Jaunzeme Zenta

Es nāku nesaukts

Zenta Jaunzeme

Es nāku nesaukts

Romāns

Lūk, kalnā stiebriņš za[š kā karogs celts Un visa pasaule tam priekšā mesta.

Jānis Sudrabkalns

I nodaļa

Nekad pilsēta nav tik nejēdzīga kā agrā pavasarī. Netīrās sniega kaudzes, kas rūk un dēd kā no nedziedināmas kaites, neviens vairs nenovāc — tās pamestas lielās sanitāres Saules ziņā. Bet tās nav, tikai blāvu, neparasti lielu ripu laikiem var manīt aiz miglainā, biezā gaisa. Un tad vienā rītā uzreiz tā parādās ārkārtīgi spoža, pilnīgi kā jauna, un nežēlīgi atsedz visus kaktus. Sešstāvīgu namu pelnainā krāsa — ar figūriņu izbirzušo miesu — izskatās drūmi kā bagātnieki otrā rītā pēc nakts, kad nospēlēta visa manta. Ielu stūros stāv vecas sieviņas un tirgojas ar siltā ūdenī izdzītām bālām bērzu vasiņām — pilsētas pavasarim vajadzīgs dopings. Piecas sila vizbulītes maksā tikpat, cik pusdienas ēdnīcā, — un izstīdzējusi studente jūtu uzplūdā izšķiras par vizbulītēm, atdod pēdējās kapeikas viegli kā Krēzs, kamēr tukla madāma, pilnu tīkliņu ar labumiem piekrāvusi, kaulējas par piecām kapeikām. Muļķīte, Jurģis domāja par studenti, būtu labāk paēdusi pusdienas — tās tev vairāk vajadzīgas, drīz vēders spiedīs nožēlot pavasarīgo jūsmu. Un tad tev būs grūti saglabāt prieku: par skaistumu maksāts pāri tavām iespējām.

Nav tiesa, ka sirdij dārgs ir tas, par ko daudz atdots.

Pārāk daudz atdevuši, mēs neizbēgami nonākam pie liktenīgā jautājuma: vai bija vērts? ...

Viņš gāja pa šo pilsētu, kur nodzīvoti piecdesmit gadi — gandrīz visi, cik viņam bija, — un vēlējās būt citur. Tas viņam uznāca aizvien biežāk, īpaši pavasaros, kad pēkšņi namu akmenskrāvumi smacē un ielu šaurajās aizās nav ne jausmas no tā neprātīgā zaļuma, kas plosās ap strautiem, pļavās un birzīs. Domās viņš redzēja pārplūdušu pļavu, ar dzeltenām purenēm piebārstītu, saulē kūpošus pūpolus ar bišu sanoņu, stārķi sārtās kājas augsti cilājam. Redzi, stārķis jau klāti — kāds izsaucas, un no šī brīža izjūt pavasari. Bet tu vakar nometi ziemas mēteli, Jurģis sev saka. Kopš tu esi sācis pa ziemu valkāt vatētu mēteli, arī tev ir sava pavasara pazīme.

No atvērta loga līst skaņas. No visiem logiem kaut kas skan, līksmo un smeldz; logi, cieši nolīmēti, visu ziemu bija kā noslēgti cietokšņa vārti; tagad tie vējā brīvi čīkst virās un dzīvespriecīgi sniedz ielai savu dzīvokļu smaržas, trokšņus un dziesmas.

— Es zinu, man kādreiz mazs dārziņš būs,

Kur ziedēs tik rozes un nesāpēs sirds, —

plūst pieglaudīga sievietes balss. Jurģis paraugās augšup. Pie palodzes piesista finiera kaste puķēm, bet varbūt sīpoliem? Krāsa pa ziemu atlupusi, puķu kaste drīzāk izskatās pēc siles, un sieviete, paklusi dziedādama, tajā patlaban kaut ko stāda. — Es zinu, man kādreiz mazs dārziņš būs... — Sieviete ir drukna, spēcīgiem roku dilbiem un zemnieces seju. Viņai vajadzētu dēstīt stādus leknā lauku zemē, kur viņas rokām būtu īstais vēriens. Bet, pametusi savu Ēdenes dārzu, viņa tagad lūko to iekārtot silē pie loga un saldsērīgi dzied:

— ... kur ziedēs tik rozes un nesāpēs sirds.,,

Bet varbūt viņa nemaz nav zemniece? Ari man, piemēram, sabarojies būdu zaļā pļavā, bet es esmu... jā, kas tad es beigu beigās esmu? Ne jau pēc štatu saraksta, bet, kā mana māte saka, dieva tā kunga vaiga priekšā. Tātad pēc būtības. Nodaļas vadītājs ministrijā? «Es kalpoju ministrijā ...» Ministrija ir vārds, kas iedarbojas. Kaut vai par sētnieku, bet ministrijā. Bet kas tu esi pēc būtības? Vadītājs? Kas ir vadītājs? Ne tas sēj, ne pļauj, bet tomēr paēd — kā putniņš gaisos.

Ir nu gan domas skaistā pavasara rītā...

Jurģis iekāpa varavīkšņainā peļķē, ka nošļakstēja vien, un juta slapjumu pie kāju pirkstiem. Sasodīts, jaunās, gaišbrūnās zamša kurpes!... Jurģis saīga. Tajās vēl Maskava un starptautiskais gadatirgus jāizstaigā... Tādam lempim tikai pastalās pa vagu lāčot, nevis Rīgā un starptautiskā mērogā elegantu džentlmeni tēlot. Džentlmeni, kura elegance stipri vien apšaubāma; viņš labi valkā drēbes, viss viņam pieguļ, bet sezonas svaiguma iespaidu viņš panāk ar kādu modē ieskrējušu detaļu — cimdiem, šalli, platmali vai kurpēm. Šopavasar tās ir kurpes, viņam diezgan kapitāls pirkums, ja neskaita četras riepas moskvičam; tā, nu mēs abi divi esam apauti, viņš laimīgi bija čukstējis savam kumeļam, ar četrām riepām mašīnā stūrēdams mājup.

— Es ticu, man kādreiz mazs dārziņš būs, —

Jurģis notvēra sevi dungojam. Salkana dziesmiņa, pielīp kā medus. Bet kāpēc salkana? Vai tāpēc, ka vienkārša? Ja sarežģīti kā rēbuss, tad nav salkani, tad ir intelektuāli, jā?

Otrpus ielai drūzmējas cilvēku bariņš: grozījās šurp un turp kā gaidīdami vai meklēdami. Citi, pie sētas pieplakuši, pētīja mazas zīmītes aiz stikla. Pilsētas ziņu biroja vitrīna, kur par trīsdesmit kapeikām var izsludināt par noklīdušu suni, mazlietotu auto, māju labā stāvoklī, maināmu apdzīvojamo platību no N uz Rīgu... Jurģis bija ievērojis, ka sludinātājs aizvien grib iemainīt ko labāku, un brīnījās, uz kādiem muļķiem tāds cer; trūka tikai piedāvājuma — labi saglabātu sievu ar bagātīgu dzīves pieredzi, vārīt, šūt un mazgāt pratēju, iemainīt pret jaunu un skaistu, vēlams, bez pieredzes, var būt arī vārīt nepratēja ...

Kādai neskaidrai, vēl neformulētai domai pakļaudamies, Jurģis pārgāja pāri ielai un iespraucās ļaužu pūlītī, kur smalksejainam un smalkmanierīgam pilsonim, kam dzīves nepraktiskums uz pieres rakstīts, blakus šaudījās sīks plēsonītis, labdabīgs zildegunis, vai — kas jau sliktāk — lēnām un prātīgi noskatīdams un nomērķēdams, peldēja solīds mahinators, pats «lielais sams». Un atkal dīvaini — šie smalksejainie un smalkjūtīgie, kaunēdamies ielaisties ar zildeguņiem, ielika savus darījumus tieši solīdo plēsoņu rīklēs.

Jurģis virzījās tuvāk vitrīnai. Vismaz viņš iztiks pats ar savu galvu. Acis ātri pārslīdēja nodalēm. «Maina.» «Pērk». «Meklē». Un apstājās pie «Pārdod». Pārdod rezerves daļas motociklam... pārdod automašīnu, pia-nīnu... pārdod... re, tepat būs: pārdod vasarnīcu Saulkrastos. Jurģis padomāja un saviebās — tas būs sālīti, Saulkrasti tagad cenā, viņš ir nokavējis. Vispār viņš jau šo un to dzīvē ir nokavējis. Jeb varētu arī teikt: viņš neparedzēja tādu dzīves attīstības gaitu._

Jurģis raudzījās tālāk. Māja, būvmateriāli mājai, holandiešu podiņu krāsns — ā, tāda derētu viņa būdā! Dārza māja — kur? Dārziņos, protams. Nē, to nu gan ne. Kad pirms gadiem divdesmit kolēģi saslima ar «dārziņu kaiti», masveidīgi pieprasīja zemi, uzslēja finiera būdas plikā Daugavas krastā un sasprauda tām apkārt pīckās, tad Jurģis savā moskvičā smiedamies ripoja garām šai jaunajai Sanhajai uz klusu, zaļu līci Aiviekstes krastā. Pirmdienas rītā, vēl tīksmi juzdams rokā līdakas rāvienu, ar

gudrinieka pārākumu klausījās, kā dārziņieši sten un vaid par grūtībām pumpja ietaisīšana, stiepj ūdeni no Daugavas, kombinē gan šā, gan tā ar būvmateriāliem, ielaižas nelikumībās un vergo visas vasaras svētdienas savās zemeņu un burkānu vagās. Tie taču vairums ir atbildīgi vai diezgan atbildīgi darbinieki — kurš katrs zemi Rīgas tuvumā nemaz nevarēja dabūt. Redz nu, cik spēcīgas ir privātīpašnieciskuma tieksmesl Kad pīckās paaugās un sazaroja, kad dārza mājiņas kļuva par katras ģimenes daiļrades simbolu un sāka apstiprināt veco angļu frāzi «Mans nams ir mana pils», tad Jurģis, ciemos ielūgts, īsu brīdi juta vieglu skāņumu ap dūšu — jā, kas nekaiš, kad ir sava būda tepat pie rokas, var aizskriet katru novakari paelpot drēgno, pēc kalmēm smaržojošo Daugavas gaisu.

Bet kas tad kaiš viņam, Jurģim, kam ik mīļu sestdienu no tāluma māj ezeri un upes? Latvijā vien ir vairāki simti ezeru un upju. Nē, draugi, dzīve ir par īsu, lai to nosēdētu pie vienas zemeņu dobes. Tā jāpagarina — jāpagarina ar ceļiem, ar redzēto un izjusto, tajā jādabū iekšā iespējami vairāk no tā, kas uz šīs pasaules ir dabūšanas vērts!

Bet šajā aprīļa rītā, kad ezeros izčākst Iedus un pie-saulītē lēkā vardes, sijā sīkas mušiņas un viņa moskvičam ir četras pilnīgi jaunas riepas, Jurģis stāv pie ziņojumu dēļa un meklē: pārdodama vasarnīca. Re, tas jau būtu ievērības vērts: Pārogrē, nepabeigta. Varbūt Jurģim te rastos iespēja dzīvē kaut ko pabeigt, kaut vai cita iesāktu vasarnīcu? Viņš pierakstīja telefonu — tā, katram gadījumam — un spraucās ārā no pūļa. — Vai nevajag dēlīšus? — pie auss skaļi noskanēja čuksts, un Jurģis, galvu pagriezis, ieraudzīja piemīlīgu, mērenu zildeguni, kas miedza aci un šķieba galvu, aiz stūra vedinādams. Jurģis jau cēla roku, lai atgaiņātos kā no uzmācīgas mušas, kad roka palika pusceļā, pakavējās īsu brīdi un tad ielīda

kabatā pēc piezīmju grāmatiņas. Mēs tiešām reizēm ne* zinām, ko darīs mūsu rokas. Kā par brīnumu, izrādījās, ka zildegunim bija pat telefons un nebūt ne patiltē pie laivām, bet 37.., — tātad pašā pilsētas centrā, daudz labākā rajonā nekā viņam, Jurģim, ministrijas nodaļas vadītājam. Un Jurģa piezīmju grāmatiņā tika ieskrāpēts vēl viens maģisks skaitlis; dažu minūšu laikā viņa dzīves loks tika papildināts ar diviem skaitļiem, kuri slēpa citam nevienam pagaidām vēl neatšifrējamu domu.

Smilšu ielā Jurģis satika biedreni Kalniņu... vai Margaritu... vai Margu, kā viņu reiz bija saucis un sauca vēl tagad, ja vide nebija oficiāla. Margarita gāja ar kailu galvu, un šī jauneklīgā maniere piestāvēja viņas iesirmajiem. kuplajiem matiem. Tādus matus žēl slēpt, pat ja tie metas sirmi — ak, Jurģis ieskatījās, nu jau stipri sirmi; viņa tiešām ir drosmīga sieviete, ja neslēpj tos ne zem cepures, ne krāsas.

Margarita cimdotajā rokā nesa vijolīšu pušķīti. «Kur cilvēki rauj tādus cimdus?» Jurģī iesvila doma par to, kas pašam vajadzīgs.

— Burvīgs rīts, — sacīja Margarita un uzsmaidīja Jurģim. Kādreiz šis smaids viņu tik tikko...

— Vienreizīgs! — atsaucās Jurģis.

— Vai nav lieliskas? — Margarita pacēla violeto puķu pušķīti Jurģa deguna augstumā.

Pakļaudamies pavasarīgam impulsam, Jurģis viegli pielika lūpas pie smilškrāsas pirkstiem. Biedrenes Kalniņas svaigajai sejai pārskrēja brīns.

— Ko jūs! — viņa rājās. Un smaidot piebilda: — Es būtu novilkusi cimdu ...

— Par vēlu, — teica Jurģis.

— 2ēl, — sacīja Margarita.

Viņš domāja, ka reiz viņam tikai būtu vajadzējis pastiept roku... Un arī viņa domāja, ka reiz viņai vajadzējis tikai pamāt ar pirkstu. Bet tagad viņi skatījās

laipni viens otrā un bija apmierināti, ka nav sarežģījuši savas attiecības; viņu nevainīgā saruna slēpa mazu zemtekstu, bet tas nelika lauzīt galvu minējumos. Viņi darbā ir klusi sabiedrotie un ārpus ministrijas durvīm ieiet katrs savā dzīvē. Klusībā viņi zina, ka ir simpātiski viens otram, un šī sajūta spēj uzlabot garastāvokli tikpat droši, kā no rīta ieraugot sauli aiz loga.

— Ko labu vakar sprieda kolēģijā? — Margarita apvaicājās. Jurģis sarauca pieri, pūlēdamies atcerēties visu pēc kārtas. Nemaz vēl negribējās domāt par jautājumiem, kuru lokā viņš griezās vairākus gadus, un ne vienmēr aploce gāja pa spirāli uz augšu. Bet Margaritai bija tāda ieraža — katrā ziņā un jebkuros apstākļos nonākt pie lietišķas sarunas. Varbūt tieši tāpēc viņiem bija pietrūcis tā liktenīgā sprīža līdz neprātam? Iespējams, Margaritu mocīja bailes, ka tik viņu nenotur par tukšu koķeti, jo viņa ģērbās izmeklēti, vienmēr bija frizēta un vispār labā sievišķīgā formā; tas neviļus lika domāt par to lielo daļu dzīves laika un uzmanības, ko šī sieviete atdod savam izskatam. Dēls viņai viens, nu jau pieaudzis, un vispār viņai kritis lielākais no visiem laimestiem dzīvē: apdāvināts un apzinīgs dēls, kas jau no mazām dienām viegli mācās, pats sev uzliek pienākumus un tos izpilda. Kad, dēlam pasniedzot teicamnieka atestātu, arī māti godināja par labu dēla audzināšanu, kas citiem ņemama par paraugu, Margaritai pietika saprāta, lai stāstītu par to ar humoru: «Kā es viņu audzināju? No rīta pamodināju, pasniedzu brokastis, iedevu naudu pusdienām un pieteicu: visu labu, dēls, klausi skolotājus! Pārnākusi no darba teicu: labdien, dēls, — kā iet? Labi, māmiņ, viņš atbildēja. Vakarā gulētejot es viņu noskūpstīju, ja vien biju mājās, bet biežāk es pārnācu no teātra vai viesībām tad, kad viņš jau gulēja. No rīta es viņu atkal uzmodināju — un tā tālāk. Reizi nedēļā es parakstīju dienasgrāmatu, četrreiz gadā — liecību...»

Protams, draugiem bija skaidrs, ka Margarita sabie* zina krāsas, taču sava patiesība viņas jokā slēpās.

— To pašu vien sprieda, — negribīgi atbildēja Jurģis. Savādi, viņam ienāca prātā, kā gan mainījusies sievietes daba. Ja es būtu saticis kādu vīracilvēku, atlikušo ceļa gabaliņu varētu jauki papļāpāt par drīzām makšķerēšanas izredzēm vai vakardienas hokeja spēli, bet ar elegantu dāmu gribot negribot jāapspriež mūžīgie, nebeidzamie ministrijas darbi. Labi zināms, ka tiem nav ne gala, ne malas un tie vienkārši jākārto — tas viss.

— Vai par izmaiņām vadībā neko neminēja?

Margarita šais lietās vienmēr zināja vairāk nekā Jurģis. To iedomājot, viņš klusībā uzjautrinājās — re, un nupat vēl tika prātojis par pārmaiņām sievietes dabā.

Tomēr piezīme viņu ieinteresēja:

— Liekas, ne. Vai kaut kas tāds ir dzirdams?

Margarita sāka smieties:

— Jūs esat nepārspējamsl Liekas... varbūt... Un šāda nenoteiksme ārkārtīgi svarīgos jautājumos. Kas ar jums notiek? Varbūt jūs kolēģijas laikā guļat? Vai spēlējat «uz desām»? I<ā tad galu galā bija: runāja vai nerunāja?

— Nerunāja, — Jurģis pasmiedamies sacīja. — Vai par tādām lietām runā kolēģijā? Runā pa kaktiem, kamēr pierunā.

Protams, kolēģijā viņš negulēja un nespēlēja «uz desām». Tas laiks, kad viņš aiz pārguruma varēja apspriedēs dziļi iemigt uz dažām minūtēm un pamosties ar svaigu galvu, it kā būtu gulējis vismaz stundu, — tas laiks ir pagājis. Kaut gan dīvaini: tas bija jaunībā, spēku briedumā, bet tagad, kad iet uz norietu, viņš sēž kā ķipis un, lielākais, aizliek plaukstu mutei priekšā, slēpjot žāvas. Apspriedes kļuvušas īsākas (toties nav vairs tik spraigas), bet tas nav iemesls, tas nav... Es vairs neizpum-pējos, es taupu spēkus, Jurģis domā. Pašaizsardzības in-

slinkts? Bet vai var pēkšņi vienā dienā nolemt: turpmāk es vairs tā nedegšu, tā neuztraukšos un neņemšu pie sirds; sacīts — darīts — cilvēks mainās? It kā podziņa būtu nospiesta, strāva atvienota, un viss noris palēninātā tempā. Fizioloģija, organisma pārslēgšanās uz citiem darba režīmiem? Var jau būt, var būt...

— Tātad gaidāma vadības maiņa? — viņš prasīja, lai nebūtu jāklusē. Viņi jau kāpa augšup pa kāpnēm.

— Es neteicu, ka gaidāma, — Margarita pēkšņi atrunājās.

Te nu bija... Iemet akmeni dīķī, saviļņo un pēc tam.,,

— Nu, jo labāk, — Jurģis miermīlīgi atsaucās.

Saruna bija tikpat tālu, cik sākumā.

* * *

Satvēris durvju rokturi, Jurģis iedomāja — Šis jau būs priekšā —, un sīka nepatika iesprūda kaklā un mainīja labrīta toni. Toties Ronalds Auziņš atsveicināja gavi|aini kā rīta putns mežā. Jurģi tas kaitināja, viņš nespēja apspiest sevī nepatiku pret šo uzbāzīgo, varmācīgo rosības plūsmu, kas līdzīgi ventilatora saceltam vējam vērpās ap Ronalda personu. Ar ironiju Jurģis vēroja kolēģa brašo stāju un lepno skatienu, kādu tas pārlaida savam rakstāmgaldam, abu kabinetam (aiz Jurģa muguras Ronalds mēdza teikt — rnanam kabinetam); tas aplieca plašu loku pāri Vecpilsētas jumtiem; šāds skatiens, domāja Jurģis, darītu godu pašam Napoleonam, pirms Austerlicas kaujas pārskatot savus pulkus. Grūti strādāt vienā istabā ar cilvēku, kurš tev ir antipātisks, un vēl grūtāk, ja viņš ir tavs vietnieks. Tava labā roka. Ļoti iespējams, ka šī roka tur dūci, ko tev ieslidināt starp ribām. Ieurbināt kā īienu. Spējš, dramatisks trieciens nepiederas šim laikmetam un nelielam ministrijas postenim; spēji jāgāž lielākas masas vienības, bet ilggadēju nodaļas vadītāju ar tīru

biogrāfiju gribot negribot nākas skrubināt kā pelei siera gabalu no viena stūrīša vien, līdz beidzot tas ir puncī, noēsts, tu-tūl

— Burvīgs rīts! — Ronalds sacīja jūsmīgi kā jaunkundze. — Nu vienreiz pavasaris laikam būs klāt!

