziet, kāda izvēle, kāda brīvība, Valdis atkal bija iekaisis.

Jā, bet ko tad darīt, lai tā nebūtu? Agnesei gribējās dzirdēt tiešu padomu.

Ko darīt? Valdis atkārtoja un apklusa. Viņš redzēja, ka Agnese sasprindzināti gaida atbildi, un brīdi cīnījās ar sevi, teikt viņai visu par sevi, par biedriem, par smago un bīstamo cīņu pagrīdē. Bet Agneses acīs vēl bija tik daudz naivuma, ka viņš apvaldīja acumirklīgo vēlēšanos un, skatienu novērsis, izvairījās ar pusatbildi:

— Jāmācās izprast šķiru attiecības un sagatavoties izšķirošai cīņai, kam reiz jānāk.

Tātad revolūcijai? — uzmeklēdama Valda acis un neļaudama tām novērsties, jautāja Agnese.

— Jā. Revolūcijai, — aprauti un skarbi atbildēja Valdis.

Agnese vairāk nejautāja. Pirmajā mirkli pēc šīs Valda atzīšanās viņa izjuta baigumu. Iedomās skatīja asiņu pielietas ielas, līķus un barikādes, dzirdēja šāvienus un auļojošu zirgu pakavu dipoņu, visu. ko bija iztēlojusies, lasīdama grāmatas par revolūciju. Satraucošā aina pazuda, bet palika apziņā kaut kas liels un varens, kas šalkoja ap Valdi un līdz ar to attālināja viņu sīko un nevarīgo, šaubās un meklējumos svaidošos meiteni.

Viņa palūdza Valdim kāroto dzeju burtnīcu un ar izmisumu domāja, ka jāiet uz apriebušos māju Sarkan-daugavā, kur tagad Lilija guļ pēc nakts uzdzīves, kur krustmāte neapnikusi cilā savas apdilušās kārtis un viss dzīvokļa gaiss ir riebuma pieelpots. Un tur lai viņa lasa Valda ierakstītos vārdus, kas viņai tagad liekas svēti un nozīmīgi. Bet jāiet projām, jo taisni ar savu sīkumu, ar savu nezināšanu un neizpratni var Valdim apnikt, un, ja viņa to manīs, tad nekad vairs nedrīkstēs te atnākt.

Valdis ilgi rakņājās pa atvilktni, meklēdams prasīto, un laikam nevarēja atrast. — Es vēl pavandīšos pa grāmatām, — viņš teica un iedeva Agnesei kaut ko citu palasīt. Tā bija neliela nedēļas avīzīte un saucās «Arodnieciskā Vienība». Ievadraksts nebija tāds, kas citkārt būtu varējis Agnesi ieinteresēt, jo tas bija par tik nedzejisku tēmu kā maize: «Agrārvalsts ar dārgu maizi.» Bet, tā kā šo avīzi bija iedevis Valdis un arī tā varēja ievest viņa pasaules lokā, Agnese lasīja ievadrakstu rindu pa rindai. Jau ar pirmajiem teikumiem viņa uzķēra raksta stila radniecību ar Valda paša, studenta Grundoņa un Ernas runas veidu — asu un ironisku. Te bija izsmieti Latvijas politiskās un saimnieciskās dzīves vadītāji, kuri dižojoties ar Latviju kā lauksaimniecības zemi, kur septiņdesmit procentu iedzīvotāju mitinoties uz laukiem, un tomēr šī agrārvalsts katru gadu ievedot no citurienes trīs un četri miljoni pudu rudzu. Kamēr dzirnavnieku sindikāts šo iztrūkumu ievedis no Amerikas, neviens varasvīrs nav interesējies, no kurienes nāk maize un kāda algas daļa par to jā maksā strādniekam, pērkot maizi par pieciem līdz sešiem rubļiem mārciņā. Bet tagad, kad sindikāts grasoties noslēgt rudzu iepirkšanas līgumu ar Padomju Krieviju, finanču ministrija prasot uzlikt importa labībai ievedmuitu. Raksts beidzās ar secinājumu, ka Latvija ar pret-rūpniecisko politiku ir nonākusi strupceļā, jo lauksaimniecību nevar pacelt bez mehanizācijas, bet mehanizācija nav domājama bez attīstītas rūpniecības.

Tālāk Agnese lasīja par bezdarba rēgu un strādnieku postu. Tur bija attēlota strādnieku bada dzīve, izdēdējušu un noskrandušu bezdarbnieku bari Rīgas ostmalā. Rakstītājs ar rūgtu sašutumu atmaskoja sociāldemokrātu deputātus, kas savā partijas platformā ierakstījuši vārdus par strādnieku interešu aizstāvību, bet dzīvē rūpējoties tikai par savu vasarnīcu būvēm un kopā ar buržujiem katru apzinīgu strādnieku dododot politpārvaldei.

Bezdarba rēgs — to Agnese bija jau redzējusi Bērziņu ģimenē. Bet raksts viņai to atgādināja ar jaunu spēku un lika aptvert, ka Bērziņi nav vienīgie tādā postā, ka tādu ģimeņu ir tūkstošiem un tāpēc šo postu nevar izskaidrot ar nejaušību, ar apstākļu sagadīšanos vai atsevišķa cilvēka neveiksmi.

Agnesei iesāpējās sirds, ka viņa pēdējā laikā atrāvusies no Ernas, nēsājusi pret to aizvainojumu. Un tikai par to, ka Erna, droši vien savu smago domu izmocīta, nedzirdēja viņas neizteikto lūgumu.

Kamēr Agnese lasīja, Valdis bija klusi izslīdējis no istabas. Viņa dzirdēja, ka tas noņemas ap plīti, un tikai pēc brīža iedomājās, ka viena roka viņam savainota un jāsaudzē. Viņa nolika avīzi un izgāja virtuvē palīdzēt. Vecmāmuļa jau rītā bija nomizojusi kartupeļus, tie nu bija jāizvāra un jāpalīdz izdomāt, vai siļķi ēst klāt zaļu vai ceptu. Viņi vienojās ietīt to avīzēs un uzcept oglēs. Un tikai tad, kad pusdienas bija gatavas, Agnese attapās, ka nav pratusi laikā aiziet un nu būs grūti izlocīties no pusdienošanas kopā ar Valdi.

Viņš pats uzlika divus šķīvjus un, kad Agnese vēl kavējās ap plīti un nesēdās pie galda, sāka to zobot:

— Saki nu skaidri: «Paldies, es tikko mājās paēdu.» Tā taču tev māte mācīja?

— Mācīja gan, — Agnese atzinās.

— Bet dzejnieki un filozofi māca, ka zemes lietām nevajagot piegriezt nekādu vērību. Kāpēc tad tu tādu prozaisku ēšanu gribi nostādīt par nez kādu ievērības cienīgu notikumu, ap kuru jāstrīdas? — Valdis smaidīdams runāja un aiz rokas pievilka Agnesi pie galda. Un atkal viņa iedomājās un saprata Ernu un cik grūti viņu bija pierunāt zupas bļodiņas dalīšanā.

— Bet kā tu pats izturētos, ja tev ciemā piedāvātu pusdienas? — Agnesei piepeši ienāca prātā pajautāt.

— Noēstu ar visu šķīvi un prasītu vēl, — Valdis smējās.

— Tad pierādi kādreiz, atnāc ciemā, — Agnese sadrošinājusies teica.

— Tu jau dzīvo tik smalkās aprindās — starp korpo-rēlēm, kāršu licējām, dievturiem. Izceltos pārāk liels tracis, ja pēkšņi pie tevis ierastos vienkāršs strādnieks, — Valdis ar joku noraidīja aicinājumu.

Kad trauki bija nomazgāti un Agnese apņēmīgi taisījās aiziet, Valdis pēdīgi atrada prasīto burtnīcu. Agnese to saņēma bijīgi, jo tā bija arī ķīla, ka viņa drīkstēs te atkal atnākt, būs iemesls atnākt, jo aizņemtas lietas jāatdod.

Un bija tik savada izjuta atpakaļceļa — it ka neietu uz māju, bet no mājas uz svešu, nepatīkamu ciemu.

13

Augstskolas gaitenī Agnesi gaidīja Erna, lai priecīga un satraukta pastāstītu, ka dabūjusi darbu izsūtāmās vietu kādā sieviešu žurnāla redakcijā ar algu piecdesmit latu mēnesī. Bet nu viņai būšot maz laika apmeklēt lekcijas, un tāpēc viņa lūdzot Agnesi brīvajās stundās ieiet paklausīties un pierakstīt arī viņas priekšmetus.

— Man nav šeit neviena laba drauga, ko izmantot, — viņa sirsnīgi smējās, - un pedagoģija arī tev pašai būs nepieciešama. Bet padomā, — viņa pārgāja uz citu,

-— māte raudāja un smējās, kad uzzināja par manu darbu. Es tā baidījos, ka viņa, nabadzīte, izmisumā neizdara kaut ko briesmīgu. Tēvam vēl arvien nav darba. Sī ir pirmā laime manā mūžā!

Agnese bija aizmirsusi visu rūgtumu pret Ernu un priecājās līdzi viņas pirmajai laimei.

Runādamās viņa pat nokavēja profesora Maura lekcijas sākumu, jo Maurs ar kundzi vienmēr iegāja auditorijā, kamēr zvans vēl nebija beidzis skanēt. Lai nebūtu jāpaliek gaitenī, — jo Maurs dusmīgi viebās, ja kāds students ienāca ar nokavēšanos, bet kundze pierakstīja, — Agnese ieskrēja citā auditorijā un ieraudzīja tur sēžam Emīlu Auziņu. Tas sveicināja viņu un pavirzījās, dodams vietu sev blakus. Tā bija vēstures lekcija, ko lasīja bijušais izglītības ministrs profesors Kvēps, apaļu seju ar īsu, smailu zodiņu, augšup uzliektām ūsām un apcirptu bārdiņu, mazām, ļaunām ačelēm. Noskaities viņš paziņoja, ka jūtoties spiests mazliet atkāpties no vēsturiskās secības un ievest studentus šodienā, lai brīdinātu tos no maldu ceļiem, uz kādiem aizvilinot jaunatni un pat daļu tās zieda — studentus visniknākie Latvijas ienaidnieki — sociālisti, komunisti un tamlīdzīgi «isti». Tā kā jaunatne bieži vien neinteresējoties par politiku, tad tai arī neesot skaidrs, kas īsti ir sociālisms. Gadu tūkstošos cilvēce esot izstrādājusi vērtīgas atziņas, atsijājusi visu nederīgo, radījusi sev gadsimtiem pastāvošas tradīcijas politiskā iekārtā, ģimenes struktūrā, reliģijā, zinātnes un mākslas uzskatos. Visas šīs vērtības sociālisms gribot noslaucīt, liekot valsts vietā dzimteni zaudējušu klaidoņu baru, ģimenes vietā neķītrību zaņķi, reliģijas vietā — instinktu patvaļu un tikumisku pagrimumu, skaistuma vietā — garīgu kroplību un nespēku radīt kaut ko jaunu. Sociālisms noliedzot nacionālo patstāvību, noliedzot individuālo brīvību, noliedzot saimniecisko un garīgo sacensību, tā iznīcinādams katru kultūras attīstības iespēju.

Nogānījis sociālismu, profesors uzbruka demokrātijai, kura, dižodamās ar brīvību, pārvērtusies nosodāmā patvaļā. Ar kādām tiesībām tā atļaujot dažādu skrandainu ubagu mītiņus. Ar kādām tiesībām drīkstot iznākt tādas musinošas lapeles, kāda esot šī, ko nezināms vazaņķis iebāzis viņa pastkastītē, — un viņš pavicināja gaisā neliela formāta brošuru, kas Agnesei likās pazīstama, nupat, nesen redzēta.

— Tāda demokrātijā jārevidē bez žēlastības, ar stingru roku likumdošanas rats jāpagriež atpakaļ par veselu cēlienu! — profesors noskaities kliedza, aizmirsdams akadēmisko toni. Viņš ieteica salīdzināt jebkuras izbijušās monarhijas pavalstnieku ar kādas demokrātijās valsts, kaut tepat Latvijas, pilsoni: toreiz stingra ticība valdniekam, tēvijai, baznīcai bijis neapšaubāms likums. Bet tagad — daudzgalvains parlaments, kas plēšas savā starpā, un smirdošs pūlis, vieni prasa, otri sola, bet gara aristokrātam neviens pat ceļu negriež, cepuri nenoņem viņa priekšā, viņam nav lielākas tiesības kā ikkatram Dau-gavmalas saulesbrālim, kas pārguļ zem laivas. Bet, paldies dievam, Vakareiropā tautu pašapziņas gars sākot atdzimt. To atmodinājis Musolini varenais sauciens, kas skanot pāri visai pasaulei. Arī Latvijā modušies vīri, kas jūtoties daļa no Apenīnos dzimušās varoņsaimes. Šie aktīvisti aizskalošot sarkano internacionāli, kā vulkāniska straume tie pārvērtīšoties nepārvaramā spēkā un plūdīšot pāri visai pasaulei.

Tālāk profesors glaimoja studentiem, sevišķi tiem, kas savās organizācijās atdzemdinot veco Imantas garu un ar naidu norobežojoties no sociālisma. Korporeļi sajūsmināti švīkāja ar kājām grīdu, un ar to lekcija beidzās.

— Tas nu bija drusku par stipru, — Emīls klusu teica Agnesei.

— Tikai drusku? — Agnese izbrīnījusies atjautāja.

— Redzi, tur jau ir sava vēsture, kāpēc nacklubisti paceļ galvas, — Emīls sāka skaidrot. — Iesim pastaigāt, es jums pastāstīšu:

Viņi izgāja gaitenī, un Emīls stāstīja:

— īstenībā vainīgi komunisti jeb, kā viņi sevi sauc — kreisie arodnieki. Viņu pārmērīgi krasā uzstāšanās, gluži dabiski, pilsonību kaitina. Mēs, sociāldemokrāti, arī stāvam par sociālismu, bet tas nav ievedams vienā dienā. Ir vajadzīgs laiks, lai masas pamazām sagatavotu. Un pie sociālisma var nonākt bez tādiem liekiem asumiem.

— Bez revolūcijas? — Agnese iejautājās.

— Varbūt pat bez tās, — Emīls pravietiski uzsvēra. — Mēs taču caur parlamentu varam panākt dažādus saimnieciskus iekarojumus, kamēr nonāktu pie tā, ka lielkapitālistiem kļūst neizdevīgi savi milzu uzņēmumi. Viņi paši lūgsies — atbrīvojiet mūs no šīm rūpnīcām, mēs nespējam samaksāt lielos nodokļus, strādnieku apdrošināšanas un citu, jo jūs esat ierobežojuši mūsu virs-peļņu, — pie tā viņi reiz nonāks.

Koridora galā, pagriežoties atpakaļ, viņi gandrīz uzgrūdās Ernai un briļļainam tumšmatainam jauneklim, kuri acīmredzot bija staigājuši aiz viņiem.

— Pasaulīt, cik tu maza! — Ernas paziņa ironiski iesaucās. — Kas to varēja iedomāties, ka mēs kādreiz sastapsimies ar Auziņa kungu? — viņa balss un skatiens pauda neslēptu ironiju.

Emīls Auziņš apjucis sasveicinājās. Svešais jauneklis pasniedza roku arī Agnesei un nosauca savu vārdu — Grundonis. Ak, tiešām, tas taču bija tas pats puisis, kas tik lieliski runāja Uļejā.

— Neņem ļaunā, ka mēs noklausījāmies tavu priecas mācību, — Grundonis turpināja. — Jāatzīstas, tā bija ļoti interesanta. Pēc tās spriežot, turpmāk būs tā, ka vilki lūgsies, lai atbrīvo viņus no aitu gaļas ēšanas un iemāca ēst zāli.

— Jūsu salīdzinājums neiztur kritiku. Tas ir pārāk vulgāri — salīdzināt cilvēkus ar zvēriem, — Emīls neveikli atvairījās.

— Tu laikam domā, ka mans salīdzinājums apvaino zvērus? — Grundonis iesmējās. — Bet ka jūs, sociāldemokrāti, par sociālismu stāvat, — pēdējo vārdu viņš sevišķi uzsvēra, — tas ir taisnība. Jūs kā sunīši stāvat uz pakaļkājām buržuju priekšā, gaidīdami drusciņas no kungu galda. Nevar teikt, ka viņi kādreiz nepamestu jums arī treknāku kumosu. Sevišķi par to, ka jūs rejat kreisos strādniekus.

— Zini, Emīl, — negaidīdama Auziņa atbildi, teica Erna, — zini, par sociālismu jābūt gatavam sēdēt. Sēdēt aiz ... — salikusi vienas rokas divus pirkstus pāri otras diviem, Erna parādīja restes.

— Kam patīk, lai sēd, es dodu priekšroku brīvībai, — Emīls patētiski iesaucās.

— Ja tu kapitālisma cietumu valstī jūties brīvs, tad jau nu gan, — Grundonis pavīpsnāja.

Laikam tāpēc, ka tuvojās studentu bariņš, Grundonis pamāja Ernai un, īsi pateikuši «sveiki», viņi pagriezās un aizgāja.

Agnese paspēra soli uz viņu pusi, ar pārmetumu domādama, kāpēc Erna viņu pameta šeit, vienu ar pasvešo Auziņu. Bet tas viņu parāva aiz rokas atpakaļ.

— Neuztraucieties, — viņš mierināja. — Tas viņiem tāds tonis. It kā bez lamāšanās nedrīkstētu sarunāties.

— Bet vai jūs arī kādreiz nebijāt starp kreisajiem? — Agnese jautāja, atcerēdamās «tēvoča» teicienu Uļejā — «labi, ka viņš laikus aizšļūca».

— Jaunības dulnumā — jā, — Emīls iesmējās. — No laukiem iebraucis jauneklis, pilns protesta pret dzīves grūtumiem, tā es iekļuvu kreiso studentu klubā. Jūsmoju par dzejnieka Aira dzeju, un toreiz arī šis mans dieveklis maisījās starp kreisajiem. Tā es tur iekļuvu.

— Un tagad jūs vairs par Airi nejūsmojat?

— Tagad man viņa dzeja patīk vēl labāk, — Emīls atzinās. — Mēs reizē nācām pie vienādas atziņas. Vienam man būtu bijis neomulīgi aiziet, zini, kā tad būs — pat sveicienu vecie paziņas neatņems, par renegātu saukās. Bet Airis man atklāti pateica, — viņš kā jau dzejnieks mīl reizēm pavairāk iemest un tad kļūst atklāts kā bērns, — viņš teica: — Tas nav izturams, šīs mūžīgās bailes naktīs, ka var atnākt politpārvalde un iesprostot tevi kā zvēru cietuma krātiņā. Un diezcik ilgi tas vēl tā turpināsies — tu redzi, ka pasaulē nostiprinās pretējas strāvas. Dzīve man ir dota tikai vienreiz, kāpēc lai es to ziedoju nezināmām nākamajām paaudzēm? — Viņam taču taisnība, vai ne? — Emīls noprasīja.

Agnese nezināja pateikt.

— Bet kā tad iznāk, — viņa domīgi runāja, — vai ne tā. ka mērķis jums un kreisajiem būtu viens, tikai ceļi dažādi?

— Apmēram, — Emīls atzina. — Un viens kas vēl — mēs tomēr sociālismu neņemtu tik dogmatiski no Marksa un Ļeņina norakstītu, kā to dara krievi un mūsu kreisie.

— Bet nu gan es būšu jūs nogarlaikojis, — nesagaidījis Agneses atbildi, viņš iesaucās. — Es saprotu, ka jums, jaunai un skaistai meitenei, ir daudz cildenākas intereses nekā šī sausā un sarežģītā politika.

Agnese nosarka. Pirmo reizi dzīvē viņu kāds nosauca par skaistu un pie tam — viņa izjuta — nevietā.

- Jūs laikam bieži apmeklējat teātri? — Emīls pētīja.

— Nē. Neiznāk ... — Agnese atzinās.

— Vai es drīkstētu jūs kādreiz aizvest? — saņemdams viņas roku, Emīls jautāja. — Teiksim, rītvakar uz Dailes teātri. Tur var redzēt interesantus jaunas formas meklējumus. Nacionālais teātris par daudz sastindzis. To varētu pat pārdēvēt par naturālistisko teātri. Tātad norunāts? Septiņos vakarā satiksimies šeit pat.

Un, pirms Agnese bija paspējusi attapties, Emīls paspieda viņai abas rokas un aizsteidzās.

Palika nepatika un dusmas par savu gauso domāšanu un ka viņa nav pratusi ne atbildēt Emīla atklātajam stāstam par savu un Aira aiziešanu, ne atteikties no teātra gājiena. Bet ko gan viņa varēja atbildēt, kad pašai nav nekādas skaidrības. Par komunistiem skolā bija stāstītas briesmīgas pasakas, viņi paši notēloti kā nežēlīgi zvēri, bet dzīve pie komunisma drūma un apnicīga. Par īso padomju varas laiku Latvijā viņai pašai bija ļoti neskaidras atmiņas, jo tolaik viņi dzīvoja tālu nost no centriem un lieliem ceļiem kādās mežvidus mājās kā īrnieki, viņa slimoja un pat skolā netika, bet tēvs tikai reti saposās uz miestu, jokodams: «Jāiet apjautāties, kāda tagad valdība. Tik bieži viņas mainījušās, ka neko nevar zināt.» Vēlāk, vidusskolā, direktors vēstures stundās šķendējās par komunistiem un «Padomiju» tāpat kā tagad profesors Kvēps, aicināja zēnus iestāties «vanagos», kur tos audzināšot nacionālā garā. Jā, arī Oļģerts toreiz iestājās «vanagos» un maršēja pa ielām ar šauteni plecos kopā ar citiem zēniem, kurus ķērkstošā, izdzertā balsī komandēja kāds atvaļināts virsnieks.

Bet viņa turējās tālu no politikas, nepētīja, kas tā tāda ir. Literatūra mācīja nicināt «netīro dzīvi», un viņas bija vesela grupa meiteņu, kas jūsmoja par aiziešanu no dzīves — klosteros, kalnu vai mežu vientulībā, sapņoja par saplūšanu ar dabu, ar zvaigznēm. Un kāda ironija — viena no šīm meitenēm pēc skolas nobeigšanas tūlīt apprecējās ar turīgu saimniekdēlu, otra aizgāja uz mājturības skolu, trešā palika mājās saimniekot. Tikai viņa, Agnese, gribēja palikt uzticīga jaunības jūsmai un studēt filozofiju.

Cik tagad tāls tas laiks! Dzīve pati laužas cilvēka gara pasaulē, izvanda klusumu, uzdod tūkstošiem jautājumu un prasa atbildēt. Lūk, tagad viņai jādomā, vai Latvijā ir komunisti, kas viņi ir — tie paši kreisie strādnieki, starp kuriem ir arī Valdis, un vai šiem kreisajiem ir taisnība, saucot nabadzības nomāktos ļaudis uz revolūciju. Varbūt taisnība Emīlam un viņa partijai — varbūt nejēdzības un posts izzudīs paši no sevis, kā nokrīt sapuvis auglis. Kas pateiks patiesību, un kam lai to prasa? Ja Erna to zina, tad viņa ir pārāk noslēpumaina, izsaka protestu un apklust. Arī Valdis ir ļoti uzmanīgs, tā vien liekas, ka neizrunā visu līdz galam. Bez šaubām, tas ir tāpēc, ka viņa vēl ir tāda muļķe, kas pat avīzes nav lasījusi, un kā Erna, tā Valdis uzskata, ka viņai, tāpat kā bērnam, nav nozīmes visu izstāstīt — tik un tā nesapratīs. Bet kur lai viņa smeļ dzīves izpratni, ja neviens ar viņu nerunā patiesi, līdz galam? Tie, kas visu izrunā skaļi, ir tādi kā dieva sludinātāji profesori, kā nupat Kvēps, kas gaužas par komunistiem, kā Emīls Auziņš, kas arī viņus noniecināja.

Domām nodevusies, Agnese nebija piegriezusi vērību zvanam un satrūkās no klusuma, kas pēkšņi iestājās gaitenī. Ieiet tagad lekcijā un just uz sevi pavēršamies desmitiem acu pāru nepietika drosmes. Viņa nenoteikti pastaigāja uz vienu un otru pusi, pastāvēja pie melnā dēļa, tad apsēdās uz garā koka sola, kas iekļāvās krēslainā nišā, un garlaikodamās sāka šķirstīt savu piezīmju kladi. Kas tad galu galā pierakstīts, no kā varētu mācīties, jo grāmatu nebija, tās pašas ieteiktās visas vācu valodā. Krievu valodu viņa prata labi, varēja lasīt un tulkot, bet vācu valodu sevišķi cītīgi skolā nebija mācījusies, uzskatīdama to par ienīsto baronu un mietpilsonisko, uzpūtīgo baltvāciešu valodu. No fakultātes bibliotēkas viņa bija paņēmusi Kantu, paturējusi dažas nedēļas un tāpat nesaprastu un nelasītu atdevusi atpakaļ.

Piezīmju klade bija bēdīga. Kā no tās gatavoties eksāmeniem, un ko vispār Maurs var eksāmenā prasīt, vai tos pašus dieva un reliģijas apliecinājumus, kas varbūt noderētu teologiem kā izsmalcinātāks baušļu galdiņš veco, nodeldēto vietā? Un Šilde, Lindenbaums, Re-valds — ko viņi uzskatīs par savu lekciju galveno kodolu?

Gaiteņa tālajā galā atskanēja kādi soļi, kas Agnesi satrauca, tik pazīstami tie likās. Viņa nokāra galvu vēl zemāk un izlikās iegrimusi piezīmju lasīšanā. Cik ļoti viņa agrāk bija alkusi, lai šie soļi apstātos pie viņas, tik baigi tagad likās, ka tie varētu neaiziet garām. Kaut viņa būtu maldījusies, kaut tas nebijis viņš, kas tik ilgi plosījis un apsmējis viņas jūtas un kļuvis svešs un tāls. Bet pārāk labi viņa pazina šo gaitu, pasmagu, pēc katriem trim soļiem ar vienu kāju šļūcošu, it kā lai uzsvērtu zināmu nevērību pret citiem, it kā slēptu neveiklību.

Nācējs tuvojās. Tas bija jau klāt un, Agnesi ieraudzījis, mulsi apstājās, laikam nevarēdams izšķirties, vai iet tālāk, izliekoties, ka pustumsā sēdētāju nav pazinis, vai uzrunāt, vismaz pasveicināt.

«Ej taču tālāk, ej pie savas Alises!» Agnese domās raidīja viņu projām, bet Oļģerts Pūris stāvēja, kā ar kājām grīdā iestidzis. Viņš bija par ilgu nostāvējis, lai izliktos Agnesi nepazinis, un, banāli nokrekšķinājies, pateica aizsmakušu «labdien».

Pārāk gausi Agnese atņēma viņa labdienu, un tas neveiklo stāvokli vēl padziļināja.

— Tu lasi? — jautāja Oļģerts.

— Jā, — Agnese nenoteikti atbildēja.

Atkal klusums.

— Es gribētu ar tevi parunāties, — pēc brīža Oļģerts pazemīgi ieteicās un smagi apsēdās uz sola.

— Tā? — Agnese šajā izbrīnā ielika visu sakrājušos rūgtumu.

— Ar ko es būtu izpelnījusies tādu laipnību? — viņa piebilda.

— Kāpēc tik ironiski? — ierāvis vienu lūpu kaktiņu, sāpīgā balsī jautāja Oļģerts. - Bet es saprotu, es pilnīgi saprotu tevi un visu saņemu kā pelnītu. Agnes, kaut tu zinātu, kā es esmu sevi lamājis, pat dzert sāku ...

īsu laiku Agnesē atmiņas par mīlestību cīnījās pret aizskarto pašlepnumu, bet, kad viņa bija aizdomājusies līdz Oļģerta pēdējiem vārdiem, viņu pārņēma tāds sašutums, ka varētu cirst pļauku kādreiz tik mīļajā sejā.

— Tātad es tevi spiedu uz dzeršanu? Manis dēļ tu kļuvi... — viņa tomēr neizteica, -— pļēgurs.

— Es zinu, ko tu domā. Visu zinu. Tev ir tiesības domāt par mani vissliktāko. Es tikai gribētu, lai tu mani saprastu. Es nebiju vainīgs, tāds ir mans liktenis, — Oļģerts drūmi runāja.

— Tavs liktenis ir skaistā Alise! — Agnese dzēlīgi iesaucās.

— Tu uzminēji, — Oļģerts nopūtās. — Viņa tomēr nav par tevi skaistāka. Un viņa mani nemīl.

— Toties tu viņu.

Nē, Agnes, simtkārt ne. Varbūt tu nevarēsi to saprast ...

— Tas tiešām ir ārpus saprašanas robežām.

— Jā. Nu ko lai es daru? — Oļģerts nesakarīgi murmināja. — Mūsu tēvu mājas atrodas līdzās. Un Verners savu mantojuma daļu izvēlējies naudā. Māju mantos Alise.

— Un tu precēsi to māju! — Agnese nenocietās.

— Vecie tā izgudrojuši. Ja salaižot robežas kopā, iznākšot vesela muiža.

— Tad jau tu būsi barons. Apsveicu! Tavs liktenis tiešām apskaužams, — Agnese iesmējās.

— Arī tu mani nesaproti, — Oļģerts skumji pašūpoja galvu. — Māja vai muiža, viss viens, laimi tā nedod.

— Kāpēc tad tu ņem pretim to ... nelaimi?

Ko tad es tur varu? — Oļģerts atmeta ar roku.

Vecie ietiepjas. Tas viņu mūža sapnis.

Un tev pašam nav nekādu sapņu? — Agnese pētīja.

Tu biji mans sapnis, — galvu nodūris, Oļģerts izdvesa.

Agnese skaidri izjuta šīs frāzes banālību. Vislabprātāk viņa būtu piecēlusies un aizgājusi, bet dīvaina ziņkārība pārvarēja šo vēlēšanos.

— Un es negribētu, ka šis sapnis būtu jau izsapņots ... — tvarstīdams pēc Agneses rokas, bet skatienu novērsis, turpināja Oļģerts.

Agnese sajuta viņa rokas vēso miklumu un riebumā nodrebēja, Oļģerts laikam to pārprata un kļuva pārdrošs.

Agnes, mēs varam apmānīt likteni, — viņš runāja, — māja vai muiža, likumīga laulība - tas taču nevar būs šķērslis mūsu laimei...

Kā tu to domā? — atbrīvodama savu roku, jautāja Agnese.

- Mēs esam moderni cilvēki. Ar vecajiem aizspriedumiem mums nebūtu jārēķinās. Mūsu mīlestību lie nedrīkst noslāpēt. Kāpēc mums to ziedot veču iedomām? — Oļģerts steidzīgi klāstīja.

Tātad tu atteiksies no muižas? — Agnese noprasīja.

Nē. — Oļģerts papurināja galvu. — Kā lai viņus sāpina. Un no kaut kā arī jādzīvo.

Jā. Sevišķi, ja grib uzturēt sievu un mīļāko, — pēkšņi visu sapratusi un nosarkusi aiz kauna, ka viņai drīkst teikt tādus priekšlikumus, Agnese smakdama iz grūda un piecēlās.

— Mana atbilde ir — tu esi suns! — balsi atguvusi, viņa iesaucās un aizskrēja.

Uz ielas tikusi, Agnese steidzās, gandrīz skrēja, it kā Oļģerts varētu dzīties pakaļ un turpināt savus apvainojumus.

Kā viņš tā drīkst! Kā viņš drīkst? — viņa drebēdama sev jautāja un raudāja aiz kauna, ka varējusi savas labākās jūtas, pirmās mīlestības jūtas veltīt tik zemiskam. riebīgam cilvēkam.

— Un viņam nav kauna to pateikt, kā veikalniekam nodrošināties ar preci. Un vēl par cietēju nostādīties, par likteņu upuri! — Agneses sašutums arvien pieauga.

No šķērsielas viņai priekšā sabruka trokšņains zēnu bars, visvairāk skauti īsās biksītēs un zaļganām laiviņām galvās. Pirkstus mutēs sabāzuši, viņi svilpa un auroja. Negribot Agnesei bija jāapstājas un jānoskatās aizskarošā ainā: sirms ebrejs stūma pa ielu rokas ratiņus ar vecām virtuves lietām — cauriem spaiņiem, apdauzītiem kastroļiem, apkvēpušiem primusiem, bet viņam no muguras soļoja labi ģērbtu jaunekļu bars gan korporeļu cepurēm galvās, gan vanagu un vilku formās un, ar spieķiem takti pret bruģi sizdami, pilnās balsīs rēkdami, dziedāja «eh, šlahter messer, bom-bom-bom». Recēju baram pašā priekšā soļoja Verners Lauberts, krāsaino cepuri uz vienas auss atgāzis, un viņa apaļā seja spīdēja labsajūtā. Kaut kur pēdējās rindās Agnese pamanīja arī savu kaimiņu Garo un dievturu barvedi Krastiņu. Otrā ielas stūrī bija nostājušies divi policisti un locīdamies smējās.

Agnesei rokas savilkās dūrēs. Vēl viens mirklis, un viņa varētu mesties uz ielas un izpļaukāt tieši šo mīksto, cinisko Lauberta seju, piespļaut pašapziņā smīnošās acis. Bet viņas priekšā kustējās, viens otram piespiedušies, skauti, vilki un vanagi un pēc katra «bom-bom-bom» iesvilpās tik griezīgi, ka ausīs sāka durstīt sāpe.

No mugurpuses jaunekļiem pieskrēja kāds vecāks vīrs strādnieka drēbēs un, rokām žestikulēdams, centās pārkliegt bļāvējus:

— Neģēļi, vai jums kaunu un godu cūkas apēdušas? Ko jums tas vecais cilvēks ir nodarījis?

Par atbildi jaunekļi ierēcās rupjos smieklos, bet zēnu bars taktī nosvilpa. Policisti metās uz ielas un, sagrābuši strādnieku aiz piedurknēm, atrāva atpakaļ.

— Kādi riebekļi pieelpo Rīgas ielas, — izmisusi domāja Agnese un sāka soļot atpakaļ, kur nākusi, lai nebūtu jāiet pāri ielai, ko tikko bija mīdījušas Lauberta kompānijas kājas. Viņa gandrīz saskrējās krūtīs ar Oļģertu, kas sakarsis steidzās uz trača pusi.

— Sev mīļāko vervēdams, nokavējies, — Agnese žultaini iedomājās un nogriezās pāri ielai. Viņa jutās netīra no visa šodien pieredzētā un pārdzīvotā. Viņas rokas bija skāruši Oļģerta miklie pirksti, viņas acis bija skatījušas derdzīgo ainu, ausīs vēl vibrēja ķērcieni un svilpieni. — Par ko? Kāpēc? Ar kādām tiesībām? — jautājumi viens pēc otra mācās virsū un nerada atbildi. — Muiža viņam vajadzīga, likumīga sieva un likumīgi bērni, muižas mantinieki. Un romantiska nelaimība ar slepenu mīļāko, kuras apprecēšanu liedzis ļaunais liktenis.

Agnese nevarēja citādi, bija jātiek mājās nomazgāties. Viņa pat tā steidzās, ka brauca ar diviem tramvajiem — izšķērdība, kādu vēl nebija atļāvusies.

Krustmāte Marta ar Liliju patlaban zīlēja nākotni, kad virtuvē ieskrēja Agnese un, ne vārda neteikusi, devās pie krāna un sāka mazgāt rokas.

— Viņš domā pie tevis, — Marta muldēja nodrāztus vārdus, — viņš cieši piedomā. Un redzi, šī ir laulības kārts, tā ir vidū starp jums. Viņš strādās kroņa mājā. Redzi, un garš ceļš jums priekšā. Mazas nepatikšanas, bet tās atiet zem kājām. Redzi, viņam daudz draugu apkārt. Un tomēr, sargies no vienas melnas sievietes.

— Krustmāt, tu esi gaišreģe! — Lilija sajūsmā iesaucās. —► Taisni to pašu man arī Finks pateica.

— To es tev bez kārtīm būtu pateikusi, — Agnese, it kā strīdu meklēdama, iejaucās. — Un vēl es tev varu pastāstīt, ka tavs dārgais pašlaik trenkā pa ielām vecīšus un bļaustās. Abi divi ar Garo. Un viņiem ir daudz draugu apkārt.

—: Rūgumpodiņ, ko tu šķendējies, stāsti skaidrāk. — Lilija smejošām acīm skatījās Agnesē. — Tev tāds izskats, it kā tu būtu grieķu traģēdiju noskatījusies.

— Tā ir traģēdija. Ne grieķu, bet latviešu traģēdija, un pie tam ļoti riebīga, — Agnese sašutusi pastāstīja notikumu uz ielas.

— Ha, ha, ha! —smējās Lilija. — Tas taču ir bijis tik jautri.

— Hi, hi, hi! — piebalsoja Marta. — Studentu joki! Es teikšu Jānim, lai citreiz man arī pasaka, ja ko tādu taisa. Es gribu redzēt.

— Ak tad Jānis bija gan tur vidū, ar citiem studentiem? — izsmējusies viņa vēlreiz pārjautāja, laikam gribēdama sevi pārliecināt, ka Garais tiešām ir students.

Ut

Agnese īgni iegaja istabiņa, bet ari tur no virtuves spiedās iekšā divu iemīlējušos sieviešu jūsmošana par saviem varoņiem, līdz to pārtrauca durvju zvans. Viņa nopriecājās, ka krustmātei būs atnākusi «kunde» un mājās iestāsies klusums, bet spiedzieni un smiekli vēstīja jautrākas viešņas, tātad tās nāca pie Lilijas. Un tūlīt arī atsprāga istabiņas durvis, un acumirklī tā bija stāvgrūdām pilna, kaut arī atnācējas bija tikai divas meičas tumšās samta cepurītēs ar trīskrāsainu lentu virs pieres.

— Manas komiltones Irma un Biruta, — Lilija ātri iepazīstināja un nosēdināja vienu uz krēsla, otru gultā, bet pati apsēdās uz galdiņa.

Viņām trijām bija sava korporācija, savi paziņas, savi kopīgi piedzīvojumi, ko pārrunāt. Korporācija gatavoja tējas vakaru ar lūgtiem viesiem no «Selonijas». Puišus vajadzēja iepriecināt ar priekšnesumiem, un viņas nolēmušas dibināt savu sekstetu, kurā jādzied arī Lilijai. Abas atnācējas jau zināja dažas dziesmas un sāka tās mācīt Lilijai. Dziedāja un atkārtoja tikai pirmo pantu: «Neko vairs neteic man šī deja, un neapreibina tavs vīns, tik drusciņ bālāka kļūst seja un akmeņaināks lūpu smīns.» Otra dziesma pļāpāja par siržu pavasari un rudeni, un katru pantu nobeidza piedziedājums: «Tik sirdij neaizliedz nekad neko.»

Agnese jutās sveša starp jautrajām meičām, kas dziedāja nezināma dzejnieka un komponista gaudās dziesmiņas. un arī viešņas viņu neievēroja vairāk par kādu šīs istabiņas nenozīmīgo mēbeli.

Pēc dienas saspīlētajiem pārdzīvojumiem Agnesei sāpēja galva. Arī gaiss pieelpots un uzmācīgu smaržu piesātināts. Vienmuļā melodija par deju, kas vairs neteic neko, uzdzina nogurumu, bet par gulēšanu nebija ko domāt. jo viešņas pat netaisījās aiziet. Un Agnesei likās, ka šovakar viņai vairāk nekā nevajag kā tikai svaiga, tīra gaisa, ar kādu tik bagāts dzidrās ziemas dienas vakars. Klusi viņa izgāja, gaitenī uzvilka mēteli un, durvis verot, vēlreiz noklausījās — «tik sirdij neaizliedz nekad neko».

Decembra vakars ar tālu un augsti mirgojošām zvaigznēm saņēma Agnesi ar spirdzinošu dzestrumu. Samītais sniegs čirkstēja zem kājām kā lūstoši stikli, izsaukdams atmiņā bērnības laikposma ziemas vakarus, kad pa šādu sniegu sestdienas vakaros bija jāiet uz pirti, un tik jauki bija pēc tveicīgā karstuma, segā ietuntuļotai, soļot uz istabu un skatīties zvaigznēs, kuras mirkšķinājās kā spožas acis. Decembris! Drīz noslēgsies pirmais semestris augstskolā un varēs aizbraukt uz mājām. Varbūt tur, lauku klusumā un vientulībā, kļūs skaidrāk pārredzams, kas augstajā skolā bijis vērtīgs, kas atmetams.

Agnese nogriezās pa Ādolfa ielu gar tramvaja sliedēm. Viņai patika skatīties, kā gar vadiem lēkāja zilganas elektriskās dzirksteles, iedegdamās kā mazas zvaigznītes un turpat gaisā izdzisdamas. Viņa aizgāja tālu aiz Sar-kandaugavas baznīcas, kas tumša un drūma slēja savu krustaino torni pret debesīm.

Drūmus namus cilvēki uzcēluši saviem dieviem, — viņa domāja un nodrebinājās par cilvēkiem, kas šajos namos meklē atbalstu un mierinājumu dzīves nedienās. Ko līdz izsūdzēt savas bēdas neredzamajam dievam, ja viņš neatbild un nenoņem smagumu, jo — viņa nav, viņš ir izdomāts pasaku tēls. Tikai cilvēks, labs draugs var saprast otru cilvēku un jau ar skatienu vien, ar rokas spiedienu iedvest spēku un vieglumu.

No mazās šķērsieliņas iznira divi cilvēki — vīrietis un sieviete un lēni kā pastaigādamies, gāja pāri sliedēm. Sievietes sīkais stāvs Agnesei šķita tik pazīstams, ka viņa pat steidzīgāk paspēra soļus. Jā, tā bija Erna, tur nebija šaubu. Viņa jau gribēja tai uzsaukt, bet apķērās, ka Erna taču nav viena, viņai līdzās iet kāds jauneklis, un arī tas liekas pazīstams. Balsis viņa vēl nedzirdēja, bet tādiem stingriem soļiem, rokas šūpodams, iet tikai Valdis. Tā iet tūkstošiem cilvēku, un tomēr viņa starp tiem atšķirtu Valdi, kura kustības bija stūrainas un tik ļoti saskanēja ar viņa raksturu.

Tātad Valdis un Erna pastaigājas te, klusajās Sarkan-daugavas ielās. Viņa paskatījās arī atpakaļ, bet laikam viņu neievēroja. Tajā brīdī viņiem no muguras iznira kāds vīrs un gāja pāri ielai uz viņu pusi. Valdis paņēma Ernu zem elkoņa, un tā viņi aizgāja pa šķērsieliņu. vairāk neatskatīdamies.

Tad lūk, kā. Lūk, kā... — Agnese mulsi domāja un apstājās.

— Bet kā tad? — viņa sev pārjautāja un gribēja iestāstīt, ka gar Valda un Ernas personīgajām lietām viņai nav nekādas daļas. Tie abi ir viņas draugi, un ja tie viens otru mīl...

— Muļķe, tu esi nelabojama muļķe! — viņa izlamāja sevi, jo pēkšņa smeldze pierādīja citu — viņai nav vienalga, ka Valdis mīl Ernu. Viņai bija tāda sajūta, it kā būtu pazaudējusi kaut ko dārgu, neatgūstamu, un vēl ļaunāk — zaudējusi ticību cilvēkiem.

— Bet kāpēc? — viņa turpināja ar sevi strīdēties. — Kas tad ir noticis? Kas ir savādāk, nekā bija vakar un aizvakar? Es neesmu stāstījusi ne Valdim, ne Ernai par savām sirdslietām, kāpēc viņiem būtu bijis jāstāsta par savām?

Jā, ar loģiku prāts to visu varēja pierādīt, bet jūtas nesaprot loģikas valodu. Agneses jūtas uzbangoja sāpīgā protestā un saplaka tukšumā, kas likās pārņēmis sirdi. Kļuva vēsi. Viņa gāja uz mājas pusi. Vienalga, ja arī tur vēl skandina — «neko vairs neteic man šī deja». Pilnīgi vienalga. Nekur citur nav kurp iet. Bija kādreiz maza istabiņa Katrīnas ielā, kur teica — «šinī mājā tev vienmēr būs draugi». Jā, bija. Bet nekad vairs viņa nedrīkst sabradāt savu pašlepnumu un iet pa svešām mājām ubagot draudzību. Nekad.

14

Jaunas meitenes bezmiega nakts — kāda melna un nebeidzama tā liekas, ja ne raudāt nedrīkst, ja nedrīkst pat grozīties gultā, lai nepamostos istabas biedrene un nesāktu iztaujāt. Tūkstošiem domu izdomāts, kas visas sākas ar «kāpēc». Un ne uz vienu «kāpēc» nav rasta atbilde. — Kāpēc viņš bija tik labs pret mani, ja mīl citu? Kāpēc viņam vajadzēja no manis to slēpt? Bet kāpēc lai viņi to klāstītu citiem? Un kāpēc es pati arvien uzmeklēju viņu, kad viņš nekad nav mani meklējis? — jautājumi iznira viens pēc otra, un Agnesei likās, ka tie viņu atkal ieslēgs tādā pašā šaurā lokā, kādā viņa jau bija mocījusies, nevarēdama pārcirst savu jūtu mezglu pret Oļģertu.

1U

— Vai es jau būtu sākusi mīlēt Valdi? — Agnese jautāja sev tieši un centās iestāstīt, ka tā nav. Tikai draudzība, tīra draudzība, brāļa un māsas attiecības ir bijušas viņu starpā. Vairāk it nekas. Pat ne tik daudz, jo viņi nekad nav visu par sevi viens otram izstāstījuši, nav uzticējušies līdz galam. Nē, viņi ir tikai paziņas, viena pagasta cilvēki un skolas biedri, kas nejauši satiekas un izšķiras, nenorunādami jaunu sastapšanos.

Bet kāpēc viņa nevar aizmigt, kāpēc neizzūd no atmiņas Valda tēls, un kā viņš paņēma Ernu zem rokas un aizgāja neatskatījies? Un kāpēc viņu plosa tāds nemiers un sāpes, it kā viņai būtu kaut kas atņemts? Nekas viņai nav piederējis. Līdz šim viņa nav pat domājusi, vai tā ir mīla, kas lika viņai meklēt ceļu uz Valda mājām. Šķita, ka uz turieni velk draudzības siltums, kas viņu apņēma katrreiz, sperot soli pār nabadzīgās virtuvītes slieksni.

Nost ar tādu sevis mocīšanu un šaustīšanu! Vai nepietiek jau vienreiz pazaudētu dzīves gadu, un vai bijis vērts tos zaudēt, ja viņa neko nebūtu mācījusies. «Sirds, es izraušu tevi, ja nekļūsi mierīga un paklausīga prātam!» Agnese draudēja, juzdama krūtīs smeldzošu sāpi.

Kāpēc ir nakts, tik neaptverami gara nakts? Tikai četras reizes nokūkoja pulksteņdzeguze, spītīgi likdama vēl ilgi gaidīt gaismu un cilvēku mošanos. Vienu kļūdu Agnese apņēmās neatkārtot — vientulībā viņa vairs neieslēgsies. Pūlēsies būt starp cilvēkiem, vienalga, kādiem. Visu dienu viņa bija jutusi nepatiku par Emīla Auziņa aicinājumu uz teātri, bet tagad jau sāka gaidīt vakaru, kad nebūs jāpaliek vienai cīnīties ar savu sirdi.

Cik dīvaini — līdz šim Agnese nekad nebija domājusi par savu apģērbu, bet šodien, gaidot vakaru, viņa pārcilāja mātes atvesto kleitu, ko šuvēja vasarā nebija paguvusi sašūt, un ieraudzīja to ļoti nepievilcīgā gaismā. Lētākā lauku šuvēja to bija darinājusi pēc vienīgā parauga, kādu tā ieteica visām sievietēm piecu līdz septiņdesmit gadu vecumā, kas vien pie viņas gāja šūties. Kamēr Agnese šo kleitu bija uzlūkojusi tikai savām acīm, tā bija likusies glīta, bet šodien viņa aplūkoja to tādu, kāda tā varētu izskatīties Emīlam un citiem teātra apmeklētājiem. Vispirms, kleita bija pārāk plata un gara. Daudz

10 1622

/45

nedomājusi, Agnese atārdīja šuves un ņēmās pati pārlabot. Pēcpusdienā, kad tas bija veikts un pie spoguļa priekšnamā atzīts par pieņemamu, viņa ievēroja, ka apkaklīte piešūta šķībi. Bet to nu vairs nevarēja iztaisnot, tāpēc bija jāizdomā, kā nosegt šuvējas grēku. Un pirmo reizi viņai ienāca prātā paņēmiens, ar kādu citas meitenes viņas gados bieži prot savas tualetes papildināt un uzsvai-dzināt — aizņemties kādu nieciņu no draudzenes. Tepat istabiņā mētājās Lilijas gaišzilais zīda lakatiņš, un uzmēģinot Agnesei likās, ka tas labi piestāv viņas gaišajām, ap galvu apvītajām bizēm un ar blāvo atspīdumu seju pārvērš bālāku ēnaināku. Lilijas nebija mājās, bet lakatiņu varēja ņemt arī bez atļaujas, jo Lilijai patika pašai dažādi ģērbties un to darīt viņa arvien mudināja arī Agnesi, piesolīdama savas kleitas un lakatiņus.

Tā nu viņa priekšnamā patlaban pētīja savu uzspodrināto apģērbu, kad pēkšņi zvans lika sarauties un nosarkt kā pieķertai slepenā nedarbā. Atvērusi durvis un ieraudzījusi nācēju, Agnese nosarka vēl dziļāk, jo aiz sliekšņa stāvēja Valdis. Cepuri nenoņēmis, viņš ienāca priekšnamā un izskatījās ne mazāk apjucis kā Agnese. Bet viņš savaldījās ātrāk, sasveicinājās un gaidīja, kad Agnese aicinās istabā. Tā viņi stāvēja viens pret otru, nezinādami, ko teikt, kā lauzt neveiklību.

Tu kādreiz aicināji mani ciemā. Valdis beidzot atrada sarunas ievadījumu.

Jā, kādreiz aicināju ... Agnese atbildēja.

Un nu es atnācu, - viņš turpināja.

— Jā, nu tu atnāci, viņa piekrita.

— Es ceru, ka tu savu aicinājumu nenožēlo? Valdis pētīja.

— Nē! — Agnesei līksmi izlauzās, bet viņa tūlīt sevi apsauca, jo nebija par ko līksmot, jo vai tad varēja aizmirst vakardienu?

— Varbūt man nevajadzēja nākt?

— Nē, kāpēc ne.

— Varbūt tev neērti no mājiniekiem?

— Nē. Neviena nav mājās.

Un atkal viņi stāvēja priekšnamā, nezinādami, ko tālāk teikt.

Varbūt dzen mani labak projām? — Valdis atsāka sarunu un paburzīja rokās cepuri.

Beidzot Agnese aptvēra, ka nevar visu laiku stāvēt priekšnamā, un ieveda Valdi savā istabiņā.

Tad te tu dzīvo, - aplaizdams visapkārt skatienu, teica Valdils.

Jā, te nu man jādzīvo, Agnese nopūtās.

Un tu lasi šīs grāmatas? jautāja Valdis, pacilādams Lilijas grāmatu kaudzīti uz galda stūra.

Kādreiz palasu ari. Agnese atzinās.

Nav vērts, — Valdis nosodīja. - Es tev iedošu kaut ko prātīgāku.

Es negribētu tevi apgrūtināt, Agnese skumji noraidīja.

Valdis ātri paskatījās viņā pētoši un, it kā nojauzdams Agneses izturēšanās iemeslu, sarausa uzacis un novērsa skatienu.

Tu vēl nekad neesi mani apgrūtinājusi, viņš uzsvēra. Taisni otrādi...

Kas «taisni otrādi»? — Agnese noprasīja, kad Valdis neizrunāja līdz galam.

Es ļoti gribētu, lai tu lasi citādas grāmatas, — Valdis atrada atbildi.

Kāda jau mana sabiedrība, tādas arī grāmatas, atceroties vakarvakaru, Agnesei gribējās būt cietējai un atgādināt to arī Valdim.

Vai tad šī sabiedrība tevi apmierina?

Bet ja citas man nav? — Agnese atjautāja un aizgrieza galvu, lai apslēptu valgumu, kas sakāpa acīs.

Valdis piecēlās un, piestājies pie loga. ar pirkstiem bungoja uz palodzes kādas dziesmas takti. Izlēmis viņš paspēra strauju soli uz Agneses pusi un stingri apņēma viņas plecus.

Agnes, vai es drīkstētu tev kaut ko teikt? viņš jautāja, cīnīdamies ar uztraukumu.

Viena mirklī Agnese aptvēra, ko Valdis varētu teikt. Viņā uzliesmoja vēlēšanās, lai tiešam ta būtu, vēlēšanās pieglaust galvu pie Valda stiprās un labās sirds, bet tajā pašā mirklī viņā atplūda viss vakarnakt pārciestais un likās, ka viņa nevarēs ticēt tam, ko Valdis gatavoja teikt un ko viņa alka dzirdēt. Vēl vairāk tajā pašā mirkli viņa atcerējās sarunu ar Oļģertu un iztēloja ari Valdī līdzīgu divkosību. Nē, viņa vairs negrib būt savu jūtu verdzene, negrib būt mīlēta cilvēka rotaļlieta. Ja viņa tam nevar būt vienīgā — draudzene un mīļotā, tad labāk pašā sākumā izraut tādu mīlu no sirds, kaut vai kājām sabradāt, tikai nezaudēt vairs pašcieņu.

Mirkli vēlāk viņa jau bija iemācījusies grūto savaldīšanās un izlikšanās mākslu un, pietrūkdamās no gultas un iesaukdamās: «Vai, bet cik tad pulkstenis?» — izskrēja no istabas un, atpakaļ ienākusi, paziņoja, ka ir jau seši un viņai laiks posties uz teātri.

— Uz kuru teātri tu iesi? neskatīdamies viņā, jautāja Valdis.

— Uz Daili.

— Viena?

— Nē. Vienai kaut kā neērti. Iešu kopā ar vienu studentu, — pavisam jautru seju rādīdama, uzsvēra Agnese.

— Tā. Nūja. Tad jau gan tev jāsteidzas, — teica Valdis, un viņa balss skanēja kā no tālienes. — Tad jau es iešu.

Agnese viņu neatrunāja, neteica — «iesim reizē», un Valdis, neveikli atvadījies, aizgāja.

— Uzvarēju! — Agnesē iegavilējās prieks, kad durvis aiz Valda bija aizvērušās. — Uzvarēju! — viņa čukstēja, sev iestāstīdama, lai savaldītu citas jūtas, jūtas, kas ar briesmīgu spēku spieda skriet Valdim pakaļ, saukt atgriezties un pateikt visu, visu tā, ka ir. Viņa izrāva no durvīm atslēgu un iesvieda aiz priekšnamā novietotās lādes, jo kāpnēs vēl skanēja Valda soļi, vēl varēja viņu atsaukt, bet tas nedrīkstēja notikt.

Drudžainā steigā Agnese uzrāva mēteli, durvis aizcirtusi, skriešus metās pa kāpnēm lejā un ielēca ejošā tramvajā. Tikai nepalikt vienai, nedomāt it neko, jo šaubas atkal sāka ložņāt ap viņu, šaubas un slepena nožēla, ka aizdzinusi savu labāko draugu.

Lai pārvarētu šaubas un aizdzītu nožēlu, viņa piedzejoja Valdim tādas īpašības, kādām nebūtu vēl vakar ticējusi. — «Viņš arvien ir mani tikai zobojis un izsmējis, par visiem un visu ņirgājies. Vai mīlestība lai viņam būtu kāds svētums? Stāsta jau, ka komunisti atzīstot tikai brīvo mīlestību,» — viņa zaimoja Valdi, un tomēr sirds dziļumos palika sāpes un zaudējuma apziņa.

Augstskolā viņu jau gaidīja Auziņš, nemierīgi staigādams pa gaiteni. Ieraugot Agnesi, viņa sejā nemiers izgaisa, tā kļuva pašapmierināta, it kā viņš nekad nebūtu šaubījies, ka Agnese varētu neatnākt.

Ceļa Auziņš nepārtraukti runāja par jauno lugu, ko Eiropas teātri atkārtojuši tūkstošiem reižu un Dailes teātrim tagad pārtulkojis dzejnieks Airis.

— Airis ir vienkārši sajūsmināts, jau ceturto vakaru sēž teātrī, — viņš stāstīja. — Lūk, tur jūt Vakareiropu, Parīzes elpu, — viņš saka, — ne tā kā mūsmājās.

Agnese klausījās pavirši, vairāk vērodama ielu un gājējus un uztverdama pat sīkumus cilvēku sejās un apģērbā. Patlaban viņi gāja gar Vērmaņa dārzu. Viņa redzēja, ka dārzā aiz lielā koka bija nostājušies divi cilvēki un, piebāzuši pirkstu galus pie deguna, steidzīgi oda kaut ko baltu kā lauku vecenes šņaucamo tabaku. Pretim nāca pārdabīgi izkrāsojusies sieviete un nozīmīgi uzsmaidīja Emīlam. Pa ielu skraidīja melnas automašīnas, un caur stikliem varēja saskatīt tajās sēžam vīriešus ar katliņiem galvās un zvērādās tērptas sievietes.

Tā ir dziļu problēmu luga un dod pavisam jaunu psiholoģisku nostādni dažām parādībām, ko mietpilsoņi prot tikai varizejiski nosodīt, — Agnese atkal ieklausījās Emīla stāstā, bet tas viņai neko nenoskaidroja.

Pat vēlāk Agnese neizprata, kā viņi pašaurajās telpās varēja tik ātri noģērbties, atrast savu vietu, ka Emīls viņu veikli iepazīstināja ar kādu jaunekli, kas bija dzejnieks Airis un kuram bija biļete viņai līdzās.

Ja Agnese būtu agrāk zinājusi lugas saturu, viņa nemūžam nebūtu nākusi to skatīties šādā sabiedrībā. Luga risināja prostitūcijas problēmu. Autors Žantijons ar lugas varoņiem, sevišķi ar tās galveno varoni ielas meitu Maiju, iztulkoja prostitūciju par vispārcilvēcisku reliģisku kultu. Riebīgi jutekliski skati mainījās ar iiulisku mistiku, Maija pārmaiņus atrada baudu gan piedauzīgā izvirtībā, gan austrumnieciskā iegremdētībā narkozēs. Rakstnieks bija viņu pacēlis uz vairoga kā dievišķu priesterieni, kas ar īsti reliģisku pazemību un pielūgsmi ziedojas radības kronim — vīrietim.

Agnesei visu laiku uzmācās neērtības sajuta, it kā viņa lasītu lubiniecisku grāmatu un citi to redzētu. Viņa sarka, kad starpbrīžos Emīls iejautājās, ka patīk izrāde, bet dzejnieks Airis smējās un apliecināja sajūsmu par nevainīgo bērnu, kas vēl snaužot Agnesē.

Es dievinu jūs abas — ir mīlas priesterieni Maiju, ir bērniņu Agnesi, liekdamies tuvu pie Agneses auss, viņš runāja. Jūs abas esot mums, dzejniekiem, nepieciešamas. Jūs ienesat dažādību pelēkajā dzīvē. Lai cik skaistas un smaržīgas puķes, viena pati suga dārzu padara vienmuļu.

Kāpēc jūs man to stāstāt? galīgi nomocīta, Agnese jautāja.

Tāpēc, ka jums reiz pienāks laiks izkūņoties par sievieti, — Airis uzsvēra. — Arī jūs reiz nonāksiet pie sava galvenā dzīves uzdevuma.

Agnese izbrīnījusies paskatījās Airī un pagrieza galvu uz Emīla pusi, it kā gaidīdama, ka viņš iejauksies, protestēs pret tādu sievietes lomas iztulkojumu. Bet Emīls tikai smaidīja, acīm redzot, jūsmodams par katru dzejnieka vārdu.

Kāpēc jūs domājat, ka sievietei nevar būt tādi paši uzdevumi kā vīrietim? — Agnese pati uzņēmās aizstāvību.

Teorētiski —- ja. Bet tikai teorētiski, Airis smējās. — Visu cienību pret zinātniecēm, skolotājām, bet lai es par kādu no viņam jūsmotu ka par sievieti! Mūsu partija arī prasa sievietei vienādas tiesības ar vīrieti, un likumā tādas jāparedz, citādi mēs sievieti pazemojam. Bet vai likums padara sievieti pievilcīgu? Nē, tikai mūžīgā sievišķība ir tā, kas jūs pacels siržu valdnieces tronī.

Agnese tālāk nestrīdējās, jo redzēja, ka Airi nepārliecinās. un var jau būt, ka visi vīrieši skatās tādām pašām acīm uz sievieti. Un ļoti var būt, ka sievietes, kas tā saprot savu dzīves uzdevumu, ir laimīgākas.

Ar patīkamu atvieglojumu Agnese noskatījās, kā beidzot aizvērās priekškars, lai šovakar vairs nevērtos vaļā. Lēnām viņi virzījās uz izeju. Agnese pārlaida skatienu zālei un pavērsa arī uz balkonu. Viņa nesaprata, vai ticēt savām acīm, vai tā bijusi tikai pārskatīšanas, pašas uzburta ilūzija vienu mirkli viņai likās, ka balkonā ir

Valdis. Tikai vienu mirkli ari viņš it kā bija skatījies uz Agnesi, tad novērsies un pazudis starp citiem teātra apmeklētājiem.

Kādas gaviles pāršalca Agnesi tajā īsajā mirklī, kad šķita ieraudzījusi Valdi. Gaviles nomainīja kauns, ka Valdis varētu būt viņu redzējis kopā ar Emīlu un Airi, viņa skatīja tos Valda acīm un aptvēra, ka šos divus Valdis var tikai nicināt.

Garderobē, lai ka vēroja ļaudis, Agnese Valdi nemanīja. Viņa atkal saslējās spītā pret sevi un rāja, ka tik maz vēl viņa patstāvības un atraisīšanās gribas. Ak izdabat gribi vīrietim, ziedoties, — viņa mēdīja sevi.

Viņš var pastaigāties ar citām, bet tu ka Solveiga sēdēsi mājās un gaidīsi viņu atgriežamies.

Aiziesim nosvinēt mūsu iepazīšanos, viņa dzirdēja Airi aicinām. Katrā ziņā nosvinēsim.

Kāda būs svinēšana, kur ta notiks, lo Agnese nejautāju, jo viņai bija vienalga. Gribējās būt vienai, pa ceļam izdomāt garo domu līdz galam, bet taisni tāpēc viņa ies līdzi Emīlam un Airim.

Tā bija sociāldemokrātu citadele Bruņinieku iela, kur Agneses pavadoņi ka īsti šīs mājas saimnieki ieveda viņu ēdnīcā. Pie galdiņiem sēdēja daudz jaunu cilvēku un dzēra kafiju vai spēlēja šahu. Dzejnieku Airi te visi pazina un sveicināja gan ar klusiem galvas mājieniem, gan skaļiem izsaucieniem: Sveiks, Ješkiņ! Lai dzīvo dzej

nieku karalis Jēkabs Airis un viņu padevīgie kalpi pegazs un mūza! — Airis soļoja pa paklāju, smaidīdams un locīdamies uz visām pusēm.

Viņi atrada brīvu galdiņu un pasūtīja vakariņas. Airis kaut ko klusu pačukstēja viesu apkalpotājai pie auss, ta saprotoši pamāja un noprasīja: Kā parasti?

Šis «kā parasti» laikam bija plakana pudele, ko atnesa zalvjetē ielītu. Airis to iebāza kabatā un izvilka tikai tad, kad bija pasniegta karbonāde. Ātri apskatījis pudeli pret gaismu un paklakšķinājis ar mēli, viņš pielēja sev un Emīlam limonādes glāzēs un jautāja Agnesei:

Atļausiet arī jums ieliet?

Kas tas ir?

Dzīvības eliksīrs! Iedvesma un prieks! — Airis iesaucās.

iru

— Prozā runājot — šņabis, — zobojās Emīls.

— Tu nekaitini mani ar savu prozu, — Airis gaiņājās abām rokām. — Kas būtu dzīve, ja cilvēks neprastu to apvīt ar dzejiskām ilūzijām? Kad man nav ne kapeikas pie dvēseles, es varu sevi sadzejot par bagātāko princi.

— Un saindēties ar denaturēto spirtu, — smējās Emīls.

— Arī tādu gadījumu es varu dzejiskot. Vai mazums vēsturē stāstu par viltus troņa tīkotājiem, kas mēģina noindēt īstos valdniekus, — aizstāvējās Airis.

— To denaturātu tev droši vien iegrūda konkurenti dzejas valstī, — Emīls turpināja ķircināties.

Agnese nespēja iejusties šajā sarunā. Viņa gan smaidīja, bet pati manīja, ka tas ir pieklājības smaids un arī nevajadzīgs.

—- Bet tu taču esi strādnieku šķiras dzejnieks, kāpēc tev jāiztēlojas par nicināmu princi? — jau nopietnāk iejautājās Emīls.

— Papriekš iedzersim, tad labāk sapratīsi, — satvēris glāzi, teica Airis. — Agnes, atļaujiet jums ieliet ?

— Nē, nē! — uzlikdama glāzei roku, Agnese atteicās.

— Tikai vienu lāsīti, un jūs jutīsiet, kādas ugunīgas strāvas plūdīs pa jūsu dzīslām lēno asiņu vietā, — Airis uzbāzīgi centās pierunāt. — Nu, vismaz nogaršojiet no manas glāzes. Tikai lūpas pielieciet, lai man šis dzēriens kļūtu divkārt dievišķīgs.

Agnese papurināja galvu.

— Vai tiešām jūs tik stingri esat nolēmusi palikt uzticīga svētās mietpilsonības iestādījumiem? — Airis mēģināja izaicināt Agnesi. Ai, ai, sievietes — vienādas tiesības jūs prasāt, bet pacelties līdzi vīrietim vēl par smagām.

Agnesei nepavisam negribējās būt mietpilsonei. Viņa jau gandrīz piekāpās, bet degvīna smaka, kas iesitās degunā, pēkšņi atgādināja Lilijas smirdīgo elpu pēc iedzeršanas Lauberta dzīvoklī, un viņu pārņēma nepārvarams riebums. Lai tad arī uzskata viņu par mietpilsoni. Ar šiem ļaudīm viņa, kā nejauši salikusies, tā arī izšķirsies, bet ar sevi būs jāpaliek kopā visu mūžu.

Kad Airis bija zaudējis pacietību turpināt pierunāšanu, viņš lika Agnesi mierā un dzēra divatā ar Emīlu, kamēr pamazām ap viņiem salasījās jaunu cilvēku bariņš no citiem galdiem. Pēc vārdiem, kādos tie viens otru sauca, Agnese pazina dzejniekus, kam bija laikrakstos iespiesti daži panti. Viņi dzēra līdzi Airim, runāja seklas asprātības, strīdējās par to, kas dzejā galvenais — forma vai saturs.

Pēkšņi visi apklusa un skatījās uz durvīm, pa kurām ienāca stalts, izskatīgs vīrietis ar žilbinoši skaistu dāmu.

— Advokāts Kramiņš un dzejnieks Krams, — viens noteica, un Agnese atcerējās lasījusi Krama dzejoļus Valda burtnīciņā. Salīdzinot ar Leona Paegles dzeju, tie likās dīvaini, un viņa brīnījās, kāpēc Valdis tos pierakstījis, jo Krams visvairāk dzejoja par Parīzes katedrāli, dievmātēm un madonnām un pēdējā rindā iesaistīja strādnieka vārdu.

— Ko tas te meklē? — kāds iejautājās.

Kreisajiem jau savas kafejnīcas nav, kur lai viņš iet, — otrs atteica.

— Un pie Svarca izskatītos pārāk buržujiski, kaut ari viņa skaistajai dāmai tur labāk piestāvētu.

— Kur viņš tādu rāvis? — cits brīnījās.

— Es zinu. Tā ir Ligita Zommere no juridiskās fakul tātcs, -L viņu pazina Airis. — Un vēl kaut ko es jums varu droši pareģot — dzejnieks Krams drīz pārnāks mūsu partijā atpakaļ. Viņš negribēs riskēt ar cietumu, lai netiktu šķirts no tādas skaistules.

Tas kreisajiem būtu jauns pliķis, — priecājās drukns, gaišmatains jauneklis rupju seju, ar brillēm melnās apmalēs, iesācējs rakstniecībā Einis Klons.

— Vēl viens re-ne-gāts! — piebalsoja Airis. — Viņi, protams, zaudēs, mums turpretim ieguvums būs gaužām niecīgs. Krama talants ir pārāk sīciņš, lai izturētu sacensību ar tādiem milžiem, kādi mums jau ir un aug.

— Labi rūkts, lauva! — iesaucās Klons. — Ho-ho-ho-ho! — viņš nez kāpēc iezviedzās, laikam domādams, ka pateicis kaut ko ļoti asprātīgu.

Agnesei uzmācās skumja garlaicība un nogurums. Viņa klusu paziņoja Emīlam, ka vēlas iet mājās.

— Kur tu skriesi? — zem galda saspiezdams Agneses roku, brīnījās Emīls. - Tagad tikai sāksies visinteresantākais. Kad Airis iesilst, tad ir ko dzirdēt.

— Man var aiziet pēdējais tramvajs, — Agnese paskaidroja.

— IIo, tramvajs iet atkal no rīta. Sliktāka gadījumā es tevi aizvedīšu taksometrā, viņš mierināja.

— Bet tas dārgi maksā.

— Nebēdā. Tagad es strādāju Centrālajā slimo kasē. Nav vairs tā kā vasarā, kad vēl nebiju partijā, Emīls plātījās.

— Es tomēr gribētu iet, Agnese lūdzās.

Emīls nepaguva atbildēt, jo ienāca jauns cilvēks melnā žaketē un gaišpelēkās biksēs, lakotam, smailām kurpēm kājās. Ieskatoties viņa sejā, Agnese atcerējās Emīla rādīto fotouzņēmumu ar noslepkavoto Sašiņu. Jā, tas bija Brunis, to liecināja arī godbijība, ar kādu Emīls, Airis un jaunie dzejnieki pietrūkās kājās un sveicināja. Brunis apstājās pie durvīm, pārlaida zālei nicīgu skatienu, pēc tam ar pirkstu pamāja Emīlam. Līkumā sameties, viņš gandrīz skriešus metās pie Bruņa, tas kaut ko klusi pateica, par ko Emīls redzami uztraucās, un tad abi aizsteidzās.

Ej uzzini, kas tur ir, Airis norīkoja Klonu. Tas izgaja un atgriezies ziņoja, ka ielās izmētātas komunistu proklamācijas.

Skaties, velni, vēl tikai pusnakts, bet viņi jau rīkojas, — kāds brīnījās.

Es jums saku, viņi ir dulni, — uztraucās Airis. — Viņi paši prasās uz cietumu. To es jums saku, jo es to zinu, pie krūtīm sizdams, viņš zvērēja.

Agnese izmantoja brīdi, kad galda biedri dzīvi pārrunāja uztraucošo notikumu, un aizmanījās uz garderobi. Krišjāņa Barona ielā viņa iekāpa tramvajā, lai pagūtu noķert pēdējo, kas iet uz Sarkandaugavu. Viņa bija jau pabraukusi garam Dzirnavu ielai, kad pēkšņi pilnā sparā ejošā tramvajā ielēca Valdis un, apspiezdams ātrā skrējiena elsas, nosēdās viņai līdzās. Vai nu tiešām ta bija, bet viņš izlikās Agnesi nepazinis, nopirka biļeti un sēdēja mierīgs un vienaldzīgs.

— Tad tik tālu gan jau, vairs pat nepazīst! lūpas savilkusi, Agnese domās pārmeta Valdim un nolēma pirmā viņu neuzrunāt.

Tikpat dīvaini, ka iekļuvis tramvajā, Valdis 13. janvāra ielā pret Iekšrīgas šaurajām ieliņām no tā izlēca. Dau-gavmalā pie nākošās piestātnes strauji nobremzēja automašīna un vagonā ieskrēja divi vīri, vērīgām vanagu acīm pārskaitīja nedaudzos braucējus un klusu kaut ko pajautāja kasierim.

Neesmu redzējis, paraudams signālzvanu, tas vienaldzīgi atrūca, un svešie ātri izkāpa.

Nojauta Agnesei pateica, ka Valdim draud kādas briesmas. Un pirmo reizi viņa aptvēra, cik nopietna ir tā cīņa, kurai viņš nodevies. Dziļā cieņā pret Valdi viņa nokaunējās par savu sīkumaino gražošanos un deva sev solījumu pacelties pāri šaurajai patmīlībai.

Draugs lai dārgāks par visu. Draudzība lai ir svētākais vārds! viņa čukstēja, izkāpdama gaidīt savu tramvaju.

tr>

Draudzība! Agnese tik ilgi bija atkārtojusi šo vardu, kamēr tas viņai saka likties zaigojam pār dzīvi kā mirdzošs varavīksnes loks. Viņa varētu atteikties no visa, kas cilvēkam dažkārt šķiet visdārgākais, - no mīlas, lai tikai paturētu Valda draudzību. Iedomājoties, ka turpmāk būtu jāpaliek vienai, bez Valda skaidrajiem spriedumiem, bez Valda gaišā skata par viņai neizprotamajām dzīves gailam, par maldu mācībām, ko profesori kā zirnekļi tin ap jaunatni kā viņa izlobīs patiesību, kā saglabās dzīvotgribu un rosmi meklēt kodolu izplūdušajā pieredzējumu jūkli.

Valdi, labais draugs, vai tu varēsi piedot manu muļķīgo izturēšanos? viņa lūdzās sevī un dziļi kaunējās par sevi. Kaut kāda vienaldzīga paziņas dēļ viņa bija aizdzinusi Valdi, neglīti aizraidījusi, ko viņš nekad nebūtu darījis. Vienmēr grūtākajās stundās Valdis bija viņu balstījis, viņas dēļ atteicies pat no draugu sabiedrības, neprasīdams, vai viņa nemīl kādu citu.

Ka izlabot aplamību, un vai vispār to var izlabot? Izstāstīt visu atklāti Valdim, arī par savu greizsirdību nē, to viņa nespēs, un, ja piespiedīs sevi būt pilnīgi valsirdī-gai, vai viņu draudzībā tas neiesitīs nesaliedējamu plaisu? Valdim būs viņas žēl, un līdz ar to viņu attiecības zaudēs to radniecības vienkāršību, ar kādu viņi bija satikušies un šķīrušies.

Bet Valdi vajag satikt. Viņa aizies un pateiks: — Esmu uzvedusies muļķīgi, biju apmulsusi un pati nesapratu, ko sarunāju un izdarīju. Ja vari, aizmirsti vakardienu, un būsim draugi. — Tā vai tamlīdzīgi viņa pateiks, Valdis pasmaidīs savu mazliet zobgalīgo, bet labsirdīgo smaidu, un viņa atkal drīkstēs viņam skatīties acīs, vismaz domāt kā par tuvu un draudzīgu cilvēku. Vismaz tik daudz.

— Ak, draudzība ir vienīgais svētums, tā ir retāka un dārgāka par mīlu, jo mīla ir mānīga un nepastāvīga, iegalvoja Agnese un noslaucīja asaras.

Vairākas dienas viņa bija mocījusies, taustīdama ceļu atpakaļ uz Valda draudzību. Mēģinājusi aizrakstīt vēstuli, bet rakstītie vārdi likās sausi un neīsti, un tāpēc viņa to saplēsa sīkos gabaliņos. Bet šodien jau ceturtdiena, un sestdien sākas ziemas brīvlaiks, kad viņai jābrauc. uz mājām. Šodien vai nekad — ja neaizies uz Katrīnas ielu šodien, pēc mēneša, kad atgriezīsies, konflikts būs ieildzis un runās svešums.

Grūtais gājiens, šaubu un cerību caurvīts, nobeidzās neveiksmīgi. Valdis nebija mājās. Vecmāmuļa saņēma Agnesi, laipni bārdama, ka viņa tik ilgi nav atrādījusies.

— Vai mēs kādi svešinieki, ka tu nevari attecēt biežāk? — viņa rājās, apsēdinādama Agnesi sev līdzās. — Es jau nesaku, ka tev pie Valda janak, bet mēs gan arī esam draudzenes, — šķelmīgi no sāniem uzlūkodama Agnesi, viņa jokoja.

Vai Valdis nav mājās? — Agnese nepacietīgi iejautājas.

— Ak jus jaunie! Un es domāju, ka tu pie manis nākusi! — vecmāmuļa iesmējās. — Nav mājās, aizbrauca uz laukiem. Aizvakar atlaida no darba, — viņa nopietni pastāstīja.

— Ko?

— Atlaida Valdi. Neesot uzticams.

— Bet kā tad jūs tagad iztiksiet? Agnese uztraucās.

Kā putni ziemā iztiek? — vecmāmuļa atjautāja.

— Strādnieka cilvēkam katru dienu jābūt gatavam pakārt zobus vadzī un sajozt vēderu ciešāk. Labi, ka vēl tā, ka neielika cietumā. Izbļaustījās uz mani un aizgāja. Valdis nemaz nebija mājās.

Uz kurieni Valdis aizbrauca? — Agnesei gribējās

zināt.

— Tev es pastāstīšu, varbūt pati satiksi uz tavu pusi aizbrauca, pie tēvamāsas, — vecmāmuļa pačukstēja, it kā te kāds varētu noklausīties. — Ja satiksi, pastāsti, ka dzīvokli izkratīja, bet viss kārtībā.

Agnese nojauta sakaru starp Bruņa un Emīla uztraukumu par ielās izkaisītajām lapiņām un Valda dīvaino braucienu tramvajā, atlaišanu no darba un dzīvokļa izkratīšanu. Neko noteiktu viņa nevarēja sasaistīt, bet likās, ka starp ienaidniekiem, kas vajā Valdi, ir arī visi viņas tāvakara galda biedri un jo sevišķi Brunis ar dzelžainajām, nicīgajām acīm.

Parunājusies ar vecmāmuļu, Agnese cēlās un gāja. Kāda pelēka un tukša tagad likās Rīga. Vai tāpēc, ka Valdis vairs nestaigāja pa šīm ielām, tās likās garlaicīgas, nācēju sejas vienmuļas, jo nebija cerības starp tām ieraudzīt kādu enerģisku seju dzīvām, vērīgām acīm, spītīgi sakniebtām lūpām, ar stūraino, enerģisko zodu. Nekad Agnese nebija varējusi uzburt savu acu priekšā Valdi tik dzīvu kā šovakar. Visu, visu viņa atcerējās, pat mazāko sīkumu apģērbā, kam nekad nebija pievērsusi uzmanību. Viņa slaidajam augumam tik labi piestāvēja melnais rupjas vadmalas mētelis, šūts šineļveidīgi, apnēsāts līdz nodilumam un vietām vecmāmuļas meistarīgi salāpīts. Kuplos, pakausī īsi apcirptos matus arvien, arī ziemā, pievaldīja padzili uz pieres uzvilktā pelēkā žokejcepure, kurā Valdis izskatījās tā, it kā gribētu jokot. Pat lielie, smagie, papēžos ar dzelžiem apkaltie tanku zābaki saskanēja ar viņa soļiem, stingriem un noteiktiem.

Vai arī viņa atceras Valdi mājās, bez mēteļa un cepures. Viņš staigā tumšā svārkā ar augstu apkakli un izskatās pēc skolnieka. Mati reizēm neklausīgi slīd uz pieres, bet viņš tos atglauž bez daudziem jauniešiem parastās dzejiskās galvas atmešanas, kādreiz, it kā noskaities, pieskrien pie krāna, samērcē ķemmīti un izvelk caur matiem.

Ir labi, ka sākas brīvlaiks. Un Valdis būs tur, tuvumā.

7.57

Varbūt viņa to nesatiks, bet labi būs vismaz zināt, ka viņš nav tālu, viņam nedraud briesmas, viņš nesatiekas ar . . .

«Draudzība, draudzība ir svētākais vārds,» Agnese pārtrauca savu domu un nogriezās uz augstskolu. Jānoklausās vēl pēdējās šī pusgada lekci jas.

Profesors Maurs ievadīja jaunu nodaļu savā kursa. Viņš iedomājies to uzsākt pirms brīvlaika, lai studenti, mājās aizbraukuši, varētu labi pārdomāt. Tā būšot nodaļa par tikumisko vērtību filozofiju. Atsaukdamies uz Sēleru un Hartmani, viņš pasludināja, ka tikumiskās vērtības pastāv neatkarīgi no cilvēku vērtējuma, tā sakot, objektīvi, un tās esot pašvērtības, neatkarīgas no reālās dzīves. Ņemot vērā šos atzinumus, kļūstot redzams, ka attiecības starp materiālo vērtību ētiku un reliģiju esot daudz ciešākas nekā Kauta ētikā. Un gluži dabīgi. Vērtības jēdziens neesot izprotams bez vērtētāja, bet dzīvē cilvēki bieži vien nemākot novērtēt tās klusās, skaistās dvēseles, kas protot tikai dot un dot un kalpot, neprasot un nesaņemot pretim neko. Cilvēki tādu nenovērtējot, pats viņš nedrīkstot sevi novērtēt, jo, tiklīdz viņš apzinoties, cik labs un daiļš ir, tā jāsākot šaubīties, vai īstā cēluma vietā viņu nevadot iedomība, tieksme dižoties. Vērtētājs varot būt tikai apzinīga būtne, un te nu mēs nonākot pavisam tuvu dieva idejai, dievam kā vērtētājam, kas saredz katrā cilvēkā to. ko līdzcilvēki nesaskata.

Maurs citēja Vindelbandu un Hartmani, kas skaidri izcēluši domu, ka cilvēks nav morālo vērtību radītājs un noteicējs. Sīs vērtības mums dotas gatavas. Tātad atkal mēs nonākot pie morālisko vērtību radītāja, devēja idejas pie dieva idejas, jo šādu pāri cilvēku patvaļai, nepilnībai un iznīcībai stāvošu vērtību devējam pašam jā-būt mūžīgam un dievišķam. Hartmanis gan mēģinot nostādīt ētiku un reliģiju neizlīdzināmā pretrunā, jo katra īsta reliģija īstās vērtības meklējot viņpasaulē, nevis šinī dzīvē. Bet Hartmanis neesot īsti izpratis dieva vēlēšanos, un proti cilvēkiem jābūt labiem, godīgiem, lēnprātīgiem jau šinī dzīvē un bez speciālas katrreizejas dieva pavēles, jo nevarot zināt, kurā līdzcilvēkā katrreiz iemājojis pats dievs.

Reliģiskais cilvēks dziļi izjūtot vienību starp reliģiju un ētiku, bet nereliģiskais cilvēks, kas to neizjūtot, nepārdzīvojot. neesot kompetents par to spriest, jo neesot spējīgs to izprast. Reliģiskā pārdzīvojumā cilvēks manot sevī ko lielāku nekā viņš pats, viņš arī jūtot, ka pats šis pārdzīvojums ir balva, un tad viņš jūtoties bagāts ar mazumiņu. jūtoties laimīgs rūpēs un spaidos.

Tad. redz, pie kā noveda, — Agnese nodomāja.

Tādiem ka Ernas vecākiem, kā Valdim un vecmāmuļai vajadzētu tikai reliģiska pārdzīvojuma, lai viņi justos laimīgi bez darba un maizes.

Tālāk profesors aprunājās ar studentiem par brīvdienām, kuras taču viņi kaut ko ari palasīšot. Viņš sirsnīgi ieteicot katram izlasīt Annas Brigaderes rakstus, kas lasītājus ar mākslas līdzekļiem ievadot reliģiska pārdzīvojuma, jo, ka viņa pati sakot: «...patiesība, visu apstarošu, ir skaistums; skaistums dzeja; bet dzejas mirdzošs kalngals — reliģija». Ar to viņš novēlot laimīgus Ziemsvētkus, kuros studenti lai rādot lauku ļaudīm priekšzīmi, aiziedami uz savu dzimtenes dievnamu, piedalīdamies mazāko brāļu un māsu eglītes dedzināšanā, vai, kam tādu neesot, lai kopa ar tēvu un māti nodziedot Ziemsvētku dziesmu, tā radot Kristus piedzimšanas brīnuma reliģisko pārdzīvojumu savās sirdīs.

Tad tas nu gan ir muldoņa. — Agnese noskaitusies izgāja no auditorijas, un viņai bija jādomā, kas tie varētu būt par studentiem, kam patiktu skaitīt Ziemsvētku sprediķus un nodoties reliģiskiem pārdzīvojumiem. Varbūt ta kalsna, briļļainā meiča, kas dievinošām acīm skatās Maurā? Vai Maurs arī korporeļus mudina uz šādiem reliģiskiem pārdzīvojumiem? Liekas gan, ka viņam pārāk labi vajadzētu tos pazīt, lai saprastu, ka ne tāds Lauberts. ne Oļģerts Būris kāda dieva priekšā uz ceļiem nerāpos un savus riebīgos darbus un domas tam neizstāstīs. Tātad ne savus gara dēlus viņš mudina dot un dot, kalpot un pretim neņemt neko, justies laimīgiem rūpēs un spaidos.

Agnese nepaguva savu domu izdomāt līdz galam, jo kāds viņu strauji satvēra aiz rokas un nelaida vairs vaļā. Tā bija Erna, priekā starojoša par satikšanos, par brīvlaiku, kurā nolēmusi katru vaļas stundu nogulēt, jo no kurjeriskās skraidīšanas atkal jūtot sānā bakstām sāpi.

To visu viņa izstāstīja vienā garā teikumā, pēc tam iejautājās, vai Agnese braukšot jau rīt, un nožēloja, ka nevarot aizbraukt viņai līdzi, kā reiz aicināta.

Bet Agnese šo nožēlu saprata tā, ka Erna tikai tāpēc labprāt brauktu viņai līdzi, lai satiktu Valdi.

— Varbūt aizvest kādam no tevis vismaz sveicienu? — viņa zīmīgi uzsvēra.

— Piemēram, kam tad? — Erna iesmējās.

— Nu, piemēram, Valdim Cīrulim.

— Kas tas par slavenību jūsu pusē? Kāds donžuāns vai aizsargu priekšnieks?

Agnese izbrīnījusies apstājās.

— Nē, tas ir tavs Valdis Cīrulis, - viņa ar gandarījumu atcirta.

— Mans? Ka tad viņš varēja mans kļūt, ja es viņu pat redzējusi neesmu? — Erna smējās vēl skaļāk.

— Dīvaini. Zem rokas pastaigājies, bet neesi redzējusi? — Agnese uztraucās.

— Kur un kad? Vai Gaujas līčos ziedoņa naksniņā?

— Nē. Ziemas naktī Sarkandaugavas ielās, Agnese domājās Ernu samulsinājusi.

Erna saspringa un kļuva nopietna.

— Tātad redzēji mani nesen tur? — gari stiepdama vārdus, teica Erna, un Agnese manīja, ka viņai tas ļoti nepatīk.

— Zini ko, Erna klusi ierunājās. Tu nestāsti nevienam, ka esi mani vai kādu citu tur redzējusi. Apsoli ar goda vārdu.

Man nemaz nav jāsola. Neesmu nevienam stāstījusi un netaisos stāstīt. Kāpēc man jārunā par citu intīmām lietām? — mazliet aizvainoti atteica Agnese.

— Tā nav intīma lieta. Es tikai no tevis uzzināju, kā to puisi sauc. — Erna protestēja.

— Savādi. Kā tad tu varēji ar viņu tik mīlīgi pastaigāties? — Agnese neticīgi pasmīnēja.

— Kādreiz tas vajadzīgs citos nolūkos. Nu, es nevaru tev pateikt. Bet saproti... Nu, par to nevar runāt... Erna stomījās.

Ar mani tikai nevar runāt vai vispār? — cieši uzlūkodama viņu, noprasīja Agnese.

Vispār. Ne ar vienu, — Erna noslēdza sarunu.

Kādu bridi viņas, sevi ierāvušās, klusēja. Tagad Agnese sāka aptvert, ka arī Valda un Ernas gājiens ir saistīts ar to pašu cīņu, par kuru viņi bija runājuši, un viņa līdz sāpēm izjuta sevi ārpus šīs cīņas. Viņa vairs nepukojās uz draugiem, kas savu darbu slēpj, bet uz sevi, kas līdz šim tikai bijusi neapmierināta ar pasauli, kāda tā atklājās, sākot to patstāvīgi vērtēt. Saprata, ka lielajā cīņā var stāties tikai tāds, kas gatavs cīnīties, bet viņa ne vien nav to nekur parādījusi, viņā pašā vēl nav bijis iekšējas skaidrības, nav bijis nepieciešamības skaļi protestēt, un tāpēc arī draugi viņai uzticas tikai līdz zināmai robežai.

Zvans aicināja Ernu uz lekciju, bet Agnese gāja mājup. Tā viņas izšķīrās neizrunājušās, un Agnesei pat likās, ka Erna priecājas, tikusi vaļā no sarunas turpinājuma vai neveikla klusuma.

10

Vērmaņa dārzā Agneses elkoni satvēra kāda stingra roka. Izbijusies viņa paskatījās un gatavojās aizstāvēties. jo pirmajā mirklī cilvēks, kas viņu apturēja, likās svešs. Bet, kad viņš iesmējās un noprasīja: — Nepazīsti? — viņa atcerējās Uļeju un runātāju Grundoni, kas izcīnīja vārdu divkauju ar sociāldemokrātu puišiem.

Loti jauki, ka es tevi satieku, — Grundonis priecājās, nelaizdams vaļā Agneses roku. — Kurp tu iedama?

Nekur, — Agnese neveikli paskaidroja. — Vairāk lekciju man nebija, gribēju iet mājās.

- Atnāc pie mums, juristiem, — Grundonis aicināja. — Es iešu apskatīt savu profesoru. Pēc brīvdienām man eksāmens pie viņa, bet nezinu, kāds viņš izskatās.

Vai tad juristi var studēt bez lekciju klausīšanās? — Agnese izbrīnījusies jautāja.

Kā nu kurš, — Grundonis atkal smējās un, nopietns kļuvis, paskaidroja: — Mēs studējam valsti un tiesības no Marksa un Ļeņina. Korporeļi un vientiesīši pērk hektografētus konspektus no šveicara, bet tas, protams, notiek slepeni, jo profesori atraduši, ka konspektos sarakstīts vēl daudz citu muļķību bez tām, ko viņi paši sastādījuši. Bet šveicars par to tikai smejas un saka — muļķi no studēšanas gudrāki netiks, bet gudrajiem pietiek ar šiem konspektiem.

Agnese saprata, ka šie «mēs», kas studē no Marksa un Ļeņina, ir darba studenti. Viņa nevarēja ari nesajust, ka Grundonis pret viņu ir atklātāks nekā Erna, ir viņai labvēlīgs, jūtas brīvs un sirsnīgs. Un reizē viņa baidījās, ka viņš varētu tā izturēties aiz nezināšanas, tāpēc ka redzējis viņu Uļejā kopā ar Valdi, un domā, ka viņa ir «savs» cilvēks. Viņa jutās kā zagle, kuru pārpratuma dēļ notur par godīgu cilvēku, un pie tam viņa zog dārgāko, kas var būt cilvēkiem— uzticību. Bet kā lai viņa atraida šo uzticību, kuras tā alkusi un kura ir vienīgā atslēga iekļūšanai tajā pasaulē, ko viņa izjūt kā glābiņu no tukšuma un dzīves apnikuma.

— Kāpēc... kāpēc... tu studē jurisprudenci? — Agnese jautāja stomīdamās, jo nevarēja izšķirties, vai uzrunāt Grundoni ar oficiālo «jūs» vai biedrisko «tu», līdz iedrosminājās izteikt pēdējo.

— Kāpēc? Es saprotu, ko tu domā, — Grundonis pasmaidīja. — Tu domā, ka juristi ir tie lielākie blēži. Vai nav tā?

— Jā, tā es domāju, — Agnese atzinās.

— Es arī tāpat domāju, — skaļi iesmiedamies, piekrita Grundonis. — Bet par blēdi kļūt es tomēr netaisos. Par cik mēs dzīvojam buržuāziskā valstī, visa mūsu jurisprudence vēršas pret strādniecību. Tātad strādniekiem vajadzīgi savi juristi, kas tos aizstāv pret darba devēju patvarībām, kas pazīst savu pretinieku ieročus un prot kaldināt pretieročus. Vai ne tā?

— Tā gan, — Agnese priecīgi atbildēja. — Nebiju par to padomājusi.

— Valdis man stāstīja, ka tu studējot filozofiju? — Grundonis piepeši atcerējās, un Agnese nosarka. — To nu gan tev vajadzētu pie laika mest kaktā. Nepiebāzt galvu ar metafizikas gružiem. Vēlāk būs grūti dabūt ārā.

— Man pašai arī tā sāk likties, — Agnese kļuva atklāta. — Bet es nevaru izšķirties, kur palikt.

— Jā, tas jau ir grūtāks jautājums, — piekrita Grun-donis. — Par to mēs vēl parunāsim. Bet ko mēs te salstam, ieiesim augstskolā.

Agnese labprāt gāja līdzi. — Es esmu kā pieklīdis šunelis, — viņa pati sevi izsmēja, — laimīga, ka atradusi cilvēku, kas mani pieņem un pažēlo. Kad viņi no Mer-ķeļa ielas puses pa tā sauktajām «juristu durvīm» iegāja priekštelpā, šveicars patlaban palīdzēja kādam korporelim atģērbties. Melno tūka mēteli ar bebrādas apkakli viņš pakalpīgi uzkāra aiz smagajām portjerām, korporelis viņam kaut ko iespieda saujā, par ko šveicars pazemīgi klanījās. Taisni atstiepies, viņš iesprauda zobos līko pīpi un atkal stāvēja stalts un valdonīgs un ar ierastu žestu pamāja Grundonim un Agnesei, lai tie iet uz garderobi atģērbties.

— Redzi, kā te apsargā lepnos mēteļus, lai no mūsu skrandām tajos neielīstu utis, Grundonis ironizēja.

Nodevuši mēteļus, viņi kāpa augšup. Juristu koridors bija patukšs un laikam tāpēc šķita ļoti garlaicīgs. Patukša bija arī lielā auditorija, kurā viņi iegāja.

— Kā to profesoru sauc? — Agnese iejautājās.

— Man gribētos atbildēt ar pārfrāzētiem dzejnieka vārdiem: «Kāda nozīme zināt visu studentu vārdus, bet šīs universitātes profesori ir bez vārdiem,» — Grundonis jautri atbildēja. — Pēc pases viņš laikam ir Ziediņš, bet pēc savas mācības viņš varētu būt Šilde, Maurs vai Audre, lielas atšķirības nebūs.

Auditorijā salasījās kādi desmit studenti. Līdz ar zvanu aizelsies un pietvīcis iesteidzās Oļģerts Pūris un nosēdās pirmajā solā.

Profesora maigais uzvārds bija pilnīgs pretstats viņa izskatam. Melnā advokāta frakā tērptais augums uz priekšu saliecies, stāvā, iestīvinātā apkaklīte ar atliektiem stūriem it kā palīdzēja stūrainajai galvai noturēties taisni. No pieres nozudušie, bet ap deniņiem un ausīm apcirptie mati likās sapulcējušies vairāk pakauša daļā. Zeltā ierāmētais degunkniebis paslaido degunu savilcis tasnā līnijā kā pieres turpinājumu un slēpa aukstas, cietsirdīgas acis. Ūsas, apcirptas trīsstūrī, noslēdzās pie lūpu kaktiņiem, no kuriem uz leju stiepās dziļas rievas. To visu Agnese paguva novērot, kamēr profesors uzkāpa augstā, melnā katedrā, apsēdās tajā tā, ka palika redzama tikai viņa grumbainā piere, un, pašķirstījis līdzpaņemto nodzeltējušu papīru žūksni, ar tuvredzīgajām acīm sameklēja rindiņu, no kuras monotonā balsī sāka lasīt tālāk kriminālpsiholoģi-jas kursu.

Pabraucījis pieri ar garo, kaulaino plaukstu, viņš kādu laiku lasīja lēni un apdomīgi, bet tālāk reizēm nervozi paaugstināja balsi un paraustīja uzacis, it kā iesvildams niknumā pret iedomātiem pretiniekiem, kuri varētu būt arī te, divdesmit devītajā auditorijā. Balss pacēluma brīžos pa auditoriju kā pa tukšu baznīcu skraidīja atbalsis.

Profesors lasīja pūļa psiholoģiju, paskaidrodams, ka tā esot visu noziedzību pirmavots. Sociālisti un dažkārt arī demokrāti mēdzot šim pūlim glaimot, godinādami to par tautu, jo republikā melnajam pūlim dots rokās tāds ass ierocis kā balsošanas biļeteni. Kādus noziegumus varot izdarīt pūlis, rādot Krievijas piemērs, kur šī tā dēvētā tauta — pēdējo vārdu profesors izrunāja, nicinoši mēdīdams — gāzusi likumīgo valdnieku un pārņēmusi varu savās rokās. Visur, kur kūdītājiem izdodoties sacelt pūli darbībai, tam rodoties sava psihe, kas izpaužoties kā ārdošs spēks un tiecoties sagraut civilizāciju. Visas revolūcijas esot tikai pūļa psihozes rezultāti. Lai gleznaināk pierādītu savu apgalvojumu, viņš piecēlās kājās un gribēja, papīros neskatīdamies, attēlot ainu no lielās franču revolūcijas, sevišķi karaļa Ludviķa sešpadsmitā giljotinēšanu, bet sapinās faktos un, atkal apsēdies, apmierinājās ar nolasīšanu. Kad karalim galva bija noripojusi, profesors pēkšņi pārsviedās atpakaļ uz Februāra un Oktobra revolūciju Krievijā. Viņš pats savām acīm esot redzējis komunistu sakūdītā pūļa noziedzīgo darbību. Tieši lekcijas laikā komunistiskie studenti viņu svilpdami iznesuši no auditorijas ar visu katedru. — Ko nozīmē revolūcija? — profesors jautāja un, katru vārdu nodalīdams un uzsvērdams, paskaidroja, ka tā nozīmējot dievišķajā apziņā veidoto likumu sagrāvi, privātīpašuma svētuma kājām mīdīšanu, sabiedrības vērtīgāko slāņu atgrūšanu no viņu likumīgajām vietām.

Izgāzis dusmas uz revolūcijām jeb noteicis pūļa psihozes diagnozi, profesors sāka ieteikt līdzekļus tās ārstēšanai un kā vienīgās zāles zināja nosaukt valdnieku ar stipru roku. Nikolajs un Kerenskis, diemžēl, bijuši pārāk mīksti, un tāpēc varējis notikt lielākais noziegums vēsturē. — Tā ir kriminālproblēma, kas satrauc visu civilizēto pasauli! — profesors iekliedzās, un atbalsis viņu izmēdīja. — Šo lietu vēl neviens bez manis nav pacēlis kā kriminālproblēmu, visi par to runā tikai kā par politisku problēmu, — viņš žēlojās un, lai pierādītu sava apgalvojuma pareizību, atsaucās uz diviem «franču tiesību filozofiem» — Monteskjē un Gustavu Lebonu, kuri uzsverot sabiedrības augstākā slāņa vēsturiskās misijas lomu. Viņš savos eksāmenos prasīšot, lai katrs students būtu izlasījis Lebona grāmatu par pūļa psiholoģiju. Tāpat viņš prasīšot, lai katrs students būtu iepazinies ar Makiavelli darbiem, jo šim filozofam piederot klasiskais izteiciens, ka valdniekam jābūt stipram kā lauvam un viltīgam kā lapsai. Ar to noslēdzās lekcijas pirmā stunda.

Nu, dzirdēji, ko nolēja profesors? Pat viduslaikus mēģina atsaukt atpakaļ, — Grundonis pieceldamies jautāja Agnesei. Viņa neatbildēja, bet noliekusies likās meklējam kādu nokritušu lietu, kaut gan nekas viņai nebija pazudis. Viņa tikai gaidīja, lai Oļģerts pirmais izietu no auditorijas. Varbūt viņš pats prastos starpbrīdī nerādīties viņai acīs. Bet Oļģerts rakņājās pa portfeli un diez vai būtu cēlies no savas vietas, ja viņam neuzsmaidījusi skaista studente — ak, Agnese taču viņu pazina — Ligita Zommere. Oļģerts acumirklī pārmainījās. Gausā tūļība pazuda, sejai, ko viņš pagrieza uz ejas pusi, pārvilkās korporeļiem raksturīgais glumais smaids. ķermenis kļuva sasprindzināts. Strauji pietrūcies kājās, viņš palocījās pret Ligitu, maigi satvēra viņas pasniegto roku un reizē ar viņu izgāja no auditorijas.

Tagad arī Agnese likās atradusi meklēto un sekoja Grundonim. Gaitenī viņi atdūrās uz studentu pulciņu, kas bija sastājušies ap profesoru Ziediņu.

— Profesora kungs, atļaujiet man semināra darbu rakstīt par Lebona teoriju! — Agnese dzirdēja Ligitu iesaucamies. — Man būtu vēl ļoti interesanti salīdzināt teoriju ar praksi, jo man ir daudz izdevību sava tēva mājās novērot strādnieku psiholoģiju.

Profesors starodams palocījās pret Ligitu.

— Bet, lūdzu, lūdzu, jaunkundz! — pavisam maigā balsī viņš šļupstēja.

— Lauva un lapsa pārvēršas par ēzeli! — Grundonis, smieklus valdīdams, pačukstēja Agnesei.

— Iesim, — viņš teica, — otru stundu noziedot nebūtu vērts. Paiesimies līdz tautsaimniekiem, man tur vajag kādu satikt.

Tautsaimniecības nodaļa mitinājās tā paša garā koridora otrā galā. Pie kādām durvīm un turpat ap palodzi klusi, uz pirkstgaliem kustējās bariņš studentu. Daži ar acīm cītīgi urbās piezīmju kladēs, citi nervozi staigāja — pāris soļu uz priekšu, straujš pagrieziens un atkal pāris soļu atpakaļ. Kāds puisis apaļu, jautru seju bija piebāzis ausi pie atslēgas cauruma un, acis mirkšķinādams, centās uztvert nodaļas vadītāja docenta Rumpes kabinetā notiekošā eksāmena jautājumus un atbildes.

Piepeši viņš, rokas vicinādams un galvu purinādams, atlēca no durvīm.

— Vai, vai, vai! — viņš dvesa. — Ko tā Daugule sarunāja!

Tūlīt arī durvis atvērās un no docenta kabineta piesarkusi iznāca jauna meiča. Viņu apstāja gaidītāji un nepacietīgi izjautāja:

Noliki?

— Cik ierakstīja?

— Kāds viņam garastāvoklis?

— Daugulīt, nu runā!

Bet Daugule nespēja tik ātri attapties. Kabineta durvis pēkšņi atsprāga vaļā, un tajās parādījās pats docents, drukns, apaļu, gludi noskūtu, spīdīgu galvu. Ass, ironisks smaids vēl pušķoja viņa sakniebtās lūpas, acis zem spurainajām uzacīm spīdēja auksti kā notrīts metāls. Docents gribēja, studentus neuzskatīdams, aiziet tiem garām, bet viņam priekšā nostājās kāds švītīgi ģērbies puisis ar Selonijas lentu pār krūtīm.

— Docenta kungs, es pie jums, — droši, pār visu seju smaidīdams, viņš paziņoja, un, viņu ieraugot, docenta ironija iztvaikoja, platajai sejai pārvilkās laipna familja-ritāte. Uzsitis korporelim uz pleca, docents zem rokas ieveda viņu savā kabinetā.

— Izkritu ... — beidzot Daugule paziņoja.

— Ko viņš prasīja? — vairāki reizē jautāja.

— Man prasīja, kas ir kapitāls.

— Un ko tu atbildēji?

— Es teicu, ka kapitāls ir vērtība, kas rada virsvērtību.

Tā taču tu stāstīji savā referātā, — viņa pārmetoši pagriezās pret jautro, platsejaino puisi.

— Bet es arī teicu, ka tā ir Marksa definīcija, — puisis

taisnojās.

— To es biju aizmirsusi. Un, kā nu es tā pateicu, Rumpe atsvieda manu grāmatiņu pāri galdam un sāka ņirgāties, lai es braucot ar tādām gudrībām uz Pado-miju, — žēlojās Daugule.

Studenti steidzīgi sāka šķirstīt piezīmes, meklēdami docenta paša definīciju par kapitālu, it kā viņš tikai to varētu prasīt.

Grundonis bija ieraudzījis savu paziņu — slaidu, pašaustos svārkos ģērbušos puisi ar atklātu seju, pelēkām, patiesām acīm, kuras visos raudzījās tieši, neslēpdamās un nomaskēdamās. Agnesei viņš īsi paspieda roku, savu vārdu tomēr nenosaukdams, bet, sarunājoties ar Grun-doni, izturējās pret Agnesi tā, it kā arī viņi būtu pazīstami.

Pārrunāja par šīvakara darba studentu sanāksmi.

— Tu padomā, vai nav aizmirsies kādam pateikt, lai atnāk agrāk, — Grundonis atgādināja biedram. — Leons Paegle tomēr atnākšot pie mums. Es uziešu pie arhitektiem pateikt Kārlim. Tu tikai pasteidzies līdz tam laikam nolikt savu eksāmenu.

— Bet paklausies, — viņš vēl atgriezās atpakaļ, — kur tavi tautsaimnieki sākuši ar Marksa formulām ierasties eksāmenos?

— Socdemu studentu flirtēšana ar marksismu, — otrs atmeta ar roku. — Atceries, viņiem reiz bija referāts par darbu un kapitālu, un tas puisis tur, — viņš pamāja uz drukno, kas nupat bija taisnojies, — nolasīja dažādu ekonomistu izteicienus. Daugulei smadzenēs ieķēries tieši šis, un to nu viņa izgrūdusi Rumpem, pati nezinādama, ko runā.

— Jā, viņai izbira pērles melnā kuiļa silē, — Grundonis nosmējās un, ar mājienu aicinādams Agnesi sekot, atstāja tautsaimniekus.

Viņi uzkāpa vienu stāvu augstāk un lasīja uz atvērtajām durvīm paziņojumu, ka te atklāta Rīgas izbūves izstāde. Koridorā, rokas uz muguras salicis, kā gaidīdams kaut ko, pastaigājās apaļš, mīksts korporelis.

— Apskati labi šo tipu, — Grundonis teica Agnesei. — Tas ir Oga, nupat izkūņojies par paša dekāna asistentu. Studentu padomes vēlēšanās viņš kopā ar citiem korporeļiem uzbruka Rogulim — tam, ar ko mēs nupat runājamies. Labi, ka mums ir tāds augumā padevies biedrs kā Liepa. Tas kā pastiepa roku, tā memmes dēliņi aizlidoja augšpēdus.

Meklēto Kārli viņi atrada rasētavā un izsauca ārā. Tas pameta skatienu uz staigātāju un ieveda Grundoni un Agnesi izstādē.

— Ko tas Oga tik centīgi staigā? — Grundonis jautāja Kārlim.

— Aizvakar te bija atrastas komunistu proklamācijas, un nu viņš brīvprātīgi uzņēmies sarga pienākumus. Okšķerējas kā špiks, gandrīz vai kabatas izčamda, — pastāstīja Kārlis.