— Jā, pilnīgi ticams, jo arī kalendārs, — Jurģis pāršķīra lapiņu, — kaut ko tādu apgalvo. Un tikai mums vēl nav ne puses no pavasara sortimenta.

Ronalds it kā nejuta Jurģa rucīgumu:

— Būs labi, Jurģi Pavlovič, būs labi! Jūs operējat ar novecojušu informāciju. Es jau biju centrā un pārskatīju vakardienas atskaiti. Aina nav tik bēdīga.

Ronalds minēja skaitjus. Jurģis tos tvēra automātiski, ar ietrenētu prātu, blakus knosoties citai domai: protams, protams, mana informācija ir novecojusi. Kā aizvien. Sī pretīgā īpašība — visu ietvert kādā definīcijā un padarīt varen nozīmīgu... Jūs operējat ar novecojušu informāciju — tas skan, vai ne? «Es jau biju centrā...» Kur, jods, viņš tā jau bija, ja gāja tām durvīm garām likai piecas minūtes pirms manis? Es nu neiešu ar viņu skrieties — tas velti. Taču viņš zina, ko dara. Ja viņš neuzkāps stāvus debesīs, tad gan es sacīšu, ka pienākuši vēl neredzēti laiki...

— Pāris procentu neko nemaina, — burkšķēja Jurģis. — Tie der tikai rūdītiem atskaišu brūveriem. Kā jums, jaunam cilvēkam, izdevies tik īsā dienesta laikā apgūt šos «papīru ķēķa» brīnumus? Man šis process bija ievērojami ilgāks. Es saprotu, ka ar to neder lielīties. Talanta trūkums, vai? — Jurģis ironizēja pierastajā manierē un smīnīgām acīm vērās Ronaldam Auziņam sejā. Viņš redzēja, ka tā viegli pietvīkst — droši vien aiz nepieciešamības savaldīties. Skaidrs, piesārtušais labprātāk sacītu ko citu, nekā pasacīja klusā, labinošā balsī:

— Nu ko jūs, Jurģi Pavlovič... Pirmkārt, šie procenti tomēr rāda augošu tendenci. Otrkārt, es nesaprot^ —

viņš jau vīzīgāk paraustīja plecus, — jūsu neapmierinātību ar atskaitēm kā tādām. Kaut kādai kārtībai taču jā-būt? Mēs paši pēc papīriem vien galvenokārt strādājam. Kā citādi mēs informēsimies, kā orientēsimies?

Viņš skatījās Jurģī nu jau ar lēnīgām sabiedrotā acīm, kurās ir piedošana par rūcīgo toni — ko tur, vecāks cilvēks, dzīve bijusi gara, nervi vairs netur... Bet es par viņu esmu tikai piecpadsmit gadus vecāks, domāja Jurģis. Man piecdesmit, viņam trīsdesmit pieci. Kāpēc es viņu arvien vēl uzskatu par ļoti jaunu cilvēku? Un viņš savukārt mani uzskata par vecu?... Ar trīsdesmit pieciem gadiem, protams, ir jauns, ja ar piecdesmit vēl negrib būt vecs. Taču tas vairs nav jauns cilvēks šī vārda īstajā nozīmē. Es gan biju jauns cilvēks — laikam divdesmit četri —, kad mani aizsūtīja par apriņķa komitejas otro sekretāru... Kas tā, velns, viņiem par ieilgušu jaumbul Bet viņš ir pārliecināts, ka tādi kā es viņam nejauj pa īstam darboties, neatbrīvo skrejceļu.

Jurģis domīgi bungoja ar pirkstiem pa galdu:

— Jūs teicāt — kā mēs informēsimies, kā orientēsimies... Vai tā ir tikai nejaušība, ka jūs nenosaucāt vēl vienu funkciju, pašu galveno?

Ronalds izskatījās mazliet iztrūcies.

— Pašu galveno? ...

Jurģis ar izsmieklu vēroja, cik sāpīgi viņa vietnieks pārdzīvo ikvienu mājienu, ka nav ko svarīgu nosaucis, nav zinājis vai ir piemirsis. Tev, zēniņ, gan ir liela centība, bet trūkst tās stabilitātes un veselīgās pašpārliecības, kādu var piešķirt vienīgi prāts. Nē, tu tomēr stāvus debesīs neuzbrauksi.

— Vadību, dārgo Ronald. Jūs neminējāt vadības funkciju.

Vietnieks atviegloti nopūtās.

— Nu, tas jau pats par sevil... — viņš izsaucās.

Jurģis pētīja viņu piemiegtām acīm.

— Nu lieliski! Informējies jūs esat, orientējies arī; es tagad gribētu no jums sagaidīt vadību.

— Tas ir... kā jūs to domājat?

— Gluži vienkārši. Lai strauji pastiprinātu to pašu, jau augošo tendenci. Šīsdienas «Cīņas» ievadrakstu lasījāt? Nē? Slikti. Avīzes vajag lasīt. Par atpalicību sezonas preču ražošanā. Mūs jau loka visos locījumos. Drīz, gaisa temperatūrai kāpjot, locīs vēl vairāk. Ievadrakstā sacīts, ka ministrijā neizprot... Es redzu, tāds secinājums jūs satriec, jums jau savelkas dūres. Bet žurnālists, par nelaimi, nav apveltīts ar tik smalku nākotnes izjūtu, lai saskatītu augošo tendenci, kura jūs šorīt tā ielīksmojusi.

Jurģis izņēma no portfeļa laikrakstu, un Ronalds ar no rāta teicamnieka centību ieurbās tekstā. Jurģis pasmīnēja un ar pirkstu parādīja ap slejas vidu:

— Vai jūs līdz šim vēl nezināt, kā jālasa ievadraksti? Es saprotu jūsu pietāti pret presi, taču neviens mirstīgais nav spējīgs izlasīt visu, ko drukā, — dzīves laiks par īsu Ja esat lasījis plēnumu lēmumus, tad turpmāk varat ietau pīt no katra raksta lasīšanas vismaz trešdaļu. Tas ir sava veida DZO. Darba zinātniskā organizācija. Virsraksts būtu lasāms katrā ziņā — tas tomēr pasaka, par ko būs runa. Tad var lēkt pāri pirmajām divām vai trim rindkopām un skatīties, kur sākas iestāžu nosaukumi. Ap to vietu tad arī koncentrējas visa informācija, kas šādu vai tādu iemeslu dēj var interesēt lietišķu cilvēku Nu, vai atradāt?

Ronalds klusēdams lasīja.

— Man liekas, šis biedrs īsti nepazīst rūpniecību, — viņš ar piesardzīgu apdomu sacīja. — Visu tās sarežģīto mehānismu. Viņš spriež pārāk primitīvi. Ja mēs patiešām tik vienkārši varētu visu nokārtot, kā izriet no viņa rakstības toņa, vai tad nebūtu nokārtots? Vai tiešām šis autors domā, ka viņš ir vienīgais gudrais, kurš nu ieraudzījis, apjēdzis un dos padomus? Bet kādu padomu viņš

dod? Būtībā nekādu. Piedodiet, Jurģi PavloviČ, varbūt tā nedrīkst reaģēt uz kritiku, bet... tā nu tas ir. Viņš sevi uzskata par gudrinieku un grib mani pamācīt, bet man par viņu jāpasmejas. Jo viņš galīgi neorientējas...

— Bet kāpēc viņam būtu jāorientējas? — Jurģis diezgan asi noprasīja. Ronalds pārsteigts pacēla galvu, viņa acīs vīdēja nesapratne. Nupat runādams, viņš klusībā bija apmierināts, ka tik mierīgi spēj uztvert nepatīkamo avīzes rakstu, apspiedis sevī mūžam nomācošās bailes no rājieniem, aizrādījumiem un kritikas — bailes, kuras, viņš pats to zināja, izaug no viņa milzīgās patmīlības. Viņš, noskatīdams sevi it kā no malas — vismaz viņš domāja, ka to spēj, — vairāk par visu sevī nosodīja šo nedrošību, kuru rada bailes no sadursmēm, no iespējas dzirdēt kritizējam viņa uzskatus vai rīcību, bailes izskatīties smieklīgam vai tikt apvainotam. Jurģis Pavlovičs, piemēram, nav zvērīgs priekšnieks, kurš tiektos uzsvērt savu varu pār padotajiem. Taču viņa dīvainā domāšana un tās negaidītie pavērsieni Ronaldu bieži nostādīja neapskaužamā situācijā — un ne jau tikai divatā kā šoreiz, bet, visļaunākais, arī ļaužu priekšā.

— Es jūs lāgā nesaprotu, — Ronalds bilda.

— Viņam nebūt nav jāorientējas. Pietiek, ja viņš izsaka patērētāju viedokli un aizstāv viņu intereses. Bet kāda patērētājam daļa gar mūsu rūpniecības sarežģīto mehānismu un tās iekšējām būšanām un nebūšanām? Patērētājam vajag preci. Vai tā nav?

— Tā ir, bet...

— Visi šie «bet» der vecmāmiņas zobu apvārdošanai. Un arī ne ilgam laikam. Tātad — vai jums ir kādi priekšlikumi «augošās tendences» straujākai kāpināšanai? Nu, domājiet, domājietl Galva nav pazoles — nav ko taupīt!

Ronalds tajā mirklī izjuta naidu pret šo neaprēķināmo cilvēku, kuram brīžiem iepatikās piesieties vienam vārdam

un dīdīt to kā tavas ēzelības iemiesojumu. Prātā ieskrēja atriebīga doma: par priekšlikumiem jādomā vispirms nodaļas vadītājam. Bet viņš to neteica, pa ieradumam norija kaklā iesprūdušo žults kamolu un, cik vien apvaldīti

iespējams, sacīja:

— Es domāju, par to derētu apspriesties. Varbūt uz «Tulpi» aizbraukt būtu lietderīgāk jums pašam, bet es varētu doties pie šuvējiem...

Jurģis labu brīdi skatījās uz savu vietnieku ar tādām kā skumjām, kā nožēlu, un atkal nekā nevarēja saprast, ko viņš savā prātā domā.

— Aizbraukt un pašrocīgi «pakutināt» direktorus? Mazliet pavingrināt balss saites? Mjā... Pārbaudīts paņēmiens, tiesa gan, mazliet šauri lokālas dabas, bet, ja «kutināšanu» izdodas izvērst plašākā frontē, kaut ko var arī «izkutināt». Tikai — vajag daudz «kutinātāju», bet mums štati ir samazināti. Jods, kā viņi neparedzēja, ka vecās — klasiskās idejas neizzūd, bet atdzimst atkal jaunās smadzenēs.

_ Ronalds klusējot viņā skatījās neatraudamies un palēnām notvīka.

— Baidos, ka asprātības palīdzēs vēl mazāk, — viņš beidzot aizvainoti sacīja.

— Kas tiesa, tas tiesa, — Jurģis dzīvi atsaucās. — Tāpēc gatavojieties, ka mums vajadzēs ar ziņojumu iet pie ministra. Kaut gan ievadraksta sacerētājs neorientējas rūpniecībā, to publicējusi partijas prese. Būs vien jādod atbilde. Iespējami efektīvāk izgaismojot augošo tendenci ...

— Kad mums jāiet pie ministra? — Ronalds prasīja, apspiezdams derdzīgumu.

— Tas ir — iet vajadzēs man. Bet es ar prieku ņemtu jūs līdzi. Nav par ļaunu vingrināties amatā. Vai jums nav iebildumu?

— Nē, protams... — Ronalds nomurmināja. Jurģis

izgāja no istabas un tieši laikā — Auziņam bija iespēja palikt vienam ar savām domām. Ko gan īsti nozīmēja noda|as vadītāja vārdi: nav par |aunu vingrināties amatā? Izklausās gandrīz, ka... Vai tad Jurģis Pavlo-vičs grasītos iet prom? Nekas nav dzirdēts... bet kas zina? Ronaldu durstīja satraukums. Vai viņš tiktu paaugstināts? Par ko? Pašu ministrijā viss, liekas, stabili nogruntējies, tad būtu jāsākas lielākam dancim...

Bet ja nu viņš to... vingrināšanos domāja kā aizrādījumu? Tādā gadījumā viņš atļaujas pārāk daudz. Ronalds Auziņš ministrijā strādā jau trīs gadus, un neviens vēl nav licis manīt, ka viņš netiktu gala ar saviem pienākumiem. Gluži otrādi — viņš ir jutis labvēlīgu attieksmi, atzinīgus mājienus par sevi ka par perspektīvu darbinieku. Viņš zināja, ka daudziem cilvēkiem imponē viņa nemainīgais, laipnais smaids, viņa galantās manieres un tā īpašā stāja, kādu rada jaunekliguina un soliduma apvienojums.

Ronalds Auziņš visumā zina, kāda tipa darbiniekam viņš gribētu līdzināties, un viņš ir darījis daudz, lai sasniegtu savu ideālu. Viņam ir augstākā izglītība (pats par sevi saprotams), viņš daudz lasa par absolūti visu ko: viņš to var atļauties, jo viņam ir izcila atmiņa; prāta apcirkņi tiek piebērti diezgan haotiski, bet palēnām vien tā dziļumos viss izsijājas un sagrupējas, un vajadzības reizē viņš var ielūkoties savās krātuvēs un pašam par prieku un apbrīnu izvilkt ārā kādu spīdumiņu, ja ne vairāk, tad tik daudz, lai liktu runāt par savu erudīciju. Viņš mācās angļu valodu ar tālejošu cerību, ka tā var noderēt, un kopš pionieru gadiem viņš noskaidrojis, ka mēle cilvēkam var nest labumu un arī ļaunumu.

Pavlovičs mani nemīl, Ronalds bēdīgi secināja. Eh, uzspļaut!

Un tomēr šī doma viņu apgrūtināja. Ļoti mīļš bērns... simpātisks jauns cilvēks — tā viņam saldi skanējis ausīs

kopš bērnības, un viņš agri bija aptvēris, ka par labu reputāciju nemaz tik dārgi nav jāmaksā, toties tā sagādā nenoliedzamas priekšrocības. Maksai pietiek ar kādu nieku. Visas vecās radutantes, kurām viņš pasteidzās pasniegt mēteli un pie tējas galda cukuru, klusībā par viņām uzjautrinādamies, visi vecie tēva cīņubiedri, kuri vērtēja militāru stāju un bijīgu skatienu, skolotāji, kuriem viņš nesagādāja rūpes, un garāmgājēji uz ielas, ar kuriem saskrējies viņš atvainojās, — milzīgs (aužu daudzums varētu tikai labu liecināt par jauno cilvēku Ronaldu Au-ziņu. Pats viņš smēla līksmības pilnu spēku šajā labvēlībā, tā viņu nesa kā augsts vilnis un pārnesa arī pāri dažām jaunības krācēm, uz kurām cits uzsēdās. Sīkus rējējus klasē un augstskolā varēja neņemt vērā — tie bija skauģi, par to Ronalds nešaubījās. Vienīgi kāda meitene, kura viņu mīlēja un pēc kāda laika vairs nemīlēja, iecirta brūci. Ronalds bija ar mieru saprast, ka mīlestība pāriet, kaut tas aizvaino, ja skar viņu, bet viņš nevarēja piedot, ka Ulrika sadomāja visādus «idejiskus» apvainojumus Ronalda personai.

Kopš Ronalds strādā ministrijā, viņš šad un tad iedomājis, ka tagad labprāt satiktu Ulriku. Un tādā brīdī viņš neatgādināja sev, ka viņam ir sieva un dēls. Tam še nebija nozīmes. Kaut gan — varbūt pat labi, ka ir sieva, kas_ liecina, ka viņa dzīvē viss kārtībā, viņš nav mocījies ilgās pēc nodevīgās draudzenes,

* * *

— Apsveicu! — gaitenī sacīja kolēģis.

— Paldies! Es tevi arī, — Jurģis atbildēja.

Viņi uzsmaidīja viens otram un pagāja garām. Apsveicu! — tas par to pašu ievadrakstu. Bēdīgs joks. Vienu brīdi nevarēs normāli nodoties kārtējiem darbiem — diemžēl tiem pašiem šauri lokālās dabas darbiem, par kuriem

Jurģis izsmēja Ronaldu, bet kuri tomēr ir darbi un tātad labāki par pļāpāšanu. Nāksies dirnēt pie papildu atskaitēm, kjūdu analīzes un labojumu plāniem. Nāksies uz papīra izklāstīt to, ko viņš darītu tāpat, bez uzrakstīšanas. Darbam jāatstāj pēdas — visredzamākās tās šķiet uz papīra. Dzīvē, ikdienas praksē, kārtojot simt lielāku un sīkāku jautājumu, šo darbu var nemanīt, tas var šķietami pazust tāpat kā sāls šķipsna zupas katlā. Simt ikdienas darbos kā purvā murdēdams vien nogrimst tas lielais Darbs — ko tu esi darījis visu savu mūžu, ko padarījis, no kā esi noguris un uz ko vari atskatīties? Kur ir tas kalns, ko tu esi nesis ar saujām vien? Purvā, alkatīgajā ikdienas purvā. Bet, ja tu būtu visu pierakstījis, iegrāmatojis, tev iznāktu vismaz papīru kalns, liecinieks vēsturei par tavu rosību, par taviem šauri lokālās dabas pasākumiem, — vairāk tu nespēj, un tev jāpierāda tie paši, lai ministrijā tev turpinātu maksāt algu.

Kad Jurģis iegāja savā kabinetā, Ronalds Auziņš steigšus nolika telefona klausuli.

— Es tomēr piezvanīju «Tulpes» direktoram. Viņi pasteidzinās... Es apzvanīšu visus... Bet varbūt — jūs pats? Tas būtu iespaidīgāk.

Viņam priekšā bija fabriku saraksts.

— Nekas, zvaniet vien. Iespaida pietiks, — sacīja Jurģis.

* * *

Jurģis sēdēja, krēslā mazliet nevērīgi atzvēlies, šūpoja pār celi pārmesto kāju, nenoteikti smaidīja, māja ar galvu un klausījās, kā vecs vīrs, aizķēries kādas nelielas filiāles vadītāja postenī, jau pusstundu vaiga sviedros pūlējās iestāstīt, kāpēc viņš nav varējis, kāpēc citi nav varējuši, un, ja labi apdomā, nav arī īstās vajadzības varēt, jo produkts aiziet, kāds ir, vajag tik atrast īsto noieta tirgu.

— Tas tāpat kā ar sievām, — direktors pat atļāvās pajokot, lai gan tik klajā neveiksmes brīdī nav tā labakā reize dzīt jokus, bet viņu sadūšināja biedra ministrijas nodaļas vadītāja saprotošais smaids, galvas locīšana un mājīgā poza. — Mēs visi kritizējam vecās, bet beigu beigās itin labi ar tām iztiekam. Tāpēc ka jaunas iznāktu par dārgu un dzīvīte būtu nemierīga ...

Jurģa smīns šķiebās grimasē. Viņam derdzās frivoli un muļķīgi joki.

— Labi, — viņš sacīja, sasliedamies pie galda taisni. Laiks no šī pļāpas atbrīvoties, tik un tā saruna nekust no vietas. — Mēs padomāsim, ko te varētu darīt.

— Liels paldies! — pa ieradumam galvu noliecis un plecus noapaļojis, sacīja šis vīrs, kurš savā fabrikā, nebaidies, soļo stalts kā briedis. — Liels paldies! Jums ir zināmas visas mūsu grūtības.

Vīrs jau bija pie durvīm un grasījās pa tām laimīgi izsprukt, it kā līdz ar to viņš varētu izbēgt no visām problēmām, kuras viņam mācās virsū — tak ne jau šajā istabā mācās, bet tieši tur, ārpusē, kur viņš domāja meklēt glābiņu. Jurģis ar saucienu notvēra vīru uz sliekšņa:

— Palūdziet, lai rīt pulksten deviņos pie manis atnāk jūsu galvenais inženieris.

Lāga vīra acis iepletās un sastinga. Jurģis ļoti laipni piebilda:

— Protams, ja viņam šajā laikā nav citu neatliekamu darīšanu. Tādā gadījumā lai viņš ir tik laipns un man piezvana.

— Labi, pateikšu. Liels paldies... — vīrs nomurmināja, un Jurģim apskrējās dūša. Tāds tev pat bikses novilks un pēc pēriena vēl pateiks lielu paldiesiņ par derīgu pamācīšanu. Tīrais prieks, ne kadri!

Tagad viņš vecišķi slāj lejā pa trepēm un zīlē, kas gan ministrijas nodaļas vadītājam būtu sakāms viņa fabrikas inženierim, un viņu māc drūmas nojautas.

Jurģis piezvanīja uz numuru, kuru šorīt bija ierakstījis kabatas grāmatiņā. Zvans skanēja dobji un ilgi. Neviens neatsaucās. Viņš zvanīja vēl trīs reizes dažādos laikos, bet telefons klusēja. Būs jāpamēģina atkal rīt. Viņam gribējās visu paturēt slepenībā, kamēr vēl nekas nav skaidri zināms. Varbūt tas ir ļoti dārgi... Nav ko mājās sacelt trauksmi. Ieva nodomās, ka viņu grib iejūgt darbos... nepabeigta celtniecība un laikam jau arī dārzs. Kā gan citādi — māja bez dārza viņam nav vajadzīga. Bet varbūt šos cilvēkus var sazvanīt tikai vakarā? Tādā gadījumā būs jāiet paslepen uz telefona būdiņu ielas stūrī.

No mājas piezvanīja Solvita:

— Tēt, es nevaru izrēķināt uzdevumu.

Jurģis paskatījās pulkstenī. Pusdivpadsmit.

— Kur tu agrāk biji? Cikos sākas stundas?

— Vienos.

— Vai visu citu esi izmācījusies?

— Tēt, man tagad nav laika tik daudz runāt. Es tev izlasīšu uzdevumu. Labi?

Selektorā atskanēja ministra sekretāres balss:

— Jūs lūdz ministrs. Tūlīt...

— Piezvani mammai, man nav laika, — viņš teica klausulē un, to nolikdams, vēl sadzirdēja meitas izmisīgos čiepstienus:

— Mammu nevar sazvanīt. Tēt, man būs divnieks!

Klakšl Tā... Meitas pārmācīšana pašam kā ar mazu

duncīti iedūra sirdī.

Ministrs bija viens — tas gadījās reti —, un varbūt tādē| viņš izskatījās vientulīgs un pamests garā sēžu galda galā — smalka, trausla auguma vīrietis, kurš tāpēc ilgi bija izskatījies jauns, bet tad uzreiz, tuvojoties sešdesmit, novecojis pāris gados. Viņš aizvien vēl ģērbās

tikpat nevainojami kā senāk, uzvalks kā no skrodera, izskats vienmēr svētdienīgs, viņš mūždien likās esam ceļā uz svarīgu sēdi un tikai uz brīdi aizķēries šeit, otršķirīgas lietas kārtojot; tāpēc viņam pietika pacelt savu skadri gaišo acu vaicājošo skatienu, lai vislielākais pļāpa atklātu sevī spēju izteikties koncentrēti.

Ieraudzījis Jurģi, viņš ieslēdza simpātisku smaidu, kas no ilgas kalpošanas augstā amatā, no pieņemšanām, intervijām, fotografēšanās un biežās uzstāšanās auditorijas priekšā bija ieēdies sejas ādā un muskuļos, un reti kāds no padotajiem zināja tam arī citu variantu. Laipnības smaids, sajaukts ar paviršību; katrs tajā varēja uztvert to, ko pats gribēja. Vairumam cilvēku glaimoja doma, ka ministrs viņam uzsmaida. Un tikai mazākumam šķita, ka patiesībā viņš citus neko lielu neņem vērā.

— Sēdieties, Jurģi Pavlovič. Vai es jūs neiztraucēju?

Vārdi gan it kā izteica jautājumu, bet tonī vaicājuma

nebija, un šī formālā laipnība Jurģi brīžiem ērcināja. Vienreiz es viņam pateikšu, ka iztraucēja gan, Jurģis nodomāja. Taču šo pateikšanu viņš vēl atlika, šoreiz viņš purināja galvu — nē, protams, nē.

— Nedomājiet, ka es jūs aicināju tā ievadraksta dēļ. (Tātad tomēr arī ievadraksta dēļ, domās komentēja Jurģis.) Es zinu, jūs pats izdarīsiet visu, kas tādā reizē nepieciešams. (Uzrakstīšu žūksnīti papīriņu...) Mani inle-resē jūsu paredzētais ziņojums par jautājumiem rūpniecības un tirdzniecības sadarbības aspektā. Starp citu, nupat tas būs īsti laikā. Lasījāt taču pēdējo lēmumu? Mēs gluži kā paredzējuši.

Mēs... Jurģis sevī sāpīgi pavīpsnāja. Ak, nu tagadiņ «mēs», bet, kad es par to plēšos jau gadus, tad aizvien atvirzīja tālāk, tad nepatika mana nostādne. Tagad, protams, kad augstākās sfērās ir pieņemts lēmums, — tad nu mēs visi, izrādās, esam paredzējuši*..

Nogaidīdams viņš mierīgi skatījās ministram acīs. Neuzkrītoša atturība bija viss, ko viņš atļāvās izpaust šai sakarā, lai liktu ierunāties šefa sirdsapziņai.

— Sakiet, — ministrs paliecās uz priekšu, tuvāk Jurģim, it kā intīmāk, kā nogludinot savu vainu, — kādu virzienu jūs šim jautājumam domājat piešķirt?

Jurģim iesitās asinis galvā. Viņš juta, ka pietvīkst, ka tomēr draud iekaišana, un tūlīt pat centās sevi nomierināt: ministrs gluži tā nedomā, kā pasacīja, vainīga ir šī pretīgā, kokainā kancelejas valoda, kas iezīdusies mēlē un vairs neļauj cilvēciski izteikties. Un tomēr Jurģim atbilde izrāvās asāka, nekā vajadzētu:

— Es neko negribu un nevaru piešķirt. Faktiem ir pašiem sava loģika.

Ministru šie vārdi un jo vairāk tonis nepatīkami aizskāra, un tieši tāpēc viņš lēnprātīgi pasmaidīja:

— Jūs mani pārpratāt. Neapšaubāmi mūs visus interesē fakti un vēlreiz fakti. Taču — un jūs pats to itin labi zināt — ar faktiem var visādi operēt. Tos var izraut no dzīves konteksta kā citātu no grāmatas un apskatīt izolēti par vienu vien parādību. Bet tos var skatīt arī kopsakarā ar daudzām citām parādībām. Pirmajā gadījumā, skatot izolēti, viss vienmēr liekas vienkāršāk, un tas bieži vedina uz gluži vai «revolucionāriem» spriedumiem un secinājumiem. Otrajā gadījumā top redzams, ka viss ir daudz sarežģītāk, tāpēc neder, kā krievi saka, рубить с плеча.

— Strēbt karstu, — Jurģis pārtulkoja.

— Kā, lūdzu? — ministrs uzreiz nesaprata.

— Latviski šo parunu varētu aizstāt ar «neder strēbt karstu».

— Var jau būt, var būt. Kaut gan — tas nav tas... «Strēbt» nekādā ziņā nav tik spēcīgi kā «cirst». Piekrītat?

Jurģis skāņi pasmīnēja. Cik jūtīgi mēs pēkšņi kļūstam pret valodniecības niansēm, kad paši savā darbalaukā negribam runāt par būtību, bet skaldām matus...

— Lai notiek! Es piekrītu, ka «cirst» ir spēcīgāk nekā «strēbt».

Iestājās neveikla pauze. Lai to aizpildītu un situāciju mīkstinātu, ministrs sniedza cigaretes, Jurģis pateicās, bet, brīdi vilcinājies, tomēr paņēma. Ministrs ievēroja vilcināšanos un izmantoja to neitrālas sarunas ievadīšanai:

— Vai jūs nebijāt atmetis?

— Nē, tikai ierobežojis.

— Vai izdodas?

— Reizēm izdodas.

— Vai ir vērts sevi tā ierobežot?

— Vai jūs varat sacīt, ka sevi nekur neierobežojat?

— Bet ne jau sīkumos. Sīkumos nav vērts. Tieši otrādi: sīkumiem mūsu dzīvē būtu jāpalīdz...

Viņš vilcinājās, meklēdams īstos vārdus. Jurģis pieslēdzās viņa domu gaitai.

— ...radīt paša visspēcības ilūziju? — viņš teica priekšā. — Apmēram tā: savā namā es esmu ķeizars?

Ministrs pasmīnēja:

— Tā ir jūsu interpretācija. Es sacītu tā: dvēseles cīniņi sīkumu dēļ nedrīkst izsūkt mūsu spēkus; tie jāpataupa lielākām lietām.

— Spēki nevairojas no taupīšanas, bet no tērēšanas. Tas ir vispārējs likums.

Saruna izplūda zemtekstos. Bija pienācis laiks to atkal sašaurināt, ar smaidu visu pārvēršot jokā, tāpēc ministrs sacīja:

— Un cīņa pret katru trešo cigareti tad nu būtu šī jūsu garīgā rīta rosme?

Jurģis pretēji savai zobgaļa dabai palika nopietns. Dziļi ievilcis dūmu, viņš brīdi to garšodams paturēja mutē, tad strauji izpūta un apņēmīgi nospieda cigaretes galu.

Viņu māc bažas par manu ziņojumu, Jurģis domāja. Viņš uz mani īsti nepaļaujas. Nu, to var saprast...

— Nu tad tā, Jurģi Pavlovič, — ministrs moži sacīja; varēja domāt, ka viņu saruna ritējusi ideālā saskaņā un novedusi pie vienošanās. — Taisiet tik augšā ziņojumu, un tad jau visi kopā paskatīsimies!

Jurģim bija skaidrs, ka ministram padomā sarīkot kārtēju apspriedi, kur lielā problēma noslīkst ikdienas darba un resora interešu sīko jautājumu jūrā: nav nokārtots tas un tas, tāda un tāda iemesla dēļ (iemesli bieži jāmeklē ārpus pašu resoru rāmjiem) — un tā līdz kartējam ministrijas lēmumam, kas tik līdzīgs iepriekšējiem. Tas varbūt ir godīgs, taču mazliet garlaicīgs iestādes melnais darbs, savā būtībā tikpat monotons ka, piemēram, štancētāja darbs; tam piemīt tā pati rutīna, tikai pacelta augstākā pakāpē — rutīna valda pār domu. Doma griežas ap apli, kuru var dēvēt par šīs iestādes kompetenci — tas ir pietiekami izplūdis un pietiekami maģisks jēdziens, lai vedinātu domāt par liktenīgām, nepārkāpjamām robežām. Jurģim sāka uzmākties apātija, desmit gadus riņķojot pa šo apli, viņš aizvien biežāk jutās noskrējies kā vāvere ritenī. Bet viņa aktīvais raksturs, kas visu mūžu kopš agras jaunības vedinājis piekļūt lietu būtībai, arvien biežāk ne bez baismas izjuta šo pazudinošo apātiju; tā viņam pāragri lika justies vecam. Viņš saprata, ka glābiņš var būt vienīgi aktīvā darbībā. Ne jau ārstnieciskajā vingrošanā no rīta mājās. Viņa dzīves jēga bija kustībā pa attīstības spirāli.

Kad viņš ieteica plašāk aplūkot minēto jautājumu, viņu bija pamudinājusi iekšēja nepieciešamība paspert kādu solīti tālāk. Darba dienas, mēneši un gadi viņam piegādājuši milzīgu daudzumu faktu materiāla — tas nedeva miera. Viņš bija kā grūtniece, kas nevar atbrīvoties no sava augļa: tas briest un spiež, un aizņem visas domas, bet tas nav mīlams auglis. Jo viņu moka neziņa, viņš nav

pārliecināts, vai tas vajadzīgs nobrieduma stadijā, varbūt visiem labāk, ja tas kā zaļš un skāņš ābols vēl karājas kokā, liek par sevi parunāt un kaut kad nākotnē cerēt uz nobriedumu... Varbūt cerība reizēm ir labāka par piepildījuma meklējumu?

Iecere vēl prasīja lielu un rūpīgu darbu, lai nonāktu pie labi pārdomātiem slēdzieniem. Nebija runas par jaunatklājumiem, kas visus pārsteigtu; šīs domas un spriedumi drīzāk bija jau ļoti pierasti, tomēr tie kaut kur notrūka gluži kā taciņas stāvas kraujas malā.

Labi, Jurģis domās apsvēra, es sagatavošu uzmetumu. Visas sīkās analīzes, ko man precizēs ekonomisti, varēs pievienot pēdējā brīdī. Būtību tās nemainīs, vienīgi apstiprinās. Un dažus nepatīkamus jautājumus arī. Lai gan šie jautājumi gaužām mazā mērā skars ministru personiski, es zinu, viņam tie nepatiks.

— Labi, — Jurģis sacīja skaļi, cenzdamies savam tonim piešķirt mīkstu lokanību, lai tajā neieskanētos kaut kas no izaicinājuma, kuru viņš savās domās tikko bija pieņēmis. — Jāteic gan, ka darbu pašreiz ir daudz, taču pacentīšos. Bet... varbūt mums nav tā jāsteidzas? Nav taču runa par siena laiku, kad jāizmanto saule...

— Cik atceros, šī tēma figurē jau vismaz gadu, — ministrs diezgan strupi sacīja. — Man gribas ticēt, ka esat kaut ko jau darījis lietas labā.

— Maz gan, — Jurģis tikpat atturīgi bilda. — Man likās, tā nerada atsaucību.

— Ko nozīmē — nerada atsaucību? Vai esmu teicis, lai jūs pie šīs tēmas nestrādājat?

Bet neesi arī teicis, lai strādāju, Jurģis sašutis domāja un atkal satraucās.

Ministrs ar visai valdonīgu rokas kustību apturēja iespējamās iebildes, un Jurģis, kaut pasmīnēja, tomēr neteica nekā. Patiesi, kāda jēga tagad kašāties?

— Neskaldīsim matus, — samierinoši, bet noteikti un diezgan vēsi sacīja ministrs. Jurģa smīns bija iedzēlis. — Ja nu šādu vai tādu iemeslu dēļ patiešām vēl nekā neesat darījis, tad sliktākajā gadījumā pagaidīsim, bet es tomēr lūgtu pasteidzināt. Ja jums vajadzīgas brīvas dienas — lūdzu, ņemiet tās, lai nodaļā kārtojas Auziņš. Norunāts?

Ar šo mazo demokrātisko vārdiņu ministrs mēdza mīkstināt savu rīkojumu kategoriskumu. Pavēle pārvērtās par norunu... Šķiroties viņš uzsmaidīja Jurģim, jo apziņa, ka uz viņu kāds varētu turēt īgnu prātu, droši vien mazliet gandētu viņa dzīvi.

Jurģi Vecozolu ministrs vērtēja kā spējīgu darbinieku, taču viņam ne vienmēr patika šī nodaļas vadītāja bez-ceremoniālā jaukšanās lietās, kuras pēc dienesta stāvokļa it kā nebūtu viņa kompetencē. Sis cilvēks nemēdza stāvēt maliņā un nogaidīt, līdz kādam ienāks prātā pavaicāt arī viņa domas un, ja neviens nevaicā, tad klusējot aiziet projām. Viņam piemita kaut kāda dīvaina, pat bērnišķīga spēja vienkāršot sarežģītus jautājumus, atkailinot parādību būtību.

II nodaļa

— Cienītais, šī vieta laikam brīva? Vai atļausit piesēst? — virs galvas sacīja sievietes balss. Acis no avīzes nepacēlis, Jurģis pamāja — katram gadījumam, ja nu jautājums domāts viņam. Smieklīga pieklājība — vai drīkst... Un ja nu viņš sacītu — nedrīkst? Tad saceltos brēka: padomājiet, kāds tips, viņš viens pats aizņem visu galdiņu, kad citiem nav kur piemesties!

Patiesāk katrā ziņā rīkojas tie tipi, kas — žvāksl — atmetas brīvajā vietā pie tava galdiņa, jo tikpat labi tas ir viņu, skaļi strebj un šmaukstina, atraugājas un iz-

baksta zobus — bez ceremonijām un reveransiem, savā vaļā un nodabā, ar pāri klīstošu skatienu, it kā tavā vietā būtu tukšs gaiss. Tev varbūt kritīs uz nerviem šmaukstināšana, bet katrā ziņā tā skan tikpat kā komanda: brīvi! Arī tu, draudziņ, vari justies brīvi šajā aplokā. Jurģis nemulsa, kāpdams tribīnē un sacīdams runas, bet viņu līdz nejēdzībai neveiklu spēja darīt pavisam svešs frants, īpaši sieviešu kārtas, kafejnīcā pie viena galdiņa, kur ceļgali saskārās, ar šķīvīšiem un tasītēm nācās manipulēt neiedomājami šaurā platībā, kur virsū dvašoja sveša elpa un bija jāklausās ne tavām ausīm domātas sarunu druskas. Pēdējā laikā viņam bieži uznāca vēlēšanās stāvēt no citiem mazliet atstatu — tā viņam cilvēki bija paciešamāki.

Sievietes rokas, kuras ņēma kafijas tasi, bija drošas, smalkas un slaidas, lai arī vairs ne jaunas. Jurģis avīzi izplājis kā vairogu. Rokas slīdēja, peldēja, izzuda no redzes loka un atkal parādījās. Labās rokas pirkstā laulības gredzens, kreisās — gredzens ar violetu akmeni un vēl viens laulības gredzens. Jurģis ieinteresēts pacēla galvu un sastapās ar savas pirmās sievas Izoldes smī-nigajām acīm. Tagad, kad viņš bija pieķerts pārsteigumā, Izolde skaļi smējās — pietiekami skaļi un brīvi, lai no blakusgaldiņiem sāktu uz viņiem skatīties. Izoldi tas neuztrauca. Viņa bija no tām sievietēm, kuras jebkurā vietā patiešām jūtas brīvi, jo viņas ir pārāk pašpārliecinātas, lai pieļautu kādai varai izsist sevi no sliedēm. Sīs sievietes, saprotams, arvien ir skaistas.

— Tev, nabadziņam, laikam stingra valdīšana, ja tu pat kafejnīcā acis nepacel uz citām sievietēm, — Izolde sacīja izsmējīgi. Sis viņas tonis un vārdu saturs, Jurģim pašam par brīnumu, spēja satracināt viņu šodien tāpat kā pirms divdesmit pieciem gadiem.

— Vispirms — labdien, cienītā, — sacīja Jurģis. — Šodien jauks laiks, vai ne?

— A... pieklājīgi bērni vispirms padod labdienu. Nu, labdien, labdien... Tev aizvien vēl nav pārgājusi patika citus pamācīt?

— Ko lai dara! Dažas vainas laikam ir asinīs.

— Tad jau taisnība vien būs, ka pirms precībām vajag iztaisīt asinsanalīzi. Mediķu aprindās to laikam dara?

Tas bija mājiens uz Ievas pusi. Ieva ir mediķe.

Izoldes zilās, nu jau it kā pabālējušās acis, kurām spilgtumu palīdzēja saglabāt melnais tušējums, — šīs vēl vienmēr vilinošās acis šķita laipnākas nekā mēle, un Jurģis saprata, ka nievas neskar tik daudz viņu, cik viņa sievu. Tātad Izolde joprojām nīst Ievu. Patiesi gan — uz sava tuvākā mīlestību šādā reizē laikam nav pamata cerēt. Izolde nesaprot, ka Ieva nav vainīga. Netrāpījusies toreiz Ieva — laimīgā kārtā Ieva! — droši vien būtu cita, bet Izoldes nebūtu tā vai tā. Toreiz viņam tik daudz nevajadzēja kādu noteiktu citu sievieti, cik par katru cenu vajadzēja atbrīvoties no Izoldes.

— Jā, mediķu aprindas vispār ir ko vērts. Varu tev pa draugam pačukstēt, — Jurģis paliecās uz Izoldes pusi, tuvāk pie auss, kuras baltā ļipiņa ar mazu sarkanu akmeni (īsts vai neīsts? Kas attiecas uz lietām, viņa prot radīt īstuma ilūziju) kā nejauši bija izlikta parādīšanai starp rudzu krāsas matu veidojumu; viņš iekļuva kādas smalkas smaržas pievilkšanas lokā. Izolde skatījās saintriģēti. Jurģis čukstēja: — Mediķu aprindās ir manīts dažs solīds profesors — atraitnis klīstam apkārt bez uzraudzības,,. Vai tas tevi nevar ieinteresēt?