Kamēr Grundonis paklusu sarunājās ar Kārli, Agnese apskatīja izstādītos zīmējumus un maketus. Tie bija privātuzņēmēju projektētie peļņas nami pilsētas centrā ar sešu un astoņu istabu dzīvokļiem, ar plašām kāpnēm un liftiem, ar centrālām apkurēm, grezniem kamīniem, augšup un lejup šļācošām dušām, teiksmainu apgaismošanas ierīci, ar gāzes plītīm un elektriskām krāsniņām. Un katram dzīvoklim — kā suņu būdiņa — dažas pēdas gara un dažas plata — kalpones istabiņa ar ieeju no virtuves.

Agnese iedomājās Nordeķu sašķiebušās mājeles, Ernas nabadzīgo vienistabas dzīvoklīti, kur virtuve pat ar sienu nebija atdalīta no istabas, visi garaiņi un dūmi caur bērnu plaušām jāizvēdina. Ne jau tādiem ļaudīm cels šīs greznās mājas uz asfaltētām ielām. Drīz vien avīzēs parādīsies sludinājumi: «Apstādījumu rajonā jaunā namā bezbērnu pāriem izdodami lieli, saulaini dzīvokļi ar visām ērtībām.»

Pie katra projekta atzīmēts plāna autora un būvuzņēmēja vārds. Atkārtojās gandrīz vieni un tie paši vārdi — būvuzņēmējs Neiburgs, arhitekts Salduksnis — fakultātes dekāns vai dekāna asistents arhitekts Oga — tas pats, kas uzmanīja koridoru. Nupat viņš ienāca izstādē un, it kā maketus aplūkodams, grozījās Grundoņa un Kārļa tuvumā.

Jā, brīnišķīgus namus Rīgas strādnieki sev uzcels,— Agnese dzirdēja Grundoni skaļi nosakām un, viņā paskatījusies, redzēja to mājam viņai ar acīm uz durvīm.

Koridorā viņi sastapās un steidzās pa kāpnēm lejā. Tikai uz ielas Grundonis atsāka sarunu.

— Tagad es pateikšu, kāpēc tā nopriecājos, tevi saticis. Tu droši vien satiksi Valdi. Man būtu lūgums aiznest viņam kādu ziņu, — viņš griezās pie Agneses.

Pirmajā mirklī Agnese apjuka. Vecmāmuļa bija viņai par Valda aizbraukšanu pastāstījusi kā noslēpumu, vismaz tā viņa bija sapratusi. Vai tagad viņa drīkstēja to izpaust Grundonim?

Un tomēr viņa nevarēja citādi kā uz uzticību atbildēt ar daļēju atklātību un teica:

Valdis nav Rīgā. Viņš atlaists no darba.

— Ko tu saki? — Grundonis iesaucās un apstājās.

— Tad tāpēc es viņu vairs nesatieku.

Viņš klusēja labu brīdi, it kā risinādams smagu domu, un nobeidza to pusbalsī:

— Bet kā tad viņš tā — aizbrauc un nepasaka?

— Viņa mājās pēc aizbraukšanas izdarīta kratīšana, — Agnesei gribējās attaisnot Valdi.

— Ak tā tās lietas! — Grundonis īsi nosvilpa. — Labi, ka es to zinu.

— Tagad vēl tāds jautājums, — dārzā ieejot, viņš apturēja Agnesi, — vai tu nevarētu viņam kaut kā nogādāt vienu ziņu?

— Es varu, — Agnese steidzīgi atbildēja, iekaisdama priekā ir par to, ka varēs būt noderīga, bet vēl vairāk par to, ka būs iemesls uzmeklēt Valdi.

Tad viss kārtībā, — Grundonis noslēdza šo sarunu.

— Tu taču atnāksi šovakar pie mums? — viņš pēkšņi iejautājās, bet tā, it kā tā būtu pašsaprotama lieta, ka Agnese drīkst nākt, un viņš tikai baidās, vai viņa varēs tikt.

17

Norunātajā vietā — Vērmaņa dārzā pret preses karaļa Benjamiņa pili — Agnese ieradās piecpadsmit minūtes par agru. Bet viņa tā bija baidījusies nokavēt kaut vienu sekundi, it kā Grundonis to varētu izmantot par iemeslu negaidīt viņu.

Nepatīkami daudz ļaužu šovakar pulcējās Krišjāņa Barona ielā un dārzā. Tieši pulcējās, jo Agnese vēroja daudzas sejas pazūdam un atkal parādāmies. Sevišķi viņa iegaumēja divus staigātājus — vienu slaidu, melnā mētelī, katliņu galvā, otru īsu un druknu, pelēkā puskažociņā ar ķengura apkakli. Šie divi šaudījās ātrāk par citiem, reizēm izrāva no kabatām bloknotus un kaut ko steidzīgi atzīmēja, apmainījās īsām piezīmēm, aizslīdēja katrs uz savu pusi, tad atkal satikās un soļoja kopā.

— Es lieku pusstopu galdā, ja resnais atkal nebūs prezidents, — paklusu apgalvoja slaidais.

— Bet es tev izmaksāšu Alhambrā, ja kabinetu nesastādīs advokāts Prikšis, — zvērēja druknais, un abi iejuka pūlī.

Agnese baidījās, ka Grundonis varētu viņu ļaužu drūzmā neatrast, un nostājās ielas malā. Laternas spocīgi šūpojās vējā, mezdamas spilgtus gaismas kūļus uz leju un sabiezinādamas tumsu virs sevis. Sāka krist retas sniega pārslas, sausas un izkristalizējušās šķautnainās zvaigznītēs. Brīnišķīgi skaisti tās virpuļoja vējā, un sevišķi straujas un kustīgas izskatījās tās, kas bija iekļuvušas laternas staru strūklās.

Jūsmodama par gaismas un sniegpārslu rotaļu, Agnese bija aizmirsusies un satrūkās no spēcīga auto brēciena. Melns limuzīns, pie stūra skaļi taurēdams, iegriezās no Elizabetes ielas Krišjāņa Barona ielā.

— Redzi, šveicars jau rauj zvanu, lai kalpi skrien kopā, — piezīmēja kāda vienkārši ģērbusies sieviete, un tajā mirklī visos savrupmājas logos iedegās spožas ugunis. Auto piebremzēja, vēl krietni ietaurējās, tad pret Parka ielu apgriezās un lēnām pieslīdēja pie parādes durvīm. Zibenīgi veikli šoferis izlēca no mašīnas, apskrēja tai apkārt, jau pa gabaliņu klanīdamies, atrāva durtiņas labajā pusē un palika tā sastindzis, kā vidū pārlūzis, kamēr no auto izkāpa sudrablapsās un strausu spalvās tērpta sieviete. Vienu mirkli Agnesei likās, ka pāri ielai pārveļas smaržu vilnis, brīnišķīgu, atturīgu smaržu gaistošs plūdums.

Emīlija pārrodas no friziera, — pūlī kāds noteica, un visi zināja, ka runā par lielākās privātās avīzes izdevēju, kaut arī neviens varbūt nepazina viņu personīgi un nebija pat redzējuši.

Emīlija cēli uzkāpa nedaudzos pakāpienus un pazuda šveicara atrautajās durvīs. Šoferis nospļāvās, bet tad, laikam apķēries, ka šo viņa darbību varētu iztulkot un atstāstīt kundzei tā, kā tā bija domāta, izrāva mutautiņu un, paklepojis tajā, nevērīgi nospļāvās uz ielas. Viņš vēl laikā paspēja iestūrēt mašīnu garažā, jo tūlīt pie tām pašām durvīm pieturēja cits, pelēks limuzīns un no tā izrausās drukns, neliels vīrelis melnā mētelī un melnu, slaidu cilindru galvā, it kā ar to gribētu pastiept savu figūru garāku. Un atkal pūlī atradās pazinēji, kas nosauca advokāta Prikša vārdu. Agnesei blakus satikās pirmīt ievērotie tipi. Rešķītis pasita slaidajam knipi zem deguna: — Nu, ko es teicu? Vai es neteicu, ka Prikšis sastādīs valdību? — viņš smalkā balstiņā burzguļoja.

Kā viņu izsmiedama, no Elizabetes ielas puses strauji padrāzās garām liela automašīna, slaidi apgriezās un apstājās turpat, kur divas iepriekšējās. Nepaspēja vēl atbraucēji izkāpt, kad no nama izsteidzās pats policijas prefekts — to nu pazina pat Agnese pēc raksturīgās, avīžu klišejās bieži redzētās bārdas. Prefekts nebija viens, viņam sekoja adjutanti, no nama nišām piesteidzās kārtībnieki un virzīja gājējus pāri ielai uz dārza pusi. Tramvaji zvanīja, ormaņi klaigāja, daži gājēji noteikti atteicās pāriet ielu un strīdējās ar policistiem, kas zīmīgi cilāja gumijas nūjiņas, par kurām Agnese bija lasījusi avīzēs kā par vērtīgu un iedarbīgu, īsti vakareiropeisku pūļa nomierināšanas līdzekli.

— He-he, iesim uz Alhambru! — iesaucās slaidais melnais. — Tu paskaties, kungs Ulmanis visā savā godībā. Es sen saku, ka tavai avīzei ir nāves smaka — jūs visu uzzināt tikai pēc tam, kad noticis.

No mašīnas jau bija izkāpuši divi dūšīgi kungi melniem katliņiem galvās, un nupat kļuva redzams trešais — arī melnā mētelī ar neiztrūkstošo balto šalli, tikai katliņa vietā lielo, stūraino galvu ar sarkano seju klāja pelēka platmale.

— Budžu partija arī klāt!

— Ulmanis atkal pie valdības pīrāga dalīšanas! — pūlī noskanēja saucieni.

Ulmanis, bez šaubām, šos vārdus pāri ielai nedzirdēja, bet, it kā nojautis, ko ļaudis par viņu varētu runāt, gandrīz skriešus pazuda durvīs, ko šveicars turēja atvērtas, tiklīdz bija piebraucis limuzīns. Prefekts nepaguva nodot Ulmanim godu, viņš pacēla roku pie cepures tikai tad, kad garām pagāja abi dūšīgie katliņos.

Laikam iekšēji ciezdams par mazo neveiksmi un domādams, ka ar to kļuvis smieklīgs visu tuvumā esošo acīs, prefekts pamāja saviem gariem uz cilvēku pūli dārza malā. Veikliem soļiem policisti metās pāri ielai un, nūjiņas vicinādami, uzkliedza ļaudīm izklīst.

Agnese iesteidzās dārzā un nelaimīgi skatījās apkārt, baidīdamās, ka Grundonis pūlī nav viņu atradis un aizgājis.

- Paskatīsimies, kā taisa valdību, — turpat līdzas viņa dzirdēja pazīstamu balsi un priekā nodrebēja. Tur bija Grundonis, bet aicinājumu viņš nebija teicis Agnesei — Agnesi viņš neredzēja, jo viņu aizslēpa Roguļa slaikais stāvs. Viņi bija divatā, un, kad Agnese neveikli nostājās viņam priekšā, tie apsveica viņu kā senu paziņu.

Kad viņi taisījās no dārza iziet uz ielas, pretējā pusē atkal risinājās jauna komēdija. No pils iznāca jau visiem pazīstamais Brunis smokingā un svītrainās biksēs, bez cepures, un viņam sekoja divi livrejoti nama sulaiņi, vezdami, pareizāk sakot, aiz padusēm vilkdami kādu nevarīgu vīru pelēkā mētelī un katliņā, kas bija nošļucis uz pakauša un drīz noripoja pavisam zemē. Garie, tumšie mati atsevišķās lēkšķēs krita pāri acīm uz lielā deguna kumbra. Nolādēti gaišs bija pils priekšā, tā ka pat no pārielas varēja pazīt cilvēkus, kuri iegāja un iznāca pa pils durvīm un labprāt būtu gribējuši palikt nepazīti un nepamanīti.

— Ha-ha-ha! — Grundonis iesmējās tik skaļi un pēkšņi, ka apkārtējie viņā paskatījās izbrīnījušies. Bet viņš to nepamanīja, tik ļoti viņu bija aizrāvusi aina pie pils durvīm. — Tas taču «Sociāldemokrātā» redaktors Kaspars Pelēkais! Bet nu pielicies jau priekšlaikus, nemaz nesagaidīja izšķirošos vilcienus šīvakara šaha spēlē, — viņš stāstīja saviem draugiem.

— Tas savu balsi jau pārdevis koalicijai un naudu nodzēris, — sarkastiski piezīmēja Rogulis.

Garažas durvis atsprāga vaļā, un Emīlijas limuzīns, veikli grozīdamies, izmanevrēja uz ielas. Prefekta adjutants palīdzēja redaktoram iesēsties mašīnā, pasauca kādu kārtībnieku un norīkoja blakus šoferim par pavadoni.

Vai tagad Pelēkais saeimā drīkstēs balsot pret jauno valdību, kaut arī sociāldemokrātu partija būtu pretī? — Rogulis paskaļi iesaucās.

Pērk un pārdod kā utenī, — piezīmēja vecāks vīrs, laikam dzirdējis Roguļa teicienu. — Uz saeimas vēlēšanām. tad šis pats Pelēkais, kas tur pieļurkājies, pie mums nāca žokenē un cauros zābakos. Pie kungiem iedams, tad uzliek katliņu galvā. Tfū. velns viņus visus parāvis! Ak tu nolādētais parla... parlaments privātā mājā! — viņš īgni nospļāvās.

Izklīst! — ierēcās policists un draudīgi pacēla nūjiņu.

— Ko tu auro kā dulns? Ja Benjamiņam balle, tad laikam cilvēki vairs nedrīkstēs pa ielu staigāt! — vecais vīrs sāka rāt jauno policistu, bet dabūja vieglu pagrū-dienu mugurā.

— Puisīt, puisīt, mēs savus «labdarus» neaizmirsīsim! — vecais pazibsnīja acis uz policistu un mierīgi turpināja ceļu.

Grundonis ar Roguli kā sargādami paņēma Agnesi vidū, un raitiem soļiem viņi devās uz Lāčplēša ielu. lai nenokavētu darba studentu sanāksmi. Krišjāņa Barona ielā. kur pie kāda nama vējā šūpojās un čīkstēja izkārtne ar diagonāli uzrakstīto nosaukumu «Sociāldemokrāts», viņi vēl noskatījās redaktora komēdijas turpinājumu. Policists bija Pelēko izvilcis no mašīnas, bet tas lāgā neturējās uz kājām. Šoferis izmisis kviecināja auto tauri, saukdams palīgā redakcijas darbiniekus.

— Paklausieties, cik jocīgi čīkst «Sociāldemokrātā» izkārtne, — apstādamies ierunājās Rogulis.

Jā, izklausās, it kā dziedātu «Dzer, dzer, brālīti, dzer...», — smiedamies piebalsoja Grundonis, un arī Agnesei likās, ka izkārtne tiešām dzied izplatīto dzērāju dziesmu.

— Kaspars tagad kādu stundiņu nosnaudis, tad uzrakstīs ievadu par «Maskavas aģentiem kreisajās arodbiedrībās un badu Padomju Savienībā», — Rogulis pareģoja.

— Bet mēs atkal varēsim būt drošāki savā sanāksmē, kamēr prefekts ar meņševikiem un Ulmaņiem iedzers stipro tēju pie Latvijas karaļa, — Grundonis priecājās.

— Benjamiņu nams tiešām ir dzīvs piemērs, ka naudas vara stiprāka par politisko un administratīvo varu, — Rogulis filozofēja. — Lūk, Benjamiņš — viņš pats nav ne deputāts, nav ne prezidents, ne ministrs, bet viņš ir tas, kas sastāda un gāž valdības.

— Viņa rokās ir avīze, — to pašu domu turpināja Grundonis. — Un viņam pietiek nodrukāt garāku rakstu vai nu par tā paša Ulmaņa, vai Bruno, vai centristu advokāta Prikšes politiskajiem un saimnieciskajiem veikaliem, lai šos vīrus sablamētu. Tāpēc viņi ložņā ap Benjamiņu uz vēdera, kaut arī kabatās rāda dūres.

— Jā, ne velti «Jaunākās Ziņas» lielās, ka prese esot septītā lielvalsts, — piekrita Rogulis. — Protams, kapitālistiska lielvalsts.

Tērzēdami viņi bija nogriezušies pa Lāčplēša ielu un nogājuši gandrīz līdz Marijas ielas stūrim, kur caur neliela koka nameļa sētu nokļuva pie grāmatrūpniecības strādnieku arodbiedrības kluba durvīm. Dīvainas jūtas pārņēma Agnesi. Viņa juta, ka Grundonis ar Roguli te nāk kā savās mājās, bet viņai — viņai šīs durvis veras kā jaunas dzīves vārti. Gribas noslaucīt no kājām visus vecos putekļus, jo tur, aiz šīm durvīm, ir sākums citai dzīvei, tai, kuru viņa velti meklējusi augstskolā, meklējusi literatūrā, filozofijā, mākslā. Aiz šīm durvīm viņa atradīs jaunu sabiedrību, Valda gara radiniekus, un arī viņa kļūs tiem rada. Viņai nebija laika nodoties iepriekšējai jūsmai — durvis atvērās un aizvērās, un viņa kopā ar jaunajiem biedriem atradās telpā, kur skanēja smiekli, sarunas, apsveicināšanās saucieni, zobgalības. Roguli un Grundoni pazina visi, ar viņiem steidzās sarokoties, un tie, kas sniedza roku abiem puišiem, spieda ari Agnesei roku, dažs nosaukdams savu vārdu, dažs draudzīgi apjautādamies — «kā tad šo meitenīti sauc?». Un Agnese juta, ka visi viņai uzticas, jo Roguļa un Grundoņa sabiedrība bija labs ieteikums.

Pēkšņi viņa ieraudzīja Ernu, un šajā brīdi arī Erna pagriezās pret Agnesi. Vienu brīdi viņas runājās tikai ar ncim. — Tu esi šeit? — izbrīnījušās jautāja Ernas pelēkas acis, un Agneses zilās lepni atbildēja: — Jā, es esmu šeit! — un, pagriezdamās uz Roguli un Grundoni, vēl lepnāk papildināja: — Un mani te atveda draugi, lūk, tādi — īsti draugi...

Grundonis bija ieraudzījis Ernu un pievilka viņu aiz rokas tuvāk. Bet, kad viņš gribēja to iepazīstināt ar Agnesi, abām meitenēm vajadzēja atzīties, ka jau sen ir pazīstamas.

— Cik jocīgi, tu pazini Agnesi un nekad neatvedi pie mums? — Grundonis pārmeta Ernai.

— Jā, es... es tiešām... — Erna stomījās, negribēdama atklāt mazās šaubas par Agnesi.

Skaidrāk nekā jebkad Agnese saskatīja savu agrāko seju — naivo un apmāto, un viņai gribējās izmēdīt to sapņainību, nevarību un dzīves neizpratni, ko atstaroja šī vecā seja. Un, to izsmiedama, viņa teica Grundonim:

— Nepārmet Ernai neko. Ja tu būtu sastapis to stulbo Agnesi, kāda es atbraucu uz Rīgu, tu arī nebūtu mani te vedis.

Kā tad jūs domājat, te kāda gudro biedrība? — vienā un otrā raudzīdamies, jautāja Grundonis. — Mēs šeit kopīgi mācāmies un kopīgi topam.

Agnesei ļoti patika teiciens — «kopīgi topam». Viņa saklausīja tajā kustību, cilvēku pamazītēju pārveidību, mācoties un domas pārmainot.

Bet viņa nepaguva atbildēt. Piesteidzās divas meičas, viena strauji sasveicinājās ar visiem, nosauca Agnesei savu vārdu — Astrīda Bite — un pateica kaut ko Grundonim, kurš ātri nozuda blakustelpā. Tagad Astrīda — neliela auguma sprigana meiča tumšiem, lodziņā apgrieztiem matiem — paņēma aiz vienas rokas Ernu, aiz otras Agnesi un, skaļi uzsaukusi draudzenei: — Alda, iesim zālē, citādi paliksim bez vietām! — rāva viņas abas uz priekšu. Pa ceļam viņa ieskrēja krūtīs spēcīgam jauneklim, kuru nosauca par Liepu un lika tam sasveicināties ar Agnesi. Agneses roka pazuda milzīgā plaukstā, un viņa tikko novaldījās neiekliegusies, kad Liepa to saspieda gluži plakanu. Tagad viņa atcerējās, ka šis puisis ir tas, kas izglābis Roguli no Ogas vadīto korporeļu ķetnām. Nu, to viņš pilnīgi varēja.

Astrīda jau bija ar acīm sameklējusi labas vietas — sienas nišā novietotais sols likās īsti atbilstam viņas temperamentam — no šī sola varēja pārredzēt visu zāli, tas atradās tieši pretim ieejas durvīm, tā ka neviens nevarēja ienākt, Astrīdas nepamanīts. Agnese par šo vietu nepriecājās, jo draudzīgā Astrīda ar savu skaļumu pievilka visu viņas daudzo paziņu ievērību, bet līdz ar to visi paskatījās arī uz nepazīstamo Agnesi, papētīja viņu ar acīm, dažs pamāja sveicienu. Un tomēr Agnese nolēma turēties pie Astrīdas, kas viņu pirmajā mirklī bija valdzinājusi ar savas personības siltumu.

— Rudenī mums prefekts vienu sapulci nobeidza ar kautiņu. — Astrīda stāstīja Agnesei. — Mums bija paredzēts referāts par otrās saeimas vēlēšanu rezultātiem un turpmākajām valdības kombinācijām. Tikko mēs sanākuši un sāksim, sabrāž policisti. Kliedz, lai mēs izklīstot. Mūsu Vilciņš pateica, ka policijas uzdevums nu gan neesot laupīt darba studentiem sapulču tiesību. Policists iezvēla Vilciņam pa galvu un nobrēca: «Še tev labas tiesības.» Tā kā sitiens bija asiņains, mūsu Vilcēnu aizveda uz politpārvaldi un pašlaik mēģina viņam piešūt lietu.

— Vai mūsu valde nav atkal kverkšķināta? — iejautājās Alda, un Agnese ieklausījās viņas mierīgajā, mīlīgajā balsī.

— Kā tad ne, — Astrīda iesaucās. — Rogulis pats aizsaukts. Bet zini, ko bārdainais prefekts viņam pateicis? — ar politiku lai nodarbojoties politiskas partijas, nevis studentu biedrības. Studenti lai savās biedrībās padziļinot studijas vai piekopjot viesīgu sadzīvi. Tādas tiesības nu reiz prefektam dotas — nosacīt, ko biedrības savos vakaros drīkst un nedrīkst runāt. Arī šīvakara tematika viņam paziņota rakstiski.

— Nu, šovakar prefektam nebūs iemesla kauties, jo referāts tikai padziļinās juridiskās mācības, — Alda izteiksmīgi uzsvēra vārdus.

Agnese pastāstīja, ka prefekts aizņemts Benjamiņu pils apsargāšanā. Astrīda sāka viņu sīkāk izprašņāt par redzēto, bet zālē iestājās pēkšņs klusums, jo pie runātāja galdiņa bija nostājies Rogulis un nogaidoši raudzījās bied-

ros. Kad pēdējais smieklu akords bija izskanējis, viņš paziņoja šo darba studentu un darba jauniešu kopīgo sanāksmi par atklātu un lūdza sapulces dienaskārtību neapstiprināt, jo «šis vakars var izvērsties citāds nekā visi līdzšinējie». Tālāk viņš īsi pateica, ko šovakar referē students Grundonis. Temats — «Mācība par valsti un tiesībām».

— Tas nozīmē marksisma mācība par valsti un tiesībām, — Astrīda, uzsvērdama vārdu «marksisma», pačukstēja Agnesei.

Roguļa vietā pie galdiņa nostājās Grundonis un, nolicis sev priekšā mazu, no bloknota izplēstu lapiņu, iesāka referātu.

— Mūsu universitātē, kur mēs esam spiesti mācīties, jo citas augstākas skolas mums nav, valda tas pats reakcijas gars kā šķirā, kas šo skolu uzskata par savu. Mums, tiem studentiem, kas nākam no darba tautas, ļoti kritiski jāuzņem lekcijas, ko lasa reakcionārie mācību spēki. Lai mēs nenovirzītos no savas šķiras ceļa, mums savās biedrībās un pulciņos jāstudē cita zinātne — marksisma teorija. Bez tās mēs būsim akli un nemanot ieskriesim reakcijas un ideālisma purvā.

— Par daudz vispārīgi un dzejiski, — paliekusies garām Agnesei, Astrīda pasteidzās izteikt savu kritiku Ernai.

— Tu esi pārāk nepacietīga, — Erna pasmīnēja. — Tas taču ir tikai ievads.

Agnese negribēja pazaudēt nevienu vārdu, ko teica Grundonis, un pāri Astrīdai cieši raudzījās sava jaunā drauga sejā. Vai tas bija tas pats cilvēks, kas prata tik aizraujoši smieties? — viņa jautāja sev, vērodama Grun-doņa nopietnās acis, kuras likās skatāmies ļoti tālu un tomēr redzam visus, kas te sēdēja, arī viņu, Ernu un nemierīgo Astrīdu. Un tajā pašā laikā viņš bija tā iegrimis sevī, ka nekas — ne viņā vērstie simtu acu pāri, ne dažu nemierīgo — kā Astrīdas — pļāpāšana — nevarēja pārraut viņa domu, kas plūda loģiski un pārliecinoši. Viņš runāja par to, ka buržuāzija ar savu literatūru cenšas apdullināt arī darba jaunatni, tāpēc tai jālasa savi rakstnieki — Gorkijs un Majakovskis, Linards Laicens, Andrejs Upits un Leons 1 liegie.

— Pēc šī ievada, kas dažiem laikam liekas patāls tematam, es runāšu par valsti un tiesībām, — paskatīda-

/77

12 1622

mies uz Astrīdu. Grundonis mazliet ironiski turpināja, un Agnese, gluži instinktīvi pamezdama skatu sāņus, re dzeja, cik dziļi tā piesarka.

So mācību par valsti un tiesībām buržuāziskie un meņševistiskie teorētiķi ar nolūku notēlo ļoti sarežģītu, lai tautai valsts liktos kaut kas augstāks par cilvēka prātu un saprašanu. Viņi melo, ka valsts aizstāv visas tautas intereses. Kamēr pastāv privātīpašums, tikmēr valsts, lai kādu apzīmējumu tā sev izgudro, kaut tā saucas demokrātiskā republika, tā tomēr ir tikai mašīna kapitālistu rokās, mašīna strādnieku apspiešanai.

Agnese redzēja, ka zālē daudzi pieraksta referātu, un viņai kļuva skaidrs, ka līdzās tai augstskolai, kuras durvis virina šie jaunieši, lai iegūtu diplomu, pastāv cita, kura tie studē nopietni, razdami pamatus savam pasaules uzskatam, gūdami spēku cīņai.

Kapitālam pieder visa vara, vēlēšanas un parlaments ir tikai leļļu teātris, Agnese dzirdēja Grundoni turpinām, bet viņai bija jādomā par cīņu un gatavību cīņai, lai kļūtu līdzvērtīga biedrene šajā sabiedrībā. Un lai Valdis ... Viņa saslējās, lai neļautu domām aizklīst tur, kur tās steidzās nemudinātas. Kāda viņa muļķe, nav pa ņēmusi līdzi ne papīru, ne zīmuli, tagad varētu pierakstīt un brīvlaikā izstudēt šo Grundoņa referātu. Bet atsevišķas vietas viņai iespiežas atmiņā.

Strādnieku šķirai arvien skaidrāka kļūst nesaudzi gas cīņas nepieciešamība pret kapitālistiem. Arvien pla šākas darbaļaužu masas aptver ideja par proletariāta diktatūras valsti kā vienīgo taisnīgas valsts veidu, viņa ieklausījās un iegaumēja katru vārdu.

Un velti Latvijas meņševiki jau pasteigušies pār tulkot un izdot renegāta Kautska savārstījumu, kas saucas «Sociālistiskā internacionāle un Padomju Krievija». Velti viņi kopā ar Kautski cer, ka Padomju Krievijas ienaidnieki ar bruņotu apvērsumu gāzīs padomju varu. Nē, arvien skaļāk pasaules darbaļaudis sauc — rokas nost no Padomju Krievijas! Un, lai kādu miglu pūš Latvijas strādniecībai acīs buržuāzija un meņševiki, mūsu strādnieku šķirai ir sava kalve, kur tā kaļ cīņas iero čus, — Grundonis runāja dedzīgi, aizraudams arī klausītājus. - Jo tumšāka kļūst reakcijas nakts, jo spožāk atmirdz dzirksteles no šīs kalves. Mēs zinām, ka cīņa pret nakti un tumsu nav viegla. Zinām, ka daudzi mazdūšīgie un karjeristi nenāks mums līdzi līdz galam. Tomēr stiprie izlauzīs ceļu rītausmai, kas tik spoži deg mūsu austrumos. Šo rītausmu, šo austrumu liesmu jau saskata visa cilvēce, un apzinīgā strādniecība šai rītausmas zemē redz arī savas valsts ideju un paraugu.

Agnese redzēja, ka garais Liepa pietrūkās kājās un sāka aplaudēt. It kā viņa mājienu gaidījuši, vienā mirkli visi stāvēja un aplaudēja skaļi un jūsmīgi.

— Mēs suminām Padomju Krieviju! - Astrīda atkal nenocietās, nepaskaidrojusi Agnesei, bet Agneses atmiņā pavīdēja dzirksteļu spieti naktī, kad viņa brauca uz Rīgu — meklēt lielāku gaismu, meklēt dzīves jēgu. Valdis viņa satika Valdi tajā naktī, viņš tik draudzīgi sniedza roku ... Arī viņš ir starp tiem, kas kaļ cīņas ieročus, kas lauž ceļu rītausmai.

Šajā brīdī, vispārējiem aplausiem skanot, Agnese deva sev klusu zvērestu: no šīs dienas, no šīs stundas kvēlot cīņas kaismē, nīst visu strādniekiem naidīgo un mīlēt mazo cilvēku tā, lai nebūtu žēl pat dzīvību atdot par brīvības uzvaru.

Aplausi apklusa. Grundoņa vietā atkal bija nostājies Rogulis un aicināja biedrus pieteikties debatēm. Pierakstījās daudzi, arī gaišmatainā Alda, kas visu laiku bija klusu sēdējusi līdzās Astrīdai, arī Liepa, arī Rogulis pats.

Pirmais runāja Antons Dzirkalis, neliela auguma tumšmatis, acīm redzot, stipri īsredzīgs, jo, zīmītē skatoties, viņš brilles ar biezajiem stikliem pabīdīja uz pieres un zīmīti pielika pavisam tuvu acīm. Tagad Agnese atcerējās šo puisi redzējusi filologu koridorā, gan ļoti reti — agro rīta un vēlo vakara lekciju laikā.

Dzirkalis pārmeta Grundonim. ka. tas savā referātā pārāk īsi apstājies pie Fridriha Engelsa darba «Anti-Dī-rings», kurā kāda nodaļa veltīta jautājumam par valsti, ģimeni un Audzināšanu. Šis Engelsa darbs uzskatāms par tik svarīgu, ka ikkatram darba studentam, vienalga, vai tas studē filozofiju, dabas zinātnes vai sabiedriskās zinātnes, «Anti-Dīrings» jāliek savu studiju pamatos un pirms tā izlasīšanas labāk nemaz neklausīties reakcionāro profesoru un lektoru muldoņu.

/79

12*

— Tātad ir grāmatas, kurās rakstīta patiesība! — Agnese iesila tādā priekā, it kā viņai būtu apsolīta dārga balva. Ar šodienu viņa ir ieguvusi necerēti cīaudz jaunus draugus, jaunas atziņas un varenu, brāzmainu ticību dzīvei. Tas, ar ko viņa bijusi neapmierināta, iegūst noteiktu apveidu, tagad viņa zina arī tam vārdu — kapitālisms. Un viņa zina, ka pret šo ienaidnieku tiek kaldināti cīņas ieroču un cīnītāju ir daudz. Un abas šīs atziņas — ir tā, ka neapmierinātība nav tikai izplūdis īgnums par nezin ko, ir tā, ka pret ienaidnieku cīnās ne atsevišķi cilvēki, bet saliedēti pulki un tādu cilvēku pulki, kas zina cīņas mērķi, — abas šīs atziņas viņu pildīja ar dīvainu spēku. Pie tam viņa apzinā jās, ka tagad vairs nebūs tikai jūsmotāja, nē, jūsmas ir par maz, lai kļūtu cīnītājs. Ir arī jāzina, pret ko cīnīties, par ko cīnīties un kā cīnīties, lai uzvarētu tā nākotne, ko Grundonis nupat apzīmēja par rītausmu.

Rogulis izsauca Kārļa Velēna vārdu, un sapulces priekšā nostājās Kārlis, ko Agnese šodien bija sastapusi arhitektūras fakultātē. Bet šajā brīdī caur stikla durvīm kļuva redzams, ka priekštelpā lēnā solī, uz spieķa atspiezdamies, ienāk kāds cilvēks melnā kažokā un tumšā platmalē. Arī Rogulis pamanīja ienācēju un, pamājis Kārlim, lai sēstas, ātri paziņoja sapulcei, ka debates atliktas uz citu vakaru, jo ieradies visu gaidītais, visiem mīļais rakstnieks Leons Paegle. Kāds atrāva durvis uz priekštelpu, visi piecēlās un gāja apsveikt rakstnieku.

— Leons! Leons! — Astrīda nevarēja apvaldīt savu prieku un steidzās garām citiem. Arī Agnese virzījās visiem līdzi un priekštelpā ieraudzīja jo tuvu dzejnieku, kura dzejas Valdis bija ierakstījis burtnīciņā, bet toreiz viņa tās bija nopēlusi kā nedzejiskas. Kāds kauns tagad dedzināja viņu. raugoties rakstnieka jaunajā, ne skaistajā, bet apgaroti pievilcīgajā sejā, laipnajās acīs, kur reizēm pavīdēja apspiestu sāpju atplaiksnījumj.

— Vai viņš ir slims? —- Agnese klusu jautāja Aldai, pie kuras nemanot bija pieķērusies.

— Viņu grauž kāda savāda slimība, — tāpat klusu stāstīja Alda. — Cietumā viņš bija ieslodzīts ziemeļu pusē, apakšējā stāvā, visdrēgnākajā kamerā. Jau tur viņam radušās stipras sāpes kājā. Tagad viņš var staigāt tikai ar spieķīti.

— Bet ar visu to Leons ir optimists, — diezgan paskati viņu pārtrauca Astrīda. — Viņa māsa man stāstīja, kā viņš savējos un visus draugus un paziņas protot iejūsmināt un uzmundrināt. Uz Jauno gadu viņš apsolījies Arodbiedrību centrālajā birojā nolasīt referātu un savus jaunākos dzejoļus.

Puiši un meitas! Ejam sakārtot zāli! — pēkšņi viņa iesaucās tik skaļi, ka visi uz viņu paskatījās.

Astrīda bija jau izdomājusi, kā sakārtot krēslus, lai visi justos vienādi tuvu rakstniekam. Vajagot sēdēt puslokā, tas neizskatīšoties tik oficiāli, un visi jutīšoties sirsnīgāk, tā skaidroja Astrīda, ierāvusi darbā draugus un draudzenes. Ari Agnese ātri iejutās jautro jauniešu pulkā un smējās par asprātībām, kas te sprakstēja kā aizdedzināti kadiķu zari.

Kāds pateica: — Ieņemt vietas! — un īsā brīdī visi krēsli bija aizņemti un zālē bez brīdinājuma iestājās klusums. Leons Paegle ar Roguli un Grundoni ienāca pēdējie un apsēdās pirmajā rindā pašā vidū, kur tiem bija atstātas vietas. Viņi vēl kaut ko steidzīgi norunāja, tad Rogulis paziņoja:

— Leons Paegle mums lasīs savus dzejoļus.

Dzejnieks piecēlās un, ietvēris visus siltā, glāstošā

skatienā, teica:

Mani jaunie draugi un cīņu biedri, esmu laimīgs būt jūsu vidū un justies jauns kā jūs.

Agnese, pati nemanīdama, ar skatieniem ieurbās dzejnieka sejā. Lūk, tādam vajadzēja būt filozofam — ar augstu domātāja pieri, krāšņiem, augšup atsukātiem matiem un acīm, kas staro dziļā cilvēkmīlestībā. Gudrības atspulgs rotājās viņa smaidā, bet reizē ar to viņa seja, visa viņa būtība pauda tādu vienkāršību, ka nebija šaubu: viņš — dzejnieks un politisks tribūns — ir viena miesa un viens gars ar fabrikas strādnieku, ar zemnieku, kas sviedriem vaigā savu maizīti no zemes izrok, ar šiem te studentiem, kas, nabadzībai spītēdami, laužas uz izglītību.

It kā atsaukdamies Agneses domām un izjūtām, Leons Paegle kā pirmo lasīja dzejoli «Mīla un naids»:

— Es arī cilvēks, ari man ir sirds ...

Agnese sadzirdēja šais nedaudzajos vārdos visu mazo cilvēku ilgas pēc pilnskanīgas, pilntiesīgas dzīves. Ka viņa pareizi sapratusi dzejnieku, liecināja dažas tālākās rindas:

— Cik moku daudz šai laikā nežēlīgā, cik kļūmi likteņi, kāds salauzts prāts, cik bāli bērni, mātes novārgušas ...

Arvien vairāk dzejnieks iekvēlojās savas dzejas ugunīgajā spēkā. Viņa acis mirdzēja, kad viņš kā aicinājumu visas pasaules apspiestajiem lasīja noslēguma vārdus:

— Ikviens lai savu naida liesmu dedz un vecai pasaulei dod jaunas briesmas!

Agnese nodrebēja. — Šis aicinājums — tas bija kaut kas pavisam pretējs tām «viscilvēcības» gaudām, ko sludināja «atzīti» dzejnieki un ko mācīja skolā. Kāds viltīgs slazds slēpās aiz cildenā vārda — viscilvēcība, un kādi labi un stipri, un pacietīgi draugi vajadzīgi, kas palīdzētu atbrīvoties no šī slazda, — viņa domāja, sildama pateicībā pret Valdi un Grundoni.

— Pret ko mēs esam, — Agnese dzirdēja dzejnieku pasakām jaunu virsrakstu un ieklausījās, kā viņš pats lasa dzejoli, ko Valdis tik augstu vērtēja. Jā, šajā dzejolī tik spilgti bija raksturota vecā pasaule un tik saprotams, tik nepieciešams kļuva naids pret to. Kā Valdis toreiz teica? — Tā ir tik patiesa dzeja, ka mēs to mācāmies no galvas, — tā viņš teica, un Agnese izjuta, cik tuvs var būt rakstnieks savas tautas mazajiem, vienkāršajiem ļaudīm, tādiem kā Valdis, kā šie darba jaunieši un darba studenti. Viņai gribējās to pasacīt Leonam Paeglem. bet viņa nekad neiedrošinātos to darīt. Vai tad viņam ir vajadzīgi vārdi? Viņš pats jūtas šiem ļaudīm tik tuvs, un šī tuvība ir tik pašsaprotama, ka nav jāatgādina.

Vēl divus dzejoļus nolasīja Leons Paegle, tad manāmi sagura. Rogulis lūdza viņu apsēsties un paklausīties, kā strādnieki deklamē viņa dzeju. Izsauca Ernestu Alupu.

Tas ir no Rīgas Arodbiedrību centrālā biroja jauniešiem, — Agnesei pačukstēja viņas šīvakara jaunā draudzene Astrīda. — Lielisks aktieris no viņa iznāktu...

Drusku kautrēdamies, priekšā nostājās slaids, gaišmatains jauneklis apvalkātos, pelēkos svārkos. Dzejoļus viņš lasīja labāk par dažu aktieri, jo profesionāļa mākas vietā viņu vadīja pārdzīvojums un izjūta. Spēcīgi izskanēja dzejoļa noslēgums:

— Viens būsi sīka smilts, ko aiznes vējš, bet vienots līdzināsies akmens kalnam, ap kuru velti trakos laika vētras.

Alups lasīja daudz, jo visiem gribējās klausīties vēl un vēl. Un tomēr arī tad, kad viņš bija beidzis, jauniešiem negribējās laist savu Leonu projām, un arī te attapīgā Astrīda atrada veidu, kā skaisti saistīt viņu vēl visiem kādu brīdi.

Nodziedāsim «Centrāles dziesmu»! - viņa iesaucās, un acumirklī balsu simts uzsāka: - Laukā aiz Matīsa

kapsētas draud ...

Dziesma ritmiski šūpojās un, stāstot par ciešanām, pauda vienotības gribu. Pretsparā un apņēmībā ar sevišķu pacilātību dimdēja pēdējais pants:

— Norūdies, graujošais, radošais gars. centrāles kopīgo ciešanu smēdē.

Kārtojies, pasaules cietēju bars, vienotā strādnieku ķēdē.

Pēc šīs bija jānodzied piektā gada mežabrāļu dziesma, un tikai tad Leons Paegle cēlās un atvadījās ar pēdējās dziesmas vārdiem :

— Nekad mums neizlīgt ar varas valsti, kas kalpību un melus pretim dveš, lai cīņa deg, līdz sagrūs viņas balsti!

Nekad! It nekad! — Agnese atkārtoja, un, kad rakstnieks atvadīdamies arī viņai pasniedza roku, viņa paņēma sev līdzi ir viņa pēdējos vārdus, ir rokas spiedienu,ir silto acu skatienu. Bet viņai gribējās raudat, ka Valdis nav te un nesastapās ar savu mīļoto Leonu Paegli.

18

Tikai divas krāsas redzamas pa vagona logu — baltā un pelēkā. Zeme ir balta, debess pelēka, un pelēki ir tālumā vizošie meži, mājas ar kailiem dārziem, ceļi, kas izlokās pa sniegotajiem laukiem.

Agnesei pretim sēdēja divi iereibuši cilvēki trulām sejām. Tikko iekāpuši vagonā, tie sāka spēlēt kārtis. Viens bija aizsargu formā un, kārtis maisīdams,lielījās: — Mūsu pusē viņi neko nevar iesākt. Tiklīdz kādu pamanām, tā tuktūzī iekšā. Sēdi, brālīt, ja nemāki brīvajā Latvijā uzvesties. Pats Ulmanis man roku spieda, sak, paldies par labu darbu.

— Met nu, met, — otrais steidzināja dalīt kārtis.

— Met un brauc, ha-ha-ha! — aizsargs dārdoši ierēcās. — Paņem no plaukta bateriju, iemetīsim.

Tas pakalpīgi sameklēja pudeli, un abi ievilka pa malkam.

— O, kā tas der, kā tas der! — aizsargs, vēderu nobraucīdams, priecājās. — Jaunkundz, iemetiet jūs arī. viņš pastiepa pudeli Agnesei.

— Es nedzeru, — Agnese noraidīja.

Ak jūs esat atturībniece, - viņš novilka. — Nu, sie-vieši var arī nedzert. Bet par vīriešiem es skaidri zinu kas nedzer, tas ir komunists.

— Ko viņi dzers, tie ubagi, otrais nicīgi piebalsoja.

- Nu, brāl, nerunā. Tur Maskavas nauda griežas. Bet

viņiem aizliegts, saproti. Nedrīkst valsts monopolu pabalstīt, — aizsargs gudri skaidroja.

— Toties mēs dubultīgi! — ceļa biedrs cēla pudeli pie mutes, bet tad attapās un pasniedza papriekš aizsargam.

— Jā. Un saproti, pats Ulmanis man spieda roku, toreiz, kad mēs to komunistu sapulci iztrenkājām, — aizsargs vēlreiz nopriecājās.

— Jā, tas gan bija grābiens, — arī otrs sāka kavēties atmiņās. — Sagājuši biezoknī kā rubeņi riesta laikā. Runā

ISA

savas runas, bet es noskatos, kurai tā baltā blūze, tai Cīruļu Almai, un pil, lādēju virsū.

Ko tu muldi kā podnieka suns! — aizsargs dusmīgi iesaucās. — Tu jau nevarētu no pieci soļi baznīcā iešaut, un tu būtu tai komunistei ķēris! Saproti, es kā vecs mednieks no simt soļiem nomērķēju — un kā gāzu ...

Kur tu no simt soļiem! — otrs noplātīja rokas.

— Es biju turpat klāt...

Tu, tu! — aizsargs mēdījās. — Saproti, es, vecs mednieks. Pats Ulmanis man par šito lietu roku spieda. Triju zvaigžņu ordeni iedeva, — viņš izgāza krūtis un piesita pie tām ar plato, gaļīgo plaukstu.

Nu, labi, labi, — otrais mierināja. — Bez pusstopa skaidrības nebūs, — viņš iztapīgi iesmējās.

— Tad velc laukā, neesi gauners, — aizsargs mudināja.

Agnese saprata, par ko runāja pretimsēdētāji. Viņa atcerējās notikumu pirms pieciem gadiem, kad grupa jauniešu bija salasījušies mežā atzīmēt Pirmā Maija svētkus, bet aizsargi uzoduši un nošāvuši Valda māsu Almu, vēl tikai septiņpadsmit gadu vecu meiteni. Tagad viņa zināja arī, ka aizsargs ir Kaspars Grīslis, viņas pagasta saimniekdēls, kuru toreiz paaugstināja par apriņķa darbinieku.

Citreiz viņa nebūtu spējusi pārvarēt riebumu pret trulajām sejām, skurbulīgo lielīšanos par cilvēku slepkavošanu, pret treknajiem izteicieniem kāršu spēlē. Bet tagad viņa apņēmās izturēt. Kāpēc, to pati vēl īsti nezināja, tikai juta, ka pretimsēdētāju runas iesveļ viņā naidu un nicināšanu pret viņiem, un ne tikai pret viņiem, bet pret visu to nometni, pie kuras tie pieder un pret kuru cīnās viņas draugi.

Bez manis viņi neko nevar, saproti, — aizsargs pēc brīža atsāka plātīšanos. — Tagad pat, priekšnieks saka

— tu, Grīšļa kungs, brauc pa svētkiem uz savu pagastu. Tur komunisti taisās rīkot sapulces. Tur vajag klāt cilvēka ar galvu. Tā viņš saka. Nesūta vis kādu Jāni vai Pēteri, bet sūta Grīsli.

Tu jau tās lietas proti, — otrs glaimoja.

Viņi atkal iegrima kāršu spēlē, bet Agnese izvilka no somas jaunāko avīzi. Pirmajā lapā lieliem burtiem iespiestais virsraksts vēstīja, ka jauno ministru kabinetu sastādījis Kārlis Ulmanis, nākdams atkal pats par ministru prezidentu. Agnese atcerējās tos divus tipus, žurnālistus, kas Benjamiņu mājas priekšā strīdējās — Ulmanis vai Prikšis. Tagad rešķītis dabūs izmaksāt Alhambrā.

— Kas tur, jaunkundz, rakstīts par Ulmani? —- aizsargs pēkšņi iejautājās, acis uz avīzi pametis.

Agnese pateica.

— Tas ir ko vērts! Klausies, nu būs dzīve zaļa! - Grīslis ierēcās un uzsita draugam uz pleca. — Priekšnieks jau sen sacīja — gaidiet, lai papiņš tiek pie varas, tad nauda griezīsies. Tad mēs šausim ar lielgabaliem.

— Vai zaķus? — Agnese ironiski iejautājās.

— Ko? Ko jūs teicāt? Zaķus? Kāpēc jūs, jaunkundz, domājat, ka zaķus? — aizsargs uztraukti bēra vārdus.

— Bet jūs taču tikko pats teicāt, ka esot vecs mednieks, — Agnese mierīgi atbildēja.

— Ak... Ak jūs pa jokam! — aizsarga sejai pārlaidās saldens smaids. — Un es domāju, ka jūs esat no tiem. kas mani neieredz.

— Es redzu jūs pirmo un varbūt pēdējo reizi...

— Nu jā, — aizsargs neļāva viņai nobeigt teikumu. — Bet ir tādi, kas mundiera dēļ vien mani neieredz. Saprotat, neieredz aizsargus!

— Dies pasārg! Par ko? sataisījusi naivu seju. Agnese brīnījās.

— Par to, ka mēs esam valsts stute. Bez mums tā būda būtu čupā. Sarkanie te valdītu, — aizsargs plātījās.

— Kādi sarkanie? - Agnese izlikās nesaprotam.

— Vai, kāda jūs ... Bet tas ir labi. Sieviešiem nevajag pa politiku maisīties. Savs rokdarbiņš, bērniem sašūt, vīru apkopt. Nu, var vēl kādā labdarības biedrībā ... - aizsargs prātoja.

— ... un aizsardzēs, — Agnese tādā pašā tonī papil dināja. — Bet vai tad aizsardzēm arī nekas par politiku nav jāzina? — viņa pēkšņi iejautājās.

— Jā. Nu ja, - tas murmuļoja. — Bet kas viņām daudz tur jāzina. Uzvelk to mundieri ar pogām, drusku pa munsturē, svētkos pasēd pie puķu galdiem, tas viss. Vai šām jāiet komunistus vajāt?

— Bet jums gan laikam bieži jāiet? — Agnese iejautājās. — Pat svētkos nebūs miera?

— Man? Jā. Bez manis viņi neko nevar izvajāt, — Grīslis atkal sāka lielīties. — Tagad pat, apriņķa priekšnieks saka — Grīšļa kungs, tur būs sapulce. Kāda tur arodbiedrība pieteikusi. Būšot runātājs no Rīgas. Saproti, tur jābūt klāt cilvēkam ar galvu.

Jums laikam liela prakse tādās lietās?

Man? Jā. Es tā — ar troksni. Priekš kam mums tās plintes dotas? Ne jau zaķu šaušanai, — aizsargs skaidroja.

Viņa ceļa biedrs bija aizmidzis. To ievērojis, aizsargs gribēja pārsēsties uz pretējā sola, līdzās Agnesei, bet viņa pasteidzās piecelties un izgāja gaitenī pie loga.

— Tikai divas krāsas — balts un pelēks, — viņai atkal bija jādomā. — Un tomēr tāds skaistums, tāds atgriešanās un atkalredzēšanās skaistums pavīd katrā ainā, kas, vilcienam skrejot, ātri nomaina viena otru. Lūk, siena šķūnītis birzes malā. Pie tā piebraukts zirgs, un vedēji patlaban krauj ragavās sienu. Agnesei liekas, ka nāsīs iesitas ziemas siena smarža, ne tik skurbinoša kā vasarā, kad zāle un ziedi tikko vēl bijuši pilni dzīvības sulas un saules svelmē ātri pārvērtušies čaukstošā sienā. Ziemas sienam ir mazliet rūgtena smarža, viegla un gaistoša kā atmiņas par aizgājušām vasarām.

Vilciens jau aizsteidzies tālāk un tuvojās aizsalušai upei. Divi zēni, piesējuši slidas pie pastalām, rokas izplētuši, slidinās uz ledus. Ai, jaukais ziemas prieks, tik dārgs bērniem, kam dienas jāpavada drēgnās, piekvēpušās istabās, bez gaisa un gaismas. Agnese atceras šo reto prieku, atceras bērna skumjas un nospiestību, kad aukstā laikā nedēļām ilgi nav tikts ārā, jo nav bijis apavu, nav bijis mēteļa. Un tik vien skaistuma pasaulē, cik redzams pa apaļo, ar elpu izkausēto spraudziņu aizsalušajā rūtī, tik vien jūt dzīvības ārpus sevis, cik zīlīte piedauza pie loga, cik māte ienes jaunpiedzimūsu jēriņu istabā apsildīt.

Atkalredzēšanās gaidas — ar māti, ar tēvu, ar katru kaktiņu mājelē, ar katru kociņu dārzā un birztalā — kādu nemieru tās iekurina visā ķermenī. Visas domas un jūtas jau sen aizsteigušās vilcienam priekšā, un taisni vai sāp gausums, ar kādu velkas laiks ik reizes, kad cilvēks ir nepacietīgs.

Cik savādi. Agnesei atkal jāatceras brauciens uz Rīgu, nakts un dzirksteles tumsā. Un Valdis, kas ienāca vagonā, kad viņa tāpat kā tagad stāvēja pie loga. Kaut tagad viņš nācis ...

Agnese ar varu pārslēdzās uz citām domām. Paskatījās kupejā, vai aizsargs nav uzurķējis viņas grāmatu sainīti zem sola. Grāmatas viņai bija iedevis Grundonis, pamācījis, kā tās vest un, ja kāds okšķeris atrastu, neatzīt par savām. Bet aizsargs gulēja uz viņas sola, paplētis muti. un riebīgi krāca.

Priekšpēdējā piestātne. Stacijas priekšā piesieti divi stalti zirgi, apklāti izšūtām seģenēm. Lakotās kamanas it kā sacentās greznībā ar lāčādas segām, ar spožām misiņa pogām un kniedēm, ar atzveltņu izgriezumu. Divi sārti ūsaiņi garos kažokos, jaunām ādas pātagām rokās, stāvēja katrs pie savām kamanām un, labvēlīgi un lepni acis bolīdami, skatījās uz vilciena pusi. Jā, tur jau nāca viņu gaidītie — viņš melnā mētelī ar bebra apkakli, viņa — zaļā samtā ar baltu lapsu, bet abiem galvā korporāciju cepures.

— Jaunais pāris! — Agnese uzminēja, ka izkāpēji ir Oļģerts Pūris un Alise Lauberte. — Nākamie muižnieki, ar visu ārējo spīdumu, ar visu izvirtību, kā tas bagātniekiem pieklājas, — viņa nosmīnēja, vērodama, cik kor-porēliski manierīgi Oļģerts sasveicinājās ar nākamo sievastēvu un ar savu veco, paceldams cepuri pirms un pēc rokas spiediena, cik gādīgi palīdzēja Alisei iesēsties viņas kamanās, aizspraudīja lāčādu, kā atvadījās, noskūpstīdams līgavai roku un atkal paceldams cepurīti.

Vilciens sakustējās un trauca tālāk. Uzmanīgi, lai neuzmodinātu aizsargu, Agnese iegāja kupejā, savāca savus sainīšus, paņēma mēteli un izgāja atpakaļ gaitenī. Viņa zināja, ka abiem gulētājiem jāizkāpj turpat, kur viņai, un ar ļaunu prieku baidījās, ka tikai viņi nepamostas. Lai brauc tālāk, lai dabū robežstacijā pasalt, kamēr vilciens nāks atpakaļ uz Rīgu.

Tā viņi arī nepamodās. Jau izkāpusi, Agnese vēl sasprindzināti nogaidīja vilciena aiziešanu un tikai tad devās uz staciju. Viņa negaidīja vedēju pretim, jo vecākiem pašiem zirga nebija, bet no saimniekiem, kaut vai pret samaksu, ne vienmēr varēja izlūgties.

Un tomēr māte bija atbraukusi ar Pakalnu veco Balli ņu, stīvu kleperīti, kas ēda sava laipnā saimnieka žēlastības maizi par uzticīgi nokalpotu mūžu. Māte bi ja devusies ceļā jau no paša rīta, lai varētu braukt soļos un vēl krietni atpūtināt zirga lopu.

Agnese tūlīt pamanīja, ka māte izskatās vecāka. Rievas pierē un ap muti iegriezušās dziļākas, acis par kaut ko norūpējušās.

Māmulīt, vai mājās kaut kas noticis? — Agnese bažījās.

Nē, nav jau nekas, — māte nepārliecinoši atbildēja.

Braucot viņa tomēr pastāstīja, ka diezkāda prieka svētkos lai negaidot. Tēvs esot tāds sanīcis, nevarot ne ēst, ne strādāt. Reizēm uznākot sāpes, tad kā jau puisietis nepacietīgs stenot, ka grūti klausīties.

Ko ārsts saka? — Agnese jautāja, pēkšņi sajuzdama, ka ziemas dienas novakars ir auksts un vēsums gar veco, cauro kamanu kažoķcli tinas ap kājām, lien uz augšu un stindzina visu ķermeni.

— Sacīja, ka vajadzētu iet slimnīcā taisīt operāciju. Bet nu nekā nevarējām iegrozīties, — māte stāstīja.

Agnese sadrūma. Atkalredzēšanās prieks nobāla, izgaisa rūpju un nospiestības miglā. Pazīstamās ainas — veco vītolu gatve, pa kuru pašlaik brauca, aizsalušais dīķis, kur cauri sniegam rēgojās un čaukstēja sakaltušo niedru un vilkavāļu smailes, raudošais bērzs, gleznaini skaists vizošajā sarmas rotā — paslīdēja garām neapjūsmotas.

Minūtes vilkās tikpat lēni kā vecais Baltiņš. Visīsākā ziemas diena atvadījās ar maigu vakarblāzmu, un drīz vien debess telpas valdniece kļuva nakts. Tā steidzās iedegt zvaigžņu laterniņas zilganas, zaļganas, dzeltenas, iesarkanas, bet visas tās mirdzēja auksti un tāli, un vienaldzīgi.

Pēdējais ceļa posms — cauri mežam, kur katru priedi gribas sveicināt kā senu draudzeni, katrai eglei noglaudīt zaļos skuju matus, katru paeglīti paraustīt aiz zilpelēkās bārdiņas.

Beidzot mājele uzkalniņā. Kāda maza, tik niecīga kā pasaku mājiņa uz vistas kājiņas tā izskatās pēc tam, kad ilgāku laiku redzētas piecu un sešu stāvu mājas Rīgā. Un vēl jocīgāka tā liekas, kad jāpieliec galva, lai nenodauzītu pie durvju palodas. Lodziņi — nu tik mazītiņi kā leļļu namiņam, tiešām jāsmejas! Kad bija pierasts, visus tos gadus pirms aizbraukšanas uz Rīgu nekas te nelikās ne mazs, ne jocīgs.

Satikšanās ar tēvu nebija ne sirsnīga, ne asaraina. Tā nu viņi bija pieraduši — nekad neizrādīt savas jūtas, drīzāk izlikties skarbam tad, kad gribas raudāt, un pateikt kādu zobgalīgu joku, ja sirds kāpj uz delnas un prasās parādīties otram. Tiesa gan, tēvs bija neparasti runīgs, bet Agnese noprata, ka viņš runā par visu ko, lai tikai nebūtu jārunā par sevi un par slimību, kas viņu bija redzami sagrauzusi.

Ak tu cirks, kāds te bija uz vēlēšanām, — izstāstījis senu notikumu no savas jaunības, tēvs pēkšņi pārgāja uz pēdējām dienām. — Te miestā bija sasauktas divas sapulces reizē. Viena tirgus laukumā, otra ugunsdzēsēju līcī. Tirgus laukumā runā tāds pašaustās drēbēs, ar vecu naģeni galvā, no zemnieku savienības. Turpat līcī aiz upītes atkal tāds kā drusku noskrandis, žokejenē. Sacīja, esot sociāldemokrāts. Liela katrs savu partiju un lamā viens otru. Dūres vien iet pa gaisu, kad pagriežas uz otru pusi. Mēs, kas tur pa vidu sēdējām, gaidījām, ka nu gan kau sies, kad būs visu izrunājuši un tiks kopā. Iegāja abi tējnīcā. Mēs arī pakaļ. Un ko tu domā, viņi tik sirsnīgi krata viens otram roku un smejas. Sadzēra šņabi un reizē aizbrauca.

— Un par kuru listi tu nobalsoji? - Agnese iejau tājās.

Es izdarīju tā: uzrakstīju virsū «abi labi, bāz tik maisā» un ieliku konvertā abas, — tēvs nosmējās.

Mana balss netika ne vienam, ne otram.

— Vai tad tu nevarēji izvēlēties, par ko balsot? -Agnese turpināja, atcerēdamās, kā pati bija aizbēgusi no balsošanas.

— Par ko lai es būtu savu balsi devis? tēvs rūgti iesaucās un vēlreiz uzsvēra: — Par ko? Rraukāja te visādi, kā pauninieki savu preci slavēja. Vecsaimnieki, jaunsaimnieki, sīksaimnieki — katram sava partija, bet vecsaimnieks beigās saliec ragā i jaunos, i sīkos.

Un tēvs stāstīja garu stāstu par to, kā ne viņam sīkajam», ne kaimiņam Sermulim — «jaunajam» pagasta krājkasē nav aizdots ne lats tādai spiedīgai vajadzībai kā ārstēšanai, nu, ko slimnīcā samaksāt. Tad priekšnieks nedevis ne plika santīma, bet pļēguram Grīslim. tam vēl vecais parāds nenomaksāts, bet atkal izgāzti jauni tūkstoši.

Vai nu par šo pāridarījumu uztraucies, tēvs saķēra pakrūti un saliecies iegāja dibenistabā.

Atkal sāpes uznāca, — māte nopūtās. — Šodien jau biežāk.

Steidzīgi viņa ieveda Agnesi virtuvē un mudināja ēst pusdienas, kas te stāvēja uz plīts jau no rīta puses, bet pati izgāja nogādāt zirgu Pakalniem atpakaļ.

Kāda drūma kļuvusi māja, — domāja Agnese, no dzirkstīdama sienā iesprausto skalu, kādus Vīksnas vēl arvien virtuvē dedzināja aiz taupības. Un saprata, ka nevis tumsa, nevis neērtības, salīdzinot ar pilsētas dzīvokli, ir tās, kas uzveļ nospiestību, bet tēva smagā slimība un neiespēja pat pamēģināt to ārstēt.

Agnesi pārņēma kauns, dziļš, plosošs kauns par savu studēšanu. Viņa bija māksājusi lekciju naudu, tērējusi līdzekļus par dzīvi Rīgā, un par ko? Tagad ir skaidrs, ka filozofiju viņa neturpinās, tā neko nedos, un viņa pati arī negribēs. Bet arī neko citu viņa nav izvēlējusies, un gaidīt no tēva lekciju naudu vēl otram semestrim būtu vienkārši nekrietni.

Viņai vajadzēja to pateikt tēvam, godīgi atzīties, ka maldījusies izvēlē. Bet, ja nu viņš prasa, kā tad viņa domā turpmāk par savu nākotni, ko viņa teiks?

Jāatrod darbs! Šis lēmums Agneses domās nobrieda ne tik daudz kā vēlēšanās, bet vairāk kā nepieciešamība. Jau pirmīt, uzskatīdama tēvu, viņa bija satrūkusies, pirmo reizi ieraudzīdama, kā viņš nosirmojis, izdilis un nobālis. Viņš vairs nevar būt balsts ģimenei, viņam pašam vajadzīgs atspaids. Šajā vakarā viņa piedeva tēvam kādreizējo «cietsirdību», kā bija ilgi apzīmējusi viņa nevēlēšanos laist meitu tālākā skolā. Varbūt viņš jau toreiz juta gur dumu un, juzdams, ka nevarēs izvadīt skolā līdz galam, vēlējās redzēt savu meitu patstāvīgu, ar zināmu darba prasmi nodrošinātu.

Bet, kad Agnese gribēja ieiel pie tēva, viņa istabā valdīja tāds klusums, ka bija jābaidās uzmodināt aizmigušu.

Agnese gribēja zināt skaidrību. No mātes stāstījuma viņa nevarēja izprast, kas tēvam par slimību, vai operācija būtu glābusi toreiz vai varētu glābt vēl tagad. Viņa nolēma aiziet pati pie ārsta un iztaujāt.

Miestā viņa viegli atrada ārsta māju. No laika gala tā bija viena no nedaudzajām divstāvu mājām dzeltenā krāsā, un agrāk arvien te logiem bija tie greznākie aizkari. Tagad mājas logu acis neaizklātas raudzījās uz kluso ielu un mulsināja daudzus nezinātājus, kas pieraduši aizkarus uzlūkot par nama apdzīvotības pazīmi, it kā cilvēki varētu dzīvot tikai aiz slēģiem un aiz-segām.

Kad Agnese iegāja, uzgaidāmajā telpā jau sēdēja trīs sievietes. Ienācēju tās uzlūkoja ar neslēptu naidu, un nevarēja saprast, vai lūpu pašķobīšanu un norūcienu uzskatīt par labdienas atņemšanu vai ne.

Ārsta durvis atvērās, un īss «lūdzu» skanēja vēsi un pat īgni.

Iegāja vecākā no trim, un palicējas katra pie sevis indīgi nosmīnēja. Un tiešām, nepagāja ne piecas minūtes, kad ārsts izvadīja pacienti pa durvīm un sauca nākošo. Pirmā pretojās tik īsai vizītei un, durvju palodā ieķērusies, mēģināja ieskaidrot:

— Bet man tā pumpiņa jau trešo dienu . . .

— Nekas, nekas, — ārsts nepacietīgi mierināja. Ja būtu trešo gadu, tad būtu uz miršanu. Nākošā.

Visjaunākā un skaistākā piecēlās ar uzvarošu smīnu un, pastūmusi izmisušo sānis, iegāja kabinetā. Trešā gaidītāja, neglīta, kaulaina, bet labi ģērbusies pusmūža sieviete, nemierīgi sagrozījās savā krēslā. Agnesei šķita, ka tā labprāt būtu noliekusies pie atslēgas cauruma, tik ļoti garais deguns tiecās uz durvju pusi.

— Dakteris laikam nedūšā? — viņa jautāja vairāk sev nekā Agnesei un tāpat atbildēja: — Es labāk atnākšu citā reizē.

Viņa paspēja laikā nozust, jo mirkli vēlāk kabineta durvis atkal atsprāga un straujā solī, sasārtusi līdz ausu galiņiem, iznāca jaunā skaistule. Ārsts kliedza no savas vietas: — Nākošais! — un Agnese, domādama, ka ārsts ir tik strups aiz tīras lietišķības, steidzīgi atrāva durvis un iegāja.

Viņu saņēma tik ironisks ārsta smaids, ka viņa sastinga un aizmirsa pasveicināt.

Labdien, Anniņ!

Labdien, — atņēma Agnese, nevarēdama saprast, kāpēc ārsts viņu sauc par Anniņu.

Nu. piesēsties, pastāsti, kas tev kait, — ārsts mudināja ar dzēlīgu vēlību. Vai pumpiņa uzmetusies uz krūtīm? Vai varbūt tu slimo ar «diagnozi»?

Agnese tagad saprata, ka ārsts vai nu viņu zobo, vai arī noturējis par kādu citu.

Nu, novelc blūzīti, mans bērns, ja jau tik ļoti gribi, lai tevi izmeklē.

Piedodiet, es neesmu slima, - - Agnese atvainojās.

Un es neesmu Anniņa ...

Piedodiet! — ārsts pavisam nopietni iesaucās. —Apsveicu jūs un apsveiciet mani. Pirmo reizi šeit kaut ko tādu dzirdu.

Nācu pie jums kā pie sava tēva ārsta. Viņu sauc Vīksnu, un viņš ir ļoti slims, — Agnese steidzās pastāstīt, baidīdamās, ka ārsts būs pret viņu tikpat strups kā pret iepriekšējām.

Vēlreiz lūdzu, piedodiet, — atspiezdams galvu rokās, ārsts lūdza. Vīksnu es atceros. Toreiz viņu vēl varēja glābt. Tagad būs par vēlu.

Cilvēks var būt diezkā sagatavojies dzirdēt par savu tuvinieku to ļaunāko, var būt savās domās pieļāvis visdrūmāko gala iznākumu un tomēr, kad šādu spriedumu pasaka ārsts, no kura viņš, kādreiz pats sev neatzīdamies, nācis glābiņu izlūgties, tikai tad viņa apziņā svēloši sāpīgi iegriežas neizbēgamība, liktenīgā neiespēja ne ar kādiem līdzekļiem glābt tuvinieku, par kuru tikai tagad saproti, cik tas bijis mīļš un garā radniecīgs.

Agnese aizmirsa, ka atrodas ārsta kabinetā. Kāds bija

pateicis nežēlīgos vārdus — «tagad būs par vēlu», un tas bija tas pats, kā pēkšņi dzirdēt kādu paziņojam — «tavs tēvs drīz būs miris». Viņa raudāja klusi un vienkārši, negaidīdama mierinājuma un nedomādama, ka tāds var vēl pasaulē būt.

«Ak debess, ko es izdarīju!» viņa dzirdēja iesaucienu un aptvēra, ka jāsaņemas, jo kādas viņai tiesības ar savām asarām aizkavēt ārstu darbā. Viņa piecēlās un, atvainodamās un asaras slaucīdama, sāka virzīties uz durvīm, bet arī ārsts pietrūkās kājās un pēc mirkļa bija cieši saņēmis Agneses plecus un iespieda viņu atpakaļ krēslā. Viņš sameklēja kādas zāles un pierunāja Agnesei tās iedzert.

— Es nezinu, kā atvainoties par savu nesavaldību, — ļ drusku nomierinājusies, Agnese lūdzās. — Jums tik daudz darba ar slimniekiem, bet es jums nositu laiku ar savām bēdām. Tagad es iešu.

— Nē, nē, — ārsts protestēja. — Jūs sakāt, slimnieku man daudz? Mana, tas ir, ārsta traģēdija ir tieši tā, ka slimnieki pie manis netiek, jo viņiem nav naudas. Es šinī apvidū vēl esmu jauns, un viņi nezina, ka no nabagajiem naudu neņemu. Bet jūs redzējāt, kas pie manis nāk?

— uzbāzīgi, katru nedēļu — tās ir miesta labāko aprindu jaunkundzes un atraitnes. Salasās veselības leksikonu un klāt kā sauktas. Katru nedēļu cita kaite, kāda nu kuro reizi izfantazēta. Un katru reizi sanāk viena pēc otras, lai izspiegotu, vai tikai kāda nepaliek ilgāk manā kabinetā.

— Tāpēc nebrīnieties un nedusmojieties, ka es jūs tik neglīti saņēmu, — ārsts turpināja. — Jūs studējat, es dzirdēju? Nu, vienalga, ko. Bet es jūs brīdinu no mieste-ļiem un sīkpilsētiņām. Te ir pīļu dīķis, te ir varžu grāvis, te ir kanalizācijas bedre. Vai jūs varat iedomāties, kā ir, kad cilvēks smok, slīkst, kad viņam trūkst elpas? Tāda sajūta mani te moka visu to pusgadu, kamēr esmu šeit.

— Jums laikam trūkst sabiedrības? Agnese minēja.

— Ha, sabiedrības! — ārsts nicīgi iesmējās. — Man trūkst vientulības, lielas un augstas vientulības! Tīģeru tuksnesības un ērgļa augstienes!

Man liekas, ka tik vientuļš cilvēks būtu nelaimīgs. — iebilda Agnese.

m

— Šikie un vājie dzīvnieki meklē baru. Spēcīgie ir stipri vientulībā, — ārsts patētiski iesaucās, un Agnese atcerējās kaut kur jau dzirdējusi šādas atziņas. Tik tiešām, viņa skatīja vaigā dzīvu ilustrāciju no Audres lekcijām par Nīcši, bet pēkšņi iedomājās arī kādu nesaskaņu šajā raksturā.

— Ja jūs esat Nīcšes sekotājs, kāpēc jums tomēr tāda līdzjūtība pret vājajiem un nabagajiem? Lai taču viņi aiziet bojā! — Agnese viegli ironizēja.

— Viņi aizies bojā tik un tā, jo no tā, ka es pasaku, kas viņiem kait, nevienam labāk nekļūst. Vairāk palīdzēt es nevaru, — ārsts noplātīja rokas. — Bet ārstēšanās maksā tādu naudu, kādas viņiem nav.

Agnesei šie vārdi atgādināja tēvu, un viņa steidzās atvadīties.

Atnāciet vēl kādreiz pa savu brīvlaiku, — ārsts lūdza, — ar jums ir interesanti parunāties.

— Nē, es nenākšu, jo man nekas nekait, un es nevēlētos būt ceturtā dežurante pie jūsu durvīm, — Agnese iesmējās un izgāja.

Visur kur, tikai ne mājā, zobus sakodusi, domāja Agnese un sāka iet uz citu pusi, ārā no miesta.

Spīdēja saule, ziemas debess bija vēsi zila, baltais sniegs vizuļoja tik žilbinoši jautri, ka gribējās ticēt — pasaulē ir arī laime, ir arī prieks un smiekli. Un visiem nav jādomā, ka rīt vai parīt kāda tuva cilvēka acis pārstās redzēt sauli, lūpas pārstās runāt un smieties, sirds vairs nejūsmos par zemes skaistumu.

Kurp iet, kur noslēpties no saules, kas spiež domāt par savu pretmetu — mūžīgo kapa tumsu? Un kur sastapt draugu, kam tu tāda, piesmirkusi un rudenīga, nebūtu par smagu?

— Nu, ko es minstinos un izliekos, — Agnese noskaitās uz sevi. - Kāpēc es nevaru domās būt atklāta un atzīties, ka gribu sastapt Valdi un citu nevienu. Un viņš man jā-sastop un jāizstāsta viņam nevis par sevi, bet tas, ko lika pateikt Grundonis, un par visu to, ko viņa piedzīvojusi pēc Valda pazušanas no Rīgas.

Agnese zināja Saliņu mājas, kur dzīvoja Valda tēvamāsa Ieva un kur viņš varēja būt apmeties.

Tās bija pelēkas, saplaisājušas mājeles, vēja apraustī-

tiem salmu jumtiem. Vasarā, koku un krūmu zaļuma apskautas, Saliņu mājas neizskatījās tik nožēlojamas kā ziemā, kad dzīvojamo ēku grūti atšķirt no kūtiņas, tik mazi abām salāpītie, nekrāsotie lodziņi.

Valdis patlaban skaldīja malku, kad Agnese iegāja sētsvidū un satraucēja viņu ar savu sveicienu.

Lai kā viņš centās noslēpt, tā tomēr bija laime, kas viņa acis pārvērta spožas un siltas. Roka, kas nupat bija turējusi cirvi, mazliet drebēja, saņemdama Agneses gājienā sasilušo roku. Bet tas jau nebūtu Valdis, kas ļautos mulsumam un neatgūtu savu parasto, mazliet zobgalīgo toni:

— Muhameds ierodas pie kalna.

— Bet tā taču tas bijis kopš Muhameda laikiem, — neapjukdama atjokoja Agnese.

Kas gan tas bija par spēku Valda acīs, kas pēkšņi izkliedēja drūmās domas, atspieda tās kaut kur tālu prom kā tumšu straumi un lika prātam un jūtam atžirgt gaišā vieglumā? «Varbūt tēvam nemaz nav tik bīstami, kā ārsts notēlo,» gribējās ticēt, un jau nākošajā mirklī atmiņa zināja stāstīt par gadījumiem, kur tādi par neglābjamiem izsludināti cilvēki nodzīvojuši sirmu vecumu.

Valdis ieveda Agnesi istabā, nabadzīgā, bet patīkamā ar tīrību un kārtību, kas labi saskanēja ar šīs mājas saimnieci Ievu, izskatā līdzīgu savai mātei Līzei, Valda vecmāmuļai, tikpat vērīgu un patiesu, bet bez savas māte s dzirkstošās rosmes.

Ieva prata smalkjūtīgi atstāt istabu pulkstenī paskatoties, iziet lopus barot un vārīt vakariņas vīriem, kas aizbraukuši mežā.

Agnese stāstīja daudz un aizgūdamās.

— Tev bijušas bagātas dienas, — priecājās Valdis. — Un kad tu tā ilgi neesi redzēta, tad liecies tāda kā lielāka izaugusi pa šo laiku, — viņš pētīdams ielūkojās Agneses sejā, bet novērsās, it kā apdedzinājis skatienus pie viņas acīm.

— Un vēl pats galvenais, — Agnese pavēstīja, — Grun-donis lika pateikt: — Viss paliek, kā norunāts, ieradīšos divdesmit devītajā ar nakts vilcienu. — Bet viņš nezina ceļu un lūdza, lai aizejot pretim.

— Vajadzētu jau aizbraukt, bet te zirdziņš tā nodzīts pa dienu, ka naktī vēl dzīt vienkārši sirdsapziņa neatļauj.

Aiziesim tāpat, — Agnese ierosināja.

Tu arī nāksi? Valdis neticīgi, bet līksmi pārjau-

lāja.

Viņš gāja Agnesi pavadīt, bet, lai kā raisījās sarunas, Agnese juta, ka starp viņiem soļo tas vakars, kad Valdis gribēja kaut ko teikt, bet viņai «nebija laika» uzklausīt. Vai Valdis kādreiz aizmirsīs to kļūmīgo vakaru, un vai viņa spēs kādreiz atzīties, ka bijusi muļķīga aiz greizsirdības?

19

Vīksnu ģimenei Ziemsvētki jau sen vairs nesaistījās ar reliģiskām tradīcijām. Sprediķu skaitīšanu te neatcerējās, uz baznīcu negāja, bet aiz vecas paražas māju uzposa un kādu gardāku kumosu sagādāja. Šoreiz Agnese ar māti norunāja necept ne pīrāgus, ne citu gatavot, lai tēvam neatgādinātu agrākos gadus, kad viņš mēdza pasmieties, ka Ziemsvētki tomēr esot priecīgi svētki, jo tad vecene par ilgiem laikiem protot kaut ko labu celt galdā — un vēl, cik gribas.

Klusi ritēja dienas Vīksnu mājiņā. Ciemiņi te neiegriezās, paši nekur negāja. Savas bažas un šaubas katrs slēpa aiz vienaldzības maskas, lai nebūtu jāizrunā vārdi, kas vieš baigumu.

Agnese aizrautīgi lasīja grāmatas, ko bija ieteicis un pagādājis Grundonis.

Viņa lasīja Andreja Upīša romānus par Robežniekiem un skatīja šos tēlus pavisam jaunā gaismā. No katras lappuses vējoja prelim īstā dzīve, skarba un patiesa. Te cilvēku ciešanām cēlonis nebija pārsmalcinātas dvēseles kroplība kā Poruka «pērļu zvejniekam», te skaidri bija parādīts, un neapstrīdami pierādīts, ka varmācīga sabiedriskā iekārta ir tā, kas pazemo cilvēku, pārvērš viņu darba lopā un katru saucienu pēc brīvības, pēc cilvēciskas cieņas apslāpē asinīs.

Vecais Robežnieks kāds traģisks latviešu nabadzīgā zemnieka tēls. Dažus viņa rakstura vilcienus Agnese saskatīja arī savā tēvā. Arī viņš nebija protestētājs, centās sadzīvot ar visādām varām, mēģināja ticēt un iestāstīt

sev un citiem, ka ar centību un darbu var tikt pie turības, pat bagātības, ja tikai «cilvēkam ir laime».

Grundonis bija Agnesei iedevis arī Engelsa «Anti-Dī-ringu», pieteikdams to glabāt un lasīt tā, lai neviens nepamanītu. Sājā grāmatā viņa visas nodaļas nesaprata ar pirmo lasījumu, tomēr urbās uz priekšu. Viņu aizrāva nodaļa par morāli un tiesībām. Engelsa sarkasms teorētiski graizīja tās pašas pretišķības un tās pašas šķiras, to pašu divkosību, ko viņa tikko bija izlobījusi no Andreja Upīša domu virziena Robežniekos. Vēl vairāk, te viņa atrada pretsitienu Maura mācībai un izjuta dziļu prieku, ka to var tik spīdoši sakaut.

Pirmajos Ziemsvētkos Vīksnu mājeli tomēr apmeklēja kāds viesis. Tas bija pagasta ārsts — tagad Agnese zināja, ka viņu sauc Eikens, viņš ieradās uz slēpēm un ar koku piedauzīja pie lodziņa. Agnese paskatījās pa neaizsalušo rūts augšu un ieraudzīja sasārtušu, enerģisku seju ar tumšu matu cirtu pār pieri, bet viņa nebija pārliecināta, vai tas ir ārsts, kuru viņa bija redzējusi dzēlīgu un ironisku.

Bet, kad viņš ienāca istabā, Agnesei kļuva neērti no mātes pazemīgās iztapības un katra teikuma ievadījuma ar «daktera kungs». Eikens paziņoja, ka nācis aplūkot savu slimnieku, bet nesteidzās tēvu izmeklēt, atrazdams vēl un vēl kaut ko Agnesei stāstāmu. Māte bija iegājusi sapost tēvu ārsta apskatei, un Eikens tikpat pēkšņi, ka ieradies, pārsteidza Agnesi ar aicinājumu nākošā vakarā uz sarīkojumu labdarības biedrības namā.

— Kāpēc jūs mani aicināt? — Agnese atklāti jautāja. — Es nevaru būt jums piemērota dāma, jo man nav tāda apģērba.

— Man nav svarīgs jūsu apģērbs, Eikens asi noskaldīja vārdus.

— Jūsu pielūdzējas zobosies par mani un jums, — Agnese iesmējās.

— Taisni viņām es gribu likt saprast, lai reiz atkāpjas, — Eikens sašutis iesaucās.

— Aha, — Agnese saprata. — Tad man būs glābēja loma jānospēlē?

— Kaut vai tā.

— Bet kāpēc jums jāiet uz sarīkojumu? Kāpēc jūs neizmantojat trīs brīvas dienas, lai izbaudītu «tīģera tuk-snešainlbu un ērgļa augstieni»? — Agnesei gribējās pazobot šo dīvaino cilvēku.

Jums nepiestāv ļaunums, — ārsts pārmetoši padraudēja ar pirkstu.

Šoreiz manī nebija ļaunuma, — Agnese nopietni atbildēja. — Es tikai saredzu jūsos smagas pretrunas. Jūs it kā spītējat savam raksturam vai vismaz cenšaties notēlot pretēju, nekā tas ir. Vai es pareizi saprotu jūs?

— Pareizi, — piekrita Eikens. — Bet cēloņus jūs nezināt.

Brīdi klusējis, viņš strauji piecēlās un, pa istabu staigādams un Agnesē neskatīdamies, runāja:

— Cēloņi ir vilšanās cilvēkos. Nav svarīgi, kā tas notika, bet reiz cilvēks, kam es ticēju, mani piespieda domāt, ka vērtība ir tikai naudai, mantai, varas stāvoklim. Visam pārējam var uzspļaut — draudzībai, mīlai...

— Varu iedomāties, — atcerēdamās savu pirmo mīlestību, Agnese noteica pie sevis.

Un tāpēc es nīstu mietpilsonību un naudas kāri, — Eikens uztraucies stāstīja. —: Dažreiz esmu gatavs nopelnīto naudu upē iesviest, lai tā, nolādētā, neaplipinātu manu dvēseli kā ar zvīņām.

— Ar tādu protestu vien jūs neko nepanāksiet, — Agnese dzīvi iesaucās.

— Es varu celties kā cilvēks ...

Bet arī galu galā krist. Un tikpat zemu kā tie, ko jūs šķietami nicināt, — Agnese viņu pārtrauca.

Jā, ko tad jūs man ieteicat? Pacelt rokas un padoties? Apprecēt vienu no tām nameļu īpašniecēm, ko redzējāt aiz manām durvīm? Dzert alu un spēlēt ar aptiekāru kārtis? — iekaisis runāja Eikens.

— Jūs varat pie tā nonākt, ja gribēsiet palikt savā «tīģera tuksnešainībā», — domādama par savu vientulību un draugiem, kas no tās izrāva, pareģoja Agnese. — Jūsu vientulība jums kļūs par smagu, un tad ...

Un tad es metīšos pirmajos apkampienos, kas pasniegsies man pretim. Tā jūs gribējāt teikt, jaunā, gudrā vecene? — iesmējās Eikens.

Bet tas ļoti var notikt, ja jūs jau laikus neizvēlēsieties sabiedrību pats, — Agnese nobeidza savu domu.

— Nu, luk, te es esmu atnācis izvēlēties sev sabiedrību, — Eikens smējās jau skaļāk. - Biju aicināts pie dzirnavnieka Zommera uz meitas saderināšanās svinībām, bet atnācu pie jums. Un lūdzu jūs rītvakar būt manā sabiedrībā.

Pēdējā teikumā, kaut arī tas tika izrunāts ar smaidu, Agnese sadzirdēja nedrošību, biklas bažas, ka lūgumu varētu noraidīt, un tas tik ļoti atgādināja pašas izmisumu un pieķeršanos Valdim un Grundonim, ka viņai likās netaisni atgrūst cilvēku, kas neapzinīgi raujas ara no apkārtnes šauruma un trūkuma. Un vai ari viņai nebija laiks teikt tālāk to drusciņu patiesības, ko bija ieguvusi un izpratusi īsajā laikā no rudens līdz ziemvidum?

— Labi, es iešu kopā ar jums uz aizsargu sarīkojumu, bet pēc tam jums jānāk man līdzi uz kalpu sapulci, Agnese piekrita un uzstādīja noteikumus.

— Vienalga, uz debesīm vai elli, ar jums visur būs interesanti, — Eikens smējās.

Bet Agnesei vēl ilgi pēc ārsta aiziešanas bija jādomā, vai tomēr viņa nav darījusi aplam, solīdamās rītvakar kopā ar Eikenu parādīties sarīkojumā un aicinādama viņu uz sapulci, ko rīko Valdis ar Grundoni. Ja Valdis redzēs viņu tādā sabiedrībā, vai tas neradīs jaunu, vēl lielāku tālumu viņu starpā?

Šis nemiers viņu neatstāja visu otro dienu, pošoties uz sarīkojumu. Agnesi kaitināja mātes satraukums un rūpība — tā gludināja viņas kleitu, izmēģināja piešūt baltu apkaklīti, tad nosprieda, ka tas izskatīšoties pārāk skolnieciski, un piesolīja meitai savu jaunības laiku zīda lakatu uz pleciem.

Taču rimsties reiz, — Agnese beidzot nenocietās. — Es iešu tāda, kāda esmu.

Nūjā, bet viņš ir dakteris, visi skatīsies, māte nevarīgi meklēja pierādījumus. — Viņam var nepatikt, ka tu tāda ...

— Un viņam ļoti patiks tavs vecmodīgais lakats, un viņš tūlīt būs gatavs mani precēt! —- Agnese aizsvila dusmās, jo viņu saniknoja pazemību un mazvērtības uzsvars, bet vēl vairāk mātes slepenā cerība, ka ārsts varētu Agnesē iemīlēties un aplaimot ar bildinājumu.

Pavisam nedūšā viņa izgāja no mājas. Plānajās kurpēs

bez botēm sala kājas. Bet viņa nevarēja nepasmaidīt, kad aiz birzes stūra sastapa Eikenu, kas, viņu gaidīdams, apsaldējis rokas, jo cimdus aizmirsis mājās.

Jūs laikam nācāt man pateikt, ka esat pārdomājis un uz sarīkojumu neiesiet? — Agnese pazoboja ārstu.

— Taisni otrādi, es baidījos, ka jūs varat pārdomāt,— Eikens atvairījās.

Visu ceļu viņi mētājās ar asprātībām, un Agnese šo gājienu izjuta ka atpūtu. Tā vien likās, ka pēdējo dienu smagums izlādējas savā pretmetā vieglprātīgā pārgalvībā, kad gribas smieties nezin par ko, ķircināt un zobot otru aiz prieka, ka esi izkļuvis no sprosta, un atvairot domu, ka tajā atkal jāatgriežas.

Labdarības biedrības nama aizsalušie logi mirgoja blāvās ugunīs. Pie slitas bija piebraukts daudz zirgu ar pajūgiem, un Agnese pamanīja starp tiem greznās kamanas, ko bija redzējusi stacijā. Sājā brīdī, zvārguļiem skanot, piebrauca straujš divjūgs — divi ābolaini melni krākdami apstājās pie pašām durvīm. No platajās kamanās saklāto ādu biezuma veikli izraisījās slaids vīrietis un gandrīz celšus izcēla no tām savu sudrablapsās tērpto skaistuli, bet vedējs aizbrauca zirgus tālāk.

Kas tas par ķeizarpāri? — interesējās Eikens.

Jūsu draugi, kurus jūs apvainojāt, neaiziedams uz saderināšanās svinībām, — Agnese iesmējās.

— Oho! Tātad meldermeitiņa. Un viņš — skaistais princis?

Viņš zvērināts advokāts un dzejnieks no dieva žēlastības, tādā pašā tonī atbildēja Agnese, pazinusi Ligitas Zommeres līgavaini Kramiņu-Kramu.

Nekas nebija mainījies biedrības sarīkojumu zālē. Skatuvi sedza tas pats priekškars ar provinces mākslinieka gleznoto senču ozolu un baltbārdainu krīvu, kas, acis izbolījis un rokas pacēlis, svētī publiku. Pirmajās trīs rindās ar zaļu plīšu polsterēti krēsli - tie domāti turīgākajiem pilsoņiem un inteliģencei. Tālāk piecas rindas parasto Vīnes krēslu, bet pārējo zāles daļu aizpilda nekrāsoti koka soli — dažas pirmās rindas ar atzveltņiem, pārējās pat bez tiem. Abās pusēs ieejai, koka stabu atbalstītas, paaugstinājās galerijas stāvvietām.

Pēc mēteļu nolikšanas ģērbtuvē Eikens kavējās vest

Agnesi zālē. — Lai sasēžas, mēs iesim pēdējie, un tad es jums paskaidrošu, kāpēc, — viņš teica, vērīgi lūkodamies ļaužu straumē.

— Ha-ha, — trešajam zvanam skanot, viņš iesmējās un, viegli satvēris Agneses elkoni, virzījās uz ieeju. Zālē viņiem piesteidzās vietu ierādītājs un, iztapīgi klanīdamies un «daktera kungu» piesaukdams, vedināja uz priekšējām rindām. — Jūsu vietas otrajā, aiz aptiekāra, — tas laipni paskaidroja.

— Neuzminējāt, — Gikens īsi atrūca, — Lūk, manas biļetes.

Vietu ierādītājs paskatījās un apjuka.

— Nevar būt, — viņš neticīgi murmināja. — Vajadzēja būt otrajā rindā ...

— Vajadzēja, bet nav, — ārsts spītīgi atcirta un aizveda Agnesi maliņā pie sienas kādā no pēdējiem soliem.

— Upuris izbēga medniecēm, — viņš pavīpsnāja un klusu stāstīja Agnesei: — Apskatiet to divu tukšo krēslu apkārtni — pilnīgs ielenkums! Abās pusēs tās solidās, bet aiz muguras jaunākā daiļava.

— Bet ko tad viņas tur lenc? — Agnese nesaprata.

— Es nopirku biļetes tur, bet, tā kā jau divas reizes izrādījos šo histeriķu sabiedrībā, tad nolēmu šoreiz viņas piekrāpt. Pats nopirku biļetes tur, bet pēc tam aizsūtīju savu veco saimnieci pēc prastākam vietām, kur neviens nevarēs iedomāties sēžam dakteri. Redziet, kā viņas nervozē un staipa kaklus.

— Baidos, ka viena no viņām jūs reiz iesturmēs. Vēsturē ir daudz gadījumu, kur apsēsti cietokšņi tomēr reiz krituši, — Agnese iesmējās.

— Jūsu varā ir, lai tas nenotiktu, — Eikens zīmīgi noteica un īsi paspieda Agneses roku.

Agnese saspringa, jauzdama, kādu virzienu sāk iet jaunā pazīšanās... Viņa cīnījās pret sievišķīgajām gavilēm, kas pārņem katru meiteni, kad tā jūt sevi patīkam. Nē, viņa negrib būt vienaldzīga koķete, kam sagādā prieku kāda ciešanas, bet vairāk par biedrisku draudzību viņa Eikenam veltīt nevar, jo ... Sājā mirklī viņa paskatījās apkārt, meklēdama, vai arī Valdis nav ieradies, bet neredzēja. Un pēkšņi viņai uzmācās neērtības sajūta, ka atnākusi uz tādu aizsargu sarīkojumu un ārsta sabiedrība,

par ko visi runās. Bet Valdis, lūk, nav nācis, viņam droši vien riebjas tādi sarīkojumi. Vai Valdis nenosodīs viņu, kad uzzinās, kad viņa tam pastāstīs šīvakara gaitas?

Vērās aizkars. Baigi izkrāsojušies, vietējie teātra mīļotāji rādīja Skuju Frīža komēdiju, kurā bija cildināti laucinieki un izsmieti pilsētnieki, kaut gan ir vieni, ir otri runāja tik pliekanas muļķības, ka galvenais smējējs bija tikai aizsargu virsnieks Grīslis pirmajā rindā, jau klusāk viņam piebiedrojās pārējie aizsargi un saimniekpapi. Koka soli bez atzveltņiem un galerija palika mēmi.

Kāpēc es te nācu, ko es gaidīju no tāda vakara? — Agnese jautāja sev un īga par sevi, ka bijusi tik pieļāvīga.

— Noaujiet kajas, es jums pakutināšu pēdas, lai jūs dabūtu pasmieties par šo komēdiju, — ne pārāk klusu teica Eikens, un apkārtējie iesmējās.

Starpbrīdī priekšējo rindu sēdētāji steidzās uz bufeti. Agnesei likās, ka advokāts Kramiņš slaido augumu salocījis vairākos līkumos, lai izteiksmīgāk parādītu savu sajūsmu par saderināto skaistuli. Oļģerts ar Alisi, kā parasts, soļoja kopā vienaldzīgi un mēmi, it kā jau sen būtu visu izrunājuši un apnikuši.

«Kāda būs viņu laulība pēc gadiem, ja viņi jau tagad viens otra atēdušies?» Agnesei bija jādomā, skatoties jauno cilvēku sejās, kas par spīti skaistajam veidojumam sāka kļūt neskaistas trulās, uzpūtīgās izteiksmes dēļ.

Starpbrīdis vilkās ilgi. Eikens stāstīja Agnesei par Pē-terpili, kur bija sācis studijas, nobeigdams tās Rīgā.

— Ticiet vai ne, es šad tad nožēloju, ka neizturēju revolūcijas grūtības un atgriezos dzimtenē. Te reizēm elpas trūkst, cik šaurās robežās mēs esam ieslēgti. Man asinis vārās, iedomājoties, ka manas darba iespējas atkarīgas no tiem tur, polsterētajos krēslos — naudas maisiem un... Ilgi viņi mani te necietīs. Bet citur nebūs savādāk.

Stāstu pārtrauca labdarības biedrības priekšnieks, pienākdams un aicinādams «daktera kungu» uz mazu uzkodu bufetē. Eikens pateicās un aizbildinājās, ka tikko mājās paēdis.

— Nu, bet tomēr, kaut vai kompānijas dēļ, — priekšnieks centās pierunāt.

— Atļaujiet aizrādīt, ka es jau esmu kompānijā un pamest dāmu vienu nebūtu pieklājīgi, — Eikens iedzēla priekšniekam, kurš izlikās Agnesi neredzam, jo viņa bija ģērbusies pārāk vienkārši, lai izskatītos pēc daktera cienīgas dāmas.

Priekšnieks aizgāja piesarcis. Bet viņa vietā pieskrēja kāds jauneklis un steidzīgi aicināja ārstu uz bufeti, jo tur paģībusi Āboltiņa kundze.

- Tas viņai nav uz miršanu, — Eikens atteica jauneklim. — Jūs atpogājiet viņai korseti un pielieciet pie deguna ožamo spirtu. Bet to visu izdariet jūs pats, — viņš bezkaunīgi piezīmēja un, kad samulsušais jauneklis bija aizgājis, saņēma Agneses elkoni un teica:

Muksim, Agnes, kamēr vēl tikai ģībst.

20

Agnese tik daudz cerēja no gājiena uz staciju - kopā ar Valdi sagaidīt Grundoni. Klejodama pa sniegainiem meža celiņiem, viņa sasapņojusies juta sev līdzās Valdi. Viņa stāsta tam vaļsirdīgi kā tuvākajam draugam visu par sevi: kāpēc izaugusi tāda. cik pateicīga tiem, kas viņu veido citādu. Viņa zobojas par bijušo Agnesi un, starp citu. piemin arī to kļūmīgo vakaru, kad Valdis bija atnācis ciemos. - Un zini, kāpēc es aizskrēju uz teātri? viņa smiedamās vaicā. — Tāpēc, ka biju tevis dēļ greizsirdīga uz Ernu. Tā viņa atzīstas, un Valdis smaidot saņem viņas roku un saka... nē, viņam nekas vairs nav jāsaka, viņa jūtas izstrāvo cietā roka un pelēkās acis.

Patīkams māns, lai arī simtreiz tāds gājiens, tāda saruna risinājās iztēlē un dega vēlēšanās kaismē — kaut ātrāk tas atkārtotos īstenībā, ne sapņos.

Tā bija izsapņots, un tikai. Satikšanās un gājiens iznāca pavisam citāds. Agnese atkal bija uzvilkusi jaunākās kurpes, kad ienāca Valdis un, ieraudzījis viņas plānos apavus, zobgalīgi apjautājās, vai Agnese dažkārt esot uz balli saposusies. Viņai vajadzēja pārauties siltās zeķēs un mātes vecajos zābakos, un tikai tādu Valdis viņu ņēma līdzi.

20 t

Pilns ziemas mēness applūdināja laukus ar aukstu, zilganu gaismu. Lielie ceļmalas vītoli meta pāri grāvjiem izlauzītas ēnas. Agnese pazina šīs pilnmēness naktis, agrāk lās viņā vienmēr bija viesušas vientulības un tāluma ilgas. Tagad, ļaujoties romantiskajai jutoņai, viņa vairs netīkoja «tikt prom no zemes smaguma», jo labi bija tepat, kur līdzās soļoja Valdis. Un, kad viņš bija tik luvu, Agnese līdz sāpēm ilgojās ne viņa rokas spiediena, ne viņa skūpsta, bet draudzības tīras, siltas draudzības, kādu Valdis vairākkārt nepelnīti bija sniedzis Kīgā, viņas dzīves drūmākajos brīžos.

Es sauktu tādu mēnesnīcu par banālu, tik ļoti šādi skati novazāti uz pastkartēm un vāju dzejnieķeļu pcrši-ņām, pēc ilgākas klusēšanas Valdis ierunājās.

Un kas tev liedz to darīt? Agnese strauji iejautājās, ausīdamās, vai tikai Valdis nesāks izsmiet viņas kādreizējo un arī tagadējo romantikas jūsmu.

— Mani ar šādu nakti saista kādas atmiņas, — Valdis turpināja, un Agnesei aizrāvās elpa, savukārt atceroties ziemas nakti Sarkandaugavā, kad pie debesīm mirguļoja aukstas, zilganas zvaigznes un zem kājām, tāpat kā tagad, ņirkstēja sasalis sniegs. Bet Valdis aizgāja ar Ernu zem rokas ...

Man liekas, jau tajā naktī es sāku veidoties par revolucionāru, — Valdis mierīgi stāstīja. — Tas bija ļoti sen, bet to nakti atceros, jo tas bija pirmais svarīgākais notikums manā dzīvē. Vecmāmuļa — tā pati tava draudzene,— viņš iesmējās, — kādā Ziemsvētku naktī paņēma mani līdzi — parādīt baznīcā eglīti. Biju dzirdējis par eglītes dedzināšanu, bet redzējis ne, jo nekad jau tādiem priekiem vai niekiem neiznāca naudas. Visu ceļu braucot iztēlojos, kā var eglīte degt, un prašņāju vecmāmuļu. Eglīte, protams, man ļoti patika. Bet tajā naktī mani pirmoreiz aizveda pie tēva kapa, un es sāku saprast, ka mirušam būt nozīmē gulēt zem zemes. Tur pat nebija kapa, tikai priedē pakārts vainags ar sarkanām lentām rādīja kapa vietu. Es jau mācēju lasīt un pilnmēness gaismā saburtoju uz lentām: «Slava varoņiem» un «Lāsts slepkavām». Atpakaļceļā vecmāmuļa man visu izstāstīja — kā tēvs cīnījies piektajā gadā, kā viņu baroni un žandarmi nošāvuši. Jau gultā aizmigdams es savilku

rokas dūrītēs un draudēju — pats nezinādams, kam:

— Pagaidiet tikai, kad es izaugšu liels, tad es gan jums parādīšu.

Viņš apklusa, un arī Agnesei nebija vārdu, ko teikt pēc tik spēcīgu bērna jūtu atmiņām.

— Vecmāmuļa stāstīja, ka tādus vainagus uz tēva kapa nedrīkstot likt, par to policisti ķerot ciet un sodot, — Valdis turpināja kavēties atmiņās. — Un manas revolucionāra gaitas sākās tieši ar tāda vainaga nolikšanu.

Cik tad tev toreiz gadiņu bija? — Agnese ar smaidu iejautājās.

— O, es biju jau liels vīrs — astoņi dzīves un divi darba gadi aiz muguras, — Valdis pasmējās.

— Nu, un kā — sirds nedrebēja, gar kapiem ejot? —ļ arī Agnesei sanāca smiekli, iedomājoties Valdi kā mazu puišeli sniegā brienam uz baznīcas priedēm.

— Un kā vēl. Bet ne jau aiz bailēm no spokiem, —1 Valdis stāstīja. — Negāju viens, bet es biju izlūks — vajadzēja izzināt, vai tuvumā nav policists. Sirds drebēja no minēšanas — izdosies vai neizdosies. Un pirmā izdošanās daudz nozīmēja turpmākajām gaitām.

— Jā, ar cara nobendētajiem piektā gada revolucionāriem mūsu buržuāzija iztaisīja jaukus politiskus veikaliņus, — brīdi klusējis, Valdis runāja ar īgnumu.

— Pašu Ulmani pasludināja par piektgadnieku, cietušajiem iedeva zemi. Manam tēvam uzlika piemiņas plāksni. Viss tik jauki. Bet manu māsu — komjaunieti divdesmitajā gadā apraka meža biezoknī un neļāva kapos apbedīt.

— Kapos būtu bīstami, jo tur varētu atkal uzlikt vainagus ar tādiem pašiem uzrakstiem. Agnese saprata.

— Protams. Bet tur, biezoknī — lūdzu, lieciet, kādus vainagus gribat, tur pat ne ogotājs, ne sēņotājs neieklī-dīs, — Valdis nobeidza sarunu.

Bet viņš it kā baidījās klusuma, jo klusums spiež domāt par neizteiktām jūtām un neizrunātiem vārdiem. Viņš stāstīja Agnesei par aiziešanu uz Rīgu, darba meklēšanu, mācībām bez skolas, par pirmo apcietināšanu un tiesu.

Agnese tvēra katru vārdu, katrs pastāstītais notikums 206

iegūlās cieši atmiņā. Tad tāds bija Valdis - tik viengabalains, no mazām dienām lielā domā, lielā idejā iededzināts. Pati dzīve bija viņu tādu veidojusi, dzīve un cilvēki. Ja viņam nebijis tādas vecmāmuļas, tādas māsas un brāļa, ja viņš būtu nokļuvis tādā skolā, kur viņa smadzenēs nepārtraukti lietu mistikas un nepretošanās mācības putru, un ja viņam nebijis neviena drauga, kas norauj viņa acīm šo zirnekļu uzausto tiklu un parāda dzīvi, kāda tā ir, — jā, vai tad Valdim dzīves stāsts nebūtu pavisam citāds?

Un, atkal Valdi izjuzdama kā draugu, viņa iedrošinājās runāt ari par sevi un izteikt jautājumu, kas viņu brīžam dedzināja ar gruzdošām šaubu sāpēm:

Kā tu domā, vai no mums, tādiem ... pienācējiem no malas, var kādreiz iznākt tādi... īsti cilvēki? — viņa runāja gausi, vārdus meklēdama, un Valdis ilgi neatbildēja, laikam pārdomādams un apsvērdams savu domu. Viņš pat apstājās, bet tad uzņēma vēl ātrāku gaitu, it kā līdz ar domām būtu sasprindzinājies viss viņa ķermenis.

Tu runā savādi, — viņš iesāka. — Pienācēji no malas? Es saprotu, tu domā tā, ka revolucionāri ir kāda īpaša, jau tāda piedzimusi cilvēku suga. Vismaz apmēram tā? Pārējie, kuriem gadījies uzaugt citādos apstākļos, sastāda citas kastas. Nē, Agnes, revolucionāri nepiedzimst ar gatavu pasaules uzskatu.

Pienācēji no malas? — pēc brīža viņš turpināja.

Pienācēji no malas ir tie, kas pienāk un atkal aiziet. Tādi kā dzejnieks Airis, kā Emīls Auziņš. Kad dzīve viņus ir pastūmusi malā, viņi tā kā būtu gatavi protestēt. Bet, tiklīdz kļūst skaidrs, ka protests savienots ar neērtībām, pat briesmām, viņi steigšus meklē drošāku pozi-ciju. Un te ļoti ērta izrādās socdemu partija. Taču strādnieku partija. Progresīva — it kā, vismaz vārdos. Pie tam iespaidīga partija. Tagad pat — saeimā trīsdesmit divas vietas. Tas dod uz politiskas satirgošanās pamata zināmu skaitu siltu vietiņu bankās un akciju sabiedrībās. Ja nākošās vēlēšanās absolūto vairākumu dabūtu Ulmaņa zemnieku savienība vai cita fašistu partija, tāds Airis un Auziņš, acu nemirkšķinājuši, piesviestos tai. Bet, kad arī Latvijā būs padomju vara, Airis sitīs pie krūtīm un zvērēs: «Mēs bijām tie, kas viņu iz-

karoja.» Tādi. luk, ir pienācēji no malas. Tikpat viegli, kā pienākuši, viņi var aiziet un atkal pienākt.

Valdis gan bija krāsaini un ar piemēriem notēlojis «pienācējus no malas», bet Agnesi turpināja grauzt jautājums — kā Valdis un citi biedri novērtē tieši viņu. Viņa pati jutās tik vainīga par savu stulbumu, par savu pagātni, kā viņa tagad dēvēja visu to laiku, kamēr nebija sastapusies un iedraudzējusies ar Valdi, Grundoni, Ernu. Cik tukša likās šī «pagātne», un tomēr tā nebija tikai balta lapa, uz kuras sākt rakstīt jaunās dzīves stāstu. Ne tik vienkārši izdzēst gadu gaitā ierakstīto — ne pasaules uzskatu, bet dzīves uztveri, kas vēl ilgi viņu kavēs kļūt par līdzvērtīgu cīņas biedri jaunajiem draugiem.

Viņa gandrīz jau izteica jautājumu: — «Un kā tu domā par mani?» — bet laikus apķērās, ka nav jātaujā pareģojumi, nav jāizlūdzas vārdu glāsti, ir pašai jāizdzēš sevī pagātnes raksti un jāmācās ne mazāk daudz vairāk nekā līdz šim.

Bet Valdis laikam pats saprata, ka nav atbildējis uz Agneses jautājumu to, ko viņa gaidīja, un, pametis uz viņu biklu skatienu, ierunājas:

Ceru... — viņš izteica, bet tūlīt pastiprināja: un ticu, ka tu neesi tāds «pienācējs no malas». Pazīstu tevi...

Viņš aprāva teikumu, un Agnese tā ir neuzzināja, kādu Valdis viņu pazīst. Viņai pietika tā paša skopā apliecinājuma «un ticu», lai saslietos jaunā spēkā un apņēmībā nekad nepievilt Valda ticību.

Viņi bija nokavējuši vilciena pienākšanu un sastapa Grundoni jau pie kapiem.

— Tā laikam ir visvienkāršākā matemātika ko viens noiet stundā, tur diviem jāiet divas stundas, tas zoboja sagaidītājus. Tātad atpakaļceļš prasīs trīs reizes tik laika.

Tu laikam gaidi, lai mēs tevi uz rokam aiznesam, — Valdis smaidīja un uzvēla vainu lauku pulksteņiem, kas ejot gausāk par saviem pilsētas brāļiem.

— Es nedrīkstu ļaut sevi uz rokām nēsāt, jo rītvakar varu dabūt ar zābaku pa mugurgalu, Grundonis atjokoja.