Izolde atsprāga atpakaļ. Viņas acis nejauki iegailējās. Pirms pāris gadiem aiz vecuma bija miris viņas trešais vīrs, atvaļināts pulkvedis, nepiepildījis nevienu no savas jaunās un daiļās sievas sapņiem: nespējis dot tai nedz bagātību, nedz izcilu cilvēku sabiedrību. Jurģis apmierināts maisīja kafiju. Savādi — viņš no Izoldes šķīries jau vairāk nekā divdesmit un nav ticies ar viņu vismaz pie-

cus gadus, bet viņu sarunas stilā šis laiks nav spējis ienest pārmaiņas. It kā viņi būtu šķīrušies tikai vakar — pēc tam kad viens otru apmētājuši ar dzēlību bultām, kuras pat īsti vairs neievaino, tikai liecina par nesamierināmām pozīcijām. Tautas valodā saka: «Dzīvo kā suns ar kaķi.»

— Tu pa šo laiku gan esi iemācījies valkāt pēdējās modes kaklasaiti, bet neesi kļuvis par džentlmeni. Bet es līdz šim tiku domājusi, ka strādāšanai ministrijā ar kaklasaiti vien nepietiek, — sacīja Izolde.

— Man ir tas prieks apliecināt tavu domu pareizību, — atsaucās Jurģis.

— Tiešām? Tas ir rets gadījums, kad tu atzīsti manu taisnību. Nezin kurš no mums ir mainījies?

— Katrā ziņā es. Jo varu saderēt, ka tev vismaz trīsreiz dienā dažādi tipi apliecina, ka tu nepavisam neesi mainījusies.

— Dīvains kompliments. Bet paldies par to pašu.

— Nav par ko. Jo es jau to nesaku.

— Tā? Un ko tad tu saki?

— Neko.

— Tas ir pārsteidzoši! Lai tu neko neteiktu... Kā tu esi tiktāl nolaidies?

Izolde jautāja kaitēdamās. Viņa nevarēja pieļaut, ka pat no šīs nenozīmīgās vārdu divkaujas neizietu kā uzvarētāja. Piespiest otru pie sienas — tā bija viņas māksla, talants un aicinājums. Piespiest ar dažādiem līdzekļiem, bet katrā ziņā piespiest. Bija laiks, kad pret viņu, Jurģi, Izolde izmantoja daudz spēcīgākus ieročus — glāstus, asaras, maigus lūgumus — un viņš to priekšā kļuva bezspēcīgs, kā smaržīgu dūmu apdullināts.

Jurģim vairs negribējās tālāk ielaisties muļķīgajā vārdu spēlē, kas tomēr nebija tik nevainīga, kā sākumā varēja likties. Izolde viņu pazina diezgan labi, viņa prata trāpīt vārīgā vietā. Tāds jēdziens kā neatļauti līdzekļi viņai

neeksistēja. Jurģa kafijas tase bija iztukšota, un viņš cēlās kājās:

— Atvaino, bet mans pusdienlaiks ir cauri.

Izolde palika sēžam un cieši, domīgi viņā noskatījās. Viņas acīs bija kaut kas...

— Mums abiem iet kā tajā tautas pasakā par putraim-desu sievas degungalā, — viņa sacīja. — Atceries? Kad Laimes māte ļauj nabaga sievai un vīram izvēlēties trīs labas lietas...

Viņa gribēja vēl ko teikt. Likās, viņai nāk virsū atklātības un sirds izkratīšanas brīdis. Arī tos Jurģis pazina. Tas bija viens no vissmagākajiem ieročiem viņas rokās, vienīgais, ko viņa lietoja bez iepriekšēja nodoma, bez aprēķina un stratēģijas. Tādas grēksūdzes, nožēlas un dvēseles izvirdumi Jurģi atbruņoja ilgi — tik ilgi, līdz viņš bēga, pametis šo daiļo sievieti uz izgulētas tahtas vienu ar viņas sapņiem par karalisku dzīvi.

— Pasaka neder. Jo mēs neesam vairs nedz nabagi, nedz labi, kādus mēdza apciemot Laimes māte.

— Tiešām gan... — Izolde pasmaidīja mazliet samocīti, bet viņas acis neatlaidās, tajās kaut kas tomēr bija...

— Uz redzēšanos! — viņa sacīja, nesniedzot roku, tikai palokot galvu. Jurģis zināja, ka viņa noskatās pakaļ. Un, sev par nepatīkamu pārsteigumu, viņš juta, ka cenšas iziet no kafejnīcas stalti un nepiespiesti, ar uzspēlētu nevērību. Tas labāk gan izdodas tad, ja ejam un rīkojamies brīvi savā nodabā, kamēr gribētais vieglums, tieši otrādi, sapin kājas. Jurģis apzinājās savu satraukumu, dusmojās uz sevi par to un arī par smieklīgo nevērības spēli, līdz beidzot atrada izskaidrojumu īslaicīgajai mulsai un nomierinājās.

Galu galā es taču viņu kādreiz mīlēju. Viņa bija mana sieva. Un varēja gadīties, ka viņa vēl tagad būtu mana sieva,,.

Nē, tas tomēr nevarēja gadīties. Jo kur tad Ieva?... Iedomāties šodien Ievas vietā Izoldi — tas nebija iespējams.

* H» *

— Nu, vai tu brauc uz Maskavu? — apprasījās ministra otrais vietnieks Alfons Grīziņš, kad viņi nejauši satikās gaitenī. Viņi bija draugi. Pavirši pazinās jau sen, kā cits citu vismaz pēc vārda vai, gluži pretēji, pēc sejas pazina gandrīz visi pirmie pēckara laika partijas darbinieki. Bet saostījās — kā dažiem nelabvēļiem labpatika dzelt —, satikušies ministrijā. Viņu bloks reizēm dzīves vētrās krakšķēja un drebēja, bet turējās.

— Vajadzēja, bet laikam jau neiznāks, — sacīja Jurģis, domādams par ziņojumu, bet tajā brīdī prātā ieskrēja arī doma par vasarnīcu. Komandējums šoreiz nepavisam nav vietā un laikā.

— Tevi kaut kas kavē? — Jurģa nenoteiktību ievērojis, Grīziņš jautāja.

— Nē, nekas liels... Es tikai gribu pirkt būdu.

— Tu — būdu? Kur? Par cik?

Vairākus jautājumus uzreiz uzdot bija Alfa Grīziņa stilā. Kad viņš sāka tā kādu bombardēt ministrijā vai nozares uzņēmumos, tad bija ko svīst pat pieredzējušam darbiniekam. Tas bija kā tenisa spēlē — bumbiņa lidoja zibenīgi, atsitieniem jābūt precīziem.

— Nezinu, Alf, nekā vēl skaidri nezinu... viss tikai, tā sacīt, sapņos...

— Nu, kamēr tu vēl sapņo, tikmēr trīsreiz var izbraukāt Maskavu.

— Bez tam man steigšus jānolaižas lielos un plašos analītiskos dziļumos... Šefs beidzot sadzirdējis to, par ko es dīcu trīs gadus. Un, kā vienmēr, viss viņam svilst un necieš vairs atlikšanu.

Alfs saintriģēts iesvilpās pa vecai priekšpilsētas puišu modei, no kuras viņu pilnīgi atradināt nebija spējuši nekādi augsti posteņi.

— Starp citu, man jau tas ienāca prātā... lēmumā, redzi, tās lietas uzsvērtas. Bet tad jau priecājies! Tava doma uzvar.

— Mana gan, mana. Pēc principa: mana cepure, tava galva...

Alfs lūkojās viņā pētījoši.

— Ienāc pie manis, — viņš sacīja.

Pa gaiteni pretī nāca Margarita. Viņa uzsmaidīja abiem.

— Manu dēlu sūta stažēties uz Franciju, uz Sor-bonnu, — viņa pavēstīja.

— Apsveicul — sacīja Jurģis. Viņa sirdī iedūra sīks skaudības ērkšķis. Neiedomājami, netaisnīgi! Sī dāmiņa ne pirksta nav pakustinājusi, kamēr viņš savam dēlam vēl šobaltdien — desmitajā klasē — atprasa fiziku un spiež rēķināt papilduzdevumus matemātikā. Bērni ir vistrakākā loterija, kurā mēs ielaižamies tikpat neapdomīgi kā visās citās loterijās — ar cerību vinnēt lielo laimestu, Jurģis skeptiski nodomāja. Atšķirība vienīgi tā, ka tukšā loze nav tukša, tā tev uzdāvina vienu neizprotamu subjektu, ar kuru tu nevari ne sadzīvot, ne izšķirties un kuru tu nevari arī no sirds izmest. Subjektu, kurš spēj sagandēt visu tavu dzīvi, jo ir tavs dēls. Dažs vīrs tā radījis pats savu kapraci, ar laimes trīsām sirdī apsveicis sava melnā eņģeļa ierašanos pasaulē.

— Laimīgā! — Jurģis vēl nespēja rimties. Alfs aizvēra kabineta durvis un līdzjūtīgi viņā paskatījās:

— Vai atkal kas?

Jurģis atmeta ar roku. Sājā žestā bija rūgta bezcerība.

— Tas pats vien. Mūžīgās cerības uz pārmaiņām, uz prāta apskaidrību, kuru tu pats nekādi nespēj ietekmēt.

Un bailes no kaut kā vēl ļaunāka, kura atnākšana vai novēršana tāpat nav tavos spēkos.

— Nu, nu... — mierināja Alfs.

— Labi, runāsim ko citu. Šādā skaistā pavasara dienā... — Jurģis samocīti pasmaidīja. Margarita ar savu spīdekli bija viņu izsitusi no sliedēm. Tikpat brāzmaini kā no rīta, zilo debesu jundīts, atkal uzplūda nemiers un kaislas ilgas izrauties no visa šī... polsterēto durvju un lakoto galdu labirinta, tūkstoš sarežģītu un samezglotu attiecību tīkla, kurā tevi kā mušu nemanot iepinis kāds neredzams zirneklis.

— Vai tu esi savācis visu vajadzīgo materiālu ziņojumam? Es labprāt ieskatītos, — Alfs sacīja.

— Tik tālu vēl nav, — izvairījās Jurģis. Grīziņš palūkojās viņā izbrīnījies un ar tādu kā pārmetumu.

— Bet man likās — tu biji varen iededzies.

— Kāpēc — biju? Esmu. Bet šoreiz ar manu dedzību vien nepietiek.

— Tieši tāpēc es gribētu laikus ieskatīties tavās tēzēs. Lai neiznāk antitēzes. — Pēdējo teikumu viņš smiedamies izsacīja kā joku, taču Jurģis apvainojās.

— Ko jūs visi esat sazvērējušies?! — viņš ieaurojās. — Mani par mazu bērnu uzskatāt? Un vispār tev šodien tāds dīvains tonis. «Varen iededzies»... Kāpēc «varen»? Paši esam sprieduši, sausas mutes izrunājuši. Iedegšanās te pilnīgi nevietā.

Grīziņš samierinoši pasmējās:

— Nu, ko tu brēc? Ka tevi apvaino dedzībā? Ir gan laiki pienākuši, par ko tik cilvēki neapvainojasl

Tikpat ātri, cik saskaitās, Jurģis norima. Alfs bija viņa domubiedrs, uz Alfu viņš varēja paļauties, tāpēc sīkām domstarpībām viņi neļāva izaugt lielākām, piedeva dažu sūru vārdu, dažu lēcienu pār ilksi, kādu varbūt nepiedotu svešam.

— Vispār man vajadzēs tavu palīdzību, — Jurģis sa-

cīja. — Materiālu un datu man ir vezumiem. Aiz matiem nekas nav jāpievelk. Bet secinājumi — vai man pašam jāprecizē visi secinājumi? — viņš uzstāja. — Un konstruktīvie priekšlikumi — līdz galam un neapstrīdami? Pie mums tā mēdz uzskatīt: ja tu nezini, ko likt vietā, tad neuzdrošinies pastāvošajai kārtībai ķerties pie ragiem. Ja es visu zinātu, tad jau mani varētu celt par ministru vai vēl kur augstāk. Nē, esiet tik laipni — domāsim visi kopāt Mans pienākums — atklāti pasniegt faktus, kurus es varbūt zinu labāk par dažiem citiem, un aprādīt vājās vietas. Ievēro — atklāti, nevis pārlietus ar salkanu optimisma mērci, bez kuras mums grūti tos kumosus norīt, sprūst rīklē...

Alfs mierīgi noklausījās arī šo tirādi, kas nebija adresēta viņam, bet kaut kādam citam — šobrīd vēl nekonkrētam oponentam. Jurģa uzbrukums atgādināja boksera treniņu pirms atbildīga mača.

— Neiebilstu. Tāpēc norunāsim: kad es varēšu uz sava galda ieraudzīt tava smadzeņu tresta produkciju?

— Daudz tu gribi, — Jurģis burkšķēja. — Šobrīd man ir svarīgāki uzdevumi nekā ķerties vērsim pie ragiem. Šobrīd man tam jāpadzenā mušas no pakaļas. Ar glītu, zaļu bērza viciņu. Man jāsacer paškritisks un reizē optimistisks opuss numurs entais, ar kuru līdz rudenim, līdz nākamajai sezonu maiņai, pabarot prasīgos pircējus un mūsu neuzpērkamo presi.

Alfs tikai grozīja savu sirmo, kuplmataino galvu kā apbēdināts tēvs par pieauguša dēla aplamību.

— Tavs stils, vai zini... Kas tev lēcies? Vai mājās nepatikšanas?

Jurģis aizsvilās:

— Kāpēc mājās? Kāpēc tu uzreiz meklē mājas? Itin kā šeit trūktu iemeslu.

— Nu, ja tu domā to avīzes rakstu... tad nudien nav par ko. Dari tik savu darbu. Starp citu, rakstā ir patie-

šām smieklīgs teikums: «Ministrijai nerūp...». Sim jau dikti rūp, ko? Bet kam galvas kūp? Iznāk, ka tikai tiem pašiem, kuriem «nerūp». Bet tu, ja pašam nav laika, uzdod atbildi sacerēt savam Pāvam. Man rādās, viņam uz atskaitēm ir nags. Viņš tev pratīs es-ū pacelt vajadzīgajā līmenī. Tu jau z»ni, vispār šis Rolands man nav pa kaulam, bet kaut kur viņš der.

— Ronalds, — Jurģis mehāniski izlaboja.

— Nu — Ronalds, kaut viņu jupis... Pat vārds viņam ačgārns.

Iedams prom, pie durvīm Jurģis vēl apstājās:

— Paklau, ja man tai būdai gadījumā vajadzētu... vai tu varētu aizdot kādu tūkstoti?

— Būdai vispār nevajadzētu maksāt vairāk par tūkstoti.

— Vairāk es tev arī neprasu.

— Vai tad tev pašam nekā nav?

— Kā nu nav, — Jurģis paskandināja kapeikas kabatā. — Plus aizvien pieaugošais nacionālais ienākums, kas šogad mūsu valstī sasniedz...

— Labi, kaut ko jau sagrabināšu.

— Es negribu, lai manis dēļ tu nestu upurus.

— Ak tev nepatīk vārds «sagrabināšu»? Labi, teiksim tā: to tūkstoti es pagrābšu no savu senču fon Pastal-nieku atstātā mantojuma Valsts darba krājkasē.

Viņi abi iesmējās. Grīziņš sparīgi uzsita Jurģim uz pleca:

— Būs jau labi, tu, stūrabuks! Ja tev vajag to būdu — pērc nost ātrāk, kamēr tā tev nav kļuvusi par problēmu. Taviem problēmu kalniem vēl viena lieka nepavisam nav vajadzīga. Bet vari rēķināties, ka tavai sievai un bērniem, tāpat kā līdz šim, vienmēr būs vieta manā vasarnīcā.

Grīziņam — kā ministra vietniekam — ilgus gadus bija iespēja nomāt vasarnīcu Dubultas.

Jurģis blēdīgi piemiedza aci.

— Es tomēr neesmu pārliecināts, vai dienesta vasarnīca ir drošāka par privātīpašumu. Tu zini, es mīlu neatkarību, cik nu tā vispār iespējama. Un tad varbūt pienāks viens siltas draudzības apstarots brīdis, kad es varēšu revanšēties un piedāvāt tev kaktu savā būdā. Tad, kad tu ar maršu būsi aizvadīts pelnītā atpūtā.

* * #

Pulksten četros, lasot kādu pārskatu, Jurģis sajuta, ka vairs nespēj uztvert skaitļu jēgu. Viņš bija noguris. Roka automātiski ieslīdēja bikšu kabatā, kur vēl nesen atradās cigarešu kārbiņa. Kabata bija tukša. Viņš it kā bija atmetis smēķēšanu, bet parasti šajā pēcpusdienas stundā, ja vien viņš kvernēja pie papīriem kā pašlaik, iestājās kritiskais brīdis: viņš nonāca kādā nullpunktā, kur nedarbojas nekādi spēki, viņš saplaka kā bura pilnīgā bezvējā. Šausmīgi gribējās smēķēt. Ja tagad kāds ienāktu, viņš prasītu cigareti. Pats viņš tomēr necēlās un negāja meklēt. Ne principa pēc, bet aiz laiskuma — tāda kā letarģija pārņēma smadzenes, galva kļuva smaga. Viņš ilgojās pēc miera, kur nogremdēt šo domājošā automāta rosību, kas izsūkusi viņa fiziskos un varbūt pat vēl vairāk garīgos spēkus. Tas, pēc kā viņš ilgojās, nav kapa miers. Nav arī spilvena miers. Tas ir miers, kas dus dziļā debesjumā pār mums, miers, kas žūžo priežu galotnēs, auro vētrā un dūc bites sīkajā dziesmā. Vairāk par visu pasaulē viņš šobrīd gribētu atrasties klusā upes līcī pie Vesetas, kur ledusauksts ūdens, saulē mirdzēdams, guldz ap balti nomazgātiem akmeņiem; tur pret straumi šaudās vara-vīkšņainas foreles un sudrabotas strauta mailes, bez skaņas mirst miljoniem kukaiņu un dzimst atkal jauni, bet šis mirdzošais ūdens čalodams plūst un plūst — tas še plūdis tūkstoš gadu un plūdīs vēl tūkstoti; starp mikro-

pasauli, kas irst ik brīdi, un makro, kas sniedzas bezgalībā, viņš justos sīks un liels reizē, mierīgs savā nemierā, dalņu važots un ilgu atraisīts. Tur būtu līdzsvars. Jurģim aažņaudzās sirds. Viņam šobrīd nevajag neko: ne mīlestību, ne panākumus, pat ne sāpīgi gaidīto gandarījumu par savu darbu, — viņam vajag savu Meku, savu šķīstītavu. Tur viņš gulētu laimīgs kā akmens baltajā straumē, mirtu un nenomirtu — augšāmceltos.

...Viņš attapa, ka plaksti uz mirkli aizkrituši un apziņa izslēgusies. Pagājušas tikai piecas minūtes, bet galva likās skaidrāka. Jāaiziet pie ārsta — varbūt atkal asinsspiediens uzdzen nervozitāti un pagurumu? Bet varbūt otrādi — kremtošā, urdošā neapmierinātība ar dzīvi un sevi pašu uzdzen asinsspiedienu? Liktenīgi saslēgts loks. Kas teicis, ka raksturs — tas jau arī ir cilvēka liktenis?

Jurģis atkal piezvanīja uz zināmo numuru. Neatbild. Kā Alfs teica? — ņem sev to būdu, kamēr tā tev nav kļuvusi par problēmu. Viņš mani pazīst labāk nekā es pats, Jurģis domāja. Patiešām tam nav jākļūst par problēmu. Kam vajag mīļāko — lai ņem mīļāko, kam būdu — lai ņem... un lai atlaiž savus nervus.

Pusstundu pirms darba beigām viņš gāja prom. Sī diena četrās sienās bijusi pārāk gara. I<ā tad — pavasarī dienas kļūst aizvien garākas... Parasti viņš aiz inerces Ielika portfelī dažus papīrus, gandrīz jau zinādams, ka tos nelasīs. Pašapmāns? Vai citapmāns? Palūk, cik noslogots cilvēks... Trīsdesmit gadu viņam ir bijis neierobežots darbalaiks — neierobežots darbam un līdz minimumam ierobežots atpūtai; viņu nav dzinis pulkstenis, bet augstākā brīvība — apzināta nepieciešamība.

No ministrijas viņš izspruka ar pacilājošu sajūtu, ka priekšā vēl spoža dienas gaisma un brīvība. Viņš, ja grib, var Ieiet kafejnīcā uz stūra. Var, galvu vēdinot, izmest līkumu gar kanālu, var ieiet kinoteātrī —* nē, tur jaukā

saules brīdī nav ko līst! Nu, tad var aiziet uz autoveikalu un apskatīties, vai nav pienākusi priekšējie amortizatori, logu tīrītāji, varbūt pat izpūtējs. Jā, turp katrā ziņā jāaiziet — tehniskā apskate nāk ar skubu virsū.

Un, tiklīdz iespēja pieņēma vajadzības izteiksmi, tā aušīgā brīvības sajūta viņam aizšalca gar ausim kā vējš un pazuda aiz stūra kā, lūk, šīs meitenes plīvojošie mati, kura tikko aiztrauca garām. Viņam jāiet uz autoveikalu, tad uz gastronomijas veikalu, jo Ieva pārnāks vēlu. Jāsteidzas mājās, jānomizo kartupeļi, jāuzliek vārīties, jo Gatim gribēsies ēst kā vilcēnam, kad viņš pārskries no treniņa. Laime, ka puika vēl turas pie sporta, vismaz nesāks dzert un pīpēt pirms laika, viņš jāatbalsta visādā ziņā — lai tik svaida bumbu! Gāju vakar Ieva izsutināja, tā tikai jāuzsilda. Derētu kāds svaigums, kāda zaļa lapa, kāds vitamīns, bet sakņu veikalos šajā laikā rindas. Redz nu, kā noderētu būda ar pleķīti zemes, kur ierīkot lecekti. Bet vai tev būtu laiks, Jurģi, rakņāties pa sīku dobīti? Vai tam pietiktu dārgā un strauji rūkošā dzīves laika tev, kurš dibināja kolhozus? Un kāpēc gan ne? Tas ir hobijs, nervu atslodze, vaļas brīža prieks; un vai ābeli iestādīt nav pat kas vairāk? Tas jau kļuvis par dzīves vērtības simbolu: iestādīt koku... Bet tavs simboliskais koks, Jurģi, varbūt ir cimdi, par kuriem sacerēti vismaz divi duči lēmumu. Roc dziļāk, kā teiktu Hamlets. Tagad katram, kas sevi daudzmaz prot vērtēt, jautājumi ir ham-letiski.

Ak debessl Ja trīsdesmit labākajos dzīves gados, pēc jūsu atzinuma, cienītie, vēl nav rakts diezgan dziļi, ko tad nu vairs... «Mums ir vajadzīga jūsu lielā pieredze un izpratne,» sacīja ministrs. Bet re, ka Ronalds ar Ce-hova zirdzisko uzvārdu jau svilst aiz nepacietības atkratīties no tavas pieredzes.

Šķērsojot kanāla apstādījumus, Jurģis pārsteigts iēvē-rojaļ ka šīs siltās dienas laikā, ko viņš pavadījis mūra

sienās, krūmi sakrāsojušies zaļāki. Ja viņš būtu stāvējis blakām un skatījies, tad laikam būtu redzējis šo zaļuma kustību.

* * *

Dzīvokļa durvīs no iekšpuses bija atslēga, taču Jurģis ilgi zvanīja, bet neviens nenāca ielaist. Mājās šajā laikā varēja būt tikai Solvita. Viņš dzirdēja aiz sienām ne gluži troksni, ne mūziku — tātad viņa atkal savā istabā uz visskaļāko uzlikusi jaunāko lenti, ko nočiepusi Gatim. Lai dievs nedod, ja tas manīs! Jurģis noskaities spēcīgi spaidīja zvana pogu, līdz aiz sienas iestājās klusums. Tagad viņa noņem lenti no magnetofona, Jurģis domāja, dzīvi iztēlodamies, kā Solvita pārbijusies rauj, grūž, slēpj... Sī iedomu aina viņam izvilināja smaidu. Un tagad viņa kaķes soļiem zogas pie durvīm ... tagad skatās pa «spiega aci» un atviegloti nopūšas, ieraugot tēvu, nevis mīļo brālīti.

Tajā pašā brīdī durvis atvērās — un Solvita nevainīgi skatījās viņam acīs:

— Es ceru, ka tev nenācās pārāk ilgi zvanīt, tētuk.

Mugurā viņai bija mammas jaunā maksikleita, kuras

stērbeles vazājās pa grīdu. Jurģis piemiegtām acīm noskatīja knīpu no galvas līdz papēžiem.

— Man diemžēl jāsagrauj jūsu maldīgais ieskats, ma-dām, — viņš runāja abiem pieņemtajā manierē, lai nomāktu piktumu. — Es te stāvu jau vismaz pusstundu.

— Tu pārspīlē, tētuk, kā vienmēr, — Solvita mierīgi atsaucās.

Istabas neuzkoptas, viss — kā no rīta steigā pamests. Virtuvē nemazgāti brokasta trauki. Jurģis saīga jau neglābjami:

— Paklau, tu, modes dāma... Varbūt man vajadzēs atstāt darbu, lai es spētu uzturēt tīrību un kārtību savas meitas istabā?

— Tu gan jocīgi runā, tētuk. It kā tu nezinātu, ka magnetofonu es varu spēlēt tikai pa to laiku, kamēr Gatis ir treniņā.

— Magnetofonu spēlēt nav obligāti, bet nomazgāt traukus un uztīrīt grīdu ar putekļsūcēju ir tavs pienākums. Man nepatīk, ka tev tik bieži nākas to atgādināt.

— Man arī nepatīk.

— Ko?!

Solvita skatījās viņā, acis nemirkšķinādama!

— Tu varētu arī neatgādināt. Es tāpat padarīšu. Vai nav vienalga — pusstundu agrak vai vēlāk?

— Nav vis vienalga, — Jurģis turējās pretī. Dīvaina situācija — viņam jāturas pretī... — Mēs ar mammu pārnākam no darba noguruši un sanervozējušies, mums gribētos atpūsties tīrā, kārtīgā māja. Bet ja tagad te sāksies jezga un putekļi ies pa gaisu ...

Solvita ar aizvainotu seju vilka nost mātes garo kleitu.

— Vai tu domā, ka es neesmu sanervozējusies? Učene lā brēc, ka man rokas un kājas trīc un galva kļūst dulla. Domāju — vismaz mājās būs miers, bet te atkal...

Apaļo lūpu uzmetusi, viņa daudznozīmīgi nenobeidza. Jurģis pašķielēja uz šo aizvainoto mazo cilvēku un nolaida balsi vienu toni zemāk:

— Tieši tāpēc, mīlulīt, lai mājās būtu miers un laba saskaņa, katram vajag censties padarīt savu darbiņu, lai viss būtu kārtībā un citiem nevajadzētu dusmoties. Vai man nav taisnība?

Tā runādams, Jurģis domāja, ka viņa tēvs līdzīgā situācijā nebūtu tērējis vārdus, bet izteiksmīgi pieķēris pie siksnas. Nē, līdz siksnai tāda nieka dēļ nemaz nenonāktu, jo Jurģis būtu skrējis pa galvu pa kaklu, lai visu padarītu tā, kā tēvs licis. Arī Jurģis reiz bija ņēmis rokā žagaru, kad pieķēra meitu melos — viņa bija sākusi melot

sīka iemesla dēļ un iepinusies arvien dziļāk, taču neatkāpās un spītīgi, līdz izaicinājumam, turējās pie savas versijas. Atjautīgais un fantāziju pārblīvētais bērna prāts spēja bez grūtībām, nevainīgi acīs veroties, sacerēt visai ticamu un interesantu notikumu ar daudziem spraigiem pavērsieniem, taču šim prātam, dabiski, vēl nebija tās dzīves gudrības, kas stāv pāri visām citām gudrībām. Solvita ilgi brīnījās, nekādi nespēdama saprast, kā gan tētis un mamma uzzinājuši patiesību, ja viņi tur klāt nav bijuši un neko nav redzējuši. Sī patiesības uzzināšana viņas prātā saplūda ar vecmāmiņas bargo brīdinājumu: dieviņš redz visul — un viņa no meliem beidzot atteicās aiz bijības pret tēta viszinību. «Mans tētis zina visu, visu, visu, visu!...» Taču pēc lielā pēriena viņa tik drīz vis ar tēvu neizlīga. Aizvainota līdz sirds dziļumiem, viņa nepiedeva uzreiz, tiklīdz tētis pastiepa roku izlīgšanai. Viņa uzsvērti izvairījās no tēva samierinošā glāsta, glūnēja kā vilcēns caur pieri, lūpas sakniebusi, un sīvi nočukstēja viņam aiz muguras: «Es aizbēgšu mežā!» — «Ko tu sacīji?» Jurģis atgriezies prasīja. «Neko,» viņa atbildēja. «Nē, tu kaut ko sacīji,» tēvs uzstāja. «Vai tu man atkal gribi sist?» viņa uzprasīja nevis bailīgi, bet izaicinoši. Sis «Vai tu man atkal gribi sist?» no mazās, trauslās meitenītes mutes izklausījās kā visbriesmīgākais apvainojums necilvēcībā, un Jurģis pārdzīvoja lielāku kaunu, kādu jebkad izjutis pieaugušu cilvēku priekšā. «Es tev negribu sist,» viņš sacīja aizlūstošā balsī, ar piespiešanos aizdzīdams valganumu no acīm, «es nekad neesmu gribējis tev sist. Tu ar savu melošanu pati mani piespiedi sevi sodīt. Negodīga rīcība ir jāsoda.» — «Tu varēji mani sodīt — nenopirkt saldējumu,» Solvita nopietni ierosināja. Jurģim sakāpa kamols kaklā: un šī naivā radība tad nu būtu viņa — pieauguša vīra pretinieks! Solvita brīdi apdomāja un tad pati palielināja sodamērus «Tu varēji man nepirkt saldējumu veselu nedēļu.»

Viņš dusmojās par šolaiku bērnu pārgudrību, kas tēva pienākumus dara daudz grūtākus, bet sirds dziļumos juta arī lepnumu par šī topošā cilvēka personības izpausmi, kas parādās jau tik agri, daudz agrāk nekā viņa bērnības laikā. Neattīstītu vai tirānisku pieaugušo acīs tam ir tikai viens apzīmējums: nepaklausība, nešķirojot izlaidīga bērna nepaklausību no maza, bet strauji augoša cilvēka prāta un gribas izpausmes. Jurģis konstatēja, ka viņam bieži vien ir interesanti sarunāties vai pavadīt laiku kopā ar Solvitu. Pasaule, skatīta caur šīm dzidrajām un vērīgajām acīm, viņam kļuva interesantāka un atkal likās lielākas uzmanības vērta.

Dēla augšanā viņš šo posmu bija palaidis neievērotu. Pareizāk — nenovērtētu. Tolaik viņam prātā stāvēja lielākas lietas nekā dēla audzināšana. Viņš bija mūžam aizņemts. Viņi nepaguva sadraudzēties, kamēr zēns bija mazs, un vēlāk jau izrādījās par vēlu — viņam kļuva skaidrs, ka kaut kas būtisks ir palaists garām. Gatis, likās, varēja bez tēva pilnīgi iztikt. Viņu kontakti bija sekli, sarunas pārāk ikdienišķas — tikai fakts, tikai notikums, ārējā čaula ... Tagad — sešpadsmit gadu vecumā — zēns vēl vairāk atrāvās no vecākiem, pazuda savā istabiņā un dzīvoja tur kā citā — noslēgtā pasaulē, kas biedēja Jurģi, jo viņš tajā nojauta īstu jucekli, nenosvēFtību un mostošos dziņu valdonību. Cik smieklīgi, cik muļķīgi viņam likās pedagogu un psihologu pamācošie raksti, ka tēvam ir jābūt tam, kurš savu dēlu pusaudzi ievada pareizā seksuālo jautājumu izpratnē! Jurģis ir pārliecināts, ka ikvienam normālam pusaudzim nav vairs otra cilvēka pasaulē, no kura viņš tā kautrētos šajos jautājumos, kā paša tēvs un māte. Viņa neveiklie, māksloti brašie vai māksloti nevērīgie mēģinājumi ir allaž atdūrušies pret dēla apmulsušo, noraidošo sejas izteiksmi un nodurtajām acīm, kurās, iespējams, bija pretīgums. Reiz dēla klātbūtnē apskaudams Ievu, tā māti, Jurģis

redzēja dēlu nosarkstam. Tas viņam lika atteikties no pēdējiem nožēlojamiem mēģinājumiem izraisīt «vīriešu sarunu». Viņš atstāja visu pašplūsmai, kā teiktu pedagogi, mierinot sevi ar domu, ka zēns ir audzis draudzīgā ģimenē, kur valda mīlestība un cieņa, tātad veselīgu morālu principu atmosfērā, kas, cerams, būs izveidojusi viņa labā un ļaunā atziņu.

Taču šis pēdējais gads, kad Gatis jau mācījās desmitajā klasē, nebija nesis nekā iepriecinoša — tieši otrādi.

— Tēti — Solvita iegavilējās; skaidrs — viņai prātā atkal kāda ideja. — Tu taču drīksti ņemt Gata maģi, vai ne? Zini, es izdomāju tā: izliksimies, ka tu esi to paņēmis. Un lai viņš spēlē, kamēr es tīrīšu grīdu.

— Mīlulīt, es šaubos, vai magnetofona un putekļsūcēja apvienotais priekšnesums spēs tev sagādāt prieku, — Jurģis iebilda, alkdams miera. Kartupeļus mizojot, viņš cerēja apdomāt plānu rakstam, kuru rīt uzdos Ronaldam.

— Spēs, tēt, spēs — par to tu neuztraucies! Galvenais, ka tikai tev bungādiņas neplēš pušu.

Viņa mīļi un ceroši lūkojās acīs.

— Diez kas jau nebūs... — viņš vēl turējās pretī.

Atbilstoši viņa pretestībai viņas mīļums un iejūtība

auga, bet balsī ietrīsējās bažas:

— Nē, tēt, tu pasaki, ja tas tevi ļoti apgrūtinās... Es varu arī, — viņa smagi nopūtās, — paciesties...

Vai pēc tam, kad meita izpaudusi tik sirsnīgas rūpes par tēva bungādiņām, viņš vairs spēj prasīt tik briesmīgu atteikšanās upuri?

— Tad tu atļauj? ...

— Jā-ā, — Jurģis nopūtās un cieši aizvēra virtuves durvis.

Varbūt tomēr es viņu izlaižu? — Jurģis prātoja, nezinādams, ko īsti domāt par šo mazo atgadījumu, kuram

līdzīgi radās katru dienu pa ducim. Kas būtu, ja es sacitu «nē»? Viņa ļoti bēdātos. Bez redzama iemesla viņai būtu laupīts prieks, un piedevām viņa vēl apcerētu netaisnību, ko lieli cilvēki izspēlē pret maziem bērniem, izmantojot savu varu. Man taču viņa neko nevar aizliegti

Cauri sienām lauzās mežonīgs troksnis: Dins Rīds sauca «E-lī-zā-bet!» — putekļsūcējs dobji dūca, bet pa vidu brīžam iespindzās Solvita, mēģinot dziedāt līdzi.

Un tāpēc — laikam mazāk aizliegumu. Viņa tagad izpriecājas. Tur ir sava gudrība. Nevar dzīvot tikai ar pienākumu nastu. Mums visiem derētu ikdienā vairāk prieka. Jaunie to sev ņem, bet mēs uz viņiem par to dusmojamies, mums liekas, viņos nav vajadzīgās nopietnības. Lai viņa izpriecājas — pēc tam būs miers! Pat ja prieks neizrādīsies tik liels, kā cerēts, — vienalga, tas ir pašas gribēts. Aizliegums to būtu darījis tikai iekārojamāku. Bet man jāpacieš vēl tikai stundas ceturksni...

Kartupeļus mizojot, protams, neiznāca apcerēt rītdienas raksta plānu. Bet gan jau... Ieslīdēja Solvita, pieglaudās silta kā kaķēns un aicināja:

— Nāc paskaties — vai nu būs labi?

Viņa alka uzslavas. Tavu godkārīgu cālēnu! Bet varbūt tā nav nekāda vaina? Gatim godkārības nav nemaz, un lūk, kas iznāk... Nekāda stimula piespiesties, paveikt, uzvarēt. Visus pienākumus viņš stiepj kā krustu ar mocekļa izteiksmi sejā.

Istabas vidus spīdēja, bet nomalēs aiz krēslu un galda kājām putekļus neviens nebija traucējis. Jurģis pārvilka ar pirkstu bufetei — uz tās palika spožāka svītra. Solvita uzmeta lūpu.

— Tu sacīji, lai uztīru grīdu. Vairāk tu nekā nesacīji.

Bet viņas acis blēdīgi zibēja. Viņa pati zināja, ka šoreiz nohalturējusi. Dins Rīds nebija līdzējis viņai koncentrēties. Jurģis pa jokam gribēja saņemt meitu aiz auss, bet laikus attapās un atvilka roku — Solvita nesaprata

Šādus jokus, kas varēja saieties ar patiesību, tie viņi» viegli noveda līdz asarām. Ar visu nākas rēķināties, ar visu... Nezin vai es vēl ar kādu cilvēku būtu tik ļoti rēķinājies?

Zvanīja telefons. Solvita kā linga pielidoja pirmā. Jurģis saprata, ka zvana viņa māte. Balss bija diezgan skaļa. Viņš jau gribēja iet un ņemt klausuli, kad dzirdēja Solvitu sakām: — Nē, viņš vēl nav pārnācis. Nezinu. Būs laikam aizkavējies svarīgās darīšanās. Viņš taču strādā ministrijā; kā tu domā, vai tas kāds joks? Labi, pateikšu. Mamma? Nē, nav. Es? Uztīrīju grīdu ar putekļsūcēju... Paldies, labi. Nē, mav. Piecnieki? Daži ir... — Tad viņa pārņēma iniciatīvu un klīrīgi, tā, kā runā vecas dāmas, apvaicājās, tomēr diezgan vienaldzīgi: — Un kā tev ar veselību? — Klausīdamās viņa manierīgā līdzjūtībā šūpoja galvu un tad sacīja nopūzdamās: — Jā, tas ir briesmīgi, bet to nedrīkst ielaist, vajag aiziet pie ārsta.., Nekas, ej vēlreiz. Mamma? Nē, mamma par to slimību neko nezina — mamma taču ir ķirurģe. Ko dara Minka? — viņas balss kļuva daudz dzīvāka. — Gatis viņam vakar gandrīz noķēra peli. Mūsu pagrabā. Ar rokām. Nūja, bet Gatis jau nenoķēra, es teicu — gandrīz... Nu labi, es pateikšu. Uz redzēšanos!

Viņa lēni un domīgi nolika klaususi.

— Pēc kā vecāmamma vaicāja?

— Pēc tevis.

Solvita drūmi lūkojās grīdā, gaidot brāzienu.

— Ak tā ... Kāpēc tad tu ...

— Ko viņa vienmēr brēc? Ko viņa tev pārmet? Ka tu atkal neesi aizgājis pie viņas... Tu tik daudz strādā Tu mizo kartupeļus mājā, bet viņa aiziet paēst uz kafejnīcu. Un vēl viņai nav labi!

— Viņa ir veca, bērns, uz viņu nevajag dusmoties.

— Man apnicis uz viņu vienmēr tikai nedusmoties un nedusmoties! Kāpēc viņa rīkojas netaisnīgi?

— Bet vai tu vari teikt, ka vienmēr rīkojies taisnīgi? Vai nevienam mūsu ģimenē nekad neiznāk paciest arī kādu tavu kaprīzi?

— Manu kaprīzi?! — Solvita bija ārkārtīgi pārsteigta un aizskarta. — Pasaki, nu pasaki — kad man ir bijusi ka da kaprīze?

— Nu, kaut vai pirmīt vajadzība pēc tā elles trokšņa ar magnetofonu un putekļsūcēju ...

— Tēt, tas nav godīgi! Tu pats piekriti, bet tagad pārmet.

— Es nepārmetu. Es tikai tev atgādinu, ka pacietu... es biju ar mieru paciest tavu kap ... tavu vēlēšanos, lai gan mani tā nebūt nesajūsmināja. To sauc par iecietību pret citiem cilvēkiem, par labu sadzīvošanu. Katrs savu reizi piekāpjas citu priekšā. Vai tagad saprati?