W8

Tas var gan notikt, — Agnese savedusi veselu rotu iii/sargu, — Valdis tāpat turpināja.

Taisni otrādi, aizsargus es aizmigušus aiztransportēju tālāk, — Agnese smiedamās atgādināja. — Bet es gan savervēju uz šo sapulci vietējo dakteri, tā ka plūkšanās vai šaušanās gadījumā mums būs sava medicīniskā palīdzība.

Ko, pats dakteris nāks mani klausīties? — Grundo-nis pārsteigts iesaucās. — Tas nu būs pārsteigums gan mums, gan jo sevišķi vietējiem varas papiem. Uz laukiem taču grūti progresīvam ārstam patverties. Stāsti, ko tu zini par šo savādnieku.

Eikens tiešām ir savādnieks, — Agnese nopriecājās par īsto apzīmējumu jaunajam ārstam un pastāstīja par savu iepazīšanos un aizsargu sarīkojumu.

Tas viss ir kā no skandināvu romāna atstāstīts, — Grundonis jautri smējās un piebilda: — Un viens ir vairāk nekā skaidrs — uz mūsu sapulci šis varonis nāks tikai tavu skaisto acu dēļ.

Agnese tā apjuka, ka neprata atjokot. Neko tādu, par ko viņai nebūtu ne jausmas, Grundonis nepateica, bet to, lūk. dzirdēja Valdis, un viņš varēja šo pazīšanos iztulkot citādi, nu, gluži vienkārši — uzskatīt viņu par vieglprātīgu meiteni, kas savas jūtas izdāvā pa labi un kreisi.

— Man liekas, ka Agnesei vajadzētu to dakteri uz sapulci no visas tiesas atvilkt, — Grundonis teica pavisam nopietni. — Pirmkārt, tas būtu pliķis šejienes «labākajām aprindām», otrkārt, Agnese parādītos sapulcē tādā sabiedrībā, kas nemestu uz viņu aizdomas par sakariem ar kreisajiem, un mums būtu noderīgi viņu no šīm aizdomām pagaidām pasargāt.

... un, treškārt, Agnesei būtu ļoti patīkama tāda sabiedrība, — Valdis apvaldīti, bet pārāk asi, lai izklausītos pēc joka, it kā turpināja Grundoņa domu.

— Tas, protams, arī, — Grundonis iesmējās, jo tādi nelaiķa vecīši kā mēs nevaram cerēt uz skaistu meiteņu ievērību.

Agnese savā sirdī pateicās Grundonim par to, ka viņš Valda skarbumu pārvērta jokā. Un Grundonis, turpinādams iesākto toni, paņēma Agnesi zem rokas un aicināja Valdi būt tikpat galantam pie otras rokas.

— Neprotu. Neesmu gājis augstās skolās, — Valdis īgni nomurmināja.

— Un tomēr kādreiz proti, — Agnesei paspruka ilgi glabātais pārmetums.

— Dzirdi, kā tu tiec atmaskots liekulībā, — Grundo-nis ķircināja Valdi. — Un Agnese droši vien runā no piedzīvojumiem.

— Nē, no pieredzējumiem, — viņa naivi taisnojās.

— Tas negroza faktu pēc būtības. Un tagad es kā tieslietu pratējs noskaidrošu viselementārāko — kur un kad? — ļaudamies priecīgai noskaņai, Grundonis nemitējās ālēties.

Atcerēdamās Ernas brīdinājumu nerunāt par redzēto pastaigu, Agnese klusēja.

Bet pēkšņi Valdis iesaucās: — Ak! Tas būs bijis Sar-kandaugavā! — un kļuva līksms, it kā uzminējis grūtu mīklu. Viņš satvēra Agneses roku un saspieda to tik cieši, ka būtu jākliedz, ja tas neizklausītos mīkstčaulīgi.

— Tātad vainīgais atzinies un tālākā nopratināšana lieka? — Grundonis vēl noprasīja un saņēma divbalsīgu priecīgu atbildi:

— Pilnīgi! Jā gan!

Grundonis beidza jokoties un sāka izprašņāt par sapulces sagatavošanu, par ļaužu noskaņu, un Valdis pa šīm dienām daudz ko bija izpētījis. Vietējās kokstrādnieku arodbiedrības valdē ielavījies sociāldemokrāts Ošiņš. Pirms vēlēšanām atklāti lamājis kokzāģētavas īpašniekus un tāpēc iekļuvis valdē un pat par priekšsēdētāju. Arodbiedrība patiesībā tagad izputināta. Ošiņš darbojoties kā uzņēmēja spiegs, tāpēc visi kreisāk noskaņotie strādnieki atlaisti, bet arodbiedrība atteikusies tos aizstāvēt.

— Sapulcē mums var iznākt divkārša cīņa — ar aizsargiem un ar sociķiem, — Valdis brīdināja.

— Tas nebūs nekas jauns. Vai mums kaut kur bijis citādi? — Grundonis palika nesatricināms optimists.

*

Līdz pat sarīkojuma dienai Agnese savus draugus nesastapa. Tā bija norunāts — viņai jātēlo tā pati godīgā lauku meitiņa, kāda viņa bijusi agrāk, bet uz vakaru jā-nāk kopā ar Eikenu — divu jaunu cilvēku izklaidēšanās.

Agnesei sava loma nepatika. Kaut gan Grundonis ieskaidroja, ka šāda spēle vajadzīga, lai viņa nākotnē varētu būt noderīgāka — veikt kādus uzdevumus, nevēršot uz sevi politpārvaldes aizdomas, viņai tomēr gribējās jau tagad, tūlīt atklāti nostāties cīņas stājā. Bet viņai lika maldināt ienaidnieku, un bija jāsamierinās arī ar tādu uzdevumu.

Šovakar te, vecajā biedrības namā, bija pavisam citas sejas, citādi apģērbi un citāds noskaņojums nekā Ziemsvētku vakarā. Tie bija neveikli, smagnēji, bet spēcīgi puiši garos zābakos un pašaustos svārkos un meitas, kuru augumus jau bērnībā sakropļojis pārmērīgs darbs. Viņu sejās vēl bija ieēdies vasaras iedegums, roku delnas cieti tulznainas, bet virspuses salā un mitrumā sasprēgājušas.

Viens otrs uz Eikenu un Agnesi paskatījās neuzticīgi, it kā viņi būtu te iemaldījušies aiz pārpratuma vai ar kādu slēptu nolūku. Eikens to laikam nemanīja, viņš bija priecīgs kā bargai vecmāmiņai izsprucis puika un zobojās par pagasta policistu, kurš, lepni izgāzis krūtis, stāvēja skatuves priekšā un truli naidīgu skatienu vērās visapkārt zālei.

— Policijā arvien salien cilvēki ar vērša spēku un auna smadzenēm, — Eikens stāstīja: — Patiesībā viņiem prāts maz vajadzīgs — jābūt tikai gataviem zvelt.

— Kā jūs tā zobojat valsts varas balstus? — Agnese sr jās.

- Kas tā par valsti, kurai jābalstās uz pipkām un na-ganicm! — Eikens iekarsa. — Es saprotu — te ir sanākuši strādnieki un mazturīgie, un viņiem būs savs sarīkojums. Bet kāpēc policists uzlūko viņus tik naidīgi, it kā tikai gaidīdams iespēju kādu piekaut?

— Bet ja viņš tā iedresēts?

— Tātad pēc Pavlova mācības uz refleksa pamata?

Viņi nedabūja šo sarunu nobeigt, kad vakara atbildīgais

vadītājs paziņoja:

— Šodien laukstrādnieku arodbiedrība saņēma no apriņķa priekšnieka paziņojumu, ka mūsu šīvakara pro-gramā nosvītroti Leona Paegles dzejoļi. Vienu laikam aizmirsies pārsvītrot, un to nodeklamēs piecus gadus vecais Paulis Ābols, kurš vēl nav redzējis savu tēvu, jo tas sēž cietumā — un ne jau par zādzību vai slepkavību.

Aizkars atvērās, un uz skatuves iznāca mazs, bāls puisītis lielām, zilām acīm un pelēkiem, paīsi apcirptiem, kā ezītim uz augšu sasukātiem matiem.

— Par zēnu, kas dāvanas lūdza, — skanīgā balstiņā mazais paziņoja virsrakstu.

Tas bija Paegles dzejolis par bārabērnu, kas «skumjš un bāls ar lūdzējacīm manī lūkojās». Kad mazais izteiksmīgi skandēja: «...un likās man, ka bezgalīgās sāpēs manī skatās it visu nelaimīgo bērnu bars,» — zāle sastinga klusumā, tikai mutautiņi čaukstēja, kad rokas tos pacēla pie acīm.

Kad vakara vadītājs paziņoja nākošo programas numuru — Paegles «Šarādi Nr. 7», aizvilktā aizkara priekšā nostājās pašu režisors un pastāstīja:

— Šarāde vēršas pret kariem, kurus kapitālistisko valstu valdības rīko iedzīvošanās nolūkos. Karš apslep-kavo tieši strādnieku jaunatni, kara vešana un pēckara dzīves atjaunošana gulstas uz strādnieku pleciem. Tagad atkal, lai muļķotu strādniecību, buržuāzija ķēmojas ar dažādām tautu un miera savienībām. Bet, lai tiešām reiz pasaulē nodibinātos miers, strādniekiem jānoved līdz galam tā lielā cīņa, kurā ieslēgušies apspiesto šķiru priekšpulki visā pasaulē, — nobeidza runātājs un, dodams mājienu atvērt priekškaru, piezīmēja:

— To visu jums labāk par mani pastāstīs «Šarāde — numurs septiņi».

Agnesei likās savādi, ka vakars norit otrādā kārtībā — sāk ar māksliniecisko daļu, kad parasti pirmais ir referāts. Kāpēc tas tā, viņa saprata tikai pēc pārtraukuma, kad vārdu deva Ārpusskolu izglītības kongresa lektoram Grundonim. Tagad zālē bija ienākuši aizsargi — Grīslis un vietējie. Policists, acīm redzami sasprindzināts, turēja roku pie nagana maksts.

Grundonis solīja referātu par pašreizējo politisko stāvokli pašu zemē un ārzemēs. Latvijā arī šoreiz, tāpat kā pēc pirmajām saeimas vēlēšanām, valdība sastādījusies tikai pēc ilgas tirgošanās. Ar strādnieku balsīm saeimā iekļuvušie sociāldemokrāti, kas pirms vēlēšanām solījušies cīnīties par politisko amnestiju un citām strādnieku brīvībām, tagad parādījuši savu īsto seju visā baigumā — iesniegtajā valdības deklarācijā tie tikai izteiksmē atšķī-2/2

rušies no zemnieku savienības, jeb, gleznaini runājot, abu partiju — sociāldemokrātu un zemsaviešu deklarācijas varētu salīdzināt ar dvīņu māsām, kuras atšķiras tikai ar to, ka vienai bizlte apsieta ar zaļu, otrai ar sarkanu lentīti.

— Es šaubos, vai parlamentārisma vēsture var lepoties ar tādu joku, ka tikai stundu pēc pirmā sastādītā kabineta caurkrišanas nāk otrs ar tādu pašu deklarāciju un, dabūdams nevis kādu balsu pārsvaru, bet nepilnu pusi, tomēr tiek pie varas tikai tāpēc, ka pirmie dabūjuši dažas balsis mazāk. Sociāldemokrātu Cielenu, kurš nepārtraukti kandidē uz ārlietu ministra vai sūtņa posteni, atkal pārtrumpoja Ulmanis. Un kāpēc? Tāpēc, ka sociāldemokrātiem nebija drosmes balstīties uz mazākumtautībām, jo tās bija uzstādījušas daudz demokrātiskāku platformu nekā tā dēvētās strādnieku partijas vadoņi. Bet Ulmanim šī drosme bija, viņš nenobijās, ka viņam varētu piedēvēt internacionālismu, — smaidīdams pazobojās Grundonis.

— Tu nepiesien Ulmanim internacionāli! — iekliedzās aizsargu virsnieks Grīslis.

— Jā, grib uzsiet saimniekpapam sarkanu šlipsi! — kāds ākstīdamies tādā pašā tonī nosauca.

— Es lūdzu apsaukt sapulces traucētājus! — Grundonis griezās pie sapulces vadītāja, un tas paskandināja zvaniņu.

Tālāk runātājs sāka zobot sociāldemokrātus, ka tie saeimā neiedrošinājušies kritizēt zemsaviešu valdības programu, jo tad būtu jānokritizē sava. Bet pēc tam atģi-dušies, ka masām kaut kā jāizskaidro līderu neveiksme, un nu pašu avīzē ņemoties ķengāt savu neuzticīgo brūti, jaunzemnieku Nonācu. Tas, čūska, solījies balsot tikai par nacionālu valdību, un tāpēc šie ar minoritātēm neielaidusies, bet vajadzējis tikai Ulmanim pamest ar pirkstiņu, un Nonācām vairs nemaz neriebušies ne baroni, ne Dubina ķiploku smaka.

Tagad sociāldemokrāti mierinot strādniekus, ka nu tikai viņi saeimā taisīšot tādu opozīciju, tādu opozīciju, ka ne Ulmanis, ne Nonācs, ne citi buržuji laimīgi nejutī-šoties.

— Dažas zīmes tomēr rāda, ka opozīcija nosmaks savos taukos, jo sociāldemokrātu līderus kompensēs ar treknām baņķieru un direktoru vietām, — Grundonis piebilda.

— Atkal šī komunistu ķengāšanās! — tagad atskanēja sauciens no otra kakta. — Cik jums Maskava par to maksā?

— Tā tikai jūs, sociāldemokrāti, esat paraduši par naudu pārdoties un visur saredzēt paši sevi, — Grundonis mierīgi atbildēja, laikam jau būdams sagatavojies tādiem uzbrukumiem un zinādams, no kā tie nāk.

— Kāpēc policija neapvalda komunistus? — uztraukti sauca tā pati balss.

Sājā brīdī sapulces vadītājs pasniedza Grundonim zīmīti, viņš paskatījās tajā un pamāja ar galvu.

— Biedrs Ošiņš, acīm redzot, negrib atpalikt no sava bēdīgi slavenā Bruņa, — Grundonis ielaidās polemikā. — Varbūt jūs arī novembrī piedalījāties savas partijas sapulcē, kur Brunītis visiem sociem pavēlēja katru kreiso arodnieku saukt par komunistu. Vai jūs neatceraties, ka viņš teica: «Cīņā pret komunistiem mums nav jākautrējas, bet jāatklāj viņu vārdi. Nav ko žēlot savus biedrus — strādniekus darba vietās, ja tie ir pa kreisi no sociāldemokrātiem. Lai viņi iet cietumā un iznīkst, jo viņi grib mūs iznīcināt.» Strādniecība šo rīdīšanu zina un neaizmirsīs. Un, ka tie nav tikai draudi, to Brunītis pierādījis, pats griezdamies pie iekšlietu ministra ar uzaicinājumu apcietināt strādnieku jauniešus socdemu partijas Kuldīgas sportistu nodaļā, jo tie viņam likušies «pa kreisi no sociāldemokrātiem».

— Meli! Meli! Tie ir komunistu meli! — par Ošiņu nosauktais uztraucies kliedza. — Kāpēc policija neiejaucas, es vēlreiz prasu?

— Tu tur neplāties tik daudz! Es pats zinu, kad man jāiejaucas! — policists, apvainots dienesta pienākumu nepildīšanā, kļuva pikts.

— Katram strādniekam tāpēc jābūt ļoti uzmanīgam, — Grundonis turpināja. — Pret strādnieku organizācijām, kas neiet socdemu pavadā, gan sociķi, gan polit-pārvalde rīko visbezkaunīgākās provokācijas, kā tas notika pirms dažiem gadiem Rīgas Arodbiedrību centrālajā birojā, kur ar strādnieku rindās ieklīdušā judasa

21A

Līcīša palīdzību naudas skapi bija ielikta pašas politpār-valdes viltotā nauda.

Tagad uztraucās aizsargs Grīslis.

— Bet tas patiesi runā kā komunists! — viņš izbijies un izbrīnījies iesaucās. — Ko tu, kārav, stāvi kā gurķis? Vai tev ir vai nav jāgādā par kārtību? — pēkšņi viņš izlamāja policistu.

— Jā, es to pašu jautāšu — vai jums ir jāuztur kārtība vai kādam citam? Kāpēc jūs ļaujat runas laikā pļāpāt un man traucēt? — arī Grundonis smīnēdams noprasīja policistam un sāka stāstīt par citām provokācijām — turpat un studentu klubā, kur politpārvaldes špiki Bērziņš un Folkmanis ienesuši komunistiskās proklamācijas, pēc kam arestēti vairāki desmit cilvēku.

- Es aizliedzu tā runāt! Es sapulci slēdzu! — pēc sačukstēšanās ar Grīsli bargā balsī paziņoja policists.

Uz kāda pamata jūs varat sapulci slēgt? — jautāja vakara vadītājs.

— Uz tāda, ka jūs ķengājat pastāvošo iekārtu! — policists atcirta.

— Un nomelnojat godīgus strādnieku vadoņus! — papildināja par Ošiņu nosauktais.

Pagaidiet, es tūlīt atspēkošu, ka neesmu apvainojis pastāvošo iekārtu, — pacēlis roku, sauca Grundonis, sevišķi uzsvērdams «pastāvošo».

Kliedzēji tiešām pieklusa, un Grundonis paskaidroja:

Tagad politpārvaldei ir cita vadība, un tā provokāciju lietās ciešāk sadarbojas ar Brunīša meņševikiem, bet Alfrēds Bērziņš paaugstināts par aizsargu instruktoru un sniedz aizsargiem vērtīgas pamācības strādnieku apspiešanas darbā ...

Ja Agnesei vēlāk būtu sīki un patiesi jāatstāsta tālākie notikumi, viņa droši vien samelotos, jo pēc šiem Grun-doņa vārdiem zālē sacēlās tāda rēkoņa, tāda zābaku klaboņa un krēslu grūstīšana, ka viņa instinktīvi pieķērās Eikena elkonim. — Sancta Maria! Aizsargi gāžas iekšā kā siseņu bars! — viņa dzirdēja Eikenu iesaucamies, pēc kam atskanēja šāviens un stiklu šķindoņa, bet policists izmisis kliedza: «Izklīst! Izklīst!»

Viņa meklēja ar acīm Grundoni, jo dzirdēja viņu saucam:

— Biedri, esiet aukstasinīgi! Savaldīsim dauzo ...

Viņš nedabūja vārdu nobeigt. Ar veiklu lēcienu policists atradās viņam līdzās uz skatuves malas un iezvēla ar naganu pa galvu. Un atkal vienā mirklī Agnese redzēja sarkanu asiņu straumīti pārlīstam Grundoņa sejai, tad viņš sabruka turpat uz skatuves.

- Še tev sapulču un vārda brīvība demokrātiskā republikā! — Eikens sašutis noteica un apņēmīgi piecēlās. — Bez manas palīdzības tas puisis diez vai vēl lasīs kādu lekciju.

Ārsts lauzās uz skatuves pusi, un Agnese sekoja viņam, laikam baidīdamās palikt viena saviļņotajā ļaužu jūklī. Nē, viņai arī gribējās būt pie saviem draugiem tādā smagā brīdī, jo nevarēja taču zināt...

Priekškaru atvēra, un sapulces vadītājs, Valdis un vēl daži puiši pacēla Grundoni uz rokām, aiznesa aiz kulisēm un noguldīja uz veca, apputējuša dīvānā.

— Es esmu ārsts, — pašķirdams apkārtstāvošos, Eikens īsi paziņoja un palūdza kādu aizskriet uz aptieku pēc marles un vates.

— Kur mēs viņu novietosim? — Valdis klusu jautāja Agnesei, ar acīm pamādams uz Grundoni. — Uz Rīgu aizvest būt grūti.

Eikens atgriezās un paskarbi noteica: — Nekur jūs viņu nevedīsiet. Viņam vajadzīga ārsta uzraudzība.

— Jūs uzņemsieties viņu ārstēt? — Agnese priecīgi iejautājās.

— Bet te miestā nav slimnīcas. Un kur dzīvot arī viņam nav, — kāds iebilda.

— Manās sešās istabās gan atradīsies kāds stūris, kur novietot ievainotu cilvēku, — taustīdams Grundo-nim pulsu, ārsts nomurmināja.

Visi apklusa, neizteikdami nepatīkamo — «bet mums nevienam nav naudas, ko samaksāt ārstēšanu». Agnese atelpoja, jo bija baidījusies, ka Valdis vai kāds cits pateiks un aizkaitinās Eikenu, kurš лаг kļūt ass un izsmējīgs.

Kāds bija sameklējis pajugu, un draugi taisījās Grundoni iznest. Bet viņš pamodās un atvairīja palīgus, mēģinādams pats piecelties. Eikens atspieda viņu atpakaļ un ar atnesto marli veikli nosēja galvu.

— Un tagad aizvedīsim viņu pie manis, tur es viņu apstrādāšu pēc visiem medicīnas likumiem, — viņš noteica un, it kā starp citu piebilda, pagriezies pret Agnesi: —'Un jūs varētu man palīdzēt pārsiet rētu.

Ārsta istabā Grundonis atžirga pilnīgi. Izbrīnījies viņš skatījās visapkārt un, ieraudzījis Agnesi, laimīgi iesaucās:

— Cik jauki, Agnes, ka tu esi te!

Eikens, kas patlaban darbojās ap saviem ārsta rīkiem, strauji apcirtās atpakaļ un, asiem skatieniem urbdamies Agneses sejā, jautāja:

— Jūs esat pazīstami?

— Jau sen, — Agnese apliecināja.

Ak tā, — norūca Eikens un turpināja darbu, bet pincetes un šķēres skanēja skaļāk, atsizdamās pret trauka malām.

Agnesei patika skatīties, kādām ātrām un noteiktām kustībām ārsts notīrīja Grundonim seju, apcirpa ap brūci matus, pārbaudīja ievainojumu, pēc kam skarbi paziņoja: Ja necelsies temperatūra, varēsiet atkal braukt aģitēt.

— Vai jums tāda aģitācija nepatīk? — Grundonis smaidīdams pajautāja.

— Es esmu ārsts un politikā nemaisos. Ja noticis otrādi — jūs būtu zvēlis policistam, es tagad lāpītu tās aunagalvas kaulus.

— Nu, bet simpātijās pret vienu vai otru galvu taču jums drīkst būt? — arī Agnese iejaucās sarunā.

— Simpātijās? Tās man ir pret kādu trešo galvu, — nevienā neskatīdamies, Eikens norūca.

Kad Grundonis bija pārsiets un noguldīts, Agnese posās mājup. Ne vārda neteicis, Eikens palīdzēja uzvilkt viņai mēteli, pasvītroti pieklājīgi, bet drusku nervozi pie sliekšņa atvadījās, pat neieminēdamies par pavadīšanu.

*

Tonakt bija maz braucēju uz Rīgu. Grundonis varēja atgulties uz cietā sola un, palicis pagalvī portfeli un cepuri, iestāstīja, ka jūtoties ļoti ērti un labi.

— Redzi, Agnes, kā mums kādreiz iet, — viņš teica, aptaustīdams galvas apsēju. — Bet šādos gadījumos jāpriecājas, ka nav daudz ļaunāk. Tu nenožēlo, ka esi iekūlusies starp tādiem nemierīgiem ļaudīm?

Agnese izklaidīgi papurināja galvu.

— Tagad tu redzēji, kā naidā pret komunistiem saprotas sociķi ar aizsargiem? — vakara atmiņās kavēdamies, Grundonis atkal ierunājās.

— Bet tu jau arī vairāk sadevi sociāldemokrātiem nekā zemsaviešiem. Es pats sākumā nesapratu, kāpēc tu tā dari, — Agnese atzinās.

— Un tagad saproti?

— Kad Ošiņš sāka kliegt un piesaukt policistu, tad sapratu gan, cik nejauki viņi var būt.

— Nejauki, tas ir pārāk maigi teikts, — Grundonis iekaisa. — Ja buržuāzija ir strādnieku ārējais ienaidnieks, tad sociāldemokrāti ir tikpat negants iekšējais ienaidnieks. Bīstamāks tāpēc, ka slēpjas aiz strādnieku aizstāvības maskas.

— Bet kāpēc strādnieki nesaredz viņu īstās sejas? — Agnesei paspruka jautājums.

— Ak Agnes, tu pati zini, ka tas nemaz nav tik vienkārši, — Grundonis pagrozīja galvu. — Meņševikus balsta buržuāzija, dod viņiem rokā plašus aģitācijas līdzekļus. Un viņi diendienā lej strādnieku smadzenēs to pašu indi. ko buržuāzija, sola sociālas pārgrozības pamazām un mierīgi, brīdina un attur no revolūcijām un lamā Padomju Krieviju. Tādi, Agnes, ir meņševiki.

Agnese redzēja, ka Grundonis runādams uztraucas, un atgādināja viņam ārsta pēdējos norādījumu — «saglabāt dvēseles mieru».

— Eikens tiešām ir interesants cilvēks, — Grundonis jūsmoja. — Žēl, ka viņš vairāk sveras uz anarhismu nekā uz mums. Bet, zini, kādu dīvainu jautājumu viņš man jau otrā dienā uzdeva? Viņš jautāja, un pie tam pavisam nopietni, vai mēs neesot viens otrā iemīlējušies. Es teicu, ka, diemžēl, ne.

— Bet nu ar labu nakti, — viņš pēkšņi nobeidza.

Agnese ļāvās pēdējo dienu pārdomām. Grundonis nosauca Eikenu par interesantu cilvēku. Dīvains viņš bija, spēcīgs un pievilcīgs. Kā tas viss noritēja, tik strauji un negaidīti, kad viņa otrā dienā aizgāja Grundoni apciemot. Viņa gribēja atkal aiziet, bet Eikens viņu ierāva savā

istabā. Vārdu pa vārdam viņa atceras sarunu, atceras katru viņa vaibstu, smaidu un sāpes viņa sejā, jā, īstas sāpes.

— Agnes, — viņš teica, iesēdinājis viņu dziļā krēslā.

Agnes ...

Un viņa brūnās acis izstrāvoja tādu siltumu, tādu sirsnību. — Agnes, paliec pie manis un ar mani, — viņš lūdzās. Kad viņa papurināja galvu, tas solīja visu, ko viņa vēlētos, — piepildīt visus neaizsniegtos sapņus. Viņš nepalikšot te ilgāk, viņš strādāšot kā jauns zvērs, lai Agnese varētu studēt, mācīties muziķu vai darīt, ko vien grib.

Vēl tagad Agnese nevar teikt, ka viņu nebūtu aizkustinājusi Eikena atzīšanās. Un nevar teikt, ka Eikena piesolītās dzīves izredzes nebūtu viņu nevienu mirkli kārdinājušas. Vai zinādams viņš bija pieminējis muziķu — viņas sāpīgāko stīgu. Un viņš pats, šis asais smējējs un pasaules nicinātājs, cik maigs viņš varēja būt, nometis lepnuma togu. Agnese zināja — labāku dzīvi, jā, pat labāku vīru viņa nekad neiegūs, bet ne tas bija galvenais, tomēr ne tas. Palikdama ar Eikenu, viņa ieslēgsies laimīgā ģimenes lokā, un tas būs viss. Mācīsies muziķu? Ha, lai nospēlētu vīram priekšā kādu noktirni, jo māksliniece no viņas vairs nevar iznākt. Visa tā dzīve, kurā viņa tagad ielauzusies un jūtas laimīga, paliks kaut kur ārpusē, viņas cīņas viņa skatīs caur logu vai palasīs avīzēs. Nē — šoreiz viņa nejautā, vai Valdis viņu savās domās piemin vai ne, patlaban viņš atainojas vairāk kā cīnītāja simbols. Ne viņa dēļ Agnese vēlreiz papurināja galvu.

— Agnes, neatbildi tūlīt, ne šodien, ne rīt, — Eikens lūdza. — Izdomā visu, noslēdz iepriekšējos rēķinus, ja tādi ir, un nāc, tu — glābēja no vientulības un mietpilsonības !

Tur nebija ko domāt, bet Eikens galīgo atbildi tūlīt nepieņēma. Ak, un vajadzēja visam tā sarežģīties kā šoreiz: tēvs slims uz nāvi, bet negrib ne dzirdēt, ka viņa paliktu mājās. Lai viņš pēdējo kreklu pārdošot, bet neļaušot saimniekiem par sevi smieties — sak, gribējis meitu diez-cik augstās skolās izsūtīt, bet neaprēķinājis, ka rokas par īsām.

Agnese saprata, ka tēvs vairs neaptver dzīves īstenību. Ko darīt? Varbūt viņa vēl kādas nedēļas paliktu mājās,

bet Eikena bildinājums dzina būt tālāk. Tā ir pareizāk. Tagad sāksies iepazīšanās ar īsto dzīves skarbumu — jāmeklē darbs.

Gar melno loga rūti aizlidoja sarkanas dzirksteles. Kādreiz viņa šajā dzirksteļu dejā bija saskatījusi tikai skaistumu. Tagad viņai nāk prātā Grundoņa teiciens darba studentu sanāksmē:

— Jo tumšāka kļūst reakcijas nakts, jo spožāk atmirdz dzirksteles no strādniecības cīnītāju kalves.

21

Sasmacis gaiss apņēma Agnesi, pārkāpjot krustmātes Martas dzīvokļa slieksni. Likās, ka te nav vēdināts jau ilgu laiku un sienas izgaro gadu desmitos iesūkušos savu iemītnieku elpas, sviedru un ēdienu tvaiku smaku.

Krustmāte parēgojās durvīs savādi sakritusi un drūma, nosējusi galvu ar baltu lakatiņu, kā lauku sievas mēdz apsieties pie galvas sāpēm.

Agnese iztaujāja dienu agrāk iebraukušo Liliju.

— Ak, tu nevari iedomāties, kāds nelietis izrādījās tas Garais! — Lilija sašutusi iesaucās un izstāstīja traģēdiju, kā viņa nosauca Martas pazīšanos un kopdzīvi ar Garo.

Tas nelietis — turpmāk Garā vārds tika pieminēts tikai ar šo apzīmējumu — pratis iedvest Martai, ka iztvīcis viņas mīlas. Marta viņam noticējusi un atdevusi ne tikai sirdi, bet arī visas skapju atslēgas. Un ko tas nelietis izdarījis! Aizmānījis Martu dažas dienas uz laukiem pie Lilijas vecākiem, un pa to laiku izpārdevis visu, kas vien viņai bijis kaut cik vērtīgāks.

— Tas bija drausmīgi, kad mēs vakar ienācām dzīvoklī, — Lilija satraukta stāstīja. — Tūlīt priekšnamā mūs apdvesa kaut kas baigs. Krustmāte saka, viņai nelaba nojauta radusies jau stacijā, kur Jānītis solījies sagaidīt. Bet man laikam kļuva savādi tāpēc, ka viss drēbju pakaramais bi ja tukšs. Arī mans rudens mētelis aizkūpē-jis lidzi Garā mīlestībai.

— Un Garais pats? — Agnese iejautājās.

— Pazudis bez vēsts, — Lilija atmeta ar roku.

— Vajadzēja ziņot policijai, lai meklē zagli rokā, — minēja Agnese.

— Jā, policija, — iekaisa Lilija, — tad rit visas avīzes būs pilnas ar garu gariem aprakstiem, kā veikls jauneklis apkrāpis precību kāru atraitni. Ar visām fotogrāfijām un radu rakstiem. Nebeigs mūs abas pratināt un intervēt. Un, ja Marta iekļūs avīzēs, viņa var pazaudēt visas kundes. Kurš tad vairs nāks zilēties pie kāršu licējas, kas pati sev nav varējusi izzīlēt ne pāris dienas uz priekšu?

Lilija runāja nopietni, un arī viņas sašutums bija patiess, bet Agnesi Martas bēdas ne visai aizkustināja. Viņa pat sajuta tādu kā gandarījumu, ka pratusi Garo pareizi novērtēt.

Vakariņas ēdot, Agnese vēroja, cik sagrauzta un sakritusi izskatās krustmāte Marta. Tējas glāze viņas priekšā izdzisa neskarta. Maizi viņa gan paņēma no šķīvja, bet tā ir neēda, tikai lauzīja pa gabaliņam un drupināja pirkstos.

— Un es viņu tā mīlēju! — viņa pēkšņi iešņukstējās un, satvērusi galvu ar abām rokām, šūpoja to pa labi un kreisi.

— Tautiņ, nu nevajag ņemt visu tā pie sirds, — Lilija bezpalīdzīgi mierināja piekrāpto sievieti. — Vai tik vien vīriešu pasaulē. Gan vēl dabūsi labu labo, — viņa skaitīja nodrāztus vārdus un, pēc balss spriežot, pati tiem neticēja.

— Nē, nē, nē! — Marta gaiņājās, kā ļaunos garus atvairīdama. — Tikai ne vīrieti! Es viņus, sātanus, savā mājā vairs iekšā nelaidīšu. Rīt pat izdošu istabu vienai sievietei, nu īstam dieva cilvēkam. Viņa jau pirms tā ... nu, tā ... — Martai noraustījās lūpa, — nu, pirms tā Garā gribēja pie manis nākt. Tikai Berga kundze atturēja. Iestāstīja, tā esot sektante. Lai ir sektante. Tā kunga vārdā viņa mani mierinās manās mūža bēdās.

Tonakt Lilija gulēja Martas istabā, lai neatstātu viņu vienu. Agnese ilgi nevarēja aizmigt. Daudz smacīgāk nekā agrāk viņu nospieda krustmātes dzīvokļa gaiss un pašas Martas aprobežotība. Viņa tikko bija elpojusi citu gaisu, kaut arī vētraini skarbu, bet svaigu un lielas cīņas dvesmas apgarotu. — Kur tagad Valdis? Ko viņš dara, kur dzīvo, vai viņa domas kādreiz meklē ceļu arī uz mani? —

ar slepenu cerību Agnese noslēdza jautājumu virkni, kam tonakt tā ir bija jāpaliek bez atbildes.

Krustmātes «dieva cilvēks», īstā vārdā Berta Preise, ievācās otrā dienā no paša rīta, it kā baidīdamās, ka Vīksnas Marta varētu pārdomāt vai kāds cits viņu atrunāt.

Berta bija tumšmataina, gadu piecdesmit veca sieviete, zemu pieri, šaurām, šaudīgām, brūnām ačelēm, kas cilvēkos raudzījās valdonīgi, bez kautrēšanās iztaustīdamas no matu galiem līdz kāju pirkstiem.

Viņa runāja rupjā, skarbā balsī, un, tikko ienākusi, pārkārtoja dzīvokli pēc sava prāta. Lādi, kurā Marta glabāja vecus vai reti lietojamus apģērba gabalus, vajadzēja ievākt istabā. Tās vietā priekšnamā Berta novietoja savu pīto grozu ar netīro veļu. Virtuvē viņa izvēlējās sev ērtākos plauktus un visus kaktus un galda apakšu aizpildīja ar vanniņām, māla podiem, katliem un kubliņiem — taisni brīnums, kam vienam cilvēkam tik daudz lieku grabažu vajadzīgs.

Visu zinošā Lilija pastāstīja Agnesei dažus vilcienus no Bertas Preises dzīves. Viņa bijusi apprecējusi fabrikas meistaru Preisu, bet tik ļoti vajājusi vīru ar nepamatotu greizsirdību, ka tas nav izturējis un aizgājis. Berta, protams, vīru uzmeklējusi un, kamēr šis darbā ar visiem katliem ievākusies viņa jaunajā dzīvoklītī. Tā Preiss vairākas reizes mēģinājis atbrīvoties, bet, iepazīdams Bertas neatlaidību, aizbēdzis uz Brazīliju. Pārvākties uz turieni ar visu mantu sievai licies par grūtu, un tā Preiss, kaut arī džungļos, tomēr ieguvis brīvību. Bet Berta iestājusies kādā sektē un pelnoties kā tās sludinātāja.

Agnesei šķita, ka jaunā iemītniece mājas dzīvi padara vēl smagāku, nekā tā bija Gara laikā. Berta komandēja krustmāti, un tā paklausīgi un bijīgi klausīja visus norādījumus. Jau pirmajā vakarā sektante gribēja visām mājas iemītniecēm sarīkot pārrunas par ticības lietām, bet Agnese noteikti atsacījās, un Lilija paskaidroja, ka esot apsolījusies būt korporācijas kora mēģinājumā.

— Nu gan mums, Agnesīt, sāksies grūtas dienas, — Lilija pa jokam nopūtās. — Ak melu straumes, kas tagad plūdīs no mūsu mutēm, lai izvairītos no līdzkaukša-nas.

— Bet kāpēc mums jāmelo? Vai mēs savu pārliecību nedrīkstam aizstāvēt tapat ka Preisiene savu? — Agnese saslējās pretim.

— Nav taču vērts ar viņu plēsties, — Lilija pamācīja. — Viņa jau veiks labu darbu — izdzīs Martai mīlestības velnu ar ticības belcebulu.

— Ka tikai neizdzen no galvas pēdējo saprāta lāsīti, — Agnese iesmējās, atcerēdamās Ernas Bērziņas stāstu par viņas krustmāti, kas ielās ubago, lai aiznestu naudu sek-tes mācītājam.

Otrā dienā Agnese aizbrauca uz Nordeķiem pie Ernas. Lai kāds ir trūkuma posts vasarā, bet jo drausmīgi tas žņaudza nabadzīgā dzīvoklīša iemītniekus tagad, ziemas vidū, kad pa plānajām sienām un logu šķirbām spiedās iekšā bezsaules ziemas drēgnums un nebija iespējams to atvairīt ar sprēgājošas uguns palīdzību, jo Bērziņiem trūka malkas. Vasarā salasītos čiekurus taupīgi lietoja tējas ūdens uzkarsēšanai, un tik vien arī tika kurināts, ka rītos un vakaros uzvārot ūdeni un pusdienā plānu bezpavalgas zupu, kuras garaiņi sajaucās ar auksto mitrumu un lāsodami nosēdās uz loga rāmja, uz durvju palodām un kaktos kļuva par ganību zaļganam pelējumam.

Nekur vēl Agnese nebija jutusies tik neērti kā šodien draudzenes ģimenē. Ne tikai žēlums, viņu plosīja kauns par to, ka pati ir paēdusi, vesela, var dzīvot siltā istabā, kamēr te bērnu un pieaugušo sejām bads uzspiedis to īpašo bāluma zīmogu, kāds rodas tikai no smagām slimībām vai ilgstošas nepaēšanas.

Ernai izsūtāmais darbs bija izbeidzies, jo žurnāls lasītāju trūkuma dēļ kopš Jaungada neiznāca. Agnese vēroja Bērziņu sejas un saprata, ka ikviens no viņiem postu panesa citādāk. Tēva vaibstos viņa lasīja drūmu spītību, pat naidu, bet seja krasi mainījās, kad viņš runāja ar sievu, bērniem vai māti. Tad acis kļuva draudzīgas, drošinošas, lūpas savilkās smaidā. Māte, šķiet, bija atmetusi visas cerības, uzdevusi cīņu. Viņas acis reizēm dīvaini satumsa, it kā apziņa apmiglotos vai arī viņa stāvētu bezdibeņa malā un zinātu, ka neglābjami tajā jāiekrīt. Vecāmāte sēdēja kaktiņā uz savas gultas un, bezzobaino muti čāpstinādama, klusa izmisumā lauzīja kaulainās rokas. Vecākais zēns, ausis aizspiedis, pie loga lasīja grāmatu,

bet mazie kailām kājām sēdēja gultā un ar čiekuriem spēlēja pašu izgudrotu spēli. Viņiem Agnese atdeva lauku karašu un sviesta bļodiņu, jo pārāk neveikli šķita šo mazumiņu nolikt uz posta nodeldētā galda.

Agnese te neuzkavējās ilgi, jo Erna izlikās steidzīga: viņai tūlīt jābraucot uz centru, kur kāda paziņa apsolījusies pagādāt privātstundas.

— Nu tu redzēji, kā klājas bezdarbniekiem? Es iznācu laukā, lai nebūtu jāskatās mātes sejā, — Erna rūgti ierunājās, un Agnese nezināja, ko atbildēt.

— Vai tiešām ... vai tiešām strādnieki nevarētu paši kaut kā palīdzēties? — viņai ienāca prātā.

— Kā tu to domā — vai ar maizes kukulīšiem un sviesta bļodiņām? - Erna atbildēja ar pēkšņu pretjautājumu, un viņas bālā seja pielija ar sārtumu, redzot, cik dziļi ar to aizvainojusi Agnesi, — Agnes, piedod ... — viņa klusi nomurmināja. — Laikam bads mūs padarījis nesavaldīgus. Es zinu, ka tu no tīras sirds dalies ar mums visā, kas tev ir. Bet mani kaitina tavs naivums par nopietniem sociāliem jautājumiem.

Agnese rūgti iesmējās.

— Es pati pārāk labi zinu, ka esmu ne tikai naiva, bet muļķe, — viņa teica. — Bet briesmīgākais būtu tas, ja man tādai jāpaliek ...

— Kāpēc jāpaliek? — Erna strauji iejautājās.

— Tāpēc, ka neesmu piedzimusi ar zināšanām par nopietniem sociāliem jautājumiem, — Agnesei izlija viss rūgtums, kas sirdī bija krājies pret Ernu par viņas noslēpumainību. — Jā, esmu piedzimusi muļķe, un mani skolotāji un profesori ir centušies manu muļķību padarīt kronisku. Bet mani gudrākie draugi nicina tādu stulbu Agnesi un slēpj no viņas savu patiesību.

Erna apstājās, un apstājās ari Agnese. Viņas ilgi raudzījās viena otrā. Agnese ar spītīgu pārmetumu, kā skatās tikai uz labu draugu, no kura esi gaidījis pilnīgu uzticību, bet saņēmis vēsu norādījumu ieturēt attālumu; Erna ar izbrīnu — negaidot atklājusi labas paziņas raksturā jaunas līnijas, kas to pārsteidz un ielīksmo.

— Nu gan kā ar akmeni pa aci, — Erna iesaucās un pasmaidīja, un Agnese aiz šā smaida it kā ieraudzīja īsto Ernu — to, kas bija viņu pievilkusi kopš pirmās

redzēšanās pie melnās plāksnes garajā gaiteni, kur viņas sarakstā parādīja viena otrai savu vārdu. Tā atkal bija vienkāršā un sirsnīgā Erna, bez nervozā, pamācošā toņa, kāds bieži bija ieskanējies viņas vārdos un jaucis abu attiecības.

Nu jau ar tevi varēs runāt citādi, kā ar pieaugušu cilvēku, — Erna paņēma Agnesi zem rokas, un viņas soļoja uz tramvaja pusi.

— Es esmu ļoti pateicīga Grundonim, — Agnese uzsvēra, tomēr vēl arvien nevarēdama aizmirst vakaru, kad pēc profesora Sīļa lekcijas par dvēseles nemirstību aplinkus bija lūgusies Ernu ievest viņu starp darba studentiem.

Agnes, es tev pateikšu, kā tas notika, — Erna viņu dedzīgi pārtrauca. Es jau rudenī ievedu darba studentu biedrībā kādu savu skolas biedru. Viņu drīz atmaskoja kā sociāldemokrātu spiegu.

Un tu baidījies, ka ar mani var notikt tas pats, tagad Agnese pārtrauca Ernu.

Ne nu gluži tā, — Erna mierīgi atbildēja. — Bet es kļuvu apdomīgāka. Pārmetu sev cilvēku nepazīšanu. Un tu arvien pamanījies izbārstīt savus skolā iegūtos domu graudus! — viņa smējās, ielūkodamās Agnesei acīs, un Agnese jutās atbruņota un atmaiga, saprazdama arī Ernu.

Viņa pastāstīja Ernai par sapulci pagastā, par Grun-doņa lekciju un policistu un aizsargu uzbrukumu. Cauri mētelim viņa juta savā rokā iespiežamies Ernas pirkstus un pabrīnījās par spēku, ar kādu Erna rāva viņu uz priekšu.

— Aizbrauksim pie viņa!

Agnesi pārņēma Ernas steiga, kurā viņa noskārta savas izjūtas, steidzoties uz Katrīndambi.

Grundonis dzīvoja nelielā koka mājelē blakus Matīsa kapiem. Meitenes kāpa augšup pa čīkstošām koka kāpnēm, kurās smakoja pēc kaķiem, skābiem kāpostiem, veļas ūdeņiem un vecām siļķēm. Pēc ilgas klauvēšanas pavēra paveca sieviete un uz jautājumu, vai Grundonis mājās, paraustīja tuvāko durvju rokturi un, nosaukusi — « jums ciemiņi», pati klusu ieslīdēja virtuvē.

— Lūdzu, lūdzu! — no istabas atskanēja Grundoņa balss, un, kad meitenes parādījās durvīs, viņš skaļi iesaucās:

— Man laikam būs jāpateicas policistam par galvas pārsišanu. Citādi diez vai būtu tādas viešņas sagaidījis.

— Kas gan drīkstēja ielauzties tavā vientulības templī, kur tu nevienu neaicināji! — Erna atjokoja, bet Agnese viņas balsī saklausīja arī apslāpētu pārmetumu.

— Kā gan es varu aicināt, ja manā «templī» nav pat krēsla, kur apsēdināt viesus. Izies par mani valodas, ka es ne apsēsties viesiem nepiedāvāju, — Grundonis noplātīja rokas.

Agnese pārlaida skatienu istabiņai un saskaitīja nedaudzās mēbeles: pie sienas piestatīts galdiņš ar aizlūzušu kāju, viens pats vecs koka soliņš, dzelzs gulta ar ieplakušu matraci, kaktā nobružāts, aprūsējis trijkājis ar mazgājamo bļodu. Durvīs sadzītās naglas drēbju paka-rināšanai it kā izpildīja skapja vietu. Tas bija viss, ko dzīvokļa saimniece spējusi iegādāties, lai varētu istabu izīrēt kā mēbelētu. Grāmatas glabājās tādos pašos no preču kastēm saslietos plauktos, kādus Agnese bija redzējusi Valdim.

— Tulkojiet kā nu gribat, bet mēteļus novilkt es jums neieteiktu, jo šodien mums malkas taupības diena, -Grundonis skaidroja. — Un es jums palūgšu apsēsties uz dīvāna, kā pieklājības pēc turmāk sauksim gultu, lai vēlāk jūs neapvainotu mani nepieklājībā.

— Nāc labāk parādies, kā tevi apstrādājuši Agneses tautieši, — Erna maigi ielūkojās Grundoņa sejā.

Jā, Agnesei ir vareni tautieši. Vieni mani pārskaldīja, citi atkal salāpīja, -- Grundonis smējās.

— Šķiru cīņa, — Erna īsi noteica.

— Bet kā tev pašai klājas? Ir kaut kas mainījies uz labo pusi? — Grundonis paraudzījās Ernas vājajā sejiņā, un viņa acīs pazibēja klusas bažas. Viņš bez atbildes noprata. ka pārmaiņas ir tikai uz slikto pusi.

— Uz labo pusi gan, — Erna mēģināja jokot, — mana darba vieta nobankrotēja, un nu es esmu brīvs cilvēks.

— Un tēvs?

— Tēvs tāpat brīvs no darba.

— Jā, jūs tiešām izbaudāt visas buržuāziskās demokrātijās tiesības un brīvības — nestrādāt un nomirt badā, Grundonis rūgti noteica un sadrūma.

— Es saprotu, ka tev daudz grūtāk nekā mums, vientuļiem, — pēc brītiņa viņš turpināja. — Ar savu vēderu vēl var kaut kā ar jokiem atrunāties, bet, kad ģimene, sevišķi tādi kokgrauži kā tavi brāļuki...

— Bet mums taču jāatrod tev kāds darbiņš, — viņš apņēmīgi ielūkojās Ernai acīs.

— Esmu jau apskrējusi pusi Rīgas ar sludinājumu lapu rokās, — Erna centās stāstīt mierīgi. — Bet mans izskats laikam tik neuzticams, ka ar mani pat sarunās neielaižas.

— Tev vajadzētu tādām reizēm aizņemties mēteļi un cepuri, - Agnese piebiedrojās sarunai.

Erna noraidoši papurināja galvu.

-— Nemaz nesaki, Ernul, — Grundonis uzķēra šo domu.

— Kādreiz tas var ļoti līdzēt.

— Es negribu zemoties šo birģeļu priekšā, — Erna iecirtās.

Bet vai dzīvības vārdā nedrīkst izlietot visus godīgos līdzekļus? — Grundonis viņu strauji pārtrauca. — Demokrātiskās brīvvalsts Latvijas konstitūcijā taču nav rakstīts, ka cilvēkam būtu tiesības uz darbu. Te darbs ir vinnests izlozē, uz kuru lozes pārdod buržuāzija.

Tu sāc mani pārliecināt, — Erna beidzot piekrita.

— Es jau saprotu, ka buržujam ir tikai viena mēraukla — manta. Pats cilvēks un viņa zināšanas nav vērti ne nieka. Vērtīgas ir viņa drēbes, pat tas ēdiens, kas viņam vēderā.

— Ziniet, kad tā piemin ēšanu, tad man kāds iekšējs spēks atgādina pusdienas laiku, — Grundonis smaidīja.

— Es ceru, ka dāmas nebūs iedomīgas un nenoraidīs manu ielūgumu uz maltīti.

Viņš izgāja virtuvē un atgriezās ar tējas kannu un krūzītēm, maizi un desas gabalu.

Ēdot sarunas novirzījās uz citu. Grundonis interesējās, kāds temats paredzēts tuvākajai darba studentu sanāksmei. Erna pastāstīja, ka nolemts izdot «dzīvo avīzi».

— Tu arī piedalies?

— Jā, — Erna ātri atbildēja, bet tā arī nepaskaidroja, kādu nodaļu viņa «iemiesos».

Istabā sēžot, kļuva vēsi. Arī ziemas diena drīz varēja nodzist. Meitenes piecēlās, lai ietu. bet Grundonis piesolījās viņas pavadīt. Viņi izgāja pelēkajā ielā, un viņu skatieni atdūrās pret piesnigušajiem Matīsa kapu kokiem.

— Ieiesim pie viņiem, — Erna vedināja.

Agnese manīja, ka Erna ar Grundoni nejautādami saprotas, kas tie viņi, pie kuru kapiem gribas pakavēties. Kapsēta bija piesnigusi, bet viņi gāja pa iemitu taciņu. Tie nebija aizmirsti kapi, pie kuriem viņi apstājās. Ne pieminekļi, ne plāksnes gan nestāstīja, kas gul zem sniega pārklātajām smiltīm. Toties egļu zariņi un tajos iespraustie krāsoto kaķpēdiņu ziedi apliecināja mīlestību, ar kādu vienkārši, nabadzīgi ļaudis te bieži ciemojas.

— Šie kapi ir naida avots pret nolādēto buržuāziju, Erna klusi ierunājās. — Kad es iedomājos rakstnieku Arāju-Bērci, kas te guļ, un tos citus, ko buržuji zvēra niknumā noslepkavoja... es nevaru, mani nosmacēs naids ... — viņa iekodās ar zobiem cimdā.

— Jā, Ernul,bet ar naidu vien nepietiek, — Grundonis paspieda viņas roku.

— Zinu, — Erna īsi atbildēja un pēc mirkļa piebilda: — Un tomēr nīstu.

— Es dažreiz domāju, kāpēc mēs nevedam sarakstus par visiem, ko noslepkavo kapitālisti. Tie būtu drausmīgi skaitļi, — Erna turpināja savu domu. — Un mēs nekad nespēsim būt tik cietsirdīgi, lai atmaksātu viņiem par šīm slepkavībām.

— Man šķiet, visbriesmīgākais sods kapitālistiem būtu atņemt saraustos īpašumus un likt pašiem nopelnīt sev maizi. Bet savu biedru slepkavām mēs vēl uzstādīsim citādu rēķinu, — Grundonis pārliecinoši noteica, it kā apsolīdams tiem, kas, ložu caururbti, gulēja mūžīgā miegā.

22

Beidzot taču jāizšķiras, ko darīt. Turpināt mocīties ar filozofiju, ko profesori iejūguši reliģijas ķerrā, būtu neattaisnojami muļķīgi. Jāizdomā ātri, un tas ir tik grūti, un gribētos, lai izlemšanā piedalītos kāds vislabākais draugs, kas palīdz izšķirt likteni tā, it kā tas būtu kopīgs.

Lai cik labi varēja saprasties ar Grundoni un Ernu, Agnesei likās, ka tomēr viņi savus padomus dotu kā labvēļi no malas. Vienīgi Valdis... Valdis arī rādams, pārmezdams kļūdas viņas raksturā, likās ieinteresēts, lai viņas dzīve ievirzītos stingrās sliedēs.

Kāpēc man kautrēties runāt ar Valdi, prasīt viņa padomu? — Agnese strīdējās ar sevi, manīdama uzplūstam tās jūtas, kuru dēļ viņai gribējās ir būt Valda tuvumā, ir bēgt no viņa.

Agnese nolamāja sevi par manierīgu jaunkundzi un apņēmīgi izgāja ceļā, kas to ne vienreiz vien bija aizvedis uz vismājīgāko dzīvoklīti Rīgā. Cik pazīstams tagad šis ceļš! Agnese apjauda, ka ir jau iemīlējusi Rīgas ielas, sevišķi tās, kuru malās kā cilvēku veselības sargi stingrās rindās stāvēja stalti kastaņi vai liepas, vasarā ar košza-ļām lapu platmalēm galvās. Bet pāri Ganību dambim no abu ietņu malām lokanām zaru rokām sasniegties centās vītoli. Kā dzīvības sīkstuma simboli tie dažviet zaļoja uz pilnīgi satrunējuša stumbra, pa šauru mizas strēmelīti sūkdami spēka sulas no valgās zemes.

Cik pierasts tagad tramvajs ar visu dzelžaino žvāk-stoņu, kas agrāk bija likusies visdrausmīgāko elles trokšņu atdarinājums. Tramvajs skrēja, tramvajs steidzās, un viņa steigā it kā atbalsojās pilsētas ritms.

Agnese nogriezās Pīļmuižas ielā. Mazas koka mājeles. Logos spīd, vizuļo, iedegas, nodziest un atkal iedegas blāvas un gaišākas ugunis. Agnese atceras, ka rudenī, staigājot pa ielām, viņa bija iedomājusies aiz visiem gaišajiem logiem mītam laimīgus cilvēkus. Bija licies, ka tikai viņa viena, nelaimīgā, klīst vientule un savu vietu dzīvē neatradusi. Pa šo laiku viņa bija dziļāk ieskatījusies cilu cilvēku likteņos un sākusi kaunēties no dažādām iedomātam kaitēm, kā gribējās nosaukt ir savu kādreizējo nelaimīgo mīlestību, ir vilšanos filozofijā un profesoros. Tās bija cilvēka pašā radušās ciešanas, un cilvēks pats ar tām var tikt galā, ja vien iegrožo jūtas spēcīgas gribas valgos. Tādu gribu sevī ir izaudzinājis Valdis un viņa biedri, un tieši tas bija pirmais, kas Agnesē modināja pret viņiem cieņu pat tad, kad viņu pasaules uzskats tai bija licies pārāk skarbs.

Klāt vienīgā trīsstāvu māja Katrīndambī. Agnese pat zina, cik kāpienu jāuzkāpj, lai nokļūtu trešajā stāvā. Viņa tomēr ari šoreiz tos skaita, lai klusinātu uztraukumu, kas pātago sirdi.

— Agnese? — Valdis, pats atvērdams durvis, jautājoši iesaucās. — Es gribēju tevi satikt, bet baidījos no tavas mājas mietpilsonēm. Man tomēr tāds izskats, kas viņām var likties aizdomīgs.

— Tagad mūsmājas vecenes caurām dienām gatavojas debesu brūtgānā uzņemšanai un par manu nožēlojamo personu neinteresējas, — Agnese pastāstīja, bet Valdis domāja, ka tādas sievas arī pie dievgalda ar vienu aci glūnēšot, vai kaut kur nenotiek kaut kas tāds, par ko pēc dievvārdiem varētu patenkot.

Valdis apsēdināja Agnesi uz ķeblīša pie galda. Pats gan apsēdās, bet atkal piecēlās un staigāja pa istabu, it kā tā būtu vieglāk izdomāt, kā iesākt sarunu. Agnese atlika savus jautājumus, noprazdama, ka Valdim runājams kaut kas nopietns.

Beidzot viņš atkal apsēdās Agnesei pretim un cieši ielūkojās viņas sejā, varbūt pētīdams, vai ir nozīme runāt par to, ko vienatnē pārdomājis un apņēmies. Agnese izturēja viņa skatienu.

Man liekas, Agnes, — Valdis gausi iesāka, — man liekas, tu tagad saproti, kas mēs esam. Tas ir, kas esmu es un citi . . .

— Laikam zinu, — Agnese, acis novērsdama, klusu atbildēja.

Tikai «laikam»? — Valdis pārmetoši pārjautāja.

— Jūs taču neviens man paši neesat stāstījuši. Un es nezinu, vai pareizi jūs saprotu, — Agnese tāpat atbildēja.

— Par ko tu šaubies?

— Tagad es noprotu, pret ko jūs esat. Bet, par ko jūs esat, tas man nav pilnīgi skaidrs.

— Piemēram?

— Es tev pateikšu, — Agnesei gribējās būt vaļsirdīgai.

Varbūt tas izklausīsies muļķīgi, bet tad jau tu varēsi

mani izlabot. Es saprotu tā, ka jūs gribat, lai mūsu republikā būtu taisnīga iekārta. Tāda kā Padomju Krievijā. Bet, kāda iekārta tur ir, to es nezinu. Mani skolotāji un profesori šo zemi nepārtraukti lamā. Bet tie, kas nelamā, tie atkal par viņu neko nestāsta.

— Mūsu demokrātiskajā (šo vārdu Valdis ironiski uzsvēra) Latvijā ir tāda vārda un sirdsapziņas brīvība, ka par Padomju zemes lamāšanu ieceļ augstos amatos. Bet, kas stāsta par to patiesību, tos sloga cietumos.

Bet kāpēc viņi tā ienīst Padomju zemi? Vai tā viņiem dara ko ļaunu? — Agnese naivi noprasīja.

Tā ir vienīgā valsts pasaulē, kur strādnieki un zemnieki parazītus aiztriekuši ratā. Tur fabrikas un viss pieder strādniekiem pašiem. Tāpat zeme atdota tiem, kas to paši apstrādā, — Valdis centās paskaidrot īsi un vienkārši.

Nu labi. bet lai taču viņi dara savā zemē, kā grib. Kāpēc mūsmājās par to jālamājas? — Agnese vēl arvien nesaprata.

— Viņiem ir bail no šīs zemes. Ne tāpēc, ka Padomju Savienība kārotu mūsu teritoriju, bet tāpēc, ka tāda valsts pastāv. Jā, jā, tieši tāpēc, — Valdis apstiprināja, ieraudzīdams jautājumu Agneses acīs. - Kamēr nebija tādas strādnieku valsts, buržuāzija iegalvoja, ka kapitālistiskā iekārta paša dieva nolikta. Vieniem jābūt kungiem, otriem mūžam jāpaliek kalpiem. Bet nu vienā milzīgā valstī vecā iekārta ir lauzta. Visas pasaules strādniekiem radies paraugs, pēc kā tiekties.

Vēl ilgi Valdis stāstīja Agnesei par divu pasauļu cīņu, par revolūcijas zaudējumiem un uzvarām.

Un neviens zvērs nav tik briesmīgs un nežēlīgs kā kapitālists, — satraukumā pieceldamies, Valdis nobeidza.

Tiklīdz viņu peļņas iespējas šķiet kaut vai par naga melnumu apdraudētas, viņi ķeras pie masu slepkavībām. Tu taču zini par piekto gadu? Visā Krievzemē plūda asiņu straumes. Arī mans tēvs guļ ar lodēm krūtīs zem priedes. lTn mana māšele Alma... — Viņa rokas savilkās dūrēs un balss aizrāvās. — Tik jauniņu to nobendēja aizsargi divdesmitajā gadā.

Viņi domā mūs iebiedēt, — pēc klusuma mirkļa Valdis ironiski turpināja. Nav izdevies un neizdosies. Es tev parādīšu vēstuli, ko mans tēvs rakstījis manai mātei nāves priekšvakarā.

Valdis iegāja virtuvē un atgriezās ar vīstoklīti, no kura iztina nelielu, sīki aprakstītu papīra lapiņu. Varbūt tā bijusi saburzīta pirms rakstīšanas, varbūt daudzreiz lasīta un parlasita, līdz locījumu vietas ar zīmuli rakstītie burti padzisusi.

«Ja ir kāds svētums pasaulē, tad tās ir priekšnāves vēstules, ko brīvības cīnītāji rakstījuši pēdējos dzīves mirkjos,» iedomājās Agnese, paņemdama no Valda rokām nelielo lapiņu. Viņa piegāja tuvāk spuldzei, kas istabas vidū bez abažūra karājās stieplē, un lasīja vīrišķīgus vārdus, ko Valda tēvs rakstīja mīļotajai sievai:

«Mīļā Paulīn! Priecājos, ka tu nezini šo manu pēdējo nakti esam. Es pats arī vēl tam neticu, neesmu paspējis līdz galam iedomāties. Rakstīšu tomēr tā, it kā šī būtu pēdējā vēsts, ko tu no manis saņemsi. Varbūt ari nesaņemsi, jo nezinu, vai varēšu tev nosūtīt. Tu zini, par ko mēs cīnījāmies, tavs un mans brālis, es, tu pati, arī mana māte un daudzi te mūsu zemē, plašajā Krievijā, un cīnās visā pasaulē. Ne katrs sev vien, visiem nabadzības un varas nomāktajiem mēs gribējām izkarot cilvēcīgu dzīvi. Bet tie, kam vara un bagātība, izrādās stiprāki par mums, kaut gan mūsu ir vairāk. Mēs aplam iedomājamies, ka ar vārdu patiesību spēsim pārliecināt savus pretiniekus. Viņi nostāda mums pretim ieroču patiesību. To mēs nebijām iepriekš visā pilnībā izpratuši. Nebijām pilnībā sagatavojuši visus, kam jāstājas mūsu rindās.

Kādreiz tu teici, ka neesot vajadzīga ne man, ne manam darbam. Es nepaspēju tev toreiz atbildēt, un tagad tas man sāp. Kā tu varēji nākt uz tādām domām? Es laikam biju pret tevi nevērīgs, citu domu pārņemts. Bet, ja tā arī būtu bijis, ka es tevi it kā neredzēju, tad vismaz jutu. Jutu, ka man līdzās cilvēks, kas domā to pašu domu, ar sirdi un dvēseli dzīvo līdzi. Tas ir ļoti daudz, tāpēc tu nevari teikt, ka nebūtu bijusi man nepieciešama. Vēl nepieciešamāka un noderīgāka tu vari būt turpmāk. Mūsu cīņa vēl nav galā. Ja tagad mani nošaus un daudzus citus vēl nošaus un nobendēs, tad jūsu, palicēju, sevišķi sievu, pienākums ir audzināt mūsu bērnus to ideju garā, par kurām mēs cīnījāmies un kritām. Tas nav mazs darbs un atbildība. Taisnībai reiz jāuzvar, un tā uzvarēs. Šī pārliecība būs liels drošinājums manā drūmajā ceļā.

Šonakt te bija mācītājs, gribēja mani pierunāt samierināties ar dievu. Es atteicos no vakarēdiena, jo, lai arī

• ai

mana pēdējā stunda ir tuvu, nevaru ticēt viņu dievam un debesu valstībai. Manas miesas necelsies augšā, bet mans gars dzīvos bez visas debess un elles. Mūsu idejās tas dzīvos, turpmākajās cīņās tas dzīvos, un arī tev jāgādā, lai tas dzīvotu mūsu bērnos.

Kad es pieminu bērnus, man iesāpas sirds, ka viņiem būs jāizbauda tā pati nabagu bērnība, ko izbaudīju es un tu. Māci viņiem asāk saskatīt tagadējās dzīves pretišķības, audzini tos stingrus un lepnus, un tādus, kas nesamierinās ar druskām no bagātnieku galda. Tā tu pierādīsi savu noderību nākamajai revolūcijai, kas visādā ziņā reiz nāks un uzvarēs.

Centies būt atbalsts mātei. Viņa gan ir mācījusies arvien stipra būt, bet šoreiz viņas zaudējums var iznākt smagāks kā jebkad. Es nezinu, kur tagad ir mans brālis, bet var gadīties, ka viņu ķer tas pats liktenis, kas mani.

Beidzot es runāšu par tevi pašu. īsas bija mūsu kopējas dienas, bet mēs paspējām būt arī laimīgi. Kā tu dzīvosi turpmāk, kur es neesmu varējis atstāt tev citu mantu kā trīs mazus bērnus, kas kopjami un lieli audzināmi. Vai tu atceries mūsu pirmo sarunu mežā, kur es baidījos ar tevi runāt par savu mīlestību, bet tu mani sadrošināji? Var jau būt, ka toreiz man vajadzēja būt stingrākam pret sevi un tevi, tad tagad tev šīs sāpes un turpmākās dzīves grūtības ietu garām. Bet es zinu, ka tu mani mīli un tāpēc nevarēji darīt citādi, un arī tagad un vēlāk šo soli ne-nožēlosi. Kā lai es iedodu tev spēku nesaļimt pirmajā sāpju brīdī? Domā par bērniem, arvien apzinies, cik nepieciešama tu viņiem esi, tas lai ir tavs spēks. Vienmēr kopš bērnu dzimšanas tiku sapņojis dot viņiem izglītību. Vai tagad tas būs iespējams?

Piedod man, es skatos, rīta blāzma lien iekšā pa lodziņu spraugām. Mans bēdu brālis mostas, un man būs ar viņu jārunā. Es neprotu savas domas un jūtas izteikt tik labi, kā gribēju, par daudz steidzīgi tās uzmācās viena otrai. Kā redzi, arī viss papīrs ir pierakstīts. Mīļā Paulīn, kaut es vēl drīkstētu cerēt uz dzīvi! Nē, es beigšu, lai nesāpinātu tavu sirdi. Garā apkampju tevi un skūpstu. Noskūpsti manā vietā bērnus un māti. Sveika, sveika un esi stipra!

Tavs Pēteris.»

Kāda pārliecība par nākotnes uzvaru, kāda nesalaužama cīņas griba strāvoja no katra vārda, ko pirms divdesmit gadiem rakstījis uz nāvi notiesāts revolucionārs. Un cik daudz jūtu siltuma pret sievu, cik maigu rūpju par bērniem, par māti, kādas dzīves alkas un slepenas cerības virda no sirds, kurai pēc dažām stundām vajadzēja norimt uz mūžiem.

Agnese nebija pat fotogrāfijā redzējusi Valda tēvu, bet viņa tēls tagad saistījās ar pašu Valdi, it kā toreiz Pētera Cīruļa dzīve nebūtu pārtrūkusi, bet turpinātos Valdī Cīrulī. Tik viengabalaina likās visa Cīruļu ģimene — vecmāmuļa Līze, viņas dēls Pēteris un tagad Valdis. Un Agnese pirmo reizi neaprāja sevi, atzīdamās, ka mīl Valdi maigi un kvēli un šī mīla iededzina viņā dzīves un cīņas prieku.

Agnese vēl ilgi pēc izlasīšanas turēja rokās vēstuli, kas viņai atklāja arī Valda un viņa biedru dvēseli, jo no viņu paskarbā un pasausā runas veida viņa pati nebija pratusi izšķetināt to jūtu un domu daudzveidību, kāda atklājās šajā vēstulē.

—r Valdi, tu gan esi apskaužami bagāts! — viņa neviļus iesaucās. — Tādu mantojumu tev atstājis tēvs...

— Jā. Es bieži pie viņa mērojos. Un redzu, ka pārāk maz esmu izdarījis, — ar acīm grīdā urbdamies, Valdis paklusu noteica, bet tad strauji aprāvās, it kā baidīdamies kļūt sentimentāls.

— Bet tagad, Agnes, nāks mans galvenais jautājums, viņš pēkšņi pārgāja uz citu. Vai tu gribētu nākt ar mums kopā?

Ja var teikt, ka jūtas kūsā, mutuļo, liesmo, tad tādu versmi šajā brīdī pārdzīvoja Agnese. Beidzot! Beidzot izteikts tas tiešais aicinājums, kādu viņa alkusi un arī baidījusies, nejuzdamās gatava un līdzvērtīga draugiem, kurus viņa mīlēja. Neticēdama viņa raudzījās Valdī, bet tad kā gaviles izlauzās garš, nesakarīgs teikums:

— Valdi, kad es pirmo reizi varēju būt starp darba studentiem ... kad es redzēju Leonu Paegli... es toreiz devu sev zvērestu ... Bet es nezinu, ko man darīt, lai būtu jums noderīga.

— Vispirms, tev jāizbeidz sevi nodalīt no mums. Tev jājūt un jāsaka mums, mēs, mūsu, Valdis aizrādīja.

— Es to drīkstu? — Agneses acis iemirdzējās. — Bet es pati apzinos, ka neesmu tāda kā jūs. Man vēl citāda domāšana, — viņa bēdīgi nobeidza.

— Bet vai tu būtu ar mieru strādāt revolūcijas labā?

— Simtreiz jā!

— Pagaidi. Es tevi vēl brīdināšu, — Valdis kā atturēdams satvēra Agneses elkoni. — Tev jābūt skaidrībā, ka ikkatrs no mums var iekrist poliIpārvaldes nagos. Apdomā, vai tas tevi nebiedē?

Nē. Es nedrebēšu tā kā dzejnieks Airis, — Agnese lepni uzsvēra.

— Ak tu par viņu jau zini? Bet arī tas vēl nav viss. Iekrišanas gadījumā tev jāprot klusēt. Neizdot sevi un biedrus. Arī draugiem nepļāpā par saviem uzdevumiem un gailam.

To visu es apsolu, Agnese steidzīgi apgalvoja. Viņa licēja, ka lai nu ko, bet klusēšanas prasību spēs izpildīt, kaut vai dzīvība būtu jāatdod.

— Galu galā, ja es tev neticētu, nebūtu ar tevi nemaz runājis, — Valdis vaļsirdīgi pasmaidīja. Tagad es tev došu pirmo uzdevumu. Tu saņemsi cietumnieku vēstules, kas jāpārraksta, lai varētu iesūtīt otrā cietumā. Uz katras tādas vēstules ir cenzūras zīmogs, lai ieslodzītie nevarētu savā starpā sarakstīties.

Viņi norunāja, ka vēstules Agnesei nodos Valda vecmāmuļa un turpmāk viņas vienos kāda blūzīte, kuru vecmāmuļa ņems mazgāt un izgludinātu aiznesīs Agnesei.

Nekad neaizmirsti, ka, uz mūsu māju nākot, tev nedrīkst būt klāt nekādi nelegāli materiāli, — Valdis piekodināja. — Ja tu nāc, tad vienmēr pēc savas blūzītes.

Iestājās klusums. Laikam Valdis bija pateicis visu, ko gribējis teikt, bet Agnese neiedrošinājās iesākt sarunu par to, kādēļ nākusi, jo tas likās pārāk sīks un niecīgs pret jauno uzdevumu. Uzdevums bija ļoti vienkāršs, bet Agnesei tas likās liels un nozīmīgs. Un vēl viņai likās, ka būtu dabīgi pamest augstskolu, kur viņu nekas nesaistīja. Bet, kad viņa to pateica Valdim, tas vilcinājās ar atbildi.

— Diez, vai tas būs pareizi, — viņš šaubījās. — Jādzīvo no kaut kā tev būs. Bet, lai strādātu, jāiegūst

tiesības. Tev tikai vajadzētu izvēlēties kaut ko jēdzīgāku par buržuāzisko filozofiju.

— Varbfit man pāriet uz pedagoģijas nodaļu? Tur, kur mācās Erna Bērziņa, — Agnese priecājās, ka Valdis pats sāk runāt par viņas turpmākajām mācību gailām. Un pēkšņi viņas doma pārlēca uz kādu sarunu ar Ernu, un vēl tālāk — uz kādu aukstu ziemas vakaru, un viņa piebilda: — Tu taču pazīsti Ernu Bērziņu?

— Bērziņu? Ernu? Nē, tādu es nepazīstu, — Valdis pa- I purināja galvu, un Agnese piesarka aiz kauna, ka tik viltīgi pārbaudījusi Ernas patiesīgumu. Savās acis taisnodamās. viņa sāka Valdim stāstīt, ka redzējusi viņu ar Ernu kopā Sarkandaugavā.

Valdis paskatījās Agnesē tik pārmetoši, ka viņa sastinga, teikumu nenobeigusi.

— Tik vien tu saprati no visa tā, ko es tev stāstīju par konspirāciju? — viņš ironiski noprasīja, un Agnese būtu aizbēgusi aiz kauna un pašpārmetumiem, ja Valdis viņu nesatvertu aiz rokas. — Tad tas jau ir, no kā es brīdināju — nepļāpāt. Pagrīdes darbā daudzreiz jāsastopas ar cilvēkiem, kuru vārdus nezinām. Un daudzreiz ir labāk tos nezināt. Bet, ja paziņas vai draugi izliekas tevi nepazīstam, tad ari tu nedrīksti viņus pazīt. Saproti tagad, tu...

— ... Lauku Anniņa! - Agnese izmantoja Valda sa-stomīšanos un apbalvoja sevi ar uzrunu, kādu aiz pārpratuma tai bija piešķīris karstgalvīgais Eikens.

Agnes, neapvainojies! Valdis apmulsis lūdza.

Tev jāzina, ka mēs arvien sakām patiesību acīs. Un konspirācija ir tāda lieta, ka bez tās mēs vienā dienā visi būtu politpārvaldcs nagos.

Es neapvainojos. Es tikai baidos, ka nekur nederēšu, — Agnese nelaimīga taisnojās un pēc brīža piebilda: — Tu laikam man vairs neticēsi?

Tie daži mirkļi, kamēr bija jāgaida Valda atbilde, Agnesei pārvērtās mokoši garās stundās. Viņa jau iztēlojās, ka Valdis būs pārdomājis un nekādus uzdevumus viņai vairs neuzticēs. Varbūt pat nobrīdinās Grundoni, lai ar tādu pļāpu nebiedrojas.

-- Neesmu tāds pesimists! Valdis iesmējās. — Es tomēr pazīstu tevi labāk nekā tu pati.

Cik pārāk tuvu Sarkandaugava Katrīndambim! — Agnese ar nožēlu domāja, kad Valdis viņu bija atvadījis līdz durvīm un, cieši paspiedis roku, nozuda tumšā šķērsielā. Lēnām viņa kāpa augšup un neredzēja neko citu kā Valda pelēkās acis, kas atvadoties bija vienu mirkli viņā paskatījušās ar kautru vaļsirdību un, varbūt pašām nezinot, izpaudušas kādas slēptas jūtas.

— Bet es jau laikam tikai iztēlojos, — Agnese aprāja savu prieku, jo tik ļoti baidījās radīt sev ilūzijas, kas vēlāk varētu izgaist. Un tomēr tā bija laime, ko vēl izjuta viņas pirksti, kurus nupat tik maigi bija turējusi Valda spēcīgā roka un atrāvusies pēkšņi, it kā varmācīgai pavēlei paklausīdama.

Tikai tagad, kad Valdis bija projām, viņa sāpīgi skaidri atcerējās katru viņa skatienu, katru kustību, katru balss noskaņu. Cik skarbs bija licies pārmetums par viņas muļķību, bet cik nelaimīgs viņš atvainojās! Izskatījās, ka viņam pašam ir smagi redzēt viņas trūkumus, bet neaizrādīt uz tiem viņš nevar, klusēt par tiem neatļauj viņa godīgums pret sevi un draugiem. Un ko nozīmēja viņa vārdi «es tomēr pazīstu tevi labāk nekā tu pati»? Tik daudz drošinājuma bija tajos ielikts un arī prieka, un pārliecības, ka nākotne viņiem ir kopīga.

— Kā var viens vakars uzšūpot tādās laimes augstienēs, kā var? — vēl arvien Agnese baidījās ticēt šī nozīmīga vakara tiešamībai.

Kaut viņas neviena nebūtu mājā! — Agnese, durvis vaļā slēgdama, vēlējās — un nepatīkami vīlās. Tiklīdz viņa atradās priekšnamā* krustmātes durvis atsprāga ar ugunsdzēsīgu steigu, un pa tām izskrēja viņa pati, bāla un izspūrusi.

Paldies dievam, ka tu atnāci! — viņa kliedza. — Nevelc nost mēteli! Tev jānāk man līdzi! — viena pēc otras bira pavēles tādā balsī, ka Agnesei neatlika ne mazāko šaubu — notikusi kāda briesmīga nelaime.

Marta steidzīgi paķēra mēteli. Agnesei vajadzēja palīdzēt to uzģērbt, tik ļoti drebēja viņas kaulainās rokas. Kaut kā uzmetusi galvā cepuri, Marta sagrāba Agneses

elkoni un tādā pašā steigā rāva viņu lejup pa kāpnēm, pāri ielai uz tramvaju, kas tikko viņas nesabrauca.

— Un es viņu tā ... es viņu... — tramvajā apsēdusies, Marta nesakarīgi čukstēja. Agnese saprata, ka šis «viņš» ir neviens cits kā Garais, bet kāds sakars ar Garo pašreizējam braucienam, to viņa nevarēja uzminēt un baidījās jautāt, jo Marta varēja te, svešu ļaužu drūzmā, sākt raudāt, kliegt, sākt visiem stāstīt savas ķibeles.

Agnese brīnījās, ka Marta ar visu uztraukumu neaizmirsa izkāpt pie Brīvības bulvāra un arī turpmāko ceļa mērķi zināja. Pie Merķeļa ielas stūra viņa apstājās un paskatījās uz augšu. Arī Agnese paskatījās un ieraudzīja zibam zaļas gaismas čūsku, kas locīdamās izveidoja trīs nesakarīgus vārdus — Bi-Ba-Bo, nodzisa un locījās no jauna, un tā bez mitas, un tāda pati spīgojoša bulta norādīja uz durvīm nama stūrī.

— Tepat viņš būs! — kā spēkus atguvusi vai pamodusies, Marta iesaucās un sāka dauzīties pie biezajām durvīm, kas atsprāga vaļā, pirms livrejotais šveicars bija paspējis piesteigties.

— Ko kundze vēlas? — viņš, neticīgi smaidīdams, jautāja, jo, acīm redzot, abas ienācējas nelīdzinājās parastajiem šīs iestādes apmeklētājiem, un viņš laikam domāja, ka tās apmaldījušās vai arī nākušas meklēt savus vīrus.

— To pašu, ko citi, — Marta apjukusi nomurmināja, un šveicars, tāpat apjucis, norādīja uz garderobi, kur abas nolika mēteļus.

— Lejā, lejā, ejiet tikai lejā, tur jau tā laimes aka, — šveicars labsirdīgi paskaidroja, redzēdams, ka sievietes te pirmo reizi.

Stāvas akmens kāpes veda viņas dziļā pagrabā. Jau pusceļā Agnese izdzirda no pagraba skanam skaļus iz-kliedzienus un, pašā lejā tiekot, jau varēja izšķirt atsevišķus vārdus:

— Trīsdesmit deviņi! Neun und dreissig! Tridcatj dje-vatj! — noskanēja trijās valodās, un Agnesi satrauca ši balss, tik līdzīga Grundoņa balsij. Visa telpa bija tīta kodīgu tabaku dūmu miglājā, kas tik sūri iedzēla acīs, ka tās sāka asarot, un, kamēr Agnese slaucījās, Grundoņa balss turpināja izkliegt skaitļus.

Acis pierada pie zilganās dūmakas, un Agnese vispirms ieraudzīja Grundoni. Viņš stāvēja pie laimes rata — neliela stiklota riteņa un grieza to ar labo roku, bet ar kreiso piespieda kādu podziņu, un saujā viņam ieripoja bumbiņa. To viņš pacēla pret acīm un trijās valodās nosauca uz tās uzrakstīto skaitli.

Kāds iekliedzās: — Vinnests mans! Izbeigt!

Grundonis pārtrauca laimes rata griešanu un noslaucīja sviedrus. Šinī brīdī arī viņš pamanīja Agnesi un laikam neticēja savām acīm, jo noņēma brilles un sāka tās slaucīt mutautiņā. Bet viņam neatlika laika pārbaudīt redzētā īstenību. Piesteidzās loto kluba īpašnieks un nervozi steidzināja sākt jaunā laimesta sacensību.

— Laimests pieci tūkstoši latu! — īpašnieks nokliedza majestātiskā balsī un daudz klusāk, bet ērcīgi, skubināja Grundoni: Jūs sauciet veiklāk, netaustieties!

Agnese bija pilnīgi aizmirsusi Martu. Viņa nespēja saprast, kas notiek šajā velvētajā pagrabā, kur no centra — laimes rata un Grundoņa uz visām pusēm stiepās šaurākas nišas, visās tajās sēdēja cilvēki ar iekārīgi sasprindzinātām sejām, un pēc katra izsauktā skaitļa kāds ierēcās un uzlika kaut ko uz priekšā noklātajām kārtīm vai piepirka jaunas. Pa pieelpoto un piesmēķēto telpu skraidīja šaurā boja uniformā iežņaugts zēniņš, gadu divpadsmit, bāls un tie viņš, un apmainīja uz galdiņiem pelnu traukus.

Cik drausmīgs te bija viss — ir zirnekļveidīgais pagrabs, ir nāvējošais smacīgums, ir pats alkatīgais saimnieks, ir izmisīgi izvalbītās acis tiem, kam nebija laimējies.

Un tad izcēlās tracis. Marta bija atradusi meklēto un, ieklupusi tam matos, histēriski ķērca:

- Ak te tu nospēlē manu mantu! Tu plikadīda! Utu noēsts tu atklīdi pie manis, es tevi apģērbu un piebaroju! Un tev vēl zagt nebija kauna?

Beidzot Agnese saprata, kāpēc krustmāte viņu atrāvusi spēļu ellē: kāds bija pastāstījis, ka te sastopams Garais, kurš, acīm redzot, te ir pastāvīgs viesis. Bet viņai nebija laika pārdomām, kā nomierināt satraukto Martu. īpašnieks laikam bija piespiedis kādu podziņu, jo ieskrēja divi spēcīgi vīri un vienā mirklī atbrīvoja Garā cekulu no saniknotās sievietes pirkstiem.

— Vai tā ir jūsu madāma? -— viens noprasīja Garajam.

— Fui! Pirmo reizi redzu tādu dulnu... — Garais bezkaunīgi nolamāja Martu.

— Lasieties ārā ar labu! — īpašnieks pats iejaucās skandālā. Ja nē, mēs pasauksim policiju, tad jūs dabūsiet sēdēt par miesas bojājumu nodarīšanu.

Pārāk ātri risinājās viss turpmākais, lai iespiestos atmiņā: abi spēcīgākie viri sagrāba Martu, vienā mirklī izrāva no spēļu telpas un nesus uznesa pa stāvajām kāpnēm. Agnese skrēja tiem trim no muguras un kā pa murgiem dzirdēja Grundoņa saucienus:

— Sešdesmit astoņi! Acht und sechcig! Šestdesjat vosem!

Viņām uzvilka mēteļus, aiz muguras noklaudzēja smagas durvis. Agnese kā īidenī iesviesta zivs rija aukstās ziemas nakts veldzējošo svaigumu. Marta nevarīgi pieķērās viņas elkonim, bet tad sāka plosīties neizlādētās dusmās:

— Ak viņš mani redzēja pirmo reizi? Ak nu es viņam esmu dulna? Blēdis! Asiņu sūcējs! — viņa lamāja to dažādiem vārdiem, un Agnese nezināja, kā nomierināt tādu satraukumu. Viņa gribēja vadīt Martu pa klusākām ielām un kājām noiet līdz Sarkandaugavai, lai nakts svai gums izkliedētu nervu sasprindzinājumu, bet Marta pēkšņi pasauca taksometru.

— Ja nav laimes, lai put visa manta, - viņa griezīgi iesmējās un visu ceļu savaldījās. Bet mājā sākās pretēja reakcija: Marta ieklupa sev matos un, nežēlīgi raustīdama, lamāja sevi:

— Ko es izdarīju, ak, ko es izdarīju! — viņa brēca. — Pasaules priekšā apkaunoju. Viņš būtu nācis atpakaļ, kad tas spēles velns atlaistos. Bet nu ir viss pagalam ... viss pagalam.

Vai gaidījusi tādu galīga nervu sabrukuma mirkli, no savas istabas iznira Berta Preise un klusiem hiēnas soļiem ieslīdēja pie Martas.

— Atstājiet mūs divas kopā ar mūsu dievu, - tā klusi pavēlēja Agnesei un Lilijai, un abas meitenes atvieglotas aizsteidzās uz savu istabiņu — kam gan patīk noskatīties neprātīgā sevis plosīšanā, ja nav iespējams vai vismaz ja neprot palīdzēt.

2A0

Pulkstenis jau bija iekūkojis pusnakti. Agnese izģērbās un grasījās palīst zem segas, kad pēkšņi nakts klusumu kā ass nazis pāršķēla spalgs kliedziens, kas pārgāja garā kaucienā. Meitenes sastinga un neiedrošinājās pat kustēties. Kauciens pastiprinājās, jo tam pievienojās otra balss, izmisusi, saraustīta, un katru skaļuma pastiprināšanos pavadīja būkšķis, it kā smags priekšmets atsistos pret grīdu.

Agnesei trīcēja rokas. Viena viņa nebūtu iedrošinājusies iet lūkoties, vai nav nolikusi kāda nelaime, bet, ja viņas te bija divas, tad bija jāsaņemas un jāapvalda bailes.

Rokās saķērušās, viņas izskrēja cauri virtuvei un atrāva Martas istabas durvis. Viņām pretim sitās bieza tumsa, kuras aizsegā jo baigāki šķita Bertas Preises kliedzieni:

— Dzer Kristus asinis! Dzer Kristus asinis! Ēd viņa miesu, tad tu būsi svēta!

Lilija bija sataustījusi elektrības ieslēdzēju un, to pagriezdama, pārsteidza kaucējas ar spilgtu gaismu. Atbaidošs skats atklājās pēkšņajā apgaismojumā. Abas sievietes sēdēja uz grīdas. Preise bija satvērusi Martu aiz skausta un dauzīja tās galvu pret grīdu. Martas ārprātā izvalbītās acis neredzēja pat pēkšņo tumsas pārmaiņu pret gaismu. No riebīgi atplestās mutes nāca nesakarīgi kaucieni.

Ko jūs darāt ar krustmāti? — Lilija iekliedzās un piesteigusies mēģināja atsvabināt Martu no Preises nagiem.

Nost, tu pasaulīgā meita! — Preise no visa spēka iesita Lilijai pa roku. — Netraucē dieva garu, kas pazemojās ienākt viņas necienīgajā miesā.

Agnesi pārņēma dusmas. Lai cik smieklīga bija Martas iemīlēšanās nelietī Garajā, tās tomēr bija cilvēcīgas jūtas. Bet šī liekulīgā mantrause Berta Preise ar aukstu aprēķinu sakāpināja viņas jūtu sasprindzinājumu līdz ārprāta lēkmei.

— Jūs tūlīt liksiet krustmāti mierā, vai mēs jūs izsviedīsim aiz durvīm! — Agnese skarbi uzsauca, un laikam noteiktība, ar kādu viņa to pateica, Preisei likās bīstama. Viņa atlaida Martas galvu un sāka taisnoties:

— Mūsu sekte ir likumīga. Valdība ir atļāvusi mums tādā veidā izdarīt savienošanos ar dievu.

?W

16 1622

Nejuzdama vairs Preises roku un nedzirdēdama kaucienus, Marta aprima. Pilnīgā bezspēkā viņa saļima uz grīdas, un Agnese ar Liliju viņas ļengano ķermeni iecēla gultā. Preise pa to laiku bija klusu pazudusi.

24

Agnesei likās savādi, ka Lilija vairs neiet uz augstskolu. Augām dienām tā valstījās pa gultu un žēlojās par galvas sāpēm un sliktu sajūtu. Vakaros viņa rūpīgi saposās un noslēpumaini aizgāja. Pārnāca vēlu. dažreiz tikai sagurusi, dažu vakaru nomākta un pat satriekta.

Kas noticis dzīvespriecīgajai Lilijai? Agnese reiz iejautājās, bet Lilija nepacietīgi atmeta ar roku. atkrita gultā un nervozi ieraudājās. Agnese vairāk netaujāja, saprazdama, ka tās ir tik intīmas bēdas, ko katram nevar uzticēt.

Lai gan viņa redzēja, ka Liliju šie gājieni vērš arvien drūmāku, bet šodien nepasakāmi gribējās, lai tā drīzāk atkal aizietu. Šodien Agnese bija saņēmusi no Valda vecmāmuļas mazu vīstoklīti vienu pašu avīzes papīrā ietītu lapiņu. Tā viņai jāpārraksta, bet, lai pārrakstītu, vajag vienatnes.

Agnese juta, ka mazaja istabiņā viss gaiss kļūst nervozs. Viņā pašā brieda īgnums pret Liliju: katru vakaru tā varēja aizblandīties no mājas, bet tieši šovakar guļ kā sieksta.

Lilija negulēja «kā sieksta». Agnese pat redzēja, cik nervozi reizēm noraustījās viņas nošļukušie lūpu kaktiņi. — Varbūt arī Lilija gaida, lai es eju un atstāju viņu vienu? Agnesei ienāca prātā. Nē, šoreiz viņa neatkāpsies no savas vietas pie mazā galdiņa, to lai necer. Ja ne citādi, naktī, kad Lilija aizmigs, varēs pārrakstīt iedoto lapiņu.

Beidzot, tas bija ap desmitiem vakarā, īstenībā naktī, jo ziemā nakts aizņem labu tiesu vakara stundu, Lilija apņēmīgi piecēlās, nomazgāja seju, nopūderējās, uzkrāsoja lūpas ... Tikai tagad Agnese ievēroja, cik neparasti bāla ir citkārt sārtā Lilija, kādas tumšas ieplakas izveidojušas zem viņas acīm, kāds satraukts izmisums spīguļo acīs.

Lilija aizgāja. Brītiņu nogaidījusi, Agnese aizslēdza durvis un atritināja vīstoklīti. Pirmais, kas dūrās acīs, bija vietumis tumšvioleti, trekni svītrojumi un Rīgas termiņ-cietuma zīmogs, uzspiests vairākās vietās šķērsām pāri sīkajam, taupīgajam rakstam. Dīvainas jūtas pārņēma Agnesi, sākot lasīt šo viņai nepazīstamās sievietes vēstuli nepazīstamajam vīrietim. Vēstule tagad jāpārraksta tāpat pirmajā personā, bet tā, lai ne no viena vārda nebūtu redzams, ka tā nākusi no cietuma.

Liktos, ko var pastāstīt par sevi cietumniece, kam dienas aizslīd kā vienmuļas ēnas gar aizrestotu logu, — tā domāja Agnese. Bet, jo tālāk lasīja, jo spraigāka likās dzīve aiz apsargātajiem mūriem. Viņa, kas parakstījusies «Oļa», stāstīja savam draugam par mācīšanos, par izlasītajām grāmatām.

«Šonedēļ mūsu «profesore» mani noeksaminēja matemātikā par visu vidusskolas kursu un solīja piecnieku. Tagad sākšu intensīvāk darboties ap fiziku un ķīmiju. Tās gan iznāks stipri abstraktas bez praktiskiem darbiem laboratorijās, bet es pa šiem gadiem esmu iemācījusies iztēlē visu konkretizēt. Piemēram, jau četrus gadus es neesmu redzējusi kādu savu draugu, bet, kad aizveru acis, redzu viņu tādu, kāds viņš ir, — reizēm nopietnu kā vecu vīru, reizēm draisku kā zēnu. Vakaros, kad visi trokšņi noklust, es atsaucu atmiņā viņa balsi, un mēs pat sarunājamies — divi vien. Un viņš man saka tikai patīkamus vārdus un nebaras vairs it nemaz, kā agrāk kādreiz mēdza bārties par manām «aušībām». Tāds ir mans draugs. Un es arī viņam saku trīs vārdus, tos jaukākos, kas manī glabājas tikai viņam,» tā rakstīja nepazīstamā «Oļa», un Agnesei likās, ka nevienā romānā nav atradusi siltāk uzrakstītu mīlestības vēstuli.

«Kā redzi, šos gadus neesmu nosēdējusi dīkā. Lai neaizmirstu valodas, esam ieveduši stundas, kad runājam tikai «svešās mēlēs», tāpat arī katru dienu izlasām vismaz desmit lappušu citās valodās. Esam stingri sadalījušas savu dienu pa stundām, lai neviens brīdis netiktu noplinderēts. Un tomēr, draugs, dažas dienas nedabūju mācīties, jo biju slima. Par saimnieci mums strādā krustmāte ...» Tālākā teikuma daļa izsvītrota, bet Līze jau Agnesei bija pastāstījusi, ka tur droši vien bijis aplinkus rakstīts par «melno mēnesi», kad cietumniekiem nav tiesības saņemt produktus no piederīgajiem, nav brīv ne rakstīt, ne saņemt vēstules. Šajā vietā Agnesei jāizdomā, kā to izteikt, lai nenosvītrotu Jelgavas cietuma priekšniecība. Un vēl Līze bija pastāstījusi, ka «slimība» nozīmējot karceri, to tas puisis pats sapratīšot. Pārrakstā vēstulei jāskan tā, it ka tā nāktu no «vaļas», un Agnese rakstīja:

«Lāga vecenīte bija sadomājusi mums mācīt taupību un nenodoties tādiem pasaulīgiem priekiem kā pārmērīgai ēšanai. Bet mēs jau esam pieradušas pie viņas parastās ēdienu kartes, jo mums ir tik daudz mācību un grāmatu, ka par ēšanu domāt neatliek laika.»

«Draugs,» rakstīja tālāk Oļa, «es skaitu dienas, kad varēšu tevi sagaidīt. Kaut arī dienu skaits sniedzas simtos, ar katru vakaru to paliek par vienu mazāk. Tavas rokas droši vien iztvīkušas pēc darba. Mēs vēl pastrādāsim, draugs!»

Pabeigusi rakstīt, Agnese juta, ka šajās stundās iemīļojusi nepazīstamo «Olu». Iedomājās viņas enerģisko seju, spēkpilnās acis, dzīvespriecīgo smaidu, nelokāmību jebkuras nestundas priekšā. Tāda viņai notēlojās šī cietumniece Oļa. Agnesei likās, ka viņa varētu Oļu mīlēt tikai no tālienes — tuvumā viņa justu sevi pārāk sīku un nevarīgu.

— Pietiek vaidēt un skumt par sevi! — Agnese nopurināja pašas sajūtu izraisīto mazvērtības apziņu. Ielikusi vēstuli aploksnē un uzrakstījusi adresi: Jelgavas cietumā, Albertam Sloceniekam, viņa sadedzināja oriģinālu un aiznesa vēstuli uz pastkastīti.

Cik maz vēl izdarījusi, un tomēr tāds gandarījums, ka viss izdevies tā, kā norādījis Valdis, pie viņas nav nekādu «lietišķo pierādījumu», bet vēstule atrodas pastkastītē. — Nu. Valdi, ko tu tagad man teiktu? — Agnese, kāpdama augšup uz dzīvokli, smaidā uzrāva lūpas. - Jā, ko tad? — viņa pavīpsnāja par sevi un kļuva nopietna. Valdis taču vienmēr bija ticējis viņai vairāk nekā viņa pati. — Paldies, Valdi! — Agnese teica bez vārdiem un atzinās sev, ka bezgalīgi, līdz sāpēm ilgojas kaut vienu mirkli sastapt Valda acu skatienu, just viņa rokas pieskārienu. Kur viņš patlaban, ko dara? Varbūt atkal devies kādā bīstamā gājienā, varbūt... Nē, prom tādas domas. ka Valdi varētu apcietināt, gadiem ilgi ieslodzīt cietumā! Viņa negrib par to domāt iepriekš, kaut arī saprot, ka tas var notikt jau šovakar, var notikt rīt vai pēc gadiem. Pie tādas domas jāpierod, lai nebūtu par katru varbūtību jābaiļojas un jādreb.

Lilija vēl nebija atgriezusies. Agnese izvilka rūpīgi noglabāto Engelsa grāmatu, kuras priekšlapa bija apmainīta ar citu, kādas mācības grāmatas titulu. Tagad arī viņa centīsies nezaudēt nevienu mirkli muļķīgās apcerēs un izplūdušās jūsmās. Jāmācās.

Varbūt viņa bija lasījusi stundu, kad virtuvē kāds ienāca. Strauji, it kā nervozi ielaida no krāna ūdeni un nodzērās. Tikpat nervozi tika atrautas istabiņas durvis, un tajās parādījās Lilija — bāla, sevī vērstām, neko neredzošām acīm. Agnese pārbijusies raudzījās viņā un nezināja. ko darīt: sākt runāt, saukt krustmāti, skriet pēc ārsta?

Lilija atkrita gultā un nekustīgi lūkojās griestos. Agnese nobijusies stāvēja pie gultas un līdzjūtīgi pieskārās Lilijas rokai, aukstai, lipīgiem sviedriem pārklātai.

Lilij, — viņa lūdzās, — saki, kā man tev palīdzēt? Tu esi slima? Vai atsaukt ārstu? Kas tev noticis? Vai nepateikt Martai?

Nesaņēmusi atbildi, Agnese nenoteikti pamīņājās, tad gāja uz durvīm, pati vēl nezinādama, kur meklēs padomu.

Agneses kustība salauza Lilijas sastingumu. Viņa pastiepa roku, it kā gribēdama Agnesi aizturēt.

Pagaidi, Agnesīt, neej nekur, — Lilija ierunājās un sāka šņukstēt. — Nāc, pasēdi pie manis, man bail vienai. — pēc brīža viņa aicināja, pavirzīdamās uz sienmali.

Agnese apsēdās un neveikli noglaudīja Lilijai matus. Varbūt šī mazā laipnība izraisīja Lilijā vaļsirdību, jo viņa sāka stāstīt, kā mīlējusi Verneru Laubertu, kā viņš, solīdamies precēt, uzsācis ar viņu kopdzīvi. Un tagad, kad Lilija tam pateikusi, ka ar kāzām jāpasteidzas, jo viņa nonākusi stāvoklī, Verners sācis aizbildināties gan ar sarežģījumiem naudas lietās, gan ar universitātes nobeigšanu, kādēļ kāzas esot jāatliek uz vēlākiem gadiem. Verners pierunājis, lai Lilija taisot abortu, bet viņai bijis bail. Šovakar viņa aizgājusi pie Vernera, ilgi gaidījusi, kamēr viņš pārnācis, bijis drusku iedzēries. Viņa tomēr mēģinājusi runāt, iestāstīt, lai vismaz salaulājas bez kādām ceremonijām, pēc tam dzīvos katrs atsevišķi. Viņai vajadzīgs tikai, lai bērnam būtu likumīgs tēvs, it nekas vairāk. Pēc tam viņš varēs šķirties, precēt citu. — Un maksāt tavam bērnam alimentus? — Verners ņirdzīgi iesmējies. — Tas taču būs arī tavs bērns! — Lilija iesaukusies, bet tad Verners viņu nosaucis visneglītākajā vārdā un pateicis, ka viņš neesot gluži pārliecināts, vai Lilija ielaidušies tikai ar viņu.

— Es nevaru ticēt, ka Verners to runā nopietni, — Lilija ieraudājās un pietrūkās sēdus. — Es nometos pie viņa kājām ceļos un lūdzos, mūsu bērna dēļ lūdzos viņu būt cilvēkam.

— Viņš sāka lamāties, nosauca mani par utu bodnieka meitu! — Lilija sašutumā sažņaudza rokas dūrēs. — Lai es lasoties no viņa ceļa nost, kad viņam radušās iespējas ieprecēties bagātā un iespaidīgā ģimenē. To viņš dzērumā izgrūda, bet tas ir taisnība. Man jau agrāk stāstīja, ka viņš lakstojoties ap šokolādes fabrikanta Lūša resno Lūciju. Es domāju, tās tikai tenkas. Bet viņš tāds ... Lilija atkal sabruka raudās.

Agnese pa visu laiku nebija bildusi ne vārda. Viņa arī nebūtu varējusi parunāt, jo kakls likās aizžņaugts. Kāds riebeklis, kāds izdzimtenis varēja būt tāds Lauberts! Šajā brīdī Agnese aizmirsa pašas Lilijas sliecibu pēc dīkdienī-gas dzīves un redzēja viņā tikai nelaimīgu, pieviltu, rupji apgānītu meiteni. Kādreiz Lilija smējās: «Es atzīstu tikai laimīgu mīlestību.» — bet 11u pati bija sapinusies lipīga zirnekļa tīklā. Kādreiz viņa tik redzīgi saskatīja smieklīgumu Martas un Berga kundzes mīlestībās, bet tagad pati nokļuvusi banāli traģiskā lomā.

— Un ko tu... ko tu darīsi? — Agnese klusu ievaicājās.

— Es viņam atriebšos! Es atriebšos! — Lilija iekliedzās un ar zobiem iekodās savā rokā.

— Un viņa bērnu — nē — es viņu nenēsāšu ilgāk nevienu dienu! — Lilija eksaltēti uztrūkās no gultas kājās. — Es parunāšu ar to pašu Preiseni, viņa arī tādas lietas prot.

— Lilij, tu nepārsteidzies, padomā, — Agnese gandrīz lūdzās, pati nezinādama, kāpēc. Lilijas izpaustā nejēdzība viņu bija apmulsinājusi, un viņa arī jutās pārāk naiva, lai varētu tādā haosā atrast pavediena galu, no kura sākt šķetināt sarežģīto jūtu mudžekli.

Ko es varu izdomāt? Lilija, galvu abām rokām saņēmusi, rūgti noteica. — Mājās rādīties es tāda nedrīkstu. Vecie izdzīs. Ne santīma no viņiem vairs nedabūšu. Un ko es viena iesākšu? Visi par mani ņirgāsies. Es iešu pie viņām. Jo ātrāk, jo labāk ...

Lilija aizgāja. Viena palikusi, Agnese labu laiku nosēdēja mulsā apjukumā, it kā pār viņas galvu būtu nolijuši netīrumu šalts. Kādi riebekļi staigā ar goda vīru maskām! Kas tādam Laubertam? Samina viņš dubļos Lilijas jaunību un godu, pēc īsa brīža viņš uzvilks fraku virs sniegbalta krekla, apjozīs korporācijas lentu, paņems pie rokas baltā zīdā tērpto rūpnieka Lūša Lūciju un iesoļos Māras baznīcas velvētajās telpās, kur dieva priekšā solīsies mīlēt savu likumīgi pielaulāto sievu. Avīzes un žurnāli ievietos jaunā pāra ģīmetnes zem virsraksta «Laulības inteliģences aprindās». Neviens nenosodīs Laubertu, bet būs, kas ņirgāsies par piekrāpto Liliju, jo viņai tomēr nav tāda pūra, kura dēļ viņas sabiedrības vīrieši piedotu «pagātni».

Agneses domas no Lauberta pārsviedās uz Oļģertu Pūri. Cik vienādi viņi visi, šie pārtikušie korporeļi — ciniķi savās attiecībās pret sievietēm, patmīļi, mantas izsalkuši vilki. Likās, riebums sablīvējies telpā un smacē krūtis.

Virtuvē kāds sāka grabināt katliņus, laida no krāna ūdeni, kūra plītī uguni. Pēc asi izdvestajām nopūtām Agnese pazina, ka virtuvē rīkojas Preise. Šīs sievas tuvumā Agnesei vienmēr aizrāvās elpa, gribējās kļūt neredzamai un nedzirdamai, lai tikai nebūtu jājūt viņas uzbāzīgi ciešie skatieni.

Klusu, lai neiečaukstētos segas un palagi, Agnese atklāja gultu un apgūlās. Atcerējās Olas vēstuli, un jauks siltums piestrāvoja dvēseli. Ir taču arī skaidra mīlestība. Ir. Un ir skaidra draudzība. Ir Valdis.

Lilija tonakt savā istabiņā neatgriezās.

Agri no rīta Agnese izgāja no mājas, jo tā likās pilna kāda nenoteikta baiguma. Krustmāte Marta virtuvē

sarunājās ar Preiseni tikai čukstus. Dažus teikumus Agnese pa pusei sadzirdēja, un tie skanēja apmēram tā: — Vai tomēr nevajadzēja pasaukt ārstu? — jautāja Marta. — Vai tev prāts! Tad nu gan mūs iegāzīs cietumā. Jauna meita, gan pārcietīs. Būs vesela kā zirgs, — tā atbildēja Preise, bet krustmāte dziļi nopūtās.

«Es tik bieži it kā bēgu no savas mājas,» izvēlējusies virzienu uz centru, Agnese soļodama pukojās. Viņu pārņēma lielākas neatkarības ilgas, karsta vēlēšanās pēc savas mājas — kaut vai tādas nabadzīgas istabiņas, kāda bija Grundonim. Būt vienai tad, kad jālasa nopietna grāmata, nejusties kā mūžīgam piedzīvotājam un vēl it kā no žēlastības — cik tā būtu labi.

«Jāmeklē darbs!» šī nepieciešamība arvien noteiktāk sāka iegūt pavēles formu. Tās dienas taču jau skaitītas, kad viņa vēl tērē tēva pelnītos santīmus. Tēvs nekad vairs necelsies, nepaņems rokās ēveli. Māte paliks viena mazajā mājelē. Grūti viņai būs pirmajā laikā. Katrs stūrītis pilns atmiņu, kur pagriezīsies, tur pabirdinās asaras — tāda bija māte. Pārnākt arī viņai uz pilsētu nav nekādas iespējas. Tikai lauku darbiem pieradušas viņas rokas, pilsētā viņa neatrastu, kur tās pielikt. Bet bez darba viņa nonīktu, nav tā radusi, un nebūtu jau arī no kā dzīvot. Valdis nes plankas, vecmāmuļa mazgā veļu, Bērziņu ģimene mokās vairāk nekā pusbadā, Grundonis spiests loto klubā izsaukt numurus, Marta pelnās ar kāršu likšanu. bet Preise ar dieva palīdzību apkrāpj vientiešus un ielaižas noziedzībās — tā Agnese pārskaitīja savus pazīstamos, bet no viņu piemēra nekā pievilcīga savai mātei nevarēja atrast. «Jāmeklē darbs!» viņa atkārtoja sev pavēli. Bet kur to meklēt, kā meklē darbu — jā, to viņa nezināja. Erna taču jau ilgi meklēja darbu, līdz izmisumam skraidīja uz avīžu sludinājumiem. Tāpat Ernas tēvs katru dienu izgāja «medībās», kā pats kādreiz rūgti jo-jokoja.

Agnese juta rīkles galā sausu kņudināšanu, kā dažreiz mēdz būt baiļu brīžos. Tas bija viņš — drausmais, kaulainais rēgs — bezdarbs, kas uzdzina bailes, jo viņa manīja to tuvu pienākušu, drīz jo drīz vaigu vaigā skatāmu.

Kurp viņa tagad iet? Ir agra stunda, vēl pat fabriku sirēnas nav saukušas strādniekus darbā. Tātad Valdis vēl ir mājā. Viņa uzskries pie Valda, tikai paskatīsies viņā, pa-spiedis roku. Jā, un pateiks, ka pirmais uzdevums ir veikts.