Viņš nobeidza šo lekciju ar vieglu glāstu un knipi.

— Nu labi, pieņemsim, — Solvita bija ar mieru saprast. Viņa lieliski visu saprata! Vienpadsmit gadi īstenībā jau ievada jaunkundzes izpratnē. — Es neko nepieklājīgu omī*» tei nepateicu. Tu pats dzirdēji... es biju ļoti pieklājīga. Es tikai negribēju, ka viņa tev pārmet. Bērniem nepatīk vecāku pārmetumi, es zinu. Tad ir tieši tāda sajūta kā pie zobārsta.

— Lai nu šoreiz paliek, bet norunāsim, ka turpmāk...

— Labi, labi, — Solvita steidzās apsolīt.

Jurģis piezvanīja mātei. Klusībā viņam nācās atzīt, ka Solvitai liela daļa taisnības — gaidāmā saruna_ ar māti bija kļuvusi par pienākumu. Vienīgās patiesās dēla bažas izpaudās jautājumā par viņas veselību; un, lai gan vecā dāma allažiņ sūrojās, ka nupat vēl jutusies drausmīgi, Jurģis šajos gados bija iemanījies pēc viņas balss vien noteikt patieso stāvokli. Visam, ko viņi runāja, piemita zināms viltojums: viņa gan apvaicājās par visiem ģimenes locekļiem, bet izsmeļošāku atbildi viņai trūka pacietības noklausīties. Tāpēc neviens viņai daudz nestāstīja par

likstām un raizēm, par bērnu slimībām un konfliktiem skolā — ģimenes īstā dzīve, tā, kas tuvina cilvēkus, ritēja bez viņas līdzdalības. Viņa atnāca pa svētkiem un svētdienām, pasēdēja kā viešņa pie kafijas tases un patērzēja augstā stilā, kādā teātrī bijusi, kādu lugu redzējusi, kā spēlējusi aktrise A. un cik veca kļuvusi B. Ja kāds aizbildinājās ar nevaļu un pameta five-o’clock teay vecmāmuļa to uztvēra kā personisku apvainojumu: «Es tik reti nāku pie jums, un tad vēl nevar pasēdēt...» Pēcpusdienas tēja viņai bija labas sabiedrības mēraukla kopš jaunības gadiem, kad ģimnāziste, sīkbodnieka meita, aiz kvēla reibuma izgāja par sievu pie braša strādnieku puiša un visu mūžu žēloja un dievināja pati sevi šīs mīlas upura dēļ un prasīja dievināšanu arī no citiem — vispirms no vīra un dēla, vēlāk no mazbērniem. Viņa uzskatīja sevi par ciltsmāti. Ja viņa nebūtu uzupurējusies, tad visas šīs saimes nebūtu ...

— Al-lūl — manierīgi atsaucās vecišķā mātes balss. Jurģis iztēlojās viņas sarullētās lūpas, kā Solvita tās raksturoja, biezi nopūderētos vaigus un greizi uzvilktās uzacu svītras. Mātes redze kļūst aizvien vājāka, un tas nu reiz no tiesas Jurģim sagādā raizes.

— Labvakar, māt! Tu man zvanīji?

Solvitai izrādījās simtkārt taisnība — pretenzijas bija pierimušas, māte viņu pat pažēloja:

— Tas ir šausmīgi, dēls, ka tev jāstrādā tik garas stundas! Tas nemaz nav pieļaujams! Tev jādomā par savu veselību. Es tavā vietā kategoriski protestētu. Nav tak vairs kara laiks, kad ar cilvēkiem nerēķinājās!

Jurģis gribēja teikt, ka arī kara laikā ar cilvēkiem rēķinājās, bet tam nebūtu jēgas. Mātes acīs karš ir visu jaunumu iemiesojums. Un tā ir viena no viņas nedaudzajām dziļi pārdzīvotajām un izsāpētajām domām. Četrdesmit pirmajā gadā viņai karā aizgāja vīrs un dēls. Neviena ne-

spiesti, neviena nedzīti. Viņas prātam tas bija neizprotami un neaptverami. Vīram četrdesmit gadu, viņš ir VEF strādnieks — kāds viņam sakars ar karu, kad vācietis plēšas ar krievu! Dēlam tikai septiņpadsmit, puika vēl, ģimnāzists, mātes kopjams un vadāms. «Boļševiku gada» viņa kaunējās savu smalko draugu priekšā, ka vīrs un dēls pinas ar komunistiem, un viņa klāstīja attaisnojošu versiju: viņus jau piespiež, vai tad varai drīkst pretī runāt? Jurģis atceras, cik drausmīgs skandāls izcēlās mājas, kad tēvam tas nāca ausīs: tēvs toreiz nopietni piedraudēja ar šķiršanos. Karā viņš aizgāja ar rūgtumu sirdī un nepārnāca, bet māte joprojām uzskata, ka vīram nebija tiesību spēlēties ar savu dzīvību un atstāt viņu atraitnēs. Sieviete neapraudāja tik daudz mirušo, cik savu zaudējumu.

Rūpju pilnais tonis Austrai Vecozolai ilgi nenoturējās. Viņa sprigani un daudznozīmīgi sacīja:

— Tev sveiciens no Izoldiņas ...

Klausulē bridi iestājās klusums, Jurģis neatbildēja.

— Iedomājies tikai — viņa mani apciemoja! Ap sešiem viens zvana pie durvīm. Es, tāpat kā stāvu, mājaskleitā, domāju — tas esi tu, eju atvērt — taisni neērti... Skatos un neticu savām acīm — Izoldiņa! Tādu pārsteigumu! Stāv kā bilde, nu aktrise kas aktrise! Burvīgs mētelītis no franču drēbes par trīsdesmit astoņi metrā — dāma, nav vārdam vietas. Rociņā kūku kastīte — no «Rostokas», tās vissvaigākās un labākās — un ziediņš, rozā hiacinte — mana mīļākā krāsa, nav aizmirsusi, nav... Es viņai saku: nu kam tāda tērēšanās, bet viņa ...

Jurģim jau apdulla galva tajā ekstāzes plūsmā, kas tecēja pa vadiem un draudēja viņu izsist no līdzsvara.

— ...viņai tas jau asinīs, lai saka, ko grib. Un cik lieliski viņa izskatās!... Es tā cerēju, ka arī tu atnāksi. Es Izoldiņai sacīju, ka tu tā kā solījies... Viņa gaidīja...

Daudznozīmīga pauze.

— Viņa tikai nupat kā aizgāja.

— Labi, māt, priecājos, ka tu patīkami pavadīji vakaru. Piedod, bet man ir Joti maz laika. Saki — kā tu jūties? Vai tev ko nevajag aiznest? Varbūt pienu, maizi? .

Bet vecā dāma bija kā spārnos, viņa vēl nespēja nolaisties līdz sava ledusskapja lietišķībai.

— ...Mēs tik jauki patērzējām. — Viņas balss kļuva pieglaudīgāka un noslēpumaini čukstoša: — Viņa tevi nevar aizmirst. Tu nepārtrauc rnanil... Nemet klausuli nost— dzirdi? Es tev neko sliktu nevēlu. Ne tev, ne Ievai. Es nejaucos jūsu dzīvē. Bet tā bija kļūda, briesmīga kļūda ... Man kā sievietei sirds sāp, iedomājot par Izol-diņu ... Viņa nevar tevi aizmirst, tu viņai biji pirmā mīlestība! Vai tu maz saproti, kas sievietei ir pirmā mīlestība?

Jurģis noguris pievēra acis. Tā slīpētā siržu lauzēja atkal ir pratusi iespaidot šo veco, sentimentālo mīlestības pelnu rausēju. Vai viņš saprot, kas ir pirmā mīlestība? Pirmā mīlestība ir nelaime. Dažam varbūt laime. Viņam tā bija ilgstoša nelaime, važas, kompromiss, pazemojums, pašcieņas zaudēšana, gara verdzība miesai — nekas sliktāks vairs nevar būt vīrietim, kuram dzīvē ir principi, mērķis, ideja, cīņa.

Mātei ar Izoldi ir daudz kā kopīga, viņas sapratās. Ieva ir mātei sveša. Otrās vedeklas korektā attieksme un vienmērīgā laipnība nevar izpirkt to gara svešumu un pārākumu, kādu māte viņā nojauš. Un viņa cenšas Ievai atkosties vienīgajā veidā, kas viņai daudzmaz pa spēkam, — kritizējot katlu spodrību un mājas dvēseles trūkumu.

Vai māte būtu bijusi tēvam mājas dvēsele?

Jurģim viņa tāda bija agros bērna gados, kamēr viņš vēl kā cālēns sildījās pērkļa maigumā un uzticīgi vēra savu knābīti jebkurai mātes sniegtajai barībai. Desmit

gadu vecumā viņš jau nojauta, ka māte nesaprot tēvu. Vēl pāris gadu — un māte nesaprata arī viņu. Kuslā mājas dvēselīte turējās tikai tīro kreklu vīlēs un ēdiena bļodā. Tagad viņš saprot, ka laikam ari guļamistabā. Bet tēvs, ārēji atturīgs būdams, prata šīs maigās saites noslēpt no dēla acīm. Taču varbūt aplam... Jurģis tolaik labāk jutās drauga mājā, kura māte — vienkārša, neizglītota fabrikas strādniece—ar možu un plašu prātu un labas sirds gudrību prata dzīvot līdzi pusaudžu trauksmainajai — vēl neskaidro, bet katrā ziņā cēlo ideālu noskaņai. Tajās mājās Jurģis ar mulsu, neizprotamu kautrību noklusēja, ka viņa mātei ir ģimnāzijas izglītība. Tas šķita kā pārpratums. Viņas izglītība mājā nenesa vis svētību, bet kalpoja par mūžīgu pārmetumu tēvam, it kā viņš būtu mātei ko neatlīdzināmu parādā.

Jurģis skarbi sacīja:

— Māt, es tevi esmu lūdzis... nejaucies manā dzīvēl Kā tad paliek — vai tev vajag ko nopirkt? Gatis ies uz veikalu — viņš var pie tevis uzskriet.

Gatim bija izdevies vairāk nekā citiem iekustināt vecāsmātes sirdi. Gan ne kā uzraugāmam zīdainītim, arī ne kā palaidņa puišelim ar saplēstu bikšdibenu, bet kā jauneklim, kurš arvien redzamāk veidojas par glītu un vīrišķīgu — vismaz ārēji vīrišķīgu — puisi. Viņa to dažreiz aicināja uz kafejnīcu; viņai patika palepoties ar jaunā cilvēka uzmanību, kādu tas veltī vecajai dāmai, paturēdams viņai mēteli, balstīdams viņu pie rokas, paceldams krēslu un pusstundiņu parunādamies. Šie kafejnīcas apmeklējumi Gatim ienesa pāris rubļu kabatasnaudas — vecāmāte, pati visu mūžu bijusi romantiska praktiķe, nekautrējās šo gudrību potēt arī mazdēlam.

— Ko nu viņu apgrūtināt! — māte šoreiz atvairīja piedāvājumu. — Jaunam cilvēkam diezgan pašam savu darīšanu. Bet Ieva gan rīt varētu paskatīt, kas tai manai mugurai kaiš. Nu nelīdz ne čūsku inde, ne...

— Tev jāiet pie nervu ārsta. Ieva te nelīdzēs.

— Nu tad lai Ieva sarunā kādu labu nervu ārstu. Bez pazīšanās jau viņi cilvēkam nepiegriež nekādu vērību.

— Labi, māt, es viņai pateikšu.

Jurģis nopūtās. Vecums nāk ar visādām kaitēm — ko tu padarīsi! Tādi mēs visi būsim. Ja nepagūsim nomirt agrāk.

Izolde tātad aizskrējusi pie mātes. Kas viņai prātā? Cerams, ka nekas slikts. Kafejnīcā viņa tā jocīgi skatījās... Viņa reiz bija meistariene izokšķerēt šo to par Jurģa ģimenes dzīvi un palaist pārspīlētu vēsti paziņu lokā. Bet nu jau tas laiks sen pagājis, sen viss norimis. Nāk vecums. Nē, vecums nāk Jurģim, bet ne viņām — abām viņa sievām. Viņas ir piecus gadus jaunākas. Dīvaini, ka viņām aiz muguras pilnīgi vienāds gadu skaits. Vienai šie gadi pārpildīti līdz pēdējai sekundei, otrai... nu, bet viņa jau arī laikam kaut ko strādāja — kādā bufetē toreiz, kad viņš no tās aizgāja, komisijas veikalā, ja atmiņa neviļ, laikam pat bibliotēkā. Tas bija pēdējā laikā, kad trešā vīra — atvaļinātā pulkveža stāvoklis prasīja no sieva* inteliģentu nodarbošanos. Nez vai viņa zināja lasītājam pateikt, kas ir Gemingvejs? Nu, kā lai viņas vērtē — vai abas ir vienādi jaunas? Viņš iedomājās Ievu, kādu to redzējis slimnīcā — baltajā uzsvārcī arvien mulsinoši svešādu, kaut tieši tādu viņš to pirmoreiz ieraudzīja. Jaunie kolēģi viņai goddevīgi seko pussoli iepakaļ. Ieva ir talantīga. Viņu jaunu uztur rūpes par citiem un laikam formalīna dvaka. Izoldi jaunu uztur rūpes par sevi un kosmētika.

Jurģis nokāsa kartupeļus, pārkaisīja tiem konservētas dilles — smaržo gan! Silti, kūpoši, tikko nokāsti kartupeļi Jurģim vienmēr spēj sadzīt siekalas mutē. Viņš paķēra no katla svelošu bumbuli, vēsinot pamētāja plaukstā un

iekoda tajā, applaucēdams mēli. Ja vēl uzliek sviesta piciņu, kas turpat uz vietas kūst un tek, tad nudien vairāk neko nevajag. Bijuši nu tik ēdēji! Gulašs ir uzsildīts, smaržo kārdinoši, pat Solvita pabāza durvīs degunu: vai

ēdīsim?

— Mammas vēl nav, brāļa arī nav... — Jurģis šaubījās. — Tev ļoti gribas? Varbūt pagaidīsim? Pulkstenis vēl tikai... — viņš paskatījās ciparnīcā un bēdīgi nogrozīja galvu par to, kā mājas darbi aprij laiku, — ...jau astoņi. — Diena pagalam. Jurģis juta, kā zūd mājīgais saimniekošanas prieks un uzmācas neapmierinātība. Viņš taču bija gribējis šovakar pasēdēt pie saviem papīriem. — Zini ko, — viņš, atgainījis īdzību, uzrunāja meitu moži un enerģiski, it kā būtu izlemjams ārkārtīgi svarīgs jautājums, — nekavēsimies un ēdīsim divi vien, citādi juk laukā mūsu nodomātie darbi. Un to mēs nevaram pieļaut, vai ne? Mēs nevienam neļausim izjaukt savus nodomus, vai ne?

Solvita piekrītot palocīja galvu, kaut viņai nemaz tik ļoti negribējās sēsties pie mājas darbiem. Viņi ēda lēnām, nesteigdamies — varbūt tūlīt, tūlīt ieradīsies abi kavētāji? Viņi paēda, bet tie divi neieradās.

— Vai mamma neko neteica, kur viņa aizkavēsies?

— Nē, tētuk. Bet tu nebēdā! Viņa pārnāks.

Tas gan. Pārnāks. Ja Ieva būtu pārnākusi laikā, Jurģis nezinātu, ka viņš tā gaida. Nupat jau diena kļuva pārāk gara bez viņas.

— Un Gatis? Kas šim par konferencēm? Viņš vēl nav mācījies ne burta, — Jurģis gremzās.

— Gan viņš izķepurosies! — Solvita mierināja tēvu. — Viņam viegla galva, tikai slinkums kā jūra. Bet, kad nemaz, nemaz, nemaz vairs nav laika, tad mācīšanās iet |oti ātri. Kā paātrinātā filmā. Jocīgi, vai ne? Es labi zinu — man tā ir bijis. Gatim arī.

— Aha, tad re, kāpēc tu mācības novilcini līdz pēdē-jam brīdim, — Jurģis secināja.

— Nē, tētucīt, tīšām es tā nedaru. Man tas iznāk pavisam, pavisam nejauši. Dzīve tik ātri skrien, — viņa nopūtās.

— Pielūko — tā tu vari pārrēķināties. Kā šodien pat.,.

— Tad es palūgtu Ronaldam, — Solvita mierīgi sacīja.

Jurģis neticēja savām ausīm.

— Ronaldam?!

— Nu jā. Kas tevi pārsteidz? — meitēns paraustīja plecus. — Tavam paša Ronaldam. Viņš ir ļoti pieklājīgs cilvēks un rēķina ātrāk nekā tu.

Kad Jurģis satriekts klusēja, Solvita piebilda:

— Es labprāt ar viņu iepazītos. Vai viņš ir skaists?

Un tādas lietas notiek aiz viņa muguras! Kāpēc Ronalds to slēpj? Lai kādā jaukā dienā, tieši īstajā brīdī, izspēlētu pret viņu? ...

Solvita vērās viņā it nevainīgām acīm, kurās tomēr vīdēja paklusas bažas. Labi, ka viņa man vismaz atklāti stāsta, domāja Jurģis, tāpēc mieru ... un nerāties ... vēl man ir iespēja izsekot viņas domu gaitai un ietekmēt...

— Hmm... — viņš nomurmināja ne bez piespiešanās, — kā to ņem... Varbūt sievietēm viņš patīk. Viņam ir izcila mēle.

— Mēle? — Solvita brīnījās. — Vai viņš tev to ir rādījis?

— Tā tikai vēl trūka!

— Bet kā tad tu zini?

— Labi, mīlulīt, lai nu tas paliek! — Jurģis pārtrauca debates. — Lūdzu, noskalo traukus un žigli sēdies pie mācībām. Man tomēr negribētos, ka tev būtu jātraucē Ronalds. Vai mēs varam to norunāt?

Pēc Solvitas acīm bija redzams, ka viņai īsti nav saprotama tēva pēkšņā iedoma noliegt matemātikas konsul-

tācijas ministrijā. Tā, pēc viņas domām, būtu skaidri redzama iespēju neizmantošana. Viņa lūkoja uzmanīgi iebilst:

— Bet ja nu man ...

Tēvs piepeši paskatījās tik briesmīgi baltam acīm un ierēcās tā, ka Solvita salēcās:

— Nekādu «ja»! Matemātiku turpmāk rēķināsi vakarā, kamēr kāds no mājniekiem var tev paskaidrot! Nebūs nekādas atlikšanas uz rītu! Un ja man vēl vienu reizi nāksies dzirdēt... — viņa balss bija uzkāpusi augstu un pēkšņi aiztrūka, viņš nenobeidza savus draudus un steigšus izgāja otrā istabā. Tur viņš nošļuka krēslā un tvēra ar roku pie sirds. Sasodīts, šajā mājā laikam pat ne baldriānu drapēs nebūs!

Solvitai asaras pilēja trauku ūdenī. Ļaunais, nejaukais ... Es viņu vairs nemīlēšu ... Es viņam nekad, nekad, nekad vairs nezvanīšu uz to pretīgo ministriju. Lai viņš gaida, lai uztraucas ...

Trauku mazgājamā vanniņā nopakšķēja vēl pāris asaru, un tad tās apsīka. Solvita bija dzirdējusi sakām, ka viņa neesot no pinkšķētājām.

Kur kavējas Ieva? Un Gatis? Ja viņa būtu slimnīcā, tad piezvanītu. Bet reizēm viņa nezvana. Vai viņa nedomā par māju? Vai arī netur par vajadzīgu ziņot katru savu ārpusdarba soli un minūti? Viņa ir ļoti neatkarīga. Viņa to neuzsver, bet tā jūtas. Reizēm viņa izturas tā, it kā viņai nebūtu nekādu saistību mājās, — lai katrs dzīvo, kā redz un kā viņam iznāk. Kad es viņai to pārmetu, viņa paskatās, it kā no tiesas izbrīnījusies, un mierīgi saka: lūdzu, piedod. Un tūlīt piebilst: nekas taču nav noticis, viss galvenais tiek padarīts, bet par sīkumiem nestrīdēsimies — dzīve ir par īsu sīkumiem... Viņa atvaira no sevis sīkumus, bet tos kārtot iznāk citiem — man, bērniem.