Ieraugot Valdi, kas pats atvēra durvis, Agnesei paspruka smiekli, tik jocīgs viņš izskatījās, vecāsmātes priekšautu apsējies un krekla piedurknes līdz elkoņiem uzrotījis. Virtuves vidū noliktā veļas baļļa bez vārdiem izpļāpāja šādas pārģērbšanās noslēpumu: Valdis bija gatavojies mazgāt veļu.

— Kur tad vecmāmuļa? — izsmējusies Agnese apjautājās.

Ar lielām grūtībām iespiedu gultā, — Valdis pārmetošā balsī atbildēja un paskaidroja: — Temperatūra viņai tāda, ka tējas katliņu uzvārīs. Klepo kā čigāna zirgs, bet viņai, lūk, veļa jāmazgājot.

— Kas tur mani aprunā? — no istabas atskanēja Līzes balss.

Valdis ieveda Agnesi pie vecmāmuļas, kuru bija noguldījis savā gultā.

Varbūt tu labāk pratīsi ieskaidrot, ka slimam cilvēkam jāguļ, nevis jāšļakstinās pa ūdeņiem, — viņš teica Agnesei, atstādams abas sievietes vienas.

— Tu redzi, kāds Musoliņš! — Līze mēģināja smieties. bet tas viņai neizdevās. Seja gan savilkās smaidā, bet labajos sānos, uz kuriem gulēja, laikam iedūra tāda sāpe, ka viņa satvēra tos ar roku un vēl vairāk pieplaka gultai.

— Nu, kā nu tā... Tu taču esi galīgi slima, — Agnese noglaudīja vecmāmuļas plecus un sabakstīja segu ciešāk gar muguru.

Tā jau nekas, tikai tie dūrēji un klepus moka nost, — Līze atzinās. — Bet veļa jau trešo dienu iemērkta. Gribēju kaut kā izspaidīt, lai tad Valdis izžauj. Bet viņš kā ezis. Pats izmazgāšot. Diezgan esot noskatījies, kā to darot. Lai es nekomandētu, ienesa mani istabā.

— Pareizi darīja, vecomāt, — Agnese uzslavēja Valdi.

Jā, tu jau arī viņa pusē. Nu tikai visi pret mani,

vecu, slimu cilvēku, — Līze pa jokam gražojās.

— Vccmāmiņ, es taču varu izmazgāt to veļu, — Agnese iesaucās. — Mājās es vienmēr mātei palīdzēju, un arī tagad pati mazgāju.

Palīdzi tad arī šim, krama pierei, — Līze pieļāva, laikam neuzticēdamās Valda novērošanas spējām.

Un tomēr, kad Agnese paziņoja Valdim, ka vecmāmuļa savas pilnvaras nodevusi viņai, un atprasīja priekšautu, Valdis rādīja bargu seju.

— Vajadzēja tev tieši šodien atnākt, — viņš rājās. — Es būtu pats visu izdarījis mierīgā garā. Tagad jāplēšas ar vienu, tad ar otru.

— Vai tev darbā nav jāiet, ka tu vari tā pa māju plēsties? — Agnese noprasīja.

Bet Valdim šodien un rīt bija brīvas dienas, jo kokzāģētava strādāja tikai četras dienas nedēļā.

— Vai mēs nevarētu norunāt nestrīdēties? — Agnese pa jokam lūdzās.

Valdis bija ar mieru nestrīdēties, ja Agnese noslēgtu ar viņu mazu sazvērestību — atļautu viņam izmēģināt mazgāt pēc jūrnieku receptes — ar petroleju. Viņš to jau agrāk centies iestāstīt vecmāmuļai, bet tā trīcējusi par katru veļas gabaliņu un nosaukusi viņa ieteikto metodi par slinkuma lāpīšanu. Ja viņš tagad liecinieces Agneses Vīksnas klātbūtnē pierādīšot jūrnieku pārākumu par Sarkandaugavas veļas sievām, tam būšot tālejošas sekas darba atvieglošanā sirmajai veļas karalienei Līzei Cīrulei.

Aušodamies viņi ielēja katlā pie ūdens petroleju un, lai vecmāmuļas deguns neizspiegotu viņu noslēpumu, aizkāra istabas durvīm priekšā segas un palagus un laiku pa laikam atrāva logu, lai izvēdinātu spēcīgos garaiņus. Kad izvārītā veļa bija samērkta tīrā ūdenī, viņi iedomājās slimnieci, un Agnese piedāvājās par žēlsirdīgo māsu. Prel vakaru Līzei temparatūra sāka strauji celties, klepus pieņēmās. No Agneses izvārītās piena zupas viņa atteicās. Gulēja satrauktā miegā, no kura bieži uztraucēja klepus. Valdis ar Agnesi kā satrūkušies stāvēja pie viņas gultas, nezinādami, ko iesākt.

— Vajadzētu atsaukt ārstu! — beidzot Agnesei iekrita prātā, bet viņa nožēloja, ka pateikusi to skaļi, jo vecmāmuļu ārsta pieminēšana sadusmoja.

Pietaupiet naudu, lai iznāk maizītei, nevis grūst tikai ārā par dakteriem un zālēm, — viņa aizelsdamās rājās un paskaidroja: — Es jau pati zinu, man ir plaušu karsonis. Deviņas dienas jānoguļ, tad redzēs, vai būšu dzīvotājs vai...

— Bet, vecmāmiņ, tu taču redzi, kādi mēs esam muļķi. Gribam tev palīdzēt, bet nemākam. Dakteris vismaz pateiktu, kā tevi kopt, — Agnese mēģināja pielabināties.

— Izvāriet man aveņkaulu tēju, tas ir viss, — vecmāmuļa pasūtīja.

Kad Agnese ienesa karstās tējas krūzīti, Līze lika viņai cieši aizvērt durvis uz virtuvi, kur palika Valdis.

- Es tev kaul ko gribu pačukstēt, — viņa klusu teica un saņēma Agneses brīvo roku.

— Es jau nebūtu jūsu lietās maisījusies, — viņa iesāka.

— Bet visādi var būt ar mani. Ja nu kas notiek, ja Valdis paliek viens ... Nepamet viņu tā... Es jau sen redzu, ka tu viņam esi vienīgā un īstā. Viņš varbūt neteiks. Turēs tevi pārāk smalku, kā jau studenti. Bet, meitiņ, viņam ir krietna sirds. Tāpat kā tev. Neaizejiet viens otram garām.

Valdis atvēra durvis, un vecmāmuļa aprāvās. Viņa paņēma krūzīti no Agneses rokām un aizgūdamās dzēra karsto tēju.

— Tas tikai ir dakteris, — viņa slavēja dzērienu.

— Jūs redzēsiet, izsvīdīšu un dēladēla kāzās būšu pirmā dancotāja.

Cik bieži ir tā, ka slimajam jābūt veselo mierinātājam, jāpasaka kāds dzīvi apliecinošs vārds, lai izkliedētu drūmo nospiestību, kas tinas un žņaudz katru domu un rāda tikai vienu gala punktu — svaigi izraktu bedri.

— Vai die', vecomāt, tad jau man ar steigu jāmeklē sieva, lai tu drīzāk kļūtu vesela! — Valdis, pēkšņi slimnieces optimisma ielīksmots, šķetināja tālāk viņas jautrību.

— Meklē, meklē, kamēr es vēl varu palīdzēt, — vecmāmuļa šķelmīgi pamirkšķināja ar vienu aci.

Kad pulkstenis nosita divpadsmit, visi trīs attapās, ka Agnesei jāiet uz māju. Lai kā Valdis gribēja viņu pavadīt, lai kā vecmāmuļa viņu mudināja nelaist meiteni naktī vienu, Agnese neļāva, ka slimnieci pamet bez pieskaršanas, un solījās braukt ar tramvaju. Par zīmi, ka laimīgi nokļuvusi mājā, viņa apņēmās rītā būt atkal klāt un vispār kopt vecmāmuļu tajās dienās, kad Valdim jābūt darbā.

Agnese izgāja zvaigžņotajā janvāra naktī. Droši vien ielās sprēgāja sals, bet Agnese to nejuta. Viņu sildīja tikko atstātās mājas draudzīgā elpa. kāds rokas spiediens atvadoties, prieks, ka varēs pēc dažām stundām te atgriezties, bet vēl vairāk vecās māmu|as slepenais atklājums.

Steigdamās uz darba studentu sapulci, Agnese saskaitīja. ka divpadsmit dienas pagājušas vienā vienīgā sasprindzinājumā — cīņā par vecmāmuļas dzīvību. Smaga bija šī cīņa, daudzreiz padoma pietrūka, daudzreiz viņi ar Valdi sēdēja virtuvē, galvas nokāruši, baidīdamies viens otram acīs pavērties, lai neizlasītu otra skatienos tās bažas, kas nomāc pašu. Tagad tas garām, un ir tāds prieks, tā gribas kustēties, būt sabiedrībā, pajokot, izsmieties, bet arī dzirdēt nopietnus vārdus.

Grundonis bija Agnesei ātrumā pateicis, ka darba studentu sanāksmē šoreiz izdos dzīvo avīzi. Kāda varētu būt dzīvā avīze, viņai nebija jausmas, bet. ka tā būs interesanta un dzīva, par to nebija ne mazāko šaubu.

Durvis atverot, Agnesi apņēma jautru balsu sasaukšanās.

— Redz. redz, mūsu jaunā maiņa! — kāds apsveica Agnesi, laikam pazīdams viņu no iepriekšējās sanāksmes. Viņa pamanīja draudzīgo Astrīdu Biti, sasveicinājās ar Ernu Bērziņu, bet tā bija ļoti nevaļīga, tāpat kā Grundonis un Itogulis.

Vai tu arī piedalīsies avīzes izdošanā? — Astrīda dzīvi iejautājās.

— Nē. Ko nu ... — Agnese neveikli nomurmināja.

Viņa būs lasītāja! — kāds aiz muguras iesaucās,

un Agnese pagriezusies pazina Kārli. — Bez lasītājiem avīze nevar pastāvēt, tāpēc jums, redaktoriem, vajadzēja katram savākt dažus tūkstošus lasītāju.

— Tad jau mums būtu jārīkojas kā tirgotājam Smuš-kinam — jārauj no ielas ar varu iekšā.

— Var redzēt, ka tu nelasi konkurences laikrakstus, — puisis jokojās. Viņš izvilka no kabatas avīzi un parādīja pēdējā lappusē sludinājumu.

— «Smuškins kundēm neskrien priekšā un ar varu nerauj iekšā,» — Astrīda izlasīja un sāka smieties.

- Tu nesmejies, tas ir slavenā dzejnieka Aira jaunākais mākslas darbs. — Kārlis, avīzi salocīdams, nopietni noteica.

— Kā, Aira? — Agnese neticīgi pārjautāja.

— Tā viņš šodien pats krogā lielījies, — Kārlis vienaldzīgi noteica. — Lasījis dzērājiem priekšā un sev par attaisnošanu skaitījis, ka nauda nesmird.

«Nauda nesmird!» — bieži dzirdēts teiciens. To lieto blēži un ierāvēji, bet, ka tas kļuvis par dzejnieka un šķietami progresīva dzejnieka devīzi, tas Agnesei likās šķebinoši. Bet, kad viņa atcerējās vakaru teātrī un vakariņas sociāldemokrātu kafejnīcā, tad reklāmu sacerēšana Marijas ielas gatavo drēbju veikalniekiem likās pilnīgi saskanam ar Aira dzīves gudrību raksturojošiem pārējiem notikumiem viņa dzīvē.

Izbeigt pļāpāšanu! Sāksim lasīt avīzi! — kāda balss skaļi pavēlēja, un visi devās uz zāli.

Pie atsevišķa galda apsēdās Rogulis, Grundonis, Astrīda Bite, Erna Bērziņa, Kārlis, garais Liepa un vēl daži, ko Agnese nepazina.

— Sāksim ar ievadu, — kad visi bija apsēdušies un kņada norimusi, kāds no pirmās rindas ierosināja.

Piecēlās Rogulis. It kā pārbaudīdams, viņš vēl ieskatījās papīrā uz galda, tad pacēla acis pret klausītājiem.

— «Atbruņošanās cirks», — viņš nosauca ievada virsrakstu un sāka stāstīt par atbruņošanās konferenci, ko Tautu Savienība gatavojoties sasaukt Ženēvā. Gleznaini notēlojis nesen pārciestā kara šausmas un cilvēces miera ilgas, Rogulis pastāstīja par cerībām, kādas daudzi lolojot par šo atbruņošanās konferenci. Brians pat noraudājis prieka asaras, izsaukdamies, ka viņš redzot mūžīgā miera valstību Eiropas Savienotās Valstis. Liberālis Loids Džordžs gan skatoties skeptiskāk uz šo konferenci un atklāti atzīstot, ka pēc Lokamas pasaule stāvot tālāk no miera nekā pirms tam. Bet galu galā arī Loids Džordžs pievienojoties pārējo Vakareiropas diplomātu korim un dziedot tiem līdzi dziesmiņu par Padomju Krievijas «briesmām». Viņš stabulējot par vareno austrumu milzi, kas apdraudot nevainīgo meitenīti Antanti. Un viss diplomātu koris aurojot kā piedziedājumu ņirdzīgas tenkas, ka Padomju Krievija atteikšoties piedalīties šajā konferencē, jo negribot mieru. Ka Padomju Krievijas uzaicināšana bijusi provokatoriska, to viņi visi zina. Visiem zināms, ka Padomju Krievija vienmēr stāv par mieru un lūgusi atbruņošanās konferenci noturēt citā valstī, vienalga kurā, jo vēl nesen Šveicē tika nogalināts Padomju Krievijas pārstāvis Vorovskis, bet Šveices valdība atteicās dot gandarījumu. Šo Padomju Krievijas likumīgo prasību Vakareiropas valstis noraida un kūda savus kvekšķus pret vienīgo valsti, kas nopietni vēlas pārkait lielgabalus lemešos un tankus pārbūvēt par traktoriem.

— Un tagad palasīsim pārskatu par iekšpolitiku, vakara vadītājs paziņoja.

Grundonis noraksturoja Latvijas iekšpolitiku kā partiju dižvīru plēšanos ap valsts naudas lādi. Saeimā mazāko partiju deputāti pārdod savas balsis lielākajām partijām par siltām vietiņām valsts dienestā, par kredītiem bankās. Patlaban pie varas nākusi Ulmaņa zemnieku savienība, bet vai sociāldemokrāti tāpēc būtu noskumuši? It nemaz! Direktora vieta diskontbankā paliek viņiem, slimo kasu un arodbiedrību vadība ir zoču rokās. Un dažreiz pabūt opozīcijā ir pat izdevīgāk, nekā būt valdībā, īpaši ziemā, kad bezdarbnieku skaits pieaug, bet valsts kā sabiedriskos darbus piedāvā tikai Kalnciema akmeņlauztuves, kas puspaēdušam un pusapģērbtam bezdarbniekam nozīmē tikpat kā pašnāvību. Sociāldemokrātu līderiem tad ir tik omulīgi pakritizēt ulmaniešus, lai strādnieki redzētu, cik viņi «principiāli». Bet ulmaniešiem šāda «kritika» tikpat kā ūdens uz dzirnavām — lai lauku papiņi redz. kā viņi cenšas tos bezdarbniekus ar bada palīdzību izkūpināt no pilsētām un piespiest pāriet lētos laukstrādniekos. Latvijas iekšpolitika īstenībā ir Anglijas un Amerikas ārpolitika, jo mazās Baltijas valstiņas nav nekas cits kā šo lielvalstu kolonijas, kas ražo lētu sviestu un gaļu, dod kokus un linus, bet pretī saņem citur neejošas rūpniecības preces. Tāpēc partiju vara var mainīties no melniem līdz rožsarkaniem, bet strādniecības stāvoklis nemainīsies, kamēr tā pati nesaņems varu savās rokās.

Kad Grundonis apsēdās, Astrīda nemierīgi sagrozījās savā krēslā. Izrādījās, ka viņa bija nākamā nodaļa —

literatūra un māksla. Astrīda atreferēja disputu, ko Strādnieku jaunatnes kultūras biedrība sarīkojusi janvāra sākumā. Viņa iesāka ar to, ka disputs vēlreiz parādījis, kāda neskaidrība pastāv strādnieciskās mākslas jautājumos. Vieni domā, ka māksla ir zemapziņas produkts, otri — ka to var radīt konstruktīvi, īsti zinātniski. Dažs apgalvo, ka strādnieku māksla ir jūtu organizēšanas paņēmiens, cits ir pārliecināts, ka mākslai jācīnās par strādnieka izsalkušo vēderu. Bija tādi, kas prasīja izmest no strād-nieciskā teātra literatūru, dekorācijas, muziķu, atstājot tikai lozungus un kustības. Daudziem likās, ka no strād-niēciskā teātra jāizmet visi dvēseles pārdzīvojumi, viss ģimeniskais un jāatstāj tikai cīņa par jaunu sabiedrību vai arī pilsoniskās sabiedrības sabrukuma notēlojums, citi turpretim visas šīs prasības nosauca par teātra pašnāvību, šādus uzskatus apzīmēja par tipisku sīkpilsonību un formālismu, norādot, ka teātris ir koncentrēta māksla, kur vienādi piedalās kā rakstnieks, tā aktieris un gleznotājs — dekorators.

Astrīdas slēdziens bija tāds, ka disputs strādnieciskās mākslas būtības jautājumus nav noskaidrojis un darba studentiem vajadzētu kādu vakaru veltīt šīs sarunas turpinājumam.

— Šodienas avīzes numurā ievietots arī dzejolis, — vakara vadītājs mazliet šķelmīgi paziņoja.

Laikam par visiem vairāk pārsteiga jutās Agnese: tā taču bija Erna Bērziņa, kas tagad piecēlās un, slēpdama uztraukumu aiz pārspīlētas vienaldzības maskas, sāka lasīt dzejoli. Tātad savu! Tātad Erna ir dzejniece tāpat kā Leons Paegle?! Nez kāpēc Agnese juta tādu lepnumu par Ernu, tādu bijību pret sīko meiteni, kuru bija iemīlējusi kopš pirmās tikšanās. Dzejniece! Nu, skat tikai! Un neviena vārda nav bildusi, droši vien līdz šim nevienam, jo visu klātesošo sejās vērojams izbrīns.

Es daudzreiz domāju — kas būtu es bez jums?

Sīks olītis. ko pasper katra kāja.

Mēs kopā esam klints, liels spēks un varenums,

Mums pasaulē daudz biedru, visur būs reiz mājas.

Tā Erna nobeidza savu dzejoli. Viņas vaigu galos dega sārti plankumi. Agnese saprata draudzenes sasprindzinājumu, pati bija viņai līdzi saspringusi un uztraukta, it kā Erna būtu atklājusi kādu intīmu noslēpumu, it kā dvēseli būtu nolikusi uz plaukstas un parādījusi pasaulei.

Bet vārdu dabūja feļetons, un vakara dalībnieku uzmanība no Ernas pavērsās uz Kārli Velēnu, kas pieceldamies nosmīnēja un nosauca feļetona virsrakstu: «Circeņi meklē aizkrāsni». Feļetons izsmēja tos darba studentus, kas pēdējā gadā pamazām kļuvuši pasīvi sabiedriskajā darbā, arvien retāk apmeklējuši biedrības sanāksmes, līdz pilnīgi aizmirsuši ceļu uz šo māju. U11, kad biedri šos pazudušos draugus uzmeklējuši, tad izrādījies, ka viņu atmiņa pilnīgā kārtībā, bet «aizmāršībai» pavisam citi iemesli. Lūk, bija mūsu vidū stalts, iznesīgs puisis, studēja jurisprudenci un rakstīja dzejas. Bija ar mieru kandidēt uz kreiso strādnieku listes saeimā. Bet, kad listi noraidīja un tās iesniedzējus apcietināja, «kandidāts» taisīja tādu seju, it kā viņam ar kreiso strādniecību nekad nebūtu bijis nekādu darīšanu, un iekandidēja sociāldemokrātu mazinieku partijā, kur viņam priekšā jau bija darba studentiem labi pazīstamie Airis un Auziņš. Dzejnieka jurista aiziešana mazinieku nometnē atalgosies bagātīgi — tā noslēgsies ar ieprecēšanos zemnieksavienības pīlāra pusmuižā. Tā vel viens circenis būs sameklējis siltu aizkrāsni.

— Nezinu, kā viņi paši sevi sauc, šie karjeristi, — nobeigumā teica Kārlis. — Mēs zinām, ka viņu vārds ir — renegāts, bet viņu būtība — sapuvums. Mums visiem kauns, ka jau agrāk nesajutām trūdu smaku, kas plūda no Krama-Kramiņa parīziski dievmātīgās dzejas. Pārāk maz ir dzejnieku, kas savā dzejā raksta par strādnieku, tāpēc mēs naivi noticējām Kramam, kas gan nerakstīja par strādnieku, bet tikai pieminēja to katra trešā dzejoļa pēdējā rindā. Laimīgu ceļu circeņiem uz aizkrāsni! Tikai nenobīstieties kādreiz, kad strādniecība jums parādīs spoguli!

Ziņojumos no fakultātēm atklājās tās pašas ainas, ko Agnese jau bija saskatījusi, pabūdama vienas vai otras fakultātes klausītavās.

Sākās avīzes numura apspriešana. Briļļainais Dzirkalis izkritizēja Roguļa ievadrakstu. — Tāds ievadraksts varētu būt tad, ja avīze iznāktu katru dienu. Turpretī šinī gadījumā vajadzēja dot plašāku pārskatu par starptautisko stāvokli vispār, par kapitālistisko lielvalstu plēšanos tirgu dēļ, par tuvojošos saimniecisko krīzi, no kuras imperiālisti cer glābties ar kara gatavošanu.

— Tad jau vajadzēja sākt no Ādama laikiem! — iesaucās kāds jauneklis, kura apaļajā sejā Agnesi kaitināja biezās, gandrīz kopā saaugušās uzacis.

— Liec mierā Ādamu, kā viņš tevi liek mierā, — runātājs neļāvās samulsināties. — Mums saviem biedriem jāuzstāda daudz augstākas prasības iekšējās un ārējās politikas izpratnē un jāprasa tā no katra darba studenta. Pagaidām vēl aizvien lielais vairums biedru pārtiek no tā, ko «līderi» pastāsta sanāksmēs un mūsu semināru nodarbībās.

— Tu Laikam netiec pie vārda? - atskanēja zobgalīgs starpsauciens.

— Es esmu ticis pie vārda, bet tu ar savām gudrībām man neļauj runāt! — Dzirkalis iekaisis atcirta. — Nu labi, es mēģināšu savu domu nobeigt, lai nepacietīgie ātrāk dabū izteikties, — viņš ironiski pavīpsnāja un turpināja pārmest biedriem paviršību marksisma studijās.

Agnese klausījās viņā sastingusi un nesaprata vairs nekā. Visu laiku viņai bija licies, ka darba studentu vidū valda vislielākā saskaņa, ka viņi visi ir vienādi gudri, neizmērojami gudri, biedriski un draudzīgi, bet tagad Dzir-kaļa tonis kļūst arvien asāks, kad viņš saka:

— Mums ir tādi biedri, kurus varam uzskatīt par goda viesiem mūsu sanāksmēs. Dažreiz ienāk pat prātā, vai tikai tie nav kurlmēmie, kas te sēž un vēl ne reizi nav nolasījuši ne referātu, ne arī atplētuši muti debatēs. Tāds, piemēram, esi arī tu, Freiman, — Dzirkalis ar pirkstu parādīja uz Agnesei nesimpātisko puisi, kas sēdēja sienmalē iepretim citiem.

Freimanis prasīja vārdu.

Tikai runā par avīzi, nenoklīsti no temata, — viņu brīdināja.

— Par avīzi es varu teikt tikai to, ka tā ir taisni tāda, kādai tai vajag būt, — Freimanis drusku nedroši apgalvoja. — Par Koguli un Grundoni neviens labāk nepārzina iekšējo un ārējo stāvokli. Bez šaubām, būtu interesanti, ja Rogulis minētu avotus, no kurienes viņš smēlis ziņas savam referātam. Varbūt tās nākušas no padomju sūtniecības, bet tad ari to vajadzēja pateikt, lai mēs visi zinātu, ka tās ir ticamas.

— Tas nu gan ir ēzelis! — Agnesei aiz muguras kāds paklusu norūca. — Grib, lai Rogulis pats prasās uz politpārvaldi!

Kas attiecas uz personīgo lietu, — Freimanis, nicīgi paskatījies uz Dzirkali, atsāka, — tad tur man nav daudz ko teikt. Dzirkalis ar savu prasību, lai visi lasītu referātus, tikai atbaidīs studentus no šīs sabiedrības. Jājautā, kā uzdevumā viņš to dara?

Nemētāties ar tik neglītām piezīmēm! Rogulis apsauca uzbrucēju. — Dzirkaļa prasība ir dibināta, tāpat kā dibināti viņš izkritizēja šīvakara avīzi. Tai vajadzēja būt daudz dzīvākai. Redakcija nav pūlējusies noorganizēt ziņas no darba vietām, mākslas daļai vajadzēja būt stiprākai.

Viņš nopēla Astrīdas Bites atstāstījumu par disputu, kurā trūcis galvenā — pašas sprieduma par disputa līmeni.

Agnese pavērās uz Astrīdu. Visu acis jautri iegailējās, redzot, ka straujā meiča nenovaldījās, bet nosarkusi pielēca kājās. Grundonis viņu aiz jakas stūra norāva uz krēsla.

Tālāk runāja daudzi. Dažs avīzi paļāja, dažs slavēja, un Agnese tā arī neuzzināja, vai tā bijusi laba vai slikta. Viņai pašai likās, ka no ši vakara daudz ieguvusi — kā bērnībā no jaunas grāmatas. Neko taču viņa vēl nezināja, no avīžu ziņām izlobīt patiesību pati vēl neprata un tāpēc ar pateicību tvēra katru patiesības drumslu no savu draugu mutēm. Viņa saduga, iedomādamās Dzirkaļa prasību, lai katrs darba students nolasītu referātu, piedalītos debatēs — nē, nē, viņa sastingtu aiz savas muļķības, aiz kauna to atklāt un aiz bailēm, ka viņu neaizraida no šejienes.

Tovakar Agnese viena izgāja ceļā. Viņas draugi turpināja strīdēties savā starpā: Rogulis centās kaut ko pierādīt Astrīdai Bitei, bet tā nelaida viņu pie vārda, un tā viņi aizgāja, abi reizē runādami. Grundonis saņēma Ernu pie elkoņa, un Agnese dzirdēja viņa pakluso «mana dzejniece!» un saklausīja šajos vārdos siltu glāstu.

Kaut jūs būtu laimīgi! — Agnese bez vārdiem novēlēja Ernai un Grundonim, ielikdama šajā vēlējumā visu to, ko būtu vēlējusies sev un ... Valdim.

Viņa nejutās vientuļa, ar acīm pavadot laimīgos cilvēkus, un pati manīja, kāda pārmaiņa notikusi ar viņu kopš rudens. Mīla! Mīla! Ko tu ar mani dari? — viņa jautāja un nenobijās no savām jūtām, nebaidījās vilšanās.

Kāds nāca no muguras, strauji pietuvojās un uzrunāja Agnesi: — Jaunkundz, kur jūs tā steidzaties?

Viņa pazina Freimani un nepatikā sarāvās. Nez' kāpēc apvainojoša likās uzruna «jaunkundze». Darba studenti un Valda draugi tā nemēdza viens otru uzrunāt.

Frcimanis sāka iet Agnesei blakus.

Jūs laikam tikai nesen iestājāties mūsu biedrībā? — viņš jautāja.

Es neesmu iestājusies, — Agnese atzinās.

Ak tā? Freimanis brīnījās. — Bet kas tad jūs ieveda? Ko jūs pazīstat? — viņš jautāja.

Agnesei negribējās atklāt savas pazīšanās šim puisim, jo viņš tai bija svešs, un kaut kas netīrs bija paspīdējis viņa acīs, kad tas strīdējās ar Dzirkali.

Mani neviens neieveda. Es tāpat aizgāju, Agnese neveikli meloja.

Kā tāpat? Vienkārši sadomājāt un aizgājāt? — Frcimanis turpināja pratināt.

Gluži tāpat nesadomāju Es dzirdēju, ka Leons Pa-egle tur lasīšot savas dzejas. Gribēju redzēt dzīvu rakstnieku, Agnese savukārt turpināja sacerēt.

Ak tā? Freimanis gari novilka.

Iestājās klusums. Agnese domāja, kā atbrīvoties no nepatīkamā pavadoņa. Būs jānoziedo divdesmit santīmu un jābrauc ar tramvaju, — viņa nopūtās.

Ko jūs domājat par Dzirkali? — Freimanis atkal atsāka sarunu.

Neesmu paspējusi par viņu domāt. — Agnese izvairīgi atteica.

Ziniet, es jums to vienai pateikšu un lūgšu citiem nestāstīt, — apkārt paskatījies, Freimanis pieliecās

Agnesei tuvāk pie auss un čukstēja. Dzirkalis man liekas aizdomīgs. Sargieties no viņa.

— Kādā ziņā aizdomīgs? Kādēļ man jāsargās? — Agnese nesaprata.

Vai jūs tiešām esat tik naiva vai tikai izliekaties? — puisis īdzīgi novērsās.

— Es jums tomēr pateikšu, viņš drīz vien atmaiga, — man liekas, ka Dzirkalis ir slepens politpārvaldes aģents. Tikai jums jāprot klusēt, — viņš vēlreiz zvērināja.

— Bet kāpēc jāklusē? — Agnese mēģināja noskaidrot.

— Redziet, viņš pratis iegūt uzticību. Neviens man neticēs. Bet pieminiet manus vārdus, ja kaut kas notiks, — Freimanis pravietiski nobeidza un pārgāja uz citu tematu. — Redziet, kāda zvaigžņaina nakts! Jūs mīlat zvaigznes? — viņš pacilātā balsī jūsmoja.

— Ne sevišķi, — Agnese vienaldzīgi atbildēja. Viņai likās — šis puisis var jautāt, ko grib, var apjūsmot viņai vistuvāko un dārgāko,vienmēr viņa tam teiks «nē» un «nē».

— Bet ko tad jūs mīlat, ja drīkstu zināt? — Freimanis pēkšņi noprasīja.

Šinī mirklī Agnese ieraudzīja piestājam savu tramvaju.

— Es mīlu tramvaju! — viņa iesaucās, skriešus devās uz to un laikā paguva ielēkt. Iekāpusi viņa pameta galvu atpakaļ un redzēja Freimani apjukušu stāvam tajā vietā, kur viņa to atstāja.

— Kāds nepatīkams tips... — Agnese vēlējās noskurināties. — Ko viņš īsti grib? Kāpēc viņš tieši man stāstīja tādas lietas par Dzirkali, kuru es pat lāgā nepazīstu? Un kāpēc par to nedrīkst zināt darba studentu biedrības biedri? — jautājumi viens pēc otra prasīja atbildi, bet Agnese to nezināja.

26

Agnesei nedeva mieru Freimaņa noslēpumainas aizdomas par Dzirkali. Lai kā tas bija zvērinājis nestāstīt, klusēšana viņai likās nodevība pret biedriem. Viņa nolēma aiziet pie Grundoņa, kas bija uzticējies viņai vairāk nekā citi.

Bija dzidrs ziemas svētdienas rīts, kad Agnese devās ceļā uz Matīsa ielas viņu galu. Ielas vēl bija patukšas. Tikai mājasmātes un kalpones atgriezās no veikaliem ar iepirkumu kurvjiem, no kuriem rēgojās baltmaizes kukuļu brūndzeltenās, garšīgās galvas. Centra ielās vecas vācietes un pusaudzes — bērnu meitas bija izvedušas pastaigāties svārciņos un kažociņos iepogātus šuneļus. Tie raustīja savas pavadones no viena koka pie otra. Agnese vēroja, kā no sejām vien var noteikt, vai suni pavada īpašniece vai to darīt uzspiests kalponei: melnos, vecmodīgos mēteļos, siltās bezpapēžu botēs un ar šalli pārsietās kažokādas cepurēs tērptās vecītes savus mīluļus vadāja, ar tiem sarunādamās un lūpām šmakstinādamas, izpildīdamas katru viņu vēlēšanos apstāties pie koka, sienas vai stabiņa. Jaunās skuķes soļoja īgni, nevienam acīs neskatīdamās, it kā kaunēdamās sava uzdevuma. Kabatā iebāzto roku ar pavadas galu viņas turēja tik stingri, ka šuneļi gan visiem spēkiem, pat uz pakaļkājām saslējušies, tiecās sasveicināties ar citiem bobīŠiem un mopsīšiem vai izlasīt savas sugas pārstāvju pie kokiem atstātās «vizītkartes» un piestiprināt savas, bet tas viņiem izdevās tikai retos gadījumos, kad stingrajām audzinātājām vajadzēja padot ceļu pretimnācējiem.

Visas baznīcas bija palaidušas vaļā «pirmo zvanu», lai modinātu savas draudzes un atgādinātu, ka jāceļas un . jānāk kalpot tam kungam. Pie pareizticīgo baznīcu durvīm jau rindojās ubagi. Brīvības bulvārī pie pulksteņa dega ugunskurs, bet blakus tam dežurēja «Pestīšanas armijas» kareivji — tā sevi dēvēja ārzemnieciski ģērbtie jaunekļi un jaunkundzes un vāca ziedojumus katlā, pār kuru rēgojās spilgts plakāts ar uzrakstu: «Lai katls vārās».

Jo tālāk no centra, jo krasāk mainījās pretimnācēju sejas, apģērbs, gājiena nolūki. Stiepj sieviete malkas riņķi, bet neliela meitenīte tipina viņai līdzās, abām rociņām piespiedusi pie krūtīm saldskābās maizes kukulīti. Pajauns vīrietis nes tikko pirktu veļas dēli un skārda vanniņu. Varbūt tā būs dāvana jaunajai sievai. Brauc pretim smagais ormanis ar mēbelēm un iedzīves priekšmetiem piekrautu vezumu, bet pa trotuāru iet ģimene, kas pārceļas uz citu dzīvokli. Katrs nes vēl klēpī, ko

nevar uzticēt vedējam — vīrs pārlicis pār roku savu svētdienas uzvalku, sieva piespiedusi pie krūtīm segā ietuntuļotu bērnu, meitene lupatās ievīstītu lelli, bet vecmāmiņa lielajā lakatā rūpīgi ietītu saini, acīm redzot, puķi ar visu podu.

Ieejot Grundoņa istabiņā, Agnese samulsa, jo Grundo-nis nebija viens. Pie loga, ar muguru pret durvīm, stāvēja kāda sieviete. Bet, kad noskanēja Agneses kautrais labrīts, tā strauji pagriezās un līdz ar Grundoni priecīgi apsveica ienācēju. Tā bija Erna Bērziņa.

Lūk, kā lasās kopā draugi! — Grundonis berzēja rokas un ar to iedrošināja Agnesi, kurai pirmajā mirklī bija licies, ka iztraucējusi cilvēkus kā nelūgts uij negaidīts viesis. Viņa redzēja uz galda aprakstītas papīra lapas un novērsās, lai neieskatītos tādās, kas citiem varbūt nebūtu jāredz. Kad Agnese pēc brītiņa paskatījās uz galdu, Erna jau bija izkaisītās lapas savākusi un pabāzusi zem žurnāliem.

Erna, tagad tev būs vēl viens kritiķis! Grundonis iesaucās un steidzās pie galda, bet pēkšņi palika stāvam un brīnīdamies lūkojās te uz galdu, nevarēdams uzreiz aptvert, kur palicis tas, ar ko līdz šim bijušas aizņemtas visas domas, te uz Ernu, it kā jautājot pēc izskaidrojuma.

Laikam no Ernas samulsušajām acīm viņš noprata, ka tai zināms pēkšņi pazudušo lapu noslēpums.

- Nevajag, Ernuli, tā nevajag, viņš pārmetoši pakratīja galvu. — Tu taču neraksti tikai sev. Vajag izmantot katru gadījumu, lai pārbaudītu, kā lava luga iedarbosies uz skatītājiem.

Ko tu runā! Kas tā par lugu? Tas tikai tāds feļetons dramatiskā veidā, — Erna uztraukusies skaidroja.

— Nu labi, feļetons. Manās acīs viss, kur cilvēki sarunājas, ir luga, - Grundonis nosmējās. — Un mēs taču tavu feļetonu spēlēsim uz skatuves!

Bet tad lasi tu! Erna, izvilkdama aprakstītās lapas, lūdzošā balsī piekrita.

Feļetons saucās «Hameleons ķezā». Tajā darbojās trīs personas: Hameleons, Saimniekpaps un Strādnieks. Pašā sākumā uz skatuves atradās Hameleons viens pats, baltā svārkā. Labajā pusē viņam stāvēja pods ar uzrakstu «Zaļš», kreisajā «Sarkans», abos iemērktas krasu otas. Pamanījis nākam Saimniekpapu, Hameleons balto svārku labajā pusē notriepa ar zaļo krāsu. Saimniekpaps iesāka garu, žēlabainu stāstu par to, cik grūti audzējama maize, cik bezkaunīgi kļuvuši kalpi, prasīdami algu naudā, brīvas svētdienas, uzturu no saimnieka katla. Saimniekpaps lūdza Hameleonu, lai tas saeimā balso par augstu ievedmuitu uzlikšanu labībai, ko taisoties ievest no sarkanās Krievijas. Hameleons, roku uz sirds uzlicis, to svēti apsolīja, jo arī viņš kā savas muižas centra īpašnieks izjūtot tās pašas grūtības. Saimniekpaps izvilka no kabatas šņabja pudeli, viņi no tās sadzēra un, rokās saķērušies, dziedāja:

«Mums abiem vienas sāpes Un vienas ciešanas.

Kad tu man savas sūdzi,

Es dzirdu savējās.»

Šķiroties viņi sabučojās un, ilgi viens otram roku spiezdami, solījās: «Stāvēsim par dārgu maizi! Par lētu darba spēku! Par bezdarbu pilsētās!»

Kad Saimniekpaps aizgājis, Hameleons dzird tuvojamies noteiktus, smagus soļus. Viņš ātri notriepj kreiso pusi ar sarkano krāsu un, kad ienāk Strādnieks, izplūst platā, lišķīgā smaidā. Strādnieks Hameleonam atgādina vēlēšanu laikā dotos solījumus un prasa tos pildīt, balsojot pret ievedmuitas paaugstināšanu labībai. Hameleons tagad zvēr strādniekam aizstāvēt tā intereses. «Es stāvu par strādnieku šķiras interesēm,» pie krūtīm sizdams, apgalvoja Hameleons, «jo tagad es lēto maizi no pilsētas vedu uz savu jaunsaimniecību un baroju kalpus un cūkas, bet, ja maize pilsētā būs dārga, es vairs nevarēšu kalpiem to dot, cik viņiem gribas. Nabaga proletariāts! Cik viņam būs grūti!» un Hameleons sāka slaucīt asaras. «Bet man pašam ir tik grūti, tik grūti, kā nevienam! No vienas puses man vajag, lai maize būtu lēta, ko barot kalpus un cūkas, no otras puses, lai lā caur muitas paaugstināšanu kļūtu dārga un to mazāk ievestu no sarkanās Krievijas, jo man pašam šogad laukos brangi paauguši kvieši.»

«Tātad tu balsosi par muitas paaugstināšanu?» skarbi noprasīja Strādnieks, un Hameleons it kā neviļus pacēla labo roku.

«... un nevis pret muitas paaugstināšanu labības importam?» — skarbi noprasīja Strādnieks, un Hameleons strauji pacēla kreiso roku.

«Tātad par? Tātad pret?» Strādnieks centās noskaidrot, bet Hameleons cilāja vienu un otru roku — pie «par» labo, pie «pret» kreiso.

«Kas tu īsti esi?» beigās jautāja Strādnieks.

«Es esmu Fricis Ansis Fēlikss Bruno fon Sociālists,» krūtis izgāzis, paziņoja Hameleons. «Es stāvu par strādnieku šķiras interesēm ...»

Pēkšņi parādījās Saimniekpaps un, pirkstu kratīdams, uzsauca:

«Kur man tas žagars?»

«... bet es krītu par saimnieku interesēm!» — veikli nokrizdams pret Saimniekpapu uz vēdera, Hameleons zvērēja.

«Tad saņem strādnieku šķiras sveicienu!» — teica Strādnieks un iespēra Hameleonam ar kāju pa izstiepto dibenu. Hameleons un Saimniekpaps sāka kliegt par sarkanajām briesmām, iesteidzās Policists un ar gumijas nūjiņu iezvēla Strādniekam pa galvu.

Grundonis prata tik izteiksmīgi nolasīt šo feļetonisko ludziņu, tik aizrautīgi notēlot ar mīmiku un žestiem divdabīgo Hameleonu, ka Agnese pilnīgi nomocījās, valdīdama smieklus. Erna bija sasarkusi aiz iekšēja uztraukuma, bet rādīja nopietnu, pat dusmīgu seju.

— Nu, kā tu domā, Agnes, tas taču būs viens lielisks gabals? — Grundonis līksmoja. — Es redzēju, kā tu smējies. Bet smiekli sit spēcīgāk par policistu pipkām. Viņi mūs ar pipkām, mēs viņus ar izsmieklu.

— Tev pašam vajadzētu spēlēt Hameleonu, — ieteica Agnese, vēl arvien nespēdama atraisīties no tikko gūtajiem iespaidiem.

— Es spēlēšu, — Grundonis apsolīja. — Februāra vidū Rīgas Arodbiedrību centrālbiroja dramatiskā kopa uzvedīs to Uļejā!

— Tomēr ar smiekliem vien mēs viņu nenositīsim, — Erna domīgi noteica, it kā tikai tagad līdz viņai būtu nonākuši Gruiuloņa vārdi.

— Bet vai tad mēs sitam tikai ar smiekliem vien? Sitam ar dažādiem ieročiem. Smiekli ir tikai viens ieroču veids, — Grundonis it kā strīdējās.

— Mēs par maz novērtējam cilvēk.u dažādo uztveri, — attīstīdams savu domu, viņš turpināja. — Savu ideju propagandu pasniedzam par daudz vienmuļi. Proklamācijas un avīžu rakstus sausā, skopā valodā, mākslā izkliedzam lozungus «nost» un «lai dzīvo». Es daudzreiz domāju, ka mūsu dzejā pārāk maz emociju, pārāk maz jūtu bagātības.

— Bet domu bagātība, tavuprāt, nav nekas? — Erna devās pēkšņā uzbrukumā.

— Atvaino, bet lielajā tiesā mūsu izdevumos nodrukāto dzejoļu mēs gan sevišķu domu bagātību neredzam. Pārāk bieži tur aprakstīts tikai strādnieka tukšais vēders, — Grundonis nepadevās.

— Un tukšais vēders nav poētisks? Nav dzejas cienīgs? — Erna turpināja uzbrukt. — Vajadzētu dzejot par zvaigznēm, kas tik sapņaini mirgo? Par putniņiem, kas ne sēj, ne pļauj, bet paļaujas uz debcsstēvu?

Grundonis sāka smieties:

— Erna, tu esi lielisks demagogs! Tu ļoti labi zini, ka ne to es prasu no dzejas. Kāpēc mēs Raiņa labākās grāmatas zinām no galvas? Lūk, tur ir domu bagātība, to taču tu atzīsti? Bet tur ir arī jūtu bagātība. Tāda dzeja ierosina prātu un aizkustina arī sirdi. Tātad tev jāatzīst, ka dzejā var būt ir domas, ir jūtas.

Jā, var, — Erna īsi atteica. — Tikai mēs visi nevaram būt Raiņi.

— Arī taisnība, — Grundonis piekrita. — Nav vēl bijis tāda laikmeta, kad visa literatūra sastāvētu tikai no klasikas. Bet katrā literārā darbā, lielā vai mazā, lasītājam jājūt rakstnieka kaisle, karstā sirds. Ja sīki izanalizēsim Leona Paegles dzeju, mēs tajā atradīsim daudz negludumu ritmā un atskaņās. Dažkārt pat ikdienā nobružātus salīdzinājumus. Bet strādnieks lasīdams jūt, ka Paegle viss deg, katrs vārds viņam nāk no sirds. Viņam nav bijis laika izmeklēties vārdus, nogludināt rindas un atskaņas.

Cik labi tu proti pateikt to, ko citi tikai jūt, — Agnese apbrīnoja.

Bet tā taču ir! Strādnieks jūt, ka Leons Paegle, kaut ari inteliģents, nav pakāpies virs savas šķiras. Viņš nerunā ar to no augstas tribīnes, bet kā draugs, katram roku spiezdams, katra sāpes un trūkumu saprazdams.

Kā Leonam klājas? Erna pēkšņi iejautājās.

Grundonis brīdi neatbildēja. Iestājās klusums, kas kļuva arvien smagāks un sagatavoja drūmajai vēstij.

Slikti. Es biju slimnīcā. Ārsti nedod ne mazākās cerības, — Grundonis aprauti pastāstīja, un Agnese pārsteigta ievēroja dziļu, stāvu rievu viņa pierē.

Atkal klusums, vēl smagāks, piepildīja mazo istabeli.

— Bet ārsti varbūt maldās, — Agnese nedroši ieminējās, jo pali neticēja tam, ko runā.

— Kāda tā būtu laime! — Erna pieķērās šai cerībai.

— Jā. Tā būtu laime. Tā būtu nepasakāma laime, -Grundonis gausi atkārtoja. Bet mums jābūt gataviem nelaimei. Leonu žņaudz ļaundabīgs audzējs. Sarkoma. Vēl ļaunāks par vēzi.

Agnese juta ap sirdi tinamies bēdu baigumu. Ļaundabīgs audzējs žņaudz arī viņas tēvu, un arvien tuvāk nāk diena, kad būs jāstāv pie izrakta kapa un ...

Pie dzīvokļa durvīm spalgi nošķinda zvans, izraudams viņus visus trīs no smagajām pārdomām. Zvans nepacietīgi atkārtojās, un, kad saimniece bija atvērusi, kāda skaļa balss prasīja pēc Grundoņa. Istabiņas durvis no dārdināja trīs piesitieni, un tās atvērās pirms aicinājuma.

Ja šajā janvāra svētdiena aiz loga pēkšņi bulu uzziedējis kastaņkoks, diez vai tas vairāk pārsteigtu Agnesi nekā ārsta Eikena pēkšņā parādīšanās Grundoņa istabā.

Tā, tā, tā! — apsveicināšanās vietā viņš, galvu purinādams, skaitīja un, it kā tas vēl būtu par maz, nodār dināja:

Pastāvošās iekārtas gāzēji atkal kopā!

— Sveicināti, dakter! Grundonis attapās pirmais un abām rokām satvēra Eikena roku. — Neticēju, ka jūs turēsiet vārdu un kādreiz atnāksiet.

Dīvaini, ka man neviens netic, Agnesei roku spiezdams, Eikens žēlojās. — Varbūt jūs man ticēsiet? viņš palocījās pret Ernu.

Grundonis pasteidzas viņus iepazīstināt. Atvilka Eike-nam mēteli.

— Nu, parādiet, parādiet savu galvu, — Eikens aicināja Grundoni.

— Labi dzijis. Nav slikti salāpīts, — apskatījis viņš apmierināts noteica.

— Bet jūs taču nebraucāt uz Rīgu tikai manas galvas dēļ? Grundonis smaidīdams bažījās.

Akurāt uzminējāt, — Eikens īsi noteica.

— Tas viņai piešķir divkāršu vērtību, Grundonis turpināja jokot.

— Pagasta saimniekpapi jūsu galvu novērtēja tā, ka par tās ārstēšanu mani padzina no vietas, - Eikens pastāstīja.

Tātad tomēr! iesaucās Agnese. Bet kā tad tā?

Pavisam vienkārši. Es esot sadarbojies ar komunistiem. Pagasts man neuzticoties. Es jau varētu sūdzēties un juridiski uzvarēt, bet man pašam aiziešana no turienes taisni pa prātam.

— Tad jums jānāk pie mums. Mēs jau še esam trīs bezdarbnieki, jūs būsiet ceturtais, Grundonis smējās. — Pulkā vienmēr jautrāk, — viņš vēl piebilda.

— Es neesmu jūsu kolektīvisma cienītājs, — Eikens noraidīja.

— Kaut kādā kolektīvā katram jāatrodas. Tā tas bijis no laika gala, — Grundonis nopietni atbildēja.

Senos pirmsādama laikos tam bija nozīme, lai aizsargātos pret zvēriem, lai sagādātu pārtiku, — Eikens sāka izklāstīt savus ieskatus.

- Bet pārtikas sagādes jautājums taču nav atmiris? — Grundonis viņu pārtrauca.

- Bet pārtiku taču nekur vairs negādā un nedala kolektīvi! Cik katrs nopelna, tik ir, — Eikens atspēkoja.

— Tur jums gluži nav taisnība. Un cīnīties pret bezdarbu, trūkumu, pret netaisnu valsts iekārtu taču var tikai vienots kolektīvs, — savukārt pierādīja Grundonis.

Eikens saviebās: Ak, jūs atkal ar savām aģitācijas

runām. Man apnikusi šī politika kā gaļa bez sāls.

— Politika nekad nav bez sāls. Tai vienmēr piejaukts strādnieku sviedru sāļums vai arī kapitālisma vircas, — Grundonis nepadevās.

— Kas man daļas gar jūsu strādnieku sviedriem, — Eikens purināja abas rokas. — Jums tikai masa, kolektīvs. Es uzskatu, ka manā dzīvē galvenais esmu es pats. Mans es, mana personība — ir vienīgais, par kura brīvību vērts cīnīties.

— Kā jūs to saprotat? — Erna iejautājās.

— Tā, ka ikviena cilvēka personībai jākļūst pilnīgi brīvai. Pilnīga domu, sirdsapziņas un rīcības brīvība. Bez riebīgajiem valsts žņaugiem, bez nodeldētā baušļu galdiņa.

Grundonis iesvilpās:

— Beidzot es saprotu, uz kurieni jūs velk. Tikai tas nav nekas jauns. Pirms vesela gadsimta to pašu deklarēja Maksis Štirners un Prudons. Tā ir izmisušo sīkpilsoņu un klaidoņu filozofija, šis jūsu anarhisms.

— Sauciet to, kā gribat, bet es uzskatu par pazemojumu to, ka pār mani var valdīt kaut kādi subjekti, kas nebūtu cienīgi man zābakus nospodrināt. Kā nupat — stulbi saimniektēvi nosaka, vai es varu būt ārsts vai ne. Ko viņi jēdz no medicīnas! — Eikens bija sašutis.

— Kā tā— nejēdz? — Grundonis it kā centās Eikenu kaitināt. — Viņi loti ātri ir apjēguši, ka jūs visā pilnībā neesat kauls no viņu kaula un miesa no viņu miesas.

Eikens sāka smieties.

— Asprātības jūsu galvā netrūkst.

— Tomēr agri vai vēlu dzīve piespiedīs jūs kapitulēt, — Grundonis piezīmēja, un viņa balsī izskanēja patiesa nožēla.

— Nekad! pietrūkdamies kājās, Eikens patētiski iesaucās.

— Es jums pierādīšu, — teica Grundonis un mierīgi atspieda viņu atpakaļ uz soliņa. — Jūsu anarhistisko uzskatu dēļ nesabruks ne valsts, ne arī izzudīs baušļu galdiņi, ar kuriem jūs saprotat buržuāziskās morāles normas. Jā? Cīnīties pret pastāvošo valsts formu var tikai organizēti, kolektīvi, bet to neatļauj jūsu pārliecība, vai ne?

Eikens pamāja.

Bez tam nogāztās iekārtas vietā būtu vajadzīga kāda cita, uz laiku pat stingrāka. Kāda diktatūra. Anarhistu sludinātā egoistu savienība nebūtu spējīga noturēties nevienu dienu. Tātad, kas jums atliek? Vai nu kā sarūgtinātam savādniekam dzīvot nabadzībā, vai arī atmest savu koķetēšanu ar pseidorevolucionārismu, kur no revolucionārisma nav pat ne mazākās vēsmas. Jaunības ideālisms jūsos cīnās ar topoša buržuja prātīgajiem padomiem, reizēm vēl buntojas, un tas ir jūsu protests pret «šaurību», pret «mietpilsonību», — Grundonis izmēdīja šos vārdus. — Uz mūsu sapulci jūs atnācāt, lai kaitinātu savus iedomātos pretiniekus un arī lai sev pierādītu drosmi, savas personības brīvību. Bet ko tālāk, vai jūs esat par to domājis? Neticu, ka jūs apmierinās «nabago daktera» neapskaužamais maizes kumoss. Būs vien jāmeklē filistru atbalsts, ja gribēsiet nodibināt privātpraksi, vai jāglaimo sociķu līderiem, ja gribēsiet nogruntēties slimo kasēs.

Jūs esat briesmīgs cilvēks, — Eikens, sevī iegrimis, satriekts noteica. Agnesei likās, ka Grundonis Eikenam spogulī parādījis viņa dvēseli, iedragājis ilūziju par viņa šķietamo neatkarību, pārākumu, par viņa dvēseles dižciltību. Viņai pašai arī bija tā, it kā tur, laukos, būtu skatījusi Eikenu caur vizošu plīvuru, uztvērusi viņa koķetēšanu — cik patiesi to pateica Grundonis — koķetēšanu ar pseidorevolucionārismu pārāk romantiski — kā stipra, neatkarīga rakstura protestu pret apkārtējās dzīves duļķi. Grundoņa nežēlīgi atklātie vārdi saplēsa šo plīvuru, un viņa ieraudzīja uz apdiluša soliņa sēžam ikdienišķu vīrieti bez ibseniskā Branda augstieņu alkām, bez nīcšeāniskā pārcilvēka lielummānijas togas. Un dvēselē kņudinājās tikai nepatīkams pašpārmetums, ka pati nav pratusi tūlīt saskatīt neparastajā dakterī teatrālību, ka gandrīz, gandrīz noticējusi viņa jūtu īstumam, ka viņai glaimojis lūgums — kļūt glābējai no vientulības un mietpilsonības.

Piedodiet, dakter, — Grundonis pēkšņi mainīja toni, — jūs tā negribējāt runāt par politiku, bet iznāk, ka mēs par to vien runājam. Tik tiešām, pāriesim uz citu tēmu.

Eikens piecēlās. Izbrauca pirkstus caur matiem.

— Es tagad iešu, — nevienā neskatīdamies, viņš teica bezierunu tonī. — Man šis tas jāpārdomā. Atnācu pie jums pēc kādas adreses, bet... tā laikam nebūs vajadzīga.

Viņš paskatījās Agnesē kā nokaunējies, pastiepa roku un īsi atvadījās:

— Sveiki.

Viņš neteica pat «uz redzēšanos», un Agnese juta, ka Eikens viņu vairs nemeklēs. Romantiskā jutoņa, kas uzplūda lauku apstākļos, kur viņa ar savu vienkāršību varēja atgādināt ibscnisko Solveigu, kur viņas jaunavīgais lepnums krasi atmirdzēja uz provinces vecīgo meitu un atraitņu vīru mednieciskās uzbāzības fona, neizbēgami izgaisa šeit, pilsētā, kur Eikens droši vien redzēja viņā tikai nabadzīgi ģērbtu meiteni pavisam nabadzīgā istabiņā. Viņš pārdomās Grundoņa pareģojumu, un ir vairāk nekā skaidrs, ka «nabaga daktera neapskaužamais maizes kumoss» viņu nepievilks un kaut kā uz augšu izsisties viņš gribēs, kaut vai savas «gara neatkarības» dēļ.

— Žēl cilvēka, atgriezies no Eikena pavadīšanas, Grundonis īsi noteica.

— Kāpēc žēl? — Erna nesaprata.

— Tāpēc, ka sirds viņam laba, tikai galvā putra, Grundonis noraksturoja Eikenu. Tad, pēkšņi kaut ko atcerējies, iejautājās Agnesei: — Vai viņš tavu adresi zināja?

— Nē, — Agnese īsi noteica. Un tikai pēc brīža viņai ienāca prātā, ka Eikens teicās atnācis pie Grundoņa pēc kādas adreses. Nu. tās viņam vairs nevajadzēs, un ļoti labi.

— Manas dāmas, jūs droši vien esat izsalkušas tāpat kā es? Grundonis paskatījās meitenēs tik vienkārši un saprotoši, ka ne Erna, ne Agnese neiedrošinājās izlāpīties ar kādu pieklājības frāzi, bet atzinās, ka tiešām tā esot. Viņi apspriedās, kā iznāktu lētāk nopirkt veikalā maizi un desu vai aiziet uz kādu vienkāršāku ēdienu veikalu. Grundonis, kas nesen bija saņēmis pēdējo algu no «Bi-Ba-Bo» saimnieka, jo bija līdz aizsmakumam izkliedzis balsi un izsaucēja amatam vairs nederēja, vedināja viešņas uz kādu brīnišķīgu ēdienu veikaliņu Iekš-rīgā, kas tikai nesen atvērts un tāpēc vēl gatavojot lielas porcijas, lai pievilinātu apmeklētājus.

Mēteli velkot, Agnese atcerējās, kāpēc nākusi šurp, un ātri pastāstīja Grundonim un Ernai par Freimaņa izteiktām aizdomām.

— Ak tas mūžīgais maniaks! — Grundonis iesmējās. — Viņam vienmēr liekas, ka aklājis provokatorus. Vai nu viņš ir pārāk bailīgs, vai tiešām viņam te, — viņš parādīja uz deniņiem, — kaut kas rēgojas. Ak nu viņš uzklupis Dzirkalim? Vienu laiku viņa jājamais zirdziņš bija Kārlis Velēns.

— No kurienes viņš tāds uzklīdis pie mums? — Erna pūlējās atcerēties.

— Kā, no kurienes? — Grundonis atjautāja. — No progresīvās skolotāju ģimenes. Studē veterināriju. Tikai ārkārtīgi slinks, lai kaut ko palasītu, tāpēc arī sabiedriskos jautājumos pārāk naivs. Jūs dzirdējāt, kā viņš noprasīja Rogulim, lai tas apliecinātu savus sakarus ar Padomju sūtniecību?

Bet vai tas nevarētu būt kaut kas cits, nevis naivums? — Erna izteica aizdomas.

E, viņš pārāk dumjš, lai būtu provokators, — Grundonis atmeta ar roku. Iesim.

Aizmirsuši Freimani, aizmirsuši Eikcnu, viņi, jautri tērzēdami, soļoja uz Iekšrīgu. Grundoņa izslavētais ēdienu veikals atradās nožēlojamā pagrabiņā. Frikadeļu zupa, ko viņi pasūtīja, visiem tiešām likās ārkārtīgi garšīga, tāpat kotletes, par kurām Grundonis teica, ka to labākā īpašība esot — lielums.

Tēlodams džentlmeni, tu sev saīsināji ēšanas priekus par divām dienām, — atkal izejot ziemas vakara drēgnumā, Erna piezīmēja.

Nebēdājiet, ko ēdīsiet, ko ģērbsiet mugurā, bet skatieties uz putniem gaisā, — atdarinādams mācītāja toni, Grundonis atjokoja.

Zini, kā tu varētu glābties no trūkuma? Tev vajadzētu sākt sludināt dieva vārdus. Kapitālisma zemēs tas ir viens no ienesīgākajiem amatiem, — Erna zobojās.

Tepat aiz stūra ir Doma baznīca. Nāciet, noturēsim ģene rā 1 mēģinā j um u!

Nu skat, cik tu iedomīgs! Tūlīt mērķē uz bīskapa katedrāli!

Nenozīmīgiem jokiem mētādamies, viņi izgāja Doma laukumā un ieraudzīja ap baznīcu drūzmējamies ļaužu baru, visvairāk sievietes. Laukumā stāvēja arī vesela rinda ormaņu ar izpušķotiem zirgiem. Melna kariete ar

27/

ballu zirgu pāri priekšā, ar cilindrotu vedēju uz bukas liecināja, ka baznīcā patlaban notiek laulāšanas ceremonija.

— Paga, paga, šodien taču laikam laulā mūsu studentu padomes priekšsēdētāja biedru, Selonijas oldermani Lau-bertu! — Grundonis atcerējās.

Pirmais, ko šī ziņa lika Agnesei iedomāt, bija Lilija. Pēdējo nedēļu viņas nebija pārmainījušas gandrīz neviena vārda. Lilijas drūmā nospiestība Agnesi baidīja, un Agneses mēģinājumi uzsākt kādu sarunu, izklaidēt Liliju, izraisīja tajā nervozu īgnumu. Tagad kļuva saprotams Lilijas izmisums: ar Lauberta kāzu izsludināšanu tā zaudēja pēdējās slēptās cerības uz viņa atgriešanos.

Trīs draugi pēc īsas apstāšanās jau taisījās iet tālāk, kad ļaudis sakustējās, un no baznīcas durvīm līdz visattālāk stāvošajiem pie dzeltenā biržas nama nošalca, no mutes mutē pāriedams: «Nāk! Nāk!»

— Paskatīsimies arī mēs šo teātra izrādi par brīvu, — Grundonis iesaucās un saņēma meiteņu elkoņus, lai tās pūlī nenoklīstu.

Kā tas gadījās, kā ne, bet viņi bija izvirzījušies tieši pretim baznīcas durvīm un ieraudzīja tajās baltā, garā kleitā un plīvurā tērpto līgavu, pareizāk sakot, jauno sievu, un Laubertu melnā frakā ar korporācijas lentu pār balto vesti. Šajā brīdī no ļaužu bara nošķīrās sieviete melnā plīvurā, kaut ko izkliedza, kaut ko iesvieda jaunajam pārim sejā. Tālāk viss sajuka vienā jūklī — sāpju kliedzieni, sieviešu spiedzieni, vīriešu brēcieni aizturēt noziedznieci, sameklēt ārstu, izsaukt policiju.

— Ziepju zāles ielēja acīs! — runāja sievas.

— Ak kungs, kādas briesmas!

— Laikam taču bija pelnījuši!

Grundonis pavilka savas draudzenes: — Iesim. Te iztiks bez mums.

Apmulsusī Agnese beidzot atguva valodu.

— Tā taču bija Lilija. Nabaga Lilija, — viņa nočukstēja.

— Cik banāli — ar ziepju zālēm! — Erna nopurinājās.

— Nav nu gan meitai prāta! Tāda riebekļa dēļ tagad būs jāsēž cietumā par smagu miesas bojājumu nodarīšanu, — Grundonis nožēloja.

Kā jau varēja paredzēt, otrā dienā visas avīzes pirmajā lappusē milzīgiem burtiem izkliedza «neģēlīgo briesmu darbu», «pieviltās mīļākās atriebību», «nokļūšanu ne laulības gultā, bet slimnīcā», — kādu nu kuras avīzes redaktors bija varējis izgudrot saistošāku virsrakstu.

Lilija bija tūlīt apcietināta. Agnese mājā neko nestāstīja, bet pirmdienas rītā krustmāte Marta uzskrēja atpakaļ dzīvoklī no veikala bez piena un maizes, tikai ar jauno ziņu vien, ko tur pārrunājušas visas pircējas. Marta vaimanāja aiz patiesas līdzjūtības, apraudāja nabaga Liliju, kurai savas karstās mīlestības dēļ nu būšot vairāki gadi jāmokās cietuma mūros. Preise nežēloja Liliju, bet lamāja to par beidzamo muļķi, kas viena kuiļa — vīrieša dēļ sagandējusi savu jaunību. Agnese redzēja, ka Preise ir uztraukusies, viņas rokas drebēdamas grābstījās gar jakas pogām pie kakla, atrāva tās vaļā un atkal meta ciet, bet viņas acīs šaudījās nemierīgas baiļu liesmiņas. Viņa atgādināja vecu, cietsirdīgu žurku, kas jauš kaķa tuvumu un meklē spraugu, kur nobēgt.

Viņa tiešām pazuda tajā pašā vakarā. Pēkšņi paziņoja Martai, ka sektes gans viņu sūtot uz kādu tālu nomali sludināt tā kunga vārdu.

27

Pārpildītajā tramvajā šajā agrajā stundā viss vairums braucēju bija strādnieki darba drēbēs — padilušos, vietumis eļļām un kvēpiem notrieptos mēteļos, dziļi uz pieres uzmauktās žokejcepurēs un vecās ausainēs. Agnese ieklausījās viņu aprautajās sarunās:

— Tu vēl turpat Krišjansena firmā raujies pie zāģa?

— Turpat.

— Tāpat no astoņiem līdz pieciem?

— Tāpat.

— Un ko «solīdais» Krišjansena kungs?

— Bļauj tāpat un lamājas kā fūrmanis.

— Tāpat vēl sestdienās atvelk pa latiņam?

— A ko tad.

27.?

18 1622

— Jums lur vāja organizētība.

Tu jau pats redzēji, kā bija. Rudeni darbus pārtrauca un tagad arodniekus no jauna vairs nepieņēma. Un kur tu iesi? Es reģistrējos bezdarbniekos, un zini, kur mani aizsūtīja? Uz Slokas akmeņu lauztuvēm. Nu, es tev teikšu, ja nu reiz nāve, tad bada nāve tomēr vieglāka. Tu saproti, kā tur rīkojas — vakaros bedres piepilda ar ūdeni, lai akmeņi atlaistos. No rītiem mums vispirms vajag izpumpēt ūdeni. Un tad liecies slapjās bedrēs iekšā. Mīcies kā pa putru un apkamp glumus akmeņus. Vakarā drēbes slapjas, cimdi skrandās. Mēs tur kādi trīsdesmit sarunājāmies un atteicāmies braukt. Sak. lai dod apģērbu. Šitā iznāk tāda ņirgāšanās — darbu it kā dod, latu par dienu maksā, bet mums katru dienu drēbes vairāk nekā par latu noplīst.

- Nu, un panācāt savu?

— Jā, panāksi tu taisnību! Izslēdza visus no bezdarbnieku saraksta. Lai graužot kaut vai akmeņus, kas viņiem par daļu. Tik ir, kā tas skaistais vārds - tautas labklājības ministrs. Nu sveiks! Man jālec laukā.

Izkāpušo vietā vagonā ienāca citi tādi paša darba vīri un sievas.

Turpinājās citas sarunas:

Tu biji vakar Ccntrālbiroja klubā? jautāja vīrietis.

— Nekā netiku. Puikam plaušu karsonis. atbildēja sieviete.

Linadrs Laicens stāstīja par Leonu Paegli. Jauks vakars bija. Lasīja dzejas un stāstus. Ļaužu kā jūra. Visi nemaz netika iekšā.

Biedri. Leons Paegle ir miris! laikam saklausījis dzejnieka vārdu, kāds no iekāpējiem iesaucās.

Agnese nodrebēja. Leons Paegle miris ... Kāda nežēlīga ziņa. Kāda briesmīga ziņa. Kaut arī pieļauta tāda varbūtība, bet ticēts lai nav nekad. Skaidrāk nekā īstenībā Agneses atmiņā uznira Paegles tēls, iekšēja spēka, dziļas sirsnības, dvēseles siltuma pārpilns. Atcerējās viņa acis — gudras, labu vēlošas. Viņa balsi, runas veidu visu viņa saskanīgo būtību. Un tagad šīs acis vairs neredz, lūpas nekad vairs nesmaidīs, neviens vairs nedzirdēs cīņā aicinošo balsi. Vai nepaliks nekā? Cīņā sauciens paliks! Rakstnieks nemirst reizē ar savu sirdi, ja viņš rakstījis ar sirds asinīm.

Tās bija viena mirkļa domas un sajūtas. Agnese atrāvās no tām īstenībā un pamanīja klusumu, kāds bija iestājies tramvaja vagonā pēc vārdiem:

Biedri, Leons Paegle ir miris.

Šis klusums dziļāk par vārdiem izteica bēdas, ko nāves ziņa izplatīja nelielajā telpā. Vienkāršie strādnieki un strādnieces bija acumirklī aptvēruši, ka pēkšņi zaudējuši tuvu cilvēku, un tas ir kopīgs zaudējums, it kā miris būtu viņu visu brālis vai vislabākais draugs.

— Cietumi sagrauza mūsu Leonu! — kā apsūdzību rūgti noteica kāds pavecs strādnieks un noņēma cepuri. Lēni viens pēc otra vīrieši atsedza galvas, sēdošie piecēlās. Tikai tramvajs traucās uz priekšu un pret piestātni Ganību dambī strauji nobremzēja.

Un tomēr — cietumi nelīdz! — kāda jauna balss atgādināja Leona Paegles grāmatas virsrakstu.

Te daudziem bija jāizkāpj. Beidzamajā mirklī arī Agnese izlēca no vagona. Tagad viņai vajadzēja satikt Valdi.

Bet Valda nebija mājās. Ari vecmāmuļa neatvēra, laikam iegājusi pie kādas kaimiņienes.

Agnese devās uz augstskolu. Varbūt izdosies satikt Ernu. Viņa pati nezināja, kāpēc būtu jāsatiek Valdis, Erna vai kāds cits, bet vienatne likās neciešami smaga.

Augstskolā Agnese izstaigāja visu garo koridoru, līdz pat zvanam cerēdama, ka vēl iesteigsies Erna. Erna tomēr nenāca.

— Ko tad filozofi tik lepni, ka uz veciem paziņām pat acis nepamet? — pēkšņi kāds uzrunāja Agnesi un satvēra aiz rokas. Ak, tas bija Emīls Auziņš, jaunā, brūni svītrainā uzvalkā, kurā tas izskatījās pēc labi pārtikuša ierēdņa. — Es jūs sen neesmu redzējis. Kaut gan es pats reti nāku uz lekcijām. Strādāju slimo kasē. Pa vakariem viena otra sapulcīte. Vienu otru reizi gribas šahu paspēlēt. Atcerieties, tur, kur mēs toreiz bijām ar dzejnieku Airi? Kur jūs tonakt mums aizbēgāt? Airis tik dzejiski nopūtās: «Pazuda kā nāra ezera dzelmē,» — Auziņš pļāpāja, arvien vēl aizgrābtīgi pieminēdams Airi.

Agnese neatbildēja.

— Kāpēc jūs izskatāties tik bēdīga? — Auziņš, pētīdams viņas seju, jautāja.

— Leons Paegle ir miris, — Agnese atkārtoja pirmīt dzirdētos vārdus.

— Ak tāpēc? — Auziņš gandrīz vai iesvilpās, it kā pārsteigts, kā izbrīnījies, ka var skumt par kāda dzejnieka nāvi. Viņš pat neticīgi noprasīja:

— Vai viņš jums bija radinieks?

— Viņš daudziem bija radinieks, — Agnese lēni atbildēja. — Arī man, — viņa vēl piebilda.

— Ak tā, simboliski, — Auziņš iesmējās.

— Nekā smieklīga es nepateicu, — Agnese īgni atcirta nesmalkjtītīgajam puisim, bet ar to viņu nebūt neno-kaunināja.

— Jā, — viņš gari novilka, būs atkal izdevumi.

— Kam? Jums? — Agnese nesaprata.

— Jā, būs jāziedo vainagam.

— Ak tā. Un es domāju, ka jūs atkal taisāties ar Airi uz krogu, — riebumu valdīdama, Agnese neatrada dzēlīgākus vārdus. — Bet, ja jums tik žēl to santīmu, kāpēc tad jāziedo vainagam? Kas nenāk no sirds, to taču pat mirušam pretīgi saņemt, — pašai negribot, Agnese bija tā iesvilusi dusmās, ka, pateikusi šos vārdus, neatvadīdamās no Auziņa, skriešus devās uz garderobi.

«Vēl runāt ar šo zociķu ķēmu kā ar nopietnu cilvēku,» viņa pukojās vairāk uz sevi nekā uz Auziņu.

Tikai vakarā Agnesei izdevās sastapt Valdi. Jau krēslā viņa bija aizgājusi pie vecmāmuļas Līzes. Ilgi viņas sēdēja tumsā. Līze atcerējās savu jaunību, stāstīja par Kraupēnu ciemu, kur ieprecējusies nejauši. Pamazām Agnesei noskaidrojās Cīruļu dzimtas gaitas. Līzes meita Ieva, ko Agnese vēl nesen satika, ilgi gaidījusi savu iecerēto skolotāju Kalniņu, Piektā gada sacelšanās vadītāju savā pagastā. Kalniņam laimējies aizbēgt. Pēc desmit gadiem viņš atrakstījis no Amerikas, ka esot tur iekārtojies un atpakaļ nebraukšot. Tikai labu laiku pēc tam klusā Ieviņa apprecējusi atraitni Saliņu. Krietns cilvēks, arī dēls tāds nopietns, labi satiekot ar pamāti.

Agnesei vairāk par citu interesēja Valda ģimenes zars, bet viņa negribēja vecmāmuļu pārtraukt, saprazdama, ka tai visi bērni vienlīdz mīļi. Viņa vēl izstāstīja par savu dēlu Jāni, kas Piektajā gadā pazudis bez vēsts un atradies tikai septiņpadsmitajā gadā starp Smoļnija cīnītājiem. Pie Perekopa nolicis savu gaišo galvu.

— Man visi bērni bija labi, bet par visiem sirdij mīļāks mans Pēterltis, — vecmāmuļa atzinās. — Are, nez vai tu zini... Valda tēvs, — viņa steidzās paskaidrot. Bet Agnesei šis Pēteris nebija svešs, viņa pazina to no pirmsnāves vēstules, ko Valdis bija parādījis tai neaizmirstamajā dienā, kad viņai uzticēja pirmo uzdevumu.

Vecmāmuļas stāstu pārtrauca viegla grabināšanās pie durvīm.

Tas taču mans strādnieciņš! — viņa iesaucās un steidzās atvērt.

Valdis ienāca, redzami saguris. Tikai Agnesi ieraugot, viņa acis atguva mirdzumu un no sejas pazuda bālums.

Nu gan mēs abas dabūsim bārienu, — vecmāmuļa pa jokam iegrūda Agnesei sānos vieglu dunku. — Teiks divas sievietes mājās un ne tik kā tēju nav uzvārījušas.

— Nekas, vecmamiņ, man negribas, — Valdis atmeta ar roku.

— Ak tad tu arī man esi neaptēsts, — Līze tagad uzbruka mazdēlam. — Kā tad mēs ciemiņu pamielosim, ja paši līdzi necienāsimies?

— Ak, pareizi! Nu jā, es taču esmu tik neveikls... — Valdis nomurmināja.

Nu, manis dēļ gan nevajag... — arī Agnese atteicās, bet Līze viņu parāva aiz rokas un tik nepārprotami ar acīm norādīja uz nogurušo Valdi, ka Agnese acumirklī aptvēra, cik veikli vecmāmiņa izdarīja, lai iemānītu vakariņas Valdim.

Valdis ieveda Agnesi istabā un pameta durvis vaļā, kā redzams, lai vecmāmuļa, ja vēlētos, dzirdētu, ko viņi runā.

Tu taču jau zināsi, ka Leons... — viņš iesāka.

Zinu, — Agnese pasteidzās atbildēt, it kā negribēdama, ka viņš izrunā nenovēršamo vārdu.

— Mēs šodien spriedām par apbedīšanu, tāpēc paliku tik ilgi, — Valdis paskaidroja.

— Tu nevari iedomāties, kā Leona nāve satrieca strādniecību. Mūsu zāģētavā vīri pus dienu neskatījās viens otram acīm. Slēpa asaras, jo neesam paraduši raudāt. Mēs patiešām zaudējām briesmīgi daudz. Ja Paegle vēl nebija paguvis pilnīgi izveidoties kā rakstnieks, tad propagandists viņš bija nepārspējams. Nav jau tā, ka citi arī neprastu runāt. Piemēram, tas pats Grundonis — asprātīgs polemists, gudrs, prot pārliecināt ar savas runas neapgāžamo loģiku. Bet Paeglem piemita vēl kaut kas vairāk. It kā silta strāva plūda no viņa paša uz klausītājiem. Viņš it kā sagūstīja cilvēka dvēseli savu ideju lokā. Bet viņu taču ir dzirdējuši desmiti tūkstošu, tik nenogurdināms viņš bija visus šos gadus, — Valdis runāja ar tādu kaisli, ka Agnese sajuta sevī mostamies apbrīnu pret citkārt paskarbo un uzsvērti sauso puisi. «Tad tāds tu man vari būt!» viņā iegailējās prieks. «Tāds tu man esi... Nu, pamēģini vēl izlikties vēss un neaizkustināms — es tev vairs neticēšu.»

Šī jaunā atziņa par drauga būtību, tas, ka viņš dvēseles siltumu vērtēja augstāk par prāta asumu, vismaz prata to sajust — Agnesei Valdi padarīja kaut kā cilvēciski tuvu.

Neviens vaibsts nenodeva Agneses jūtas, un Valdis turpināja staigāt pa istabu, reizēm pasildīja pie krāsns plaukstas, un, kad atkal sāka runāt par Paegli, Agnese uztvēra katru vārdu.

— Nedēļu pirms nāves Paegle slimnīcā vēl saņēma tiesas pavēsti. Šodien viņš būtu tiesāts par dzejoļu krājumu «Cietumi nelīdz».

— Cik simboliski tiesnesis skrējās ar nāvi! — Agnese iesaucās.

— Jā, un nāve uzveica tiesnesi, bet ne Leonu. — Valdis pievienojās Agneses domai. — Viņa pēdējie dzejas vārdi skan: «...pār zemes klajumiem un kalnu rindām lai mūsu uzvarošā dziesma plūst!» Tu redzēsi — Leons Paegle vēl ilgi dzīvos un cīnīsies līdz ar mums. Viņu nevar aizmirst.

Dzestrs austrumu vējš dzelstīja seju, kad septītā februāra rītā Agnese izgāja uz ielas, lai dotos uz turieni, kurp torīt plūda tūkstošiem strādnieku un strādnieču, inteliģentu un kalpotāju — uz Sarkanā Krusta slimnīcu, no kurienes pulksten vienpadsmitos vajadzēja sākties Leona Paegles pēdējam ceļam. Atsevišķi ļaužu pulciņi ar vainagiem un satītiem karogiem soļoja vienā virzienā. Kad Agnese nonāca Ērgļu ielā, tā jau bija cilvēku pilna. Atritinātie karogi plīvoja skarbajā vējā, uz sarkanās drānas uzšūtie uzraksti stāstīja, kādas strādnieku arodbiedrības nākušas atvadīties no sava rakstnieka. Agnese ar skatienu sameklēja Kokstrādnieku arodbiedrības karogu, jo zem tā vajadzēja atrasties Valdim. Viņa saskatīja to kaut kur priekšā, netālu no slimnīcas vārtiem, un mēģināja cauri drūzmai lauzties uz turieni, bet viņu apturēja laipns jautājums: «No kādas organizācijas jūs esat?»

Agnesi šis jautājums apdedzināja sāpīgāk par aso vēju. Visi šie ļaudis bija atnākuši kā organizāciju pārstāvji, viņus vienoja karogi, zem kuriem tie stāvēja, un vienotība viņus darīja stiprus un drošus. Pat policisti, kas pa otru ielas malu staigāja bariņos un jādelēja uz zirgiem, neiedrošinājās izklīdināt šos cilvēku tūkstošus, bet dažreiz vēl apturēja tramvaja vagonus un pamāja, lai tie izbeidz zvanīšanu.

Agnese saprata, ka pārāk ilgi vilcinās atbildēt jautātājam. Tā laipnajās acīs pavīdēja neuzticība. Acumirklī Agnese aptvēra, ka stāvēt zem tā karoga, kur stāv Valdis, viņai nav nekādas tiesības. Bet viņa drīkst uzmeklēt Darba studentu biedrību, kuras biedri, nu, ne jau visi, bet tie, kas viņu pazīst, uzskata par savējo un labprāt pieņems savā pulkā. Tā viņa arī pateica, ka meklē Darba studentus.

Neuzticīgās acis atguva laipnību.

Jums būs grūti barā atrast savējos, — svešais vīrietis nožēloja. Bet pagaidiet tepat. Pirmīt te garām uz goda sardzi aizgāja tas Grundmanis ...

Grundonis? — Agnese priecīgi pārtrauca.

Jā, pareizi, Grundonis, — svešais piekrita. — Pagaidiet, varbūt viņš tepat nāks atpakaļ.

Agnese palika gaidīt. Vējš raustīja sarkanos karogus, un tie satraukti plīvoja un šalkoja, it kā sarunādamies savā starpā, it kā lepodamies ar to lomu, kāda tiem piemīt cilvēku vienošanā.

Ilgi Agnese te nedabūja stāvēt. Kāds stingri saspieda viņas elkoni un parāva uz trotuārā malu.

27.9

— Erna, — viņa pārsteigta nočukstēja.

— Agnes, tu varētu man palīdzēt, — Erna klusi lūdza. — Padomā tikai, man uzdeva mūsu presē aprakstīt bēru norisi. Rakstīsim kopā. Es baidos, ka viena pati varu kaut ko neievērot, palaist garām, bet tā gribētos, lai viss, viss paliktu atmiņā.

Erna ieķērās Agneses elkonī un piespiedās viņai cieši jo cieši, lai sasildītos, jo plānais mētelītis tādā ziemas bargumā nebija nekāds siltuma glabātājs. Agnese juta, ka Erna jau tagad dreb aiz aukstuma, bet ko viņa varēja teikt — tādā dienā neviens uz māju neietu.

Kad Pāvila baznīcas pulkstenis nosita vienpadsmit, milzīgais ļaužu pulks saviļņojās. Skumji un svinīgi sākās sēru maršs. Skaņas piepildīja ielas un saviļņoja daudzos tūkstošus cilvēku. Vīrieši atsedza galvas. No kapličas iznāca pulciņš strādnieku un, orķestrim pa priekšu iedami, ar dažiem vārdiem pašķīra drūzmu. Seši biedri uz pleciem iznesa zārku. Sākās skumjais gājiens, kam jāapstājas pie tikko izraktas kapa bedres. Te nebija līķa ratu un melniem pārklājiem greznoto zirgu kā citos gadījumos. Darbaļaudis bija nolēmuši mīļoto rakstnieku visu garo ceļu uz saviem pleciem aiznest līdz galam.

Agnese ar Ernu palika uz vietas, kamēr sakārtojās pirmās organizācijas. Drīz viņas pievienojās Darba studentu pulciņam. Visi gāja klusēdami, tikai vienādā taktī liktie lēnie soļi skanēja draudoši, it kā visu šo gājēju kopīga apņemšanās būtu atriebt sava Leona Paegles nāvi, atriebt visu revolūcijas mocekļu ciešanas.

No Avotu ielas gājiens iegriezās Matīsa ielā. Pret kādu namu ļaudis uz brīdi apstājās, un karogi noliecās, it kā atvadīdamies, kā pēdējo godu dodami. Agnese apjautājās Ernai, ko tas nozīmē, un uzzināja, ka šajā namā, sešdesmit piektajā numurā, Leons Paegle dzīvojis pirms ieiešanas slimnīcā.

Uz Brīvības ielas stūra pie pašas trotuāra malas stāvēja sieviete saraudātām acīm un, ap pleciem apņēmusi mazu puisīti un drusku lielāku meitenīti, skumji noskatījās pakaļ aizejošiem. Daudzi sveicināja šo mazo grupiņu. Grundonis piesteidzās viņiem klāt un paspieda rokas, apmīļoja bērnus.

— Tie bija mazie bārenīši, — atgriezies viņš pastāstīja. — Puisītis pašlaik savārdzis, jābaidās viņu apsaldēt. Bet viens pats ar krustmāti uz māju negrib iet, tāpēc māšelei ari jāpaliek.

— Pareizāk arī ir. Sievai jau tā bēdu pietiek. Vēl saslims mazie, ko tad lai iesāk, — prātīgi nosprieda Alda.

Vēlreiz karogi noliecās pret namu Brīvības un Karlīnes ielas stūrī.

Sājā namā pukst kreisās strādniecības sirds, — Erna pačukstēja Agnesei. Rīgas Arodbiedrību Centrāl-birojs, — viņa paskaidroja uz Agneses jautājošo skatienu.

Ilgi virzījās sēru gājiens. Pagriezienā uz Meža kapiem Agnese atskatījās, bet ļaužu straumei gala neredzēja.

Un tad klajā, starp priedēm apaugušiem pauguriem ieslēptā ielejā apstājās nesēji ar dārgo nastu. Karogi pulcējās vienuviet ap izrakto kapu. Kad tajā bija nolaists zārks, daži runātāji teica atvadu vārdus: cildināja Paegli kā cīnītāju, kā rakstnieku, kura darbs dzīvos vēl ilgus gadus pēc viņa nāves, dzīvos tajā lielajā cīņā, ko strādniecība turpinās visiem spēkiem līdz galīgai uzvarai, kad brīvi plīvos tie karogi, uz kuriem Leons Paegle rakstīja liesmainus lozungus.

Atskanēja «Internacionāles» varenās, satraucošās skaņas. Karogi noliecās pār kapu un sastinga uz brīdi, it kā mēmi izpauzdami tās bēdas, ko nāve nodarījusi darbaļaudīm, it kā atvadīdamies visu vārdā. Nežēlīgi iešķindējās lāpstas, dobji nodunēja smilšu klēpji uz zārka. Sis brīdis vienmēr liek sirdīm sarauties drausmīgās atziņas priekšā — nekad, nekad vairs neredzēt dārga cilvēka seju, nekad ...

Kad orķestris beidza spēlēt «Internacionāli», neviena nediriģēts, viss pavadītāju pulks uzsāka dziesmu. Drūmi skanēja tās sākums: «Ar kaujas saucieniem uz lūpām, ar karstām sirdīm kritāt jūs.» Tūkstošiem balsu kļuva arvien drošākas, arvien draudošāk skaņas uzvijās pāri priežu galotnēm. Kritušo revolucionāru piemiņas dziesma, cikreiz jau dziedāta pie vaļējām kapu bedrēm, pavadot varmāku noslepkavotos un cietumos nomocītos cīnītājus!

Lielajā ļaužu pulkā sākās kustība. Cita pēc citas delegācijas nolika vainagus ar sarkaniem ziediem un lentām. Pārstāvji teica īsus sveicienus un solījumus.

Kā liels putns pāri pavadītāju pulka galvām slīdēja vainags ar sarkaniem ziediem un sarkanu lentu. Vainagu

virzīja uz kapa pusi neskaitāmas rokas, un tas ne uz mirkli neapstājās. Kad tas bija pietuvojies Agnesei, viņa izlasīja uz vējā plīvojošās lentas gala uzrakstu: «No Latvijas komunistiskās partijas».

Agnese redzēja Valdi pieejam pie kapa. Viņa sasprindzināja dzirdi un saklausīja Valda skandētās Paegles dzejas rindas: «Ja tu cīņai esi zvērēj’s, nav ne sievas tev, ne mātes, nav ne mīlas, nav nekā, kas kavē pirmām būt, kur kauja sākas.»

Agnese saprata. Paeglem bija māte, bija sieva, bija mīla, tāpat kā māte un sieva, un mīla bija Valda tēvam Pēterim Cīrulim, kas Piektajā gadā bija atdevis savu dzīvību par to pašu ideju, kuru vēlāk sludināja Leons Paegle. Bet māte un sieva, un mīla viņiem nebija akmeņi pie kājām, tās nekļuva viņu kavētājas, bet ieroču biedrenes, pašas gatavas būt tur, kur kauja sākas.

Viegla krēsla jau klājās pār ieleju, kad pēdējie pavadi tāji atskatījās uz vientuļo kapu, ko silti sedza sarkano ziedu vainagi.

28

— Agnes, Agnes, kaul tu zinātu, cik man ir baigi, pie draudzenes piespiedusies, čukstēja Erna. Šovakar viņa bija palikusi nakšņot te, Sarkandaugavā, jo Agnese dzīvoklī patlaban bija viena: krustmāte Marta, lai izvairītos no varbūtējām pratināšanām Lilijas lietā, tāpat kā Prei-siene, bija aizbraukusi uz laukiem pie radiem.

Tagad nu Erna ar Agnesi gulēja mazajā istabiņā. Visu vakaru viņām bija tik labi. Uzrakstījusi Leona Paegles bēru norisi, Erna lasīja savus dzejoļus no līdzi paņemtās burtnīcas, smējās par pirmajiem naivajiem pantiņiem, ko sacerējusi vēl pamatskolā, aizsapņojās līdz romāniem, ko gribētu uzrakstīt. Bet, kad viņas palīda zem segas un nodzēsa gaismu, Ernas sajūsma noplaka.

— Man ir baigi par māti. Tagad es vairs nebūšu mājās. Sākšu strādāt. Un tēvs arī pa dienām nav mājā. Vai nu dežurē Torņa ielā, vai skraida ar malkas zāģīti un piedāvājas.

— Bet tu man neesi stāstījusi, kur īsti strādāsi? — Agnese brīnījās.

- Agnes, tā ir briesmīga vieta. Bet ko lai es daru? Es izskatos tik sīka un vārga, ka neviena kundze pat par kalponi mani neņem. Baidās, ka neko lielu no manis nevarēs izspiest. Bet tur, kur es salīgu, neviena kalpone ar rekomendācijām neiet. Pārāk riebīgi.

Bet kur tas ir? — Agnese sāka uztraukties.

Pie vienas nenormālas vecenes. Atvainojos, pie Zē-ligheit madāmas. Mednieku ielā viņai savs namelis. Un vai tu vari iedomāties, ko viņa tur ierīkojusi? Kaķu patversmi! Jā, jā, tu neticēsi, bet tur ir kāds simts visnožēlojamāko un visriebīgāko kaķu. Katru dienu kāds nosprāgst aiz vecuma, bet puikas atkal kādus pienes klāt. Viņa tiem dod dzeramnaudas.

Un kas tev tur būs jādara? — Agnese jautāja.

Man būs šie riebekli jābaro, jāiznes viņu podiņi un atkal jāienes svaigas smiltis, jāuztur traukos un kāpnēs tīrība un jāskatās, lai kāds viņas mīlulis nepazūd.

Nē, bet tas taču ir briesmīgi! — Agnese nodrebēja.

Jā, tā tas ir. Bet man vairs nav nekādas izejas. Mēs visi esam nobadojušies līdz kauliem un ādai. Vissmagāk to pārdzīvo māte. Viņa cieš par mums visiem. Brālim arī sākusies tuberkuloze. Vajadzētu tikt slimnīcā, bet tēvs vairs nav slimo kasē, un nauda mūsmājā ir rets viesis. Es daudzreiz nesaprotu, no kā mēs īsti dzīvojam, — Ernai izlija ilgi krājies rūgtums.

— Ak, nerunāsim par īstenību, — viņa pēkšņi sevi pārtrauca. Pietiek jau to diendienā redzēt, kāpēc sarunās tā vēlreiz jāpārdzīvo? Es dažreiz domāju, ka buržuāzija tomēr ir diezgan gudra, caur saviem rakstniekiem propagandēdama aiziešanu sapņu pasaulē. Kaut vai tāda kaķu meita, kā es būšu, — vakarā, ielīdusi savā cietajā gultiņā, es varētu sevi izsapņot par apburtu princesi, kas reiz sagaidīs savu princi — atbrīvotāju.

— Diez, vai kaķu smaka tev ļautu tā aizsapņoties, — Agnesi uzjautrināja Ernas pieņēmums.

Kā tev gan trūkst fantāzijas, — Erna pa jokam pārmeta. — Tā kaķu smaka man tikai liktos. īstenībā tā būtu ērkšķrozīšu smarža. Jā, tā viņi saldina nabagu dzīvi. Un daudzus novērš no cīņas ceļa. Jo kāpēc gan

cīnīties un cīnoties ciest, ja atliek tikai pastiept rokas, un sapņi tev tajās ieliks visu, ko tu lūdzies.

— Erna, man liekas, ja es nebūtu sastapusi tevi un citus draugus, es arī laikam būtu kļuvusi tāda sapņotāja, — Agnese pateicīgi noglāstīja Ernas roku.

— Droši vien, jo praktiķis, dzīvotpratējs no tevis neiznāktu. Erna piekrita.

— Bet Agnes, vai tu saproti, kā gribas dzīvot tādu lielu, skaistu dzīvi! — ieķērusies Agneses rokā. Erna piecēlās sēdus. — Mācīties īstu zinātni, ne tādas pelavas, kā mums te sniedz priekšā. Strādāt — vienalga kur, lai tikai nebūtu jāvairo naudas maisu varenība. Tu padomā, tagad pat mīlēt mēs nedrīkstam tā cilvēciski, dabīgi...

Agnese juta, ka pēc šī pēdējā teikuma Erna aprāvās, it kā pati sevi pārtrauca, un atlaidās gultā, pat drusku pagriezdamās pret sienu. Līdz šim Agnese nebija dzirdējusi savus draugus pieminam mīlestību, un viņai bija sācis likties, ka mīlu tie uzskata par kaut ko sentimentālu, vecajai pasaulei piederošu, atmirstošu tradīciju. Un, tā kā skarbā Erna pati bija tagad to pieminējusi un pieminējusi cildenā, nevis nosodošā nozīmē. Agnese nevarēja pārvarēt kārdinājumu noskaidrot, kā tad īsti šie komunisti vērtē tādas jūtas kā mīlu, kas viņu pašu bija iegrūdusi muļķīgās ciešanās un atkal pacēlusi prieka augstumos. Viņai likās, ka Erna atbildēs arī citu vietā, un šie «citi» nozīmēja Valdi. Jo, lai gan vecmāmuļa bija apgalvojusi, ka Agnese Valdim būtu «vienīgā un īstā», viņu atkal un atkal mocīja šaubas, ka tā būs bijusi tikai vecmāmuļas vēlēšanās, ka Valdis Leona Paegles vārdus, ko teica pie viņa kapa, «ja tu cīņai esi zvērēj’s, nav ne sievas tev, ne mātes, nav ne mīlas, nav nekā, kas kavē ...» saprot tiešā nozīmē un tikai viņa pati iztulkojusi tā, ka mīla nevar kavēt cīņu.

Erna ilgi neatbildēja uz Agneses jautājumu. Tad viņa laimīgi iesmējās un vaļsirdīgi teica:

Ir tādi, kas mīlu uzskata par vecās pasaules atlieku, ir gan. Es arī biju no tiem un būtu vēl tagad, ja ...

— Jā?

— ... ja nebūtu iemīlējusies! — Erna nobeidza gavilējoši. — Agnes, kādi mēs reizēm esam muļķi, cenzdamies šīs brīnišķīgās jūtas atdot vecajai pasaulei.

28A

— Vai jūs visi uzskatāt, ka mīla ir no vecās pasaules? Ka revolucionāriem nepieklājas mīlēt? — kā nu mācēdama Agnese ātrumā izgrūda jautājumus.

— Nē, draudzenīt, gluži tik traki mēs visi neesam. — Erna iesmiedamās nomierināja Agnesi. — Bet mēs. viena daļa jauno un zaļo, salasāmies literatūru, paši vēl neprotam atšķirt graudus no pelavām, un tad nu ņemamies teoretizēt. Daži spriež tā: mums neder it nekas no tā, kas pieder kapitālistiskajai pasaulei, — ne māksla, ne literatūra, ne parašas. Nu, un tad piesviež vēl klāt arī jūtas. Es pati reiz kādā strīdā nācu klajā ar tādiem dullumiem. Bet, ja tu zinātu, kā viens strādnieku puisis mani atsēdināja! Viņš teica, ka es spriežot tā, it kā kapitālistiskā valstī visi būtu vienādi, pie tam visi būtu kapitālisti, kam arī mīla ir pirkšanas un pārdošanas objekts. Viņš teica, ka es pazemojot strādnieku šķiru, kas visos laikmetos un visos apstākļos saglabājot jūtu dziļumu un skaistumu. Nu, un par mākslu un literatūru lai es palasot Ļeņinu.

— Un tu palasīji? — Agnese viņu pārtrauca.

— Jā, sameklēiu un izlasīju, — Erna atbildēja.

— Nu, un?

— Un tiešām atradu, ka Ļeņins ļoti augstu vērtē daudzus vecās pasaules rakstniekus. Līdz ar to es sapratu, ka tas strādnieku puisis savā attīstībā ticis daudz tālāk par vienu otru mūsu kreiso studentu. Starp citu, tu šo puisi pazīsti. Atceries to nakti Sarkandaugavā. kad tu biji redzējusi mūs ejam it kā zem rokas pastaigāties?

«Valdis! Tātad Valdis!» Agnesē iegavilējās šis atklājums. Viņai gribējās mesties Ernai ap kaklu, nospiest viņu aiz prieka un pateicības par durvju pavēršami uz Valda domu un jūtu pasauli. Bet vairāk par «ahā. ak tas!» viņa tomēr neizteica un savas gaviles apvaldīja kā straumi akmens krastos.

— Tā, Agnes, mēs pamazām kļūstam bagātāki ar atziņām. Un vajag pašam mīlēt, lai atzītu, ka bez mīlas dzīve būtu bezkrāsaina, pavisam pelēka.

— Bet cīņas skaistums? — Agnese iejautājās.

— Tā atkal ir cita krāsa, — Erna atspēkoja. — Un īstajiem cīnītājiem īsta mīla ir iedvesmotāja, nemiera kūrēja, nevis žužinātāja, kā mēģina nostādīt tie, kas paši

nav mīlējuši. Nē, nē, mūsu revolucionārā cīņa un mūsu mīla viena otru netraucē. Bet mīlai ir kāds briesmīgs ienaidnieks. Tiešām briesmīgs. Tas ir bads.

Bet vai tad arī badu nav vieglāk pārciest... kopā? — jautāja Agnese.

— Nē, Agnes, simtreiz nē! — Erna protestēja. — Es redzu savā ģimenē. Kad neiznāk visiem paēst, tad sāk viens otram piebīdīt kādu kumosu, ko atrauj sev. Māte grib atdot tēvam, lai tas nepazaudētu spēkus, kamēr palaimējas dabūt darbu. Tēvs melo, ka ir jau kaut ko ieēdis, kāds draugs iedevis. Tad sāk solīt vecmāmuļai, bet tā vaimanā, ka vēderā žņaudzēji un ne domāt nevarot par ēšanu. Vienīgi mazie brāļuki nespēj melot un galu galā saņem strīdīgos kumosus. Bet māte ar tēvu tik daudzreiz salamājas tieši tāpēc, ka nav izdevies iemānīt otram savu tiesu ēdamā.

— Tas taču ļoti aizkustinoši tādas rūpes vienam par otru, — Agnese aizstāvēja Ernas vecākus, bet tad aptvēra, ka šādu jūsmošanu var pārprast, un pateica skaidrāk: — Es domāju, ka aizkustinoši ir tas, ka viņi tā mīl viens otru.

— Tāda dzīve un tādas rūpes cilvēkus nogurdina, ja velkas gadiem un atkal gadiem, — Erna sūrojās. Tā pēc vienam badoties tomēr vieglāk.

— Nē, bet šovakar es negribu par to domāt, — Erna nopurinājās. - Pēdējie vakari ar draugiem jāpavada skaisti.

— Pēdējie? — Agnese nesaprata.

Tagad taču man būs brīva tikai katra trešā svētdiena, — Erna nopūtās. — Bet kas tu par draudzeni un sievieti, ka nemaz mani neizprašņā? — viņa šķelmīgi caur segu papliķēja Agnesi.

Par ko tad? — Agnese nesaprata.

Kā, par ko? Nu kas viņš, kāds viņš, kur viņš? — Erna smējās.

Man liekas, es viņu pazīstu, — Agnese atzinās, nešaubīdamās, ka šis «viņš» ir Grundonis.

— Tā? — Erna brīnījās. — Un mēs domājām, ka nevienam nav ne jausmas! Ak, mēs jau arī nedomājam no draugiem slēpties, bet tā... vienmēr laikam ir tā, ka īstas jūtas gribas glabāt sevī. Tikai šovakar tās mani

pārplūda pāri malām. Droši vien mani baida tā drausmā nošķirtība, kādā man tagad būs jādzīvo.

— Es tā priecājos par tavu laimi, — Agnese klusu teica.

— - Es zināju, ka tu priecāsies. Tu man vienmēr esi bijusi laba, kā nu kuro reiz to mācēji. Skolas naudu man samaksāji un nu pati staigā vecā mētelī un nošķiebtās kurpēs, — Erna atcerējās.

Tas taču nav svarīgi, — Agnese atvairīja atzinību.

Bez šaubām, tas nav svarīgi, bet tas tikai raksturo cilvēku. Mēs neatzīstam buržuāzisko filantropiju. Tā ir ārišķīga un bieži vien savtīga: vai nu cilvēks nejūtas godīgi ieguvis savus lielos īpašumus un ar labdarību grib tautas acīs izpirkt zagļa negodu, tā sakot, savu smirdošo veikalnieciskumu apkūpina ar vīraka smaržām, vai arī šāds «labdaris» ir godkārīgs un cenšas, lai par viņu runā. Strādnieku pasaulē tāda dalīšanās ar bēdu brāļiem ir savstarpējas solidaritātes izpausme. Un nepavisam nav jābūt Antiņam, kas novelk sev pat kreklu no muguras. Ja kāds pieņem tādus upurus, tas pats nav vērts, lai viņa dēļ no vismazākā nieka atteiktos. Bet dažreiz ir ta, ka trūkums cilvēku nodzinis it kā bezdibeņa malā un nu jatiek tam pāri pa šauru laipiņu. Luk, ja tad tev kāds draugs, nevis labdaris, kaut diedziņu pasniedz, pie kura pieturēties, tu viegli tiec pāri bezdibenim.

— Tu vienmēr tik bargi noraidīji manus, «diedziņus», atceries? — Agnese iesmējās. — Pat zupas bļodiņu studentu virtuvē negribēji dalīt uz pusēm, kaut gan nekāda godkārība mani nespieda tev to piedāvāt.

— Bet skolas naudu gan tu par mani veltīgi izgāzi, — Erna nopūtās. Zēligheit madamas kaķi nebūt nepratīs novērtēt savas istabmeitas nepabeigto augstāko izglītību.

Un tomēr tas ir izsmiekls, šāda dzīve! — Agnesi pārņēma sašutums. Grundonis ar savām spējām, un kas viņam jādara — jāizsauc numuri azarta spēļu klubā! Tev — studentei - jātīra ārprātīgas vecenes kaķu mēsli!

— Un vēl jājūtas pateicīgiem liktenim, kamēr kaut tāds darbs ir. Viņam ... Grundonim tagad atkal nav nekāda darba. Ir cerības uz dažām privātstundām. Ak, Agnes, mēs taču gribējām runāt par mīlu, un atkal nonācām pie sava posta.

Hītā viņas piecēlās žirgtas un nolēma vēl aiziet uz

augstskolu. Erna zināja, ka šinī semestrī pieņemti daži jauni mācības spēki. Laikraksti izklieguši kā progresīvu filozofu Georgu Stumbru, kas nesen Vakareiropā ieguvis filozofijas kandidāta grādu.

— Aiziesim paklausīties, — Erna aicināja, un Agnese piekrita.

Viņas izstaigāja garo koridoru no viena gala līdz otram. Pakavējās pie melnā dēļa un atcerējās savu iepazīšanos šajā vietā.

Rietumu filozofijas kursa pasniedzējs Georgs Stumbrs bija pajauns cilvēks kupliem, virs apaļās pieres izdzītiem matiem — laikam lai izskatītos gudrāks vai oriģinālāks. Parastās kravates vietā viņš pie pelēkā uzvalka nēsāja kupli sasietu ķiršbrūnu lentu.

Stumbrs īsi atkārtoja iepriekšējās lekcijas — savas pirmās, jo tikko bija pieņemts Universitātē — saturu par pozitīvisma būtību.

— Tātad pozitīvisms, kā jau jums teicu, stāv pāri ideālismam, kurš pārāk ieslīdzis teoloģijā un vairs neapmierina intelektuālā cilvēka pasaules izpratni.

Agnese sasprindzināja uzmanību. Vai tiešām jauni vēji iešalksies vecās Universitātes klausītavās? Kāds iedrošināsies nostāties pret šeit visspēcīgo teoloģiju?

Bet Stumbrs jau turpināja pozitīvisma izklāstu:

— Pozitīvisms lauž visus vecos filozofiskos uzskatus. Tas atmet pašu filozofiju un atzīst vienīgi zinātni. Teoloģijas un metafizikas stadijas cilvēce ir jau pārdzīvojusi kā savus bērnības un jaunības laikus, tagad iestājušies brieduma jeb vīra gadi, kad visu lietu būtību uztveram tīri zinātniski.

Tālāk Stumbrs brīdināja nesajaukt zinātnisko pasaules uzskatu ar materiālismu, sevišķi ar tā saukto dialektisko un vēsturisko materiālismu, kurus komunisti uzskatot par savu filozofiju.

— Tad, lūk, kā — tie paši vēži, — Agnese saīga par to, ka pirmajā mirklī naivi noticējusi Stumbra atšķirībai no Maura. Tik daudz viņa jau bija mācījusies saprast, ka tie, kas brīdina no komunistiem, atrodas vienā nometnē ar tiem, kas lamā komunistus, tātad ienīst arī viņas draugus. Stumbra tālākais stāstījums par Ogista Konta mācības pamatiem, par to, ka «idejas valda pasauli», ka

ārpus cilvēka sajūtām nekas nav izzināms, ka abstraktie prāta slēdzieni par lietu būtību ir nepierādāmi un veltīgi, ka vienīgais ir fakti un ka nevajadzīgi ir vest tos sakarībā, tā sakot, apfilozofēt — īstenībā ne ar ko neatšķīrās no Maura filozofijas. Vienīgā atšķirība bija tā, ka Stumbrs nepieminēja dievu tā kā Maurs. Bet varbūt tas tikai pagaidām? Varbūt viņam dievs ievīstīts zinātnes togas skrandās?

It kā gribēdams atšķirties no līdzšinējiem mācības spēkiem ar demokrātismu vai Vakareiropas kultūru, Stumbrs lekciju beidza piecas minūtes ātrāk, lai ziedotu tās pārrunām ar studentiem. Viņš apjautājās, vai visi var sekot viņa lasījumam. Saņēmis labvēlīgu atsauksmi, Stumbrs painteresējās, vai kādam nav jautājumu pēc būtības, tas ir, vai visi izpratuši pozitīvisma pamatus. Viena no korporelēm pieteicās un nesakarīgi slavēja «dziļdomīgo, visdziļāko zinātnisko filozofiju», kas neapšaubāmi kļūšot par valdošo filozofiju visā kulturālajā pasaulē.

Kāds briļļains students, uz pakauša jau krietni padilu-šiem matiem, piecēlās un, nokrekšķinājies un mutautiņā nospļāvies, teica:

— Cik es saprotu, tad pozitīvisms pilnīgi sagrauj materiālismu. Tiešām, kā es varu apgalvot, ka šis sols, uz kura es sēdu, ir ciets? Varbūt man tikai tā liekas. Varbūt viņa pavisam nav? Varbūt tā ir tikai ideja par solu, un es sēdu ē ... ē ... — viņš sāka stostīties, nespēdams izgudrot, uz kā varētu būt sēdējis, un neveikli apsēdās uz tā paša sola.

— Kādas tāles šī filozofija paver fantāzijai! — pēkšņi iesaucās jauneklis kupliem, friziera iesprogātiem matiem, jauns dzejnieks, kam bija iespiests viens dzejolis. — Ja man jāguļ uz cieta dēļa, es varu to apstrīdēt — kāpēc cieta? Varbūt tas ir mīksts? Rupjmaizes vietā es varu sev uzburt kūku un siļķes vietā visgardāko cepeti. Jo kāpēc lai rupjmaize man liktos rupjmaize? Tā man var likties kūka. Jā! — viņš satraukts tikpat pēkšņi nosēdās, bet tūlīt atkal pielēca kājās un, patētiski paslējis roku, iesaucās: — Pieminiet manus vārdus — pozitīvisms mūsu dzeju pacels vēl nebijušos augstumos!