Jurģis tikko bija izklājis savus papīrus un mēģināja koncentrēties darbam, kad ārdurvis tīkami noklaudzēja, priekšnamā atskanēja Ievas un Gata balsis, un viņa dur-najai galvai it kā uzgūlās tā Lielā Miera roka, kas noņem visas raizes un pēkšņi dara laimīgu ne no kā un ne par ko. Viņš to pēdējā laikā izjūt tieši tā kā šovakar — kad mājās pārnāk tie, kas piepilda viņa dzīvi. Tieši šajā brīdī viņš saprot, cik ļoti tie piepilda viņa dzīvi. Pāris trīs cilvēki.

Cilvēkam nekad nevajag visu pasauli, cilvēku nevar remdināt visa cilvēce; katram vajag tikai vienu noteiktu cilvēku un ne citu. Un tā tad arī ir visīstākā cilvēka vienreizības izpausme.

Ieva klusi pienāca — kluso gaitu viņai ieradinājusi slimnīca —, noliecās un pieskārās viņa pierei. Viņam bija patīkams šis ierastais Ievas glāsts, lai gan viņš pats reti dāvāja ieraduma skūpstus. Kādreiz bija laiks, kad viņi abi nevarēja istabā paiet viens otram garām neapskāvušies un neskūpstījušies. Viņi stāvēja, cieši sakļāvušies, un nespēja atrauties. «Tā mēs izputināsim savus labākos dzīves gadus,» viņi, laimē slāpdami, toreiz izlikās kurnam. «Atliksim mīlestību uz vecumu, kad viss būs sasniegts un nekur vairs nebūs jāskrien...» — «Labi, atliksim.» Tagad it ka tuvotos šis atliktais laiks — tas gan nav vecums, nēl •— bet viss viņiem ir tāpat un tomēr citādi. Viņi vairs nelīp viens pie otra, bet viņi nav izšķirami. Viņi ir saauguši kopā.

Jurģis sacīja:

— Kur tu kavējies tik ilgi? Vakariņas atdziest.

It kā galvenais būtu auksts vai silts kartupelis. Kas šo pārmetumu uztver burtiski, tas ir kurls.

— Es biju koncertā, — Ieva mazliet gurdenā balsī sacīja, pārģērbdamās mājastērpā. Jurģis ievēroja, ka viņai bijusi mugurā jaunā kleita.

Tas nu nebija pats labākais, ko viņš šobrīd būtu gribējis dzirdēt.

— Skaisti... — viņš nenoteikti novilka, kamēr sirdī sarietēja maza indes lāse. — Un tev tas bija zināms jau no paša rīta. Elementārās sadzīves normas gan prasa, laj tu informē arī citus. Jo var gadīties, ka arī viņiem atrastos kas svarīgāks darāms nekā kartupeju mizošana.

Ir bijušas reizes, kad šādus pārmetumus — jo tie jau nav pirmie, tik ilgā kopdzīvē vairs nenāk klāt jauni pārmetumi — Ieva noslāpējusi pašā sākumā ar jautru prātu, smejot bužinādama viņa matu cekulu: ū-ū, cik dusmīgs pat mati slejas gaisā, ņems vēl un mani apēdīs — am! Nu nedusmo, mījais, dusmas dara vecu un nejauku! — un tālāk līdzīgā garā, niekojoties un apmīļojot, nolūdzoties bez lūgšanās, bez pazemošanās un sāpēm. Jūtama viegla vainas apziņa, un tas jau ir daudz. To vajag novērtēt un neprasīt vairāk, citādi otra pašlepnums var saslieties, atsperties pretestībā un atteikties dot to pašu vainas apziņas mazumiņu, kurš tev tik nepieciešams kā balzams uz brūces. Bet, gadiem ejot, Ieva zaudē šo draiskuma drusciņu, taisnību sakot, viņa nekad nav bijusi īsti draiska, salīdzinot ar Izoldi. Un tas bija labi... Un tomēr viņš reizēm it kā būtu ilgojies... Ieskati par mūžīgi sievišķo ir pretrunīgi un mainīgi kā mūsu pašu vēlmes.

— Nedusmo, lūdzu, un nesabojā man prieku, — Ievas balsī tikko jūtami iezagās dzedrums.

Ak viņai lai nesabojā prieku! Bet man?

— Tik mazs tev viņš ir, ka tik viegli sabojāt? Vai tad vispār bija vērts... — Jurģis gribēja teikt: upurēt ģimenes vakaru, bet saprata, ka tas būtu par daudz.,, un varbūt šaursirdīgi, jo kam tu varētu teikt, ka sieva tev nodarījusi pāri, aiziedama uz koncertu?

— Kāpēc tu ironizē? — Ieva klusi vaicāja, un tagad viņas balsī Jurģis saklausīja sāpīgu smagumu. — Es saprotu, ka ne jau kartupeļi vainīgi, bet tas, ka tu gai-

dīji... un tomēr... tik maz mūsu dzīvē ir īstu, skaistu prieka brīžu, ka tos nevajag steigties aprakt ar ikdienību ... ar kartupeļiem.

Jurģa sirdij vēlās virsū tāds kā akmens — no tā, ko viņa sieva teica, kā viņa to teica un kas palika neizteikts, bet bija jūtams kā melns mākonis naktī, sevišķi baiss tāpēc, ka tu neredzi, cik īsti liels tas ir.

Viņš īsi un rūgti iesmējās.

— Tu pati nupat sacīji, ka ne jau kartupeļu dēļ... Tātad... eh, bet labāk tomēr izbeigsim, citādi... jo tālāk mežā, jo vairāk koku. — Viņš piespiesti pasmaidīja un paskatījās viņai sejā: — Iesim ēst tos pašus nabaga kartupeļus. Tu droši vien būsi izsalkusi.

Viņš satrūkās, redzēdams, ka Ieva tik tikko valda asaras. Nē, kaut kas nav labi. «Nesabojā man prieku...» Vai viņai maz bijis prieka? Jurģis izlikās neko nemanām, bet kopš šī mirkļa viņam vairs nebija grūti pārvarēt savu sarūgtinājumu, lai gan sirds dziļumos palika diezgan sāpīgs «kāpēc?».

Jurģis skāņi sasita plaukstas un tēlotā jautrībā sauca:

— Gati! Solvit! Visi pie galda! Ejam dzert tēju!

Viņš gluži labi uztrenējis šo možo toni, kuram jāuzlabo

ģimenes noskaņojums. Ak, šie mūsu mīļie cilvēki, cik smagi viņi dažkārt ikviens ar sava «es» neizdibināmībut Jurģis pie gāzes plīts sildīja vakariņas — kad jau ķēķa diena, lai tad arī ir ķēķa diena; Ieva vēl kavējās un nenāca, bet Gatis no savas istabas pabāza pūcīgu galvu:

— Kas ir ņēmis manu maģi? — Tonis bija draudīgs.

— Mēs... — ne visai pārliecināti atsaucās Jurģis un dēla acīs izlasīja pārsteigumu un neticību.

— Pap, kāpēc tu slēp viņas palaidnības? Es taču esmu stingri noteicis ...

— Nu labi jau, labi! — Jurģis viņu apsauca. — Noteicis ... vai tu re ... Vai es tev neesmu daudz ko noteicis, bet kā tu to ievēro?

— Tā nav atbilde, pap. Tu viņu izlaidīsi tā, ka pats beidzot laimīgs nejutīsies, — drūmi pareģoja dēls. Jurģi tas uzjautrināja.

— Es skatos, manu runu sēkla nav gluži uz akmeņiem kritusi, — viņš sacīja. — Bet par to nelaimīgo maģi izbeidziet plēsties, ja ne — es ņemšu un likvidēšu nemiera perēkli.

— Kā tu to domā — «likvidēšu»? — Gatis nobālis vaicāja. — Tev nav tiesību! Tu pats man uzdāvināji, un tur ieguldīta arī vecāsmammas nauda.

— Ak man nav tiesību? — Jurģis vaicāja, tobrīd atskārzdams, ka viņam patiešām nav tiesību. — Bet kam ir dotas tiesības katru dienu traumēt visu ģimeni ar mūžīgām ķildām un nemieru vienas brēcošas kastes dēļ?

— Kastes... — Gatis aizelsās sašutumā. — Labā kaste... Man ir unikāli ieraksti — tādus tu visā Rīgā nedabūsi!

Viņi apklusa, jo virtuvē ienāca Ieva. Viņa izskatījās nomierinājusies un varbūt pat jautra (tikpat jautra kā es? — iedomāja Jurģis).

— Par ko jūs tik dzīvi debatējat? — viņa apvaicājās, liedama glāzē tēju, — varbūt tikai tāpat vien ievaicājās, lai iekļautos kopējā noskaņā.

— Par mūziku, — drūmi izmeta Gatis. Ieva aizdomīgi sarauca uzacis.

Solvita pabāza durvīs aizvien vēl aizvainotu degun-teli.

— Paldies, bet es vakariņas jau esmu paēdusi, — viņa pieteicās. Māte viņu apskāva un ievilka virtuvē.

— Panāc vien, pasēdi kopā ar mums, es visu dienu tevi neesmu redzējusi. Kā tev gāja pa skolu? Pastāsti — ko tu labu darīji?

Mātes skavās vienā acumirklī izkusa mazā cilvēka lielai dūša — Solvita pieplaka viņai kā zīdainis, krūti meklēdams, un Jurģim dīvaini sagriezās ap sirdi, šo mīlestības mirkli vērojot. Gatis uzspēlētā vienaldzībā lēnām cēla pie mutes kumosu, bet tad izsalkums ņēma virsroku — un viņš ēda alkatīgi, pilnām mutēm, katliņš redzami tukšojās, un Jurģim negribējās vairs pieminēt savu īgņošanos par kartupeļu mizošanu. Mīļais dievs, kāda alošanās, iedomājot, ka pasaulē ir vēl kaut kas svarīgāks par tava bērna labo apetītil Pie tiem papīriem viņš pasēdēs rīt: galu galā tur nav nekādas pasaules problēmas, apvērsumu viņš neiztaisīs un neviens to no viņa negaida, gluži otrādi — lai dies nedod!

III nodaļa

No rīta, tikko atvērās acis, klāt bija domas par ziņojumu. Viņš saprata, ka tās tepat vien visu laiku bijušas, ari miegā; tās bija saritinājušās kā kaķis gultas kājgalī, tādēļ viņam naktī brīžiem bijis smagi, it kā lietuvēns spiestu; tagad tās izšļaukājās un neuzkrītoši, bet pašapzinīgi piemetās blakus, zinot, ka beidzot viņš tās ievēros un ierādīs godavietu. Un no šī brīža tās sāks valdīt pār viņa prātu un jūtām, pār viņa dienām un naktīm; tās viņa garu iekvēlinās un atsaldēs, pacels un gremdēs.

Apzinādamies savu gaidāmo verdzību un gatavodamies sadursmei, viņš kustējās drūms un smags; viņš nemānīja sevi ar reālu iespēju pēdējā brīdī vēl nogriezt pajūgu sāņus, izmest vienu mazu, elegantu loku un ar putās saskrietu zirgu atgriezties izejas punktā. Nē, viņš nemānīja sevi ar šo iespēju — viņš no tās baidījās.

Pa ieradumam no rīta pāršķirstījis kabatas kalendāru, viņš uzdūrās svešam telefonam un brīdi neziņā blenza tajā. Atskārsme izšāvās kā dzirksts caur smadzenēm: vasarnīca! Patiesi — viņš jau bija paspējis aizmirst, doma

vēl nebija īsti pielipusi, varbūt labāk to atmest, nav īstais laiks... Bet kad būs laiks? Ieva aizgājusi — viņš varētu zvanīt no mājas. Labi, joka pēc... īsais gaidu brīdis, signālam dobji skanot, pēkšņi šķita liktenīgs: viņš gaidīja ārkārtīgā ziņkārē, kāda balss tur atskanēs. Nogurusi, sagrauzta? Kāpēc cilvēks šķiras no pusbūvētas mājas? Māte viņam pusaudža gados reiz ūtrupē nopiFka lepnu mēteli par dažiem latiem, bet tad kādu dienu uz ielas viņam pienāca klāt paplucis jauneklis, rupji raustīja viņa samta apkakli un naida pilnā nicinājumā teica: «Ak patīk gan plātīties ar svešām spalvām? Zini, čalīt, es tev tagad varētu pavēlēt, lai tu novelc manu mēteli. Gluži pliku es tevi uz ielas neatstātu, kaut traki būtu derējis gan, lai citreiz nelien, kur nevajag... es tev atdotu šitos kankarus — tev tie vairāk piedien pie ģīmja. Tu domā, šitais mētelis tevi taisa par kungu? Ha-ha, pat mana kurpe, re, smejas... no tevis taču pa gabalu smird pēc suņa, kas gaida kādu kaulu atlecam no citu dzīru galda...»

Jurģis toreiz aiz kauna un bailēm izrāvās no svešā jaunekļa nagiem un metās bēgt. Viņš, kas bija diezgan kauslīgs un ērcīgs puika un nevienam neļāva sevi aiztikt vai apvainot. Pēc tam māte šo mēteli viņam vairs mugurā nedabūja. Viņa dusmojās, lūdzās, beidzot raudāja par nepateicīgo puiku, kurš nenovērtē viņas pūliņus to «iztaisīt par cilvēku», viņa noslēpa veco mēteli, lai dēlu piespiestu kaut šādi. Bija ziemas laiks, sals lāgiem pie divdesmit, bet Jurģis skrēja uz skolu žaketē, kaklu divkārt ar šalli notinis. Kad visu ce|u skrēja, varēja ciest, metās pat karsti. Puikām viņš teica, ka rūdās un trenējas, un viņam ticēja: visi bija redzējuši viņa glauno mēteli, un kam gan nāktu prātā... daudzi nu skrēja uz skolu žaketēs, līdz pusklase apslima un skolotājs šiem treniņiem pielika punktu.

Kāpēc viņam tagad ienāca prātā svešais mētelis?

— Klausos, — sacīja melodiska jaunas sievietes balss.

— Lūdzu, — viņa atsaucās strauji un saldi kā sirēna,

— jebkurā laikā varat apskatīt. Pusotra stāva, igauņu stilā, pareizāk — tas ir somu stils... dažiem tas nepatīk, tagad jau plašās masas aizraujas ar modernajiem kubiem, bet es vienmēr esmu gribējusi tieši somu stilu... zināt, tādu pamatīgu māju, klasisku savā ziņā, kas nekad neiziet no modes. Visam taču pastāv kaut kāds jēdzienisks etalons — vai ne? — arī mājai, un tas, manuprāt, ir tieši tāds, kādu mēs ikviens to bērnībā esam zīmējuši, protams, vienkāršoti: gludas sienas, stāvs jumts un skurstenis galā. Pamēģiniet iedomāties šo zīmējumu bez jumta! Kaut kas kroplīgs, vai ne? Redzat, ar šādu vienkāršu eksperimentu var noskaidrot būtību ...

Jurģis jau bija ietīts smalkos tīklos. Viņam vajadzētu justies parādniekam par šo garo un skaisto runu vien. Viņš tomēr raudzīja vēl pakustināt savas rokas, kājas un, saprotams, arī mēli:

— Skaidrības labad atļausiet vispirms par materiālo pusi...

— ...un vieta ir burvīga! Meža stūrī pie lielām, tumšzaļām eglēm; tām ir vismaz simt gadu, ja ne vairāk, un sudrabpelēkas sūnu bārdas... kā pasakā. Jūs taču mīlat dabu? Piedodiet, nu kas par jautājumu, citādi nemaz nevar būt, es no jūsu balss nojaušu, ka jūs alkstat izrauties no benzīna izgarojumu pekles. Galu galā sava māja ir sava māja, pat mūsu laikos un mūsu valstī... visi kļūst prātīgāki, viss iet uz labu, cilvēki pērk mašīnas un plikais — piedodiet! —■ apģērbto vairs nevar nogānīt, plikais tagad tiek atzīts par slaistu un lamzaku... paldies dievam, jo tā tas arī ir.

Jurģis vēlreiz mēģināja iespraukties starpā:

— Piedodiet, es gribētu dzirdēt cenu.

— Cena jums neko vēl neizteiks, šobrīd jums tas būs abstrakts skaitlis. Jums jāredz māja.

Jurģis pasmaidīja — viņam kļuva aizvien jautrāks prāts, kaut nevarēja noliegt zināmu loģiku daiļrunātājas domu cilpās.

— Gluži abstrakts šis skaitlis nevarētu vis būt, jo tam neapšaubāmi piemīt kāda attiecība pret manu naudasmaku.

— A-ā... — balss skaisti izlocīja vienu skaņu, bet tā krita uz leju kā nopūta. Kā žēlas atvadas no mīļa sarunu biedra. Viņa ir vīlusies, Jurģis domāja, viņas māja paredzēta bezizmēra naudasmakam.

Nosauktā summa aizsita elpu.

— Vai nav mazlietiņ par daudz? — Jurģis prasīja, mēģinādams ar ironijas palīdzību uzturēt savu pašcieņu.

— Ko jūs runājat?! Tādā vietā! Jūs esat cilvēks bez perspektīvas izjūtas. Ogrē zeme drīz būs zelta vērta. Viens melnais mums deva daudz vairāk, bet mēs domājām, lai labāk tiek pašu cilvēkiem. Atbrauciet, paskatiet — un tad jūs runāsit pavisam citādi, es galvu lieku ķīlā.

Viņa ļauj man vismaz ar godu atkāpties, domāja Jurģis un negaidot izjuta pret svešo simpātijas. Bet varbūt, viņš iedomāja, viņa mani pieņem par paskopu veikalnieku, kurš jūtas laimīgs, no simta nokaulējis kapeiku. Viņa vienkārši nevar iedomāties, ka viņas māju grib pirkt cilvēks bez naudas.

Te tev nu bija svešais mētelis... tam seskam savā ziņā taisnība — Jurģis var vinnēt tikai ūtrupē.

— Piedodiet, lūdzama, manu ziņkāri, bet mēs esam sveši ļaudis, un svešiem jau var... Sakiet — kāpēc jūs tik lielisku māju gribat pārdot?

Brīdi pauze, tad koķeti smiekli.

— Mēs ar vīru dalām mantu. Gadās tādas situācijas dzīvē, vai ne?

— Jā, laikam gan. Vēlu jums bagātu pircēju! — sacīja Jurģis un nolika klausuli. Brīdi pastāvēja kā no laivas

izmests, tad sāka smieties. Nē, tā tik bija situācijai Ho-ho-hol Alfs smiesies locīdamies, kad viņš tam pastāstīs. Alf, vecīt, tu ar saviem ministra vietnieka simtiņiem šai dāmai vari pazoles noslaucīt, pēc špickām aizskriet... Jurģis ar treknām svītrām likvidēja svešo telefona numuru, šo svešķermeni savā dienas kalendārā. Mājas pirkšanas ideja nožņaugta embrija stadijā. Un tomēr derētu aizbraukt līdz Pārogrei, teiksim, svētdienas pastaigā un apskatīt šo sapni, šo ziemeļnieciskās arhitektūras šedevru, par kuru cilvēkiem var ienākt prātā prasīt tik pasakainu summu.

Pūlēdamies uzturēt jautrību, viņš smējās mazliet par ilgu, smiekli kļuva piespiesti un beidzās konvulsīvi kā noslāpstoša motora darbība, kam laikā nav izslēgta aizdedze. Humora te bija maz. Jurģis mirdams vēl nespēs samierināties ar tām parādībām, ko tagad nevainīgi un pat slavinoši dēvē par «prasmi dzīvot», bet kas īstenībā visbiežāk nozīmē prasmi blēdīties, taisīt mahinācijas un neapgrūtināt sevi ar principiem. Vai tiešām cilvēku dzimums ir tik nelabojams?

Dīvaini uzvarējusi bezkonfliktu teorija... Viss nogludinājies. Tu esi pieklājīgs, jo esi apguvis labas manieres, par kādām tev vēl nebija lāga nojēgas tad, kad tu novilki šineli; kultūras līmenis cēlies: atvainojiet, piedodiet, vai atļauts ieiet, vai drīkstu traucēt? Klusināta, mierīga balss, laipns smaids, klauvējiens pie durvīm, uzmanības pierādījums — cik patīkami saskarties ar šādiem ļaudīm!

Oliņa jūrmalā, kā tu tik gludena?

Viļņi man’ tūkstoškārt šurp un turp valstīja.

Jurģi, kā tu tik gludens? Viļņi man’ tūkstoškārt... Lietas labā, tikai lietas labā. Un nevajag būt sīkumainam vai naivam, iecirtīgam kā āzim, kas neatkāpjas no savas uzmācīgās idejas. Domā, tu viens saproti, tev vienam smadzenes galvā? Kāda iedomība! Mēs visi esam bara

ļaudis un braucam tajā pašā pārpildītajā sabiedriskajā trolejbusā. Ja tavu smalko dvēseli apvaino trolejbusi, kur cilvēks no personības kļūst par tonnām un vēl sazin par ko, — tad ej dzīvot uz mežu un svilpo tur pats savu dziesmiņu kā putniņš kokā!