— Tas nu gan ir teļš! — Erna iečukstēja Agnesei ausī.

Stumbrs, vēlīgi smaidīdams, visiem runātājiem māja ar galvu, it kā lepodamies ar savas mācības ātro iespaidu.

Un tad Agnesi sagrāba pārdroša apņēmība. Tik pārdroša, ka sirds sāka skriet galopa ritmā un vajadzēja to savaldīt, lai runājot neaizrautos balss. Bet viņa nevarēja nerunāt, lai cik grūti bija pirmos vārdus dabūt pāri lūpām. Un, saņēmusi sevi rokās, viņa piecēlās un sāka:

Bet kā tad iznāk, ja mēs ticam, ka ārpus mūsu sajūtām nekā nav? Lūk, kas iznāk ... uztraukumā viņai nojuka ātrumā izdomātais teikums. — Iznāk ... Iznāk tā, ka īstenībā arī jūs, docenta kungs, nemaz neesat, bet mums tikai liekas, ka jūs esat. Bet, ja jūs neesat, tad arī tas, ko jūs stāstāt, nav nekas, un dažiem studentiem, kuru arī īstenībā varbūt nav, tikai liekas, ka tā nu rēiz ir viena varena filozofija.

Stumbra sejā uz mirkli nozuda smaids un pārlaidās nīgrums. Bet tikai uz mirkli. Viņš ātri atguvās un atsauca smaidu. Tomēr viņa acis tas neatgriezās, acis palika īgnas.

Zvans atbrīvoja docentu no tūlītējas atbildes. Viņš atvainojās, ka laika trūkuma dēļ nevar šodien atbildēt, un apsolījās to darīt pēc nākamās lekcijas.

— Agnes, tas tev izdevās taisni lieliski! — atstājot auditoriju, Erna uzslavēja Agnesi. Es tiešām nevarēju iedomāties, ka tevī iemīt tāds polemista talants.

— Bet patausti te, tad tu sapratīsi, cik maz manī drosmes! — Agnese paņēma Ernas roku un pielika pie savas sirds.

— Jā, dejo gan, — Erna iesmējās. — Pirmā reize vienmēr tā grūtākā. Žēl, ka man vairs nebūs iespējas noklausīties, kā viņš locīsies, tev atbildēdams. Bet nu sveika, es steidzos — man vēl jāsatiek viņš ...

Agnese palika viena un noskatījās, kamēr vien varēja saredzēt aizejošo Ernu. Tik gaišu, tik mīlīgu viņa šonakt bija iepazinusi savu šķietami paskarbo draudzeni. Vai mīla viņu pārvērtusi tik cilvēciski siltu? Laikam gan. Bet jau rīt mazajai, trauslajai Ernai būs jābrien pa riebuma dubļiem. Vai viņa izturēs?

Agnesei acīs sariesās asaras. Viņa tās steidzīgi noslaucīja.

— Protams, ka izturēs. Viņi nekad nesabrūk.

29

Jau otro nedēļu Agnese tīksmi izbaudīja mājas vientulību. Pēc Martas un Lilijas mīlas nedienām, pēc Preisie-nes bezkaunīgās valdonības tagad dzīvoklis likās klusa, patīkama miera pilns.

Grundonis bija iedevis Agnesei «kaut ko slepenu» — hektografētu Ļeņina rakstu par demokrātiju un diktatūru, ko viņai vajadzēja ātri izlasīt, lai varētu atkal dot tālāk. Uz pelēkā, plānā vāciņa ar rakstāmmašīnas lielajiem burtiem bija uzsists: «Prof. V. Sinaiskis, Latvijas Valsts Universitātes profesors — Civiltiesību sakrāls, raksturs, lekcija». Tālāk tiešām sekoja lekcijas stenograma, kādas ar mācības spēku ziņu pārdeva universitātes šveicari. Ļeņina raksts bija nomaskots starp lekcijas lapām, un, pavirši pāršķirstot, nevienam neienāktu pat prātā, ka aiz «svētajām» tiesībām slēpjas raksts, par kura lasīšanu Latvijas tiesa sprieda spaidu darbus.

Agnese aizrautīgi lasīja rakstu un atrada te atbildes atslēgu uz daudziem jautājumiem, kas viņai bija uzmākušies neskaidri. Viņai atklājās, ka viss, ko Ļeņins, šaustīdams Kautski un Seidemani, te rakstīja par Vāciju un Austriju, ne mazāk sakāms par Latviju. Viņa nosarka* lasīdama vārdus par naivajiem sīkpilsoņiem, kurus Ļeņins noraksturoja kā «dumjus sapņotājus par «tīro», tas ir, ārpus šķirām vai virs šķirām stāvošu demokrātiju». Atmiņā uznira rudenīgais Viestura dārzs, zeltainas, vēju dzenātas lapas, izsalkuši gulbji, sols dīķa malā, un uz sola sēž divi cilvēki — strādnieku puisis un filozofijas studente. «Es stāvu par viscilvēcību!» patētiski izsaucas meiča, bet puisis mierīgi atbild: «Viscilvēcība — tā ir izdoma.» Cik smieklīgai viņai vajadzēja izskatīties Valda acīs ar šo «viscilvēcību», kas tikpat dumja kā Ļeņina izzobotā «tīrā» demokrātijā.

Klusu, it kā bailīgi, it kā kautrīgi noskanēja durvju zvans. Agnese pameta skatienu pulkstenī — jau astoņi. Kas varēja nākt vakara stundā? Krustmāte Marta, ja būtu atbraukusi, slēgtu ar savu atslēgu. Tātad zvana kāds svešs. Drošības labad Agnese aizlika durvīm priekšā aiz-sargķēdi un tikai tad vēra tās vaļā.

Viņa apspieda prieka saucienu, kas tikko neizlauzās pāri lūpām. Valdis! Valdis stāvēja aiz durvīm savā melnajā «šinelī» un žokejcepurē. Valdis, tikko atmiņu iztēlē skatīts, tikko dzirdēta viņa balss: «Viscilvēcība — tā ir izdoma.» Agnese bija no prieka tā apmulsusi, ka pirmajos mirkļos neprata pat durvis atvērt — sāka raustīt ķēdi, bet tā nepadevās, vajadzēja vispirms durvis aizvērt, un tikai tad varēja ķēdes lodīti izņemt no gropes.

Valdis ienāca, un Agnese viņa sejā un kustībās tūlīt saskatīja kādu lietišķu steigu, kas lika viņai apvaldīt savu pēkšņo prieka uzplūdumu.

— Tu esi viena? — viņš jautāja un pats atbildēja: — Es dzirdēju, ka tavas dāmas esot izbraukušas.

— Jā, tā ir, — Agnese apliecināja.

— Tad pastrādāsim mazliet, — teica Valdis, bez uzaicinājuma vilkdams nost mēteli. — Man vajadzīga tava palīdzība.

— Tā? — Agnese brīnījās, vēl arvien nespēdama apspiest laimes gaviles, kas viņā strāvoja līdz ar asinīm visā ķermenī un pat elpu spieda ciet.

Bet Valdis laikam nemanīja viņas uztraukumu. Uzmetis mēteli un cepuri uz pakaramā, viņš jautājoši paskatījās Agnesē, gaidīdams, lai viņa pirmā iet uz savu istabiņu cauri virtuvei.

Agnese attapās. Ieveda Valdi un apsēdināja uz vienīgā krēsla. Valdis izklaidīgi paņēma no galda lekciju un, izlasījis virsrakstu, ieinteresējās:

— Vai tu nedomā pāriet uz juridisko faktultāti?

— Nē, nē, — Agnese noliedza. — Tas nav tas.

— Bet kas tās par sakrālajām tiesībām? — Valdis brīnījās. Pašķīris pirmo lappusi, viņš lasīja:

«Sakrālās tiesības — ir pareiza dzīves kārtība: pareiza tādēļ, ka tā ir nepieciešama, nepieciešama tādēļ, ka tā ir likums. Dzīves kārtība ir ne tikai virs zemes, bet ari debesīs, jo tieši pēc debesīm galvenām kārtām tiek noģistas tiesības kā dzīves kārtība. Debesu kārtībā — tiesībās apslēptas arī zemes vai, pareizāk, cilvēku tiesības.»

Valdis pārtrauca lasīšanu un šaubīdamies atšķīra priekšlapu, lai vēlreiz izlasītu autora vārdu.

— Tas taču nevar būt, ka augstskolā juristiem lekcijas lasa tādi bībeles ērzeļi? — pieri savilcis, viņš neticīgi iesaucās.

— Kā tad tu uzreiz esi par mūsu augstskolu tik labās domās? — iesmiedamās Agnese atbildēja uz jautājumu.

— Nu lai nu jums, filozofiem, gāztu priekšā visādu debessmannu, bet juristiem? Es atceros, kā pirms dažiem gadiem mūsu birģeļi priecājās par «tieslietu speciālista» Sinaiska pārcelšanos no Padomju Krievijas uz Rīgu. Tagad tas saprotams. Kas tur iet atkritumu kastē, to mēs uz kumodes. Un tomēr studentiem vajadzētu protestēt,— Valdis dusmojās.

— Tā esot Sinaiska visjaunākā lekcija, — Agnese zināja paskaidrot.

— Eh, rauj viņu velns, — Valdis nosvieda burtnīcu. — Nav laika dusmoties. Es tevi lūgšu palīgā. Tu jau lasīji avīzēs, ka pie Ikšķiles vilcienā noslepkavots padomju diplomātiskais kurjers latvietis Nette? Vai tu vari iedomāties lielāku neģēlību! Rīgas pievārtē sešos no rīta vagonā, kurā brauc dažādu valstu diplomāti, iekāpj vīrieši melnās maskās. Pie tam nešaubīgi dodas uz ceturto kupeju, jo tajā brauc padomju kurjeri ar diplomātisko pastu. Var notikt abpusēja apšaudīšanās, var nošaut ārvalstu kurjeru un otru ievainot. Bet tas trakākais, ka uzbrucēji var netraucēti «aizbēgt» un vēl tagad nav atrasti, — Valdis sašutis aizrāvās.

— Varbūt policijas nebija tuvumā? — Agnese ieteicās.

— Tur jau ir tā lieta, ka blakus vagonā brauca dzelzceļu policija. Bet, kad kāds pasažieris ieskrējis, kliegdams pēc palīdzības, visi policisti uz sava priekšnieka mājienu palikuši sēžot. Vairāk nekā skaidrs, ka tie braukuši vilcienā, lai apsargātu slepkavas, nevis lai tos ķertu ciet.

— Un viņiem izdevās aplaupīt šo Netti? — Agnese uztraucās.

— Tomēr ne. Otrs kurjers, kaut arī ievainots kājā un vēderā, diplomātisko pastu tomēr nosargājis. Neviens viņu ceļā nav pārsējis, un tā viņš atbraucis līdz Rīgai.

— Un slepkavas nav atrasti?

— Nav un neatradīs. Slepkavu norīkotāji taču sēž valdības krēslos, — niknā ironijā Valdis atmeta ar roku.

— Nu, nu? — Agnese pārsteigta iesaucās.

— Pārāk uzkrītoši visas avīzes tūlīt sāka brēkt, ka uzbrucēji bijuši vienkārši laupītāji. Dažas pat sacerējušas pasaciņu, it kā slepkavība notikusi aiz personīgas atriebības, jo Nette ir dzimis un uzaudzis Latvijā. Bet mūsu sociķu avīze smilkst, cik atpalikuši mēs esot no Vakareiropas, kur stacijās dežurējot dakteri, bet pie mums pat vienkāršu feldšeri nevarot vilcienā izsaukt. Tā cenšas novērst uzmanību no īstajiem vaininiekiem un īstajiem cēloņiem, — Valdis skaidroja.

— Un tie būtu?

— Ārvalstu spiegi, kas gribēja nolaupīt diplomātisko pastu. Un mūsu valdības vīri, kas paklausīja spiegu pavēlēm un norīkoja slepkavas un policistus. Mēs nedrīkstam klusēt. Starptautiskie slepkavas jāatmasko!

— Bet kā to izdarīt? — Agnese nesaprata.

Valdis paskatījās Agnesē ar savu nopietno, pētījošo skatienu, it kā vēlreiz pārbaudīdams, cik viņai var uzticēties.

— Kaut kā jau mēs varam, ja ne legāli, tad nelegāli,— viņš noteica un aizgriezās. Kad viņš atkal pagriezās pret Agnesi, viņam rokā bija aprakstīta zīdpapīra lapiņa.

— Redzi, man uzticēja uzrakstīt proklamāciju, bet... bet man neiznāk tā, kā runājot. Kad es rakstu, man visi vārdi kaut kā sakrīt čupā, un tad es nevaru tos vairs sakārtot. Es gribētu, lai tu izlasi un palabo, — Valdis nelaimīgi lūdzās.

— Dod! — Agnese steidzīgi pastiepa roku.

— Uzliec uz balta papīra lapas, citādi nevarēsi salasīt! — Valdis pamācīja.

Agnese paņēma savu piezīmju kladi, uzšķīra pēdējo lapu un, novietojusi uz tās zīdpapīra lapiņu, sāka lasīt. «Kur sēž slepkavu līdzzinātāji un uzpircēji?» — tāds bija proklamācijas virsraksts. Agnese vispirms izlasīja līdz galam «Nost starptautiskos slepkavas — kapitālistus!», uztverdama vienīgi saturu. Tikai pēc tam viņa sāka strādāt ar zīmuli, lai izlabotu vārdu kārtību un pieturas zīmes.

Valdis apskatīja sasvītroto lapiņu un nogrozīja galvu.

— Ir gan joki — runāt runāju tā nekas, bet, tiklīdz jāraksta, tā sarakstu ačgārni, — viņš sūrojās. — Neko darīt, būs jāpārraksta, citādi burtlicis nesapratīs. Es drīkstu vēl uzkavēties kādu pusstundu? — viņš lūdza.

«Vai drīkst! Nu, ko tu jautā, mīļais, labais, mans draugs? Vai tu neredzi, ka esmu laimīga par katru mirkli, ko varu būt tavā tuvumā,» tā atbildēja Agneses sirds, bet lūpas pateica vienkāršu:

— Nu protams.

Valdis sameklēja jaunu zīdpapīra lapiņu un, nosēdies pie galda, sāka zīmēt burtus. Agnese bijīgi vēroja dīvaino rakstu ar izzīmētiem rakstāmmašīnas burtiem.

— Eh! — Valdis sūrstījās. — Atkal pārrakstījos. Miegs lipina acis ciet. Pēdējās naktis tikpat kā nav gulēts.

— Tev vajadzētu nosnausties, — Agnese līdzjūtīgi centās viņu pierunāt.

— Nedrīkst. Man jāuzraksta un jādod tālāk, — Valdis, miegu gaiņādams, papurināja galvu.

— Atļauj man pārrakstīt, bet tu pa to laiku paguli, — Agnese neatlaidās, redzēdama, ka Valdis aiz noguruma izskatās pavārdzis.

Laikam kārdinājums bija pārāk liels, lai Valdis tam pretotos. Nelaimīgi paskatījies apkārt, it kā meklēdams dīvānu vai kušeti, viņš neziņā palika stāvam, kamēr Agnese norādīja uz gultu:

— Apgulsties, te neviens tevi netraucēs. Es būšu pavisam klusa.

— Es laikam gulētu pat tad, ja te pestīšanas armija ielauztos ar savām bungām, — Valdis iesmējās un atlaidās gultā. — Tikai norunāts — stundu un ne minūti vairāk.

Agnese apsedza viņu ar villaini. Drīz vien viņa elpa kļuva vienmērīga.

«Guli, guli, mans draugs. Stundu un ne minūti vairāk,» viņa atkārtoja, paskatīdamās modinātājā uz galda, un pasmaidīja: «Divas stundas un ne minūti mazāk...»

Viņa ķērās pie pārraksta. Valdis nebija neko paskaidrojis, kāpēc jāraksta šie neparastie iespiedburti, bet, ja reiz viņš tā sācis, tad, acīm redzot, vajadzīgs. Sākumā gāja ļoti gausi, jo Agnese pārāk centās, lai iznāktu skaisti. Kad ievingrinājās, veicās daudz ātrāk. Pieliekot punktu, viņa paskatījās pulkstenī un redzēja, ka noteiktā stunda gandrīz galā. Valdis gulēja dziļā miegā.

— Nemodināšu! — Agnese apņēmās. — Ja tu pats neproti sevi saudzēt, tad kādam citam par tevi jārūpējas,— viņa taisnojās, lūkodamās Valda bālajā sejā.

— Kaut es drīkstētu to darīt! — viņa pieticīgi vēlējās, pati nezinādama, kā šīs rūpes izpaustos. — Vai es atturētu viņu no cīņas, mācītu būt prātīgam, sevi saudzēt? — viņa sev jautāja un pakratīja galvu, saprazdama, ka pie pirmā tāda mēģinājuma Valdi pazaudētu. Nē, ne atturēt no cīņas, bet visur būt viņam līdzās, uzņemties kādu daļu darba. Tā kā tagad — viņa padarīja sīkumiņu, bet Valdis īsu brīdi atpūtās.

Agnese paskatījās pulkstenī. Vēl viena minūte līdz stingri noliktajai stundai. Nemodināt? Ļaut pagulēt? Bet ja nu viņš apsolījis noteiktā minūtē kādu satikt? Ja tas Valdi vēlāk apvaino vārda laušanā? Nē, pret draugu ir jāizturas tāpat kā pret sevi — tikpat labi un tikpat nežēlīgi.

Pēdējā minūte noskaita atlikušās sekundes. Smagi nopūzdamās, Agnese piecēlās un ar roku viegli pieskārās Valda pierei. Viņš dziļi ievilka elpu, tad lēni, kā negribēdami, vērās plakstiņi. Bet, tiklīdz viņa acis sastapās ar Agneses skatienu, viņš pietrūkās stāvus un vispirms sameklēja pulksteni.

— Akurāti! Paldies! Es redzu, ka uz tevi var paļauties, — Valdis uzslavēja Agnesi. — Un rakstiņš arī pārrakstīts! Kā pasakā — kamēr pats guļu, rūķīši strādā. Tagad to manu uzmetumu sadedzināsim, bet šo es noslēpšu pie sevis, — Valdis, steidzīgi runādams, Agneses pārrakstu salocīja un satina nelielā veltnītī.

Virtuvē viņi sadedzināja melnraksta lapiņu un gaisīgās plēnes iejauca pelnos.

— Nekad nevajag atstāt kādas zīmes, ka dedzināts papīrs, — Valdis vēl pamācīja. — Uz to politpārvalde sevišķi ķerta. Kaut tu būtu dedzinājis nederīgu cukura tūtiņu, tev tomēr piešūs nelegālu literatūru.

— Vai tu domā, ka te varētu atnākt politpārvalde? — Agnese neticīgi iejautājās.

— Pagaidām to nedomāju. Šoreiz man neviena «aste» nepiesējās. Tomēr arī tev jāiemācās būt vienmēr modrai, — Valdis sacīja. — Bet tagad parunāsim par tālāko. Kā tev šeit, mājā? Tavas tantes vēl kādu laiciņu viesosies pa laukiem?

— Prombraucot nekā neteica. Bet krustmāte Marta nobijusies no pratināšanas un Preisiene ne mazāk. Domāju, ka pirms Lilijas prāvas diez vai viņas atgriezīsies, — Agnese sprieda.

— Tas būtu sevišķi labi, — Valdis nopriecājās. — Redzi, mēs gatavojam protesta demonstrāciju pret muitas paaugstināšanu maizes labībai. Iziesim ielās ar dažādiem lozungiem. Vai tu varētu izgatavot vienu? — viņš pēkšņi jautāja

— Es? Jā, bet kā... Es taču neprotu. Nezinu, — Agnese nesakarīgi taisnojās, pēkšņi noskumdama par to, ka nevarēs izpildīt tik svarīgu uzdevumu, kāds viņai likās lozunga gatavošana.

Valdis paskaidroja, kā gatavojams plakāts: jānopērk pusotra metra sarkana audekla un tūbiņa baltas eļļas krāsas. ar kuru uz audekla lieliem, salasāmiem burtiem jāuzraksta lozungs.

— Vislabāk izdari tā — nopērc ballu audeklu, kādā citā veikalā sarkanu krāsu un nokrāso pati, — Valdis deva padomu. — Kad strādnieki kaut ko gatavo, tad sacelts kājās viss milzīgais špiku aparāts. Mēs jau esam piedzīvojuši, ka daudzi bodnieķeļi un komiji viņiem paziņo par katru, kas nopērk kaut ko sarkanu.

— Un kādu lozungu lai es rakstu? — paņemdama papīru un zīmuli, Agnese jautāja.

Valdis izņēma viņai zīmuli no rokas un nolika atpakaļ uz galda.

— Mazāk pierakstīt, vairāk mācīties no galvas, — viņš pasmaidīdams uzsvēra. — Lozungs ir tāds: «Prasām saimniecisku kopdarbību ar Padomju Krieviju!» Atcerēsies?

— Atcerēšos, — Agnese apsolīja, domās atkārtodama nedaudzos vārdus.

— Tad tiktāl viss kārtībā. Tagad norunāsim, kā tu nodosi gatavo lozungu. Uz mūsu māju tu tagad nedrīksti nākt. Tev būs jāsatiekas uz ielas ar sievieti, ko tu nepazīsti un kas nepazīst tevi. Vienu ievēro — tādās reizēs nedrīkst nokavēt un nedrīkst ierasties par agru. Jāiet vienai un. ja otrs nav viens, uz paroli neatbildēt.

— Kāpēc tā? — Agnesei nebija skaidrs.

— Redzi, Agnes, politpārvaldei šad tad izdodas iesūtīt provokatorus vai savervēt tādus mūsu rindās. Ja cilvēks, ar ko tev jāsatiekas, ņem līdzi vēl kādu, iespējams, ka tas otrs grib tevi redzēt. Vai arī pirmais grib tevi kādam parādīt, lai piešūtu «asti», — Valdis sīki paskaidroja pagrīd-nieku ābeces zinības.

— Asti? Kādu asti? — Agnese atkal nesaprata.

Valdis iesmējās: — Ne jau nu tādu kā sunim vai kaķim. Par «astēm» mēs saucam tos špikus, kas piesienas uz ielas un neatlaidīgi nāk no muguras. Grib izsekot, ar ko satiekamies, kādās mājās ieejam. Ja tāds sāk sekot no mājas vai no kādas citas vietas, tad nedrīksti ne ar paziņām sveicināties, ne arī tiešā ceļā iet tur, kur jābūt.

— Bet kur tad lai es lieku savu lozungu? — Agnese bažījās.

— Neuztraucies, pagaidām tev vēl neviens nesekos. Po-litpārvaldē tu vēl neesi fotografēta. Nu, bet acis vienmēr turi vaļā uz visām pusēm. Ja tā sieva neatnāk, tad tev padosim ziņu, kur un kā, — Valdis mierināja un sīki paskaidroja, kā jānotiek «javkai» un kā rīkoties, ja tomēr kāds seko.

— Atcerēsies? — viņš jautāja, paļāvīgi ielūkodamies Agnesei acīs.

— Tu redzi, kāds es lācis — aizmirsu pat pajautāt, vai tu jel maz vēlies iesaistīties tādā darbā? — viņš piepeši iedomājās, bet izteica to tādā tonī, it kā par Agneses labo gribu nešaubītos.

Bet Agnese saprata šo piezīmi tā, ka Valdis vēl arvien atceras viņas «dumjo sapņošanu» par viscilvēcību un nezina, ka viņa pati par to tagad kaunas. Kā lai viņa parāda Valdim savu dvēseli, savu jauno būtību? Viņas skatiens pārslīdēja vāciņam ar uzrakstu «Civiltiesību sakrāls raksturs». Lūk. ko vajag Valdim redzēt, un viņš sapratīs, ka tādām šaubām nav pamata.

Agnese atšķīra brošūrā Ļeņina raksta sākumu.

— Tu pirmīt jautāji, vai es netaisoties studēt jurisprudenci. Paskaties, ko es studēju, — viņa teica.

Valdis ar interesi sāka lasīt rakstu. Lasīja un reižu reizēm palūkojās uz Agnesi, kas, laimīgi piesarkusi, stāvēja viņam pretim un centās apvaldīt prieku un lepnumu par to, ka arī viņa atradusi citus filozofus un citas mācības.

— Tu lasi Ļeņinu? Malacis! Nu, vai nav daudz interesantāk, nekā visi tie debesu kārtības sludinātāji? Tu redzi, cik neapstrīdami Ļeņins pierāda «tīrās demokrātijās» neiespējamību? Tev ir labi biedri, kas dod tādu literatūru, — Valdis priecājās. — Kā tev šķiet, vai no tevis reiz neiznāks īsts pagrldnieks? — saņēmis Agneses roku, viņš noprasīja.

Agnesei likās, ka tas viņas dzīvē būtu augstākais sasniegums, ja viņa spētu būt tāda pagrīdes cīnītāja kā tie, kas iespiež un izkaisa protesta lapiņas, uzvelk sarkanos karogus, mītiņos un sapulcēs sludina strādniecisko patiesību. Bet pateikt viņa nespēja ne vārda, tikai paspieda cieto roku, no kuras strāvoja draudzīgs maigums. Lēni, kā negribēdamas, viņu rokas izšķīrās. Valdis steidzīgi paziņoja, ka viņam jāiet, atvadījās, koridorā uzvilka mēteli, uzrāva žokejcepuri dziļi uz ausim un pazuda kāpnēs. Agnese vēl brīdi stāvēja pie durvīm un klausījās pazīstamajos soļos, kas attālinoties kļuva arvien klusāki, līdz izgaisa, un to vietā kādi citi kāpa uz augšu.

Atgriezusies savā istabiņā, Agnese atkārtoja lozunga vārdus: «Prasām saimniecisku kopdarbību ar Padomju Krieviju!» Prasām — tā būs rakstīts uz sarkana audekla. — Tātad arī es prasu. — Viņa pašķīra brošūru, lai vēlreiz izlasītu Ļeņina rakstu. Lasīja un apdomāja ik teikumu. Tiešām vienkārši un patiesi izteikts, un katram saprotami.

Gulēt ejot, viņa ieraudzīja spilvenā iespiesto bedrīti un pieglauda tai savu vaigu.

Kas gan tas būtu — ieiet veikalā un nopirkt pusotra metra vienkārša balta audekla? Bet Agnesei likās, ka jau ar šo soli sākas tas svarīgais darbs, kas viņai uzticēts. Viņa būtu varējusi ir audeklu, ir krāsas nopirkt tepat Sarkandaugavā, bet «drošības dēļ» brauca uz centru: šajās sīkajās nomales bodītēs pārdevēji atcerēsies katru metru, ko nopērk kāda slinkāka sarkandaugaviete, kas nevīžo aizbraukt uz lielajiem veikaliem, kur «pavisam cita izvēle». Un, kaut arī nopērk tādu pašu katūnu, kādu būtu nopirkusi tepat, bet tad var lielīties, ka pirkts pie Mušata vai pie Vanaga un samaksāts dažus santīmus metrā dārgāk nekā te, pie piparbodniekiem.

Arī Agnese iegāja lielā veikalā Krišjāņa Barona ielā un apskatījās, kura pārdevēja būtu simpātiskākā. Izvēlējās visjaunāko — gadus sešpadsmit vecu meiteni tumšām, uz ausīm ripuļos saspraustām bizēm. Piegājusi viņa lūdza parādīt baltu audeklu.

— Priekš kā jaunkundze vēlas — palagiem, spilven-drānām, krekliem? — mazā pārdevēja laipni izjautāja.

Agnese apjuka. Tādu nopratināšanu viņa nepavisam nebija gaidījusi. Un muļķīgākais tas, ka viņa pati nezināja, kāda starpība starp palagu, spilvendrānu un kreklu audeklu. Uz laukiem visi nabadzīgie ļaudis visvienkāršāko auda palagu audeklu — linu velkos pakulu audus. Tāpēc viņa palūdza palagu audeklu, un meitene nocēla no plaukta vairākus smagus baķus.

— Jūs vēlaties linu vai kokvilnas? Te mums labākais linu audums no Anglijas. — Viņa nosauca cenu, tādu skaitli, kas Agnesei aizrāva elpu, un viņa tikai nomurmināja «nē, nē».

— Te ir balināta kokvilna. Biezs audums, labi mazgājas. Protams, linam līdzi netiek, toties lētāks. Kā jums vajag — priekš vienguļu un divguļu gultas?

Tas nu Agnesei bija par daudz. — Kā nu tā var bāzt degunu pat otra gultā? Kas viņai par daļu, vai ar palagu segsies viens vai divi! — viņa pukojās un taisījās iet projām.

— Dieva dēļ, nu sakiet taču, ko jūs īsti gribat! — mazā lūdzās, un viņas lielajās, zilajās acīs parādījās pat asaras. Pagriezusi muguru pret blakus nodaļas pārdevēju, viņa čukstēja: — Esmu pieņemta izmēģināšanā. Madāma sēž kasē un novēro. Ja kundes aiziet, neko nenopirkuši, viņa mani lamā, ka es neprotot tirgoties. Mani var padzīt, un ko tad es iesākšu ... Nopērciet kaut metru vislētākā nebalinātā audekla, — viņa parādīja baķīti, kas visu laiku bija atradies uz letes Agneses acu priekšā.

— Tas taču ir tas, kas man tieši vajadzīgs! — Agnese priecīgi iesaucās. — Lūdzu, nogrieziet man pusotra metra!

— Lūdzu, jaunkundzi — meitene priecīgi palocījās, veikli nomērīja prasīto, izrakstīja čeku. Kad Agnese samaksājusi atgriezās pēc pirkuma, viņai to pasniedza glīti ietītu. — Lūdzu! Paldies! Lūdzu citreiz atkal pie mums! — mazā pārdevēja, līdz pašai letei palocīdamās, skaitīja. Agnese paskatījās uz kases stikla būri — no tā blenza balināta galva ar aukstām, vērīgām acīm.

Nopirkusi citā veikalā krāsas, Agnese atgriezās mājā un tūlīt iekurināja plīti, lai pēc visām uz paciņas rakstītajām pamācībām iedzelteno audeklu nokrāsotu sarkanu. Cik labi, ka dzīvoklī neviena nav. Tagad varēja brīvi rīkoties pa virtuvi, skandināt katlus, iekurināt ogļu gludekli (elektrisko bija nozadzis Garais) un izgludināt nokrāsoto drēbi. Izberzusi katlu un novietojusi to, kur tam jāstāv, Agnese izklāja sarkano drānu uz galda, izgludināja, izmērīja un aprēķināja burtu lielumu, lai lozungs būtu viegli salasāms.

Viņa paņēma tūbiņu ar baltu eļļas krāsu, lai sāktu izkrāsot burtus, kad atskanēja skaudrs durvju zvans. Agnesei nebija ne jausmas, kas varētu nākt, bet to, ko viņa dara, neviens nedrīkstēja redzēt. Uztraukumā viņa sarausa drānu čupā, pēc tam izplāja un salocījusi pabāza zem adītās jakas. Krāsas tūbiņu iemeta virtuvē malkas kastē.

Zvans nepacietīgi noblarkšķēja otrreiz. Agnese iesteidzās koridorā un, piespiedusi rokas pie sirds, mēģināja to nomierināt, lai varētu izteikt kaut parasto jautājumu: «Kas tur ir?» Skatiens neapzinīgi pārslīdēja Preisienes veļas kurvim. Neko nedomādama, jo domāt vairs nebija laika, Agnese iegrūda sarkano drānas gabaliņu kurvī zem veļas un gāja atvērt durvis, pat neprasīdama, kas aiz tām stāv. Bet tas, ko Agnese ieraudzīja, lika viņai tā pārbīties, ka žokļi sāka raustīties: tas bija policists ar sētnieku.

— Tātad beigas! — zibens ātrumā izskrēja caur smadzenēm. — Politpārvalde, cietums ...

— Kā viņi varēja uzzināt? — sekoja tikpat ātrs jautājums, bet atbildi izrisināt vairs nebija laika. Vaicājumā ieplestām acīm viņa raudzījās abos vīros un brīnījās, ka policists sveicinādams pielika roku pie cepures, bet sētnieks savu pat norāva no galvas.

— Mēs jau domājām, ka neviena nav mājā, bet tad paskatījāmies, ka atslēga durvis, — večuks izklāstīja.

Izņēmis no planšetes kādu papīriņu, policists, kā pārliecinādamies, to lasīja un tikai tad jautāja:

— Berta Preise — šeit dzīvo?

Agnese juta atveļamies milzīgu smagumu no pieres un krūtīm. Ja nevajadzētu savaldīties, viņa būtu smējusies līdz asarām par savu izbīli, bet tagad vajadzēja izskatīties nopietnai un atbildēt nopietni.

— Jā. Viņa dzīvo, — Agnese apstiprināja un nokrekšķinājās, jo nez kas bija aizspriedies rīklē un balsi pārvērtis nespodru.

— Viņa ir mājā? — policists jautāja.

— Nē, izbraukusi, — jau pavisam droši Agnese paskaidroja.

— Es jau teicu, es jau jums teicu, — sētnieks lielīgi uzsvēra. — Es visu zinu, kas iebrauc, kas izbrauc.

— Uz kurieni aizbrauca Preise? — sekoja jautājums.

Agnese nožēloja, ka nevar uzdot Preisienes atrašanās

vietu, jo viņai nebija ne jausmas, uz kuru pusi tā aizlaidusies. Pret šo sievieti viņai bija tāds riebums, ka labprāt būtu palīdzējusi to nogādāt tādā vietā, kur tā nevar piegānīt godīgiem cilvēkiem gaisu ar savu klātbūtni vien.

Piekodinājis Agnesei par Preises ierašanos ziņot sētniekam. policists atvadījās, un abi vīri aizgāja, pat neienākuši pāri slieksnim.

Agnesei vairs negribējās smieties. Viņa domāja par to, cik nesagatavota vēl ir lielajam darbam, ko sauc par cīņu. Tā apmulst, tā nobīties jau tad. kad vēl nekā nav — jā, kā gan viņa sevi savaldītu, ja tiešām kaut kas būtu? Kā nodrošināties pret nejaušajiem nācējiem turpmākās dienās, kad lozungs būs izkrāsots ar eļļas krāsu un žāvējams? Tad nevarēs to saņurcīt un iesviest veļas kurvī. Pirms kaut ko iesāk, vajag izdomāt, kā rīkoties katrā tādā gadījumā. Var taču iebraukt arī Marta un saost eļļas krāsas smaku. Ko paskaidrot?

Virtuvē ieejot. Agnese ieraudzīja sarkani nokrāsojušos kociņu, ar kuru bija maisījusi krāsas katlu. Tādu neuzmanību! To taču vajadzēja sadedzināt plītī, lai nepaliek «pēdas». — Tas viss no tavas lielās jūsmošanas! «Es arī gribu cīnīties! No manis arī iznāks pagrīdnieks!» — Agnese lamāja sevi un mēdīja, patiešām noskaitusies par to, ka arvien vēl nespēja panākt sevī prāta pārsvaru pār jūtām.

Sētnieka piezīme par atslēgu Agnesei pateica priekšā, ka nav uz katru zvanu jāatver, var izlikties, it kā nebūtu mājā, bet tad atslēga jāizņem laukā no durvīm. Lai radītu izskaidrojumu krāsas smakai, viņa izgrieza no pelēkās vilnas lupatiņas lampas paliekamo un uzkrāsoja uz tā baltas puķes (laukos tādus mēdz taisīt).

Tikai tā nodrošinājusies, viņa uzsāka galveno darbu — burtu izkrāsošanu. Strādāja ar smalku otiņu, lai iznāktu glītāk, un strādādama iztēlojās, kā šis plakāts pacelsies pāri demonstrantu galvām, kā to lasīs tūkstoši cilvēku, un tikai viņa un vēl viens cilvēks zinās, kas to gatavojis. Un tikai Valdim viņa kādreiz pastāstīs par jautrajiem starpgadījumiem šodien veikalā un mājā.

Vēlu pāri pusnaktij ieilga darbs, bet, kad tas bija paveikts, Agnese juta tādu možumu, ka pat nemēģināja aizmigt. Atlaidusies gultā, viņa vēl un vēlreiz atkārtoja, kā jānotiek «javkai» parīt, nē, nu jau var teikt — rītvakar. Sie pirmie patstāvīgie soļi pagrīdē viņu jau tagad ir biedēja, ir aizrāva. Biedēja tāpēc, ka viņa vēl nepaļāvās uz sevi. Aizrāva ar iespēju kļūt īstam cīņas biedram viņiem — tiem cilvēkiem, kas viņai likās labākie, cildenākie, mīļākie, pašaizliedzīgākie, — saviem draugiem.

Tā. Beidzot jādodas ceļā. Lozungs ir satīts un iesaiņots avīzē. Otrā sainītī ievīstīta veļa, dvielis un ziepes. Agnese «iet uz pirti» Krāsotāju ielā pie Grīziņkalna. Viņa jau bija apradusi ar domu par savu uzdevumu un pagaidām tas vairs nebiedēja. Tomēr reizēm viņa apstājās pie kāda skatloga, lai pavērotu, vai kāds neseko. Nē, kas gan varētu viņai sekot, ja tā loģiski padomā. Ja politpārvaldei būtu kādas ziņas par to. ko viņa šajās dienās pagatavoja, tad vienkāršāk būtu bijis atnākt mājā un apcietināt viņu ar visiem lietišķajiem pierādījumiem.

Sasprindzinājuma sajūta tomēr neatstāja Agnesi visu ceļu līdz Marijas ielai, kur 85. nama kāpnēs jāsatiekas ar nepazīstamo sievieti. Jo tuvāk viņa nāca norunātajai vietai, jo nemierīgāka kļuva sirds un vajadzēja atkal un atkal sev iegalvot, ka izdosies, viss izdosies, viss būs labi* ka nedrīkst tikai uztraukties.

Jau septiņdesmit devītais nams! Pa sētas vārtiem iznāca kāds vīrietis melnā mētelī ar bebrādas apkakli, melnu katliņu galvā. Ar riebīgu, divdomīgu skatienu pavēries Agnesē, svešais noklakšķināja mēli un, ak laime, aizgāja pretējā virzienā.

Pie astoņdesmit piektā nama Agnese pēkšņi sakņupa — viņai «bija atraisījusies zeķe». Apskatījusies visapkārt, vai kāds nav šāda sievietei nepatīkama atgadījuma liecinieks (un kā nu ne — pretim nāca māte ar zēnu, no muguras kāds večuks!), Agnese iegāja nama kāpnēs sakārtot zeķturi. Pakāpusies un nolikusi sainīti uz palodzes, viņa darbojās ap zeķi. No augšas kāds nāca lejup. Agnese ātri paskatījās — jā, sieviete baltā adītā lakatā, ar kurvīti uz rokas. Laikam viņa!

Svešā jau nostājusies Agneses priekšā un, nolikdama arī savu groziņu uz palodzes, saka:

— Vai jūs neesat Gailīša kundzes bērnu meita?

— Nē. Jūs laikam esat pārskatījusies, — Agnese atbild.

— Neņemiet ļaunā, man vāja redze, — svešā atvainojās.

— Nekas, nekas, jus jau mani neapvainojat, — Agnese nomurmina, sarausta mēteli, paņem savu sainīti ar veļu un iet ārā. Atsevišķi ietītais lozungs paliek uz palodzes.

Agnesei vajadzēja stipri savaldīties, lai viņas acīs, sejā, gaitā neizlauztos tas prieks un lepnums, kas viņā gavilēja, izejot uz ielas. Liekas, viņa pazaudējusi svaru un viegla kā sniegpārsliņa varētu lidināties, varētu pacelties augšup kā dziesma.

— Tomēr tu esi pārāk vējaina! — iekniebdama sev vaigā, Agnese mēģina atgūt nopietnību.

.30

Sestdienas rītā augstskolu saviļņoja neparasts notikums: pa pirmās lekcijas laiku visos karidoros uz palodzēm bija noliktas proklamācijas. Arī Agnese, iznākdama no vācu valodas lekcijas, ieraudzīja šīs lapiņas un, piegājusi tuvāk, izlasīja virsrakstu «Kur sēž slepkavu līdzzinātāji un uzpircēji?». Viņai gribējās paņemt rokās vienu no tām, piespiest pie sirds, bet viņa neiedrošinājās otrreiz pat uz to pusi paskatīties, jo tās viņu satrauca kā pēkšņi izšāvušās liesmas. Viņai likās, ka nespēs savu seju aizslēpt aiz vienaldzības izteiksmes un visi tūlīt nopratīs viņas līdzdalību šo lapiņu tapšanā. Viņa nostājās kaut kur pie sienas, atšķīra burtnīcu un izlikās lasām piezīmes. Bet dzirde bija sasprindzināta uz palodzes pusi, kur studentu bariņš ziņkārīgi aplūkoja atrastās proklamācijas.

— Vai zini, es nekad nebūtu spējusi iedomāties, ka tik trakas lietas var notikt Latvijā. Gluži kā amerikāņu kriminālromānos, — lasīdama skrejlapu par Nettes nogalināšanu, brīnījās kāda studente.

Svētdien, divdesmit pirmajā februārī, visi uz protesta demonstrāciju! — kāds lasīja otru proklamāciju.

— Pret ko tur protestēs? — cits iejautājās.

Pret dzīves sadārdzināšanu, tā te raksta, — trešais pasteidzās atbildēt.

Latvijā vienā gadā ievedot no ārzemēm piecdesmit tūkstoši tonnu kviešu, un dzirnavnieki pēc muitas paaugstināšanas uz tiem nopelnīšot ap trīs miljoni rubļu, — pirmais, tālāk izlasījis, skaidroja.

— Bet paklau, kas tās lapiņas sarakstījis? — atskanēja jautājums.

Nezin. Te ir teikts: iespiests Spartaka drukātavā.

— Tas taču komunistu roku darbs! — iekliedzās puisis ar korporācijas lentu pār krūtīm. — Vajag steidzīgi izsaukt policiju. Neņemiet tās līdzi, citādi būs slikti!

Pēkšņi visi apklusa, jo nāca dekāns divu nepazīstamu, šajās sienās neredzētu vīru pavadībā. Tā kā abi svešie bija mēteļos, Agnese sprieda, ka tie izsaukti no kādas izmeklēšanas iestādes. — Droši vien špiki, — viņai ienāca prātā, uzskatot melnos katliņus, kas vienam bija atgāzts pakausī, otram savilkts uz acīm.

— Nolieciet tās lapeles atpakaļ uz loga, — dekāns stingri noteica.

Svešie lasīja kopā proklamācijas no palodzēm. Korpo-rēlis iztapīgi steidzās palīdzēt, bet tie viņu atbīdīja nost.

— Es ceru, ka neviens nebūs gribējis paņemt kādu lapeli piemiņai? — ironiski uzsvērdams pēdējo vārdu, noprasīja dekāns.

— Nē.

Nē, dekāna kungs, — bira atbildes, un dekāns ar «špikiem» aizgāja uz dekanātu atpakaļ.

Agnese vēl kādu brīdi pastāvēja uz vietas, tad aizcirta burtnīcu un devās uz garderobi. Tātad Valdis paguvis viņas pārrakstīto tekstu nodot burtlicim. Tātad tas iespiests un tagad jau izplatīts malu malās. Bet kas varēja būt proklamācijas ienesis te, augstskolā? Darba studenti? Grundonis droši vien tad zinātu, bet jautāt taču nedrīkst, to viņa tagad stingri ievēros.

Garderobē šveicars, kā liekas, ne pirmo reizi stāstīja jau mēteļus uzvilkušiem studentiem:

— Viņi man prasa, kāpēc es laižot iekšā visādus klaidoņus. Es viņiem saku, neviens saules brālis te nav bijis. Te ienāca pēc zvana divi tādās melnās cepurītēs ar portfeļiem rokās. Mēteļus nenovilka. Es domāju, tie tādi ont-līgi fukši, vai man jāprasa, uz kurieni viņi iet. Atpakaļ vairs neatnāca. Būs izgājuši uz otru pusi ārā. Šinī semestrī vēl nav rīkojuma prasīt matrikulu uzrādīšanu, vai es varu zināt, kas te nāk, kas iet. Bet man prasa, kāpēc es laižot iekšā ...

Šveicars sāka to pašu stāstu no gala. Agnese ilgāk neklausījās. Piezīme par matrikulu uzrādīšanu atgādināja, ka drīz jo drīz viņas gaitām uz augsto skolu jāizbeidzas. Tēvam kļuva arvien sliktāk, tā ka par mācību naudas sagādāšanu nebija ko domāt.

— Vai būs žēl atstāt augstskolu, kas kādreiz bija skaistākais sapnis, kuram nepiepildoties gribējās mirt? — Agnese sev jautāja un atbildi gaidīja no savas sirds. Bet tā neiesmeldzās, nejuta ne mazākā žēluma.

— Un tomēr labi, ka iestājos universitātē, — Agnese domāja. — Te es atradu īstos draugus, un tagad esmu izārstēta no muļķīgām ilūzijām. Bez šiem draugiem es vēl ilgi kā kliba aita maldītos pa trim priedēm un blētu pēc «viscilvēcības».

Mājās pārejot, Agnese atrada pastkastītē vēstuli no Ernas un, mēteli nenovilkusi, turpat priekšnamā atplēsa un nepacietīgi lasīja:

«Mīļā māšel,» — tā Erna bija iesākusi vēstuli, un Agnesei kļuva silti no šīs uzrunas. Māsa — tik tiešām, no pirmās iepazīšanās viņa bija tiekusies pie Ernas kā pie māsas, dziļi izjutusi līdzdalību viņas nelaimīgajā dzīvē.

« .. .man žēl, ka nevarēšu kopā ar Tevi svētdien pastaigāties pa Rīgas ielām,» Agnese lasīja un apstājās, pirmajā mirklī neaptverdama, par kādu pastaigu Erna runā.

«... Bet, kad Tu kopā ar mūsu draugiem vienotā solī nonāksi Esplanādē, tad atceries, ka savās domās es būšu ar jums. Varbūt jūs dziedāsiet dziesmu, varbūt tā būs tik skaļa, ka atlidos līdz manim, un varbūt es dziedāšu jums līdzi.» Beidzot Agneses saprata: Erna zināja par lielo demonstrāciju svētdien. Var iedomāties, kā viņa, nabadzīte, tiecās pie biedriem. «...Ja Tu būtu rakstniece, es Tev lūgtu uzrakstīt pasaku par meiteni, ko pamāte — dzīve nodevusi ļaunai ārprātīgai raganai par kaķu gani. Kad vakaros visos kaktos gail zaļas un dzeltenas kaķu acis, šai meitenei kļūst baigi, jo kaķi ir salasīti uz ielas, starp tiem var būt traku suņu sakostie, bet meitenei tie visi jāķemmē, kašķainie jāietriepj ar dažādām ziedēm, pārbarotajiem jātaisa klistīri...»

Agnesei vēstule izkrita no rokām, jo tās sāka trīcēt aiz dusmām un riebuma. Viņa ātri to pārvarēja, pacēla lapiņu un lasīja tālāk:

«...un tomēr meitenei jābūt pateicīgai šiem kaķiem, īstenībā ārprātam, ar ko slimo kaķu mānijās apsēstā sieva, jo meitene cer, ka mēneša beigās tā saņems 15 latu un aiznesīs tos savai mātei. Un sapnis par to, kā iemirdzēsies mātes acis — jo nu tā varēs kādas nedēļas nopirkt maizi mazākajiem bērniem — šis sapnis ir tik jauks, ka meitene nepavisam neienīst ne kaķus, ne ārprātīgo sievu. Joprojām tā ienīst tādu pasauli, kurā cilvēkam nav tiesību uz darbu, bet ar to arī beidzas sapnis un sākas īstenība.

Mīļā Agnes, atnāc pie manis pirmdien, ap deviņiem rītā. Tad mana kaķu ķēniņiene iet uz tirgu pēc gaļas, jo pirmdienās tā esot vislētākā — svētdienās visi pirkstspējīgie vai nu pārēdušies, vai arī nodzēruši naudu un iztiekot ar iepriekšējās dienas palieciņiem.

Gaidīšu tevi kā slimnieks ārstu. Tava Erna.»

— Ai Erna, es būšu pie tevis! — Agnese apsolīja. Un tagad būs tik daudz ko stāstīt — par demonstrāciju, par proklamācijām augstskolā, par lozungu ... ak nē, par lozungu būs jāklusē, lai kā gribētos par to pastāstīt Ernai un lai kā tā būtu priecājusies. Bet varbūt, nu droši vien sabārtu par pļāpību. Nē, nē, šis vakars lai paliek noslēpums, ko zinās tikai divi — Valdis un viņa, un tas viņus vienos smalkām, neredzamām saitēm.

Februāra svētdienas rīts sākās ar satraukumu visā pilsētā. Arī Agnesi, uz ielas izejot, tas sagrāba un aiznesa kopīgā straumē, kas no Sarkandaugavas plūda uz pilsētas centra pusi. Šad tad, bruģi drebinādami, garām aizauļoja policisti spīdīgos, labi barotos zirgos. Policistu patruļas dežurēja arī lielāko ielu krustojumos.

— Tātad baidās viņi, nevis mēs! — Agnese iedomājās, un šie «viņi» nozīmēja buržuāziju un tās valdību, bet «mēs» — visus tos drosmīgos ļaudis, kurus viņa bija sākusi pazīt.

Kāds pretimnācējs iespieda Agnesei rokā lapiņu. Neapstādamās Agnese to atlocīja un lasīja:

«Strādnieki, protestējiet pret dzīves sadārdzināšanu!

Lielsaimnieku valdība kopā ar melnajiem un dzeltenajiem sociālfašistiem gatavo uzbrukumu strādnieku dzīves līmenim ar paaugstinātu ievedmuitu palīdzību. Muita ir netiešs nodoklis, ko maksā visi nemantīgie. Divas trešdaļas no visiem valsts izdevumiem jau tagad netiešo nodokļu veidā samaksā strādniecība, bet mantīgie tiešo nodokļu veidā «ziedo» tikai 7 procentus. Pagājušajā gadā «lauksaimniecības zeme» Latvija ieveda labību par 35 miljoniem rubļu, bet vai kaut kur ir manīts pārpalikums, ja tagad ar augstām muitām Ulmanis gribot ierobežot labības ievešanu?

Valsts kasi grib saglabāt ar jauniem miljoniem, ko atraus no tā jau nabadzīgajām strādnieku darba algām. Strādnieki, neticiet dzeltenajiem «vadoņiem», kuri jums žužina ausīs par kapitālisma mierīgu ieaugšanu sociālismā. Viņi sēž daudzos saimnieciskās dzīves vadošos posteņos, viņi paši ir muižu centru un vasarnīcu īpašnieki, banku direktori, augsti ierēdņi valsts iestādēs un slimo kasēs, un tāpēc viņi gan pļāpā par «kapitālisma rijīgo varu», bet īstenībā par savu galveno uzdevumu uzskata strādniecības atturēšanu no revolucionāras cīņas pret šo «rijīgo kapitālismu».

Baidīdamies no modernā rūpniecības proletariāta, Latvijas valdnieki izvairās no lielo rūpnīcu atjaunošanas, mēģina izlāpīties ar sīkrūpniecību un lauksaimniecību un tā neizbēgami nonākuši pie bankrota.

Strādnieki, darba inteliģence! Necietīsim, ka buržuāzija ar netīriem pirkstiem lien mūsu kabatās! Protestēsim!»

Lasot šos protesta vārdus, Agnesei aizrāvās elpa kā bērnībā, laižoties ar ragutiņām no stāva kalna. I tīksmi, i baigi. Tīksmi par drosmi, ko juta aicinājumā un cilvēkos, kas plūda uz centra pusi ar tādām pašām lapiņām rokās. Baigi no policistu nežēlīgajām sejām, no viņu zirgu pakavu dipoņas.

Valdemāra ielā Agnese ieraudzīja Astrīdu Biti un pasauca viņu.

— Ak tu tā esi, Agnes! Tu nāc man līdzi, man vajadzīgs pārinieks, — bezierunu tonī viņa norīkoja Agnesi. — Nē, nē, nemaz nerunā pretim! — viņa vēl pastiprināja, kaut gan Agnese pat nedomāja pretoties. Tieši otrādi, ar Astrīdu, šo allaž dzīvespriecīgo, sprēgājošo meiču, viņa uzreiz jutās vieglāk un drošāk.

— Man uzdeva saskaitīt demonstrantus, — Astrīda steidzās paskaidrot. — Vienam tā pagrūti, bet otru nedeva. Teica, es varot mobilizēt katru mūsējo, kam nav cita uzdevuma. Nu, un tā es mobilizēju tevi.

Kaut ari Astrīda runāja ātri un varbūt ne katru vārdu apdomāja, Agnesi sasildīja apzīmējums «mūsējais», kādu Astrīda viņai piešķīra bez kādas šaubu piegaršas. Sasildīja arī tas, ka viņai šodien būs kāds uzdevums, tātad viņa nebūs likai vērotāja.

— Gājiens sāksies no Krišjāņa Barona ielas, bet mēs ieņemsim vietas kaul kur Esplanādes tuvumā. Tā mēs vislabāk redzēsim demonstrantu kolonas, — Astrīda izklāstīja Agnesei savu plānu.

Viņām izdevās «nostiprināties» uz pareizticīgo katedrāles kāpnēm. Trotuāri bija pilni cilvēku, bet gar malām stāvēja policisti baltos cimdos, ar gumijas rundziņām rokās.

— Nāk! Nāk! — Astrīda skaļi iesaucās, ieraudzījusi demonstrantu kolonas galvu. — Sociķi nāk pa priekšu, skaties, ar baltiem plakātiem! — viņa sašutusi piebilda.

Kad gājiens bija pietuvojies, Agnese visu uzmanību pievērsa lozungiem. «Nost ar spekulāciju!», «Ierobežot privāto ieraušami!» — tādi un tiem līdzīgi izsaucieni ar melniem burtiem uz balta pamata bija saskatāmi jau pa lielu gabalu.

— Tu paskaties — pa priekšu nāk paši līderi «siseņu» apsardzībā, — Astrīda piegrūda Agnesei. — Un tagad sāc skaitīt, cik rindu mums noies garām. Es vispirms saskaitīšu, cik katra rindā cilvēku.

Orķestris uzsāka maršu. Kā parasti arī gājēju kājas tūlīt cilājās rakstā, un tas izskatījās un izklausījās tik jautri, it kā šie ļaudis būtu iznākuši pastaigāties. Agnese pamanīja kaut kur Emīlu Auziņu, kas gāja, resnu spieķi pret asfaltu dauzīdams. Viņa ievēroja, ka tādi spieķi greznoja daudzus jaunekļus, bet viņai nebija laika pajautāt Astrīdai, ko tas nozīmē. Aiz «galvas gala» sāka nākt citādi ļaudis — vienkārši strādnieki un strādnieces, un viņu nopietnās, norūpējušās sejas ļoti atšķīrās no līderu un ierēdņu pašapmierinātajiem smaidiņiem. Daudz bija viņu, kas soļoja aiz sociāldemokrātu baltajiem plakātiem un orķestriem, Agnese saskaitīja pāri par tūkstoti rindu, bet katrā rindā gāja pa deviņi, pa desmit cilvēku.

Un tad pēkšņi pie Elizabetes ielas kā sarkani magoņu ziedi uzdzirkstīja karogi. Agnese juta visu ķermeni pie-strāvojam ar spēcīgu kaismi, it kā saspringstot cīņai: tur nāca viņi — mūsējie, Valdis ... Orķestra attālināšanās skaņas pārmāca dziesma. To dziedāja viņi — mūsējie! Dziedāja vienbalsīgi, bez diriģenta, bet — tūkstošu balsu celta un balstīta — dziesma cēlās pāri namiem, tā pieplūdināja ielas un ziemas sniegā dusošos apstādījumus.

Pirmie karognesēji jau pagāja garām katedrālei. Tie bija tie paši arodbiedrību karogi, kas nesen noliecās pār Leona Paegles kapu. Tagad tie atkal bija iznesti pilsētas ielās, lai vienotu strādniekus cīņā, kuru turpināt tie bija apsolījuši savam Leonam.

Agnese lasīja pirmo lozungu: «Nost pilsonisko muitas politiku!» Tas bija baltiem burtiem rakstīts uz sarkana kartona. Cita arodbiedrība nesa lozungu «Prasām rūpniecības atjaunošanu!». Agnese nepacietīgi gaidīja parādāmies «savu» lozungu, bet ļaudis plūda un plūda, karogi žilbināja ar košo sarkanumu, plakāti pieteica dažādas prasības, bet tas, ko viņa gaidīja, nebija redzams.

Tad Agnese ieraudzīja Valdi. Viņš gāja aiz kokstrād-nieku karoga starp tādiem pašiem jauniem puišiem, un viņi visi uzsāka jaunu dziesmu — «Kas paši staigā driskās». Agnese neatraudamās lūkojās pazīstamajā sejā, un viņai likās, ka nekad Valdis nav bijis viņai tik mīļš kā tagad, kad viņš tā soļo, enerģiski iecirtis zodu, un spītīgi dzied: «Tie mēs, mēs darba rūķi.» Viņai gribējās, kaut Valdis pamestu skatienu uz to pusi, kur viņas ar Astrīdu stāv kopā ar daudziem uz kāpņu akmeņiem, gribējās, lai tas viņu ieraudzītu un ar acīm pamātu sveicienu. Valdis nepaskatījās, viņš aizgāja tālāk un nozuda Agneses skatienam, un pēkšņi viņai diena likās aukstāka kļuvusi, vējš skarbāks.

«Savu» lozungu Agnese nesagaidīja, un viņu pārņēma bažas, ka tas nebūs nokļuvis īstajās rokās, ka sieviete, kas to saņēma, vai nu nav nodevusi tālāk, vai iekritusi ar visu lozungu.

— Astoņi tūkstoši! — Astrīda priecīgi iesaucās un parāva Agnesi aiz rokas.

Kas astoņi tūkstoši? — Agnese, domās vēl būdama citur, jautāja.

Mūsējo! — Astrīda papildināja, un tikai tagad Agnese attapās, ka, ieraudzīdama Valdi, bija aizmirsusi savus skaitītāja uzdevumus.

Izlauzušās cauri ļaužu mūrim, kas bija sastājies uz trotuāra, viņas pievienojās gājiena pēdējai rindai un nokļuva uz Esplanādes! Nostājās vidū, jo redzēja, ka laukuma abās malās sagrupējušies sociāldemokrāti ar saviem baltajiem plakātiem. Arodnieku sarkanie karogi plīvoja centrā, un tagad arī strādnieku vairums pulcējās laukuma vidū. Sociāldemokrātu līderi abos stūros bija pakāpušies uz tribīnēm un skaļās balsīs izkliedza savas runas.

— Mūsējiem prefekts nav ļāvis runāt, — Astrīda jau bija saklausījusi no kāda strādnieka un pastāstīja to Agnesei. Bet, tikko viņa to bija pateikusi, kad pāri citu galvām paslējās kāds strādnieks, acīm redzot, biedri viņu pacēla uz rokām. «Tas taču «Tēvocis»!» — Agnese atcerējās viņu no sarīkojuma Uļejā, kad viņš sēdēja blakus Valdim un nosauca Emīlu Auziņu par ļurkabiksi.

— Biedri! Strādnieki un strādnieces! — «Tēvocis» uzrunāja demonstrantus. — Mums nav ...

Tālāko vairs neviens nedzirdēja. Policisti kliegdami lauzās cauri ļaužu pulkam, grūstīdami cilvēkus uz visām pusēm, jo neviens viņiem negribēja dot ceļu.

— Apcietināja ...

— Aizveda . . .

— Par ko īsti?

— Ir gan demokrātijā — sociķu baņķieri gāž vaļā no divām tribīnēm, strādniekiem nav brīv pat muti atplest...

Agnese dzirdēja šādas sarunas, un viņas pacilātais garastāvoklis izgaisa. Dusmas, niknas dusmas viņu sagrāba tā, ka rokas savilkās dūrēs un viņa būtu spējīga ar tām uzbrukt policistiem, kas aizveda «Tēvoci».

It kā norunājuši, cilvēku tūkstoši sāka kliegt:

— Atbrīvot! Atbrīvot!

Arī Agnese izlādēja niknumu šajā saucienā.

Pēkšņi pie katedrāles ieskanējās dziesma. Pirmajā mirkli Agnese nespēja aptvert, kas tā par dziesmu, viņa tikai juta griezīgu nesaskaņu starp to, kas notiek te. laukumā, un melodiju, kas plūda no katedrāles puses.

— ... ei, melnu kuili ... kā izbļāviens iedārdējās piedziedājums, un Agnese aptvēra, ka tā ir korporeļu otrā himna «Apsegloju melnu kuili». Gluži instinktīvi viņa, tāpa kā citi, kas dzirdēja šo nepiemēroto dziesmu, pagriezās uz katedrāles pusi.

— Nu ir riktīgi! — melnie kuiļi sajājuši Esplanādē! kāds iesaucās.

— Biedri, trieksim tos kuiļus mežā, lai nepiegāna laukumu! — iesaucās milzīga auguma jauneklis un metās uz priekšu.

Agnese redzēja gaisā paslienamies spīdīgu spieķu mežu. Jā, tādus spieķus nēsāja ir Verners Lauberts, ir Oļģerts Pūris, ir citi tā sauktie krāsneši. Tagad viņi ar tiem it kā draudēja strādniekiem, kas bija sanākuši protestēt pret dienišķās maizes sadārdzināšanu.

Viņa redzēja arī, ka spieķi drīz vien nolaidās, bet no tā, ka daži gaisā palikušie ātri kustējās izejas virzienā, varēja saprast, ka korporēļu bars skriešus bēg no strādniekiem, kurus bija saniknojusi bezkaunīgā ņirgāšanās.

— Paskat, paskat, policisti atņem mūsu karogus! -Astrīda iesaucās un, Agnesi aiz rokas satvērusi, traucās uz priekšu. Nekur viņas netika un tāpat no tālienes noskatījās, kā viens pēc otra karogi noliecās, bet pēc tam paslējās kailie kāti. Karogu vietā strādnieki pacēla augstāk plakātus. Kāda grupa uzsāka dziesmu «Ienaida negaisi pāri mums krājas», un dziesma kā vilnis auga un izplētās uz visām pusēm, jo to uztvēra un dziedāja tālāk arvien vairāki tūkstoši cilvēku. Noliegt dziedāt vairs nebūtu pa spēkam visai Rīgas policijai, tāpēc tikai daži no viņiem, niknumā izrēkušies, ka vajag «turēt mutes», paši apklusa un nozuda no tām vietām, kurās bija parādījuši savu nespēku.

Pēkšņi ļaužu masa no jauna saviļņojās. Noskanēja dārdošs «urā-ā-ā-ā!».

— Skaties! Skaties! — straujā un acīgā Astrīda atkal pirmā bi ja pamanījusi satraukuma cēloni.

Agnese pavērās uz to pusi, kur, līdzi uravas saukdama, skatījās Astrīda. Ak, tas taču nevarēja būt... nē, — tas tomēr bija tas pats — viņas lozungs! Piestiprināts pie diviem karogkātiem, tas tagad pacēlās augstāk par visiem citiem plakātiem, un jau no tālienes katrs varēja lasīt: Prasām saimniecisku kopdarbību ar Padomju Krieviju!

Šinī mirklī Agnese izjuta, ko nozīmē būt laimīgam. Lūk, lozungam uzgavilē tūkstoši cilvēku, tātad tie atbalsta šo prasību, lozungs viņus vieno un uzmundrina. Un laime ir apziņā, ka viņas rokas gatavojušas šo Vienotāju, tātad viņa bijusi noderīga saviem biedriem.

Ap lozungu laikam notika tracis, laikam policisti to gribēja konfiscēt un laikam tas viņiem izdevās, jo tas atkal nozuda skatītāju acīm, bet tā vietā tāpat augstu paslējās cits plakāts:

— Lai dzīvo strādnieku vienība!

— Urā-ā-ā-ā! — jauns sajūsmas vilnis aizvēlās uz visām laukuma malām. Kā atbalss no viena stūra atplūda dziesma. Kad tā nonāca līdz Agnesei, Astrīda strauji uztvēra turpinājumu: «Pasaulē tomēr visvarenāka strādnieku armija sarkanā.» Agnese jutās neērti, ka nevarēja pievie-

* nolies dziesmai, jo nezināja ne vārdus, ne melod4 ju, bet viņai tā gribējās sakust ar šo masu, lai. tāpat kā Astrīda, acumirklī uztvertu katru tās saviļņojumu un elpotu vienā ritmā.

Sociāldemokrātu rindas sāka kustēties uz izejas pusi. Viņi atkal izgāja pirmie un pa Elizabetes ielu virzījās uz Tērbatas ielas pusi, kur iegriezās, lai dotos uz savu mītni Akas ielā.

Agnese ar Astrīdu pagaidīja, kamēr sakustējās sarkanie plakāti. Tas notika ļoti drīz, jo lielais vairums cilvēku, kas pirmīt bija atnākuši aiz sociāldemokrātu līderiem, tagad palika aiz arodniekiem un sekoja sarkanajiem lozungiem pa Brīvības ielu Abi trotuāri un iela bija tik pilni ļaužu, ka tramvajiem, automašīnām un ormaņiem vajadzēja apstāties, bet gājējiem vai nu stāvēt pie sienām, vai iet līdzi varenajai straumei — pretkustība te nebija iespējama. Agnesei šis gājiens atgādināja pavasara palos pārplūdušu upi, ko nekādi šķēršļi nevar savaldīt, tā iziet no krastiem un, arvien jaunu ūdeņu papildināta, milzīgā steigā brāžas uz jūru. Katrs cilvēks te ir kā atsevišķs piliens, bet visi kopā — tas nesalaužamais spēks, kas iedveš šausmas tādiem kā tie, kas pirmīt bēga, nolaiduši spieķus.

Sava spēka un vienotības apziņā ļaudis dziedāja «Internacionāli», dziedāja citas revolucionāras dziesmas, un likās, ka tagad tikai sākas īstā demonstrācija.

Pie Rīgas arodbiedrību Centrālbiroja mītnes Karlīnes un Brīvības ielas stūrī plakātu nesēji apstājās. Varbūt viņi ko teica tuvākajiem, bet Agnese to nedzirdēja. Laikam viņi bija devuši mājienu izklīst, jo no mutes mutē kā pa telefona skanēja: «Ejam mājās!» Paziņas atvadījās, bet ne tik viegli bija aiziet mājā tiem, kas atradās kaut kur pūļa vidū. Arī Agnese ar Astrīdu bija «ielenktas», kā pašas smējās, un gaidīja savu kārtu, kamēr ap-kārtstāvošie būs izklīduši.

Pēkšņi no Matīsa ielas puses cilvēku barā iedrāzās policijas jātnieku bars. Zirgi vairījās uzmīt cilvēkiem, bet jātnieki dūra zirgiem sānos piešus un trieca virsū cilvēkiem, kas nekur nevarēja aizbēgt, jo aiz viņiem stāvošie, laikam gribēdami aizstāvēt cietušos, sablīvējās ap notikuma vietu vēl ciešāk.

Policisti nepārtraukti kliedza:

— Izklīst! Izklīst!

Ļaužu pulks atbildēja ar vēl skaļākiem kliedzieniem:

— Lasieties prom, jūs slepkavas!

Policisti arvien vairāk saniknojās, kaul gan paši bija radījuši tādus apstākļus, ka ļaudis nekur nevarēja izklīst. No tuvējā policijas iecirkņa ieradās papildspēki un sāka ārestēt cilvēkus, kas tiem pagadījās priekšā.

Agnese kaut kur pavisam tuvu pamanīja Bērziņu, Ernas tēvu. Viņa gribēja to pasveicināt, bet šajā brīdī starp viņiem iegrūdās balts zirgs ar bruņotu jātnieku seglos. Agnese vēl dzirdēja Bērziņa balsi, kad tas kliedza:

— Vai jūs beigsiet reiz ņirgāties par cilvēkiem!

Bērziņu ielenca trīs spēcīgi policisti un vilka sev līdzi.

— Apcietināja! — Agnese uztraucās, jo vienā mirklī caur viņas atmiņu prizmu pazibēja aukstā, nabadzīgā istabiņa Nordeķos, bada nomāktā, visas cerības zaudējusī Ernas māte, vecmāmuļa, kas grib un nevar nomirt. Viņu pārņēma tādas dusmas uz šiem stulbajiem, nežēlīgajiem policistiem, ka arī viņa pievienojās vispārīgam saucienam:

— Atbrīvot! Atbrīvot!

Viņa būtu ieķērusies baltā zirga apaušos, bet tas jau bija iespiedies tālāk pūlī.

Pēdīgi policijai izdevās ļaudis sadalīt vairākās grupās. Vienu daļu — starp tiem arī Agnesi un Astrīdu, novirzīja pa Šarlotes ielu. No Brīvības ielas puses līdz viņām atšalca «Internacionāles» melodija, tātad ļaudis atkal dziedāja. par spīti zirgu pakaviem, par spīti arestiem un gaidāmajiem cietumsodiem.

31

Pirmo reizi mūžā Agnese no paša rīta aizskrēja uz kiosku un nopirka avīzi. Jau kāpnēs iemeta skatienu «Latvī». Lieliem burtiem pa visām piecām slejām tas vēstīja par «organizētu komunistu uzbrukumu policijai». Bija ievietota intervija ar Rīgas prefektu. Prefekts paziņoja, ka par nemieru organizēšanu demonstrācijas laikā apcietinātas piecdesmit personas. Divdesmit pieci nodoti politpārvaldei. Drebošu sirdi Agnese lasīja šo divdesmit piecu vārdus. Vai tikai nebūs... vai tikai nebūs... Nē, Valda Cīruļa vārdu viņas acis neatrada, un tūlīt kļuva kaut kā viegli un līksmi. Bet kas tas par Bērziņu? — ak. tas taču Ernas tēvs, kuru vakar aizrāva policija. Tātad Bērziņš nodots politpārvaldei! Kāda briesmīga bezcerība tagad mocīs Ernas ģimeni. «Man ir baigi par māti,» — Erna bija bažījusies pirms darbā stāšanās, bet tagad, kad tēvu tiesās un ieslodzīs cietumā, kad drēgnajā istabelē pietrūks viņa siltā smaida un mierinošās balss, māte var neizturēt ilgstošo divkauju ar drausmīgo rēgu — badu.

Agnese atrāvās no drūmajām pārdomām un paņēma «Sociāldemokrātu». Kā tie būs pasnieguši saviem lasītājiem vakardienas notikumus? Aha, te jau bija: «Komunisti provocē sadursmes ar policiju». Drusku mazāks virsraksts nekā «Latvi», toties raksts tāds pats žultains: «...nedrīkst ļaut sevi maldināt ar tiem blakus nolūkiem, kādos svētdienas grandiozo demonstrāciju centās izmantot komunistiski noskaņotie kreisie arodnieki...» Tātad sociāldemokrāti tāpat kā latvisti uzrīdīja kreisajiem strādniekiem politpārvaldi, jo nosauca tos par komunistiem, bet komunistus Latvijas valdība taču vajāja. Ja avīze kādu tā nosauc, tad tikpat kā ar pirkstu parāda: «Lūk, to vajag apcietināt!» «Sociāldemokrāts» bija ievietojis arī kādu Iksa feļetonu. Ikss, kas laikam kaut kāda iemesla dēļ kautrējās īsto vārdu parakstīt, visā savā rakstā lamāja kreisos arodniekus par «mēslotājiem» un apgalvoja, ka piecās minūtēs viņam paslīdējuši garām tie, kas sekojuši aiz sarkanajiem, par Maskavas naudu taisītajiem plakātiem.

— Ak debess! — Agnese skaļi iesmējās, atcerēdamās, kā bija staigājusi, meklēdama lētu drānu, kā pirkusi krāsas, bez apdoma un nožēlas izdodama pusi no sava atlikušā «kapitāla». Jau vairākas dienas viņa iztika ar rupju maizi un tēju un nezināja, kā dzīvos tālāk. Bet viņi raksta: «Maskavas nauda!»

Agnese atšķīra vēl trešo avīzi, tā sauktā «nacionālā kluba» lapu, un gluži apmulsa no lamu vārdiem, kādi te bija savirknēti ap kreisajiem arodniekiem. Rakstītājs apgalvoja, ka kreiso arodnieku rindas sastāvējušas no piedzērušiem zeņķiem, pusaudzēm sarkanās cepurēs un galvenām musinātājām vecenēm, kas kliegušas: «Sitiet policiju!» Policisti tika iztēloti par mocekļiem, ko satrakojies pūlis gandrīz saraustījis gabalos.

— Cik dīvaini, galvenās musinātājas bijušas vecenes, bet neviena nav apcietināta? Vairums arodnieku bijuši zeņķi un skuķes, bet apcietināti tikai pieauguši un padzīvojuši vīri. Rakstītāj, rakstītāj, tu laikam savus lasītājus uzskati par muļķiem! Ceri, ka viņi nepamanīs robu tavā domāšanā? — Agnese strīdējās ar neredzamo avīžnieku.

Viņai ļoti gribējās sastapt kādu «gudrāku» cilvēku, ar kuru pārrunāt par vakardienu. Demonstrācija viņai likās drosmīga, žēl bija apcietināto cilvēku, un viņa viena vēl neprata izlobīt vakar notikušā jēgu un nozīmību. Valdi satikt šodien nebija nekādu cerību, bet viņai taču jāiet pie Ernas. Jāpastāsta arī nepatīkamā ziņa par tēva apcietināšanu, jo diez vai viņa avīzes būs lasījusi.

Sameklējusi namu, kurā kalpoja Erna, Agnese pārgāja otrā pusē ielai un nostājās uz trotuāra. Ja Erna būs mājā viena, tā viņu ielaidīs. Ja saimniece nebūs kā parasti aizgājusi uz tirgu, Erna pie loga pavicinās putekļu lupatu un pakratīs galvu par zīmi, ka nedrīkst nākt.

Ernas parādīšanās pie loga un galvas pamājiens Agnesi ta iepriecināja, it kā viņa pēc ilgiem gadiem būtu ieraudzījusi māsu, ar kuru kopā uzaugusi un dalījusies priekos un bēdās. Viņa pārgāja pār ielu un nonāca pie nama durvīm tieši tajā brīdī, kad durvīs noskrapstēja atslēga. Erna ierāva Agnesi priekšnamā un, durvis aizslēgusi, apskāva tik cieši, ka abām aizrāvās elpa.

— Agnes, tu pirmais dzīvais cilvēks pēc veselas mūžības kaķu valstī! — Erna priecājās, nelaizdama Agnesi vaļā. — Zinu, jau zinu — tev tās bija tikai divas nedēļas, bet man.. Ak, nerunāsim par šo kaķu māju, stāsti tu, stāsti.

Agnese samulsa, kā vienmēr, kad ir tik daudz ko stāstīt. ka nezini, kas svarīgākais.

— Par vakardienas demonstrāciju pastāsti! Tu taču tajā biji? — Erna pateica priekšā, un Agnese aizgūtnēm stāstīja visu, ko bija savām acīm redzējusi. Stāsts plūda priecīgs, bieži Ernas smieklu un jautājumu pārtraukts, līdz Agnese pieminēja apcietināšanas, un viņai bija jāstāsta par Ernas tēvu. Viņa tūlīt redzēja, ka draudzeni šī ziņa ļoti satrauca, lai gan tā savaldījās un ne raudāja, ne arī parādīja sevišķu izbrīnu. Pieri savilkusi, Erna kaut ko cieši domāja.

— Es tomēr neko tādu neatstāju mājā. kas varētu tēvu iegāzt, — viņa atviegloti noteica. — Kā man vajadzētu aizbraukt pie mātes, viņu sadūšināt, bet šī nolādētā kaķu vecene pirms svētdienas mani nekur nelaidīs.

Agnese juta vēlēšanos kaut kā palīdzēt draudzenei, varbūt aiziet uz Nordeķiem pie Bērziņu mātes, bet viņa neapzinājās sevī tik daudz spēka un prasmes runāt tādā brīdī ar nelaimes nomāktu cilvēku, atrast mierinājuma vārdus, vispār pateikt kaut ko prātīgu.

— Bet gan es kaut ko izdomāšu! — Erna pēc brītiņa enerģiski saknieba lūpas. — Tā, tagad pastāsti vēl, ko raksta avīzes.

Agnese atdeva Ernai šīrīta avīzes. Viņa ievēroja, ka tālāk par priekšnamiņu Erna viņu nebija vedusi — laikam nedrīkstēja. Bet Erna bija pamanījusi Agneses skatienu, ko tā aplaida tukšajām sienām, un paskaidroja:

— Runāsimies tepat. Mani līgstot, Zēligheit madama piekodināja, ka neviens rads, ne draugs nedrīkst iekļūt tālāk par šo priekšiņu. Viņai bail, ka nenozog kādu kaķi.

Agnese juta izgaistam priecīgo sajūsmu par draudzenes sastapšanu. Uzmācās skumjas, ka Ernai kā nopirktai verdzenei nedrīkst būt ne tik daudz tiesību, kā godīgi parunāt dažus vārdus ar tuviniekiem. Noplukušās sienas izgaroja kaķu smaku, ko viņa pirmajos mirkļos nebija ievērojusi.

«Vai tā ir dzīve? Vai tiešām tāda ir dzīve?» — Agnesei uzmācās baigs jautājums, un Bērziņu ģimenes drausmais posts ieguva vispārēju nozīmi. Kā matā pakārts zobens tas likās karājamies pār visu to strādnieku galvām, kuri vakar bija izgājuši ielās demonstrēt pret dienišķās maizes sadārdzināšanu.

— Vai varēs kaut ko grozīt tādas demonstrācijas? — neviļus viņa savas šaubas bija izteikusi skaļi.

— Kā tu to domā? — Erna izbrīnījusies jautāja.

— Nu tā — vai strādnieku prasības valdība ievēros? — Agnese paskaidroja

— Iespējams, ka ne, — Erna atbildēja.

— Bet kāda tad nozīme upuriem? Es domāju par tik daudziem apcietinātiem cilvēkiem.

— Kāda nozīme? — Erna domīgi atkārtoja. — Nozīme ir strādnieku vienotībai un spēka apziņai. Tu pati taču redzēji un manīji, ka demonstranti jutās kā vienota saime. Tam ir milzīga nozīme — izjust kolektīva spēku. Strādniekiem jāiegūst ticība saviem spēkiem, tikai tad viņos dzīvos revolucionārais gars. Bet buržujus tas visvairāk nervozē. To pierāda apcietināšanas.

Agnese skatījās Ernas vājajā sejiņā un apbrīnoja acis, kas, viņai runājot, iespulgojās tīrā, spēkpilnā mirdzumā. Ne pašas nožēlojamā pelnrušķītes dzīve, ne tēva apcietināšana, ne mātes un mazāko brāļu posts nebija nomācis viņā lieluma izjūtu, nākotnes ilgas un ticību uzvarai.

Kaut kur aiz sienas sāka sist pulkstenis. Erna sarāvās. Mirdzums viņas acis nodzisa, toties vaigos iekvēlojās sarkani plankumi.

— Agnes, tev jāiet, — viņa noteikti paziņoja. — Es tev iedošu dažas vēstules, tās tu aiznes un nodod tieši rokā. Un atnes man atbildes nākamajā pirmdienā. Bet tagad ej, lai tevi nenotur par kaķu zagli. — Erna stūma Agnesi uz durvīm, noskūpstīja un izlaida uz ielas.

Agnese gāja. Viņa nevarēja atbrīvoties no kāda nenoteikta smaguma, kas pārgāja nepatikā pret sevi.

— Jā, ilgāk tā vairs nedrīkst turpināties, — no nepatikas jūkļa izrāvās skaidra doma. — Sīciņā, slimā Erna smagā, riebīgā darbā pelna maizi sev un ģimenei, bet veselā, spēcīgā Agnese dzīvo uz sava mirstošā tēva pēdējo grašu rēķina. Ja vēl viņa būtu augstskolā atradusi savas nākamās dzīves uzdevuma ievadu, tikai tad būtu bijušas tiesības pieņemt upuri no vecākiem. Bet tagad — ko viņa dara Rīgā? Aizstaigā uz augstskolu, pie draugiem, un tas arī ir viss. Jā, arī lasa, arī izpilda mazus pagrīdes uzdevumus, bet citi to pašu un daudz vairāk veic, strādādami maizes darbu.

Bet, kad Agnese iedomājās Torņa ielas darba biržu, kur bija redzējusi kvernam garas bezdarbnieku rindas, vai arī ļaužu barus Kalēju ielā, kas gaidīja «Jaunāko Ziņu» svaigo numuru, lai skrietu uz retajiem darba piedāvājumiem, viņas apņemšanās sameklēt darbu likās ziepju burbulis, kas saplīsīs pie pirmās saskaršanās ar īstenību.

Nopirkusi mājas tuvumā kukulīti rupjas maizes un iespiedusi to padusē, Agnese kāpa augšup. Pie dzīvokļa durvīm, domās iegrimis, stāvēja kāds vīrietis. Izdzirdis soļus, tas satrūkās un paskatījās uz Agnesi. Agnese sastinga un maizes kukulītis nokrita zemē. Tas bija Eikens, dakteris Eikens, kas stāvēja pie viņas durvīm. Neveikli uzcēlusi papīrā ietīto maizi, Agnese attapās un atņēma Eikena sveicienu.

— Es jūs jau ilgi gaidu, — saņēmis viņas roku, tas teica.

— Ak tā? — Agnese samulsusi brīnījās.

Varbūt jūs atļautu man ieiet? — Eikens pieklājīgi jautāja.

— Jā. Ienāciet vien, — Agnese atļāva un tad tikai attapās, ka jāslēdz durvis vaļā. Sameklēja atslēgu un ielika to durvīs, bet roka drusku trīcēja.

— Jūs esat uztraukusies? — pētoši uzlūkodams Agnesi, teica Eikens. — varbūt mans apciemojums pārāk nepatīkams? Tad sakiet tūlīt.

— Nē, nē, ne tā, — Agnese nevarīgi taisnojās. — Bet es esmu pārsteigta. Negaidīju.

Tad atļaujiet man atslēgt, — Eikens izņēma atslēgu Agnesei no rokas un ar enerģisku kustību atslēdza durvis.

Pirmā doma Agnesei bija nevest Eikenu savā nabadzīgajā kalpones istabiņā aiz virtuves. Varbūt izmantot krustmātes vai bijušo Preises istabu, kas tomēr izskatījās pieklājīgākas? — Eh, nē, — viņa pēkšņi izlēma, — lai redz. kā dzīvo ...

Agnese tūlīt sajuta, ka mazajā istabiņā Eikens apmulst, it kā būtu nokļuvis tādā telpā, kur viesus parasti nemēdz vest. Jā, tā taču bija guļamistaba, jo gulta te bija galvenā mēbele — tā aizņēma divas trešdaļas no visas istabas.

— Sēdieties, tur ir arī krēsls, — Agnese aicināja. Ei-kena samulsums viņai atdeva spītu, pat drusku uzjautrināja. — Citādāk ir nekā doktorātā, kur tev vienam pašam piederēja piecas istabas! — viņa iekšķīgi smējās.

Eikens apsēdās uz krēsla, bet pēkšņi uztrūkās, redzēdams, ka Agnesei jāstāv kājās, jo gultā apsēsties viņa negribēja. Viņa aizsteidzās uz virtuvi un atnesa ķeblīti.

Labi, es sākšu bez ievada un parastajām pieklājības frāzēm, — atmetis galvu, Eikens sāka runāt.

Agnese sagatavojās viņu uzklausīt.

— Man jāatzīstas, ka uz Rīgu es atbraucu pilns ilūziju. Domāju, ka esmu diezgan labs speciālists, ārsts ar krietnu praksi. Izrādās, arī te tam nav nozīmes. Izšķirošais ir tas pats, kas bija tur, laukos. Uzsākt privātpraksi — tas prasa naudu, kuras man pašlaik nav. Bet iestāties darbā kādā slimo kasē — he, — viņš nicīgi iesmējās, — tas prasa pakļaušanos darba devējiem. Centrālajā kasē ir vakance, bet valdes locekļi liek saprast, ka jāiestājas sociāldemokrātu partijā. Dzelzceļa aizsargiem vajadzīgs ārsts — tie prasa, lai zem baltā ķiteļa uzģērbju aizsarga formu.

Agnese uzmanīgi klausījās, domadama, kapec viņš visu to stāsta.

Pie velna! — Eikens pēkšņi uzsita dūri uz galda.

Manu zināšanu viņiem nepietiek, viņiem vajadzīga mana dvēsele. Ko viņi iedomājas cilvēku nopirkt kā zirgu ar visu pasi!

Bet jūs taču citus ceļus noraidāt, — Agnese viņu pārtrauca.

Kādus citus? — Eikens nesaprata.

Atceraties sarunu Grundoņa istabā? Par kopīgo cīņu pret tādu iekārtu, kur cilvēkam jāpārdodas? — Agnese atgādināja.

Eikens atmeta ar roku.

Nederu. Tādai cīņai es nederu. Ari tur man sava griba, savs es būtu jāpakļau j citu gribai...

Kopīgai gribai, — Agnese pārlaboja.

Sauciet kā vēlaties, bet es neticu, ka mana griba vienmēr saplūdīs ar šo kopīgo gribu, — Eikens papurināja galvu.

— Bet kur tad izeja? — skatīdamās Eikenam garām, Agnese jautāja.

Es atnācu to prasīt jums, — cieši raudzīdamies viņas sejā, Eikens uzsvēra, bet Agnese izlikās to nesaprotam.

Jā, jums. Un neskatieties sienā. Es arī esmu dzīvs cilvēks un varbūt šinī mirklī izšķiras mans liktenis, — Eikens runāja mazliet sakostiem zobiem.

Jūs esat man parādā kādu atbildi. Ja jūs teiksiet «jā», es pieņemšu darbu kaut kur provincē, un mēs dzīvosim tikai viens otram. Ja jūs teiksiet «nē», tad... Eikens neizteica līdz galam.

Varbūt tas bija par strauju, pārāk neapdomīgi, bet Agnese citādi neprata: viņa pietrūkās kājās un atvairījās ar abām rokām.

— Tātad nē? — Eikens noteica.

Agnese pamāja ar galvu.

Nu labi, — Eikens novilka un piecēlās.

Tad man atliek tikai viens ceļš. Nauda. Bezgala pretīgs ceļš. Bet tagad man vienalga. Es viņiem atriebšos. Cik vien varēšu, — atsevišķus teikumus kā skaldīt

noskaldīdams, Eikens apņēmīgi runāja vairāk sev nekā Agnesei un gāja.

Agnese ilgi sēdēja nekustīgi un domāja — vai varēja būt citādi?

— Nē. Nevar, — viņa izlēma.

— Un tomēr viņš ir egoists. Pat nepajautāja, vai es vispār varu viņu mīlēt. Bet es taru nevaru, es taču mīlu Valdi, — viņa atzinās sev.

Nevar teikt, ka Valdis būtu ieradies pie Agneses ne gaidīts. Viņa gaidīja to vienmēr, katru dienu, katru stundu. Reizēm pat likās, ka viņai nav citu domu, citas vēlēšanās, kā sastapt Valdi, dzirdēt viņa balsi, kaut vai no tālienes redzēt viņa stāvu pazibam gājēju straumē. Un, kad Agnese nebija ilgi to redzējusi, viņu krimta smeldzošs nemiers, kas dažreiz noveda līdz mazvērtības apziņai.

Ja es Valdim būtu kaut cik tuva, viņš izdomātu man kaut vai kādu uzdevumu, lai atnāktu to pateikt, — tā viņa tirdīja sevi un apņēmās nekad vairs nemeklēt viņu, kaut gan iemeslu aiziet pie vecmāmuļas Līzes varētu viegli atrast.

Agnesei bija izsīkuši visi rūpīgi taupītie santīmi. Lai cik skopi viņa bija dzīvojusi, neatļaudamās sev vairāk kā rupju maizi, siļķi un cukuru, par braukšanu tramvajā un teātra izrādēm pat nesapņojot, nauda dila un dila, un tā nu viņa bija tik tālu, ka par pēdējiem santīmiem bija nopirkts kukulis rupjmaizes, bet siļķei vairs neiznāca. Dziļi atvilktnē noglabāti gulēja četri lati — ceļa nauda. Pēc dažām dienām viņa brauks uz māju, lai vairs neatgrieztos Rīgā. Aizbrauks neatvadījusies, nevienam neteikdama, jo kam gan gar viņu daļa, kam gan bēda, vai tāda Agnese dzīvo Rīgā vai kaut kur laukos. Viņai pašai tas nebija vienalga. Tikai te, kur varēja sastapt draugus, kas viņai deva lasīt labas grāmatas, kur sīva un nemitīga virda strādnieku cīņa par tiesībām un brīvību, viņa varēja noturēties aizsniegtajā līmenī un cerēt izaugt līdzīga tiem, kurus bija mācījusies cienīt. Ar skumjām viņa domāja, ka lauku vientulībā, paliekot bez labajiem biedriem, viņa var atkal nogrimt tajā nevarības melanholijā, kur bija iestigusi līdz atbraukšanai uz Rīgu. Bet ko viņa varēja darīt? Mēģinājumi dabūt darbu caur avīzes sludinājumiem beidzās neveiksmīgi — citi izrādījās daudz veiklāki, un tāpēc viņa visur saņēma vienu un to pašu atbildi: «Jau pieņemts.»

Agnese bija izvilkusi no pieliekamā savu veco skalu grozu, lai saliktu tajā nedaudzos drēbju gabalus un grāmatas, kad pēkšņi nošķinda durvju zvans. Gluži mehāniski. kā senāk paradusi atvērt krustmātes kundēm. Ag nese atslēdza durvis un sastinga aiz tām stāvēja Valdis. Viņš žigli ienāca priekšnamā, pats aizvēra durvis un tikai tad noņēma cepuri un sasveicinādamies sniedza Agnesei roku.

— Negaidīji? viņš smaidīdams jautāja.

— Negaidīju ... Agnese atkārtoja. — Nē, gai ... viņa iesaucās un aprāvās.

- Tātad ne? Valdis vēlreiz pārjautāja. — Bet man gadījās brīvs vakars, un es nolēmu atnākt ciemā. Ceru. ka šovakar tev nekur nav jāsteidzas?

Nē, nē, it nekur, — Agnese steidzīgi atbildēja, it kā baidīdamās, ka Valdis varētu aiziet, viņas atbildi nesagaidījis.

— Tad atļauj man kādu laiciņu pakavēties, bez aicinājuma vilkdams nost mēteli, Valdis lūdza.

Agnese veda viņu caur virtuvi uz savu istabiņu. Viņa ievēroja, ka Valdis cieši paskatījās uz atvērto grozu un savilka uzacis. Agnese sakaunējās par savu pirmītējo vēlēšanos aizbraukt no Rīgas, nevienam nepasakot, jo tā taču bija aizskarta patmīlība, kas viņu mudināja tā darīt, un vairāk nekas. Padomā, kāds sabiedrības centrs lai būtu tāda Agnese, kuras gaitas visiem jāuzmana. Viņa nevērīgi pastūma grozu zem galda, it kā tam tur būtu jāstāv un tas izvilkts tikai, lai paņemtu kādu lietu.

Kad viņi bija apsēdušies, Valdis labu brīdi raudzījās Agnesē. Viņa izvairījās no šī skatiena, baidīdamās, ka acis varētu nodot sirdi.

— Tu laikam atnesi man kādu uzdevumu? — nevarēdama izturēt klusumu, Agnese jautāja.

Valdis papurināja galvu.

— Nē. Tu tā jautā, it kā gribētu neuzkrītoši izvadīt nelūgtu viesi? — viņš iesmējās.

— Neesmu pieradusi, ka pie manis viesotos, — Agnese ātrumā atbildēja un tūlīt pati sajuta, cik muļķīga tāda atbilde, kas skan kā neveikli izteikts pārmetums. Bet kāda tiesība viņai kaut ko pārmest Valdim? Nesen, pirms dažām minūtēm, kad viņš vēl nebija ienācis, viņa alka tikai redzēt viņu pirms aizbraukšanas, kaut no tāluma, kaut viņa fotogrāfiju atrast kādās mājās. Un tagad, kad viņš pats atnācis un sēž te, viņas istabiņā, viņai vajadzētu šo pēdējo tikšanos izjust kā svētkus un nesagandēt ar tādiem sīkiem, smieklīgiem pārmetumiem, kurus Valdis varētu satriekt ar vienu vienīgu atgādinājumu par to vakaru, kad bija atnācis, bet viņa savā stulbajā greizsirdībā to aizraidīja.

Bet Valdis neatgādināja to vakaru.

— Pastāsti labāk, kā tu dzīvo, — viņš sirsnīgi aicināja.

Kā es dzīvoju? — Agnese pārjautāja un nezināja

atbildi. — Tā. Nekas, — viņa nomurmināja.

— «Nekas» ir tāds vārdiņš, ko var staipīt kā gumiju. Ar tādu atbild tikai uz vienaldzīgiem pieklājībās jautājumiem. — Valdis neļāva Agnesei tik viegli atrunāties.

— Bet ko lai es stāstu? Manā dzīvē nekā ievērojama nav, — Agnese, plecus paraustīdama, teica.

It nekā ievērojama nav? — Valdis uzsvērti atkārtoja. — Neticu. Tu tikai negribi man stāstīt. Bet, ja nekā ievērojama nav, tad parunāsimies par sīkumiem. Piemēram, pastāsti, kāpēc tev virtuves vidū atvērts grozs? Es labi atceros, ka tas ir tavs ceļojumu kurvis, ar kuru tu iebrauci galvaspilsētā. Vai tu netaisies kaut kur braukt?

Agnese gribēja melot, bet Valda ciešais skatiens neļāva meliem izsprukt pāri lūpām. Viņa atzinās, ka gribējusi braukt mājup, bet uz Valda jautājumu — kāpēc, neko sakarīgu un ticamu nepaskaidroja. Tomēr Valdis nepārstāja tincināt un arvien vairāk samulsināja Agnesi, jo viņai likās, ka Valdis it kā redz viņai cauri un netic nevienam iemeslam, ko viņa izdomā. Labsirdīgi smīnēdams, viņš beidzot atmeta ar roku, un Agnese jutās atvieglota, domādama, ka saruna pāries uz citām, daudz interesan-32A

takām lietām. Bet Valdis laikam bija nozvērējies viņu galīgi samulsināt, lūgdams:

Vai tu nevarētu mani pacienāt ar vakariņām?

Cik vienkārši būtu bijis celt galdā rupju maizi ar sāli un palūgt, lai pavalgu viesis piedomā klāt. Bet Agnesē vēl arvien bija dzīvs Vidzemes sīksaimnieku tradīciju gars viesus mielot ar kaut ko labāku, nekā paši ēd, lai tikai pasaule nerunātu, ka tāds būdeļnieks dzīvo badā. Par daudz ilgi viņa nosēdēja, ne vārda nebildusi, līdz Valdis iesmējās:

Tevi laikam pārsteidz mana nekaunība?

Nē, nē, Agnese visiem spēkiem protestēja. iMan tikai... man tikai...

Saki nu skaidri tev pašai nav ko ēst? Valdis paskarbi noprasīja.

Nē, pašai ir. Maize ir, Agnese taisnojās.

Kāpēc tu domā, ka es maizi neēdu? Valdis atkal sāka smieties. Meiten, meiten, — tūlīt nopietns kļuvis, viņš saņēma Agneses roku, — tu taču nemaz neproti mc lot, un tas ir labi. Draugiem nevajag melot. Apsoli turp māk to nekad nedarīt!

Agnese atnesa maizi. Redzot, ar kādu garšu Valdis koda riecienu, viņa atplauka. Tiešām, kāpēc cilvēki sarežģī vienkāršo ikdienu ar nevajadzīgiem, izdomātiem kanoniem. Kāpēc viņa kaunas no savas nabadzības, it kā tā būtu nepieklājīga? It kā citi varētu būt nabagi, varētu runāt par tukšo vēderu, bet viņa, lūk, stāvētu pāri sīkajai ikdienai, dzīvotu augstākā pasaulē, kur nav parasts runāt par maizi un ēšanu. Arī no šīs iekšējās manierības jātiek vaļā, jāiegūst cilvēciska vienkāršība un dabiskums, jālauž nevajadzīgā, apgrūtinošā noslēgtība, jāuzveic bieži vien pārsteidzīgais izmisums, kas reizēm uzplūst un sagrābj visas viņas jūtas. — Agnese apņēmās, apzināda mās, ka šī cīņa par spēcīga rakstura veidošanu nebūs viegla. Bet ta jāsāk tūlīt, un tāpēc, kaut arī neveikli, viņa mēģināja Valdim izstāstīt visu — ka ilgāk vairs nevar Rīgā bez darba dzīvot, ka nevarēs darbu atrast, jo īstenībā taču nekā neprot. Bet viņa nezina arī, ko iesākt laukos, jo bez tēva amata mazais zemes gabaliņš viņas ar māti neuzturēs.

Valdis ilgi klusēja, atspiedis zodu delnā. Kad viņš

pacēla seju uz augšu un paskatījās Agnesei tieši acis, viņa redzēja, ka Valdis pūlējies atrisināt viņas dzīves samez-glojumus. Bet viņa arī saprata, ka nav nekādas iespējas radīt lūzumu tajos apstākļos, kādos patlaban bija nokļuvusi. Viņu ir tik daudz, kas izmisuši stiepj rokas pēc godīgā darbā nopelnītas maizes, ka ikkatra cerība uz kādu atbrīvojušos darba vietu simtreiz jāapsver, lai mēģinātu iekārtot tieši to, kam posts jau pāri galvai.

Agnese juta, ka Valdim ir smagi klusēt, bet vēl smagāk runāt. Viņa piespieda sevi pasmaidīt un teica:

- Nekas. Atēdos filozofiju un nu varēšu mierīgi ganīt cūkas.

Cik poētiski! — arī Valdis pasmaidīja un, smaidam sejā nodziestot, turpināja:

Par vēderu uz laukiem darba netrūks. Bet vai ar to vien pietiek? Mēs cīnāmies par citu iekārtu un izcīnīsim to. Tāpēc mums jādomā arī par to, ka jaunajā iekārtā vajadzēs pašiem savu darbinieku, un te ar godīgu sirdi un tulznainām rokām vien nepietiks. Vajadzēs zināšanu. Par zemu mēs līdz šim novērtējām inteliģences lomu. Ir pat tādi, kas ņirgājas par «inteliģentiņiem», aizmirsdami, ka bez Marksa un Ļeņina strādniecība taustītos kā pa nakti. Tāpēc mums visiem vairāk jāmācās. Cietumnieki mācās diezgan sistemātiski, bet uz vaļas mēs stipri vien nolaižamies.

Agnese atmiņās pārcilāja Rīgā nodzīvotos septiņus mēnešus. Tiešām, ko viņa ieguvusi šajā laikā? Varbūt tik daudz, ka atraisījusies no maldu mācībām un nobriedusi jaunu atziņu uzņemšanai. Bet aizbraukt no Rīgas? Tas nozīmētu ilgi ilgi neredzēt Valdi, un tas būtu tik briesmīgi, tik skumji, kā ieiešana mūžīgā naktī.

Nu kāpēc tu tik bēdīga? — Agnese izdzirda pie auss klusu, maigu vaicājienu un sajuta siltu elpu uz vaiga. Tik dziļa līdzdalība izskanēja šajā vienkāršajā jautājumā, tik liela vēlēšanās palīdzēt tikt pāri kļūmīgajai bedrei, ar kādu varēja salīdzināt viņas pašreizējos dzīves sarežģījumus. Un reizē tā bija mīla, kas pat ar balsi, ar elpu tiecās viņu glāstīt un sargāt. Ar visu savu būtību Agnese izjuta, cik tīra, cik dvēselīga un cik kaisla ir Valda mīla un kā viņa pati tiecas viņam pretim bezgalīgā uzticībā.

— Es tevi mīlu... jau sen... — saņēmis Agneses

galvu savas rokas, Valdis atziņas un mekleja atbildi viņas acīs.

— Valdi, mīļais — tu! — pēkšņas laimes pārņemta, Agnese iegavilējās un ar lūpām piekļāvās viņa mutei.

33

Ja Agnesei kāds jautātu, kas ir laime, viņa, protams, nevienam neteiktu, ka laime ir būt kopā ar Valdi, laime ir viņa rokas pieskāriens, viņa acu skats, viņa skūpsts, viņa mīla un draudzība, kas nebija viena no otras šķiramas. Viņa nedomāja par šo laimi, viņa to izjuta katrā savā miesas šūnā, katrā asins pilienā, un viņai likās, ka tikai tagad, nupat, pirms dažām dienām sākusies dzīve. Līdz tam ir bijusi tikai tapšana, grūta, sāpīga un vētraina.

Agnese neaizbrauca no Rīgas. Nezin vai Valdis to bija nokārtojis, vai tāda sagadīšanās, bet otrā dienā pēc viņa apmeklējuma pie Agneses bija ieradusies vecmāmuļa Līze un uzaicināja viņu par «kompanjonu» veļas mazgāšanā, galvenokārt pie gludināšanas, kas viņai pašai pēc slimības grūti padodoties. Un tā Agnese tagad dienās strādāja kopā ar Līzi un klausījās neapnīkstošajos stāstos par piektā gada notikumiem, par Valda tēvu, par viņa bērnību. Bet vakaros, kad pārnāca Valdis, viņi cepa pelnos kartupeļus un ēda tos, piekozdami sālītas reņģes vai vienkārši pamēr i edami sālī, un Agnesei šķita, ka neko tik garšīgu savu mūžu nav ēdusi. Bet, kad vajadzēja doties mājup, Valdis viņu pavadīja, un viņi ilgi staigāja pa mazajām Sarkan-daugavas ieliņām, un arī klusums viņiem nelikās kā trešais, kas traucē, bet kā neredzama laipa starp viņu sirdīm.

Kādā vakarā Valdis pārnāca steidzīgs, ātri nomazgājās un mudināja Agnesi beigt gludināšanu un nākt līdzi.

Mēs aizskriesim uz centru. Tur šovakar naeklubisti rīko lāpu gājienu uz Itālijas sūtniecību. Uz viņu garīgo tēvu Musolini izdarīts atentāta mēģinājums, un mūsmāju švaļi to izmanto, lai reprezentētos, — Valdis paskaidroja vecmāmuļai.

Brauksim vai skriesim kājām? — uz ielas izejot, viņš -noprasīja Agnesei.

— Protams, ka nebrauksim. Mēs taču neiesim to švaļu dēļ savu dārgo naudu tērēt, — Agnese izlēma, un viņi reizē uzņēma strauju soli.

Mazās šķērsieliņas apkārtnē jau pulcējās daudz cilvēku. Policisti bija ieņēmuši sargposteņus nelielā atstatumā viens no otra, acīm redzot, baidīdamies, ka nacklu bisti ar savu līdzjūtības gājienu varētu izpelnīties tautas dusmas.

Pēkšņi atskanēja svilpieni un izsmiekla saucieni: Šķībaci, kuru krogu šovakar demolēsi?

Lapiņmcrt, vai šonakt nenodzersi sievas apakš brunčus?

Agnese, acis ieplētusi, skatījās, kā nāca nacklubisti. Pa priekšu svinīgā gaitā, degošas lāpas uz priekšu pastiepuši, soļoja trīs barveži. Pa vidu gāja puisis rupjiem sejas pantiem, ar šķībo aci blenzdams uz sāniem. Vienā pusē viņam soļoja garš kalsns vīrietis, kas pie sauciena par «Lapiņ-mertu» sarāvās, bet tad izstiepa savu augumu vēl taisnāk un atgāza galvu atpakaļ, it kā raudzīdamies visiem pāri. Otrā pusē šķībacim tipināja īskājains resnītis, melniem matiem un melnām Ūsiņām apaļajā sejā. Neviens no vi ņiem nebija uzlicis šalli, laikam tāpēc, lai parādītu savus tumšpelēkos virskreklus un melnās kaklasaites. Aiz viņiem nāca korporeļi, pavīdēja dažas redzētas sejas Lauberts un Garais. Kādu lāpu turēja stipri trīcoša roka. Agnese pazina šo jaunekli, kas drusku streipuļoja un ne spēja noturēt degošo lāpu tas bija Oļģerts Pūris, viņas pirmā mīlestība. Viņa novērsās aiz riebuma. Šajā mirkli Valdis draudzīgi paspieda Agneses roku, un viņa nomierinājās, neļaudama atmiņu virpulim uznirt apziņas virs pusē. Viņa pateicīgi noglaudīja sastrādāto roku.

— Savaldīt fašistēnus! Valdis pēkšņi raidīja saucienu, ko tajā pašā mirkli uztvēra daudzi viņiem apkārt stāvošie puiši.

— Nost Musolini dienderus!

— Nost fašisma aģentus!

— Likvidēt odžu midzeni!

Saucieni skanēja viens pec otra. Policisti nemierīgi svaidījās savos posteņos. Viens pagriezās pret ļaužu baru uz trotuāra un mēģināja ieskaidrot:

Kungi un pilsoņi! Apmierinieties! Viņi tikai aizies līdz Itālijas sūtniecībai un viss.

Bet, ja strādnieki ietu tādā gājienā uz Padomju Savienības sūtniecību, tad jūs ar zirgu pakaviem viņus samīdītu! Valdis iesaucās.

Kas tur musina publiku? — iekliedzās policists.

Apcietināsim un nodosim politpārvaldei, tad tev ieskai dros Padomju Savienību!

Piepeši viens lāpnesis tas, kuram drebēja roka, tas, kurš streipuļoja, Oļģerts Pūris atdalījās no gājiena un. lāpu vicinādams, metās uz ietves pusi.

Utaiņi! Perdaki! Ko jūs mums varat padarīt! — skārdainā balsī viņš brēca. Par vēlu viņu gribēja uztvert kāds tuvākais smagi noblākšķēdams, viņš novēlās kā maiss un pret ietves malu noskrambāja pieri.

Steidzīgi kaut ko pačukstējis līdzās stāvētājam, Valdis satvēra Agneses elkoni un izvadīja viņu ārā no ļaužu drūzmas. Kaut gan viņi soļoja pretējā virzienā, līdz viņiem vēl labu brīdi atplūda svilpieni un smiekli, ar kādiem ļaudis pavadīja fašistu vadoņa līdzjutējus.

Agnese noprata, kāpēc Valdis paglābj viņu no pretīgā skata, kur ar pārsistu galvu renstelē vārtījās viņas kādreizējais «sapņu princis». Vai tikai Valdis nedomāja, ka viņā vēl gruzdētu kādas jūtu oglītes, ko nejauša satikšanās varētu iekveldināt liesmās? — Ai Valdi Valdi, kaut tu zinātu, cik vienaldzīgs man tagad tāds Oļģerts! Pat riebumu viņš manī nemodina vairāk nekā ikkatrs cits pļēgurs, Agnesei gribējās pateikt Valdim, bet vai tad viņa to uzdrīkstējās? Un vēl viņai gribējās pateikt, ka sirds ir tik pilna mīlas uz viņu, Valdi, vienīgo, un tāpēc tajā neatliek vietas it nekam ne atmiņām, ne naidam, ne nicināšanai. Nē, viņa nemācēja runāt par savām jūtām, viņa tikai sameklēja Valda raupjo roku, kas prata viņas nelielo roķeli satvert tik maigi, it kā tā būtu trausls gliemežvāks.

Agneses domas aizklīda uz šīvakara notikumiem, un viņa izjautāja Valdi, kas ir šie nacklubisti un ko viņi vēlas panākt ar šādu gājienu.

Tu ievēroji trīs barvežus, kas gāja pa priekšu? Ieskatījies viņu sejās? — Valdis jautāja.

Jā, tās spīdēja no cinisma! - Agnese atcerējās.

Tādi viņi tiešām ir — ciniski bandīti. SķībacW Pone — dzērājs un krogu demolētājs, tāpat kā tas tumšais resnītis Smaren-Savinskis — pārbēdzējs un baltgvardu roklaiža. Garajam Mertam jeb Lapiņam ir īpaša biogrāfijā. Tas ir tā sauktais «nevozvraščeņecs», — Valdis stāstīja.

Kas tas tāds? — Agnese viņu pārtrauca.

Viņš bija ielavījies padomju sūtniecības dienestā Polijā un izšķērdējis valsts naudu, pēc tam atteicies atgriezties Maskavā. Mūsmāju nacionālisti viņu saņēma atplestām rokām, cLatvis» pusgadu iespieda viņa izgudrotos «aculiecinieka» stāstus par Padomju Savienību. Var jau cilvēks būt noskaņots pret saviem politiskajiem pretiniekiem, var par tiem visu redzēt greizā spogulī, bet tādu izvirumu sagudrot laikam gan nespētu neviens, kam būtu saglabājusies kaut tāla jausma par godīgumu. Tagad viņš sievas brunčus nes uz krogu un nodzer. Tāda ir nacklu-bistu buķete.

— Nu, pārējie nav labāki, vismaz tie, kurus es pazinu, — Agnese piebilda.

— Tāds tādu meklē, un tāds tādu atrod. Bet šie sabiedrības atkritumi izsludinājuši sevi par Latvijas atjaunotājiem. Viņi grib pārtaisīt Latviju pēc Musolini parauga.

— Bet kāpēc viņiem atļauj sludināt fašismu? Agnese nesaprata.

Kāpēc? — Valdis pārjautāja un atbildēja: — Tāpēc, ka pie mums ir «demokrātijā». Un buržuāziskā demokra tija nozīmē brīvību visiem politiskiem virzieniem, izņe mot vienu. Izņemot komunismu.

Kādu bridi viņi gāja klusēdami. Marta nakts bija mikla un vēsa, bet pavasarīgi viegla un abiem likās silta pēc plānajos mētelīšos pārlaistās ziemas. Pāri vecās Ģertrūdes baznīcas tornim, skaļi galdzinādami, laidelējās kovārņu bari. Vai arī viņi priecājas, ka pienācis gals ziemai, kas moca visus nenodrošinātos?

Valdi, man ienāca kaut kas prātā! Agnese iesmiedamās lauza klusēšanu.

Saki laukā! — Valdis tāpat mudināja.

— Man ienāca prātā, ka tev būs ļoti grūti, kad vairs nebūs jācīnās pret buržuāziju. Tu taču bez cīņas nepratīsi dzīvot.

Ila, un tu domā, ka tiklīdz būs nogāzta buržuāzijas vara, tā iestāsies paradīze zemes virsū? — Valdis atbildēja. Mums ir gan tādas sentimentālas meičas, kas tā domā. Nē, Agnes, cīņa paliks vienmēr.

— Bet pret ko? — Agnese nesaprata.

Pret buržuāzijas atliekām, vispirms. Un neaizmirsti, ka cīņa var norisēt ne tikai pret, bet arī par kaut ko. Par labāku dzīvi. Par labāku cilvēku. Bet tu jautā tā, it kā es gribētu un mācētu tikai graut. Lūk, kādās domās tu esi par mani, viņš pazoboja Agnesi un smējās, kad viņa nevarīgi mēģināja ieskaidrot, ka tā nav domājusi.

Kā tu pierādīsi, ka nedomāji tā? — Valdis turpināja ķircināt Agnesi, bet nu arī viņa saprata, ka Valdis joko, un pārgāja pretuzbrukumā:

— Pierādi tu, ka neesi tāds, kādu es tevi iztēlojos.

— Jā, tas laikam nav cilvēka spēkos cīnīties pret iztēli, — Valdis nopūtās.

Tagad es tev pierādīšu, ka tu runā pats sev pretim. Es kādreiz iztēlojos filozofiju par dzīves gudrības akmeni, bet tu manī satrieci tādu uzskatu, — Agnese atgādināja.

— Bet nu atzīsties godīgi — viegli tas nebija! Viena otra asariņa nobira uz satriektā elka pjedestāla, — cieši saspiezdams Agneses roku, Valdis pavīpsnāja.

— Valdi, es kliegšu, ja tu vēl pieminēsi tos laikus! Agnese draudēja.

— Nekliedz vis, citādi mūs abus aizvedīs uz iecirkni un tad tevi pratinās, kāpēc tu kliedzi.

Jokodamies un viens otru ķircinādami, viņi tuvojās Sarkandaugavai.

— Bet nu, Agnes, pārslēgsimies uz nopietnību, — Vai dis pārtrauca vieglo noskaņu. — Mums vēl šovakar jā pastrādā.

Viņi norunāja, ka neieies mājā un dzīvoklī kopā, lai nepievērstu acīgā sētnieka uzmanību. Agnese uzgāja pirmā un atstāja durvis neaizslēgtas, lai Valdis varētu ienākt bez zvanīšanas.

Valdim atkal bija jāuzraksta proklamācija, un viņš lūdza Agnesi palīdzēt. Par spīti strādnieku protestiem muita uz maizes labību tomēr tika paaugstināta. Bet tajā pašā laikā Saeima bija pieņēmusi lēmumu samaksāt Anglijai par 1919. gadā Ulmaņa iepirktiem karā pāri

palikušajiem ieročiem turpat pustreša miljona mārciņu sterliņu, kas Latvijas naudā nozīmēja piecdesmit astoņus miljonus latu. Sis parāds reizē ar pieciem miljoniem dolāru Amerikai latviešu tautai būtu nomaksājams trīsdesmit gados, tā ka no Anglijas un Amerikas verdzības tā atbrīvotos tikai 1956. gadā.

Asiem vārdiem proklamācija šaustīja nejēdzības, ko pieļāvusi Saeima, kura taču liels iespaids bija sociāldemokrātiem.

«Kas samaksās šos miljonus par nederīgajiem lūžņiem? Vai Latvijas miljonāri? Nē, tos maksās latviešu darba tauta, atkal grauzdama pelavmaizi un piedzerdama ūdeni,» — tā noslēdzās rakstiņš, kam sekoja aicinājums atmaskot vēlētāju acīs deputātus, kuri balsojuši par maizes kumosa atraušanu strādnieku mutēm.

Agnese vēroja Valdi, kā viņš iedegās, rakstīdams šos dusmu pilnos vārdus. Pelēkajās acīs iespīdējās tērauda zilganums, pierē ievilkās stāva rieva, lūpas kļuva sausas un plānas. Viņa neiedrošinātos tagad ne icsmieties, ne pajokot, tik nevietā tas būtu un varētu viņu traucēt.

Agnese pārrakstīja uzsaukumu uz zīdpapīra, un Valdis to paslēpa pie sevis.

— Man nu jāiet, - viņš īsi paziņoja. — Uz redzi, viņš paspieda Agnesei roku, bet tad kaut ko atcerējās un. viņas roku neatlaidis, laikam meklēja vārdus, kā saudzīgāk pateikt kādu nepatīkamu vēsti.

Redzi, tuvojas Pirmais Maijs. Mums būs daudz darba, gatavojoties svētkiem. Bet politpārvalde arī negulēs. Būs labāk, ja tu ap to laiku atkal pie mums nenāksi. Es pats drīz meklēšu kaut kur citur piemešanās vietu. Uz svētkiem sāksies apcietināšanas tāpat kā katru gadu.

Kā? Katru gadu? - Agnese iesaucās.

Jā, katru gadu pirms strādnieku svētkiem viņi sabāž politpārvaldē un prefektūrā visas aresta telpas pilnas ar kreisajiem. Pēc svētkiem atkal palaiž vaļā, Valdis mierīgi stāstīja.

Bet kāpēc viņi apcietina cilvēkus? - Agnese toties sāka uztraukties.

Vai tad tu pati nevari uzminēt? Valdis papuri-

nāja viņu aiz rokas. Lai nebūtu, kas izkaisa lapiņas, kas uzvelk sarkanos karogus.

Tagad saprotu! Bet, Valdi, kur tu piemetīsies pa šo laiku? — Agnese uztraucās arvien vairāk, it ka jau šova kar Valdim draudētu briesmas un vajadzētu atrast pie mešanās vietu.

Ej nu auša, ko tu uztraucies? Valdis labsirdīgi iesmējās. — Uz rīta pusi es gulēšu savā gultā un sapņošu par ... tu vari uzminēt, par ko?

— Droši vien par šķībacaino ...

Neuzminēji! Par zilacaino Agnesi! — Valdis neļāva izrunāt līdz galam un, satvēris viņu savās spēcīgajās rokās, pašūpoja kā bērnu.

Bet tagad viens nopietns uzdevums tev, — viņš atcerējās un nolika Agnesi uz krēsla. — Tu pazīsti Bērziņu ģimeni. Aizbrauc no rīta uz Nordeķiem un nodod Bērziņa sievai šo... — viņš sameklēja kabatā piecus latus un pasniedza Agnesei.

No tevis? — ņemdama naudas ripuli, viņa jautāja.

Nē. No Sarkanās Palīdzības. Bet to tu pasaki tikai viņai pašai.

Viņi nolēma būt uzmanīgi, arī Valdim aizejot. Agnese izgāja aiz durvīm, it kā apskatīt, vai vēstuļu kastītē nav kaut kas iemests. Pārliecinājusies, ka kāpnēs neviena nav, viņa durvīs pārmainījās ar Valdi, un viņš aizgāja. Droši vien uz tikšanos, lai nodotu uzsaukumu. Droši vien atkal briesmās.

Agnese nopūtās.

Nē! Tā nedrīkst! — viņa apsauca sevi. — Man vien mēr jābūt gatavai bez nopūtām panest visu. Arī briesmas, kas draud Valdim.

Viņa atplēta sauju un paskatījās uz Valda iedoto naudu. Sarkanā Palīdzība to sūta apcietinātā Bērziņa ģimenei, tāpēc tā nav tikai parastā nauda, ko saņem un izdod un mūžīgi izjūt, ka tās trūkst un trūkst. Šai naudai iet līdzi cita vērtība nezināmu biedru rūpes, un tāda līdzjūtība nav ne apvainojoša, ne sāpīga.

Ir patīkami aiznest prieku bēdīgiem ļaudīm. Otrā dienā Agnese ar to steidzās pie Ernas mātes. Un tomēr nelaime bija aizsteigusies pirmā uz šo māju. Vecāmāte, kas visu dēla bezdarba laiku sūrojās par nāves bezjūtību pret ve-

ciem, nederīgiem cilvēkiem, šorīt agri bija malkas šķūnītī pakūrusies, tā piespiezdama nāvi atnākt pēc vecas sievas dzīvības, ko tā ilgi nebija gribējusi ņemt vai nu aiz spītības, vai uzskatīdama par nevērtīgu.

Smagi, bēdu kā lietus piemirkusi, Agnese aizvilkās mājā. Viņa nedabūja ne apsildīties, kad pie durvīm zvanīja pastnieks un pasniedza telegramu, kurā bija tikai pieci vārdi:

Brauc mājā. Tēvs miris. Māte.

34

Tēvs gulēja klētiņā tumšā priedes koka zārkā, ko pats vēl ziemā sanaglojis, nokrāsojis un izklājis ar ēveļskaidām. Ja Agnese nezinātu, ka tas ir viņas tēvs, viņa nebūtu to pazinusi, tik šaura un dzeltenbāla bija pārvērtusies pazīstamā seja, bet pats viņš zem baltās līķa segas izskatījās sarāvies pavisam maziņš.

Nenovēršamais bija noticis. Zinot ciešanas, kādas sagādāja ļaundabīgais audzējs, likās, ka nāve pienākusi pie tēva gultas kā laipna žēlsirdīgā māsa, kas uzliek roku uz slimnieka pieres, un viņš aizmieg vieglā atspirdzinošā miegā. Šoreiz uz mūžu.

Dzīvē ir iekārtots ta, ka rūpes par aizgājēja guldīšanu zemes klēpī neļauj nodoties sērām un asarām. Ir jāiet pie mācītāja nopirkt kapa vietu, jānopin no egļu skujām un brūklenāju mētrām vainagi, jāgādā sveces, jāsarunā kaimiņi, kas izraktu kapa bedri. Sie pienākumi bija jāuzņe-mas Agnesei, jo mātei pietika ikdienas darba, un kur tad vēl bēru mielasta vīkšana, kad vajadzēja kaut sivēnu, darīt alu, cept smilšu kūkas, saldskābo un balto maizi. Labi vēl, ka atradās līdzjūtīgs cilvēks tēva jaunības draugs mūrnieks Vilciņš, kas patlaban vēl bija bez darba un pats pieteicās palīdzēt aizvadīt savu draugu pa godam.

Visgrūtākais gājiens Agnesei bija pie mācītāja. Viņa zināja, ka tas ir jauns cilvēks, nesen beidzis Latvijas universitāti, bijis korporelis, un paredzēja nepatīkamu cīņu, jo gribēja tēvu pavadīt kā neticīgo, bez dievvārdiem.

Mācītāja muižā Agnese labu laiciņu dabūja gaidīt pie durvīm, kamēr tās atslēdza kalpone baltā priekšautiņā, pati jauna un svaiga. Izjautājusi, kādos nolūkos Agnese

T

nākdama, viņa ielaida to uzgaidāmajā istabā un lūdza pakavēties, jo mācītāja kungs patlaban brokastojot. Agnesei nāsīs iesitās brīnišķīga kafijas smarža. Viņa atcerējās mātes teicienu, ka nekas neesot tik nikns kā paēdis suns un badains cilvēks, un sevī nopriecājās, ka mācītājs viņu pieņems, tikko labi paēdis.

Tiešām, kad Agnesi ielaida pieņemšanas istabā, mācītājs Putnis vēl pārslaucīja muti baltā kabatas drānā un smaidīgi pazibināja briļļu stiklus uz ienācējas pusi.

— Ar ko varu pakalpot, jaunkundz? — viņš laipni apjautājās.

Agnese pateica, ka nākusi pēc kapa vietas savam tēvam.

Mācītājs tūlīt kļuva ļoti nopietns un piecēlies satvēra Agneses roku:

Izsaku līdzjūtību! Izsaku līdzjūtību! Tāds zaudējums. Bet ko lai dara? Neviens nedzīvo ilgāk, kā viņam nolemts, — viņš nobēra, tikai pēdējo teikumu uzsvērdams, un kā sevišķu mierinājumu vēl piebilda:

Mēs visi reiz nonāksim tur. zemes klēpī, visi.

Agnese nebija noskaņota liriskai sarunai un pārtrauca to ar jautājumu, cik jāmaksā par kapa vietu.

- Vispirms man nelaiķa vārds jāizdzēš no baznīcas grāmatas, tad kārtosim tālāko, — mācītājs lietišķi atbildēja un, pavilcis sev priekšā biezu grāmatu, izjautāja, kā mirušo sauc, kad dzimis, kad miris, no kādām mājām. Pievilcis vārdam galā krustu un pierakstījis datumu, mācītājs nesteidzās aizvērt grāmatu.

Man jums jāatgādina viena nepatīkama lieta, — ar acīm urbdamies atšķirtajā lappusē, viņš ierunājās. — - Jūsu tēvs jau sen nav maksājis draudzes nodokli. Es nevaru piešķirt viņa atdzisušajām miesām svētīto kapsētas zemi, pirms ar nodokļa samaksu nav apliecināta viņa piederība pie kristīgās draudzes.

— Bet, ja man tās naudas nav, ko tad? — Agnese strauji iejautājās.

Būs jāatrod, — nesatricināmi mierīgi atbildēja mācītājs.

— Jūs sakāt — ar nodokļa nomaksu jāapliecina piederība pie kristīgās draudzes. Bet mans tēvs neticēja. Viņš bija ateists, Agnese nebaidījās runāt atklātu valodu.

Tā. Tad jums būs jāmeklē vieta ateistu kapos, -mācītājs jau drusku nervozi noteica.

— Jūs gluži labi zināt, ka tādu nav, — Agnese iebilda.

Jā, zinu. Bet, tā kā valdība, šķirdama baznīcu no

valsts, kapsētas atstājusi baznīcas īpašumā, mēs varam noteikt apglabāšanas kārtību. — mācītājs runāja balsī, kurā varēja jaust uzvarētāja nepiekāpību.

— Tātad jūs pastāvēsiet arī uz dievvārdiem pie kapa? Agnese interesējās.

— Pats par sevi saprotams.

Bet kā tad tā — jūs zināt, ka cilvēks bijis neticīgs, un tomēr skaitīsiet pie viņa kapa pātarus? Kā to savienot ar jūsu ētiku? — Agnese iekaisa.

— Ļoti vienkārši. Kad cilvēks ir beigts, nav vairs svarīgi, vai viņš ticējis dievam vai velnam, vai pašam Mark-sam, kam tic visi ateisti...

— Pagaidiet, — Agnese viņu pārtrauca, — vai arī franču apgaismotāji ticēja Marksam, kas toreiz vēl nebija dzimis?

— Šinī gadījumā ir vienalga, kam viņi ticējuši, — mācītājs nicīgi atmeta ar roku. — Kā jau es teicu, pie kapa tam, kas guļ zārkā, ir vienalga, vai skaita pātarus vai dzied «Ar kaujas saucieniem uz lūpām». Svarīgi ir skaitīt pātarus, kā jūs sakāt, — viņš dzēlīgi uzsvēra, — priekš tiem dzīvajiem, kas stāv ap kapu. Ielaidīsim mēs vienu bez parastās kārtības kapos, tad drīz vien mums vairs neviens nodokļus nemaksās.

— Tātad jautājums tīri finansiāls? — Agnese ironizēja.

— Ne tikai. Arī ideoloģisks, mācītājs vīpsnājoši atteica.

— Man tomēr nav gluži skaidrs, kur te ideoloģija? Agnese nolēma cīnīties. — Es esmu pārliecināta, ka ateisti savās kapsētās tomēr nespiestu dziedāt «Ar kaujas saucieniem uz lūpām» nu, teiksim, piemēram, pie jūsu kapa. Gluži vienkārši tāpēc, ka tie savu dziesmu uzskatītu pārāk svētu.

Viņa redzēja, ka gājusi par tālu. Mācītāja acīs nozib snīja dusmu liesmiņas. Viņš piecēlās, aizcirta grāmatu un, izgrūdis — «Mums vairāk nav ko runāt!» — izskrēja no istabas.

Agnese pietrūkās no krēsla, bet palika stāvam. Protams, arī viņa vislabprātāk būtu atstājusi šo telpu, bet kā tad nu būs — kapsētā vietas vajag, un, ja viņa tagad to nedabūs, vajadzēs nākt mātei un nolūgties mācītāju par meitas nepieklājību. Nē, māti nedrīkstēja uztraukt. Pašai jāatšķetina samezglojums.

Pārvarējusi riebuma sajūtu, Agnese pieklauvēja pie durvīm, kuras nupat bija aiz mācītāja aizcirtušās.

Klusums.

Agnese pieklauvēja vēlreiz.

Mācītāja kungs ... — Agnese bikli iesāka.

Klusums.

Mācītāja kungs, jūs nedrīkstat tā dusmoties, ja arī es sarunāju jums nepatīkamas lietas, — Agnese skaļi sauca un sāka ar dūri dauzīt durvis. Tagad tās atvērās un mācītājs paspēra soli pieņemamajā istabā. Viņš atkal izskatījās mierīgs, bet ledaini auksts.

— Redzams, ka domāšana jums diezgan ātra, ja tik īsā laikā pārlēmāt,—viņš ironiski izmeta un nosēdās aiz galda.

— Tātad cik? — Agnese noprasīja.

Mācītājs atšķīra kādu citu grāmatu, paņēma skaitīkļus un, skaļi piesizdams kauliņus, labu laiku rēķināja, tad nosauca sumu, kas Agnesei lika sastingt.

— Man tik daudz naudas nav līdzi. Mums vispār tik daudz naudas nav, — viņa nomurmināja.

Atnāciet rīt, — mācītājs vienaldzīgi noteica. — Ietaupiet uz bēru maizes rozīnēm un safrāna, — viņš vēl izsmejoši pamācīja.

Jā, un pie reizes izlemiet un pasakiet, vai pie kapa gribēsiet mani vai pērminderi? — jau pie durvīm Agnesi panāca norādījums.

— Kurš no jums lētāks? — nebūt nedomādama mācītāju apvainot, Agnese pajautāja. Bet viņš laikam bija pieradis, ka zemnieki tā noprasa, un mierīgi atbildēja:

— Protams, ka pērminderis.

— Tādā gadījumā, protams, pērminderi, — Agnese izvēlējās no diviem ļaunumiem mazāko un lētāko. Bet mājā tomēr iznāca liela galvas lauzīšana, kur ņemt lielo baznīcas nodokļa naudu. Māte ieminējās, ka būtu jāpārdod ēvelsols, bet kur tik ātri atrast pircēju? Varbūt novilkt tēvam labo melno uzvalku un pārģērbt viņu vecajās darba drēbēs? Bet kas pirks tādu vecmodīgu un vēl mironim mugurā bijušu uzvalku?

— Būs vien jāpārdod govs? — māte jautājoši ieteicās un skatījās Agnesē un Vilciņā tādām lūdzējas acīm. kā gaidīdama, lai tie nepieļautu šo varbūtību.

Agnese būtu piekritusi šim visvienkāršākajam naudas iegūšanas veidam. Aptvert, ko būdeļniekam nozīmē govs, viņa nespēja, jo nebija taču vēl patstāvīgi gādājusi sev iztiku un līdz pat savai aiziešanai uz Rīgu visas praktiskās lietas uzskatījusi ar nicinājumu. Nē, viņa nevarēja būt mātei nekāds padomdevējs. Labi, ka pa māju rosījās tāds prātīgs cilvēks kā Vilciņš, kas spēja palīdzēt ne tikai ar darbīgajām rokām, bet arī ar prātīgiem padomiem.

— Es tev teikšu, Anna, to govi tu nelaid no kūts projām, — viņš lēni iesāka.

— Bet kur tad lai es to naudu ķeru? rokas lauzīdama, māte viņu uzlūkoja un noprasīja.

— Es tev teikšu, Anna, slikti izdarīja mans draugs Vīksna, ka laikus nepadomāja par tādu vajadzību. pa logu ārā skatīdamies, Vilciņš prātoja.

— Ko viņš varēja izdomāt? Tik ilgi slimoja. Zāles visu laiku vajadzēja, — māte centās nelaiķi atvainot.

— Vienā otrā vietā varēja pietaupīt. Vai viens mazs cilvēciņš var trakot tā kā lielie? — Vilciņš pārmetoši runāja.

— Es tevi nesaprotu, Pēter, uz ko tu mērķē, — māte paraustīja plecus.

Bet Agnese saprata. Pēteris mērķēja uz viņas skolām, uzskatīdams mācīšanos par lieku greznību. Viņa iekoda mēli zobos, lai nepateiktu kaut ko asu šim vīram, kas tik nepiemērotā brīdī nāca ar saviem pārmetumiem. Un velti viņš to pārmeta tēvam. Māte bija tā, kas izlauza savai meitai tiesības uz skolu. Tieši tāpēc Agnese apņēmās nesakaitināt Vilciņu, kura palīdzība mātei patlaban tik nepieciešama.

Beidzot Vilciņš izšķīrās noziedot savu ietaupījumu drauga kapa vietai un apsolījās to pats aiznest mācītājām.

Tad ņem tu sev to ēvelsolu, — māte novēlēja.

Gan jau, Vilciņš nenoteikti atmeta ar roku.

Bēru diena Agnesei pagāja kā pussamaņā, kad viss liekas tikai pavizam acu priekšā, bet īstenībā atmiņā ir iegriezies katrs sīkums, katrs vārds un acu skats.

Kapos bija sanākušas neiztrūkstošās vecenītes un aizrautīgi dziedāja pērmindera priekšā teikto dziesmu: «Šeit paliek tās mālu mājas, labu nakti, laulāts draugs.» Trīs sauju smilšu dobjā dunoņa uz kapā nolaistā zārka, lāpstu šķindoņa, nedaudzo pavadītāju atsegtās galvas, brūklenāju un egļu zaru vainagi ar papīra puķēm, nabagmājas vecenīšu cienāšana pie kamanām — likās ātri mainošās ainas, kas tomēr nebūs vēl ilgi aizmirstamas.

Agnese juta iesmeldzamies vientulības sajūtu. Kāpēc šajā smagajā dienā kopā ar viņu nebija neviena drauga? Viņa zināja, ka ne Valdis, ne Erna, ne citi nebūtu iederējušies pie tēva kapa, kur pērminderis nedabīgā balsī slavināja debesu mājas. Un pēkšņi viņu pārņēma asa neapmierinātība ar sevi — par maz viņa varbūt bija cīnījusies, lai tēvam netiktu sagādāts šis pēdējais pazemojums — ākstīšanās ar dvēseles izvadīšanu pie dieva. Bet cik viltīgi iekārtota baznīcas šķiršana no valsts — ja tu vari izsprukt no mācītāja nagiem, kamēr vēl esi dzīvs, piemēram, pie dzimšanas vai precēšanās, tad miris tu neliec viņam garām, jo zemes sprauga, kurā tev jāiekļūst, pieder baznīcai.

35

Dienas, dienas, kur jūs esat palikušas? — Agnesei gribējās jautāt, uzskatot pie mājas stūra ceriņu krūmu, kam jau sāka vērties pirmie ziedi. Tiešām, Jāņi tepat durvju priekšā, bet kur ir palicis laiks, kopš viņa Rīgā saņēma mātes telegramu ar nedaudzajiem vārdiem, kas lika viņai atgriezties šeit, tēva būdiņā? Pēc tēva bērēm māte bija sasirgusi, un vai tad varēja pamest viņu vienu - slimu un bēdās satriektu, lai arī kā Agneses sirds tiecās atpakaļ uz Rīgu, kur taču palika mīla un draudzība un, lai cik nenoteikta, tomēr pati dzīve.

No Valda viņa bija saņēmusi vairākas īsas vēstules, un vienā no tām starp rindām izlasīja, ka uz 1. maiju viņš gandrīz nedēļu nosēdējis prefektūras cietuma telpās. Ja Valdis katru dienu būtu atrakstījis veselu burtnīcu garu vēstuli, ari tas Agnesei būtu licies par maz, bet Valdis nu tiešām nebija rakstītājs, un ari viņa nedrīkstēja gari izrakstīties, tā viņš to bija nobrīdinājis, neuzticēdamies pastam un politpārvaldei.

Agnesi nospieda pilnīgā neziņa par nākotni. Par augstskolu nu vairs nevarēja ne sapņot, un, godīgi atzīstoties, viņas acīs tā bija zaudējusi daudz no savas pievilcības. Domādama par neveiksmēm, Agnese bija centusies izrakties līdz to saknēm, bet vairāk par to, ko Valdis pateica toreiz vilcienā, nevarēja izdomāt. Tagad viņa dzīvoja tādu pagaidu dzīvi, un. jo ilgāk tā vilkās, jo vairāk nemiera brieda jūtās un prātos. Jātiek projām, jāatrod darbs, dzīve jātver ciet, citādi tā izslīdēs no rokām un pazudīs uz visiem laikiem.

Jā, dzīve jātver un jātur ciet. Bet kāda ir šī dzīve, un kam viņa ir? Vai Valdim, kas desmit stundas dienā stiepj plankas un cilā baļķus? Vai Ernai, kas apkopj nenormālas vecenes kaķu leģionu? Vai Grundonim, kas izsauca skaitļus piesmēķētā spēļu namā Bi-Ba-Bo? Nē, tā nav viņu dzīve, tā ir eksistence. Viņu dzīve, īstā dzīve ir cīņa par tiesībām uz dzīvi.

Kāpēc Valdis neuzticēja viņai šeit kādu uzdevumu? Ka arī te dzīvo un darbojas kreisie strādnieki, Agnese sprieda pēc proklamācijām, kas Pirmā Maija naktī bijušas izkaisītas miestiņā un lielceļa malā piespraustas pie kokiem. Jā, tātad organizācija te pastāvēja, tikai viņai, Agnesei, nebija nekādas lomas, jo viņa taču nebija nekādas organizācijas biedrene.

Vienmuļo pagasta dzīvi jūnijā saviļņoja svarīgs jaunums: dzirnavnieka Zommera meita Ligita precējās ar advokātu un dzejnieku Kramu-Kramiņu. Jāņos bija gaidāmas milzīgas kāzas ar viesiem no Rīgas un apriņķa pilsētas. Par kāzu mielastu tika gādāts jau nedēļu iepriekš, un pie saimniekošanas darbiem uzaicināja Agneses mati, bet kāzu priekšvakarā aicinājumu apkalpot viesus saņēma arī Agnese. Sākumā viņa saslējās un negribēja pat dzirdēt par tādu amatu, bet tad ieklausījās mātes vārdos, ka par šiem darbiem dzirnavniece maksās, un nevajag palaist garām gadījumu, kur var kādu latu nopelnīt. Tik tiešām. Agnese domāja, kāpēc lai viņa nevarētu apkalpot viesus, ja Erna apkalpo kaķus?

ЗАО

■

Darbā vajadzēja ierasties jau Jāņu sestdienas rītā, lai iepazītos ar trauku un sagatavoto cienastu novietnēm, lai pamācītos galda klāšanas mākslā un sadalītu pienākumus, jo viņas bija sešas jaunas meitas, kas iznēsās ēdienus un piedāvās viesiem dzērienus un uzkožamos. Melderiene bija arī parūpējusies, lai visām šim meičām būtu balti iestīvināti priekšautiņi un mežģiņu galvas rotas — lai tās izskatītos pēc viesu apkalpotājām restorānos un atšķirtos no kāzu viešņām.

Agnese vēlreiz pārdzīvoja sevī sacelšanās vētru, kad nejauši dabūja noklausīties viesu sarakstu. Atkal un atkal viņai būs jāsastopas ar Oļģertu Pūri, ar Alisi un Verneru Laubertiem, ar dzejnieku Airi un dievturu dižvadoni kungu Krastiņu. Tikai Garā vēl trūka, lai omulīgā kompānija būtu pilnā sastāvā, bet šis vīrelis laikam tomēr bija ar krustmātes Martas mantām pārāk sasmērējies pat pašu aprindās, lai tādu apgarētos aicināt lauku aristokrātijas namā.

Toties daudzi smalki viesi bija gaidāmi no Rīgas. Dzirnavnieks bija ielūdzis zemnieksavienības pīlārus, bet kā līgavaiņa viesi solījušies ierasties sociāldemokrātu avīzes redaktors ar dažiem līdzstrādniekiem un pats Brunis. Tomēr par visu vairāk Agnesi pārsteidza rakstnieka Pētera Svīra vārds. Viņa stāstos Agnese bija nojautusi vīpsnājošu izsmieklu par tādiem naudas maka bruņiniekiem un savas pārliecības spekulantiem, kādi bija ierakstīti viesu sarakstā. Ja viņa nicināšana ir īsta, ko tad viņš pats meklē starp tiem? Vajag taču būt labam ģimenes draugam. lai tiktu aicināts kāzās, bet vai tas nav divkosīgi — smieties par tiem, ar ko draudzējas?

Pirmie sabrauca līgavas radi. Pa virtuves logu Agnese redzēja pagalmā no ratiem izkāpjam liela auguma vīru ar garu, četrstūrainu galvu, kuru sedza apaļš, melns katliņš. Viņš pasniedza roku ratos sēdošajai dāmai, acīm redzot, savai sievai, un palīdzēja tai izrausties. Grūti būtu iedomāties krasākus pretstatus par šo Rudzrogu pāri: cik viņš garš, tumšs un šķautnains, nopietns un īdzīgs, tik viņa maza, blonda un apaļa, smaidīga un labsirdīga. Ar savu laipnību un izpalīdzību viņa drīz vien visiem iepatikās, un arī Agnese nespēja modināt sevī pret viņu īgnumu, kaut gan mēģināja sev iestāstīt, ka vajadzētu šo

Rudzrogas kundzi ienīst kā buržuāzijas pārstāvi. Kad viņa ienāca virtuvē palīdzēt gatavot ēdienus, apsēja ap galvu baltu lakatiņu un aizlika lielu priekšautu, meitenes bijīgi pieklusa, lai nu šā vai tā, tomēr tā bija deputāta kundze, pati pazīstama sabiedriska darbiniece — kādas labdarības biedrības priekšniece, kuras fotogrāfijā bieži greznoja avīžu lappuses. Bet drīz vien «tante Elza», kā viņa lika sevi saukt, izsmīdināja meitenes ar jautriem stāstiem no saviem jaunības gadiem, kad mācījusies par ķēkšu un visus ēdienus vai nu pārsālījusi, vai piededzinājusi. Tagad viņa bija vairāku pavāru grāmatu autore, bet lūdza saimnieces, lai izpildot visu, kas teikts pavārgrāmatās, tikai viņu pašu lai nelaižot pie plīts, jo tad visi ēdieni aiziešot cūkām.

Vakarpusē sabrauca viss viesu daudzums. Melnā automašīnā ieradās Lauberts ar savu ziepjuzāļu applaucēto sievu un Oļģerts Pūris ar Alisi. Lauberta sieva tiešām bija smagi cietusi — zaudējusi vienu aci un vienam vaigam apdegusi āda. — Nabaga Lilija! — Agnesei iesmeldzās sirds, iedomājoties neseno istabas biedreni, kas sēdēja cietumā un gaidīja tiesas dienu. Vai tiešām viņa nesaprata, ka Verners Lauberts precēja nevis neglīto Lūciju, bet viņas pūra naudu, un to nekas nespēja sabojāt.

Oļģerts Pūris tagad turējās ļoti pašapzinīgi, varbūt tāpēc, ka melno fukša cepurīti bija apmainījis pret krā-■•+ saiņo korporeļu cepuri. Alise turpretim likās kļuvusi pazemīgāka un pieglaudīgāka, it kā centās Oļģertam izdabāt.

Katrai viesu partijai ēdamistabā klāja galdu. Agnese veikli izvairījās no kādreizējo paziņu apkalpošanas. Tikai tad, kad atbrauca līgavainis ar saviem viesiem. Agnese nevarēja nociesties virtuvē. Viņai gribējās redzēt rakstnieku Pēteri Svīri. Uzsējusi balto priekšautiņu un uzlikusi galvas apsēju, viņa paņēma paplāti ar uzkožamajiem un ienesa ēdamistabā. Nebija šaubu — tas bija viņš, kas sēdēja aiz garā galda: raksturīgais matu cekuls, taisnais deguns trijstūrainajā sejā viņu darīja pazīstamu katram, kas kaut reizi bija viņu redzējis uzņēmumā vai karikatūrā. Svīrim līdzās sēdēja... ak, dzejnieks Airis! Agnese, viņu ieraudzīdama, uztraucās, bet drīz aptvēra, ka tas ir lieki, jo Airis viņu nepazina. Toties, kur gadījies, ēdamistabā cēli iesoļoja Verners Lauberts. Uzskatījis Agnesi,

viņš ironiski pasmaidīja, apstajas un, cienīgi paklanījies, teica:

— Cik lieliski jums piestāv ķelnerienes tērps!

Agnesei dusmas sakāpa kaklā, bet viņa tās apvaldīja

un piespieda sevi atbildēt mierīgā balsi:

Darba tērps piestāv katrai godīgai sievietei.

Lauberta seja savilkās divdomīgā grimasē. Pametis skatienu uz vīriešiem, kas sēdēja pie galda, it kā piesaukdams tos par lieciniekiem savai asprātībai, viņš turpināja ņirgāties:

— Man jātic jūsu apgalvojumam, jo es jūsu godu neesmu pārbaudījis.

Laikam būdams pārliecināts, ka pateicis kaut ko nedzirdēti gudru, viņš pats rēcoši iesmējās:

— Ho! ho! ho! ho!

Agnese redzēja, ka Svira acīs pazib nicīgas liesmiņas. Tātad viņš neatbalstīja Laubertu! Airis gan jau bija sagatavojies pievienoties Laubertam, bet aprāvās, ieraudzīdams Svira sejas izteiksmi. Tāds atbalsts Agnesei iedvesa drosmi. Nolikusi paplāti uz galda un pagaidījusi, kamēr Lauberts beidz smieties, viņa it kā starp cilu noteica:

— Es ticu, ka nevienas godīgas sievietes godu pārbaudīt jums nav izdevies un neizdosies.

Bravo! — Svīris paklusu iesaucās un aplaudēdams bez trokšņa sasita plaukstas.

Tagad arī Airis vērīgi paskatījās uz Agnesi. Likās, tas viņu pazina, bet, laikam acumirklīgi apsvēris, ka pazīt meiču, kas šajā mājā apkalpo, nebūtu ne sevišķs gods, ne arī izdevīgi, viņš atspieda zodu rokās un, it kā tikko notikušo sarunu nebūtu ne dzirdējis, ne pievērsis tai vērību, steidzīgi jautāja Svīrim:

— Pie kāda darba tu tagad ķersies?

— Es? — Svīris atjautāja un, šķelmīgi piemiedzis acis, paziņoja:

Pie to gardumu tiesāšanas, ko atnesa šī Sinepes jaunkundze. Vai es pareizi uzminēju jūsu vārdu, jaun-kundz? — viņš atklatu smaidu ielūkojās Agnesei acīs.

i— Kā nu kuram, dažam Sinepe, dažam... — Agnesei pielipa rakstnieka jautrība un iedrošināja viņa vienkāršība.

— Dažam? Kas dažam? Cukurgraudiņš, jā? — Svīris mēģināja Agnesi apmulsināt. — Bet man? — viņš vēl papildināja.

— Jums? ... Jums — lasītāja! — Agnese attapās atbildēt un. tukšo paplāti paķērusi, aizsteidzās uz virtuvi.

Pievakarē viesi izklīda pa Dzirnavupes krastiem vainagus vīt, peldēties, atpūsties, bet mājā pa to laiku vajadzēja sarindot galdus citu cilam galā, saklāt ar baltiem galdautiem, saliki traukus un daļu ēdienu. Gādīgā Kudz-rogas kundze laipni uzņēmās pārraudzīt kārtību, jo lauku meitenes taču nezināja, kur liekami naži un dakšiņas, kur dažādās glāzes, kur maizes šķīvīši un salvetes.

Vakariņas pagāja diezgan klusu, jo melderis, gan joka tonī. paziņoja, ka sieva noslēpusi «vīnu pagraba» atslēgu un tikai rīt pēc baznīcas laika to atdošot. Tāpēc jāiztie-kot ar to dzērienu mazumiņu, ko viņam izdevies sagrabināt pa mēteļu kabatām. Arī lielie dzērāji saprata, ka jāpaciešas līdz rītvakaram, lai baznīcā ieietu un iznāktu stingrām kājām.

Lai cik maz naktī gulēts — bija taču jānogulda viesi, jānovāc un jānomazgā trauki un atkal jāsaklāj galdi brokastīm — jā, lai arī tikai pāris stundiņu atlika meitenēm kaut kur pakrist un aizsnausties, no rīta tās bija agri augšā un gludināja viešņu kleitas, pirmo reizi mūžā pieskardamās dārgiem audumiem, kuru nosaukumus tas pat nezināja.

Ak, šī ģērbšanās, šis uztraukums, kad katrai sievietei liekas, ka tieši viņa būs tas centrs, uz kuru vērsīsies visi acu skati! Spoguļu nepietika melderienes viesistabā, tāpēc vienai vai otrai meičai vajadzēja iet palīgā samest pogas uz muguras, aizdiegt druknākajām dāmām sānus, jo podziņas sprāga vaļā, bet dažai vienkārši apliecināt, ka kleita «sēž brīnišķīgi» un nekas nav saburzījies.

Agnese ģērba pašu Iiudzrogas kundzi — garā, pelēkā atlasa kleitā ar gaisīgu, viegli rožainu šifona šalli ap pleciem. Salīdzinot ar citām, šī bija visgaumīgākā kleita gan krāsas, gan elegantās vienkāršības ziņā un likās pilnīgi saskanam ar valkātājas raksturu.

— Žēl, ka mēs neredzēsim, kā jūs ieiesiet baznīcā, kāda meitene ieteicās.

— Tiešām, meitenēm tas būtu jāredz! Rudzrogas kundze iesaucās un tūlīt devās sameklēt melderieni, lai pierunātu to atlaist meitenes uz īsu brīdi līdz netālajai baznīcai. Kad melderiene rādīja tādu kā negribīgu seju, Rudzroga mēģināja spēlēt uz citām stīgām:

— Kā jūs domājat, Zommera kundze, kam būtu jāienes laukos mūsu pilsētas kultūra? Taču mums, pilsētas un lauku inteliģencei. Šīs meitas arī kādreiz izies pie vīra. un vai nebūs skaisti, ja mēs ieviesīsim savas tradīcijas visā latviešu tautā? — Rudzroga pārliecinoši apstrādāja melderieni, un pēc tik svarīgiem un tālredzīgiem apsvērumiem tā vairs nepretojās.

Šī īsā starpgadījuma laikā Agnese ieraudzīja Rudzro-gas kundzi citā gaismā: tā bija gudra savas šķiras pārstāve, kas pat šķietami nenozīmīgos sadzīves sīkumos prata ielikt politiku — savas šķiras politiku, prata to neuzspiest, bet «ieviest», tāpat kā ar personisko šarmu un laipnību modināt katrā sastaptajā cilvēkā pret sevi simpātijās.

Lai nu kā, bet atļauja bija izklapatota, un viņas, sešas meitenes, nometa baltos priekšautiņus un galvas rotas, saglauda matus un pirms kāzinieku izbraukšanas vieglā solī aiztecēja uz baznīcu. Tā kā dievkalpojums vēl nebija beidzies, viņas baznīcā iekšā negāja, bet ieņēma vietas durvju tuvumā, un labi izdarīja, jo vēlāk nebūtu tikušas cauri ļaužu drūzmai, kas drīz sagruva apkārt un spiedās uz durvju pusi. Arī šī drūzma bija paredzēta, un to izkārtot ieradās aizsargu bars. Viņi atbīdīja ļaudis no ceļa uz abām pusēm un nostājās divās špalerās, reizē izpildot goda sardzes un pūļa savaldītāju pienākumus.

Beidzot sāka skanēt zvans. Ļaudis saviļņojās un nošalca: «Nāk! Nāk!» Tur nāca viņi — šīsdienas gaviļnieki. Pa priekšu tipināja balti ģērbti bērni — meitenīte un puisītis un no gracioziem groziņiem kaisīja uz ceļa ziedus. Aiz viņiem soļoja vedējpāris — Rudzroga ketovejā un viņa kundze garajā, pelēkajā kleitā. Rudzroga bija sataisījis tik svinīgu seju, it kā patlaban dotos uz tribīni atklāt saeimas sēdi. Apaļā kundzīte turpretim izskatījās ļoti liriska — dzīves gudrais smaidiņš mazliet savilktajās lūpās un plaši izplestajās acīs likās visiem sakām: jā, jā, ne visu to dos laulība, ko jaunie no tās gaida, bet jāmācās vismaz uz ārpusi godam valkāt gredzenus, ko mācītājs apmainīs.

Gājiena cenlrs, uz kuru vērsās visas acis, protams, bija jaunais pāris. Abi jauni un stalti, viņš melnā frakā, kas labi piegula slaidajam augumam, viņa baltā atlasa kleitā un plīvurā, kopā ar dažiem miršu zariņiem piestiprinātā pie gludi atglaustajiem, tumšajiem matiem. Vislielākā sensācija lauku apstākļos bija dažus metrus garā šlepe, ko nesa seši mazi par pāžiem saģērbti puisīši. Kad jaunais pāris spēra soli uz baznīcas kāpnēm, pa atvērtajām durvīm izlauzās varena ērģeļu skaņu šalts: speciāli no Rīgas atbraukušais mākslinieks sāka spēlēt Vāgnera «Loen-grīna» kāzu maršu.

Aiz līgavas šlepes cienīgi, sakropļoto sievu tik tikko zem elkoņa turēdams, soļoja Verners Lauberts, aiz viņa Oļģerts Pāris ar Alisi un vēl citi pāri, kurus Agnese nepazina, bet kuru piederību korporācijām apliecināja trīskrāsainās lentas pār sniegbalto frakas vesti. Tie bija tā sauktie «brūtgāna brāļi» un «brūtes māsas» — viņi frakās, viņas baltās, garās kleitās, ar mīlestības un uzticības koka — mirtes pušķīšiem pie krūtīm.

Aiz šiem svinīgajiem viesiem nāca raibāki kāzinieki — parastos uzvalkos un krāsainās kleitās. Tur pavīdēja ir Airis ar kādu gaišzilu jaunavu pie rokas, tur dievturu diž-vadonis Krastiņš tautiskos, baltos svārkos ar pavisam jauniņu, laimē piesarkušu zilaci bālrozā žoržeta kleitā, tur bija lauku saimnieki pelēkos uzvalkos un saimnieces raibās zīda kleitās, tur aizsargu pulka priekšnieks pilnā formā, pilnā varas apziņā.

Agnese ar skatieniem meklēja rakstnieku Pēteri Svīri. Kā viņš būs ģērbies un kādu seju rādīs šajā svinīgajā brīdī? Viņš nāca pēdējais, un varbūt tikai Agnese pamanīja apslēpto ironiju viņa acīs, kas ar interesi pavērsās gan uz vienu, gan otru ļaužu mūra pusi. Uz kāpnēm šīs acis uzlūkoja Agnesi, un pēkšņi tajās iezaigojās puiciska draiskulība. Svīris atdalījās no kāzinieku bara un iespiedās starp viņām — meitenēm, kas bija pieņemtas kāzu galdu apkalpošanai.

— Meitenītes, zeltenītes — paglābiet mani savā pulciņā, — viņš jokodamies paklusu uzrunāja meičas.

— Bet mums tūlīt jāiet uz dzirnavām galdus klāt. — Agnese paziņoja.

— Tad atļaujiet jūs pavadīt, — Svīris piedāvājās.

— Bet jums taču jaiet baznīca, — kada cita meiča ieteicās.

— Redziet, baznīcā es starp tūkstoš pieci simti astoņiem cilvēkiem būšu tikai tūkstoš pieci simti devītais, bet starp jums ...

Pirmais un vienīgais, — Agnese nobeidza viņa teikumu.

— Patīkami to dzirdēt no jaunu meiteņu lūpām, — Svīris jocīgi pret viņu palocījās.

Viņi mēģināja izkļūt cauri ļaužu baram, kas neizklīda, acīm redzot, gaidīdams izrādes atkārtojumu otrā virzienā. Ar lielām pūlēm izlauzās līdz vidum, kur ļaudis stāvēja retāk un daži jau meklēja brīvāku vietiņu, lai zālītē apsēstos. Maurs bija papīru piesvaidīts. Ļaudis tos uzcēla un sāka lasīt, bet daži tūlīt nometa, it kā rokas apsvilinājuši. Agnese uzskatīja kādu lapiņu un, ātrumā izlasījusi virsrakstu, spēji saspringa. Labi, ka viņi visi, sešas meitenes un viens rakstnieks, ļaužu blīvumam cauri spiezdamies, bija sasārtuši, un tā Agneses piesarkums nevienam nevarēja likties uzkrītošs.

Svīris uzcēla vienu lapiņu un nolasīja meitenēm priekšā:

— Lauku darbaļaudis! Sajās kāzu dienās jūs skaidrāk nekā jebkad ieraudzīsiet Latvijas politisko partiju īstās sejas un pārliecināsieties, cik draudzīgi kā viena tēva bērni sadzīvo zemsavieši un sociāldemokrāti...

Interesanti... — viņš pie sevis noteica un, salocījis lapiņu, iebāza to kabatā. — Tas nav priekš jaunām meitenēm, — viņš paskaidroja.

Vai tālāk bija kaut kas nepieklājīgs? — Agnese tīšām iejautājās.

— Kaut kas šausmīgs! Ja es to nolasītu, jūs visas tepat uz vietas pārvērstos par sālsstabiem, un kas tad mums pasniegtu garšīgos kāzu cepešus, — Svīris centās jokot.

Bet kas tādus papīrus izmētājis? — kāda meiča naivi iejautājās.

Nezinu, bērniņ, un nedrīkstu zināt, bet, ja zinātu, neteiktu, — Svīris kaut kā asi iesmējās un. meiteņu uzmanību citur novirzīdams, sāka jūsmot par Dzirnavupi, kuras krastos starp košzaļajiem ievu puduriem palsoja sudrabaino vītolu kodaļas. Agnesi tomēr dabas skaistums šoreiz nesaistīja. Viņu satrauca Valda domu biedru

№

tuvums — lūk, tepat blakus ir atradies kāds cilvēks, kas izkaisījis proklamācijas. Varbūt viņš vēl stāv turpat starp citiem barā un bezbēdīgi sarunājas, gribēdams noskatīties, kādu uztraukumu lapiņas sacels, kā aizsargi skraidīs un locīsies, tās uzlasīdami. Tā negribējās iet uz dzirnavām. kur gaidīja baltais priekšautiņš un mežģiņu diadēma, bet tur, ļaužu drūzmā, palika kaut kas tuvs — savējie.

Gandrīz reizē ar baznīcēniem dzirnavās ieradās jauni viesi — tur bija Brunis baltās biksēs un garās, smailās, tā sauktajās «džimmi» lakkurpēs. tur bija redaktors Kristaps Pelēkais un vēl daži puiši, kas grozījās tikai ap Brūni, it kā būtu atbraukuši līdzi viņu apsargāt un apkalpot.

Pusdienas pagāja pusoficiālā noskaņā ar pliekaniem tostiem, kuros lielāko tiesu izskanēja novēlējumi «apvienoties» un «saprasties» ne tikai tiem diviem, kas šodien salaulāti, bet arī tām partijām, kuras līdz šim līdzīgi Romeo un Džuljetas dzimtām naidojušās. «Mums nav tāda nepārvarama šķiru naida kā ārzemēs,» Agnese dzirdēja Airi nobeidzam tostu.

Pēc pusdienām viesi svinīgās frakas un viešņas savas garās kleitas apmainīja pret ērtākiem apģērba gabaliem. Vairums viesu pulciņos un divatā izklīda Dzirnavupes krastos izklaidēties. Kalpus norīkoja uzsiet stabu galos darvas mucas un sanest malku pie dzirnavu dīķa. kur naktī vajadzēja notikt līgošanai. Vecākās kundzes uzkāpa kūtsaugšā brītiņu sienā nosnausties, bet Uudzroga un vēl viens otrs nopietnāks kungs atlaidās guļamkrēslos zem kuplās liepas pagalmā.

Rudzrogas kundze izrādīja meitenēm jaunajam pārim savestās dāvanas — kristālus, pusdienu un kafijas servīzes, milzu vāzes, paklājus, svečturus, porcelāna figūras, sienas pulksteņus. Uz viena galda stūra bija noliktas vairākas bērnu pudelītes ar knupīšiem un knupīši-mānekļi. Kāda no meičām iesmējās un iesaucās:

Kāpēc tik daudz? Vai tad viņiem būs piecīši?

Rudzrogas kundze sarauca pieri:

— Jā, elementārākās gaumes vēl trūkst mūsu jaunajiem vīriešiem, — viņa teica ar iekšēju niknumu. — Viņi domā, ka tas ir asprātīgs joks, uzdāvināt jaunajam pārim bērnu pudelīti vai knupīti. Bet sakiet, — kas tur jocīgs? Vai pati bērnu dzimšana ir jocīga? Vai tur kas divdomīgs? Un ka šādā knupīšu dāvināšanā nav nekā asprātīga, to taču liecina kaut vai šis skaits. Tas ir tikpat, kā jums desmit cilvēku no vietas stāstītu vienu un to pašu visbanālāko anekdoti, — Rudzrogas kundze nevarēja vien norimties.

Agnese domās saskaitīja, cik korporeļu ir sabraukuši kāzās. Tiešām, cik korporeļu, tik knupīšu!

Kad Agnese sāka novākt galdu, pa atvērto logu līdz viņai atplūda sarunas. Vispirms Rudzroga pastāstīja dzirnavniekam, kādus jaunumus iekārtojis savā saimniecībā Zemgalē: ierīkojis aplokus ar sētiem zālājiem, lai nebūtu jāalgo gans, uzcēlis skābbarības torni, kurā sadzenot iekšā un ieskābējot visus ravējumus, sakņāju un kartupeļu lakstus, pa daļai arī āboliņa atālu.

— Tādi ieguldījumi atmaksājas jau pirmajā gadā, --viņš paziņoja. — Es jums, Zommera kungs, no sirds iesaku man sekot.

— Kur nu mums, vidzemniekiem, mēroties ar zemgaliešiem, — Zommera kungs ar nožēlu un klusu skaudību balsī atvairījās un laikam aizgāja, jo saruna pārsviedās uz citām lietām.

Nu redziet, kā iznāca, — jūs gan rīkojāt protesta mītiņus, bet mēs tomēr maizes labībai paaugstinājām muitu, — Rudzroga, vēlīgi smiedamies, kādam it kā atvainojās. Agnese neuzkrītoši paskatījās pa logu — tas taču bija daudzinātais Brunis, kas apsēdās savu pavadoņu pakalpīgi pienestajā krēslā.

Brunis kaut ko atbildēja, bet tik klusu, ka Agnese nesadzirdēja.

— 11a, ha. ne jau man jums tas jāstāsta, — Rudzroga iesmējās. Ja jūs nebūtu rīkojuši, tad visas jūsu masas būtu aizplūdušas pie komunistiem.

Vai tad tādi arī vēl ir Latvijā? — Agnese pazina rakstnieka Svira ironisko balsi.

Ak jūs, Pegaza jātnieki, jūs tikai plivināties pa mākoņiem. — Rudzroga pārmetoši iesaucās. — Man te atnesa vienu tādu lapiņu. Pat baznīcā viņi tās sāk izmētāt! Būs jāierosina jautājums par politiskās pārvaldes bezdarbību.

— Iedodiet man to lapiņu. Apskatīsim, kur tā taisīta, — piesolījās Brunis.

— Vietējie! — viņš iesaucās. — Tie ir tipiski provinces spiestuvju burti.

— Piedodiet, jūs arī sastāvat politpārvaldes dienestā? — Svīris naivi iejautājās.

— Rakstnieka kungs, apzinīgi vai neapzinīgi jūs atkārtojat komunistu apvainojumus! — Brunis griezīgi atcirta. — Jūs, Rudzrogas kungs, un jūsu partija gan daudz runājat par komunistu piespiešanu pie sienas, bet jaunā sodu režīma ievešana tomēr kavējas. Ar ko tas izskaidrojams?

— Pagaidiet. Cik zināms, ap Ziemsvētkiem valdības groži pāries jūsu rokās. Varēsiet tos savilkt ciešāk, Rudzroga izvairījās no tiešas atbildes.

Ilgāk Agnese nevarēja kavēties ēdamistabā un noklausīties ciniski vaļsirdīgajā sarunā. Vajadzēja salikt ēdienus grozos, lai vakarā tos aiznestu uz deju un līgo dziesmu laukumu dīķa krastā. Rudzrogas kundze bija izdomājusi klāt tur galdu, kā viņa teica — «a la furšēt», tas nozīmējot salikt visu uz galda, šķīvjus un dakšiņas kaudzēs, un tad katrs lai ņem sev šķīvi, krauj virsū ēdienu un ēd, apkārt staigādams. Dzirnavniece gan sūrstījās, ka diez vai te, laukos, tāds «ālavfušiers» būtu vajadzīgs, jo laucinieki jau kaunēšoties iet pie galda un bez mudināšanas paši ņemt šķīvjus. Bet Rudzrogas kundze atkal laida darbā savu drošāko ieroci kultūras misijas nozīmi laukos.

— Kā mēs citādi varēsim lauku ļaudīm iemācīt pilsētas manieres? — viņa pierādīja. — Tagad taču gandrīz visiem saimniekiem dēli un meitas studē, korporācijās mācās ārzemju uzvedību, bet veči pa to laiku labi ja noklausās lekcijas par teļu un cūku kopšanu. Un tad nu iznāk tā, ka vēlāk dēlam vai meitai kauns māti un tēvu savās kazās lūgt.

Tā arī palika, ka galds būs klāts pēc Rudzrogas ieteiktās modes. Vēlāk viss pagasts smējās, ka dažu labu tāds «izfušierēts ālavu galds» tiešām atstājis nepaēdušu.

Pilsētas viesi droši vien tikpat ilgi pieminēja lielisko izēšanos un izdzeršanos, jo dzirnavnieka vīna pagrabs izrādījās neizsmeļams. Jau pirms pusnakts visi bija tik jautri, ka dievturis kungs Krastiņš ierosināja jauno pāri pārlaulāt tā īsti latviski. Sājā dievturiskajā izdarībā sa jūsmīgi piedalījās ari mācītājs un tiktāl aizrāvās, ka solījās rakstīt veselu disertāciju par luterāņu baznīcas ceremoniju latviskošanu.

Redaktors Kristaps Pelēkais, krēslai metoties, jau bija tik mīksts, ka aizdegtās darvas mucas noturēja par ugunsgrēku un, kliegdams: «Deg! Pasaule deg!» — metās uz dīķi. Bruņa puiši viņu notvēra pašā dīķa malā un izglāba no drēbju saslapināšanas. Redaktoru iecēla starp kokiem uzkārtajā guļamtīklā un tikmēr šūpoja, kamēr viņam uznāca jūras slimība. Pēc tam viņš turpat aizmiga, rīta pusē piecēlās odu sadzeltu, uztūkušu seju un dzēra atkal, kamēr pakrita.

Korporeļi, kas sākumā galanti apkalpoja dāmas un dejoja, uz rīta pusi nelikās par tām vairs ne zinis. Ap galdu sasēdušies, tie cilāja alus kausus, izbļaudami tikai viņiem vieniem saprotamus tostus un reizēm ierēkdamies «Apsegloju melnu kuili».

Kā gailis vistu pulkā, tā dzejnieks Airis viens pats noņēmās ar sieviešu baru: gan cienāja tās ar kūkām un kafiju, gan deklamēja priekšā savus dzejoļus, gan skūpstīja vienai otrai roku,izsaukdamies: «Jūsurociņu,daiļā!»

Brunis, saglabādams skaidru galvu, visu nakti turējās Rudzrogas tuvumā un sprieda par politiku.

Tā katrs bija atradis piemērotu sabiedrību. Tikai Svī-ris klīda apkārt, piestādamies gan pie korporeļu galda, gan uzslavēdams Airi kā «pēdējo mūsdienu bruņinieku», gan iemezdams pāris teikumus Rudzrogas un Bruņa sarunās.

— Ko viņš meklē šajā namā, kāpēc draudzējas! Neviena gara radinieka viņam te nav? Agnese minēja, bet neiedrošinājās rakstniekam pašam pajautāt. Viņa bij nogurusi no iepriekšējo nakšu negulēšanas un visas tās kņadas, kas likās bezjēdzīga.

Pret rila pusi dīķa malā palika tikai vīriešu kārtas viesi. Viešņas pamazām bija uzmeklējušas klētī un šķūnī saklātās guļu vietas. Apkalpotājām tomēr vajadzēja dežurēt un pienest dzērājiem alus krūzes, Jāņu sieru, siļķīti vai galertu. Nevienai no meitenēm nepatika šie pienākumi. jo apdzērušies korporeļi tās apveltīja ar ciniskām un jēlām piezīmēm, ko tie paši uzskatīja par asprātībām. Viņas vairs neiedrošinājās iet pa vienai un norunāja turēties kopā. Bet laikam tieši tāda meiteņu bara parādīšanās plītniekiem likās sevišķi piemērots brīdis savas «ārzemju kultūras» parādīšanai, jo kunga Krastiņa vadībā tie uzsāka dziesmu, kurai nevarētu līdzināties neviena nerātnā daina.

Agnese juta, ka dusmas un riebums viņu nosmacēs, ja vēl kaut vienu minūti būs jāuzkavējas šo pretīgo kustoņu tuvumā. Kas viņiem devis tiesības ņirgāties par lauku meitenēm, aizskart viņu cilvēcīgo un sievišķīgo pašcieņu? Vai galu galā par tiem dažiem latiem, ko nopelna ar smagu un drudžainu darbu, viņām jāpanes arī pazemojumi?

— Meitenes, ejam mājā, lai pļēguru kungi apkalpojas paši! — Agnese iesaucās.

— Kas, pļēguri? Kas te ir pļēguri? — nodārdēja Lau-berta balss un uz galda uzsistā dūre. — Kas te būs, ja katra cūku meita iedrošināsies mūs zākāt?

— Spriežot pēc tā, ko apkalpojam, mēs tiešām patlaban esam cūku meitas, — visa saspringusi, Agnese atcirta un, saņēmusi divas meitenes aiz elkoņiem, pagriezās, lai ietu.

— Hu-hu-hu! Kas par dzedru valodiņu! kungs Krustiņš ieaurojās. — Ja šitā dukte uz mīlēšanos arī tik karsta, tad es pirmais kandidāts uz klētiņu. Kur tu pa naktīm guli klētiņā, kūtsaugšā? Ei, dukte, dukte! — viņš sauca un streipuļoja meitenēm no muguras. — Klausies. tu neesi nekāda dukte, tu esi viena īsta meita, saproti. meita, kā filologi saka.

Sājā brīdī no pretējās puses krūmiem izlīda dzejnieks Airis. Redzēdams, ka dievturis tvarsta meitenes, viņš izplēta rokas un, saukdams: — Kas esi tu. daiļā, sieviete ir tavs vārds! — aizturēja viņas un ar to deva iespēju Krustiņam pietuvoties un sagrābt Agnesi no mugurpuses ap krūtīm. Agnese veikli izrāvās un atgriezusies no visa spēka iecirta pļauku rupjajā, nekaunīgajā sejā. Vairīdamies Krustiņš sasvērās par daudz uz sāniem un smagi novēlās gar zemi.

Tikai tagad Agnese pamanīja, ka tuvumā atrodas arī rakstnieks Svīris. Raudzīdamies uz pakritušo dievturi.

viņš locīdamies smējās, un arī Agnesei, kas vienu mirkli bija gatava raudāt aiz apvainojuma, sanāca smiekli. Viņa ļāva tiem vaļu. izlādēdama tajos dusmas un pretīgumu un pēkšņi saredzēdama tikai šā starpgadījuma jocīgo pusi: viņa, ne visai liela un ne visai stipra meitene vienā triecienā bija nolikusi uz lāpstiņām spēcīgo bajāriska auguma vīru.

Agnese saprata, ka pēc šāda «izlēciena», kā viņas aizstāvēšanos novērtēs dzirnavnieki, viņa vairs neiederas kāzu apkalpotāju sastāvā.

Noraisījusi balto priekšautiņu un galvas segu, viņa atvadījās no pārējām meitenēm un sāka lēnām iet uz māju pusi. Negāja pa lielceļu, bet izvēlējās kājnieku iemīdītu taciņu gar upes krastu. Katru mirkli vajadzēja parādīties saulei. Putni vīteroja, svilpoja, čakstināja un dziedāja aizrautīgi, it kā no sirds slavinādami dzīvi un vasaru. Smaržoja miklās bērzu lapas, smaržoja kalmes, piparmētras un rasas pilnā zāle. Ausis atpūtās no piedzērušo rēkoņas, nāsis kāri ieelpoja smaržas, lai ātrāk aizmirstu alus un degvīnu smirdoņu tur, kāzu namā. Dvēsele gavilēja kā atpestīta. «Cik labi, ka tas viss ir garām, ka nav vairs jāatgriežas tur.»

Vasaras skaistums — tvīksmains un vienreizējs, kad katrai dienai un naktij, pat katrai stundai ir sava, neatkārtojama burvība, apņēma Agnesi, un viņai likās, ka neviens dzejnieks, neviens komponists nekad nespēs vārdos un skaņās izteikt to smeldzi, kas piejaucās gavilēm sirdī. Vai tas ir žēlums, ka viss mainās un paiet, ka ziedi nobirst, putnus rudens padzen trimdā, upes viļņus ziema iekaļ ledū? Bet sirds? Nē, sirdi nespēj stindzināt nekas, kamēr tā mīl un ilgojas. Un Agnese juta, ka viņai līdz asarām gribējās, lai arī Valdis būtu te, līdzās, lai viņi kaut vienu vasaras dienu un nakti klaiņātu pa mežiem un pļavām un abi uzsūktu sevī to skaistumu, ko tagad viņa bauda viena. Tik īsus mirkļus viņi ir bijuši kopā, un arī tad Valdis arvien ir juties kā kareivis, kam piešķirts īss atvaļinājums un nedrīkst ne par minūti nokavēt atgriešanos savā pulkā. Revolūcijas kareivis — jā, tā laikam jutās Valdis.

Aiz muguras nodunēja kādi soļi. Agnese satrūkās un atskatījās: rakstnieks Svīris!

No manis jums neizdevās izbēgt, Sinepes jaunkundzi viņš smaidīdams paziņoja. — Bet nopietni, nebaidieties, ja cs jūs mazu gabaliņu pavadīšu. Es nepaspēju jums izteikt savu atzinību un sajūsmu...

Par to boksa cīņu? Agnese pavīpsnāja. Diez vai tāds kautiņš var sievieti darīt pievilcīgu?

Krustiņa acīs, protams, ne. Bet viņš tādu pļauku jau sen bija nopelnījis, Svīris nopietni uzsvēra, un Agnese saprata, ko viņš domāja, jo nebija aizmirsusi to vakaru krustmātes Martas dzīvoklī, kad šis dievturu priesteris uzmācās jauniņajām ģimnāzistēm.

Svīris šajā apvidū bija pirmo reizi un arī Agnesi redzēja pirmo reizi. Bet viņš prata ar neuzkrītošiem jautājumiem izvilkt ziņas ne tikai par apkārtnes sadzīvi, bet arī par pašu Agnesi, par viņas neveiksmīgo mēģinājumu studēt un miglaino nākotni.

Vīksnas jaunkundz, uzskatiet mani par savu draugu. Ja vien es kādreiz varēšu, būšu jums vienmēr palīdzīgs, — atvadīdamies apsolīja rakstnieks Svīris.

Agnese pateicās un jau gribēja iet, bet tad ātri izlēma tomēr izteikt jautājumu, ko agrāk nebija iedrošinājusies:

Vai jums šie ļaudis ... tas ir, jaunais paris, ir radi?

Paldies dievam, nē. Svīris papurināja galvu.

Tātad draugi?

Neuzminējāt. Esmu pazīstams ar Kramiņu, viņš gribēja padižoties ar šo pazīšanos un ielūdza mani savās kāzās.

Un jūs tomēr pieņēmāt tādu ielūgumu? Agnese parmeta.

Kāpēc ne? Mana jaunajā romānā tieši jāapraksta tādu jaunbagātnieku viesības. Viss šeit redzētais un dzirdētais man ir tāds materiāls, ko grūti no galvas izfantazēt.

Piedodiet, ka es sākumā jūs nesapratu, Agnese atzinās. Man liels prieks.

Par ko tad? — Svīris brīnījās.

Par to, ka jūs neesat viņiem rada.

Laikam stiprs vēja pūtiens bija notraucis vecajai kļavai veselu klēpi zeltainu lapu. Tās virpuļoja aiz loga un lidinājās ka lieli tauriņi. Rudens, tātad rudens! Agnesei ietrīcējās sirds, it ka tikai nupat viņa bulu pamanījusi vasaras aiziešanu.

Liekas, māte runāja jau ilgi, bet Agnese, savu domu aizņemta, nebija dzirdējusi, 't agad mātes noteiktais tonis spieda viņu iekļausities:

XIes vairs nevaram la ilgāk iztikt. Līdz nākošajam rudenim mums nepietiks ne kartupeļu, ne maizes. Par katru vīrieša darbu, vai tur jumts japielāpa, vai sivēns janokauj, mums jamaksa uz aru.

Jā, bet mēs taču pašas sivēnu nokaut nevaram! — Agnese iesmejas.

Tev labi smieties, tev galvā tikai savas filozofijas, - māte noskaitās. — Bet man jau tagad jāsāk rēķināt, cik kumosu uz galda likt rītā, cik pusdiena. Par drēbēm un apaviem es vairs nedomāju. Kas tad man, vecam cilvēkam ...

Tu vēl nemaz tik veca neesi, Agnese viņu jautri partrauca.

Ne gadi, dzīve pataisa vecu, māte nopūtās.

Agnese vērīgi ielūkojās mātes seja. Tiešām, viņa nekad nebija padomājusi, ka četrdesmit seši gadi vecai sievietei nevajadzētu būt tik savītušai, tik grumbainu pieri, dažiem izlūzušiem zobiem, raupjām rokam ar mezglotiem pirkstiem.

Mums jānorunā reiz galīgi, māte teica un cieši paskatījās meitā.

Bet kas? Agnese nesaprata.

Nu ta. Tagad mēs esam mantinieces. Galu galā būda japarraksta uz viena vārda. Ja tu gribētu dzīvot uz laukiem. varētu rakstīt tūlīt tev. Tikai tad nu gan būtu jā-precas, - māte runāja skaidru valodu.

Kam? Man? Agnese pārsteigta iesaucās. Nē! Nē! Es negribu nekāda mantojuma, it nekā! Es visu esmu saņēmusi, par daudz esmu saņēmusi. Tas viss tavu roku sastrādāts! — it kā izbijusies, ka tiešām viņai varētu uzspiest māju un precības, Agnese pretojās.

Tad es nezinu, ka tad ... māte iesāka un aprāvās.

— Redzi, bez vīrieša cilvēka te grūti izdzīvot. Pie mājas vienmēr roka jāpieliek. Un tad tas Pēteris... tas Vilciņš ir tā kā ar mieru nākt. Viņš pa vasarām iet mūrēdams, bet ziemā, tad atkal var piepalīdzēt. Gan jau cilvēki visādu izpļāpās... — tagad māte runāja mulsdama.

— Lai taču tenko, cik viņiem tīk, — Agnese mierināja.

— Un tad es nezinu, kā tev ar tālāko. Es jau nu vairs nevarēšu tādu naudu sagādāt, — māte nelaimīgi taisnojās.

— Es vairs arī neņemtu, māmiņ, — Agnese papurināja galvu. — Es braukšu uz Rīgu un meklēšu darbu.

Tu esi tāda kā atgriezts rieciens, — māte nopūtās.

— Tur neesi pieaugusi, te vairs ncpielīpi.

Šos vārdus par atgriezto riecienu Agnese neaizmirsa visu ceļu līdz Rīgai. Lai kādas grūtības gaidīja tur, pil sētā, bet tagad viņa zināja, ka nekur nejutīsies tik sveša un nevajadzīga kā mātes mājelē, kur drīzumā kā saimnieks ienāks praktiskais mūrnieks Vilciņš. Viņa neko nepārmeta mātei, — ne jau vieglprātība vai precību kāre viņu spieda izšķirties. Trūkums bija nežēlīgs, un viena viņa tiešām nespētu tam pretoties. Agnese pat sāju la zināmu atvieglojumu, ka viss tā nokārtojies. Lai kā viņa tagad pati sitīsies caur dzīvi, bet vismaz nebūs jābažījas par māti, nebūs jāizjūt pašpārmetumi, ka māte palikusi viena un vientuļa.

Rīga! Rīga! Cik tuva un ilgota tagad liekas tava du noņa, tava steiga, tavas fabriku sirēnas un tramvaju zvani! Ļaudis plūst pa trotuāriem, bet acis meklē starp tiem vienu cilvēku, kuru pazītu starp tūkstošiem no liela tāluma.

Protams, viņš negadījās ne stacijā, ne tramvajā, ar kuru Agnese brauca uz Sarkandaugavu. Viņa nebija rakstījusi Valdim par savu ierašanos un tāpēc jo nepacietīgāk gaidīja vakariņ lai varēlu viņu pārsteigt.

Daudz kas bija mainījies pa šo vasaru Agneses draugu un paziņu dzīvē. No Ernas vēstulēm viņa zināja, ka Grundonis sācis strādāt par darbvedi strādnieku krājaizdevu sabiedrībā. Erna pati tikusi vaļā no kaķu sievas un dabūjusi mašīnrakstītājas darbu pagaidu strādnieku slimokasē, kur pilnvarnieku vēlēšanās vairākumu balsu ieguvuši kreisie arodnieki, izspiežot sociāldemokrātus.

Krustmāte Marta bija atgriezusies Rīgā un atsākusi savu kāršu licējas praksi. Laukos nodzīvotā vasara bija viņu izārstējusi no nelaimīgās mīlestības un Preisienes sektantisma. Preisienes mantas tagad stāvēja noliktas malkas šķūnītī, bet viņas istabā dzīvoja jauns īrnieks.

Marta zināja stāstīt, ka Lilijas lietas drīz nākšot iztiesāšanā, bet tiesa notikšot aiz slēgtām durvīm. Preisieni vēl arvien policija meklējot, jo toreiz, pirmajā pratināšanā, Lilija tiešam izgrūdusi par to abortu ...

Vakaru gaidīdama, Agnese devās pastaigā pa Rīgas ielām.

Uz Elizabetes ielas viņas uzmanību saistīja vieglā ormaņa pajūgs, kas sīkā riksī tuvojās šķērsielai. Ļoti pazīstams izskatījās vīrietis, kas sēdēja ratos un sarunājās ar līdzās sēdošo sievieti, elegantu, bet neglītu un pavecu, kā Agnesei šķita, vienā mirklī novērtējot svešo dāmu. Bet vīrietis — ak debess — tas taču bija Eikens, stūrgalvīgais dakteris, kas tagad ieraudzīja Agnesi, norāva cepuri no galvas un. spēji nosarcis, ar dziļu palocīšanos viņu sveicināja. Arī Agnese nosarka un neveikli atņēma sveicienu, juzdama pārslīdām savam trūcīgajam apģērbam Eikena paziņas auksto skatienu. Šis mazais starpgadījums ilga tikai dažas sekundes, tad pajūgs jau aizslīdēja garām, un Agnesei bija jādomā, kāpēc gan Eikens nosarka. Ja viņa pati sarkst, tam nav nekādas nozīmes, jo tā viņas laucinieciskā daba. Bet Eikens — kuras dēļ viņš nosarka — vai tāpēc, ka tā otra redzēja viņu sveicinām Agnesi, vai arī viņam nepatika, ka Agnese viņu redzēja tās sabiedrībā?

— Vai tik ātri piepildītos Grundoņa pareģojums? Agnesei ienāca prātā, un viņai kļuva žēl, ka Eikena «dum-pīgums» jau sāktu pieklust. Nē, viņa nebija to mīlējusi, arī tad nē, kad viņai glaimoja tā pēkšņais bildinājums, bet nez kāpēc viņai būtu paticis, ja viņš saglabātu savu romantisko tēlu tikpat svaigu, kāds tas bija licies tur. laukos, ar viņu iepazīstoties.

Agnesei nebija nekāda priekšstata par to, kas varētu būt svešā dāma Eikenam līdzās, bet sievietes nojauta nemaldīgi iztulkoja viņa nosarkšanu tā, kā tas varēja būt — viņš sevi pārdeva bagātniecei, kuru nemīlēja. Pār deva par ērtu, nodrošinātu dzīvi, jo viņam tomēr pietrūka cīņas kaismes. Pietrūka tāpēc, ka nebija izpratnes par cīņas mērķi. Īstenībā viņam nebija nekāda mērķa.

Lai taču brauc laimīgs ormanī uz laulības ostu! Agnese, sevī pasmīnēdama, novēlēja.

Un tomēr viņai bija jāatgriežas pie domam par Eikenu. Vai ir pareizi, ka tik viegli kādu cilvēku atdod citai, ienaidnieku nometnei? Vai Grundonim un viņai pašai nevajadzēja cīnīties par Eikenu, tas ir pārvilkt viņu kreisas strādniecības pusē un, izmantojot viņa slieksmi uz cīņu pret apsūbējušo, sasmakušo mietpilsonību, padarīt par revolucionāru? Tikai viena saruna ir bijusi Grundonim ar Eikenu. un tajā paša viņš to nosauca par anarhistu un kā ladam pateica priekšā viņa turpmāko atziņu un dzīves praktikas virzienu. Bet vai tas tik negrozāms? Vai tad anarhistu mācība bulu stiprāka par to, ko Grundonis viņai ieteica.mācīties no Engelsa un Ļeņina? Ne, tam viņa nekad neticēs, jo pati zināja to lielo spēku, to neapgāžamo loģiku, kas viņu turēja savā varā, lasot Ļeņina un Engelsa darbus. Ja Valdis būtu tikai pasmējies par viņas juceklīgo «filozofiju» un novērsies, varbūt arī viņa tagad brauktu ormanī līdzās kādam turīgam vecim, varbūt arī ne. Varbūt noslēgtos ar sevi un citiem neapmierināta vientulībā, bet var arī būt, ka samierinātos ar dzīvi un valdošo aprindu mācībām, kļūtu par kādu ticības mācības skolotāju un dzītu jaunajās galvās to putru, ko universitātē sauc par filozofiju.

Agnesei kļuva Eikena žēl, jo viņam taču nebija tik labu draugu, kādi bija gadījušies viņai. Pati būt tāds draugs un ceļvedis nē, lo viņa vēl nespēja, jo vairāk tāpēc, ka Eikens bija sarežģījis viņu attiecības ar pārsteidzīgo bil (linajumu.

Ieraugot augstskolu Agnese nenocietās, neielūkojusies garajā filologu gaiteni. Daudzas redzētas sejas, reti pieklājībās sveicieni tas bija viss. Agnese jau gribēja atstāt šis telpas, kas viņai uzdvesa skumjas — it kā viņa tajās bulu apglabājusi kaut ko dārgu, kas vairs necelsies augšā. Kas tas bija, vai zaudētas ilūzijas, pievilti jaunības sapņi, kas te likās sadragāti un aprakti?

Ho! Sveiki! Sveiki! - pēkšņi viņas pārdomās iztraucēja skaļš, teatrāli priecīgs sveiciens. Auziņš, Emīls Auziņš sagrāba Agneses roku un kratīja to ilgi un it kā sirsnīgi.

Nu. kā tad filozofi pavadīja vasaru? Jūrmalā, laukos? — pabira jautājumi, bet, ka viņš uz tiem negaida atbildes, liecināja tālākais stāsts: Es personīgi šovasar

padzīvoju jūrmalā. Diezgan esmu večiem celmus lauzis un ka inteliģents bezdarbnieks ķerras stūmis. Vienreiz varu sākt dzīvot kā cilvēks.

Agnesei bija vienalga, kur un kā Auziņš pavadījis vasaru. Pieklājības pēc viņa kaut ko klusu nomurmināja par to. ka, diemžēl, nepieder pie tiem laimīgajiem, kas var dzīvot ka cilvēks».

Auziņš iekaisa līdzjūtībā.

Jus pati savā ziņā esat vainīga, viņš dedzīgi saka skaidrot. — Es arī pirmajā gadā, kad atnācu uz Rīgu, maisījos starp kreisajiem, tā sakot sapņoju par pasaules pārveidošanu. Nekas viņiem tur neiznāks. Buržuji arī ir kļuvuši gudrāki, nav tādi idioti ka Nikolajs otrais. Un. ja ari kādreiz viņiem izdosies, tad es jau bušu solīdos gados. Nu, un ko es tagad zaudēju? Man ir darbs un alga, es varēšu bez bēdas nobeigt studijas. Speciālisti būs vajadzīgi arī komunistiem, tad es atkal bušu nodrošināts.

Ja, tauki jau vienmēr peld pa virsu. Agnese izmeta.

Auziņš nesaklausīja šā sakāmvārda ironiju. Aizrāvies viņš aģitēja tālāk:

Jums vajadzētu stāties mūsu partija, mēs jums pagādātu kādu vietiņu. Savas iespējas mums ir. Diskont bankā par direktoru nāks mūsējais, tad varēsim nomai nīt darbiniekus.

Jūs tik skaisti runājat, it ka būtu dvēseļu uzpircējs, Agnese iesmējās. — Es savu tomēr nepārdošu. Varbūt pašai noderēs.

Jūs veltīgi tiepjaties. Mūsu partija ir progresīva partija. Jūsu raksturam tieši piemērota, Auziņš pacietīgi turpināja izskaidrošanas darbu.

Lai nu paliek, Agnese viņu pārtrauca un sameloja: Man tagad jāsteidzas.

Kur jūs steidzaties? — saņēmis viņas roku. Auziņš nelaida to vaļā. Vai jums arī šovakar uzstāšanās?

Kāda uzstāšanās? Agnese patiešām nesaprata.

Nu, Uļejā. Tur kreisie rīkojot ķengāšanās vakaru.

Vai tad jūs nespēlējat teātri? Auziņš taujāja, pētoši raudzīdamies Agneses sejā.

— Pirmā dzirdēšana! — patiesi pārsteigta, Agnese iesaucās. Auziņš viņai noticēja un sāka stāstīt, kas viņam no «drošiem avotiem» kļuvis zināms: kreisie arodnieki ar studentu palīdzību sagatavojuši vakaru, kurā spēlēšot pašsacerētu lugu.

— Kārtējā ķengāšanās! — viņš sašutis iesaucās.

Agnesei ilgāk negribējās viņā klausīties. Ar spēku iz

rāvusi savu roku, viņa pateica «sveiki» un aizsteidzās.

Izkļuvusi uz Merķeļa ielas, viņa pēkšņi apstājās. Jaunā vēsts par sarīkojumu «Uļejā» izjauca viņas nodomu šovakar pārsteigt Valdi. Labi tomēr, ka Auziņš izpļāpājās — tagad jāuzmeklē kāds draugs, kas ieved sarīko jumā, ja tas būtu slēgts vakars ar ielūgumiem. Viņai nebija ne mazāko šaubu, ka Valdis būs «Uļejā», un tāpēc viņai jānokļūst šajā sarīkojumā, jo būt tik tuvu Valdim un neredzēt viņu jau šovakar taču nav iespējams, kad tādas ilgas plosa sirdi, kad gribas skriešus doties uz to pusi, kur viņš dzīvo.

Viņa ātri apsvēra, kuru no draugiem visātrāk varētu sastapt, un atcerējās, ka Ernas darba vieta ir tepat, Tēr batas ielā.

Erna sēdēja mazā istabiņā un klabināja lielu rakstām mašīnu. Pēc vētrainas sasveicināšanās iestājās īss klu sums, kad neviens nezina, no kuras vietas sākt stāstīt un taujāt. Bet vajadzēja Agnesei ieminēties par «Uļcju», kad Ernas vaigos uzziedēja sārtums un acīs iezaigojās dzirkstis. Agnese saprata, ka ludziņas rakstīšanā piedalījusies arī Erna un droši vien ir galvenais autors, kaut gan pati to neatzina, visu laiku uzsverot «kolektīvo autoru».

— Tu atnāc. Zini, visu mūžu nožēlosi, ja neatnāksi! — Erna atvadoties nobrīdināja Agnesi.

Naivā Erna! Vai Agnese būtu jābrīdina neaiziet uz šo vakaru, kur taču katrā ziņā būs Valdis. Un, ja pat neizdotos sastapt, tad vismaz no tālienes ar skatienu varēs noglāstīt tik pazīstamo, tik mīļo galvu, — tā, laimē apskurbusi, Agnese izgāja no Ernas istabiņas, gaitenī uzgrūdās kādam cilvēkam, tas atvainojās, atvainojās arī Agnese un skriešus metās lejā pa kāpnēm.

Beidzot pienāca tā stunda, kad varēja ieiet kā bišu stropā dūcošajā Uļejā. Agnese bija atnākusi stipri agri un ilgi kavējās garderobē — nu jā, ko tur sev liegties — gaidīdama pēkšņi parādāmies Valdi. Arvien biežāk vērās dur vis, ļaudis nāca gan pa vienam, gan grupās. Nenāca tikai tas viens, kuru gaidīja. Bet nenāca arī ne Erna, ne Grun-donis, ne citi pazīstamie darba studenti, un Agnese sāka apjaust, ka viņi droši vien atnākuši jau agrāk vai arī pa citām durvīm un tagad rīkojas aiz skatuves.

Zālē uzgājusi, Agnese pārvarēja savu kautrību un apsēdās vienā no priekšējām rindām — viņa negribēja palaist nedzirdētu nevienu vārdu, ko uzrakstījusi Erna. Rindas galā nosēdās divi vīrieši. Viens no tiem sāka cieši ska tīties uz Agnesi. Viņa saīga un dusmīgi pazibsnīja acis uz to pusi. Ieraudzīja smaidošu seju — pazīstamu, kaut kur redzētu, jā, tas taču ...

Sinepes jaunkundz, sveiki! smaidošais vīrs palocījās pret Agnesi. Nu kā tad — tas taču bija rakstnieks Pēteris Svīris. Viņš pienāca apsveicināties. Tā kā blakus bija brīvi krēsli, viņš palūdza atļauju sēdēt te un pasauca arī savu draugu. Viņš nosauca Agnesei tā vārdu, kas lika viņai saspringt dievinošā jūsmā: Linards Laicens, kreisais rakstnieks, kura vārdu Valdis un Erna vienmēr bija minējuši ar dziļu cieņu. Tad tāds viņš bija — vienkāršs un nopietns, vērīgu, mazliet zobgalīgu skatienu, kas tomēr nebija nepatīkams, jo likās neizsmejam vis to, uz kuru patlaban skatījās, bet kaut ko'plašāku, viņam vienam labi zināmu.

Svīris atcerējās kāzas Jāņos un ar labsirdīgu humoru atstāstīja Agneses uzvaru «boksā» pār Krastiņu.

Un kāda asa mēle — nu īsta sinepe, — Svīris smiedamies nobeidza Agneses raksturojumu.

Bet Agnesei pašai tas izklausījās kā zobošanās, jo te, līdzās šiem lielajiem cilvēkiem, lielajiem rakstniekiem, viņa jutās maza un neveikla, tik neveikla, ka neprata pat sakarīgu teikumu dabūt pāri lūpām.

Par laimi Svīris sāka runāt par citu — apjautājās, vai Agnese jau sen Rīgā, vai kaut kur strādā. Uzzinājis, ka viņai nav darba un arī nezina, kur to meklēt, Svīris kļuva ļoti lietišķs, izjautāja par izglītību un gandrīz gandrīz apsolīja Agnesei kantoristes vietiņu kādā nelielā spiestuvē. Gan tikai pagaidu darbu, kamēr līdzšinējā darbiniece būs dzemdību atvaļinājumā. Arī šāda cerība Agnesi satrauca. Dabūt darbu tas taču bija vēl vairāk nekā vinnēt loterijā. Viņa pat iedomājās, ka par pirmo algu nopirks mātei siltus zābakus, lai kaut cik sataupītu reimatisma mocītās kājas, bet tad aprāja sevi par tik pāragru prieku.

Nemanot zāle bija piepildījusies ar ļaudīm. Nodzisa ugunis un, priekškaru mazliet pavēris, zilā blūzē tērpies strādnieku jaunietis paziņoja par atklātu presei veltīto vakaru. Ļoti nopietnā tonī viņš pastāstīja, ka šoreiz pie strādniekiem ciemā ieradušās četras mūsu republikas svarīgākās avīzes. Tās katra sevi dēvējot par vienīgajām patiesības paudējām, un tā kā strādnieki, kas, kā zināms, neesot gājuši augstās skolās, paši nevarot izlobīt, kurai ticēt, kurai neticēt, tad šī vakara rīkotāji lūguši minētas avīzes pagodināt šeit sanākušos ar personīgu ierašanos.

Atvērās priekškars. Uz tumšā fona saspraustas avīzes «Brīvā Zeme», «Jaunākās Ziņas». «Sociāldemokrāts», «Latvis», bet pāri tām milzīgs uzraksts: Tikai es rakstu

patiesību, pārējās avīzes melo.»

Pirmā uznāca «Brīvā Zeme» dūšīga lauku saimniece kuplos, pelēkos brunčos, zaļu zīda lakatu ap galvu, baltu, izrakstītu priekšautu, uz kura lieliem burtiem uzkrāsota avīzes galva. Nostājusies pret publiku, tā salika rokas uz vēdera un saldenā balsī iesāka.

Ai mīļie strādnieciņi,

Ko par badu gaudojiet?

Man bij kūts govju pilna.

Piens tek ķipī čurkstēdams.

Dzeriet pienu, ēdiet sviestu,

Cepetīti piekozdami.

Astrīda! Astrīda Bite tēloja zemnieku savienības avīzi beidzot Agnese viņu pazina.

No zāles kāds atsaucās: Mēs pat maizi nevaram no

pirkt!

«Brīvā Zeme» rādīja ļoti izbrīnītu seju: Maizi? Kā

pēc jums vēl maize vajadzīga? Ēdiet vairāk pavalgas.

Balss no zāles: — Nevaram nopirkt!

«Brīvā Zeme» iedegās sašutumā: Ak nevarat no

pirkt? Kur tad jūs liekat to lielo naudu? Visi gribat smalki ģērbties, gribat bērnus skolot! Mums uz laukiem drīz vairs nebūs, kas lopus gana, — visi tikai pa skolām.

Aiz kulisēm atskanēja nesakarīgas balsis, iekliedzieni, svilpieni un pēkšņi uz skatuves, gurnos šūpodamās, uz-soļoja banali izkrāsota «dāma» īsā. no dažādas krāsas lupatam sašūtā kleita, puķēm un spalvām apkrautu cepuri galva, lielu, aizvērtu vēdekli rokā. Agnesei gandrīz paspruka pārsteiguma sauciens tā taču bija Erna, tik smieklīga šādā lomā. «Dāma» nicīgi paskatījās uz «lauku saimnieci», saspieda ar pirkstiem degunu un iesaucās: Te ož pēc Amerikas siļķēm! Pret publiku pa

griezusies, tā atplēta vēdekli, un nu visi varēja skaidri izlasīt uz vēdekļa posmiem uzkrāsotos burtus, kas veidoja avīzes nosaukumu - «Jaunākās Ziņas». Nostājusies izaicinošā pozā. «avīze» sāka dziedāt:

SoF, tautieti, pieci lati,

Būšu tava vienu nakti.

SoF, tautieti, otri pieci.

Būšu tava otru nakti.

Viņas dziesma izteica avīzes būtību atbalstīt, slavēt un lasītājiem kā krietnāko un visas tautas interesēm atbilstošāko ieteikt to partiju, kuras līderi locīja muguras, skūpstīdami izdevējas Emīlijas kundzes roku.

Brīvo Zemi» acīm redzami kaitināja «Jaunāko Ziņu» pašpaļāvība. Rokas gurnos atspiedusi, tā centās aizstāties otrajai priekšā. Kad pēdējā nepadevās, «Brīvā Zeme» indīgi nošņāca:

Ak tu. miskastes Roze, kurš to nezina, kāds puņķains skuķis tu biji, kad vēl avīzes iznēsāji. Visiem tu karies kaklā, tāpat ka uzkaries vecajam Benjamiņam un ...

Un kļuvu viņa kundze! Un tavs Ulmanis, tāpat kā citi, man roku bučos, fit! palielījās «Jaunākās Ziņas».

Bet nu Brīvajai Zemei» uznāca histērija. Kliegdama «Tu prostitūta, ielas meita!» tā ieklupa «Jaunākajām Ziņām» matos. Abas plūcās, kamēr pakrita. Sājā brīdī ienāca smalks kungs, milzīga auguma (Agnese tūlīt atcerējās, ka tēlotājs varēja būt tikai garais students Liepa), ģērbies svītrainās biksēs un melnā kctovejā. spīdīgu cilindru galvā, ko greznoja lenta ar uzrakstu «Latvis*: Koku paslējis, viņš uzsauca:

— Mosties, celies, strādā!

To teicienu Agnese bija iegaumējusi — tas stāvēja rakstīts nacionālā centra avīzes «Latvis» galvā katrā numurā. Ieraudzījis abas ķildīgās dāmas, «Latvis» saka moralizēt:

— Tā jūs plēšaties, latviešu cilvēki, kad jums vajadzēja apvienoties un savu naudu noguldīt namsaimnieku krājaizdevu sabiedrībā. Kur jums vajadzēja iepirkties ti kai latviešu veikalos, jūs skrienat pie žīdiem un krieviem...

— ...un vāciešiem! — kāds no zāles atkal iesaucās. Nu, pie vāciešiem var, — mazliet paberzējis pieri,

«Latvis» pieļāva un paskaidroja:

Baltijas vācieši ir lojāls elements, ar kuru mums gadu simteņos nodibinājušās ciešas, varētu teikt, radniecīgas saites...

Vai tikai tu pats neesi kāda barona ārlaulības dēls? — tas no zāles nemitējās.

— Jūs esat smirdīgs pūlis, plebeju bars bez dižciltības! — pret skatītājiem pagriezies, «Latvis» rādīja ar pirkstu uz visām pusēm.

— Akurāt Arveds Bergs! smieklus valdīdams, Svīris paklusu iesaucās.

«Latvis» turpināja lamāt «pūli». Pat sociāldemokrāti saka jūs esot komunisti, saprotiet: ko mu-nis-ti! — šo vārdu «Latvis» izrunāja ar tādu nicinājumu balsī un tā saviebis seju. it kā tie būtu nožēlojamākie radījumi.

Vai dzirdējis sevi pieminam, ieradās «Sociāldemokrāts». Tas uzjāja uz strādnieka muguras. Visa zāle notrīcēja smieklos. Uzjājis «Sociāldemokrāts» izvilka no kabatas mutautiņu un sāka slaucīt asaras. Noslaucījis tās un no-šņaucies, viņš uzrunāja skatītājus:

Ak tu nabaga darba tauta, cik tev gan ir grūti. Bet man ir vēl grūtāk, jo man tevi jāaizstāv.

Nokāpis no strādnieka muguras, «Sociāldemokrāts» nodziedāja savu āriju, kas sākās:

Dzied strādnieks «jaunu pasauli sev celsim»,

Mēs viņam līdzi raujam dūšīgi.

Kam nav, lai ceļ, bet mums jau sen ir celti Uz pašu gruntīm nami kārtīgi.

Līdzīga izdarība notika pie katra panta. Ar asarainu patosu nodziedājis:

Tur Daugavas malā, tur tilta galā,

Tur strādnieki reiz tika apšauti...

viņš, muguru pagriezis, ņirdzīgi nobeidza:

Ja vel tie celsies, pret kungiem velsies,

Uz tiltu vedīsim tos atkal mudīgi.

Uznāca vēl daži sociāldemokrātu līderi, gaiņādami prom no laikrakstu klišejām pazīstamo, par bezdarbnieku vadoni dēvēto Vcckalnu, kura raksturīgo sirmo matu kodaļu bija atdarinājusi tiešām meistarīga friziera roka. Līderi lamāja Veckalnu, ka tas kompromitējies, bet šis lūdzās, lai viņu pieņemot atpakaļ, solīdamies turpmāk bezdarbniekus vēl stingrāk vazāt aiz deguna. Veckalnu izglāba «Sociāldemokrāts» — nokrāsoja viņam degunu sarkanu. Nu Veckalns, rokas mētādams, skraidīja pa skatuvi un kliedza:

Drebiet, nelieši, tagad es esmu sarkanais Andrejs!

Te «Latvis» mazliet pagrieza galvu uz viņa pusi un brīdinoši, kā pasakā vilks piedzērušajam aunam, pavaicāja:

— Andriev, ko tu tur atkal runāji?

Nu visi līderi ar «Sociāldemokrātu» priekšgalā trīcēdami nometās ceļos pie «Latvja» dibena un, viņa ketove-jas stērbeles bučodami, dziedāja:

Jel neatstāj, ak kungs, es tevi lūdzu, tev tēva sirds, tev visas bēdas sūdzu.

Kā žēlīgs tēvs tu mani mīļi rāj, jel neatstāj!

Uzvedums nobeidzās ar to, ka uzskrēja strādnieki zilās blūzēs un ar milzīgām slotām aizmēza visu presi.

Zāle dārdēja aplausos. Sviris pieliecās Agnesei pie auss un teica:

Aiziesim apsveikt aktierus.

Starpbrīdi viņi, arī Linards Laicens, nogāja aiz skatuves. Kādi gan izskatījās tuvumā šie izgrimētie Agneses draugi! Svīris satvēra Ernu aiz abām rokam un, vairāk pret gaismu pagriezis, nopriecājās:

Bet tu tieši ka no Dzirnavu ielas!

Tikai pēc tam viņš iepazinās ar Ernu un iepazīstināja to ar Laicenu. kurš tūlīt apjautajās pēc uzveduma autora, lai varētu tam pateikt dažus atzinīgus vārdus.

Pat cauri biezajam grimam varēja redzēt, ka Erna pietvīka. Protams, viņa atkal sāka stāstīt par kolektīvo autoru, bet apjukums un prieks viņas mirdzošajās acis ne maldīgi nodeva pašas līdzdalību šīvakara uzveduma tap šanā. Erna pasauca (irundoni, kas bija tēlojis vienu no socdemu līderiem, un vēl kādu puisi, ko Agnese nepazina, un viņiem sākās dzīva saruna par diviem rakstniekiem, kas ir teica, ir pēla šo bulu, kā viņi apzīmēja ludziņu.

Agnesi pārņēma smeldzošs nemiers. Kur ir Valdis? Vai tiešām viņa šovakar nav te? Bet varbūt viņš ir zālē? Paies starpbrīdis, un viņa to nesastaps, bet pēc tam visi dosies uz ģērbtuvi un tad tajā drūzmā maz cerības viņu ieraudzīt.

Pēkšņi kāds saspieda Agneses elkoni, un viņa strauji atsviedās atpakaļ. Valdis! Zila blūzē un žokejcepure — tātad arī viņš bija tēlotājs. Ka viņa to nebija pazinusi? Viņi atgāja mala un raudzījās viens otrā samulsuši, laimīgi, nezinādami, ka iesākt sarunu.

Kur tu biji? Agnese neveikli iejautajās.

Uz skatuves. Valdis tāpat atbildēja. Es tēloju strādnieku šķiru.

Agnese nesaprata.

Es biju tas strādnieks, uz kura iejāja «Sociāldemokrāts»,- Valdis paskaidroja.

Viņš aizskrēja pārģērbties, un vakara otro daļu viņi klausījās kopa. Strādnieku koris dziedāja Lauztas priedes» un citas dziesmas, jaunieši deklamēja Paegles un Laicena dzejoļus, bet Agneses roka dusēja Valda vīrišķīgajā plauksta, un likās, rokas runāja visu to. ko viņi neprata viens otram vārdos pateikt.

Svīris turēja solījumu: kādā dienā Agnese saņēma no viņa īsu vēstuli, lai ierodas spiestuvē «Jaunā Kultūra» pie pārziņa un uzrāda tam klātpielikto zīmīti.

Pirmā darba vieta! Pirmā alga, ko tu saņemsi pēc divām nedēļām, par kuru tu nopirksi paša pelnītu maizi ka tas paceļ jauna cilvēka pašapziņu, kā tas ceļ dzīves vērtību! Agnesei nepavisam nelikās garlaicīgi skaitīt rindiņas, cik salicis katrs burtlicis, bet brīvākās stundās viņa mācījās rakstīt uz mašīnas, dažreiz palīdzēja korektoram salasīt slejas un lapaspuses, ielāgoja korektūras zīmes.

Drīz Agnese sāka noprast, ka ši nav parastā tipogrāfijā. Reiz, ienesusi pārskatu pārzinim, viņa ieraudzīja to draudzīgi tērzējam ar Linardu Laicenu.

Pēc tam Agnese bija lieciniece kādam nopietnam nolikumam. «Jauna kultūra» iespieda kreiso arodnieku žurnālu. Tas jau bija sabrošēts, kad ieradās trīs vīri no politpārvaldes un gribēja šo numuru konfiscēt. Pārzinis atrada visādus iemeslus, lai uz pusstundu saistītu ierēdņu uzmanību, bet, kad tie gribēja stāties pie uzdevuma izpildīšanas, visa žurnāla tirāža bija vai nu aizvesta, vai noslēpta. Aiz dusmām tie nokonfiscēja žurnāla iepriekšējā numura atlikumu.

Agnese juta, ka dzīve kļuvusi kaut ka plašāka, kopš viņa katru dienu tikās ar cilvēkiem kantoristiem, burtličiem, ekspedīcijas strādniekiem. Kad tuvojās algas diena, Valdis viņai pateica, kam nodot ziedojumu Sar kanās Palīdzības fondā. Tipogrāfijā strādāja tāds burt licis Nikolajs Ogurovs — Koļa, kluss puisis, neliela auguma, pelēkiem matiem. Visādi neievērojams, bet viņā bija kaut kas tāds, kas saistīja vērību, par ko bija jādomā, kad viņš pretimnākdams sveicināja, tās bija viņa zilas, tīrās acis, kas atklāti un jautājoši vērās katrā. Agnesei tad nu vajadzēja sastapt kaut kur šo Kolu vienu pašu, iedot viņam naudu un pateikt:

— Atļaujiet nolīdzināt manu paradu.

Koļa paskatījās Agnesei acīs, paņēma naudu un pateicās tik parasti, ka šādu «parāda atdošanu» varētu izdarīt arī liecinieku klātbūtnē.

Pirmās algas diena Agnese nopirka un aizsūtīja siltus

zābakus mātei, kā bija sev solījusi, nopirka mīkstu flaneļa blūzi Valda vecmāmiņai. Pāri palika daži lati un priecīga apziņa, ka varējusi parādīt mazu uzmanību cilvēkiem, kas pret viņu bijuši labi.

Drīz vien Agnesei atkal bija jāsadarbojas ar Koļu. Tuvojās liela prāva pretmuitas demonstrācijā apcietināto tiesāšana. Avīzes taisīja «sabiedrības noskaņojumu» — kliedza par komunistu nolūkiem ar ieročiem rokās gāzt pastāvošo iekārtu.

— Mums jādod pretspars buržuāziskās preses rīdīša nām, — Agnesi sastapis, Valdis viņai uzticēja un izstāstīja, kāds būtu viņas uzdevums.

Uzdevumu, tas ir — proklamāciju žūksni, viņa saņēma no Kolas un steidzās to izpildīt. Uzsējusi ballu lakatiņu, uzvērusi žāvētu reņģu kurvīti uz rokas, tā Agnese uzkāpa viņai iedalīto namu augšējos stāvos un, lejā nāk dama, kur vien varēja, pastkastītēs iemeta pa proklamācijai. Ja kāpnēs gadījās sastapt kādu sievieti, viņa piedā vāja «Pērciet reņģītes, pavisam svaigas», bet, kad tā atteicās, viņa pasteidzās ātrāk izdalīt savu «pastu» un pazust. Tikai pie vienām durvīm Agnese brītiņu sastomī jās: uz tām līdzās pastkastītei bija piestiprināta spīdīga misiņa plāksne ar iegravētu dzīvokļa īpašnieka vārdu J. Rudzroga. Agnesei pavīdēja atmiņā laipnā Rudzrogas kundzes seja, viņas humānā izturēšanās pret meitenēm kāzu galda apkalpotājām, un vienu mirkli roka necēlās iemest jau izņemto lapiņu.

Un tomēr — ja viņa tiešām ir humāna, lai izlasa un iespaido savu vīru! — Agnese izlēma, atcerēdamās Rudzrogas kunga augsto stāvokli valdībā un viņa sarunu ar Brūni par komunistiem.

Rudzrogas kundzei nevajadzēja iespaidot savu vīru, jo valdības groži un līdz ar tiem arī tiesa un taisnība pārgāja sociāldemokrātu rokās. Pat advokāts, ko Erna bija salīgusi aizstāvēt viņas tēvu, atzina, ka valdības maiņa apsūdzētajiem nesola nekā laba.

Tādas pienāca decembra beigas. Jaunā gada sagaidīšanai arī kreisie arodnieki rīkoja dažādus vakarus ar pašu gatavotām izrādēm. Valdis šoreiz negāja nekur, jo vecmāmuļa atkal bija sasirgusi. Un, lai gan tā mudināja viņas dēļ nesēdēt mājā, Valdis tikai atmeta ar roku un

palika pie sava. Protams, ari Agnese atteica visiem, kas viņu aicināja līdzi uz kādu vakaru. Viņa nopirka mazu mazu eglīti, dažas svecītes, pāris ābolus un konfektes un aizveda tos savai vecajai draudzenei Līzei. Viņiem bija bagātīgs svētku galds — putraimdesas ar cūkas gaļu, ko atsūtījusi vecmāmuļas meita Ieva.

Līze priecājās, ka tik pilnīgi svētki vēl nekad neesot bijuši.

Arvien bijis tā — ja ir ko ēst, tad nav eglītes, ja ir i eglīte, i svētku pīrāgi, tad Valdis nav mājā. Bet nu reiz ir viss, un vēl Agnesīte klāt.

Klusi dega svecītes. Valdis reizēm nolauza pa egles zariņam un aizdedzināja pie liesmas. Ar sīkiem dūmu mu tulīšiem uzsprakstēja dzirksteles, izplatīdamas telpā meža ugunskuru un tālās bērnības smaržu.

Līze atcerējās savas agrās jaunības vecgadus, kad kopā ar kaimiņu meitām zīlējušas un lējušas laimes.

Un tu ticēji arī tādai izlietai laimei? — Valdis iesmējās.

—* Drusku jau ticēju ari, — vecmāmuļa atzinās. — Bet, kad tā nepiepildījās vienu gadu, otru, tad sāku saprast, ka laimi nevar izliet, tā pašam jāizkaļ sūrā darbā. Tagad jau jums labi smieties — ir grāmatas, skolas. Toreiz tā visa bija tik maz.

— Bet tagad grāmatas un avīzes tādu pesteļošanos visvairāk sludina, — Valdis iekaisa. — Tu lasīji Ziemas svētku numurus. Ņem, kuru avīzi gribi, tās visas pilnas ar Kristus brīnumiem. Un, ja kādam nav ko ēst, tad Ziemassvētkos atnāk labs vecītis vai...

— Tā jau arī ir, — vecmāmuļa smiedamās pārtrauca Valdi. — Tagad pat — Agnese mums atnesa eglīti. Tev pašam tas nebūtu ne prātā ienācis. Kaunējies būtu pa ielu iet ar eglīti, domātu, ka tikai kāds neredz. Bet tāda eglīte — nu ir taču skaista!

— Bet vecmāmiņ, svētku vakaros nevajagot bārties un citiem pārmest. Aiz loga stāvot dieviņš un visu noklausoties, — tā arī raksta stāstos, — Valdis piebalsoja vecmāmuļas jokiem.

— Tu man neslēpies aiz dieviņa, — es tev tāpat cauri redzu, — vecmāmuļa padraudēja ar pirkstu. — Tev viss, kas tāds skaistāks, tikai priekš buržujiem. Eglīte — tā ir buržuju padarīšana. Līgošana Jāņos, ugunskuri tas viss tikai viņiem. Tad iznāk, ka mums, tiem strādniekiem, nekāda prieka nevajag. Nostrādājies, ieēd un liecies gulēt. Lai buržuji dedzina eglīti dievam par prieku, bet kāpēc mēs nevaram dedzināt savam priekam? Pat kārtīgi apģērbties tev kauns ...

— Tur tu pati vainīga, vecmāmiņ — kāpēc mazu nepieradināji. Es laikam tādu eglīti pirmo reizi redzēju baznīcā, — Valdis atcerējās, izvairīdamies atbildēt uz pašu pēdējo pārmetumu.

Vecmāmuļa nopūtās:

— Tie bija grūti laiki, pats zini.

-- Tādi paši laiki tagad ir bezdarbnieku ģimenēm. — Valdis izbeidza strīdu.

Agnesei tomēr likās, ka viss netika izrunāts, ka Valdis nebija pilnīgi atklāts. Viņai jau sen gribējās noskaidrot Valda uzskatus par mākslu un kultūru. Strīdi darba studentu biedrībā par strādniccisko mākslu arī viņu nepārliecināja par vienas vai otras puses apgalvojumu patiesību. Bet Agnesei negribējās uzsākt jaunu strīdu. Viņa tā vēlējās atsaukt neseno kluso noskaņu, ko radīja svecīšu liesmas un degošo skuju zariņu smarža. Viņa paņēma no plaukta Leona Paegles dzejoļu grāmatiņu un lasīja priekšā, bet jau pēc pirmajiem pantiem manīja, ka ne Valdis, ne vecmāmuļa tā īsti neklausās. Liekas, viņi dienā nebija kaut ko izrunājuši līdz galam un tagad it kā pukojās viens uz otru.

«Ģimenes nesaskaņas», kā Valdis to nosauca, Agnese uzzināja tikai pēc tam, kad vecmāmuļu noguldījuši un saseguši, viņi izgāja uz ielas. Mierīgā nakts zem mākoņu klātajām debesīm bija silta, var arī būt, ka tā tikai likās, bet jauka tā bija un pavedināja uz klaiņošanu, un ta viņi neaizgāja vis uz Sarkandaugavas, bet Daugavas pusi.

Agnese nenocietās nepajautājusi, kāpēc vecmāmiņa ar kaut ko neapmierināta.

— Eh, šodien mums iznāca tāda maza saraušanās, — Valdis negribīgi pateica.

Tā! — Agnese iesaucās un pat apstājās, apturēdama ari Valdi. Un tu varēji apbēdināt vecmāmuļu? Vislabāko cilvēku pasaulē!

— Taisni tāpēc jau iznāca tā, kā nevajag, — Valdis vainīgi atzinās.

— Nu, bet kā?

Būs laikam jāizstāsta, — Valdis pieļāvās. Redzi, mēs sastrīdējāmies Jaungada dāvanas dēļ.

— Vēl labāk! — neko nesaprazdama, Agnese papurināja galvu. Kurš tad bijāt neapmierināts ar dāvanu?

— Nu padomā pati šis vecais cilvēks, veļu mazgādams un klupšus krišus iznēsādams, katru reizi atlicis santīmus savā krajkasītē un šodien visu to krājumu grib atdot man, lai es pērkot uzvalku.

Un lu, protams, neņēmi? — Agnese minēja.

Protams, neņēmu, - Valdis atzinās. — Nu labi, man nav lādzīga uzvalka, bet kas par to? Tajās aprindās, kur es grozos, cilvēku nevērtē pēc drēbēm. Tas ir viens, bet tas nav galvenais. Galvenais ir tas, ka vecmāmuļai pašai vajadzīga kaut visniecīgākā rezervīte ... katram gadījumam, ja es iekristu, tu saproti?

Tagad saprotu, Agnese klusu atteica. — Bet vai tāpēc bija tā jāstrīdas?

Eh, tu tomēr nesaproti es taču nedrīkstēju viņai to teikt. Gan es visādi locījos, ka man tādu uzvalku nevajag, ka neesmu nekāds āksts, kas ķēmojas pakaļ buržujiem nu, zini, vienkārši samuldēju. Bet tu redzēji, ar kādu līkumu viņa ievadīja, paņēma uz teoriju! Valdis sāka smieties.

Viņu sarunu pārtrauca piedzērušo aurošana, kas izlauzās pa atvērtu logu. Kādu piecdesmit balsu izrēktais šlagers «Ak, mīļais Amanulla» liecināja, ka tur nav ģimenes viesības, bet zelta jaunatnes salasīšanās vieta. Un kā gan citādi varēja būt plāksnīte pie durvīm atklāja, ka te ir tādas un tādas korporācijas kor-telis.

Baznīcas zvani vēstīja jaunā gada iestāšanos. Pretēji aizliegumam, atvērās daudzi logi un gaisa izsprāga šāvieni. Valdis paspieda Agneses roku bez parastajiem laimes vēlējumiem.

Pareizticīgo katedrāles durvis bija plaši atvērtas, bet uz kāpnēm gar abām malām ciešās rindās stāvēja ubagi.

No Iekšrlgas puses nāca kāds gājiens ar dziesmu un bungām. Tie bija pestīšanas armijas «kareivji» un «ka-reives». Soļodami tie dziedāja, bet bundzinieks pēc noteikta starplaika piesita bungas, un tas izklausījās šādi:

Katrs viens, kas grib, lai nāk (blankš!),

Katru vienu Jēzus gaida (blaukš!),

Katru ātri pestīt sāk (blaukš!),

Un nevienu nenoraida (blaukš-blaukš-blaukš!).

Agnese ar Valdi, skatīdamies uz «armijas» gājienu, sagrūdās krūtīs ar kādu pārīti, kas arī laikam bija skatījušies tos pašus ākstus.

— Atvainojiet!

— Atvainojiet! — visi četri reizē nobēra un pēkšņi, ieskatījušies sejās, tik skaļi iesmējās, ka pat bundzinieks uz viņiem paskatījās un paraustīja plecus, laikam domādams, ka jaunieši, kā parasts, smejas par viņiem.

Erna un Grundonis, sagaidījuši Jaungadu Darba studentu biedrībā, arī bija sākuši viens otru vadīt uz mājām un tā, —- ak. cik tā Rīga gan maza — sagrūdušies krūtīs ar draugiem. Viņi nolēma pirmo aizvadīt Ernu uz Norde-ķiem, pēc tam Agnesi uz Sarkandaugavu un pie viņas durvīm šķirties. Rokās saķērušies, viņi soļoja pa pontonu tiltu, jo satiksme pār ledu vēl nebija atklāta.

Taisni mēle sūrst, kā gribas dziedāt Internacionāli! Erna iesaucās.

— Pacieties vien, lai pašā Jaungadā nedabū sūrstīties politpārvaldē, — Grundonis viņu aprāja.

Internacibnāli viņi tomēr nodziedāja — pavisam klusu. Bet tas jau nebija svarīgi.

38

Kad Agnese lasīja visos ielu stūros izliktos kliedzošos plakātus «Gaidiet vienīgo interesanto latviešu laikrakstu «Jaunāks par jaunu»», kad redzēja ar šādu plakātu priekšā un uz muguras pastaigājamies vīriešus un sievietes, pa trīs rinda, viņai ne prāta neienāca, ka tik uzbāzīgi reklamētai avīzei varētu būt kāda nozīme viņas dzīvē. Atkal veselu mēnesi viņa bija noklaiņojusi, darbu meklēdama, jo tipogrāfijā atgriezās pastāvīgā darbiniece. Nelaimīgi sagadījās, ka arī Valdis bija zaudējis darbu. Kokzāģētavas īpašnieks nobankrotēja — ļaunprātīgi vai konkurences spiests tas strādniekiem bija vienalga. Valdis pats nebija Agnesei stāstījis nepatīkamo ziņu, tā jau vecmāmuļa kā arvien izpauda viņa noslēpumu. Tikai tagad, skraidīdama ar sludinājumu lapu rokā un visur saņemdama atbildes, ka tieši tāds darbinieks kā viņa nekur nav vajadzīgs, Agnese saprata Valda izvairību: cilvēks, kas grib strādāt, kas bez darba nevar eksistēt, sāk justies lieks, pazemots un apkaunots, ja diena pēc dienas paiet, izmisīgi meklējot darbu, bet katru vakaru šķiet, ka izredzes to dabūt ir tālākas nekā iepriekšējā dienā.

Skaļi taurēdama, lēni brauca kāda automašīna. Agnese atskatījās un redzēja neparastu reklāmu. Uz smagās automašīnas bija no papes uzbūvēts četrstūris, bet uz tā griezīgās krāsās uzzīmētas dažādas figūras: deviņos līkumos sāvijies zaļš pūķis ar sarkanām acīm, laupītājs melnā maskā ar revolveri pastieptajā rokā, važās saslēgta sieviete — tik līdzīga Lilijai, ka Agnese pat uztraucās. Pēkšņi «pūķis» pavēra muti kā lodziņu, un kāda skaļa balss kliedza:

Ločnesas ezerā parādījies briesmonis! Pirmais skaistuma konkurss Latvijā! Bandīta Kaupēna jaunākie nedarbi! Jaunava par mīlas grēku sēž cietumā, bet pavedējs braukā limuzinā! Par visu to lasiet avīzē «Jaunāks par jaunu». Pēc nedēļas — pieprasiet avīzi visos kioskos!

Mašīna aizbrauca, zēnu svilpienu un smieklu pavadīta. Pieaugušie pat nepasmējās, jo vai tad nebija redzētas daždažādas reklāmas. Par to pašu bandītu Kaupēnu bijušais privātģimnāzijas direktors Lauzējs laida klajā sēriju stāstus burtnīcās, ko pārdeva visos avīžu kioskos. Par pavestām jaunavām «Jaunākās Ziņas» rakstīja katrā numurā, bet vai tāpēc sievietes kļuva gudrākas vai vīrieši godprātīgāki?

Galvu nokārusi, Agnese gurdi soļoja uz māju. Vai viņa varēja paredzēt, ka istabā gaida rakstnieka Svira vēstule, ļoti lietišķa, bet tik iepriecinoša, ka Agnesei kļuva karsti no laimes, kad viņa lasīja:

«God. Vīksnas jaunkundze! Pēc nedēļas sāks iznākt jauna avīze, kurā es būšu redaktors. Ceru. ka Jums nebūs iebildumu sastrādāt ar mani. x\tnāciet uz pārrunām. Jūs sveicinādams, P. Svīris.»

Vai nebūs iebildumu sastrādāt? Ak debess, cik smieklīgas gan ir tādas pieklājības formas! Tā taču ir laime, pilnīgi necerēta, tik neticama, ka jākniebj sev vaigā, lai pārliecinātos, ka vēstule nav pienākusi sapnī.

Bet pagaid' — Agneses straujais prieka vilnis uz mirkli noplaka, un viņa vēlreiz pārlasīja Svīra vēstuli, lai salīdzinātu tajā minēto avīzes iznākšanas datumu ar reklāmās izkliegto. Jā gan pēc nedēļas. Vai tiešām rakstnieks Svīris būs redaktors tik banālā avīzē? Agnesei negribējās tam ticēt, un viņa neticēja līdz ritam, kamēr satika pašu Svīri un tas apliecināja, ka jaunā avīze, kurā viņš būs redaktors, sauksies «Jaunāks par jaunu». Un, kaut arī Agnese neko nezināja — kas avīzi izdos, kāds būs tās politiskais virziens, viņa tomēr izjuta nepatiku, bet izteikt to Svīrim neiedrošinājās. Tik maz viņa to pazina, un tagad vēl viņš būs priekšnieks — vai tad viņa drīkstēja kaut ko aizrādīt. Visvairāk viņu baidīja tāda iespējama atbilde: «Nu, ja jums nepatīk, nenāciet strādāt.» Viegli paleikt — nestrādā! Ja vienīgajam kurpju pārim zoles vairs neturas klāt, ja, maizes veikalam garām ejot, galva jāgriež uz otru pusi, tad 11u gan nedrīkst ļauties patikas vai nepatikas jūtām. Jāpriecājas, ka pa tiem dažiem mēnešiem bez kādiem kursiem izdevās iemācīties mašīnrakstīšanu, kas tagad kļūs par viņas pamatdarbu.

Ja pirmajā darba vietā Agnese bija tūlīt iejutušies kā starp labiem biedriem, tad jaunās avīzes redakcija, kur viņai otrā dienā bija jāstājas darbā, šķita kā spoku nams, kā raganu katls, kur cilvēki nez kāpēc uztraucas, skrien, kliedz, liek pārrakstīt kādu steigā uzmestu rakstu, bet, kad tas iesākts, pavēl raut ārā no mašīnas un pārrakstīt citu. Jau pāris dienas priekš pirmā numura iznākšanas trīs lapas bija gatavas un tika rādītas visiem darbiniekiem. Jā, jaunā avīze tiešām atšķīrās 110 līdzšinējām: sensacionālie virsraksti bija iespiesti sarkanā un

m

zaļā krāsā, aplauzums nemierīgs, ar daudzām klišejām pušķots. Visi lielākie raksti sākās pirmajā lappusē ar pārnesumu uz nākošajām. Kā jau solīts, «Jaunāks par jaunu» deva rakstu par briesmoni — tas ir, pūķi, kas it kā redzēts Ločnesas ezerā Anglijā. Raksts beidzās ar interviju, ko sniedzis kāds universitātes profesors par pūķu esamības iespēju. Bija raksts par bandītu Kaupēnu, kurš tika salīdzināts ar Rinaldo Rinaldini un Dubrovski. bet sevišķi sīki. ar rokas grāmatas lietišķību aprakstīta vilciena apturēšana un pasažieru aplaupīšana, ko Kaupēns izdarījis viens pats, nošaudams tikai vienu cilvēku.

Ne bez satraukuma Agnese lasīja garo rakstu par Liliju jeb «Stāstu par mīlas grēku dēļ cietušo jaunavu un pavedēju, kas braukā limuzīnā». Šajā stāstā patiess bija tikai pats kodols, visu pārējo rakstītājs piedzejojis klāt. Tā kā prāvai vajadzēja sākties tikai nākošajā dienā, un pie tam to iztiesāja aiz slēgtām durvīm, avīžnieks nedrīkstēja balstīties ne uz apsūdzības rakstu, ne uz apsūdzētās izteicieniem. Bet viņš bija atradis citādu veidu, kā izklāstīt notikuma intimo pusi: katrs apgalvojums sākās ar ievadvārdiem «Rīgā runā», «kā dzirdams», bija minēti līdzīgi noziegumi, kuros apsūdzētās sievietes attaisnotas. Agnese manīja, ka līdzjūtība pret Liliju nav sirsnīga. Visā rakstā bija jaušams kāds zemteksts, vērsts pret Verneru Laubertu, bet jo sevišķi pret viņa sievu un tās tēvu. No līdzstrādnieku sarunas Agnese uzzināja, ka viens no izdevējiem esot nesen ierīkojis šokolādes un konfekšu fabriku, tātad Lauberta sievas tēvs Lūsis bija tā bīstamākais konkurents.

Puslappuses pildīja skaistuma konkurss. Pa kuru laiku redaktori bija paguvuši sadabūt sieviešu fotogrāfijās? Agnese tās apskatīja un brīnījās, cik iedomīgas var būt sievietes par savu skaistumu, ja izstāda sevi tādā vairāksolīšanā. Redakcija paziņoja, ka konkurss turpināsies divus mēnešus, uzaicināja iesūtīt fotogrāfijās, izsludināja žūrijas sastāvu un apsolīja godalgas — zelta pulksteni, sudraba karotes un rokassomiņu. īstie noteicēji konkursā tomēr būšot vīrieši, kas savā ziņā balsošot par pretendentēm, iesūtīdami no avīzes izgriezto fotoattēlu. Jā, tas bija labs triks — ja ne vīrieši, tad pašas pretendentes pirks avīzi vairumā un iesūtīs izgriezumus, lai vairotu «balsis».

Lilijas lieta tiešām izskanēja pa visu Rīgu. Viens no avīzes redaktoriem, korporelis selonis Birnis, rokas berzēdams, lielījās ar savu plānu — iedzīt korporēli letoni Laubertu zemē, jo letoni esot ar viltus liecībām iekarojuši vecākuma jeb prioritātes tiesības prezidija konventā, un šajā strīdā Lauberts apvainojis Birni. Birnis atnesa redakcijā milzīgu piltuvi un izbāza to pa vējlodziņu uz ielas. Laiku pa laikam viņš pa šo skaņu pastiprinātāju izkliedza pēdējos jaunumus, ko ļaudis runājot pa Lau-berta upura prāvu. Viņš arī bija nolīdzis eksprešus, kas nēsāja pa Rīgas ielām plakātus — noraudājusies sieviete pacēlusi važās ieslēgtās rokas pret atmaksas dievieti Ne mezidu, bet aiz tās. limuzinā omulīgi atgāzies, sēž jauneklis un garšīgi kož Lūša šokolādes tāfeli.

Nemezida tomēr tikai daļēji uzklausīja Lilijas saucienu pēc taisnības: ņemot vērā, ka noziegums izdarīts afekta stāvoklī, Lilijai piesprieda divus gadus cietumsoda.

Pirmā nedēļa redakcijā Agnesei likās murgu pilns sap nis, tik dīvaina parādījās dzīve šādas avīzes atspoguļo jumā. Vai tā bija zādzība vai slepkavība, kaušanas vai laulības pārkāpšana — tas viss tika aprakstīts ar šmaksti nošu tīksmināšanos, ielauzts vairākās slejās ar intriģē jošiem virsrakstiem.

Un, kaut arī pēc nedēļas Agnesei šķita, ka redakcijas darbā vairs nevarētu notikt kaut kas tāds, kas viņu pār steigtu, tomēr tas, ko viņa dabūja redzēt savām acīm, likās satriecoši. Kādā dienā redaktors Birnis viņu iesauca savā kabinetā, lika ienest tur rakstāmmašīnu un pārrakstīt valsts prezidenta čakstes nāves ziņu un nekrologu, čakste slimoja jau ilgāku laiku, tāpēc nāves ziņa Agnesi neizbrīnīja. Bet Birnis viņu tūlīt nozvērināja, ka par šo rakstu jācieš klusu, jo Čakste vēl esot dzīvs.

Mums jāsagatavo ekstrā izdevums katram gadījumam, — Birnis paskaidroja un paziņoja, ka Agnesei vienīgajai tiek uzticēta šīs slepenās lappuses korektūra. Tajā pašā dienā Agnese to dabūja redzēt aplauzumā ar lielu klišeju — Čakste zārkā. Fotomontāža bija tik labi izdevusies, ka, ja to parādītu pašam vēl dzīvajam prezidentam. tas nešaubītos par savas nāves faktu un tūlīt steigtos nomirt, lai dotu iespēju iznākt «Jaunāks par jaunu» ekstrā izdevumam.

Agnesei ļoti gribējās aprunāties ar Svīri, iegūt skaidrību, bet viņa neiedrošinājās traucēt «atbildīgo», kā viņu te sauca. Viņa sāka noprast, ka avīzi taisa nevis atbildīgais, bet neatbildīgie redaktori un izdevēji. Izdevēju pārstāvis Jēkabs Trāns, spēcīga auguma melnmatains vīrietis, kas reizē bija arī krievu emigrantu baltgvardu avīzes redaktors, nepārtraukti piegādāja ārzemju sensāciju materiālu no amerikāņu un angļu laikrakstiem un žurnāliem. Pamazām, iepazīstoties ar līdzstrādniekiem, Agnese uzzināja arī pārējo izdevēju sastāvu. Ne mazu pārsteigumu viņai sagādāja daktera Eikena vārds. Viņš ari bija tas konfekšu fabrikas īpašnieks, kas konkurēja ar Lauberta sievas tēvu. Laikraksta izdevniecību bija nodibinājuši dažādu tautību bagātnieki ar netīru pagātni. Finieru fabrikas īpašnieks — īstenībā īpašnieces vīrs Ar vīds Lērums, būdams Latvijas tirdzniecības pārstāvis Vācijā, bija piesavinājies milzīgas naudas summas, ticis notiesāts uz dažiem gadiem cietumā, bet mantu saglabājis, jo noslēdzis ar sievu līgumu par šķirtu mantu, un visi īpašumi norakstīti uz sievas vārda. Lūk, krievu baltgvardu emigrants, bijušais muižnieks Pāvils Gorbunovs, kas nēsājot uz krūtīm maisiņu ar savas zemes smiltīm, bet zeltu, ko tam izdevies izvest, noguldījis bankā. Tad vēl Agnesei parādīja vienu akcionāru, ebreju ārstu Po-ļaku, briļļainu sarkanmati, tā saukto «ņevozvraščencu», kas Latvijā ieradies no Anglijas, kur padomju iestādes to komandējušas iepirkt medikamentus un medicīniskos aparātus un instrumentus. Uzticēto naudu viņš bija ieguldījis krievu baltgvardu avīzes izdevniecībā, kas viņa kapitālu ātri pavairojusi tiktāl, ka viņš meklēja jaunus objektus tālākai apgrozībai. īstenībā nevienam no šiem vīriem galvenais mērķis neesot peļņa no avīzes. Avīze viņiem vajadzīga kā vairogs, lai atgaiņātos no pagātnes ēnām un skauģu uzbrukumiem, un arī kā ierocis, lai paši uzbruktu konkurentiem un turētu «zem revolvera» vienu otru iespaidīgu politiķi vai personu, kas glabā valsts naudas skapja atslēgas.

Pļāpīgie reportieri zināja stāstīt, ka Svīrim jau pirmajās nedēļās iznākusi korekta saraušanās ar Trānu par avīzes pārpludināšanu ar sensācijām, kailu sieviešu attēliem un bezgalīgajiem kriminālnotikumu aprakstiem. Trāns zvērējis, ka tāds avīzes virziens esot tikai pagaidām. kamēr izdošoties pievilkt lasītājus, ko parastā ikdiena un parastā prese esot nogurdinājusi. Kā pierādījumu savas domas pareizībai viņš rādījis dažādas Amerikas avīzes, kas ņudzēt ņudzot no sensācijām, pikantē-rijām klišejās un nopietnos rakstos iemaskotam reklāmām. Vienīgais, ko Trānam neizdevās Svīrim atņemt, bija literatūras nodaļa. To Svīrim līdz šim laimējās noturēt līmenī, kādu jau nu varēja aizsniegt liberāli noskaņotie rakstnieki. Kreisos rakstniekus iespiest izdevēji, protams, neatļāva.

Lauberta aizskaršana smagi atriebās rakstniekam Svi-rim, kurš ar savu redaktora vārdu bija parakstījis gan patiesību, gan pikantos izpušķojumus Lilijas prāvas laikā.

Kādā dienā «Jaunākās Ziņas» ar lielu virsrakstu ziņoja par divu rakstnieku cīņu dēļ sievietes. Svīra ģimenes drāmu — sievas pēkšņo aiziešanu no mājas avīze pasniedza ar īstu klačošanās mākslu. Tika izteikti visdažādākie minējumi gan par nesaskaņām Svīra ģimenē, gan par tā otrā rakstnieka — profesora Zundes neatvairāmo vīrišķību, par liktenību un demonismu, kas jau divas sievietes novedis kapā: Zundes sieva nesen bija nošāvusies, bet kāda dziedoņa sieva noindējusies šī paša Zundes dēļ.

Svīris tajā dienā darba neieradās. Kad Agnese viņu atkal ieraudzīja, tā pārbijās: viņa seja izskatījās ne vairs bāla, bet gluži zaļgana, acis stiklainas. Viņš laikam bija stipri dzēris un vairākas naktis negulējis.

Birnis ar Trānu, droši vien mēģinādami izmantot Svira aizvainotību par «Jaunāko Ziņu» netaktību, gribēja ielaist avīzē ķengājošas anekdotes par «kādu izdevēju pāri», jo vārdā saukt avīzi vai izdevējus nedrīkstēja tie iesūdzētu tiesā. Kad Svīris ieraudzīja šīs anekdotes jau ielauztas lappusē, viņš iesauca Birni un tā kliedza uz to, ka no visām istabām izskrēja darbinieki un sadrūzmējās ap redaktora kabineta durvīm. Birnis iznāca no tā gluži sarkans un galvu vien nogrozīja. Viņš tomēr bija no tiem laimīgajiem raksturiem, kas pelnītu izlamāšanu prot uzņemt ar humoru un vēl tajā pašā vakarā labsirdīgi smiedamies stāstīja, kā šefs viņam mazgājis galvu».

Kad Agnese ienesa Svīrim pārrakstītos manuskriptus, viņš palūdza to apsēsties un brītiņu parunāties. Patiesībā nekāda runāšanās neiznāca — runāja Svīris viens pats, jo Agnese nezināja, ko lai teiktu vīrietim ar sirmiem deniņiem, četru bērnu tēvam, kuru negaidīti pametusi sieva. Vai vispār tur kāds varēja teikt mierinājuma vārdus, ne vēl Agnese rakstniekam, kura rokās taču bija atslēga uz visapslēptākajiem cilvēka dvēseļu kambariem?

Ne jau tas mani grauž, ka viņa aizgāja pie cita, Svīris jau kuro reizi atkārtoja. Es taču saprotu, ka var otru vairs nemīlēt. Var sākt mīlēt citu. Visādi var būt. Bet, ka sieviete māte var pēkšņi pamest bērnus, nē, tas iet pāri manai saprašanai.

Viņš atspieda zodu pret plaukstu un ilgi šūpojās uz priekšu un atpakaļ, it kā tas palīdzētu atrisināt pāri saprašanai ejošo domu.

— Es nevaru tikt vaļā no apvainojuma sajūtas, pēc brīža Svīris turpināja. — Un atkal — ne tas, ka viņa ar savu aiziešanu būtu mani nonicinājusi. Es nesākšu uzskaitīt savus plusus un viņa mīnusus. Galu galā viņam to plusu var izrādīties vairāk nekā man, sevišķi vēl kā vīrietim. Bet pamest bērnus — nē, to izdarīt var tikai mātīte, kas paaudzina vienu metienu, padzen tos un skrien meklēt jaunus. Mani apvaino tas, ka manu bērnu māte bijusi tikai mātīte!

Bet, ja viņa būtu gribējusi ņemt bērnus līdzi, jūs to ļautu? Agnese izteica pēkšņi prātā ienākušo domu.

— Nezinu. Laikam nē, jo viņš nav tas cilvēks, kas iemīļotu bērnus, - Svīris papurināja galvu.

Bet ko tad darīt sievietei mātei, ja viņa vairs nemīl vīru? Agnese turpināja.

— Sieviete var sekot sirds saucienam, bet māte spēj būt tikai tur, kur viņas bērni, Svīris vēlreiz uzsvēra savu domu.

— Bet ko es jums te klāstu savas nelaimes un kļūstu smieklīgs? — viņš pēkšņi pārtrauca pats sevi. — Kāda jums daļa, ka maniem bērniem nav bijis mātes.

Svīris iegrima rakstu lasīšanā un Agnesi vairs neievēroja. Viņa izgāja, tā ir nepateikusi, ka šādā dzīves drāmā nekā smieklīga nav. Smieklīga tiešām te nekā nebija. Bet riebīga bija tā šmakstināšanās, ar kādu «Jaunākās Ziņas» rakstīja par «pievilto vīru», un kā par to droši vien kla-čoja kafejnīcās un tā sauktajos «faivoklokos», kādi bija nākuši modē.

Par visu izrunājas un beidz runāt. Dzīve ir kā vilciens, kas mūžīgi steidzas uz priekšu, cilvēki kā pasažieri, kas pa vagona logu vēro ceļmalas. Nepagūst viens otram parādīt kādu vēja nolauztu egli, kādu ziedošu griķu druvu, kad uzmanību jau saista sakritusi būdiņa, stārķa pastaiga varžu medībās, varavīksne pie debesim.

Apklusa runas par Svira nelaimi, jo vai tad Rīgā tik vien sievu aizgāja no vīriem, vai tik vien vīru kā Zunde pārkāpa laulību un mainīja sievietes kā čigāns zirgus? Un vai tikai gar laulības lietām trinās ļaužu mēles, ap nodilušajiem trīsstūriem? Kur tad bankroti, kā «Zelta lata» skandalozā lieta, un nūdistu klubs, kam jūrmalā ierīkots speciāls aploks, kurā saulainās dienās kopā ganās kaili vīrieši un sievietes? Kur «melnās neļķes» un lezbietes, garu saucēji un brīnumdakteri? Speciāls žurnāls «Aizkulises* gādāja ēsmu tenku mašīnai, lai tā nepārstātu klabēt, un «Aizkulišu» redaktors cēla māju pēc mājas, ierīkoja vīnu fabriku un veikalus, jo daudzi, kuru dzīves traipus uzostīja redakcijas slepenpolicistu bars. maksāja rcdak toram bargas atpirkšanās naudas, lai tikai glābtu savu vārdu no iekļūšanas tenku mašīnas zobos.

Pagāja nedēļa, pagāja otra, un arī Svīris šķita pieradis pie savas vientulības. Viņa acis gan bija zaudējušas vīpsnājošo smaidiņu un raudzījās visos stingras un drusku vēsas. Avīzei viņš ziedoja vairāk laika nekā agrāk un neļāva Trānam un Birnim iespiest izplānoto un sagatavoto nodaļu «Ko Rīga runā», kur bija savāktas gan politiskas baumas, gan apraksti par iespaidīgu vai populāru personu uzdzīvi un dēkām un sīks jo sīks ministru kundžu, sabiedrisko darbinieču un mākslinieču kleitu apraksts operas un teātra pirmizrādēs, kur dāmas ieradās vakarkleitās un centās viena otru pārspēt ar to dārgumu un oriģinalitāti. Trāns uztraucās par redaktora ietiepību, lika saprast, ka Svira uzdevums ir tikai parakstīt avīzi, bet tās saturs ir izdevēju darīšana. Birnis smiedamies sūrstījās. ka tādi raksti, nu taisni kā konfektes, jāiesviež pa-

plrkurvl vai arī jāatgrūž «Aizkulisēm». Pret Svīri tika sarīkots pat psihiskais uzbrukums: galvenā jaunās nodaļas ziņu vācēja Vaira Pūce, platīnblonda, krāsota un kopta dāmiņa, uzņēmās pierunātājas uzdevumu un pa telefonu izlūdzās atļauju aiziet pie redaktora mājā. Un tomēr nebija līdzējis Pūces kundzes šarms, to visi redzēja pirmdien, kad tā ieradās redakcijā saīgusi un ieslīdēja Birņa istabā. Pļāpīgais Birnis, protams, nenocietās vēlāk neizstāstījis līdzstrādniekiem Pūces kundzes sašutumu par Svīri, kurš nepavisam neesot ne džentlmenis, ne kavalieris, pat ne īsts vīrietis.

Pēc viņas aiziešanas Svīris iesauca pie sevis Birni un esot tam pavēlējis no līdzstrādnieku skaita svītrot Vairu Pūci. Agnese izjuta gandarījumu par tādu ziņu, jo šajā sievietē viņai viss likās melīgs — sākot no balinātajiem matiem, izdzītajām uzacīm un pielipinātām garām skropstām, un beidzot ap apbrīnojamo spēju piesviesties katrai partijai, kas nāca pie varas, allaž iztēlojot sevi par iepriekšējās upuri. Kad Vairas Pūces vīru par mahinācijām spirta monopolā iesēdināja cietumā, viņa klusēja, kamēr nodibinājās sociāldemokrātu valdība, un tad no viņas spalvas sākās īsti tintes plūdi par zemnieksavienlbas līderu izvirtību, korupcijām, valsts kases apzagšanu un «onkuļu būšanām». Savu vīru viņa uz ātru roku pataisīja par politieslodzīto, par bijušo picktgadnieku, par nevainīgu jēriņu, ko saplosījuši zemsaviešu vilki. Šos rakstus viņa sūtīja visām avīzēm, stāstīja, ka kopijas no tiem saņemšot pat Saeimas priekšsēdētājs — sociāldemokrāts. Bez šaubām, visi tie netika iespiesti, bet viņai pietika, ja «Aizkulisēs» parādījās divdomīgas piezīmes par «dažu nesenās valdošās partijas» dižvīru nenormālībām, ja «Sociāldemokrāts» ievietoja uz Pūces datu pamata sacerētu feļetonu par korupcijām, atkal neminot nevienu vārdu, lai nebūtu nekas jāpierāda vai jāatbild tiesā, ja vārdā minētie iesūdzētu.

Kad tiesāja pretmuitas demonstrācijā apcietinātos strādniekus, Trāns ar Birni bija sagatavojuši kliedzošu virsrakstu «Maskavas naudas apmulsinātie muļķīši». Svīris pavisam mierīgā balsī lika to noņemt un rakstu ievietot kā tiesas reportāžu ar nosaukumu «Notiesātie strādnieki». Ernas tēvam šajā prāvā tika piespriesti trīs gadi.

Skaistuma konkurss tuvojās noslēgumam. Agnesei par lielu izbrīnu, pēdējā dienā starp daiļavu attēliem, parādījās arī Lilijas fotogrāfijā. Izrādījās, ka uzņēmīgais redaktors Birnis bija to dabūjis no krustmātes Martas, lai turpinātu intrigu pret Verneru Laubertu. Kad ekspedīcija saņēma no kioskiem atpakaļ neizpārdotos numurus, Birnis sarīkoja īstu talku: visi avīzes līdzstrādnieki un darbinieki izgrieza no avīzēm Lilijas attēlu, ielika aploksnē un noadresēja žūrijas komisijai. Tā Lilija, pašai nezinot, kļuva pirmā skaistuma karaliene Latvija un viņas fotogrāfiju «Jaunāks par jaunu» iespieda vēlreiz kopā ar aizkustinošu aprakstu par samīto skaistumu un ciešanām cietuma mūros.

Jā, avīze varēja celt vai gremdēt cilvēku, atklāt noziegumu vai ievīstīt to nevainības plīvurā, varēja pat gāzt valdības un sastādīt jaunas. Avīze bija vairogs un zobens, tāpēc katrs, kam bija nauda un netīra sirdsapziņa, centās izdot savu avīzi vai žurnālu.

39

Agnesei likās, ka šī ir tāda īsti priecīga diena. No paša rīta viņi abi ar Valdi bija atbraukuši uz Inčukalnu un uzsākuši ceļojumu gar Gaujas krastu. Siltais maijs bija uzplaucējis ievas baltas ka mākoņus, atsaucis mājā lakstīgalas un dzeguzes, lai tās skandinātu viņam slavas dziesmas. Ak, pavasari, pavasari! Velti tevi īgnie un nelaimīgie ļaudis grib pasludināt par banālu, par mietpilsonisku un pat dzīvniecisku. Viņi ir vai nu apzinīgi meļi, šie tavi pulgotaji, vai arī gaidījuši, ka tieši viņiem tu, pavasar, atnesīsi to laimi, ko tie nav paši atraduši. Nelgas viņi ir, šie gaidītāji, jo savā īgnumā tie vienaldzīgi paiet garam plaukstošam ievu krūmam, tikko uzziedējušai bez-delīgactiņai, pukojas par lakstīgalu nebeidzamajiem koncertiem un zilē sev nelaimi no skanīgā, priekā un ilgās izkliegtā dzeguzes «kuk kū!».

Staigājot pa Gaujas līkumoto krastu, kur nezināmas kājas bija ieminušas gludu taciņu, Agnesei ienāca prāta smieklīga doma: ja kāds rakstnieks būtu uzlicis galvā pasaku cepuri, kas padara neredzamu, un, slepeni noklausījies Valda un viņas sarunas, jokus, smieklus un savstarpējās zobgalības, visu to vārdu pa vārdam uzrakstītu, tā laikam lasītājiem būtu visgarlaicīgākā grāmata, jo tas, ko runā, par ko smejas divi mīlētāji, ir tikai viņiem saprotams, tikai viņiem smieklīgs.

Kupls vītols bija noliecies pāri upes atvaram. Valdis apturēja Agnesi aiz rokas, rādīdams uz žuburaino koku, jautāja:

— Tu redzi?

— Nu redzu. Tas ir vēja sašķiebts koks, — Agnese atbildēja.

Bet kāpēc vējš viņu tā sašķiebis?

Droši vien tāpēc, lai tu varētu mani tirdīt ar saviem jautājumiem.

Neuzminēji. Tas ir tāpēc, lai mums būtu kur pasēdēt un parunāt vienu tādu pavisam nopietnu lietu, — Valdis atklaja un, veikli uzžonglējis līdz tuvākajam zaram, pasniedza roku Agnesei un uzvilka ari viņu sev līdzās.

Viņi sēdēja, kājas par ūdeni šūpodami. Kā sargādams Valdis apņēma Agneses plecus. Draiskuļodamās viņa rāvās prom un gandrīz iekrita atvarā.

Uzmanīgāk, bērniņ, ka neiekrīti ūdenī, — Valdis brīdināja. Noslīksi, un es nepagūšu tev pateikt to, ko solīju.

Nekas, ja es noslīkšu, katra ziņā pārvērtīšos par nāru un ievilināšu arī tevi dzelmē. Un tad tu varēsi man to pateikt, — Agnese nerimās.

Tad vairs nebūs nozīmes par to runāt, jo ar nārām jāved pavisam citādas valodas. Bet nu rimsties un uzklausies, — Valdis sapurināja Agnesi aiz pleciem.

Agnese palika klusu, bet arī Valdis ilgi nevarēja atrast vārdus.

Garām gāja divi makšķernieki. Viens jau apstājās un gribēja norīkoties uz palikšanu, bet otrs, pamanījis Valdi un Agnesi, pamāja tam ar roku un uzsauca:

— Nāc, nāc, netraucē cilvēkus. Paši arī esam kādreiz jauni bijuši.

Pareizi gan, kur diviem paradīze, tur trijiem elle,— pirmais piekrita.

Agnese bailīgi paskatījās uz Valdi — vai tikai viņš nenoskaitīsies par svešo familiāro izrunāšanos. Bet nē, viņš pat pasmaidīja un pielieca galvu viņai tuvāk, it kā apstiprinādams viņu minējumus. Kad tie bija aizgājuši, Valdis klusu teica:

— Tā vajag. Lai garāmgājēji notur mūs par iemīlējušos pārīti un netraucē. Bet runāsim klusu. Uz ūdeņiem visi trokšņi un balsis skan tālāk nekā uz sauszemes.

— Bet kāpēc mēs tādā gadījumā sēžam uz ūdens? -Agnese nesaprata.

— Tāpat. Te ir jauki. Un galvenais — apkārtne pār redzama.

— Tu pat atpūtā nevari iztikt bez konspirācijas, Agnese iesmējās.

— Šis nav tikai atpūtas izbrauciens, — Valdis nopietni atbildēja. — Es nepaguvu ar tevi iepriekš parunāt. Var būt vajadzēja jau no rīta Rīgā tev pateikt. Bet es biju pārliecināts, ka tā būs arī tava griba.

Agnese saspringa, jauzdama, ka Valdis viņu gatavo kādam nopietnam, izšķirošam solim.

— Redzi, man liekas, tagad ar tevi var runāt par iestāšanos organizācijā, — Valdis klusu turpināja. — Tagad tu saproti, par ko un pret ko mēs cīnāmies. Saproti, ka nevar necīnīties. īstenībā tu jau esi mūsu cīņā iesaistījusies. Bet svarīgi ir būt organizācijas biedram. Līdz šim tu esi saņēmusi uzdevumus tikai no manis. Turpmāk...

— Es atkal aizsteidzos par tālu, — viņš pēkšņi sevi pārtrauca. — Sāku runāt par turpmāko, pirms tu esi pateikusi savu piekrišanu.

— Valdi, vai tu vēl šaubies? — Agnese iesaucās bez pārmetuma, jo zināja, jau sen zināja, ka Valdis viņai tic un jautā tikai tādēļ, lai vēlreiz uzsvērtu brīvas gribas nozīmību.

— Vai es kādreiz esmu par tevi šaubījies? — Valdis pievilka sev Agnesi cieši klāt. — Pat tad, kad tu vēl plivinājies pa savas filozofijas mākoņiem, es ticēju, ka tu reiz stingri nostāsies uz zemes. Jau skolas gados es slepeni skatījos tavās tīrajās acīs. Tāda tu vienmēr biji manā atmiņā ... Kamēr es atkal satiku nejauši tevi tur, vilcienā. Agnes, es laikam esmu no tiem, kas mīl tikai vienreiz mūžā. Ja tu mani aizraidītu, es vairs nemīlētu nemaz.

— Kā tu runā. mans draugs. — Agnese viņu apsauca un uz bridi piespieda savu vaigu pie Valda sejas. — Vienu laiku es savu dzīvi vilku kā akmeni pa dubļiem. Tu vienmēr visgrūtākajos brīžos man pasniedzi roku. Pašai nemanot, es sāku tevi mīlēt.

— Bet tu redzi, kāds es esmu briesmīgs cilvēks, — Valdis pasmaidīja. — Velku tevi sev līdzi briesmās.

Ja tu mani nevilktu sev līdzi, es justos apvainota. Tas taču nozīmētu, ka tu neuzskati mani par līdzvērtīgu sev un citiem biedriem, Agnese dedzīgi skaidroja.

— Nu labi, nerunāsim vairāk par to, — Valdis pārtrauca šo dvēselīgo sarunu. Tātad es tevi aizvedīšu uz komjauniešu šūnas sapulci. Savs vārds tev nav nevienam jāsaka. Izdomā sev kādu vārdu, kādu «kļičku». Zini, kā es tevi skolā saucu? Zvaigznīte. Tas ir, nesaucu tā skaļi, bet savās domās. Varbūt sauksim tevi par Zvaigznīti?

Vai nebūs par lepnu tāds vārds? — Agnese pasmaidīja.

Tu taču vari būt tāda pavisam maza zvaigznīte. Tāda, kurai pat vārda nav, — Valdis jokoja.

— Nu, ja nu tāda, tad nekas, — Agnese tāpat piekrita.

— Tātad norunāts. Es nu gan būšu drusku skaudīgs, kad citi tevi sauks par Zvaigznīti... — Valdis iesāka, bet Agnese viņu apsauca:

— Nu jau tu runā kā no grāmatas. Skaudīgs būt tu nemaz nespēj.

Kā tad! Es laikam esmu visu labo un cēlo īpašību apkārtstaigājošs iemiesojums? — Valdis smējās.

Tu esi Valdis. Gudrais, prātīgais, drosmais, labais, mīļais Valdis. Lūk, kas tu esi. Pietiek, pietiek! — viņa aizspieda Valdim muti, kad tas gribēja kaut ko sacīt.

— Kāpēc tu man neļauj runāt? — pie vārda ticis, Valdis noprasīja. — Es gribēju pateikt, ka mums jāiet.

Nu, tad tā arī būtu teicis, bet tu nezin ko, — Agnese zobojās.

Viņi norausās no slīpā vītola un turpināja ceļu pa straumei. Valdis klusēja, it kā ļaudams Agnesei sakopot domas, un viņa arī pamazām raisījās vaļā no jaukā, rotaļīgā šīsdienas noskaņojuma. Varbūt tikai daži soļi, tikai dažas minūtes viņu šķīra no tā lielā, nopietnā notikuma viņas dzīvē, kāds viņu gaidīja. Slepena organizācija — komjaunatne! Jauni biedri un dzelzs disciplīna. Nē. nē. nost visas šaubas, kas vēl kaut kur aizķērušās un mēģina iedvest mazdūšību: «Vai tikai tu varēsi būt tāda, kādam jābūt pagrldniekam? Vai tu varēsi būt tāda kā Valdis? Vai tu varēsi...»

Es gribu! — Agnese sev solīja, un šaubas atkāpās. Ja Valdis domā, ka viņa var būt cīnītāja, komjauniete, tad viņai jākļūst tādai. Viņa nedrīkst satriekt Valda uzticēšanos, nedrīkst ne mirkli ļaut sevi uzvarēt gļēvumam, vienalga, lai kādās briesmās gadītos nokļūt.

Viņi iegriezās priežu silā. Vai tā bija sveķu vai priežu jauno atvašu smarža, kas reibinoši apņēma gājējus? Kā gan pavasaris prot izburt smaržas ne tikai no ziediem, bet arī no koku stumbriem, no meža sūnām, pat no trūdošām skujām un lapām!

Sila vidū, netālu no celiņa, pa kuru gāja Valdis un Agnese, sēdēja trīs jaunieši un viena meiča un aizrautīgi spēlēja kārtis.

— Iesim mēs arī paspēlēt, — Agnesei par izbrīnu, teica Valdis un tiešām sāka iet uz spēlmaņu pusi. Viņš pat uzsāka ar tiem sarunu:

— Ko tad nu paši tā spēlē — maisus vai durakus?

Savu trumpi, - vienaldzīgi atteica kāds jaunietis.

Kāravs trumpē! - iesaucās meiča.

— Varbūt atļausiet mums piebiedroties? — Valdis lūdza atļauju.

— Ja nav žēl naudas, tad nāciet, — spēlētāji atļāva un pavirzījās ciešāk, lai Valdis ar Agnesi varētu atsēsties uz zemē noklātā mēteļa stūra.

— Jāizmēģina laime, — Valdis piekrita un pavilka pārsteigto Agnesi aiz rokas. Tikai tagad, no ciešā rokas paspiediena viņa saprata, ka te nenotiek nekāda kāršu spēle, te ir sanākusi komjauniešu šūnas sapulce. Un tas viens puisis, kas tikai tagad pacēla galvu uz augšu, tas taču bija Kola Ogurovs. Viņš tik tikko ar acīm uzsmaidīja Agnesei, par zīmi, ka pazīst viņu, bet sevišķa sasveicināšanās te nav vajadzīga.

Valdis apsēdās, un arī Agnese bikli nometās uz laipni atvēlētā mēteļa. Viņiem iedeva rokā kārtis. Jā, no malas viņi visi tiešām izskatījās kā zaļumos izbraukusi kompānija. Kārtis, limonādes pudeles, atvērta konservu kārba un sagriezti maizes riecieni uz zemē noklātās avīzes — kas varētu vēl šaubīties, ka šie četri jaunie cilvēki un divas meičas te atpūšas tāpat kā tūkstoši rīdzinieku, kas izmanto katru brīvu dienu, lai izvēdinātu pilsētas putekļos piesmakušās plaušas.

— Tātad, biedri, mēs varam sākt savu sapulci, — Valdis klusu uzrunāja jauniešus. — Ja jums nebūs iebildumu, jūsu šūnai pievienosies jauns biedrs — Zvaigznīte, — Valdis pamāja uz Agnesi. Viņa juta uz sevi pagriežamies četrus acu pārus, un tas viņu samulsināja tā, ka bija grūti galvu pacelt uz augšu. Bet viņa saprata, ka šajā brīdī tiem četriem ir tiesība ne tikai gaidīt, bet arī prasīt, lai viņa skatās tiem acīs, lai parāda savu dvēseli. Viņa saņēma visus spēkus, pacēla galvu un sastapās un draudzīgiem skatieniem. Agnese saprata, ka tie ir tādi paši jauni, vēl zaļi cilvēciņi kā viņa, varbūt tikai paļāvīgāki saviem spēkiem, varbūt pašas dzīves vairāk norūdīti.

— Vai Zvaigznīte mums nepastāstīs, kāpēc viņa grib būt komjaunatnes biedrene? — Agnese pēkšņi izdzirda Kolas balsi un paskatījās viņā laikam tik izbijusies, ka puiša lielās zilās acis mazliet pasmaidīja, it kā brīnoties, it kā drošinot.

Agnese gandrīz izmisusi pagriezās pret Valdi, neapzinīgi gaidīdama, ka tas viņu atbrīvos no pienākuma runāt. Bet Valdis pat netaisījās viņu aizstāvēt, nē, arī viņš palocīja galvu, mudinādams pateikt to, ko prasa viņas jaunie biedri.

Tātad viņai tūlīt jārunā, īsi un skaidri jāizteic tas, pie kā viņa nonākusi vairāku gadu mokās un šaubās. Lai tad notiek, viņa runās, bet, ja tie neko nesapratīs, nu, lai tad noraida viņu, lai aizdzen.

— Kāpēc? Jūs jautājat, kāpēc es gribu būt komjaunatnes biedrene? — Agnese ātri nobēra, bet tad piespieda sevi nomierināties.

— Jā, kāpēc? — viņa atsāka. — Varbūt pirms gada ar mani par to nebūtu bijis ko runāt. Tad es vēl neko nesaprastu. Es nesaprastu to, ka cīnīties var tikai organizēti. Labi draugi mani uzveda uz ceļa. Viņi mani pārliecināja, ka visas tās nejēdzības, ko es saskatīju, bet nepratu izskaidrot, neizzudīs pašas no sevis. Ka ir jācīnās pret kapitālismu. Jaciņas par citu iekārtu. Es gribu cīnīties. Kopā ar jums.

Agnese apklusa. It neko viņa neprata pateikt, nu it neko. Kur viņa der, tāda neveikla, kas vienmēr samulst un neprot savas domas izteikt sakarīgos teikumos. Pēkšņi uzdos arī viņai kaut kur runāt vai pat referēt, un kas tad būs — tikai stostīšanās un murmināšana visiem klausītājiem par smiekliem.

— Kā tu konkrēti iedomājies šo cīņu? — kā skolotāja eksāmenā Agnesei noprasīja meiča.

«Ak debess, vai tiešām man vēl būs jārunā!» — Agnese sarāvās. Bet, pirms viņa paguva šo jautājumu izprast, Valdis steidzās paskaidrot:

— Zvaigznīte jau ir izpildījusi vairākus uzdevumus, ne no viena nav atteikusies. Tāpat piedalījusies mūsu kampaņās un sapulcēs. Tāpēc es jums ieteicu viņu uzņemt savā šūnā.

— Arī man zināms, ka Zvaigznīte apzinīgi pilda pagrīdes uzdevumus, — Kola papildināja. — Es lieku priekšā uzņemt. Vai kāds ir pretim?

Pretim neviens nebija, un tie četri apsveica Agnesi kā šūnas biedri, nosaukdami arī savas «kļičkas». Koļa bija «Augusts», meiča — «Smilga», tie divi — «Ješkiņš» un «Resnais» (kaut gan tieši pēdējais bija liess un garš kā apiņu maiksts).

— Es no savas puses novēlu Zvaigznītei tikt vaļā no pārliecīgās neticības sev pašai, — Agnese dzirdēja sakām Valdi. «Nu kāpēc viņš tā — visiem tūlīt parāda manu vājumu?» viņā iesmeldzās klusa sāpe.

— Gan mēs viņai to neticību izdzīsim! — «Resnais» iesmējās.

— Mūsu rindās neticībai nav vietas! — gandrīz asi piezīmēja «Smilga». Agnese ievēroja, ka šai tumšmatainajai, skaistajai meičai ar rožaino sejas krāsu ir savādas acis ārkārtīgi cietas un stingras. Agnese centās atcerēties, kur būtu tādas redzējusi. Ak jā, tās atgādināja kādu gleznu, kas saucās «Katoliete» un kuras reprodukcija uz pastkartiņas bija Lilijas albūmā.

īsos vārdos Valdis pastāstīja jauniešiem par starptau-3S8 tisko stāvokli. Tomēr par visu svarīgāks visiem likās ziņojums par pašu lietām. Sociāldemokrātiskā valdība gatavojās ievest cietumos progresīvo sodu likumu (to pieminot, Agnese atcerējās Ligitas kāzās nejauši noklausīto Bruņa sarunu ar Rudzrogu).

— Ko nozīmē progresīvais sodu likums? — Valdis iekaisis iesaucās. — Tas nozīmē, ka politieslodzītos turpmāk sadalīs trijās kategorijās. Pirmajā — «dumpīgos», neklausīgos, tos, kas lec acīs cietuma priekšniecībai, ar vārdu sakot — nelokāmos cīnītājus. Šai kategorijai pēc jaunā projekta draud piemērot nepārtrauktu karcera režīmu — pienesumus un satikšanās tikai vienu reizi pusgadā. Otrai kategorijai paredzēti zināmi mīkstinājumi, bet trešā dzīvotu tādā kā pusbrīvībā — pie neaizslēgtām kameru durvīm, neierobežotas sarakstes un pienesumiem, personīgas tikšanās ar piederīgiem, tas ir, tiešās, nevis caur drāšu režģiem un cietumsargu uzraudzībā kā tagad. Ar tādu sodu politiku buržuāzija cer sašķelt mūsu rindas, ieviest nesaskaņas, kārdinot vājākos raksturus censties pēc šīs trešās kategorijas priekšrocībām.

— Nu, tādu nu gan mūsu vidū nebūs! — kategoriskā tonī, pat ar zināmu pārmetuma pieskaņu, Valdi pārtrauca «Smilga».

— Nebūsim tik naivi, — Valdis vienkārši atmeta ar roku. — Pirmkārt, atradīsies, vai, kā atradīsies arī mūsu vidū mīkstmieši. Otrkārt, cietuma administrācija ņirgādamās iedalīs trešajā kategorijā arī dažu no stingrajiem. Vienkārši tāpēc, lai pārējos modinātu neuzticību, sak, ej tu zini, vai viņš nav slepens pielīdējs. Visi politieslodzītie ar sašutumu vēršas pret jauno sodu likumu un nolēmuši protestēt ar bada streiku.

— Bada streiku? Oi-oi! — iesaucās «Resnais» un nopurināja galvu.

- Tas nu gan būs kaut kas nebijis! — «Ješkiņš» nogrozīja galvu.

— Revolūcijas vēsturē ir bijis daudz tādu gadījumu, kad ieslodzītie piesaka bada streiku, — meiča pamācīja «Ješkiņu».

— Lūdzu uzklausīt līdz galam un debatēt pēc tam,— Valdis apsauca nepacietīgos. — Tātad mums jāgatavojas un tuvākajā laikā jāuzsāk plaša pretakcija. Jāsaceļ masas pret šo buržuāzijas un sociķu kopīgo mēģinājumu salauzt mūsu spēkus. Un te nu mums jāpielieto visdažādākie cīņas veidi. Vispirms aprunāšanās ar strādniekiem un darba biedriem katram savā darba vietā. Proklamācijas, lozungi, vēlāk skrejošie mītiņi, protesta demonstrācijas, streiki. Mums jāiedveš bailes visiem reakcionāriem. Skaidrs, vai ir kādi jautājumi? — viņš noprasīja.

— Jā. Cik dienas viņi badosies? — jautāja «Resnais».

— Nezinu. To nolems cietuma kolektīvs pats.

— Un visi badosies? Arī slimie? — taujāja «Ješkiņš».

Arī to nolems paši cietumnieki, — atbildēja Valdis.

— Kāds muļķīgs jautājums! — «Smilga» nicīgi noteica. — Ja reiz bada streiks, tad streiko visi. Nekādu streiklaužu nedrīkst būt.

— Nu, bet slimajiem tas var dārgi maksāt, — «Ješkiņš» strīdējās pretī.

— Cīņa vienmēr prasa upurus. Un tad mums būs rokās smagāks apsūdzības materiāls pret buržuāziju, — meiča ar katolietes acīm centās ieskaidrot.

— Nestrīdēsimies par to, ko nezinām, — pieri nepatikā saraucis, Valdis mēģināja izšķirt strīdniekus. — Es taču teicu, ka to visu izlems cietumnieki paši. Man vēl jums jāatgādina, ka augustā Saules dārzā notiks darba jauniešu svētki. Jūsu pienākums visiem spēkiem sekmēt to izdošanos.

— Oi, mēs jau gatavojamies! — «Resnais» iesaucās un pastāstīja, ka drāmās kolektīvs «Zilā blūze» gatavojot Linarda Laicena šarādi, koris dziesmas, strādnieku sportisti vingrojumus un dažādas sacīkstes. Katru lomu gatavojot vairāki aktieri, lai kāda apcietināšanas gadījumā neizjuktu uzvedums.

No tāluma vējš atnesa cilvēku balsis.

Tagad būtu laiks uzkost, — teica «Resnais», kā likās, gluži priecīgs, ka radies iemesls to darīt.

Viņi izvilka no kabatām sviestmaizes. «Smilga» tās sadalīja tā, lai katram iznāktu no visa.

— Klausies, kāpēc tu man iesmērēji tos mazākos gabalus! — sašutumu tēlodams, iesaucās «Resnais».

— Toties tev viens desas gabaliņš vairāk nekā citiem, — «Ješka» viņu mierināja.

— Man labāk vairāk nekā labāku.

Citreiz vajag paņemt līdzi bezmēnu un visu izsvērt, — ieteica Koļa.

Ziniet, kādu dienu es gribētu savā mūžā piedzīvot? — ar pilnu muti jautāja «Resnais». — Es gribētu piedzīvot tādu dienu, kad man kaut vienu stundu negribētos ēst. Māte esot mani mazu badā pamērdējusi, tāpēc es iznācis tāds caurbira. Es vēl tagad atceros, kā pasaules kara laikā mālē vārīja balandu zupas. Bez pavalgas, protams. Es pieliekos pilns tā, ka uz vēdera var uti kaut. Bet pēc stundas man tā gribas ēst, ka liekas, kāds ar svārpstu urbjas pa iekšām.

Agnese labprāt būtu atdevusi «Resnajam» savas sviestmaizes, bet baidījās viņu apvainot. Vēl taču viņi nepazina viens otru. Nevarēja pat zināt, vai viņš runā nopietni vai tikai ākstās. Bet, kad Koļa nemanot piebīdīja vienu savu maizes gabalu drauga porcijai, viņa pamāja tam. lai paņem arī viņas maizes. «Resnais» noēda visu un pēc tam žēlīgi paskatījās uz «Smilgu». Viņa ēda vienaldzīgi, kā zirgs salmus, bet, kad «Resnais» mēģināja slepus paņemt no viņas maizēm, viņa ātri pierāva tās sev klāt un pārliecās pāri.

Visiem lika sadalīts vienlīdzīgi, viņa nopietni pateica.

Bet tev taču negaršo tā kā man, — «Resnais» gražīgi strīdējās.

Pa to laiku arī Valdis un «Ješka» nolika «Resnajam» kaut ko no savām maizēm, bet, to ieraudzījis, viņš atdeva atpakaļ, teikdams:

Vairāk nedrīkstu, citādi Smildziņa man nolasīs tādu morāli, ka es tikai ar gavēni varēšu viņas acīs kļūt atkal par cilvēku.

Agnese neuzkrītoši vēroja jauniešus. — Tātad šie būs mani tuvākie biedri, — viņa domāja. Koļu viņa jau pazina kopš tā laika, kad strādāja «Jaunās kultūras» spiestuvē. No visiem tas dzīvākais bija «Resnais», ieslēpts sarkanmatis, ko nodeva baltā, ar vasaras raibumiem rotātā sejas āda, bet jo sevišķi raibie roku dilbi. Agnese ātri uztvēra viņa manieri — runāt nopietnas lietas joka tonī, piemēram, par to pašu mūžīgo izsalkumu. Viņš tiešām izskatījās nepaēdis, lieliem kauliem, kuru apsegšanai

miesas bija par maz. Sastrādātās rokas glabāja iezīdušās, nenomazgājamas mašīnu eļļas pēdas, tātad viņš strādāja smagu, melnu darbu.

«Ješka» bija jaunāks, vai arī tā tikai likās, jo viņš bija mazāka auguma, apaļāks, tumšmatis ar zaļpelēkām, spožām acīm, vienu uzrautu lūpu kaktiņu, kas tam piešķīra mazliet vīpsnājošu izskatu, kaut viņš, kā likās, tāds nemaz nebija.

«Smilga» — nē, šis vārds nepiestāvēja meičai ar stingro fanātiķes seju. Agnesei likās, ka «Smilga» kaut kāda aplama pieņēmuma dēļ apspiež sevī ir prieku, ir citas jūtas. Varbūt viņai vienkārši trūka humora izjūtas, bet arī tas ir briesmīgi.

Viņi vēl paspēlēja kārtis, iedzēra limonādi. Valdis ierosināja «līdz nākošajai reizei» visiem izlasīt Voiničas «Dunduru», tad viņi cēlās un pievāca ēdiena atliekas un papīrus, Kola gribēja pudeles aizsviest krūmos, bet «Resnais» iesaucās:

— Vai tu traks! Naudu sviest zemē! Ja tev nevajag, es pievākšu un pārdošu.

Viņš tiešām sabāza pudeles kabatās un, paņēmis Agnesi zem rokas, sāka dziedāt:

Viss pa vecam vēl pie Gaujas — strādnieks iet līdz pusnaktij.

Kaut gan izšķirošās kaujās latvju strēlnieks līdzi bij.

Jaunieši visi saķērās rokās un, klusu dziedādami gan jautras, gan nopietnas dziesmas, vēl ilgi staigāja pa mežu. Atvadoties Kola — «Augusts» laipni uzsmaidīja Agnesei kā jau vecai paziņai. «Ješkiņš» un «Resnais» pateica «moins», bet «Smilga» cieši, kā vīrietis paspieda roku. No Valda atvadoties, viņas sejā iemirdzējās smaids, kas acumirklī stingro seju pārvērta sievišķīgi maigu. Agnesei vēl ilgi bija jādomā, kāpēc šī skaistā meiča nēsā tādu kā mūķenes masku. Vai viņa uzskata, ka komjaunietim smieties un draiskuļot ir nepieklājīgi? 13et maigais smaids. ko tā veltīja Valdim? Nē, nē, viņa nedomās par to. Biedru attiecībās nedrīkst ieviesties mietpilsoniska greizsirdība. Valdis droši vien kļūtu ļoti dusmīgs, ja zinātu, ka Smilgas smaids Agnesi, kaut arī tikai mazliet, mazu drusciņu kaitināja.

Viņi jau bija nogājuši lielu gabalu un atkal nokļuvuši pie Gaujas, kad Agnese nenocietās, nepajautājusi Valdim:

— Vai man tagad jābiit stipri nopietnai?

— Nu protams, — Valdis atbildēja. — Tev vienmēr jāapzinās, ka ar vieglprātību vai pārdrošību var iegāzt kolektīvu.

— Tu mani nesaprati. Es jautāju, vai man vienmēr jābūt tik nopietnai kā «Smilgai»? — Agnese paskaidroja.

— Ak tā! — Valdis sāka smieties. — Protams, protams, — viņš nopietnu seju apgalvoja. — Tagad tu nedrīksti vairs ne smieties, ne dziedāt, ēst vari tikai maizi ar ūdeni. Bet, ja es gribu tevi noskūpstīt, tev jācērt man pļauka.

Pirms Agnese paguva aptvert joku, Valdis ieskāva viņu savās stiprajās rokās un ilgi un cieši noskūpstīja.

40

Pirmās dienas pēc uzņemšanas komjaunatnē Agnesei bija ļoti grūtas. Viņu mocīja doma, ka tagad vajadzētu katru dienu veikt kādu uzdevumu, kaut ko nozīmīgu, lielu un varonīgu. Kad viņa par šīm savām izjūtām pastāstīja Valdim, tas paskatījās viņā ar drusku zobgalīgu smaidu un pakratīja galvu, it kā teikdams: «Bērniņ, bērniņ!»

Viņi sēdēja Viesturdārzā uz tā paša sola, kur kādreiz bija runājuši par cilvēka vietu dzīvē. Bija apmākusies diena, un ļaudis maz staigāja pa ēnainajām alejām. Valdis bija atnācis tieši no ostas, kur tagad strādāja par krāvēju, tādā pašā zilā, rupjā, plecos izbalējušā strādnieku blūzē. Agnesei likās, ka viņš nejūtas visai ērti līdzās viņai, kas, uz darbu iedama, bija saģērbusies savā jaunajā, gaišzilajā vasaras kleitā, kaut ari lētā, bet glītā, kā pašai likās pat skaistā. Viņai ienāca prātā, ka tā varbūt neklājas ģērbties, varbūt vajadzēja ņemt paraugu no Smilgas, kas toreiz bija atnākusi uz mežu pelēkā svārkā un svītrainā, stipri apvalkātā blūzītē, tumšzilu bereti galvā.

Valda neērtība izgaisa, kad viņš sāka runāt:

— Tā jau ir, ka mums visiem gribas būt revolucionāriem varoņiem. Cīnīties uz barikādēm. Bet mēs nedrīkstam aizmirst, ka vieni paši revolūciju netaisīsim. Revolūciju taisa masas. Un šīs masas iepriekš jāsagatavo revolūcijai. Kā tu domā, vai to var ar vienu, kaut ari visspīdošāko uzrunu? Eh, nekas tur neiznāks. Lēni un pacietīgi jāieskaidro strādniekiem, ka bez revolūcijas viņu dzīvē nekas negrozīsies.

Nu labi, pieņemsim, ka tā, — Agnese viņu pārtrauca. — Bet kā tad lai es tieku pie masām klāt?

— Mazdrusciņ jau tu esi tikusi, — Valdis atgādināja. — Atceries, kā mēs rakstījām uzsaukumus? Tos lasīja tūkstoši. Ar laiku varēsi viena pati bez manis uzrakstīt daudz labākus.

— Ei, ko tu! — Agnese protestēja.

— Jā, jā. Bet, lai to varētu, tev pašai daudz jāmācās, jālasa. Tas arī ir darbs, — Valdis turpināja. — Ja neesi slinka, tu vari veikt lielu darbu.

— Es? Kādu? — Agnese iedegās.

— Es tev tūlīt pateikšu. Tu strādā redakcijā. Redakcijas ir vienīgās, kas saņem Padomju Savienības avīzes. Neviens iedzīvotājs tās nevar pasūtīt, un nevienā kioskā tās nepārdod. Tu mēģini katru dienu izlasīt «Pravdu» un citas un pastāsti saviem biedriem ievērojamāko. Tā mums būs liela palīdzība. Nu, tu saprati kaut ko, karstgalvīt? — viņš noprasīja, vērdamies Agnesē ar savām siltajām, pelēkajām acīm.

Agnesei bija jāiet uz redakciju. Avīze iznāca no rītiem, tāpēc viss galvenais darbs norisa vakaros un naktīs. Norunājuši, kad un kur satiksies, viņi šķīrās turpat dārzā un aizgāja katrs uz savu pusi.

Darba vieta! Lai cik pretīga dažreiz likās avīzes seja, pati darba vieta Agnesei bija pamazām kļuvusi kaut kā ierasta, pat nepieciešama. Tagad pat, kāpjot pa trepēm, otrajā stāvā viņu sagaidīja apslāpēta tipogrāfijās dūkoņa un nāsīs iesitās pazīstamā drukas krāsas smaka. Burtliči un metieri katrreiz Agnesi draudzīgi sveicināja, un arī avīzes līdzstrādnieki bieži vien, ienesuši savus rakstus pārrakstīt, izkratīja viņai savas sirdis.

Cik gan dažādi cilvēki bija salasījušies ap avīzi! Agnesei

visnekaitīgākie likās sīkie reportieri'ši, kuru uzdevums bija aiziet uz kādu iestādi un ievākt informāciju, ko parasti deva dažās rindiņās, piemēram, par notikumiem uz dzelzceļa, kas jauns iekšlietu resorā, kādi kuģi ienākuši ostā. Reportieri nekādu algu nesaņēma, viņu rakstus vērtēja pieci santīmi par rindiņu. Iztika viņiem sanāca trūcīga, jo ne jau katru dienu tie varēja sadzīt veselu latu. Daži mēģināja no nieka notikuma izpūst sensāciju, lai tikai iedabūtu avīzē ne vairs desmit, bet kādas trīsdesmit četrdesmit rindiņas. Redakcija vēl ilgi smējās par dzelzceļa reportieri, kurš no parastās rokassomiņas zādzības vilciena vagonā bija uzrakstījis garu briesmu stāstu. Sevišķi par nabaga zēnu ņirgājās kriminālziņo-tājs Plekste, kas sevi uzskatīja par vienīgo speciālistu tādās lietās, par žurnālistu ar sakariem, jo kādreiz bija strādājis kriminālpolicijā kā izmeklēšanas ierēdnis, bet par pārāk nekaunīgu kukuļu ņemšanu no turienes beidzot izsviests.

Kad Agnese atvēra reportieru istabas durvis, lai pajau-' tātu, vai kādam nav kaut kas pārrakstāms, neviens viņu pat neievēroja, tāda jautrība valdīja telpā. Agnese palika paklausīties, kas varējis tā ielīksmot avīžniekus. Izrādījās, ka šoreiz smagi izmuļķots pārgudrais Plekste. Vakarnakt viņam piezvanīts it kā no policijas nodaļas, ka Dau-gavgrīvā sadūrušies divi autobusi. Esot arī cilvēku upuri. Tālāko Agnese zināja pati. Vakar vēlu pēc pusnakts Plekste ienāca viņas istabā, lai nodiktētu rakstu. Viņš sirdījās, ka policijā nevienu nevarot sazvanīt, laikam visi aizbraukuši uz notikuma vietu. — Es viņus negaidīšu. Es pats zinu, kā tādās katastrofu vietās izskatās. — Viņš nodiktēja garu jo garu rakstu par to, kā novēlojušies daugavgrīvieši, cits no kino, cits no teātra vai viesībām steigušies, lai noķertu pēdējo vakara autobusu, kā laimīgi braukuši mājup pie ģimenēm, kā pēkšņi notikusi liktenīgā sadursme. «Atskanēja plīstošo stiklu šķindoņa, izmisuši sieviešu kliedzieni...» Raksts nobeidzās ar to, ka daudzi ievainotie aizvesti uz slimnīcu, ka ir arī vairāki cilvēku upuri, bet vēlā laika dēļ viņu vārdus nav izdevies noskaidrot. Plekste pats stāvēja klāt, kamēr šo rakstu burtliči salika, un sargāja, la to nedabūtu «nošpikot» citas avīzes. Bet šorīt! Ak, šorīt jau no rīta zvanījuši

Rīgas prefekts, Rīgas galva, autobusu līnijas īpašnieks un draudošās balsīs taisījuši tračus par «uztraucošo baumu izplatīšanu», «par neslavas celšanu autobusu īpašniekam» un solījušies redaktoru iesūdzēt tiesā. Plekste pēc bāriena nozudis kā šunelis ar kājstarpē iežmiegtu asti un tagad dzerot «Esplanādē». Nez kāpēc viņš aiziedams piedraudējis dzelzceļu reportierim: — Nu, es tev sarīkošu tādu sadursmi, ka tu visu mūžu atcerēsies! — Plekste laikam bija pārliecināts, ka ļauno joku atriebdamies izspēlējis viņa izsmietais kolēģis, piezvanīdams it kā no policijas.

Un tomēr arī šis vēl nebija nekāds ļaunums. Nu, kas tur — izlasīja cilvēki, nošausminājās, un viss. Vai tāpēc vairs nebrauks autobusos, vai ar to aizkavēs satiksmes līdzekļu tehnikas attīstību? Galvenais ļaunums bija pavisam cits. Kopš kādas saraušanās ar izdevējiem redaktors Svīris saslima (daži gan domāja, ka tā esot diplomātiska slimība). Avīze iznāca ar viņa parakstu, bet patiesībā to rediģēja Birnis, plaši atvērdams durvis gan dažādiem murgotājiem, gan politiskās domas taisītājiem. Jau veselu nedēļu ar turpinājumiem tika iespiesta zem-svītras rakstu sērija par spiritistiem. Kādi gari tikai caur medijiem nepastāstīja lasītājiem satraucošas vēstis par aizkapa dzīvi! Tur bija iespiestas garu saucēju sarunas ar režisoru Duburu, ar Šekspīru, Napoleonu un citām mirušām slavenībām. Tur bija atstāstīts, kā X. brīdinājis savu dēlu — īpašumu mantinieku no bankrota, kā mirusī sieva atturējusi savu vīru Y. no pavedējas — izmantotājas valgiem. Kādus padomus gan neuzzināja lasītājs par garu izsaukšanu — sākot ar vienkāršu apakštasītes un galdiņa dancināšanu un beidzot ar medija izraudzīšanu spiritistu klubiem un izsaukto garu fotografēšanu.

Savu kārtu gaidīja jau sagatavots raksts «Vai kāršu licēji var pareģot nākotni?». Arī šis murgojums «dibinājās uz faktiem»: kāda Kalniņa kundze, kas agrāk neticējusi kārtīm, tagad sākusi ticēt, jo gaišreģe tik pareizi atklājusi, ka visas nepatikšanas viņai ceļas no kādas sarkanmatainas sievietes, kas viņu aprunājot. Tieši tādi mati esot Kalniņa kundzes svainei, tā mantojuma dēļ neturot uz viņu labu prātu. Kāds Kārkliņa kungs, kas «absolūti neticēja kārtīm», pastāstīja dīvainu sagadīšanos: pie viņa sievas atnākusi draudzene un pa jokam izlikusi kārtis ari viņam. «Kroņa mājā tu kāpsi pa dienesta trepēm,» — tā pareģojusi. Un tiešām, pēc diviem gadiem nomiris viņa priekšnieks, kura vietā iecelts viņš, Kārkliņa kungs. Apraksti par kāršu licējiem bija paredzēti vairākos turpinājumos, kur dažādi kungi un kundzes atcerējās zīmīgas sagadīšanās.

Redaktors Birnis, rokas berzēdams, priecājās, ka tautai šādi raksti patīkot, avīzes tirāža augot, un jau izdomāja nākošās sērijas: «Vai sapņiem лаг ticēt?», «Vai tikai melni kaķi ir nelaimes vēstneši?»

Avīzē labi sadzīvoja māņticība ar reliģiju, jo katros baznīcas svētkos ievadrakstu pirmajai lappusei rakstīja kāds mācītājs, bet svētdienām reliģiski filozofiskus rakstus deva gan augstskolas filozofi, gan dažādi pašmāju un ārzemju filozofus palasījuši literāti, kas prata rakstīt tā, ka viņu rakstus varēja tikpat labi lasīt no viena gala, kā no otra.

Uztvert avīzes politisko seju, lai pateiktu, kuru parti ju tā atbalsta, bija tiešām grūti. Kad «Sociāldemokrāts» ievietoja Vairas Pūces feļetonu par izdevēja Poļaka slepeno morfija tirgotavu, «Jaunāks par jaunu» savukārt veselu nedēļu iespieda dažādus atklājumus par sociāldemokrātu līderu politiskām izdarībām. Aprakstīja Men-dera braucienu kopā ar Vinnigu uz Vāciju organizēt bruņotu spēku vervēšanas biroju «Baltenland». Cits raksts uz dokumentu pamata izpauda dažu sociāldemokrātu līderu nodevīgo lomu: Bruņa kalpošanu pie ģenerāļa Baloža, Bruņa uzstāšanos kādā Saeimas sēdē, kur tas nolasījis sarakstu par sabiedrībā pazīstamām personām, kas 1919. gadā esot kalpojušas komunistiem. Birnis pat sameklēja un ievietoja avīzē fotouzņēmumu, kur bija redzamas pazīstama izglītības darbinieka meitas kāzas ar bankas direktoru arī sociāldemokrātu: viņa baltā kleitā ar miršu vainagu un plīvuru, viņš melnā frakā. Vesela foto sērija ar nosaukumu «Tā dzīvo strādnieku aizstāvji» rādīja sociāldemokrātu līderu savrupmājas pie Māras dīķa, Mežaparkā un Jūrmalā.

Bet, kad ulmaniskā «Brīvā Zeme» metās aizstāvēt sociāldemokrātus, nosaukdama laikrakstu «Jaunāks par jaunu» par ultrakreisu, turpat vai komunistisku, pēdējais atbildēja ar karikatūru — pie siles staveja cūka ar Ulmaņa seju, bet paraksts dzejā skanēja tā:

Ko gan grib šī treknā cūka?

Vai tai kādreiz dziras trūka?

Vai tad siļķu līgums sliktāks.

Ka šai deguns paliek piktāks?

Tā avīze vēlreiz atgādināja Ulmanim viņa noslēgto līgumu ar amerikāņiem par sapuvušu siļķu piegādi. Runāja, ka uz šo līgumu viņš personīgi labi nopelnījis no piegādātājiem. Jā, šīs siļķes vēl ilgi smirdēja arī pēc tam, kad bija pārdotas tautai un, kā jau neēdamas, noraktas zemē.

Bet šovakar mašīnrakstītāju istabā ienāca okulto lietu speciālists Kāpurs un sāka Agnesei diktēt rakstu par sašautu velnu. Šoreiz gan tas izrādījās nevis elles lielskungs, bet par velnu pārģērbies baptistu sludinātājs, kura uzdevums bijis pēc iespējas vairāk savu ticības brāļu aizvilināt uz Brazīliju, baidot ar pastardienu, kas nākšot pār Latviju. Lai dienā varētu sludināt pastardienas tuvošanos, sludinātājs naktīs pārģērbies par velnu — ietērpies zirga ādā, pierīkojis zem vienas kājas pakavu, zem otras āža nagu, pielicis ragus pierē un staigājis pa zvejniekciemiem. nelabi rukdams, jo bībelē taču teikts, ka antikrists staigās apkārt kā rūkdams lauva, bet antikrista atnākšana nozīmē pastardienas priekšvakaru. Nabaga velns uzrāvies uz aizsarga, kas vēlu naktī nācis mājā no vilciena. Velns nav ieskatījies, ka pretimnācējam ir formas tērps un šautene* tāpēc jau pa gabalu uzrūcis. Aizsargs pārbijies, tvēris šauteni un lādējis velnam virsū. Par laimi lode izgājusi cauri vismīkstākajai vietai un ievainojums dzīvību neapdraudot. Vecenes gan runājot, ka tas tomēr bijis īsts velns, tāpēc lode tam neko neesot nodarījusi, jo velnus, kā zināms, varot nošaut tikai ar sudraba lodi.

Kāpurs tā aizrāvās ar savu rakstu, ka diktēja un diktēja, un pat pēc piektās lapas vēl netaisījās beigt. Viņu skubināja provinces lietu ziņotājs Griķis, kurš arī gribēja diktēt mašīnrakstītājai, jo arī viņam esot ļoti svarīga ziņa par kādu «eņģelīšu taisītāju» — kaktu vecmāti Sigulda, kas pēc neveiksmīga aborta izdarīšanas savu mirušo pacienti sacirtusi gabalos un iesālījusi gaļas baļļā.

Agnesei derdzās tā tīksme, ar kādu žurnālisti atstāstīja un aprakstīja laupīšanas un slepkavības. Tagad pat — Griķis nevarēja mierīgi nosēdēt, berzēja rokas, lēca augšā no krēsla un skraidīja pa istabu, reizreizēm iesaukdamies: «Eh, tā tikai būs sensācija! Es jums saku — primā stiķis!»

— Kā jūs varat priecāties par tik riebīgām lietām? -Agnese nenocietās.

— Kaut tikai vairāk tādu bijis! Tā taču mana maizīte, — Griķis izbrīnījies paskaidroja.

Tiesa, laba daļa avīžnieku dzīvoja no zādzību, laupīšanu, slepkavību, izvarošanu, bankrotu, pašnāvību un dažādu nenormālību aprakstiem. Avīzes pat it kā sacentās savā starpā tādu ziņu ievietošanā.

Bet arī paši līdzstrādnieki — kur tikai bija izrauti tādi kretīni! Kā mēsli netīrumu bedrē, tā redakcijā saplūda dažāda mēroga blēži, kukuļņēmēji, nobankrotējuši politiķi, izputējuši bodnieciņi, no citām avīzēm izsviestie negodīgie žurnālisti, «aizšautie vanagi» — narkotiķi, neizdevušies dzejnieki, no amata atstādināti mācītāji, dzērāji.

Piemēram, šis pats Kāpurs. Par blēdīšanos izsviests no akcīzes valdes. Apcietināts un tiesāts, bet veikli izlocījies, uzveldams visu vainu savam padotajam. Tikko sāka strādāt avīzē, tā ar viņu notika jauna klizma. Agnese atcerējās, kā viņš reiz satraukts atnāca uz redakciju un visiem stāstīja, ka tik tikko ticis ārā no policijas iecirkņa, kur viņu aizrāvusi kāda nepazīstama sieviete, kliegdama, ka viņš esot tai izkrāpis naudu. Proti, no rīta, pēc vīra aiziešanas darbā, pie viņas atnācis kāds vīrelis, uzdevies par vīra draugu Kalniņu un lūdzis aizdot pieci lati. Bet, lai lieta būtu pilnīgi solīda, viņš atstāšot ķīlā savu laulības gredzenu. Viņa iedevusi naudu un paņēmusi gredzenu, bet, kad vīrs pārnācis mājā, noskaidrojies, ka tāda drauga, ko sauc par Kalniņu, viņam nav un gredzens nav vis zelta, bet prasta misiņa.

Nez kāpēc sievietei licies, ka šis krāpnieks esot tieši Kāpurs, laikam taču blēdim bijusi ar viņu kāda ārēja līdzība. Citas avīzes tūlīt uztvēra šo lietu un plaši izbazūnēja. Sāka pieteikties vēl citas tieši tāpat apkrāptas sievietes. Kāpuru gandrīz katru dienu aicināja uz policiju, konfrontēja ar cietušajām, un tās visas kā viena apliecināja, ka šis pats ir tas krāpnieks ar misiņa gredzeniem. Nelaimīgā kārtā arī gredzena izmērs sakrita ar Kāpura pirksta resnumu. Miertiesa Kāpuru atzina par vainīgu un notiesāja. Viņš pārsūdzēja apgabaltiesā un palika brīvībā līdz jaunai tiesas dienai. Pa to laiku miertiesā ienāca kādas piecas jaunas sūdzības. Kāpuru atkal izsauca konfrontēt, bet šoreiz apsūdzētājas tik noteikti nevarēja apgalvot, ka tieši Kāpurs bijis tas, kas viņas apkrāpis. Līdzīgs jā, pat ļoti līdzīgs, bet kaut kādas pazīmes tomēr nesakrītot. Kriminālziņotājs Plekste uzrakstīja avīzei rakstu «Vai Kāpuram ir dubultnieks?» Birnis laida klajā prātojumus par dubultniekiem un tiesas kļūdām. Kāpuru attaisnoja, jo atzina, ka pirmās sūdzētājas varot būt pārskatījušās. Vēlāk kriminālziņotājs vaļsirdības brīdī Agnesei atklāja, ka viņš bijis tas, kas Kāpuru samācījis pēdējās sūdzības noorganizēt pašam — pierunāt savas paziņas un radinieces griezties tiesā, lai radītu tiesai šaubas par pirmo sūdzību neapstrīdamību. Tādos gadījumos tiesa vadoties no principa — labāk attaisnot vainīgu, nekā notiesāt nevainīgu. Tā Kāpurs šoreiz laimīgi izkūņojās no mēsliem, vienīgi aplipdams ar palamu — Gredzenkāpurs.

Agnese daudzreiz domāja, kāpēc cilvēki izjūt nepieciešamību savas nelietības atklāt citiem. Viņai bieži vien bija jābūt tādai kā «biktsmātei», laikam tāpēc, ka viņa strādāja atsevišķā istabā. Bet varbūt arī tāpēc, ka nekad to, kas bija stāstīts tikai viņai, nepļāpāja tālāk. Dažreiz Agnesei likās, ka šie cilvēki smok nost savā nelietībā un tādā grēksūdzē gūst atvieglinājumu. Citi atkal it kā meklēja attaisnojumu savām vājībām, gaidīja, lai viņu pļēgurību atzīst par nelaimīgas dvēseles aizmirstības meklējumiem, izvirtību par faustiskām pilnības ilgām vai bēgšanu no mietpilsonības.

Parasti viņa šos stāstus noklausījās mierīgi, pat ar interesi, kā psiholoģiskas studijas. Tikai vienreiz viņa tik tikko novaldījās, neiecirtusi pļauku līdzstrādniekam Strautiņam, kad tas sāka ar labsirdīgu humoru stāstīt par savām provokātora gaitām politpārvaldes dienestā.

Aizbraucis viņš pagājušo vasaru uz laukiem Vidzemē pavadīt atvaļinājumu pie drauga — saimniekdēla, bet tur tik labi gājis, ka žēl braukt vasaras vidū uz Rīgu. Te viņam iešāvusies prātā lieliska ideja — ziņot priekšniecībai. ka nokļuvis uz pēdām komunistiskai organizācijai, bet izsekošana vēl prasīs laiku. Ko darīt? Priekšnieks ļoti ieinteresēts, pavēl viņam palikt. Nodzīvojies zaļi visu vasaru. bet uz rudens pusi taču kaut kādi panākumi jāparāda. Gudrojuši ar draugu visādi, kamēr izdomājuši iebāzt sarkanu karogu un proklamācijas kāda būdeļ-nieka — 1905. gada revolūcijas dalībnieka mājas bēniņos. Pēc tam piezvanījis uz vietējo politpārvaldes nodaļu, tā izdarījusi kratīšanu un būdeļnieks apcietināts ar smagiem lietišķiem pierādījumiem. Diemžēl, vietējais politpārvaldes priekšnieks izrādījies tāds ķēpa, ka ne tikai palaidis vaļā apcietināto, bet vēl ziņojis uz Rīgu Strautiņa priekšniecībai, ka šis notikums, lūk, esot šūts pārāk baltiem diegiem. Laikam bijis arī apvainots, ka viņš, rīdzinieks, gribējis vietējos kompromitēt, it kā tie tur gulētu uz ausīm un neredzētu, kas notiek viņu mājās. Tā kā Strautiņam jau bijusi priekšā viena «nopūdelēta» lieta — Daugavpils komunistu prāva, kur visus divpadsmit apsūdzētos tiesai vajadzējis attaisnot, politpārvalde vairs nav rēķinājusies ar viņa agrākajiem nopelniem un vienkārši izsviedusi ārā. Bet nopelni viņam tiešām esot lieli *— viņš taču bijis tas, kas kopā ar Alfrēdu Bērziņu izstrādājuši plānu par viltotās naudas zīmju ielikšanu Rīgas Arodbiedrību Centrālbiroja naudas skapī un proklamāciju ienešanu tā lelpās. Viņš bijis tas, kas ielīdis kreiso Studentu klubā un panācis tā slēgšanu. Viņš bijis tas...

Agnese toreiz bija riebumā izskrējusi no istabas. Bet viņa vēl ilgi nevarēja mierīgi uzlūkot šo glīto jaunekli un izvairījās tam sasveicinoties pasniegt roku, lai gan domāja. ka tagad, kad ir kļuvusi organizācijas biedre, viņa vairs nedrīkst ļaut vaļu savām jūtām, ir jāsavaldās, lai uz viņu nekristu nekādas aizdomas. Šis gadījums viņai lika daudz ko pārdomāt. Ne katrreiz cilvēkam rakstīts uz pieres, ka viņš ir nelietis. Šis pats Strautiņš — stalts tumšmatis, zilām acīm, asprātīgs, pat dzejisks, pieklājīgs, nav ne žūpa, ne donžuāns. Kamēr viņš pats nebija atklājis savus amata noslēpumus, Agnesei viņš bija licies diezgan simpātisks. Kas viņu tā vilka uz zemiskām provokācijām: Šķiru naids? Nebūt nē. Viņš bija uzaudzis sūrā nabadzībā. Tieksme izsisties uz augšu? Liekas, nē, jo viņš nebija naudas krājējs, pat ne taupīgs. Viņš katrā honorāra dienā cienāja darbinieces ar šokolādi, visās dzimšanas un vārda dienās nesa rozes, svētdienās aicināja vizināties laivā vai ar taksometru aizbraukt uz jūrmalu. Vai viņš ienīda komunistus aiz politiskas pārliecības? Arī nē, jo nekādas politiskas pārliecības viņam nebija. Pareizais atminējums laikam gan bija nevaldāmā dēku un vieglas dzīves kāre. Trānam un Birnim šis Strautiņš kļuva neatvietojams darbinieks, viņš izpildīja tādus kā privātdetektīva pienākumus — izspiegoja pašu redakcijas līdzstrādnieku gaitas, kā arī cilu avīžu redakciju nolūkus, tā ka Birnis dažreiz iznerroja «Jaunākās Ziņas», pasteigdamies tām priekšā ar līdzīgu rakstu. Viņš arī materiāli balstīja avīzi. Protams, ne jau ar savu naudu — naudas viņam nebija. No pārdotajiem eksemplāriem izdzīvot avīzei bija grūti, bet naudu likt un likt katru dienu klāt izdevējiem arī negribējās. Vajadzēja izdomāt, kā tikt pie sludinājumiem, kas «Jaunāko Ziņu» izdevējus bija padarījuši par miljonāriem. Lielās firmas un veikali, kas gadiem ilgi sludinājās citās avīzēs, jaunajai, vēl ne visai populārajai avīzei «Jaunāks par jaunu» sludinājumus negribēja dot. Daži pat aizbildinājās, ka «Jaunākās Ziņas» piedraudot pretējā gadījumā viņu reklāmu vairs neievietot, bet katram taču zināms, ko nozīmē reklāma izdevumā ar tādu metienu kā šai visizplatītākajai dienas avīzei. Strautiņš izdomāja, kā piespiest sludinājumu nedevējus. Viņš izspiegoja rūpnieku un veikalnieku personīgās dzīves vai arī preču ražošanas un pārdošanas aizkulises un tad no redakcijas piezvanīja izraudzītajam upurim, pieklājīgi lūgdams savai avīzei sludinājumu. Saņēmis noraidījumu, viņš tikpat laipni un mierīgi pastāstīja, ka redakcijā ienācis tāds un tāds raksts. «Es pie reizes gribētu noskaidrot, cik tas patiess. Varbūt varu pie jums aiziet?» Strautiņš noprasīja un. protams, saņēma atļauju aiziet, bet pārnāca ar sludinājumu.

Beidzot Kāpurs pielika punktu savam rakstam, un pie diktēšanas tika Griķis. Bet jau pie pirmajām rindkopām Agnesi viņa stāsts sāka šķebināt. Viņu pārņēma tāds riebums un dusmas, ka likās pat vienalga, vai viņu vēl patur darbā vai atlaiž uz vietas, bet tādu tīksmināšanos par kaktu vecmātes izdarībām viņa nerakstīs. Tā viņa arī pateica Griķim. Tas pārskaitās un, ar uzsvērtu nicinājumu balsī un tonī kliegdams: «Jaunkundz, jūs neaizmirstiet, ka esat tikai mašīnrakstītāja!» — izskrēja no istabas. Kamēr Agnese domāja, vai tiešām mašīnrakstītājas darbs ir tik nicināms, Griķis atgriezās un uzvaroši ziņoja, ka ar Vīksnas jaunkundzi vēloties runāt redaktors Birnis.

Birnis saņēma Agnesi savā nesatricināmā omulībā un brīnījās, ka viņai nepatīkot klausīties tik interesantus burlaku stāstus.

— Es varētu tādus lasīt no rīta līdz vakaram, — viņš smējās.

— Bet man tādi riebjas, — Agnese īgni atcirta. — Lai Griķis raksta ar roku. Dodiet man citus manuskriptus pārrakstīt.

— Pareizi gan, — Birnis piekrita. — Mēs par daudz izlaižam savus līdzstrādniekus. Visi tikai diktēt un diktēt. Iedomājas, ka te nez kāda Amerika. Lai raksta ar roku, tad nebūs laika visādus velnus dzīt un gredzenus mīt.

Birnim pašam savs pēdējais teikums tā patika, ka acu- , mirklī, tiklīdz tas bija izteikts, istaba nodārdēja viņa homēriskajos smieklos. Smiekli dažreiz ir lipīgi, un šoreiz tie pielipa arī Agensei. Tā viņus pārsteidza Griķis, kas ienāca bez klauvēšanas.

— Es gaidu jūsu pavēli mašīnrakstītājai, — Griķis apvainoti iesāka.

— Mana pavēle mašīnrakstītājai uz jums neattiecas,— Birnis mierīgi atbildēja un, izvilcis no atvilktnes kādu manuskriptu, pasniedza to Agnesei, teikdams:

— Šo te, Vīksnas jaunkundz, pārrakstiet jau šovakar.

— Kā? Un kam lai es diktēju? — Griķis histēriski iesaucās.

— Pats sev. Jums tāds skaists rokraksts kā pagasta skrīverim, burtličiem viegli salasāms, — Birnis palika nesatricināms.

— Ak tā! Nu labi, noskaidrosim pie izdevējiem, vai man ir vai nav tiesības savus rakstus diktēt, — Griķis negribēja piekāpties. Drīz vien Agnesi un redaktoru Birni aicināja uz avīzes izdevniecības direktora kabinetu.

Ieraudzījusi to, kas sēdēja aiz lielā rakstāmgalda, Agnese no sirds nožēloja, ka iesākusi ķildu ar kašķīgo līdzstrādnieku. Tas, kas tur sēdēja un raudzījās viņā vēsām, pētošām acīm, bija... dakteris Eikens. Laikam gan arī viņš nebija gaidījis šādu satikšanos, jo pirmajā mirklī it kā satrūkās, kā sarāvās. Viņš tomēr prata ātri savaldīties, piecēlies sniedza Agnesei roku un lūdza apsēsties.

Ziņojiet, Birņa kungs, — Eikens lietišķi pamāja redaktoram.

Birnis sāka ar to, ka līdzstrādnieki pārāk aizņem mašīnrakstītāju laiku ar saviem diktātiem, kāpēc bieži vien nav iespējams laikā pārrakstīt redakcijas materiālus. Bez tam diktēto rakstu līmenis esot zemāks par rokrakstu līmeni, kāpēc viņš noliedzis Griķim diktēt.

Agnese pabrīnījās, cik ātri labsirdīgais Birnis bija izdomājis savu ķildas apgaismojumu, nostādīdams Griķi muļķīgā lomā. Tas bija Eikenam žēlojies arī par Agnesi, bet tagad taču iznāca, ka Agnese šajā strīdā nemaz nav iejaukta.

— Pareizi, lai raksta ar roku, — Eikens ātri izšķīra. — Varat iet. Vīksnas jaunkundzi lūdzu palikt.

Birnis iedams vēl šķelmīgi pameta Agnesei ar acīm, it kā brīdinādams neatkāpties no viņa stāsta.

Bet tas nebija vajadzīgs, jo Eikens šo sīko starpgadījumu tūlīt aizmirsa.

— Kā jūs pie mums jūtaties? — viņš apjautājās.

Agnese mulsa, nezinādama, ko atbildēt, — runāt patiesību vai izlāpīties ar pieklājības frāzēm. It kā uzminējis viņas vilcināšanās iemeslu, Eikens mudināja:

— Jūs taču lasāt mūsu avīzi? Pastāstiet savus iespaidus. Un ko jūsu draugi saka?

Agnese pateica, ka daudzreiz avīzes tonis viņai pretīgs.

— Nu protams, jūsu maigā dvēsele alkst lirikas. Bet jūsu draugi, bez šaubām ... — viņš nenobeidza.

— Bet, starp citu, es jums piekrītu, — tikpat pēkšņi viņš atkal atsāka sarunu. — Avīze nav priekš inteliģences, jo uz inteliģenci vien tā nevar balstīties. Avīze ir domāta pūlim, un pūlim ir vajadzīgas trakas un nejēdzīgas ziņas, ko zelēt un sazelētas laist no mutes mutē.

m

— Vai tiešām jūs tā nicināt savas avīzes lasītājus? — Agnese izbrīnījusies iesaucās.

— Mēs viņus nenicinām. Mēs tikai dodam viņiem to, ko tie prasa, — Eikens vīpsnādams paskaidroja.

— Bet vai jūs saviem slimniekiem arī dodat visu to, ko tie prasa? Piemēram, narkozi? — Agnese mēģināja polemizēt.

— Bez šaubām. Ja kāds ir kļuvis narkotiķis, varat būt pārliecināta, ka viņš šo indi dabūs, vai nu to viņam izrakstu es, vai kāds cits. Kāpēc gan lai es honorāru par recepti novēlu savam konkurentam, jeb, kā to pieklājīgi sauc — kolēģim? — Eikens ironiski iesmējās.

— Man šķiet, tagad jūs cenšaties sevi nomelnot. Kāpēc jūs to darāt, es nesaprotu. Bet es vēl neesmu aizmirsusi jūsu nicināšanu pret naudu. Atcerieties, tur, laukos? — Agnese atgādināja.

— Jā, es reiz nicināju naudu, — Eikens rūgti saviebās. — Bet es arī mīlēju neatkarību. Diemžēl, šajā pasaulē nodibināts tāds dzīves dzelzs likums, ka bez naudas cilvēks nevar būt neatkarīgs. Jā, jā, es redzu, jūs taisāties mani pārtraukt, bet pagaidiet, es jums tūlīt to pierādīšu. Jūs taču pazīstat rakstnieku Svīri, mūsu redaktoru? Jūs domājat, viņam ļoti patīk mūsu avīzes virziens? Ne velna! Un tomēr viņš to paraksta. Kā jūs domājat, kāpēc? Tās pašas algas dēļ, bez kuras viņš badotos, kaut arī ir atzīts rakstnieks.

— Nu labi, viņš tātad ir spiests pret savu gribu parakstīt nepatīkamu avīzi, jo viņam nav naudas. Bet kas jūs spiež tādu avīzi izdot, jo jums taču ir nauda? — Agnese nenocietās.

— Jūs esat bērns saimnieciskajos jautājumos, — Eikens pasmaidīja. — Nauda bez apgrozības ir kā aka, kurā neieplūst ūdens ādere. Tādu aku var ātri izsmelt. Akas vienmēr jārok uz ūdens āderēm, bet nauda jāiegulda izdevīgos darījumos. Fabrika ir fabrika. Kādu laiku tā var iet. Bet kas var galvot, ka pēkšņi kādi desmit tādi Eikeni un Lūši nesagudro atvērt tādas pašas konfekšu fabrikas. Turpretī avīze, tā jau ir stabule, kas pat ministrus piespiež dancot. Lai pamēģina izsniegt citiem koncesijas! Lai pamēģina man nepiešķirt kredītu! Jau otrā rītā viņi to nožēlos. Tāda ir šīs pasaules mehānika.

— Un tā jūs apmierina? — Agnese pēkšņi izgrūda un tūlīt nožēloja, jo aģitēt Eikenu nu gan nebija nekādas nozīmes.

— Daudz kas var mūs neapmierināt, bet, ja mēs dzīvojam uz Zemes, tad nevaram pieņemt Marsa pavalstniecību, — Eikens noplātīja rokas. — Cilvēka mūžs ir īss. Kāpēc lai es kā vientuļnieks pārtiktu no siseņiem, ja varu ēst cepeti, piedzerot vīnu. Un maksāt ar viltotu naudu. Ha! Ila! Ha! — viņš ciniski iesmējās.

— Bet jūsu dvēsele? Tā vairs nealkst citādas, īstas dzīves? — Agnese klusu iejautājās.

— Kam kādreiz bijis daļas gar manu dvēseli? Vai jums? Es jūs sastapu savas dzīves krustceļos. Varēju aiziet pa citu ceļu. Bet ... Eli! — viņš nervozi pārtrauca sevi.

Agneses acu priekšā vienā mirklī atainojās īsās sastapšanās ar Eikenu tur, laukos, viņa bildinājums un visa izjūtu gamma, ko viņa pati toreiz bija pārdzīvojusi. Cik ātri nauda bija pārveidojusi Eikenu, toreizējo īpatni, romantisko protesta dvēseli, kāds viņš Agnesei pat patika, kā patīk grāmatu varoņu tēli. Bet ko viņš pārmet viņai, šis svaidīgais cilvēks, kam tīk pozēt — tēlot nez kādu kalnā kāpēju, bet kas īstenībā grib, lai citi viņu uznes kalna galā. Apvaldīti, lai neizklausītos dzēlīgi (tomēr taču priekšniecība!), Agnese teica:

— Jums nav ko nožēlot. Es jums nekad nebūtu varējusi nodrošināt neatkarību.

Eikens ilgi klusēja. Piecēlies viņš piegāja pie loga un, stāvēdams ar muguru pret Agnesi, it kā pie sevis norūca :

— Es nezināju, ka jūs varat būt tik nežēlīga ...

Agnese neprata lauzt neveiklību, kas viņu pārņēma.

Varbūt tiešām viņa bijusi netaisna pret Eikenu, varbūt, bet vai viņa varēja būt citāda, viņa, kas mīlēja Valdi jau toreiz un mīl tagad. Nē, viņa negrib pirkt cepeti un vīnu par viltotu naudu. Viņa dalīs ar Valdi pat sausu maizes garozu un būs laimīga un neatkarīga.

— Jūs varat iet. Arlabvakar, —tāpat neatgriezies svešā, oficiālā balsī sacīja Eikens. Agnese nočukstēja «arlabvakar» un izslīdēja no izdevēja kabineta. Labi, ka viņa vēra durvis tik lēni, citādi būtu sasitusi galvu redaktoram Birnim, kurš laikam bija aiz durvīm klausījies.

Agnese sāka nervozēt. Jau otru reizi viņa bija garāmgājējiem apjautājusies, cik pulkstens. Ilgi vairs nevarēja gaidīt, jo nedrīkstēja nokavēt darbu, bet Valdis nenāca un nenāca, kā bija norunāts. Kur viņš aizķēries? Vai ostā būtu pienācis kāds steidzīgi izkraujams kuģis? Vai atkal kāds pagrīdes uzdevums?

Jā, ilgāk vairs nevarēja te palikt. Agnese piecēlās un lēni, reizreizēm atskatīdamās, virzījās uz dārza izeju. Ap sirdi tinās skumjas un nemiers. Viņa nejutās aizvainota, ka Valdis nav ieradies, jo zināja, ka viņš nav aizmirsis norunu, nav neatnācis aiz nevērības, bet kāda tiešām svarīga iemesla dēļ. Valdis viņu bija nobrīdinājis, ka tādos gadījumos, ja viņš neatnāk, kā solījies, Agnese nedrīkst viņu meklēt mājās. Satikšanās vieta un laiks paliek tie paši otrā dienā, un, ja arī tad viņš neatnāk, lai viņa gaida, kamēr viņš pats vai kāds cits kaut ko ziņos.

Liekas, nav nekā grūtāka par neziņu, kas noticis ar mīļotu cilvēku. Iztēle nebeidz minēt visādas varbūtības, vienu briesmīgāku par otru. un nelīdz prāta apgalvojumi, ka tāda bažīšanās jau daudzreiz izrādījusies maldīga — aizkavēšanās iemesls arvien bijis pavisam ikdienišķs. Lai kā Agnese apņēmās neuztraukties, nemiera ogle sirdī gruzdēja un viesa smagas bažas. Darbā viņa aizgāja pavisam nospiestā garastāvoklī. Bet tieši šovakar viņai vajadzēja dabūt no redaktora Birņa Padomju Savienības avīzes, lai sagatavotu ziņojumu komjaunatnes šūniņas sanāksmei.

Kā par spīti tovakar bija daudz darba. Birnis iedeva pārrakstīt garu murgojumu par brīvmūrnieku ložu, no kura tā arī nevarēja iegūt skaidrību, kas tie brīvmūrnieki tādi ir un kādi viņu mērķi. Pēc tam pastāvīgais Saeimas sēžu atreferētājs nodiktēja intervijas ar deputātiem par to, kā kurš no viņiem pavada vasaru. Viņš rādīja arī fotogrāfijās, kur intervētie deputāti bija uzņemti gan peld-biksītēs jūrmalā, gan dārzā ar lāpstu rokā, gan lauku mājās uz lieveņa vai lopu laidarā pie govīm. Kad žurnālists beidza, Agnese iegāja pie redaktora, it kā apjautāties, vai nav kaut kas pārrakstāms. Birnis pavandījās pa atvilktnēm, bet neko nevarēja atrast. Kā parasti viņš

bija omulīgs un sāka pļāpāt, stāstīja anekdotes un smieklīgus gadījumus no savas dzīves. Agnese slepus vēroja plauktiņu aiz Birņa muguras. Tas bija piekrauts ar dažādām avīzēm, un tajā glabājās arī «Pravda». Bet kā iegūt «Pravdas» jaunākos numurus? Izmantot brīdi, kad Birnis nogāja tipogrāfijā un paņemt slepeni. Labāk būtu, ja viņš iedotu tos pats, un vēl labāk, ja ar šo avīzi saistītos kāds uzdevums. Agnesei palīdzēja gadījums: tulkotājs ienesa nodot paveiktu darbiņu. Viņa iesāka ar Birni aplinku sarunu par to, ka labprāt gribētu vingrināties tulkošanā, ka skolas gados samērā labi pratusi krievu valodu, bet baidās, ka aizmirsīs, jo reti gadās runāt un lasīt, rakstīt gandrīz nemaz. Beidzot viņa palūdza Birnim iedot kaut ko — kādu krievu avīzi vai žurnālu, lai varētu vaļas brīžos atsvaidzināt valodas zināšanas un mācīties tulkot. Birnis bez mazākās atrunāšanās pasniedza žūksni avīžu — tās visas bija «Pravdas», un viņam laikam ne prātā neienāca, ka Agnese būtu varējusi lasīt vietējo krievu laikrakstu «Segodņa». Bet vai gan viņam vispār varēja ienākt prātā, ka cilvēkiem interesē tas, kas notiek Padomju Savienībā?

Agnese juta, ka viņai pat rokas viegli drebēja no satraukuma, nesot avīzes uz savu istabu. Ar īstu izsalkumu viņa atšķīra vienu numuru un lasīja, vispirms virsrakstus, un jau tie ieveda viņu pavisam citā pasaulē. Te nebija sensāciju, nebija kriminālaprakstu, nebijia kailo un puskailo sieviešu fotogrāfiju. Te bija ziņojumi par darba uzvarām, par lieliem plāniem un nodomiem, bija apraksti par darba varoņiem, par sasniegumiem mākslā un sportā. Agnese lasīja visu no vietas un drīz vien aptvēra, ka gatavot ziņojumu par padomju zemes sasniegumiem viņai būs ļoti grūti tāpēc, ka viss likās svarīgs, bet visu taču nevarēs atstāstīt ne vienā stundā, ne pat divās, un arī prātā paturēt visu nav iespējams, bet Valdis pieteica, lai nekādas piezīmes, izņemot skaitļus, uz komjaunatnes šūnas sapulci līdzi neņem.

Bažas par Valdi neatkāpās no Agneses visu nākamo dienu. Nebija viegli neaiziet uz Katrīndambi pie vecmāmuļas Līzes, lai apjautātos, kas ir ar Valdi. Bet, ja nu viņš bija noteicis neiet, tad tas jāizpilda. Varbūt Valdis tīšām neatnāca, lai pārbaudītu, kā viņa izturēsies, vai nocietīsies, neaizskrējusi uz Katrīndambi. Lai kaut kā īsinātu garo vasaras dienu, Agnese aizgāja uz Ernas darba vietu, bet viņas istabiņa bija tukša un darba biedri nevarēja pateikt, kāpēc Bērziņa nav atnākusi, laikam būšot slima.

Agnese nezināja, ko lai iesāk ar sešām stundām, kas vēl palikušas līdz tam brīdim, kad Valdim beidzas darbs un viņš var atnākt norunātajā vietā. Aizbraukt uz Nor-deķiem pie Ernas? Tiešām, Erna droši vien ir slima, ja nav atnākusi darbā. Agnese ātri izlēma apmeklēt draudzeni, nopirka konfektes un iesēdās tramvajā. Braukdama pāri Daugavai, viņa ar skatieniem urbās krastā uz ostas pusi, it kā cerēdama tur ieraudzīt Valdi. Nu, protams, saskatāma nebija pat Valda ēna, bet dažkārt taču pietiek zināt, ka tur, ar acīm tik tikko sasniedzamā tālumā, atrodas viņš, cilvēks, kas dārgāks par visiem citiem pasaulē.

Tramvajs traucās pa Pārdaugavas ielām. Jau garām Balastdambis, jau pazib Mārtiņa baznīcas sarkano ķieģeļu mūri. Visur acij tīkamas, dārza zaļumā iegrimušas ģimenes mājiņas. Beidzot klāt ielu stūris, pie kura jāizkāpj.

Domās nogrimusi, Agnese gandrīz uzgrūdās sieviņai, kas aiz dzelzceļa pārbrauktuves ganīja kazu ar kazlēniem.

— Jūs, jaunkundzīt, laikam pie Bērziņu meitas iedama? — vecenīte uzrunāja Agnesi, un tagad Agnese viņu pazina tā bija tās būdiņas īpašniece, kur dzīvoja Bērziņu ģimene.

Agnese sveicināja un apjautājās par Ernas veselību.

Vecenīte atmeta ar roku:

— Ko nu tagad par veselību runāt. Pagājšnakt Ernu aizveda ...

— Kur aizveda? Uz slimnīcu? — Agnese uztraucās.

— Tad jau būtu labi, ja uz slimnīcu. Uz cietumu aizveda, — vecīte steidzās stāstīt, pilnīgi satriekdama Agnesi, kurai no pārsteiguma ausīs sāka zvanīt.

— Es te atvedu kaziņu, lai tiem, ko pazīstu, varētu pasacīt, — tuvāk pieliekusies, labā sieviņa čukstēja. —Tu neej, meitiņ, tagad pie viņiem. Tur sēd iekšā divi kungi un uzvaktē. Māti un puikas nekur nelaiž, i uz ateju iet līdzi. Tu ej tūlīt prom, — viņa mudināja.

Agnese gāja.

Erna apcietināta! Kāds jauns, šausmīgs trieciens viņas mātei. Bērziņš pats jau bija notiesāts, un visa ģimene pārtika vienīgi no Ernas nelielās algas. Ko viņi tagad iesāks? Un Erna ar tik vārgu veselību — kā viņa izturēs cietuma gaisu?

Jautājumi viens pēc otra uzmācās un atkāpās bez atbildes. Žēlums par Ernu mainījās ar dusmām pret tiem nežēlīgajiem, neģēlīgajiem, labi paēdušajiem, ar mantu apaugušajiem laubertiem, rudzrogām un bruņiem, kuru personās likās iemiesojamies naidīgā pretvara — viss zemiskais, viltīgais, varas un mantas kārais, kas žņaudza katru brīvo domu, kas rāva strādniekam no rokām pēdējo maizes kumosu, lai atdotu to savām cūkām, lai uzceltu namus un fabrikas, atvērtu veikalus un grābtu naudu, naudu,naudu.

Tikusi pie tilta, Agnese attapās, ka visu lielo ceļa gabalu nogājusi kājām, nevis braukusi ar tramvaju. Tas bija labi, jo šis gājiens viņu bija drusku nomierinājis un tagad viņa jau varēja aukstasinīgāk apsvērt, kā rīkoties tālāk. Protams, darīt kaut ko Ernas labā pašlaik nav iespējams. Bet jābrīdina citi, jāziņo Ernas draugiem, ja tie vēl nezinātu. Jāsteidzas pie Grundoņa, kamēr tas vēl nav beidzis darbu.

Agnese nezināja, cik varētu būt pulkstens, varbūt laika vēl bija daudz, bet viņu pārņēma tāda steiga, ka pat tramvajs likās par lēnu, un viņa ielēca autobusā, lai pēc brīža nožēlotu veltīgi izsviestos santīmus, jo autobuss nepavisam negāja tur, kur viņai bija jātiek.

Strādnieku krājkasē bija tikai viens tehniskais darbinieks — grāmatvedis-darbvedis un tas patlaban bija Grundonis. Agnesei ieejot, viņš sarunājās ar kādu vecāku vīru un viņas sveicienu atņēma tikai ar galvas pa-mājienu, tāpat arī norādīdams apsēsties. Apmeklētājs gausi un pamatīgi skaidroja Grundonim, ka savu vekseli, kam termiņš pēc divām nedēļām, viņš šoreiz izpirkt nevarēšot, jo sieva saslimusi tik smagi, ka vajadzējis ievietot slimnīcā. Bet, tā kā viņš pats sastāv tikai pagaidu strādnieku slimo kasē, tad ģimenes locekļiem nekādu ārstēšanās tiesību nav un visa iekrātā naudiņa aizgājusi par slimnīcu. Grundonis viņu mierināja, ka vekseli, bez

šaubām, pagarinās, jo šī taču ir pašu strādnieku krājaizdevu kase, bet vecītim tik ļoti gribējās izsūdzēt visas savas bēdas — arī par to, ka dēls jau otro gadu tiek turēts cietumā uz Kerenska likuma pamata, ka vedekla aizdevusi bērnus ganos un zēnam, kas Vidzemē, saimnieki gadījušies cilvēcīgi, dod i paēst, i laipnu vārdu pasaka, bet meitenei, kas Zemgalē, saimniece pat lāsīti pilnpiena nenosliec. Citā reizē Agnese būtu pacietīgi gaidījusi, lai jau vientuļais cilvēks izkrata sirdi, bet šodien viņai likās, ka visas citas nelaimes ir sīkas pret to, kas notikusi nupat ar Ernu. Pēc Grundoņa mierīgās sejas un pacietīgās balss Agnese sprieda, ka viņš vēl nezina par Ernas apcietināšanu.

Beidzot apmeklētājs aizgāja. Grundonis pievērsās Agnesei ar savu parasto gaišo smaidu:

— Es redzu, tu esi uztraukta, — viņš teica, pienākdams un saņemdams viņas roku. — Vai kas noticis?

— Vakarnakt... apcietināta ... Erna ... — Agnese ar mokām izteica, un tad arī viņas spēks likās galā. Zobus sakodusi, viņa centās apspiest uztraukumu, apzinādamās, ka tagad nonākt mierināmās lomā nav nekādas tiesības.

Grundonis atlaida Agneses roku. Viņš bija kļuvis bāls — Agnese to ievēroja, un Grundoņa savaldītais uztraukums piespieda arī viņu saņemt sevi rokās.

— Tas ir slikti. Tas ir šausmīgi slikti, — Grundonis pie sevis runāja un izjautāja Agnesi, kā viņa uzzinājusi ļauno vēsti.

— Tas ir slikti. Sliktāk vairs nevar būt, — noklausījies viņš vēlreiz atkārtoja. — Ja tas būtu uz kādiem svētkiem, tad vēl nekas — patur dažas dienas un izlaiž. Bet tagad ... Noteikti piešūs lietu. Un tad ... — viņš aprāvās un apklusa.

— Nē, es nevaru tev nepateikt, — Grundonis apņēmīgi izšķīrās. — Tas bija mūsu noslēpums. Gribējām pārsteigt draugus. Nākamnedēļ mēs būtu gājuši uz dzimtsarakstu nodaļu. Dzīvoklīti sameklējām, gribējām ar Ernas ģimeni kopā. Eh, kā tas vienmēr tā gadās, ka dažiem cilvēkiem nav laimes. Es domāju Ernas māti. Viņa tāda aizlauzta. Nevienas vieglas dienas savā mūžā nav redzējusi.

No tā, cik sagrauzti Grundonis runāja, Agnese saprata, cik dziļi un cilvēciski vienkārši viņš pārdzīvo smago

Ali

nelaimi. Ne kā savu un Ernas kopīgo nelaimi — viņi taču ar tādu varbūtību rēķinājušies, — bet kā jaunu triecienu jau tā bēdu un posta saliektajai Ernas māmuļai.

— Tu nezini, kas vēl apcietināts? Parasti jau viņi vienu neņem, taisa organizāciju, — Grundonis interesējās.

Apmeklētāji pārtrauca viņu sarunu. Agnese atvadījās un gurdi kāpa lejā. Tāpat gausi, nesteigdamās, viņa soļoja pa Brīvības ielu, reizēm neapzinīgi apstādamās pie skatloga. Kādā milzīgā vitrīnā bija izstādīti audumi — dārgi ārzemju zīdi, mežģīnes, samti, un kliedzošiem burtiem zīmēts plakāts aicināja: «Tautieši, iepērcieties tikai pie latviešiem!»

Pie kāda dārglietu veikala loga Agnesi sveicināja jauns cilvēks un apstājies sniedza roku. Agnese ilgi skatījās viņa sejā un nevarēja atcerēties, kur to ir redzējusi.

— Nepazīstat? — jauneklis jautāja, savilkdams seju platā, nez kāpēc nepatīkamā smaidā. — Darba studentos tikāmies. Jūs toreiz no maniz aizbēgāt. Teicāt, ka mīlot tramvaju.

Jā, tagad arī Agnese atcerējās Freimani, kam vienmēr bija pret citiem aizdomas provokācijā.

— Ko taisāties pirkt? Gredzentiņu? Krellītes? — viņš mēģināja jokot. — Ak sieviete, tavs vārds ir vājība! — kas to teicis? Poruks vai Lapas Mārtiņš?

— Nē, tikai Šekspīrs, — Agnese dzēlīgi atteica, juzdama nepatiku pret šo puisi arvien pieaugam.

— Ak pareizi, franču dzejnieks Šekspīrs, — Freimanis piesita ar plaukstu pie pieres. — Taisni trakums, es tik daudz lasu, ka sāk jau jukt, kas ko sarakstījis.

— Var redzēt. Ja pat angļi sajūk ar frančiem, kur tad nu atsevišķi cilvēki, — Agnese centās iekost nepatīkamajam paziņam.

— Rauj viņus kociņš, — Freimanis atmeta ar roku. — Labāk pastāstiet, ko jūs darāt? Strādājat?

— Nē. Taisos precēties, — Agnese pati nezināja, kāpēc runāja niekus.

— Gratulēju, gratulēju! — Freimanis satvēra viņas roku un kratīja. — Un vai drīkst zināt, kas būs tas laimīgais? Kāds no darba studentiem?

— Nē. Tas ir viens lauku saimnieks Zemgalē, — Agnese meloja, kas nu ienāca prātā.

— Jauki, jauki, — Freimanis uzslavēja. — Ceru, ka ielūgsiet kāzās mūs, vecos darba studentus. Starp citu, jūs droši vien esat dzirdējusi, ka daži mūsu biedri esot apcietināti? — viņš steidzīgi pastāstīja un glūnīgi paskatījās Agnesē.

Nepārspējamais negatīvisms pret šo puisi Agneses lūpās lika jaunu «nē*. Viņa pat nospēlēja vienaldzību pret šo biedru vārdiem.

— Velēns esot apcietināts un Bērziņa. Jūs atceraties, tur bija tāda Bērziņa? — Freimanis mēģināja atsvaidzināt Agneses atmiņu.

— Tāda pilnīga? Tumšiem, apcirptiem matiem?

Tad jūs neatceraties, — Freimanis it kā vīlies atmeta ar roku. — Tāda izģindusi un plakana. Bet Grun-donim viņa patika. Dīvaini, ka Grundonis nav paņemts ... — viņš aprauti iesmējās.

— Nezinu gan, — Agnese kā garlaikota noteica. — Ziniet, man nu jāiet. Gaida. Sveiki.

Agnesei bija jādomā, kā Freimanis jau uzzinājis par Ernas apcietināšanu, kad pat Grundonis to vēl nezināja. Var būt, ka vajadzēja iztaujāt Freimani, varbūt tas zināja kaut ko sīkāk? Bet kāpēc viņš brīnījās par Grun-doni? Un ko viņš tik uzbāzīgi uzsvēra darba studentus visos locījumos? Vai nevajadzētu brīdināt Grundoni, varbūt viņam vēl draud briesmas? Bet viņš nu gan pats ir apšaudīts putns un labāk zina, kā tādos gadījumos rīkoties.

Cik briesmīgi lēni var vilkties stundas, ja jāgaida viens mirklis, kas izšķirs — vai nu sirds iegavilēsies laimē, ka bažas, visļaunākie minējumi pēkšņi aizpeld kā mākonis no saules, vai arī... Nē, par šo otru varbūtību Agnese negrib pat domāt, viņa nevar pieļaut domu, ka Valdis arī šodien neatnāks.

Un tomēr šaubas nemitējās grauzties ap Agneses gaidām un cerībām, līdz izlauzās viens baigs jautājums: vai tikai arī Valdis nav apcietināts?

Tikai tagad viņa sāka pārdomāt Grundoņa jautājumu: «Tu nezini, kas vēl apcietināti? Parasti viņi vienu vien neņem, taisa organizāciju.» Kādreiz Valdis ar Ernu bija saistīti pagrīdes darbā. Vai tikai toreiz bija? Varbūt arī tagad. Un varbūt ir iekrituši kopīgā lietā.

Negribēdama pārāk agri aiziet norunātajā vietā, Agnese klīda pa ielām līdz pagurumam. Beidzot viņa aizgāja uz Viesturdārzu un, apsēdusies uz sola, no kura varēja pārredzēt vietu, kur viņi parasti satikās, sāka gaidīt.

Valdis neatnāca.

Uz darbu ejot, Agnesei likās, ka viņas kurpēm kāds piesitis svina zoles, tik grūti bija pacelt kājas. Viņa vairs nešaubījās, ka arī Valdis ir apcietināts.

42

Sajās satraukuma pilnajās dienās Agnese sazinājās ar Grundoni, jo viņus vienoja kopīgas rūpes. Uzzinājuši, ka «slazdi» Valda un Ernas dzīvokļos aizvākti, viņi steidzās satikt apcietināto tuviniekus. Agnese baidījās, ka smagā nelaime būs vecmāmuļu Līzi salauzusi, un saņēma visus dvēseles spēkus, lai varētu viņu mierināt. Iznāca gandrīz otrādi — ieejot pazīstamajā istabiņā un iedomājoties, ka daudzus gadus te neatskanēs Valda balss, noklaudzēs viņa soļi, Agnese nevarēja izrunāt ne vārda. Viņa pieplaka pie vecmāmuļas pleca un glaudīja to, valdīdama asaras, lai tās neizlauztos uz āru te, Valda istabā, Valda vecmāmiņas klātbūtnē.

Bet Līze jau bija pārvarējusi pirmo samulsumu par mazdēla arestēšanu. Saņēmusi Agneses galvu abās rokās, viņa pagrieza to pret sevi un, ieskatījusies valgajās acīs, pasmaidīja tik drošinoši, ka Agnesei nokrita pēdējo dienu smagums.

Patiešām, Valdis taču ir dzīvs, ir vesels, un, lai cik gadu katorgā piespriedīs tiesa, viņš izturēs, jo nekas nevarēs salauzt viņa milzīgo gribas spēku un spītu.

Agnese noklausījās vecmāmuļas stāstā. Valdis tonakt nebijis mājās. Ap pusnakti atnākuši no politpārvaldes ar kratīšanas orderi. Viņa mierīgi ielaidusi, zinādama, ka Valdim māja tīra. Izrakājuši visu kā cūkas pagalmu. Valda burtnīciņu paņēmuši, kur dzejoļi ierakstīti, dažas grāmatas. Lai jau ņemot, tās visas tepat izdotas, visas legālas. Un burtnīcā arī izrakstīti dzejoļi no avīzēm un žunāliem. Nu, ja jau pēc Valda nemaz netaujājuši, vecmāmuļai bijis skaidrs, ka puisis iekritis. Patlaban viņa taisoties iet uz politpārvaldi aiznest Valdim «pudiņu >, kā cietumnieki bija iesaukuši no vaļas pienesto ēdienu. Agneses palīdzība — aiznest groziņu — vecmāmuļa noraidīja.

— Tu, meit, tur labāk nerādies. Apskatīs tevi un izfo-tografēs no visām pusēm. Izprašņās, kas viņam esi, kāpēc jūti līdzi. Tik un tā redzēt tur viņa nedabūsi. Man nekas — es esmu tēva māte, veca vecene.

Agnese šķīrās no Valda mājas kā apskaidrota, it kā šajā īsajā brīdī būtu sevī uzsūkusi nesalaužamu spēku, to neapslāpējamo optimismu, kas bija kopīgs visiem komunistiem, ko viņa pazina.

Bet nelaime ir kā lavīna — kad sāk velties, tad savā ceļā rauj līdzi arvien jaunus upurus. Vakarā vietējo ziņu reportieris nodiktēja pie Agneses rakstāmmašīnas īsu, pavisam lakonisku ziņu:

«Sajūk prātā un izlec pa logu

Vakar pēc meitas apcietināšanas sajukusi prātā 49 gadi vecā Marija Bērziņa no Nordeķiem, Šķērsu ielas 13. Nelaimīgā mēģinājusi sakurināt plīti ar akmeņoglēm un noindēt sevi un savus trīs bērnus. Vecākais dēls, nojauzdams mātes nolūku, atrāvis vaļā logus. Bērziņai uznākusi trakuma lēkme, kuras laikā viņa noplēsusi sev drēbes un metusies ārā pa logu. Izsaukta ātrā palīdzība, kas garā vājo nogādājusi Aleksandra augstumu slimnīcā.»

īss, vienaldzīgs ziņojums ar ņirdzīgu virsrakstu, kuru izlasījis, neviens nepadomās, cik smaga traģēdija noslēgusies aiz «trako mājas» vārtiem. Nevienam neienāks prātā, cik gadus jau nabadzības tārps grauza Marijas Bērziņas nervus, ar kādu izmisumu viņa cīnījās, lai atturētu sevi no tā soļa, ko bija mēģinājusi spert tagad, nonākdama aiz skaidrā saprāta robežas.

Pēkšņi Agnese iedomājās Ernas brāļus — ko tie iesāks, palikuši vieni, bez tēva, bez mātes, bez vecākās māsas atbalsta. Lielākajam zēnam vēl nebija pilni četrpadsmit gadi, vidējam laikam desmit, bet mazākais tikai vienu gadu skolā nogājis. Vai viņiem rītā būs ko ēst? Vai viņi jau šovakar neaizies gulēt bez vakariņām?

Agnesei nelika mieru uzbāzīgā doma, ka jāsteidzas pie nelaimīgajiem bērniem, lai tie nejustos pilnīgi pamesti. Viņa nevarēja pat mehāniski darīt savu darbu — pirksti jauca rakstāmmašīnas taustiņus un pārāk bieži vajadzēja dzēst un labot. Pēdīgi viņa attapās, ka var taču palūgt Birni atlaist viņu šovakar uz māju, aizbildinoties ar kāda tuvinieka slimību. Birnis neliedza atļauju, jo Agnese kā akurāta darbiniece vēl nebija nokavējusi nevienu minūti.

Izrādījās, ka viņa nebija vienīgā, kas domājusi par Ernas brāļukiem, pie viņiem jau bija atnācis Grundo-nis un mācīja visiem trim spēlēt šahu. Tikai tad, kad zēni bija noguldīti un Grundonis apsolījis mazu gabaliņu pavadīt «tanti Agnesi» un atkal atgriezties un gulēt tepat pa nakti, viņš varēja ar Agnesi pārrunāt par Bērziņu ģimenes sarežģīto stāvokli. Ko turpmāk darīt ar zēniem? Vecākais bija slims ar tuberkulozi, abi mazie bāli un novārguši. Vajadzētu viņus aizvest uz laukiem, uz kādu mežainu apvidu. Grundonis jau bija runājis ar vienu no «Sarkanās palīdzības» un gaidīja atbildi. Bija cerības, ka zēnus pieņems kāds mežsargs Ugālē, pašu cilvēks, un tur viņiem klāsies labi.

Runādams tālāk par Ernu, Grundonis centās saglabāt aukstasinību, bet Agnese tūlīt nomanīja, ka viņš ir dziļi satraukts un nobažījies.

— Galu galā es tev'pateikšu, Agnes, ka mūsu draugiem ož pēc katorgas, — viņš atklāja savu ļauno minējumu. Valdis un Erna bija apcietināti tieši slepenajā «Spartaka» spiestuvē, un gatavās proklamācijas nav pagūts iznīcināt.

- Es netieku vaļā no domas, ka viņus iegāzis provokators, — Grundonis rūgti runāja. — Es tikai nevaru iedomāties, kurš tas varētu būt.

— Vai Freimanis kaut ko zināja?... — Agnese iesāka, bet aprāvās.

— Freimanis? — Grundonis gari novilka. — Tiešām ... Bet vai tas varētu būt? Tu kaut ko zini par viņu ?

Agnese pastāstīja par savu sastapšanos ar Freimani uz ielas dienā pēc Ernas aresta un savādo sarunu.

— Un tu man to neziņoji tūlīt! — Grundonis pārmeta. — Tādas lietas ir jānoskaidro. Hm.

— Bet vai tu atceries, ko pats reiz teici par Freimani? Viņš esot pārāk dumjš, lai būtu provokators, — Agnese atgādināja.

klG

— Vai tiešām es pats būtu bijis stulbenis? — Grundo-nis iesaucās. — Viņš taču visu laiku tinās ap Ernu un tiešām dažreiz saņēma no viņas literatūru. Nē, tas ir jānoskaidro! Ak, pasaul', cik drausmīgi dārgi var maksāt mans aklums!

— Kāpēc tu uzreiz tā, tik bezcerīgi! — Agnese gribēja viņu mierināt.

— Tu nezini, Agnes, kādas briesmas savelkas pār Ernas galvu, — Grundonis drūmi atbildēja. — Jauno sodu likumu sociķu valdība pieņems, par to vairs nav ne mazāko šaubu. Tātad politieslodzītie pieteiks un izvedīs bada streiku. Bet Ernas trauslā veselība ...

Agnese atcerējās komjaunatnes šūnas sapulci mežā, kur Valdis pieminēja bada streiku, atcerējās «Ješkiņa» un «Smilgas» strīdu par slimajiem un, Grundoni mierinādama, teica:

— Bet kolektīvs varbūt nolems, ka slimie nepiedalās bada streikā?

— Vai tad tu Ernu nepazīsti? — Grundonis pārmetoši jautāja, t— Erna taču neļausies sevi iedalīt nekādā slimo kategorijā.

Viņi šķīrās ar ciešu rokas spiedienu, it kā drošinādami viens otru. Agnese soļoja pa smilšaino Nordeķu ieliņu uz tramvaja pusi. Jūnija nakts bija gaiša un vēl pirms nedēļas būtu likusies priecīga, bet tagad Agnese nespēja aizdzīt skumjo sajūtu, kas uzmācās, tiklīdz viņa palika viena. Ielas malās ziedēja ceriņi un smaržoja tik tvīk-smaini, tik kaisli, it kā kliegtu garāmgājējiem — vai jūtat, cik dzīve ir skaista! Tikai jūs, cilvēki, to sagandējat cits citam. Pa šo ietvi vajadzēja staigāt kādai meitenei, kas mīl dabu un cilvēkus, bet ļaundari ir viņu notvēruši un ieslēguši šaurā akmens sprostā, kur viņa neredz sauli, nejūt ceriņu smaržu, nedzird putnu dziesmas un laipnu cilvēku balsis. Draudzība, mīla — viss skaistākais dzīvē tagad uz daudziem gadiem ieslēgts aiz cietuma dzelžainajiem vārtiem miklās akmens kamerās.

Agnese sakoda zobus. - Klusi, sirds, tu nedrīksti būt vāja! — viņa izrāvās no acumirkļa nespēka. Nedrīkst paļauties skumjām. Valdis un Erna ir izsisti no ierindas, bet cīņa taču turpinās.

Mājā Agnese nokļuva stipri vēlu. Iedegusi sveci (par elektrības tērēšanu krustmāte vienmēr rājas), viņa sāka kārtot «Pravdā» izlasītās ziņas, ko bija ielāgojusi no galvas vai pierakstījusi puķu valodā.

Nākamās dienas atnesa pilnīgu skaidrību. «Latvis» ievietoja lielu rakstu «Savaldīt komunistus», kurā šķendējās, ka Latvijas likumi esot pārāk mīkstsirdīgi pret komunistiem, tāpēc komunisms izplatoties kā sērga un. ja to neapkarošot ar vislielāko bardzību — mūža spaidu darbiem un pat nāves sodiem atsevišķos gadījumos, tad varot notikt, ka tuvākās vēlēšanās visas labā spārna partijas atradīšoties aiz borta. Tāds bija avīzes ievadraksts, bet, trešo lappusi atverot. Agnesei asinis iesitās galvā tur bija vesela rinda fotouzņēmumu, un starp tiem viņa pirmo ieraudzīja Valdi. Acīm redzot, viņš bija fotografēts tur. politpārvaldē, tāpēc izskatījās tāds saburzīts, drusku izspūrušiem matiem. Spītīgās acis un stāvā rieva pierē, tikko jaušamais ironiskais smaids tā Valdis ir skatījies uz ienaidnieku. Valdi, Valdi, cik gadu tev tā būs jāspītē ienaidniekiem, kas nolaupījuši tavu brīvību? — ar skatienu glāstīdama mīļoto seju, vaicāja Vgnese. — Cik gadu mēs tikai reti redzēsimies vienīgi caur stiepuļu žoga, cietumsargu uzraudzībā? Un tikai ar acīm varēsim pateikt viens otram tos trīs vārdus, par kuriem jaukāku nav cilvēku valodā: es tevi mīlu.

Valdim blakus kāds cits puisis, apbrīnojami līdzīgs, it kā būtu brālis. Agnese sameklēja parakstu. «NelegālisU, kas uzdodas par Pēteri Cinīti, īstenībā Paulis Cīrulis.» Paulis Cīrulis? Vai tad tā nesauca Valda vecāko brāli, kas Oktobra revolūcijas laikā kopā ar savu tēva brāli Jāni bija palikuši tajā pusē, padomju valstī? Bet kā tad tā? Vai gan vecmāmuļā būtu nocietusies, nepastāstījusi par otru mazdēlu, vai viņš pats nebūtu kādreiz atnācis arī tādā laikā, kad tur gadījās būt viņai, Agnesei?

Erna, mīļais draugs, kā mēs dažreiz tikām viena otru pārpratušas, bet bez tevis es nebūtu tik ātri savu ceļu atradusi! Piedod, piedod manu muļķību, kas reizēm tev lika zaudēt pacietību, Agnese uzsmaidīja Ernas attēlam avīzē. Tur viņa bija - sīka sejiņa. īsi apcirpti, gludi mati, stingras, nopietnas acis. Vai viņa jau zina par mātes slimību? Bažījas par brāļukiem? Skumst pēc sava labā drauga Grundoņa?

Kas gan tas — rindas galā pēc vairākām nepazīstamām sejām? Tas taču Kola, komjaunatnes šūniņas organizators, kuru viņa cerēja rīt sastapt un saņemt tālākos uzdevumus. Un tur zemāk atkal kāds pazīstams darba students Kārlis Velēns!

Agnese vairākas reizes izlasīja rakstiņu zem šīm ģīmetnēm. Apvainojumi visiem smagi. Valdis, Erna un Kola apcietināti nelegālajā spiestuvē Pārdaugava, ko komunistiskās partijas uzdevumā ierīkojis kāds Palders. Arī tas apcietināts vecāks vīrs. cik redzams, sirmiem matiem, garenu seju, lielu «Ādama ābolu» kaklā. Šiem četriem tātad bija pagrīdes darba kāda saistība, bet pārējie, ka varēja spriest no raksta, bija apcietināti pavisam citur, tiem tika inkriminēti pavisam citi «noziegumi»: kāds rūpnīcā musinājis uz streikiem, pie cita atrasts sarkans karogs ar nepabeigtu uzrakstu: «Lai dzīvo...». Vissmagākie apvainojumi vērsās pret Pēteri Cinīti jeb Pauli Cīruli. kurš esot nelegāli pārnācis robežu, dzīvojis ar viltotu pasi un Latvijas komunistu partijā bijis rajona komitejas loceklis, tātad «idejiskais vadītājs». Visi šie apcietinātie tomēr bija savilkti viena prāvā un tikšot tiesāti par «mēģinājumu ar ieročiem roka gāzt pastāvošo iekārtu». Nekur gan nebija minēts, ka jel pie viena no viņiem būtu atrasts kāds ierocis. Viņu vienīgie ieroči bija idejas viscilvēciskākās, vistaisnīgākās. Tātad priekš buržuāzijas visbīstamākie ieroči.

«Visi apcietinātie komunisti nodoti prokuratūras rīcībā un ievietoti cietumā» lā nobeidzās raksts.

Agnesei un Grundonim sākās rūpju pilnas dienas. Tikšanos ar apcietinātajiem prokuratūra neatļāva pirms iepriekšējas tiesas izmeklēšanas nobeiguma, tātad vēl ilgi par to nebija pat ko domāt. Reizi nedēļā varēja aiznest «pudiņus». Pārtikas kurvītim līdzi nodot sarakstu par tā saturu un saņemt atpakaļ ar ieslodzītā parakstu un dažiem vārdiem: «Paldies. Sirsnīgs sveiciens.» Agnese glabāja šo zīmīti un vakaros pirms aizmigšanas pārlasīja.

Vecmāmuļa Līze Agnesei atzinās, ka apcietinātais Paulis ir Valda brālis. Bet arī viņai nav bijis ne jausmas, ka Paulītis ir te, Rīgā. Varbūt Valdis zinājis, bet tas jau protot klusēt. Līze bija aizsaukta pie izmeklēšanas tiesneša. kur konfrontēta ar Pauli.

i 19

— Es tā skatījos, skatījos uz viņu, ar sirdi būtu kritusi ap kaklu un nobučojusi. Bet es redzu, viņš mani uzlūko kā svešu. Tikai viens acu kaktiņš noraustījās, it kā zīmi dodams. Es tūlīt pakratīju galvu, sak\ mīļie tiesas kungi, šito puisi es nepazīstu, — Līze stāstīja Agnesei un sūrstījās, ka Paulītim jāiztiek bez «pudiņa», jo viņa nu nedrīkstot nest. Tagad jāuzzina, vai viņš atrodas viennīcā vai kopkamera. Ja kopā ar citiem, tad jāsadabū pārējo tuvinieki un jāmēģina iesūtīt uz cita vārda.

Arī zēnu novietošana uz laukiem sarežģījās: mežsargs bija ar mieru pieņemt abus mazākos, bet lielāko nevarēja, jo pašam mājā mazi bērni un pašaurs dzīvoklis — pilnīgi dabīgi, ka mazie jāsarga no saskarsmes ar tuber-kuloznieku. Agnese domās izvērtēja visus savus pazīstamos lauku ļaudis, bet neatrada neviena, pie kā varētu griezties ar lūgumu pieņemt slimo zēnu. Viņa domāja ari par savu māli, bet atdūrās uz mūrnieku Vilciņu, kurš tagad bija mātes padomdevējs un ar kājām un rokām būs pret lieka ēdāja ielaišanu mājā. Pa paradumam viņa savas bēdas izstāstīja vecmāmiņai, un atkal Līze bija tā, kas atrada izeju. Viņa aizrakstīja savai meitai Ievai un saņēma atbildi, ka «puisis var braukt, kas pašiem būs uz galda, tā netrūks arī viņam, bet svaigs gaiss, cik tikai spēj elpot».

Nebija vēl izbēdātas šīs rūpes, kad sākās citas. Komjauniešu šūnas sapulcē «Resnais», kas tagad bija organizators Kolas vietā, nāca ar ziņojumu, ka esot mestas aizdomas uz studentu Grundoni, it kā tas bulu provokators un pret viņu tādā gadījumā būtu jāizsludina boikots. Viņš it ka būtu tas, kas iegāzis «Spartaka» spiestuvi un nodevis Ernu Bērziņu un Kārli Velēnu. — Tīrais posts mums ar tiem inteliģentiem, — viņš nodusmojās. Agnese, to dzirdēdama, pietrūkās kājās un sāka skaļi protestēt. «Resnais» viņu atsēdināja, teikdams, ka šeit tādas lietas, vai kāds ir vai nav provokators, izlemt nevar. Viņš tomēr visus brīdina būt uzmanīgiem un pagaidām ar Grundoni nesaistīties. Tā Agnese nedabūja pat izteikt savu pārliecību, ka provokators droši vien ir Freimanis un droši vien viņš ir tas, kas izplata šīs baumas par Grundoni, tāpat kā viņš ziemā meta netīras aizdomas uz studentu Velēnu. Agnese nedabūja izteikt arī to pretpierādījumu, ka

Grundonis taču ir Ernas Bērziņas vistuvākais draugs, viss, kas vien var būt cilvēks cilvēkam, un nekas nevar būt muļķīgāks un nereālāks par aizdomām, ka viņš būtu nodevis Ernu. Kad Agnese vēlreiz mēģināja aizstāvēt Grundoni, «Resnais» dusmīgi pazibsnīja uz viņu acīm un stingri noteica:

— Organizācijas disciplīna ir vai nav jāievēro katram biedram? Par to, ka Grundoņa lieta tiek skaidrota, viņš nedrīkst neko zināt. Saprotams?

Agnese aizgāja no sapulces satriekta. Grundoni apvaino vislielākajā neģēlībā, viņu apmelo, par to taču nevar būt ne mazāko šaubu, bet viņai jāklusē, viņa nedrīkst to ne aizstāvēt, ne brīdināt. Bet īstais provokators pa to laiku staigā paceltu galvu un katram, ko satiek, pačukst savas «aizdomas», savus «novērojumus», dažus «zīmīgus gadījumus» un tā tālāk un arvien nekrietnāk.

Nebija vairs Valda, kam prasīt padomu, kā lai izturas pret biedru, no kura tevi brīdina organizācija, bet savs prāts un savas jūtas kategoriski atsakās ticēt tādām aizdomām. Labi, ka ne tajā, ne nākamajā dienā viņai nebija jāsatiekas ar Grundoni un jāskatās tam acīs. Pa to laiku Agnese tomēr kaut ko izdomāja — sameklēja Roguļa adresi un mēģināja sastapt šo Grundoņa draugu un darba studentu aktīvistu. Bet tas bija aizbraucis uz laukiem Straupes apkārtnē, un tā Agnesei bija jāgaida līdz svētdienai, kad tā varēja no rīta aizbraukt ar vilcienu līdz Cēsīm un tad tos divdesmit kilometrus noiet kājām, riskējot. ka Rogulis var arī nebūt mājā, jo par savu apmeklējumu viņa nebija tam ziņojusi. Agnesei laimējās — viņai ierodoties, Rogulis pārnāca no pļavas, kur bija noņēmies ar sienu. Viņš tūlīt saprata, ka vajag būt notikušam kaut kam ārkārtīgam, ja viņam pasvešā Agnese mērojusi tādu ceļu. Par Ernas un Velēna apcietināšanu viņš, protams, jau zināja, bet vēsts par Grundoņa apvainojumu provokācijā viņu pārsteidza un pirmajā mirkli it kā apdullināja. Viņš vairākas reizes pārprasīja, vai nav kaut ko sajaucis, jo Agnese stāstījumu bija iesākusi no savas divreizējās satikšanās ar Freimani.

Ar šo braucienu Agnese tālākās rūpes par Grundoni atstāja Rogulim, kurš apsolīja tuvākajās dienās aizbraukt uz Rīgu.

■

Agnese maz dabūja atpūsties. Komjaunieši bija nolēmuši pierādīt politpārvaldei, ka «Spartaka» tipogrāfijā nav iznīcināma. Vajadzēja iespiest proklamācijas un iz mētāt ielās. Agnese saņēma uzdevumu uzrakstīt tekstu protestam pret progresīvo sodu likumu, ko valdība gatavojās pieņemt jau tuvākajā laikā. Viņa to iespieda saujā turpat kādam burtlicim — «savam cilvēkam» un no tā saņēma svinā izlietas rindas un trauciņā drukas krāsu. So dārgo sainīti viņa nodeva «Resnajam»,ar kuru «garāmejot» sastapās redakcijas kāpnēs. «Spartaka» tipogrāfijā darbojās, to slēgt nebija politpārvaldes spēkos. Un šī nebija vienīgā «Spartaka» spiestuve: proklamācijas pret progresīvo sodu likumu «Spartaka» tipogrāfijā bija iespiedusi ari Latvijas komunistiskā partija un «Sarkanā Palīdzība».

Progresīvo sodu likumu valdība pieņēma, un politieslodzītie pieteica bada streiku. Ari ieslodzīto piederīgajiem un draugiem tas bija mokpilns laiks. Pirmajā dienā, kad sākās bada streiks, Agnese nevarēja norīt ne kumosa jūtot maizes smaržu, viņa iedomājās Valdi. Ernai cie tumnieku kolektīvs bija noliedzis bada streikā piedalīties, jo viņa patlaban gulēja cietuma slimnīcā. Tieši šajās dienās Agnese saņēma no Ernas slepeni izrakstītu zīmīti, kas viņu vēl vairāk satrauca. Erna rakstīja:

«Mans draugs! Esmu dusmīga biedri man aizliedza piedalīties bada streika. Un vajadzēja ari tā sagadīties temperatūra sakāpa līdz drudža stāvoklim. Tagad ir nodzīta, ārstu valodā runājot, līdz subi’ebrīlai. Mīļā draudzene, ja Tu šo zīmīti lasi, kājās stāvēdama, tad es palūgšu Tevi apsēsties, jo tas, kas man tev jāstāsta, Tevi pārsteigs kā lielgabala šāviens no klarnetes: man būs bērns! Es to tikai nupat uzzināju, un Tu esi pirmā, kam to stāstu. V i ņ š vēl to nezina. Tu arī pagaidām nesaki, jo tad viņam būs divkārt lielākas bēdas — par mani un mūsu meitiņu. Jā, jā, Tu nesmejies, mums būs meitenīte, ļoti mīlīga un skaista, gaišiem matiem un zilam acīm. Izskatīsies pēc Tevis un būs rātna, gudra un čakla. Tev viņa ļoti patiks un Tu viņai arī. Vai Tu jau saproti, ko tas nozīmē? Tas nozīmē, ka es meklēju savai meitiņai pagaidu māti, kas viņu mīlētu tos gadus, ko man no dzīves atņems. Man nav vairs neviena tuvinieka, un, ja Tu atsakies, tad mazais nonāks kādā bērnu namā, jo viņš,

mazā tēvs, taču ir vīrietis un ar tik kuslu radījumu nepratīs tikt galā. Esmu laimīga, laimīga...»

Agnese ilgi stāvēja ar Ernas zīmīti rokā, pārsteigta par viņas pacilāto noskaņojumu. Slima būdama, Erna priecājās par gaidāmo bērnu, un nekas viņu nebaida — ne cietuma neērtības, ne dzemdību sāpes, ne tas, ka viņa ar Grundoni nebija paguvusi reģistrēt savu laulību. Un cik viņa pārliecināta, ka tā būs meitenīte, un ar kādu mīlestību runā par nedzimušo bērnu! Agnese juta arī sevi uzplūstam maigumu, bet tad izbijās — ko viņa iesāks ar tādu mazuli, viņa taču nepratīs to ne barot, ne vannot, pat ne pārtīt. Un vakaros, kad viņa būs darbā, kas tad uzraudzīs bērnu. Krustmāte Marta? Nē, tā iztrieks Agnesi ar visu bērnu no sava dzīvokļa.

Ak, bet vēl taču daudz laika priekšā, kamēr tas mazais radījums nāks pasaulē. Tikmēr vēl atradīsies ir padoms, ir dzīvoklis. Agnese steidzās uz protesta demonstrāciju, ko kreisās arodbiedrības rīkoja pret jauno sodu likumu. Daudzu fabriku un mazāku uzņēmumu strādnieki bija pieteikuši streiku un izgāja ielās ar asiem lozungiem pret provokatorisko likumu. Republikā iestājās saspīlēts stāvoklis. Avīzes ziņoja, ka visās pilsētās un laukos izkaisītas proklamācijas. Rīgā pat naktīs uz ielām jādelēja policijas patruļas. Demonstrācijas laikā visi policisti atradās uz ielām. Sociāldemokrātiskā valdība bija nonākusi karastāvokli ar strādnieku masām, kaut gan tā sevi vienmēr sludināja par strādniecības aizstāvi. Viņu partijas centrāl-organs «Sociāldemokrāts» sacentās ar nacionālā centra un zemnieksavienības laikrakstiem jaunā sodu likuma slavināšanā un komunistu lamāšanā. Cietumnieku bada streiku tas nosauca par dažu ārprātīgu kūdītāju roku darbu un baidīja tuviniekus ar savu dakteru izteicieniem, ka «dažam labam ieslodzītajam ar vājāku veselību tāda badošanās var kļūt liktenīga». Tādi raksti beidzās ar mājienu iespaidot cietumniekus, lai tie izbeigtu bada streiku. Cits raksts mēģināja mest dubļus uz Padomju Savienības komunistisko partiju, it kā tās vadītāji esot Latvijas cietumniekiem šo badošanos uzspieduši. «Paši ēd cepešus, muļķīši badojas» — ar tādiem virsrakstiem ievietoja savus dusmu izverdumus buržuāzijas avīzes, un «Sociāldemokrāts» no tām neatpalika.

Šajās dienās Svīris atkal ieradās redakcijā, kā Agnesei šķita, lai neļautu viņa parakstītajai avīzei pievienoties komunistu lamātāju korim. J3et varbūt Agnesei tikai tā šķita, jo viņa pati par citu neko nespēja domāt un tāpēc laikam tēlojās, ka cietumnieku izmisuma cīņa ir saviļņojusi visus godīgos cilvēkus, par kādu viņa uzskatīja rakstnieku Pēteri Svīri. Viņa to sastapa gaitenī un. atņēmusi sveicienu, apstājās, it kā viņiem būtu kaut kas pārrunājams. Apstājās arī Svīris un gaidīja, ko Agnese teiks.

— Nu, jums laikam kaut kas uz sirds, — beidzot viņš aptvēra. — Varbūt ienāciet pie manis.

— Sāp sirds par draugiem? — nosēdinājis Agnesi sev pretim, Svīris uzminēja viņas nemiera cēloni.

— Sāp, — Agnese atzinās.

— Sakiet, tā mazā. tā rakstniece, arī ir apcietināta? Tur, avīzēs, man viena seja likās tāda pazīstama, — Svīris jautāja.

— Jā. Erna Bērziņa ir apcietināta, — Agnese apstiprināja.

— Un kā viņa, tāda sīciņa, arī pašlaik badojas? — rakstnieks līdzjūtīgi apprasījās.

Agnese izjuta nepieciešamību dalīties ar kādu savās rūpēs par tuvajiem cilvēkiem. Svīris vienmēr bija pret viņu izturējies kā vecākais brālis, tāpēc viņai likās, ka arī tagad viņš palīdzēs, ja vispār ir iespējams ieslodzītajiem palīdzēt. Agnese stāstīja tikai par Ernu, par drausmīgo nabadzības rēgu. kas visu viņas ģimeni bija izvārdzinājis un izkaisījis. Kad viņa bija izstāstījusi visu, pat par Ernas pēdējo vēstuli, Svīris papurināja galvu, ar šo kustību it kā nosodīdams tos buržuāziskās sabiedrības spēkus, kas vajā nemantīgos cilvēkus, it kā apbrīnodams Ernas un viņai līdzīgo nesalaužamos spēkus.

Nu, bet kā, vai tad nav iespējams pret drošības naudu vismaz līdz tiesas dienai šo Ernu izpirkt no apcietinājuma? Vai kāds par to ir interesējies? — Svīris iztaujāja Agnesi.

— Kā tad var interesēties, ja nevienam tādas naudas nav, — Agnese rūgti pasmaidīja.

Klausieties, vai tā drīkst nolaist rokas? — Svīris iekaisa. — Ja pašiem nav, tad taču jāmeklē aizņemties.

Bet kur? — Agnese paraustīja plecus. — Mums nav ne bagātu radu, ne draugu.

— Būšu pret jums atklāts. Patlaban arī man tādas naudas nav. Biju spiests pieņemt šeit pseidoredaktora vietu, lai uzturētu ģimeni pa to laiku, kamēr pabeigšu romānu. Drīzumā pielikšu tam pēdējo punktu un nesīšu izdevējam ...

Un jūs būtu ar mieru aizdot? — Agnese viņu pārtrauca.

Būšu. Ja tikai izdevējam būs nauda, — Svīris apsolīja. — Sī mazā ir vērts, lai mēs viņu izglābtu. Talants.

Agnese izgāja no redaktora kabineta, iekšķīgi gavilēdama. Viņa taču laikam bija laimes bērns: arvien visgrūtākajos brīžos kāds pasniedza roku, atradās kāds draugs, domu biedrs vai līdzjutējs kā nupat rakstnieks Svīris.

Trīspadsmit dienas ilga politieslodzīto bada streiks. Valdība, protams, savu likumu neatcēla, bet faktiski cie-* tumnieki uzvarēja — jauno sodu likumu nepiemēroja. Valdība baidījās masu nemiera.

43

Svira labo gribu Ernas glābšanā tomēr nevarēja izmantot prokurors atteicās arī pret drošības naudu izlaist līdz tiesas dienai Ernu no cietuma. Bija jau pienākusi ziema, bet tikšanos ar apcietinātajiem nevienam nepieļāva. Slepenā sarakstīšanās gāja gausi. Agnesei izdevās ari Ernai paziņot par apvainojumiem pret Grundoni. Pēc dažiem mēnešiem aizdomas pret viņu atsauca kā nepamatotas, bet Freimanis tika izsludināts par provokatoru. Kļuva zināms, ka viņš prāvā būšot galvenais liecinieks pret Ernu un Velēnu.

Grundonis, uzzinājis par Ernas stāvokli, sāka kārtot laulības noslēgšanu ar savu apcietināto līgavu un panāca iepriekšēju satikšanos. Agnesi šī ziņa spārnoja — vismaz ar skatienu noglāstīt draudzeni, ja laimētos. Bet tāda sagadīšanās taču varēja notikt, un tātad bija jāizmanto iespēja tajā pašā ceturtdienā iekļūt termiņcietumā un

42.5

paprasīt tikšanos ar Liliju, pie kuras drīkstēja iet katru nedēļu.

Pie cietuma vārtiem jau bija sapulcējies daudz cilvēku ar groziņiem. Starp tiem Agnese ieraudzīja ari Grun-doni. Viņš gaidīja Agnesi, lai varētu reizē ar viņu pierakstīties uz tikšanos. Kancelejā viņi, protams, izlikās viens otru nepazīstam. Tā kā Agnese gāja pie kriminālistes, cietuma darbiniece pret viņu izturējās laipnāk, turpretim Grundoni strupi pratināja un ilgi pētīja prokurora atļauju, it kā viņš varētu būt to viltojis.

Agnese pirmo reizi atradās cietuma telpās. Visvairāk viņu satrauca atslēgu žvadzoņa un spalgie slēgšanas trokšņi. Kad aiz muguras noklakšķēja durvis un cietumsargs tās tūlīt pieslēdza, Agnesi pārņēma tramīgs bai-gums, it kā viņa britu atrauta no dzīves, kas palika tur. aiz cietuma sienām.

Jocīga aina pavērās telpā, kur pie gara galda cietumsargi — vīrieši un sievietes — revidēja pienesumu grozus. Maizes kukulīšus tie sagraizīja šķēlēs un tās katru atsevišķi appētīja no abām pusēm, sviestu un gaļu izbakstīja ar iesmiem, ievārījumu un krējuma podiņus maisīja ar karoti. Cietumsargu formās, ar cepurēm galvās, siksnām sajozušies un revolveru makstīm apkārušies — viņi atgādināja laupītājus, kas dala un šķiro tikko iegūtos mantu kalnus.

Turpmākais tomēr pārspēja pirmos iespaidus. Agnese dzirdēja izsaucam savu vārdu un saspringusi sekoja cie-tumsardzei. Sauca arī citus vārdus, bet Agnese neklausījās un tā arī neuzzināja, vai Grundonis ir izsaukts. Atskatīties viņa neiedrošinājās. Beidzot gājiens apstājas garā, šaurā un patumšā telpā, kuru uz pusēm dalīja stiepļu režģa sēta ar iedalēm. Pie šīs sētas nostājās iz sauktie. Tagad Agnese ievēroja, ka apmēram metra attālumā stiepjas otra tāda pati sēta. Vidū starp abiem režģiem sāka nostāties cietumsargi, tomēr ne pie katra apmeklētāja. Viņas tuvumā nenostājās neviens. Un tad sāka nākt cietumnieces. Kura ieraudzīja savu viesi, tā nostājās pie otrās sētas tam pretim un skaļā balsī izkliedza sveicienu. Arī Lilija nemanot nostājās pret Agnesi un uzsauca:

— Sveika, Agnesīt! Nudien, necerēju tevi sastapt. Nekad nevarēju iedomāties, ka tu vēl gribēsi redzēt lielo grēcinieci. Kā tu tā sadūšojies?

Agnese kaut ko klusām nomurmināja, ar skatieniem urbdamās kādreizējās istabas biedrenes sejā, augumā, visā ārienē. Vai tiešam tā bi ja Lilija, spriganā, graciozā? Ap gludajiem matiem (kad Lilija agrāk bulu staigājusi ncsasprogota?) apsiets lakats, mugurā pelēkbrūni svītrota jaka, plata un neveikla kā maiss. Seja neveselīgi bāla, kā visu gadu sauli neredzējušiem. Tad tāda izskatījās skaistuma karaliene!

— Tu runā stiprāk, te citādi nevar dzirdēt! — Agnese dzirdēja Liliju kliedzam. Tiešām, sarunāties te nebija iespējams, te varēja tikai kliegt, jo trīsdesmit cilvēku skaļās balsis žadzēja ka gada tirgus.

Vajadzēja kaut ko teikt Lilijai, bet Agnese neko citu nevarēja izdomāt kā to pašu veco, šajos apstākļos ļoti muļķīgo jautājumu:

— Kā tev iet?

Ko tu teici? Runā stiprāk! — Lilija atkal sauca.

Atkārtot jautājumu Agnese, protams, nevarēja. Nezinādama, ko darīt, viņa vainīgi pasmaidīja.

Par laimi Lilija attapās pārņemt sarunu un sāka iztaujāt Agnesi, vai tā vēl skaitās studente, vai krustmāte Marta vesela, un patiesībā ar to arī aprobežojās sarunas loks, jo kopēju paziņu un draugu viņām nebija, pat kopīgu interešu nebija.

Agnese, paguvusi mazliet attapties, ar skatieniem meklēja Ernu, ieklausīdamās apkārlskanošajās balsīs. Cik briesmīgi, ja šādos apstākļos jānorunā tāda intīma un divvientulībā kārtojama lieta kā laulības noslēgšana.

Klausies, Agnes! — viņa izdzirda Liliju saucam. - Vai tu esi kādreiz redzējusi viņu ... nu to, kādreizējo manējo?

Agnese pamāja ar galvu.

Toreiz es biju muļķe. Es te daudz esmu pārdomājusi. To nelieti es vēl pārmācīšu. Tagad man vienalga. Tik un tā mana dzīve ir izpostīta.

Lilijas acīs iekvēlojās sauss spīdums.

— Tā nevajag, Lilij. Nevajag domāt par to nelieti un atriebību! Tev vajag domāt par turpmāko dzīvi. Par

darbu! — Agnese cik skaļi varēdama mēģināja Lilijas domas novirzīt citā gultnē.

— Ila, ha! Darbu! Vai tu domā, ka tādai izbijušai cietumniecei kāds dos kārtīgu darbu? Neviens mani vairs pazīt negribēs. Pašas māte ar suņiem aizdzīs. Nebrīnies, ja redzēsi mani pa Dzirnavu ielu naktīs klaiņājam ... — Lilija notēloja savu nākotni tik bezcerīgi, ka pati sāka raudāt, papriekš skaļi, bet tad aprāvās, iecirta zodu krūtīs un raustījās tikai viņas pleci, un tas izskatījās tik briesmīgi, tik nenomierināmi izmisīgi.

— Izbeigt sarunas! — pēkšņi cietumsargs nosauca, un sāka žvadzēt atslēgas. — Izbeigt sarunas! — atkārtoja pārējie cietumsargi, un sarunu guldzoņa uzsita augstu vilni — visi steidzās vēl pateikt nepagūto, atvadīties.

Lilija nopurinājās, caur asarām uzsmaidīja Agnesei un, pamājusi ar galvu atvadas, ātri aizgāja. Arī Agnese sāka virzīties uz durvju pusi, vēl cerēdama ieraudzīt Ernu. Tiešām, pie pirmā nodalījuma viņa pamanīja Grundoni. Tas vēl ar roku māja kādam, tātad Ernai. Agnese apstājās un sastapās ar draudzenes skatienu. Ernas acis mirdzēja laimē, un kā gan ne, tās taču tikko bija skatījušas vismīļāko cilvēku pasaulē. Agnesi ieraugot, viņa gandrīz iekliedzās, bet laikā attapās un aizspieda muti ar roku. Tas arī bija viss. Cietumsargs nepacietīgi pavēlēja apmeklētājiem iziet. Bet Agnese ilgi nevarēja aizmirst Ernas tēlu, kas viņā viesa smagas bažas. Erna bija vēl vairāk izdilusi: sejiņa kļuvusi pavisam šaura, vaigu kauli izspiedušies, ap acīm tumši iedobumi. Ar vispārējo vājumu griezīgi nesaskanēja uz priekšu izvirzītais topošās mātes viduklis. Laikam drīz, pavisam drīz mazā meitenīte (tagad arī Agnese bija pieradusi domāt, ka tā būs meitene) pirmo reizi ieraudzīs gaismu, un tas notiks cietumā.

Grundonis pavadīja Agnesi pa Laktas ielu uz Sarkan-daugavu. Viņš neslēpa savas rūpes par Ernu, jo ar ko gan citu, ja ne Agnesi viņš būtu tajās dalījies.

— Cik savādi iznāk, — viņš ierunājās, — bērniņam būs māte, būs tēvs, un tomēr kādam citam jāuzņemas vecāku pienākumi. Pēdējā laikā mani vajā tāda kā mazvērtības apziņa par visu mūsu vīriešu dzimumu. Cik daudzas sievietes uzaudzina bērnus vienas pašas! Gadās taču,

ka vīri vai nu nomirst, vai nonāk cietumā, vai nelietīgi pamet sievieti vienu. Un tomēr mātes kaut kā ir nopelna maizi, ir apkopj bērnus un māju. Bet mēs, vīrieši... — nepabeidzis viņš atmeta ar roku.

— Es jau arī viena netiktu galā, — Agnese atzinās. — Bet man ir tāds labais gariņš — Valda vecmāmiņa. Es iešu dzīvot pie viņas, un tad jau par abām mēs to mazuli savaldīsim.

Grundonis uznāca arī dzīvoklī, lai pateiktu Agnesei dažus vārdus:

— Paldies, Agnes, ka tu man ticēji toreiz, kad mani apvainoja. Kad Rogulis man izstāstīja par tavu braucienu pie viņa, es biju aizkustināts. Man liekas, nekas nav briesmīgāk, kā uzzināt, ka pat draugi par tevi šaubījušies. Paldies, ka tu nešaubījies.

Tovakar Agnese atkal krasi izjuta, no kādiem kliedzošiem kontrastiem veidota dzīve: tikko viņa bija tikusies ar cilvēkiem, kas visu sevi ziedo cīņai par cilvēcību. par pašu dārgāko — brīvību. Te, redakcijā, šovakar gāja vaļā orģijas. Redaktora Birņa istaba bija pārvērsta dzīru telpā. Uz galdiem saliktas degvīna pudeles, uzkodas šķīvji, glāzītes, dakšiņas. Tas bija atvadu mielasts, ko izdevēji sarīkoja par godu redaktora Svīra aiziešanai no šī posteņa.

Viena daļa līdzstrādnieku jau bija pasteigušies iedzert dažas glāzītes vairāk nekā citi, un tie tagad runāja visi reizē. Pēc kārtas tie nāca pie Agneses iespiest tai rokā glāzi un aicināja sadzert.

— Kādam taču jāpaliek ar skaidru galvu, citādi drukas kļūdu velniņš jaunajam redaktoram jau pirmajā dienā sagādās nepatikšanas, — Agnese mēģināja ar jokiem atvairīt uzbāzīgo laipnību.

Svīris gan saskandināja ar katru, kas gribēja dzert, bet visu vakaru viņa glāzi nenācās pieliet par jaunu. Kad redaktors Birnis gribēja Agnesi piespiest ar viņu sadzerot iztukšot visu glāzi. Svīris pieliecās Agnesei pie auss un uzmudināja:

— Palieciet tāda, kāda esat.

Svīra aiziešana pavēra slūžas netīrajiem ūdeņiem, kas tagad ar joni sāka gāzties redakcijā un avīzē. Par atbildīgo redaktoru pieņēma kādu klaidoni, kas redakcijā

ieradās tikai divreiz mēnesi saņemt algu —- dažus desmitus latu. Ja viņš sadomāja atnākt lieku reizi aplūkot «savu» avīzi, šveicars viņu aizraidīja, un nevar teikt, ka viņš to izdarītu laipni. Neviens viņu nesauca citādi, kā tikai par «zicredaktoru», tas ir tādu, kas atbild par redaktoru ielaistām nepatiesībām un tiesāšanās gadījumā iet atsēdēt cietumā. Ar triumfu ieradās atpakaļ Vaira Pūce, tagad ogļu melniem matiem. Viņa paplašināja savu nodaļu «Ko Rīgā runā» ar aprakstiem par sabiedrībā pazīstamām seksuāli nenormālām personām, protams, dēvējot tās par X vai Y, bet norādot uz viņu profesiju vai sabiedrisko stāvokli.

Skaistumkaralieņu vēlēšanas bija izplatījušās kā sērga pa visu Latviju. Nu jau gandrīz nebija tāda pagasta, kur nebūtu savas «mis», kā pēc amerikāņu parauga sauca ievēlētās. Bez šaubām, tādas «mis» bija ievēlētas ir Jelgavā, ir Cesvainē, bet avīze aprakstīja vēlēšanas tikai pagastos ar neparastākiem nosaukumiem un ievietoja tādu skaistumkaralieņu fotoattēlus kā «mis Nabe», «mis Dūre», <mis Slampe».

Pati bīstamākā Agnesei likās pārmaiņa, ka par otru redaktoru tika pieņemts tas pats Lapiņmerts, kas vadīja lāpu gājienu uz fašistiskās Itālijas sūtniecību. Izsviests no nacionālā centra laikraksta redakcijas, viņš ilgu laiku blandījās bez darba, pārtikdams no grašiem, ko atsvieda namsaimnieki un rūpnieki kā ziedojumus «Nacionālā kluba» uzturēšanai. Savu darbību viņš sāka ar to, ka atkal jaunā variantā iespieda «aculiecinieka piezīmes par badu un sērgām Padomju Krievijā». Katrā numurā gāja iekšā arvien neticamāki izdomājumi gan par to. ka Padomju Krievijā neviens bērns neaugot ģimenē, jo mātēm tos atņemot tūlīt pēc dzemdēšanas, gan par to, ka Padomju Krievijā neesot neviena cilvēka vecāka par sešdesmit pieciem gadiem, jo pēc šīs mūža robežas aizsniegšanas sirmgalvjiem tiekot kaut kādā veidā iemānīta inde.

Lapiņmerts kļuva noteicējs arī par literāro nodaļu. Tagad vadošās rakstnieces lomu sāka spēlēt Vaira Pūce, kas rakstīja salkanus stāstiņus par pārsmalcinātiem mīlētājiem. Var jau būt, ka viņa tos nerakstīja pati. bet pārtulkoja no ārzemju «Magazīnām». Galu galā tas nebija svarīgi. Rakstnieki un dzejnieki, kas Svīra laikā sāka

ASO pārnākt no citām avīzēm, tagad atkal pazuda no «Jaunāks par jaunu» redakcijas.

Daudz rūpju Agnesei sagādāja drīzumā gaidāmie jaunie pienākumi — Ernas bērna audzināšana. Vecā gada pēdējās dienās viņa pārgāja dzīvot pie Valda vecmāmiņas. Brīvākajos brīžos viņas šuva zīdaiņa autiņus un krekliņus, apsprieda, kas vēl jāgādā, lai godam saņemtu mazo komunistu», kā vecmāmuļa reizēm nosauca cietumā dzemdējamo bērnu.

Pirmajā laikā Agnesi uztrauca dzīve Valda istabā, pieskaršanās viņa lietām, grāmatām un burtnīcām. Vakarpusei tuvojoties, viņu pārņēma nemierīgas gaidas, it kā nupat, nupat varētu kāpnēs atskanēt pazīstami soļi, nograbēt durvis un ienākt Valdis. Tik grūti bija aprast ar domu. ka gadi. daudzi gadi atnāks un aizies, gausi ka reimatiski veči. līdz uzausīs tas rīts, kad viņa pie cietuma vārtiem sagaidīs Valdi. Agnese lasīja istabā atstātas grāmatas, un viņai likās, ka tās viņu tuvina Valdim.

Komjaunatnes šūnas sanāksmes tagad, ziemā, notika retāk, jo «Ješkam» un «Smilgai» nebija ziemas mēteļu, lai varētu uzkavēties mežā, bet dzīvokļa, kur satikties, nevienam no šiem jauniešiem nebija visi dzīvoja gultas vietas. Valda dzīvoklis turpretim bija pārāk kompromi tēts. lai tajā sanāktu. Viņi tomēr nezaudēja sakarus, un katrs savus uzdevumus pildīja tāpat kā agrāk. Agnese iemanījās svarīgākās ziņas no «Pravdas» pārtulkot un uz mašīnas pārrakstītas iespieda saujā biedram, ar kuru satikās kāda nama kāpnēs vai studentu ēdnīcā pie pusdienu galda.

Tā pienāca februāris, auksts un nemīlīgs. Un šādā laikā vajadzēja nākt pasaulē mazam un vārgam radījumam drūmā cietuma slimnīcā starp naidīgiem ārstiem, māsām un cietumsardzēm. Tā kā Grundonis bija pieteicis savas tēva tiesības, viņš arī saņēma paziņojumu par bērna dzimšanu un uzaicinājumu ņemt to projām no termiņcie-tuma, piedraudot pretējā gadījumā nodot meiteni bērnu namā. Grundonis ar šo skarbo pavēsti atnāca pie Agneses, un tā viņi ar visu meitas pūru devās uz cietumu. Iekšā ielaida tikai Grundoni. Agnese labu laiciņu ārpusē lēkāja pēc kārtas uz katras kājas, lai neļautu salam par daudz stingri caur plānajām kurpītēm iekosties pirkstos.

Beidzot nožvadzēja atslēgas un pa vārtiem iznāca Grun-donis ar segās ietītu vīstokli, ko viņš steidzīgi pasniedza Agnesei, liekas, nobijies, ka viņa rokās tāds trauslumiņŠ varētu salūzt. Ari Agnese to viegli piespieda pie krūtīm, gribēdama sildīt un sargāt no vēja pūsmām. Iela bija slidena, un viņa ta baidījās paklupt. Arī Grundonis laikam baidījās tā paša, jo paņēma Agnesi zem rokas un turēja krampjaini stingri. Kas gan, viņu sastapis, šaubījās, ka te laimīgs laulāts pāris nes uz mājām savu pirmdzimto. Varbūt tikai nobrīnījās, kāpēc tādu mazuli aukstā laikā nēsā pa neapdzīvotu ielu.

Līdz pašai mājai viņi nerunāja skaļi, it kā sargādamies uzmodināt mazulīti. Agnese visvairāk bažījās, ka tas varētu sākt raudāt un sarītos auksto gaisu. Istabā tikuši un nodevuši savu vīstokli vecmāmiņai Līzei, Agnese ar Grundoni saskatījās un abi reizē dziļi ievilka elpu. Līze bija sakurinājusi siltu istabu un droši raisīja vaļā segas un autiņus. Pie šī bērna gultiņas neizskanēja apbrīnas saucieni: — Skat, kāds piena kunkulītis, — vai: Ek, kur dūšīgs bērns! — Trīs cilvēki saknieba lūpas un neskatījās viens otram acīs. Bērns, maza meitenīte, bija sīciņš un gluži zils aiz vājuma. Varbūt tāpēc viņa pat neieraudājās. Un varbūt tāpēc cietuma ārsts bija steidzies viņu atšķirt no mātes. Tāds varēja nomirt turpat un sagādāt liekas rūpes un nepatikšanas.

Vecmāmuļa jau bija uzvārījusi pienu. Agnese vēlreiz izlasīja grāmatā par zīdaiņa kopšanu, kā jāatšķaida piens, cik daudz cukura drīkst tam pielikt. Kad pēc visiem medicīnas noteikumiem sagatavotā pudelīte beidzot nokļuva mazās mutītē, trīs cilvēki laimīgi pasmaidīja — viņa taču ēda, ēda kāri kā aizmērdēta.

Tagad atraisījās arī sarunas. Agnese izjautāja par Ernu, bet Grudonis itin neko par viņu nezināja. Bērnu saņemdams, viņš bija prasījis, kā jūtas Erna, bet cietuma slimnīcas māsa tam atcirtusi: — Tā, kā viņai vajag justies, — un vairāk neko no tās nevarējis izdabūt.

Viņiem nebija šaubu, ka meitenīte jāsauc par Ernu. Var jau būt, ka viņiem jau toreiz bija kāda tāla nojausma ... nē. nē, toreiz viņi nedomāja par to, viņiem tikai gribējās just savas draudzenes tuvumu kaut vai tās vārda biežā pieminēšanā.

Erna pēc dzemdībām neatlaba. Pienāca pavasaris, bet viņa vēl arvien cietuma slimnīcā mocījās ar drudža temperatūru. Agnese izmisusi cīnījās par Ernas dzīvību, bet vairāk par pieļautajiem pārtikas pienesumiem un optimistiskām vēstulēm viņas labā nevarēja darīt. Grundonis vairākas reizes bija iesniedzis prokuroram lūgumu izlaist Ernu līdz tiesas dienai brīvībā, bet katrreiz saņēma noraidījumu.

Komjaunieši iespieda un izkaisīja proklamācijas par to, kā buržuāziskās varas iestādes cenšas nobendēt ar tuberkulozi slimo strādnieku jaunieti. Arodbiedrību izdotā «Vienība» ievietoja atklātu protestu. Un tikai pēc tam, kad darba studenti iesniedza pieprasījumu Saeimai un Ernas paturēšana cietumā draudēja izvērsties skandālā, viņu izlaida līdz tiesas dienai. Kaut gan izlaišana varbūl notika pavisam citu iemeslu dēļ — Erna bija tik vārga, ka tālāk kā lidz cietuma vārtiem savām kājām nespēja paiet. Grundonis ar Agnesi viņu iesēdināja ormanī un lika tam braukt soļos.

Bija tik aizkustinoši redzēt un klausīties, kā Erna priecājas par sauli, par svaigo gaisu, par koku un krūmu zaļumu un ābeļu ziediem ģimeņu dārzos. Viņa skatījās apkārt un nepārtraukti runāja, tad atkal pagrieza seju uz vienu vai otru no saviem pavadoņiem un ilgi raudzījās viņos ar klusu smaidu, neteikdama ne vārda. Reizes desmit viņa apjautājās par savu meitenīti, un Agnesei atkal un atkal bija jāstāsta, cik liela jau izaugusi mazā Erna šajos četros mēnešos, kā viņa jau pazīst cilvēkus, kā uzsmaida savām audžu mātēm, bet īsto tēvu — Grundoni ieraugot, savelk lūpu uz raudāšanu.

— Kāpēc tu nepaņēmi mazo līdzi? — Erna pēkšņi pārmeta Agnesei, bet tad pati aptvēra, ka tāda vēlēšanās ir tikai kaprīze. Viņa zināja, jo cietuma ārsts nebija slēpis, ka spļauj baciļus tūkstošiem, un tāpēc nedrīkst iet sava bērna tuvumā, lai ncaplipinātu to ar briesmīgo slimību.

Ernu ievietoja slimnīcā. Pēc nedēļas, kad bija izdarītas visas analīzes un rentgena uzņēmumi, Agnese aprunājās ar ārstu par Ernas veselību.

— Stāvoklis ir vairāk nekā nopietns, — ārsts drūmi

133

atbildēja. — Organisms tā novājināts, ka pārstājis cīnīties ar slimību. Mēs darīsim visu, kas mūsu spēkos, bet, diemžēl, tas nav daudz.

Pirmo reizi Agnese domās pieļāva varbūtību, ka Ernas ceļš no slimnīcas nosprausts uz kapu. Un tiklīdz viņa bija atzinusi tādu iespējamību, kad juta uzguļamies baigu smagumu. Viņa nespēja todien ieiet pie Ernas, kaut gan bija viesu diena. Gan jau Grundonis atnāks pie viņas. Kā pussamaņā Agnese izgāja uz ielas, bet tad kaut ko iedomājās un atgriezās atpakaļ. Viņa vēlreiz uzmeklēja ārstu un lūdza to neteikt patiesību Grundonim, ja viņš jautātu to pašu, ko nupat viņa bija jautājusi. Labāk lai viņš nezina patiesību, lai ir jel viens, kas pats tic mierinājuma vārdiem, kādi būs jāsaka Ernai viņas tumšajos brīžos, kad tā šaubīsies par savu dzīvības spēku uzvaru.

Spoža saule bagātīgi kaisīja gaismu un siltumu pār Rīgas namiem un ielām, pār koku lapotnēm un pašiem rīdziniekiem. Agnese izgāja pa slimnīcas vārtiem uz Bruņinieku ielas un apžilba no debesu ziluma un saulstaru zelta. — Cik pasaule skaista! — Agnese izjuta ar griezīgu skaudrumu, jo nevarēja atbrīvot baismo, uzmācīgo vīziju, ka ap Ernu savelkas un nebūs vairs izkliedējama melnā mūžības nakts.

— Agnes, kāpēc tu raudi? — viņa dzirdēja jautājumu, bet pirmajā mirklī neaptvēra, kas jautā un kam jautā. Tikai tad, kad kāds cieši saņēma viņas roku un to krietni sapurināja, Agnese pamodās no sasprindzinājuma un aptvēra, ka jautātājs ir Grundonis, bet tas, kam jautā, ir viņa.

— Kāpēc tu raudi? — Grundonis atkārtoja, pats redzami uztraukdamies.

Vai tiešām viņa ir raudājusi? Agnese brīnījās un pārbaudīdama pārvilka ar delnu pār acīm. Tā kļuva slapja.

— Tu... vai tu biji pie Ernas? Viņai slikti? — Grundonis taujāja un it kā saplaka mazāks, kļuva pelēks sejā.

— Nē, nē, ko tu, nepavisam ne! — Agnese izbijusies atvairījās. — Es neesmu šodien bijusi pie Ernas. Man neiznāk laika. Es zināju, ka tu iesi.

Viņa redzēja, ka Grundoņa sejā atgriezās dzīvības krāsa.

— Bet kāpēc tad tu raudāji? — viņš jautāja trešo

reizi, un Agnesei vajadzēja vienā acumirklī izdomāt kādus labdarīgus melus, lai Grundonim nepaliktu ne mazāko šaubu par to, ka viņa nav raudājusi par bezcerīgo Ernas stāvokli.

— Jel nevaicā, — viņa nevarīgi pasmaidīja, — gluži vienkārši mazas nepatikšanas darbā. Kādreiz ir tā, ka pat nieki ķeras pie sirds.

— Nāc iesim pie Ernas, — Grundonis vedināja. — Viņa gribēs zināt, kā klājas mazajai.

— Kur es tāda iešu, sarkanām acīm, — Agnese atrunājās. — Viņa vēl var nodomāt, ka bērnam kas noticis. Tu pasaki, ka Erniņa ir. vesela un dzīvespriecīga un sūta savai māmiņai sveicienu.

Tā Agnese ieguva laiku, lai saņemtu sevi rokās. Viņa labprāt nebūtu todien gājusi mājā, lai nebūtu jāskatās uz Ernas meitiņu, jo viss, kas saistījās ar Ernu, uzdvesa skumjas. Pasniedzot mazajai piena pudelīti, bija jāatgaiņā doma: — Drīz tu, mazulīt, būsi bārenīte. Un nekad neatcerēsies, kāda izskatījās tava māte, nezināsi, cik ļoti viņa tevi mīlēja.

Agnese piespieda bērnu cieši pie krūtīm, apņemdamās būt tam ne sliktāka māte par īsto.

— Cik vien manī būs maiguma un mīlas, tas viss piederēs tev, mazo putniņ. Vismaz tos gadus, kamēr Valdis nebūs pārnācis. Bet, kad viņš pārnāks, tad mēs abi tevi mīlēsim. — Agnese solīja mazajai un ar greizsirdību iedomājās, ka Grundonis kā īstais tēvs varētu Erniņu viņai ar Valdi atņemt.

Viņa vēlējās, kaut brīnišķīgi jaukās saules dienas nomainītu pelēkas debesis un lietus, jo tas nebija izturams — just ap sevi gaismu, siltumu un domāt par drēgno kapu, kurā drīz jo drīz būs jāiegulstas Ernai.

Viskrasāk ar Agneses noskaņām pretstatījās viņas darba vieta — «Jaunāks par jaunu» redakcija. Birnis atkal bija izdomājis jaunu līdzekli avīzes tirāžas pacelšanai, kura pēc Svīra aiziešanas sākusi katastrofiski kristies. Birnis pārliecināja izdevējus, ka «Jaunāko Ziņu» panākumi slēpjoties precību sludinājumos, ko šī avīze iespieda katru dienu vairākas lappuses, tāpēc tādi jāievieto arī «Jaunāks par jaunu». Bet, tā kā precību kandidāti sludinājumus uz šejieni nenes, pirmajā laikā tie jāsacer pašiem, tā sakot — padēklim. Pēc tam tie nākšot aumaļām. Viņš plijās virsū visiem darbiniekiem un darbiniecēm, lai tie palīdz un katrs katru dienu uzraksta kādu precību sludinājumu. Viņš pats šķirstīja «Jaunāko Ziņu» vecākos numurus un zviegdams izrakstīja no tiem sludinājumu paraugus. Viņš apstaigāja visas istabas un nolasīja priekšā savu sacerējumu:

«Esmu maiga kā Grietiņa, gaidīšu tevi kā Solveiga. Atsaucieties, jaunekļi, vismaz 176 cm gari, ar daiļām dvēselēm, kas alkstat sildīties pie klusa ģimenes pavarda liesmas. Piedzīvojumu meklētājus lūdz nerakstīt. Vēlama mater. nodroš. Vēstules nop. pr. nol. adresēt šīs avīzes kantorī zem Nr. 5812 Maigai.»

Avīzes metienam krītoties, redaktori un izdevēji drudžaini gudroja līdzekļus, kā glābties no bankrota. Jēkabs Trāns glābiņu saskatīja vienīgi sensācijās un katru dienu pārslogoja tulkotājus ar izgriezumiem no Amerikas avīzēm par sarežģītām slepkavību prāvām, par spiegiem, par naudas izspiedējiem — kidneperiem, kas nolaupa bērnus un tad vecākiem pieprasa izpirkšanas naudu, par lidmašīnu katastrofām «noslēpumainos apstākļos», par spokiem angļu savrupmājās. Lapiņmerts turpretim domāja, ka jāpastiprina politiskā līnija — vairāk jābaida ļaudis ar sarkanajām komunisma briesmām, vairāk jālamā Padomju Savienība, jāizpūš komunistu prāvas. Vaira Pūce panākumu atslēgu redzēja tikai tenku nodaļas paplašināšanā. jo tenkot patīkot visiem, tāpat visiem esot interesanti pamielot ziņkāri ap sabiedrībā pazīstamu personu netīro veļu — dažādiem sarežģījumiem mīlas un ģimenes lietās — vai papriecāties par labāko aprindu jaunekļu noklīšanu maldu ceļos.

Izdevēji atzina visus līdzekļus par labiem, un tā avīze katru dienu kliedzošiem virsrakstiem izvirda sensācijas, «komunisma briesmas» un tenkas par rakstniekiem, aktieriem, zinātniekiem, politiķiem. Sevišķu uzmanību Vaira Pūce veltīja rakstniekam Pēterim Svīrim. Viņa laikam bija nolēmusi iedragāt bijušā redaktora nervus un ļoti izsmalcinātā veidā atriebties tam par kādreizējo apvainojumu. Gandrīz katru nedēļu nodaļā «Ko Rīgā runā» parādījās neliels rakstiņš par «kādu populāru rakstnieku». Ko visu gan neuzzināja lasītāji par šo «populāro rakst-4 36 nieku»! Gan viņš pēc sievas aiziešanas kļuvis donžuāns, jo iepriekšējā dienā redzēts ejam pa ielu līdzās kādai jaunai meitenei. Gadījās Svīrim kopā ar draugiem ieiet restorānā, jau otrā dienā Vaira Pūce sniedza aprakstu par tpopulārā rakstnieka» orģijām krogā. Kad Svīris nopirka mazu ģimenes mājiņu Mežaparkā, «Jaunāks par jaunu» savus lasītājus izbrīnīja ar stāstu par «kāda pazīstama, progresīva rakstnieka» pasakaino bagātību — tas iegādājies māju, gandrīz līdzīgu Anglijas karaļa pilij.

Agnesei likās, ka šādi raksti ne tikai saēd savu upuru nervus, bet kā rūsa iegraužas lasītāju psihē un sagandē to uz ilgiem gadiem. Cilvēki taču nezina, kā top tādi tenku stāsti, visu avīzēs iespiesto un pēc tam neatsaukto tie pieņem par patiesību, vismaz puspatiesību — ja jau avīze raksta, tad kaut kas tur ir, dūmi nevar būt bez uguns. Jā, dūmi nebija bez uguns, tikai tā bija zemiskas atriebības uguns, kas izplatīja smirdīgos dūmus. Agnesi smacēja riebums pret šo bulvāra presi, dažreiz pat tik neizturams, ka gribējās aiziet un strādāt kaut vissmagāko darbu par visniecīgāko atalgojumu. Bet, kad viņa aprunājās ar saviem biedriem — komjauniešiem, tie viņu norāja par tādu «mīkstčaulību».

— Mūsējiem ir jābūt visur un jāizmanto visas iespējas organizācijas labā, — «Resnais» viņu pamācīja. — Ja vajadzīgs, pat par cietumsargu jāiestājas un, priekšniekam dzirdot, jākliedz kā sunim uz saviem ieslodzītajiem biedriem.

— Tas ir citādāk, — Agnese strīdējās pretim, — tāds cietumsargs var veikt loti nozīmīgu darbu. Bet tāda mašīnrakstītājas jaunkundze...

— Mašīnrakstītājas jaunkundze, bez Šaubām, ne, — «Resnais» viņu pārtrauca, — bet biedrene Zvaigznīte var daudz palīdzēt organizācijai, tieši palikdama tur, kur ir, jo iedabūt redakcijā citu no mūsējiem būtu diezgan grūti. Padomju presi taču mums vajag dabūt? Tagad saproti? Tāpēc atmet savu inteliģentisko cimpcrlību un centies noturēties redakcijā, cik vien ilgi iespējams. Netrako un nekaitini priekšniecību. Tas ir organizācijas uzdevums, saproti?

Agnese saprata un centās savu nepatiku par avīzi neizrādīt redaktoriem. Galu galā labāku darba vietu atrast būtu tiešām grūti. Kopš viņas sarunas ar Eikenu, ko Bir-nis laikam bija aiz durvīm noklausījies, runājot avīzes valodā, viņas akcijas bija cēlušās un tādā augstā līmenī turējās vēl arvien. Lai viņš domā vien, ko grib, lai domā un stāsta citiem pat vairāk, nekā ir dzirdējis. Ja kādreiz Lapiņmertam nāks ausīs viņas draudzēšanās ar kreisajiem, tas neiedrošināsies pret viņu intriģēt izdevējiem un prasīt aizdzīšanu. Agnesei likās, ka šis izdzimtenis neuzdrīkstēsies pat politpārvaldei ziņot par izdevēja favorīti.

Ernas veselība strauji sabruka. Bija tik baigi noskatīties, ka pēc katrām trim dienām viņa bija vēl vairāk izdilusi. Likās pat neizprotami, ka tik izģindis organisms var vēl un vēl kaut ko zaudēt no svara un apjoma. Erna pati apmeklētāju dienās bija ļoti pacilātā garastāvoklī.

— Nu, vai es šodien neizskalos labāk? — viņa jautāja, un Agnesei vajadzēja saņemt visus spēkus, lai pasmaidītu un apliecinātu:

— Tiešām, tu izskaties daudz labāk.

— Zini, es arī jūtos labāk, — Erna priecīgi stāstīja.

— Temperatūra gan vēl turas, tāpat naktīs svīstu, bet tas pāries.

«Nepāries...» asaras rīdama, domāja Agnese, bet, smaidu no sejas neizlaizdama, pievienojās Ernai.

— Protams, ka pāries. Tu esi jauna un laimīga. Tev vēl daudz dzīvības spēka. Tiklīdz tas ņems virsroku pār slimību, tu strauji atveseļosies.

— Tu taču saproti vairāk par visiem dakteriem! — Erna pieķērās Agneses teicienam kā burvju vārdiem.

— Agnes, man ir jādzīvo! Es nedrīkstu nedzīvot! Man taču jāaudzina savs bērns. Es visvairāk baidos, ka būtu jānomirst, neredzējušai Erniņu ...

— Ko tu runā, Erna! — Agnese viņu pārtrauca un ļāva nokrist mutautiņam, lai varētu, to uzceļot, noliekties un neskatīties Ernai acīs. — Tu dzīvosi, un jūs abi audzināsiet savu bērnu. Un tu rakstīsi jaunas lugas un dzejoļus ...

— Jā, zini, man nekad tik ātri nav darbojušās domas, — Erna steidzās stāstīt. — Man tik daudz ideju un sižetu pa šo laiku nobriedis. Un kādus tipus esmu sadomājusi! Dažreiz pašai jāsmejas. Kaut tikai es dabūtu uzrakstīt...

— Kāpēc ne? — Agnese pārāk steidzīgi iesaucās.

Erna smagi nopūtās.

— Redzi, tā ir tāda savāda lieta, tā rakstīšana. Kad darbs tevī nobriedis, tad to vajag dabūt uz papīra. Ja kādi apstākļi traucē, tēli sāk izgaist, desmit un simt reizes sevī pārdzīvoti nobāl, vairs pašam neinteresē. To vietā rodas jauni tēli, jaunas idejas. Un atkal mirst nedzimuši, ja neizdodas uzrakstīt. Bet nu jau gads apkārt, kamēr es pa slimnīcām. — Viņa satraukti stāstīja un sāka klepot, nespēcīgi un čaukstoši, it kā viņas plaušas būtu sakritušās mīkstā masā.

Izklepojusies viņa turpināja:

— Man ir divas vēlēšanās — ātrāk izveseļoties un ātrāk sagaidīt spriedumu. Tu redzi, kā viņi velk izmeklēšanu un nenoliek tiesas dienu. Tas ir tāpēc, lai mums iegrieztu vienu lieku gadu. Tu redzēsi, ka spriedums beigsies ar piebildi: — «neieskaitot iepriekšējā apcietināšanā pavadīto laiku».

Jauna klepus lēkme pārtrauca Ernas stāstu.

— Tu nerunā, Ernulīt, tik daudz, tas tevi nogurdina, — Agnese lūdzās.

— Nu ļauj taču, es tik maz esmu savā dzīvē runājusi, — Erna mēģināja jokot. — Agnesīt, man nupat ienāca prātā, ka es varbūt uzreiz kļūtu vesela, ja tu izpildītu manu viskarstāko vēlēšanos.

— Un tā būtu?

— Parādi man mazo Erniņu. Ienes kaut kā zem drēbēm.

Laikam attapusies par tādas ienešanas neiespēju, viņa tūlīt izgudroja citu:

— Tu atnes līdz logam, tur, ārpusē. Es kaut kā piecelšos un pievilkšos pie loga.

— Bet mani taču ar bērnu nelaidīs iekšā pa slimnīcās vārtiem, — Agnese gandrīz lūgdamās taisnojās.

— Atkal nekā. Taisni briesmīgi, cik ilgi jāgaida, — Erna nočukstēja un sāka grimt pussamaņā. Spraigā saruna bija patērējusi visus viņas spēkus.

Jauni, tumši mākoņi brieda pie politiskā apvāršņa: kļuva zināms, ka valdība taisās slēgt kreisās arodbiedri-bas. Tas bija velnišķīgi viltīgs reakcionārs un sociāldemokrātu kopīgs gājiens pret kreiso strādniecību. Sociāldemokrātiskajai valdībai tomēr būtu bijis drusku neērti pēc reakcionārā sodu likuma pieņemšanas iepriekšējā gadā šogad slēgt kreisās arodbiedrības un kultūras un sporta organizācijas. Tāpēc valdības portfeļus nodeva citām partijām.

Sociāldemokrāti cerēja uz atlīdzību par atkāpšanos no valdības: šogad pirmo reizi revolucionārajai strādniecībai izdevās piespiest centrālo vēlēšanu komisiju pieņemt apvienoto strādnieku un zemnieku sarakstu nākamajām Saeimas vēlēšanām; slēdzot visas kreisās strādniecības organizācijas, jaunajam sarakstam tiktu atņemta iespēja iziet atklātā priekšvēlēšanu cīņā pret buržuāziju un strādniecības muļķotājiem — sociāldemokrātiem. Jā, sociāldemokrāti cerēja uz tām balsīm, ko varēs nozvejot, atņemot kreisajiem aģitācijas iespējas.

Revolucionārās organizācijas sasprindzināja spēkus smagai cīņai.

Ari Agnese uzņēmās svarīgu darbu — salikt komjaunatnes uzsaukumu jaunajiem strādniekiem. Pēc darba — krietni pāri pusnaktij — viņu aizveda uz Avotu ielu, kur caur kādu dzīvokli varēja nokāpt pagrabā. Te sveces gaismā jāsaliek uzsaukums. Darbs veicās gausi, jo burti nebija sašķiroti kastītēs, kā Agnese bija pieradusi redzēt tipogrāfijā, kur burtliči strādāja ātri, gandrīz mehāniski, pa zināšanai ņemdami katru burtu. Te burti bija jāmeklē nekārtīgi sasviestajā kaudzē un atšķirt tos puskrēslā vienu no otra — o, kas tās par mokām! Pret rītu acis sāka sūrstēt un galva likās ar svinu pielieta.

Agnese šajās dienās bija zaudējusi sevis izjūtu. Tāds mazulis tomēr prasīja daudz laika. Ja vecmāmuļa viņu pārtina un baroja, tad arī Agnesei pietika rūpju — rītos jāgādā svaigs piens, jāizmazgā un jāizžāvē autiņi, jāvanno pats bērns. Lai kā viņas centās taupīt katru santīmu, tie slīdēt slīdēja no rokām — tur Valdim pienesumi, tur Ernai jānopērk augļi vai saldumi, un tā neizdevās un neizdevās sakrāt tik daudz, lai varētu nopirkt bērnu ratiņus. Bet Erniņai taču vajadzēja svaiga gaisa, un tā Agnese katru dienu paņēma viņu klēpī un izgāja klusākās ielās pastaigāt. Un kur tad piektdienās garais gājiens

UO ar pārtikas kurvi uz centrālcietumu un ilgā kvernēšana cietuma sētā, kamēr dabū to nodot un saņemt atpakaļ, tukšu ar zīmīti, uz kuras uzrakstīts bezgala mīļais vārdiņš: «Paldies. Valdis.» Divreiz nedēļā Agnese gāja uz slimnīcu pie Ernas, jo Grundonis pa atvaļinājuma laiku bija aizbraucis no Rīgas. Viņš, protams, neteica, uz kurieni, bet Agnese saprata, ka ne jau atpūtā, ne jau gozēties jūrmalas saulē. Ja viņš ir aizbraucis tādā laikā, kad Erna gul slimnīcā un viņai kļūst arvien sliktāk, tad tas noticis organizācijas uzdevumā.

Bija saulaina augusta svētdiena. Agnese aizgāja apciemot Ernu. Tā gulēja uz augsti sakārtotiem spilveniem, pelēki bāla, zilganām lūpām un drudža spīdumu acīs. Agnesi apsveicinot, viņa nepagrieza galvu, pat roku nepacēla uz augšu, laikam taupīja spēkus, kuru bija palicis pārāk maz. Agnese noglaudīja viņas roku, īsā pieskārienā sajuzdama, cik tā izdilusi, vēsa mikluma pārklāta. Erna laimīgi pasmaidīja.

— Tu atnāci... Cik labi... — viņa čukstēja. — Šodien es jūtos tik viegli, viegli. Laikam patlaban ir tāds lūzuma brīdis. Vai nu sākšu izveseļoties, vai arī...

Agnese viņu pārtrauca ar nepacietīgu žestu.

— Es jau vēl ceru. Es pat ticu. Pagājušajā naktī es dzejoju. Es tikai nevarēju uzrakstīt. Nespēju aizsniegt skapītī rakstāmrīkus. Māsiņa šorīt nedeva, lai atpūšoties. Agnes, es tevi lūdzu, paņem papīru un zīmuli un pieraksti. Es baidos, ka aizmirsīšu. Raksti:

Kad manis nebūs vairs, vai tāpēc nebūs laimes?

Vai tāpēc mīlas nepaliks un draugu laipnā smaida?

— Es tikai daļiņa no tautas lielās saimes,

un tāpēc aiziešana mani nenobaida.

Neko es līdzi nepaņemšu kapā —

Jums paliks mīla, draudzība

un cīņa,

kas vēsturē reiz rakstīs spožu lapu.

Par mani neraudiet. Uz priekšu trauciet cīņā!

Agnese rakstīja, iekodusies ar zobiem apakšlūpā. Viņa valdījās, lai nepārtrauktu Ernu, lai viņai, tādai vārgai, nepazustu kāds vārds, nesajauktos rindas.

— Tā. Nu ir labi, — pabeigusi Erna priecājās. — Tu zini. kad ilgi jāslimo, tad dažādas domas neliek miera. Kad es tā guļu un kādreiz nevaru pakustināt ne pirkstiņa, tad man sāk likties, ka esmu mirusi. Un pašai sevis nemaz nav žēl. Tas laikam tāpēc, ka esmu tik nespēcīga. Bet jūsu kļūst žēl — viņa, tevis, brāļuku. Es zinu, cik sāpīgi jums tas būs.

Agnese bija pārkodusi lūpu un sajuta sāļo asins garšu. Tikai novaldīties! Tikai neraudāt!

— Kad tādi vājuma brīži pāriet, es atkal zinu, ka nemiršu, — Erna runāja tālāk. — Man taču līdz tiesas dienai jābūt veselai. Man vēl jāatsēd savi gadi. Ja es nomiršu. kas tad manā vietā atsēdēs? — viņa pasmaidīja.

— Kad tik daudz laika, kā tagad man, ko gan visu nevar izdomāt, — Agnesē neskatīdamās, Erna čukstēja. — Šodien es domāju par to, ka mūsu cīņa reiz noslēgsies ar uzvaru. Daudzi no mums to nesagaidīs. Būs krituši. Es domāju, nez vai mūs kādreiz pieminēs tie, kas saņems uzvaras augļus? Vai uzcels mums kādu pieminekli? Ne jau mums tas būs vajadzīgs. Jaunajiem lai tas atgādinātu, ka cilvēki dzīvības atdeva lielā un nevienādā cīņā. — Erna apklusa. Viņa negaidīja atbildi, solījumu celt pieminekli. Viņa it kā pat nemanīja, ka telpā vēl kāds ir. Tikai tad, kad pavērās durvis un tajās parādījās Grundonis, viņa sakustējās un izrāvās no transa. Skatiens krita uz papīrīti Agneses rokās. Erna pamāja Agnesei pieliekties un viņai pie auss lūdza:

— Nerādi viņam tagad ...

Agnese saprata. Salocīja papīrīti un iebāza to somiņā, lietišķi noteikdama:

— Labi, es tev nākošreiz to atnesīšu.

Viņa atvadījās no Ernas, lai atstātu to divatā ar Grun doni. Viegla sviedru rasa bija izspiedušies uz slimnieces deniņiem. Agnese noslaucīja to mutautiņā, tad noliecās un viegli, tikko pieskardamās, noskūpstīja draudzenes pieri.

Tā bija pēdējā tikšanās. Naktī Erna bija mirusi.

Ļaužu tūkstoši ar sarkaniem ziediem rokās gāja aiz zārka, ko darba studenti nesa uz pleciem. Iepriekšējā dienā valdība bija slēgusi visas kreisās arodbiedrības un atņēmusi tām karogus, tāpēc tie nevarēja plīvot atvadu mītiņā. Orķestris nemitīgi spēlēja skumjas melodijas, bet koris pie kapa malā atvērtā zārka dziedāja trauksmaini traģisko dziesmu:

Gribēju tālajos laukos vēl iet.

Klausīties dziesmās, ko ziedonis dzied.

Zilajos viļņos uz jūras vēl būt,

Sirds lai tur brīvības sveicienu jūt.

Satumsa nakts. Satumsa nakts ...

Ernas pēdējo dzejoli Agnese bija atdevusi Grundonim. Tagad to spēcīgi nolasīja kāds strādnieku jaunietis zilā brūzē. Agnese redzēja, ka sākumā daudzās acīs pavizēja asaras, bet dzejoļa beigās, pie aicinājuma «Uz priekšu trauciet cīņā!» stingra apņēmība skatienus padarīja skar bus un stingrus.

Sarkanu ziedu sega klāja dzīvē maz laimes redzējušās dzejnieces kapu. Pēc pēdējiem biedru solījumiem nest viņas iedegto lāpu tumšajā reakcijas naktī pavadītāji sāka līkāt un uzlasīt proklamācijas, kas aicināja visus strādniekus uz ģenerālstreiku, lai protestētu pret strādnieku biedrošanās tiesību nožņaugšanu, slēdzot arodbiedrības. Kur gadījušies, kur ne, acumirklī bija klāt policisti un sāka bēriniekus izklīdināt. Agnese nedabūja pat atvadīties no draudzenes kapa. kad viņu kāds rupji pagrūda, uzkliegdams:

— Ko nu blenz! Lasies mājā!

Agnese gribēja protestēt, bet spēcīgas strādnieku puišu rokas sagrāba policistu un pacēla gaisā. Krietni sapurinātu to palaida vaļā uz otru pusi. Ļaužu pūlī vairākās vietās notika kautiņi. Policisti mēģināja atņemt proklamācijas un cilvēkus izklīdināt. Pa gaisu aizlidoja gumijas nūjiņa — to kāds bija atņēmis policistam. Laikam izsaukti, ataulekšoja policijas jātnieki, tomēr sākumā tie maz varēja palīdzēt, jo kapsētā neiedrošinājās ar zirgiem iebrukt — pārāk liels būtu sašutums par svētuma apgānīšanu. Tad policisti sāka darboties ar citādu taktiku atšķēla vienu ļaužu daļu un izdzina tos no kapsētas, lai jātniekiem būtu ko apstrādāt. Kad tie bija izklīdināti, policisti dzina pūlī jaunu ķīli.

— Biedri, dziesmu! — atskanēja skanīgas balss sau-

ciens, un acumirklī tūkstoši balsu uzsāka «Internacionāli».

— Uz priekšu trauciet cīņā! — Erna, mēs dzirdējām tavu saucienu! Mēs ejam cīņā! — pievienodamās dziesmai, Agnese galīgi atraisījās no drūmā stinguma, kas visas šīs dienas viņu bija turējis gūstā.

Agnese ar Grundoni lēni vilkās uz mājam. Viņi nebija neko norunājuši, bet vai tad citādi jel maz varēja būt, ka jādodas pie mazās Erniņas, kura gan pati nenojauta, ko zaudējusi.

Izejot uz Brīvības ielas, viņi ieraudzīja cilvēkus apstājamies uz ietvēm un raugāmies uz centra pusi. uz kurieni, svilpdami un skaļi klaigādami, aizskrēja zēnu bariņi. Varbūt Agnese ar Grundoni būtu aizgājuši pāri ielai, nekļūdami tālākās ainas liecinieki, bet cilvēki stāvēja viņiem ceļā un vajadzētu teikt kādu vārdu, vismaz atvainoties, lai tiktu garām. Bet viņiem negribējās izrunāt pat visparastākos pieklājības vārdiņus, un tā viņi palika un drīz vien ieraudzīja tuvojamies kādu korso braucienu. Garā rindā lēni brauca vieglie ormaņi izpušķotiem zirgiem. Ratos sēdēja korporeļi un nodevās ēšanas priekiem. Lai vērstu uz sevi publikas skatus, viņi bija izdomājuši kaut ko sevišķi riebīgu — katrā pajūgā viens turēja aiz osiņas emaljētu naktspodu, bet citi ar pirkstiem vilka no tā ārā cīsiņus, apmērcēja sinepēs, ar kurām bija notrieptas naktspodu malas, un, ierēkdamies un mēles pie-klakšķinādami, ēda un blenza uz gājējiem. Agnese ievēroja šādās izdarībās neiztrūkstošos Laubertu un Oļģertu Pūri.

Arvien lopiskāk! publikā kāds iesaucās, un uz pļēguriem sāka birt asi vārdi, zobgalības un rupji novēlējumi. Agnese nezināja, kā jutās paši korso brauciena dalībnieki, bet viņai bija kauns, ka divdesmitajā gadsimtā daļa cilvēku vēl atrodas uz tik zemas kultūras pakāpes. Sājā brīdi viņa dziļi, bez ārējā sašutuma ienīda Oļģertu, ienīda Laubertu un tos citus, kas bija apgānījuši šīs dienas piemiņu.

«Ventspili streiko...», «Liepājā sācies streiks...», «Rīgā streiks...», «Daugavpilī pieteikuši streiku...» -

UA.

tādi virsraksti jau vairākas dienas nenozuda no avīžu lappusēm. «Jaunāks par jaunu» galvenokārt aprakstīja ielu sadursmes, «Latvis» izmisīgi mēģināja iestāstīt, ka Latvijā taču esot izcēlies dumpis un to vajagot apspiest ar stingru dūri, nevis baltos cimdos tērptām rokām. «Sociāldemokrāts» šķendējās par komunistiem un brīdināja no barikādu cīņām, kas viegli varot aizdegties un sagraut visu Rīgu.

Grundonis bija atnācis pie Agneses un pastāstīja, ka pēc divām dienām notiks visplašākais masu mītiņš.

— Es runāšu šajā mītiņā. To es solīju Ernai viņas pēdējā dienā. Šodien es vēl nevarētu runāt. Man naids aizžņaugtu kaklu. Bet es to pārvarēšu.

Viņš ilgi mīlinājās ar savu meitiņu. Jā, bez šaubām, visādi taču var beigties tāds mītiņš.

Agnese gribēja tur katrā ziņā būt klāt. Viņai bija sācies atvaļinājums, tātad nekas nevarēs aizkavēt.

Bet lielās dienas rītā viņu uzmeklēja «Resnais».

Saproties, ir tāda lieta, tev steidzīgi jābrauc, — viņš nesakarīgi iesāka. — Saproties, «Smildziņa» paņemta, bet vienam jābrauc ar literatūru. Tur gaidīs. Piemānīt nedrīkst.

Agnese iekšķīgi nopūtās, bet tūlīt piekrita. Vilciens gāja tikai desmitos vakarā. Viņa jautāja, vai nevar aiziet uz mītiņu un tieši no turienes uz staciju.

— Saproties, nevar, — «Resnais» kategoriski noliedza. — Droši vien tur nebūs mazāka plūkšanās ar policiju kā nupat kapos. Tu vari dabūt pa galvu. Un kas nevar notikt. Nē, ja brauc, tad brauc.

Vakarā Agnese iekāpa Rītupes vilciena vagonā. Nolikusi čemodānu zem sola, viņa apsēdās pie loga. Braucēju nebija daudz, tie meklēja augšējos solus, lai varētu gulēt, īsi pirms vilciena atiešanas vagonā iekāpa kāds jauns cilvēks. Novietojis savu čemodānu līdzās Agneses bagāžai, viņš apsēdās un pieklājīgi apjautājās:

— Šis vilciens iet līdz Zilupei?

— Nē! Ko jūs! Šis iet līdz Rītupei! — Agnese tēloja uztraukumu.

— Vai, un man vajadzēja uz Zilupes vilcienu, — jauneklis strauji uzlēca kājās.

— Tad kāpiet ātrāk ārā! Neaizmirstiet čemodānu! — Agnese izrāva no sola apakšas savu patukšo čemodānu un iesvieda jauneklim rokās. Tas pateicās un aizsteidzās.

Vilciens sāka kustēties. Līdz šim viss bija gājis, kā norunāts. Ja vilcienā notiktu kāda kratīšana, Agnese svešo čemodānu neatzītu par savu.

Vilciens urbās nakts tumsumā. Piespiedusi seju pie rūts, Agnese raudzījās ārā. Pēkšņi no lokomotīves izšāvās dzirksteļu šalts. Sarkani zvērodamas, tās aizlidoja tumsā, bet viņu vietā uzsprēgāja jaunas un atkal jaunas.

Kaut ko atcerēdamās, Agnese pasmaidīja. Cik tālu tas likās, šis brauciens uz augstskolu studēt filozofiju.

Bet vēl kāda atmiņa uzplūda un atgādināja:

— Jo tumšāka kļūst reakcijas nakts, jo spožāk atmirdz dzirksteles no strādniecības cīnītāju kalves.

KOMENTĀRI

Kopotu rakstu trešajā sējumā ievietots Annas Sakses romāns «Dzirksteles naktī*. Rakstniece darbu iecerējusi jau tad, kad nav vēl nobeigts romāns «Pret kalnu», un sāk rakstīt tūdaļ pēc tā pabeigšanas. «Strādājot pie kādas grāmatas, rakstniekam rodas jaunas problēmas, pat jaunas tēmas, ko nav iespējams atrisināt vienā darbā. Tā rodas jauns darba nodoms, un jauni varoņi prasa, lai rakstnieks viņus iepazīstinātu ar lasītājiem. Tā gadījās ari man, — saka Anna Sakse, — strādājot pie romāna «Pret kalnu». Man daudzreiz bija jādomā, kāpēc cilvēku, dažreiz pat godīgu cilvēku apziņā tik sīksti turas politiska aprobežotība un pat buržuāziskais nacionālisms.

Un man uzpeldēja atmiņā Latvijas pagātne, mana laika biedru bērnība un jaunība. Visa cilvēka audzināšana, sākot no ābeces un beidzot ar doktora disertāciju taču bija piesātināta ar tumsonību. Literatūra sludina aiziešanu no dzīves kaut kādā augstākā zvaigžņu valstībā, prese, kino, skola, teātris un baznīca darīja visu, lai izvēdinātu pēdējo veselīgo domu no cilvēka smadzenēm. Atcerējos savus studenta gadus un Rīgas universitāti, ko buržuāzija bija pārvērtusi par tumsonības un nacionālās aprobežotības cietoksni. Es nevarēju neatmaskot šos buržuāzijas centienus pārvērst tautu par neapzinīgu, paklausīgu pūli» (Raksts Vissavienības radiokomitejai 1953. gadā).

Romānā «Dzirksteles naktī» autore iekausējusi daudz personiskās pieredzes materiāla par saviem skolas un jaunības gadiem. Visvairāk tā saistās ar romāna galveno tēlu — Agnesi Vīksnu, kas arī biogrāfijā tuva darba autorei. Rakstniece par šo tuvību izsakās: «Tāpat kā Agnese es atstāju dzimtās lauku mājas un devos uz Rīgu studēt. Tāpat kā mana līdziniece es dziļi vīlos jau savu studiju sākumā» («Soviet Literature», 1952, 6.). Arī tālākās Agneses gaitas — izstāšanas no augstskolas, darbs kādā Rīgas sensāciju lapā utt., utt. sasaucas ar Annas Sakses noieto ceļu. Tomēr tā ir tikai ārējo faktu sasaukšanās. Agnese Vīksna ir literārs tēls, ko radījusi autores fantāzija. «Agnese nekādā ziņā nav manas jaunības personifikācija», norāda Anna Sakse jau minētajā žurnāla rakstā.

Sākotnēji romāns iecerēts divās daļās. Tā pirmās divdesmit nodaļas pirmpublicējumu pieredz žurnālā «Karogs» no 1950. gada 6. līdz 12. numuram un 1951. gada 2., 3. un 5. numurā. 1951. gadā tās iznāk atsevišķā grāmatā kā romāna pirmā daļa. Darba tālākās nodaļas, ar nosaukumu romāna otrā daļa, vispirms publicētas žurnālā «Karogs» — 1955. gada 1. numurā, 1956. gada 1.. 9.. 10. un 11. nu murā. Nodaļas te numurētas no 1 līdz 24. Nākamajā — 1957. gadā -viss romāns izdots vienā grāmatā, kur atmests iepriekšējais dalījums divās daļās un līdz ar to dota jauna nodaļu numerācija.

1951. gadā izdotajā grāmatā ar sīkiem rediģējumiem pārņemts pirmpublicējuma teksts, kas atkārtots arī 1957. gada izdevumā. Arī tālākās nodaļas (no 21. līdz 44.) grāmatā visumā saskan ar pirmpublicējumu. Teksts papildināts 39. nodaļā no vārdiem «tad viņi cēlās un pievāca ēdiena atliekas» līdz «vēl ilgi staigāja pa mežu. Atvadoties...» Pirmpublicējumā mainītā vieta skan tā: «Valdis ierosināja «līdz nākošajai reizei» visiem izlasīt Voiničas «Dunduru», tad viņš ar Agnesi atvadījās».

Kopotajiem rakstiem autore darbu pārrediģējusi. Lai dotu vēl asāku pretsparu meņševiku ideoloģijai, ko klāsta romāna persona Emīls Auziņš, rakstniece trīspadsmitajā nodaļā devusi jaunu tekstu. Tanī Agnese sastop komunistus Ernu Bērziņu un Grundoni, kas vārdu divkaujā sakauj Emīlu Auziņu un viņa meņševistiskos spriedelējumus. Iespraudums sākas ar vārdiem «Koridora galā, pagriežoties atpakaļ» un beidzas ar teikumu «It kā bez lamāšanās ne drīkstētu sarunāties».

Anna Sakse papildinājusi arī Agneses un Eikena attieksmju zī mējumu. Uzrakstīta jauna epizode, kas tagad nobeidz 31. nodaļu. Jaunais teksts sākas ar vārdiem: «Nopirkusi mājas tuvumā kukulīti rupjas maizes...» Iepriekšējais teksts pārnests uz 36. nodaļu un seko aiz teikuma «Vakaru gaidīdama, Agnese devās pastaigā pa Rīgas ielām».

Teksta rediģējumi visumā sīki, būtiskāks ir svītrojums 16. nodaļā — izņemti ārā teikumi, kur minēts Ziediņš juniors, tikai garāmejot pieminēta romāna persona.

Romāns «Dzirksteles naktī» 1959. gadā saņem LPSR Valsts prēmiju. Grāmata tulkota krievu, ukraiņu un igauņu valodā.

Ingrida Kiršenlale

SATURS

Dzirksteles naktī. Romans Komentāri.....

ANNA SAKSE

KOPOTI RAKSTI

III

Mākslinieks A. Jēgers

Redaktors K. Valdmanis. Māksi, redaktors H. Purviņš. Tehn. redaktors V. Šiliņš. Korektore B. Kalniņa.

Nodota salikšanai 1962. g. 12. oktobri. Parakstīta iespiešanai 1962. g. 18. decembrī. Papīra formāts 84X108/32. 15,13 fiz. iespiedi. 24,5 uzsk. iespiedi. 30,5 izdevn. I. Metiens 15 000 eks. Maksā 1,01 rbl.

Latvijas Valsts izdevniecība Rīgā, Padomju bulvārī 24. Pasūtījums 16013-D2262. Iespiesta Latvijas PSR Kultūras ministrijas Poligrāfiskās rūpniecības pārvaldes Paraugtipogrāfijā Rīgā, Puškina ielā 12. Pasūt. 1622.

L2

АННА САКСЕ

СОБРАНИЕ СОЧИНЕНИЙ

в шести томах Том III

Латвийское государственное издательство Художник Арвид Егер

На латышском языке

Content

Sakse Anna Dzirksteles naktī Kopoti raksti-3

SATURS