Uz mežu, Jurģi! Iesēdies savā civilizācijas dotajā grabulī uz riteņiem un aizbrauc pastaigāties pa mežu, palasīt zilās puķītes. Pievelc pilnu krūti ar pavasara gaisu, kurā vēl jūt pērno lapu trūdu dvaku, un pavēro, kā tekalē skudras, kā nes skujiņu pa skujiņai uz savu pūzni, — tā ir pamācoša aina. Tā tevi atkal samierinās ar dzīvi.

* * *

— Ronald, mana meita turpmāk jūs vairs netraucēs.

Ronalds, neērti juzdamies, saminstinājās:

— Viņa mani nav traucējusi... Man bija interesanti...

— Rēķināt ceturtās klases uzdevumus?

— Nē-ē... parunāties ar jūsu meitu.

Ronaldam nepatika Jurģa skatiens, un viņš steidzās paskaidrot:

— Man pašam meitas nav, tā ka... saprotat, psiholoģiski interesanti... nu, kā to teikt — papētīt mana dēla nākamās pretinieces, vai?

— Pretinieces? — Jurģis ciešāk ieskatījās Ronaldam acīs. — Tātad jums viņas bijušas pretinieces? Mjā... — viņš nogrozīja galvu, — es jūs neapskaužu. Mūžam karot...

— Kāpēc jūs domājat, ka mūžam karot? — Ronalds atcirta. — Varbūt iekarot? Tas būtu tuvāk vīrieša un sievietes attiecību būtībai.

Jurģis sāka smieties — gludenais Ronalds pēkšņi viņam likās mazliet jocīgs Kazanovas lomā. Ronalds sabozies klusēdams paraustīja plecus. Smieklus par sevi viņš nespēja paciest. Ko es smejos, Jurģis nodomāja, skatīda-

mies sava vietnieka smalkajā, nervozajā sejā, kā* das mēdz saukt par glītām, kaut gan citādi tās raksturot grūti — kaut kāds stereotips, it kā labi nostrādāts rāmis, kurā var ietilpināt dažādas bildes. Taisns deguns, šauras, smalkas lūpas, tā dēvētais enerģiskais zods un pareizi vaibsti — tas vēl nenozīmē neko, tas var būt labi un slikti, atbilstoši un maldinoši. Pat acu skatiens — dvēseles spogulis — vēl maz ko izteic, aiz eņģe|a skatiena var slēpties nelabais. Kaut ko spriest var vienīgi pēc kustības sejā, acumirkļa reakcijas, jo jūtas vienmēr skrien prātam pa priekšu; pēc pirmās reakcijas mēs varam vismaz aptuveni nojaust tos spēkus un strāvas, kas mutuļo cilvēka dvēselē.

Ko es smejos, domāja Jurģis, varbūt šis ārēji gludais un pašpārliecinātais cilvēks ir nelaimīgs. Par to liek domāt šīs «pretinieces». Iekarot? Nez vai nu būs tāds iekarotājs... drīzāk viņš ir zaudējis. Un smagi zaudējis. Reizēm desmit uzvaras neatsver vienu zaudējumu. No tā arī sāpīgā doma par sievietēm kā pretiniecēm. Bet kāpēc viņš dēlu gatavo tik aplamam liktenim?

— Šodien līdz vienpadsmitiem jānodod atskaite par... — taktiski atgādināja Ronalds. Viņa priekšā uz galda gulēja kaudze papīru. Lielu, baltu lapu viņš bija skaisti sagrafējis ar lineāla palīdzību. To redzot, Jurģis aizsvilās:

— Kad reiz beigsies šī nejēdzība?! Vai nekā prātīgāka jums nav, ko darīt?

— Bet atskaite?

— Ja viņiem atkal nav kārtīgu formulāru, tad uzrakstiet datus tāpat uz plika papīra, lai pēta... un lai sadod pa kaklu, kam par to pienākas, bet mēs savu darbalaiku tādēļ nešķiedīsim. Un vispār — es tūlīt rakstu augšā oficiālu iesniegumu. Ministrijai pēdējais laiks nokārtot visas informācijas savākšanu un apstrādi tā, kā tas mūsdienās pienākas. Padomājiet pats: vakar un šo-

dien visās nodaļās visi sēž pie atskaitēm, raksta, skaita un rēķina visprimitīvākajā veidā... kad cilvēkiem šo laiku labāk vajadzētu izmantot, lai papētītu jaunāko tehnisko informāciju savā nozarē. Kārtīgs rūpnīcas inženieris un tehnologs ir informētāks nekā ministrijas darbinieks! Kas mēs esam pēc taisnības? Ziņu savācēji un tālākdevēji, turklāt neiedomājami mazjaudīgi, salīdzinot ar pašreizējām mašīnām.

— Mašīnu vēl ir maz.,, un dārgas, — Auziņš iestarpināja.

— O jā, es zinu, tās ir lielākoties izstādēs, no kurienes pa kādai nopērk — progresa demonstrēšanai — un noliek gluži kā nespēlētājs klavieres dzīvoklī. Mūsu ministrijā tāpat — kaut kas ir, kaut kā nav... Bet vajadzīga taču sistēma! Vajadzētu ministru pielauzt, lai prasa. Vispār jau sāk pie mums saprast — sāk, kaut vairāk runā nekā dara. Bet nekas, parunāsim — parunāsim vien, neliksimies mierā, mums pirms darīšanas vienmēr vajag kārtīgi izrunāties. Nenovērtējiet par zemu šo faktu! Ja jūs būsit tas klusais un pieklājīgais, kas stāvēs maliņā un gaidīs, un neprasīs priekšniecībai neiespējamo, tad varēsit gaidīt līdz pastardienai, bet pērienu saņemsit tieši par to, ka esat gaidījis. Dodiet šurp to savu gleznu!

Jurģa roka stiepās pēc skaistās lapas. Ronalds žēli iebilda:

— Jurģi Pavlovič, vēl tikai šoreiz... ja jau sagra-fēts...

— Nieki! Rīkoties vajag uzreiz, nav ko garumā stiept. Dodiet šurp!

Ronalds ar dalītām jūtām noskatījās, kā Jurģa roka sadriskā viņa šarīta darbu. Viņš bija agrāk cēlies, lai pagūtu sagrafēt lapu, vēl vairāk — viņš pat bija jutis vārdos neizsakāmu rāmu baudu, brīnišķīgu mieru un dvēseles līdzsvaru, velkot precīzās līnijas, ieviešot skaistu organizāciju tukšās lapas bezveida baltumā,,, un viņa

galvā tad bija uzpeldējusi dīvaina doma, ka viņš pēc savas dabas laikam ir kārtības un harmonijas cilvēks, viņš varbūt ir piedzimis gadsimtu par agru, jo cilvēku sabiedrības organizācija vēl ir ļoti nepilnīga: visu laiku kaut ko lauž, kaut ko rada un atkal lauž, un viņam ir bail no šīs laušanas, varbūt tieši tāpēc arī viņš nerada... Otra darbu ir viegli iznīcināt, viņš domāja sīvā rūgtumā, skatīdamies uz Jurģa stiegroto, dzīsloto delnu enerģiskajām kustībām, kad tās saplēsa lapu. Un tajā pašā laikā viņš labi zināja, ka Jurģim ir taisnība. Auziņš, mūsdienu inženieris ar teicamu izglītību, to zināja varbūt pat labāk nekā Jurģis. Viņš pats priekšniekam daudz klāstījis aizraujošās idejas par automatizācijas lomu vadībā — klāstījis jau toreiz, pašā iesākumā, kad atnāca strādāt uz ministriju un jutās pacilāts, un gribēja parādīt savas plašās zināšanas, savas potences... Taču, raugi, viņš ar savām spīdošajām zināšanām pasīvi dirnēja un grafēja atskaites lapu, kamēr šis tehnikas autodidakts viņa idejas bija piesavinājies un skaļi klāstīja kā savas. Ronalds jutās kā apzagts. Šis cilvēks viņam it kā visu sulu izsūca, pameta sausu čaulu vien un vēl pasmējās par tās grabēšanu.

Ministrijas dzirnavas rūkdamas mala Jurģi visu priekšpusdienu — īsas apspriedes, zvani... kad, kur, kāpēc, cik... termiņi, termiņi! Alfs Grīziņš piezvanīja — ienāc, Jurģis — šobrīd nevaru, vai kas svarīgs? Alfs sacīja — par to pašu būdu... Man kaut kas priekš tevis ir, aizšausim vakarā, nav tālu — Daugava pie Kokneses, tikai viņā pusē.

— Tuvu gan, — Jurģis sacīja, — gluži kā ar roku aizsniedzams. Paklau — vai Pēteri neesi saticis?

— Kas ir? Gribi naudu aizņemties? Nedos, nemēģini. Viņam lieli apgriezieni, pašam vajag. Jauna sieva..,

— Kas? Jauna sieva? Ko tu velnu dzen! — Jurģis

iebrēcās.

— Ar tādām lietām es velnu nedzenu.

— Bet kur tad Elza?

— Naivs jautājums. Vai tad sieva ir šķērslis?

— Tu nu gan runā...

— Es? Nu mana runāšana būs tā vainīgā.

— Viņi taču kā no frontes...

— Jo vairāk. Cik tad ilgi var?

— Neāksties! Visi zina, ka Elza...

— Jā, visi zina, ka Elziņa izglāba Peķkam dzīvību un pati gandrīz aizgāja bojā. Bet ar pateicību vien sirdi nevar piebarot. Pēterim Elza nekad nav bijusi šķērslis...

— To es nezinu, — Jurģis pikti norobežojās no tenkām. Bija dīvaini par saviem draugiem piepeši uzzināt kaut ko gluži pretēju tavam priekšstatam. Viņš gadiem netikās ar Pēteri, bet zināja: jebkurā brīdī var pie viņa aiziet — un viņu atplestām rokām sagaidīs divi cilvēki. Jurģa un viņu attiecībām piemita kaut kas neiedragājams un nemainīgs, kas stāv ārpus šī laika, citā vērtību skalā. Tagad šajā namā viena no Siāmas dvīņupāra vairs nav, tas ir nodīrāts nost. Vai tāda operācija maz iespējama? Nieki, Jurģi, tu pārspīlē, pats esi šķīries... Nu nē, tas ir pavisam kas cits, viņa pirmo laulību nevar salīdzināt ar Pētera un El... nu jau arī viņam mēle sametās, vārdi pretojās un negāja kopā.

— Tātad vakarā braucam? — Alfs atgādināja.

— Man nav laika, — Jurģis atvairījās. Bet padomājis piebilda mīkstāk: — Paldies par pūlēm, bet man patiešām nebūs laika.

Aizgājis pusdienās, Jurģis kafejnīcā atkal satika Izoldi. Ieraudzījis viņu sēžam stūrī vienu pie galdiņa, Jurģis gribēja nemanīts nozust, taču Izolde jau māja viņam ar

roku. Aiziet būtu neērti, un viņš saīdzis tuvojās galdiņam. Izdzeršu tasi kafijas un tūlīt iešu prom, viņš domāja.

Galdiņš bija klāts divām personām. Aukstie gaļas salāti jau pasniegti, oficiante tūlīt atnesa arī šniceli. Kafiju vēlāk, izrīkoja Izolde. Viņa skatījās Jurģī ar Džo-kondas smaidu, kas varētu apmulsināt, ja viņš nepazītu Šo oriģinālu. Laiskā, gurdenā kustībā Izolde pastiepa savu gredzenoto roku tā, ka piedurkne atsedza šaurā, baltā delma pievilcību, kuru atalgoja skaists zelta pulkstenītis.

— Jūsu ministrija ēd precīzi. Ja tikpat precīzi ritētu viss, kās ir tās pārziņā... Sēdi vien un stiprinies. Es jau pasūtīju, lai tev nebūtu jākavējas. Es taču vēl gluži labi atceros, ka tev nekad nav laika — visa diennakts līdz minūtei sadalīta. Vai tagad ir citādi? Nu, neņem ļaunā manu iejaukšanos, maksāt, protams, varēsi tu pats. Man, atraitnei, jau nav vairs nekāda naudas zutņa.

Naudas zutnis ... «Tik vien?» viņa parasti bija bēdājusies. «Bet es domāju, ka tādi darbinieki saņem vairāk.» — «Kādi darbinieki?» Jurģī tad karstums bija kāpis uz augšu kā speltē. Dažreiz viņa tika atbildējusi, pielabinādama: «Nu, tādi gudri un atbildīgi,» — bet vēlāk — nikna un vīlusies: «Tādi muļķi! Muļķi, kuri citu labā skrien mēli izkāruši, bet pašiem caurs bikšdibens!» Pēc apvainojumu pilnajām un vētrainajām scēnām viņa arvien bija lūgusi piedošanu. Viņa nebija spītīga. Nolūgties — tas viņai vedās tikpat viegli kā bērnam. Jurģi bija aizkustinājusi šī viņas mīļā pakļāvība, viņš bija ticējis viņas nožēlai, līdz pienāca bFĪdis, kad viņš saprata: nolūgšanās ir viņas briesmīgākais ierocis. Ar to viņa otru atbruņoja, pati nemainīdamās ne par mata tiesu.

Ko viņa no manis grib? — Jurģis minēja. No manis viņai vairs nevar būt nekāda labuma. Vajadzētu viņai

(o pateikt, tomēr Jurģis nespēja bez redzama iemesla sarit nepatīkamas lietas sievietei, kas miermīlīgi sēž pretī, rūpīgi uzposusies un acīmredzot negribēdama viņu aizbaidīt, jo visā viņas būtnē šodien jūtama citāda noskaņa nekā vakar — it kā minora, apcerīga un klusināta. Jur-ī'is labi saprata, ka tas var sagādāt vēl lielākas neērtības nekā vakarējās ironijas dzelkšņi, taču pagaidām viņš bija bezspēcīgs, atlika vienīgi nogaidīt tālāko.

Viņš ēda un necentās uzturēt sarunu. Lai viņa pūlas, ļa reiz tādu situāciju radījusi! Lai atklāj savus nodomus!

Izolde pasacīja dažas nenozīmīgas frāzes un arī apklusa. Beidzot pacēlis skatienu no sava šķīvja, Jurģis sadūrās ar viņas dīvaini sapņaino acu vērojumu un juta, ka lēnām pietvīkst. Viņš maldījās, domādams, ka ar savu klusēšanu izskatās vienaldzīgs. Klusums bija saspringts, kustības saspringtas, roka brīžiem viegli ietrīcējās. Viņam, analizatoram, ne prātā neienāca, ka pretimsēdošās sievietes acīs viņš izskatās nevis dzedrs un nosvērts, bet neveikls un apmulsis, kas to cenšas slēpt aiz atturības maskas. Izolde savā mūžā bija pietiekami daudz vīriešu pakļāvusi savai gribai, kaut vai īslaicīgi, tomēr pakļāvusi, lai neļautu sevi nobaidīt ar «vīrišķīgās stingrības» mītu. Viņa bija pārliecinājusies, ka ikvienam vīrietim ir vismaz viens vājš punkts, kas sakņojas vai nu šīs dzīvās būtnes bioloģiskajā, vai psiholoģiskajā dabā. Kurš tūlīt neatbild uz pirmo * kairinājumu, tam var spēlēt uz otro, proti — viņš jūtas glaimots par uzmanību. īstenībā tādos gadījumos cilvēks pierāda savu nedziestošo un bezgalīgo mīlestību uz. sevi pašu: viņš gatavs jūs iemīlēt aiz prieka un pacilātības par to vien, ka viņa persona izraisījusi jūsu uzmanību, satraukusi un sajūsminājusi. Jo egoistiskāks cilvēks, jo vieglāk viņu iekarot tam, kurš viņam izrāda pielūgsmi. Viņš mīl sevi caur savu apjūsmotā ju.

Izolde visu to smalki zināja. Jo vīrietis bijis vienīgais viņas dziļāko pētījumu objekts visu dzīvi. Protams, lai iegūtu neatvairārnību, vajadzīga vēl ari minimāla sievišķīga pievilcība. Tās viņai bija pārpārēm. Un tomēr viņa uzdūrās dažiem mīklainiem gadījumiem, kad saņēma smalku, bet nepārprotamu «kurvīti». Analizēdama šādu neizvērstu romānu, viņa allaž atrada savas taktikas vainu: par agru izgājusi no slēptuves un aizbaidījusi «zvēriņu» (tā viņa savā nodabā mīlīgi dēvēja pat tos, kurus mīlēja), vai ari vilcinājusies, nav bijusi īstajā lormā tajā viņa vājības, viņa gatavības brīdī... Jaunībā visdrošākā bija «madonnas taktika», pārliecinot vīriešus par savu absolūto naivumu (divas platas, gaišzilas acis, kas vīrietī veras ar pirmreizēju kvēli un bezgalīgu uzticēšanos. Neticība, pieviltas sirds sūrme neder, tā vīrieti rada asociāciju ar kaut ko novadējušos, izčākstējušu! Kad tuvojās četrdesmit, viņai bija diezgan grūti pārorientēties uz gudras, dzīvē daudz pieredzējušas un tādēļ noslēpumainu domu pilnas sievietes tēlu. Jo gudra viņa varēja izlikties tik ilgi, kamēr daudz nerunāja. Taču patērzēt — tā bija viņas vājība. Un tieši nevainīgas vājības nereti cilvēkam ir par postu. Nācās kļūt rimtākai, ārēji smagnējākai, ar tikko jaušamu, neizprotamu smīnu lūpās un tiešu, mazliet ironisku skatienu, kas likās sakām: es zinu par jums vairāk nekā jūs pats, bet nebaidieties — es klusēšu.

Mīļāko viņai nav bijis tik daudz, kā tas varētu likties pēc visa teiktā. Nomedījusi viņa parasti guvumu palaida vajā. Platoniska Diāna. Viņa negribēja likt uz spēles savu laulību. Nomedītie mocījās neapmierinātas kaisles mokās un domāja, ka viņi kaut kādi nav atbilduši viņas augstajam ideālam, un pārdzīvoja sāpīgus mazvērtības kompleksa brīžus.

Tā bija aizrautīga, neapnīkstoša spēle.

Pie komisijas veikala direktora sāniem spēli nācās ierobežot līdz minimumam, jo vīrs bija greizsirdīgs, patmīlīgs un spējīgs uzgriezt muguru tai, kura viņu nenovērtēja. Tas jo bīstamāk bija tāpēc, ka pie pirmās sievas viņam palicis bērns. Kādu laiku Izolde nopietni sāka domāt, vai pašai nelaist bērnu pasaulē. Bet toreiz viņai bija jau trīsdesmit pieci gadi —• un bailes ņēma virsroku. Viņa gluži prātīgi izsvēra, ka to pašu rezultātu pie vīrieša var panākt ar citiem — mazāk riskantiem un mazāk apgrūtinošiem līdzekļiem.

Viņš cieši ieskatījās acīs, kurām pār viņu kādreiz bija milzīga vara. Tagad tās bija svešas un varu zaudējušas. Sen jau pagājis arī tas laiks, kad viņš vēl reizēm apcerēja to dīvaino, cietsirdīgo pārvērtību, kas karsti mīlētu dara pilnīgi svešu, un kad no šīm apcerēm pār viņu uzplūda vieglas skumjas un īslaicīga neziņa nākotnes priekšā: cik gan stabils ir tas, ko viņš par mīlestību sauc šodien?

— Ko tu gribi? — Jurģis diezgan asi jautāja.

Viņa, mīklaini smīnēdama, nolaida acu plakstus.

— Nebaidies, varbūt es gribu tikai par tevi parūpēties. Bērnu man nav, vīra arī nav. Pat suņa nav. Bet sieviete! taču vienmēr griboties par kādu gādāt. Vismaz tā ļaudis mēdz apgalvot.

— Netici ļaudīm, — Jurģis ierasti atvairījās. Viņš kļuva uzmanīgs. Izoldes vārdi teikti kā pa jokam, bet varbūt tajos kaut kas slēpās. Ko viņa tā dīvaini skatās? Kā sapņaina jumprava. Grumbiņu smalkais tīmeklis, atgādinot par gurdenumu arī tad, kad acis dzirkstīja, Jurģim nemanot uzmeta savus sēru tīklus, un viņa sirds, atsaucīga uz visu cilvēciski patieso, mazliet atsila. Pirmo reizi viņš iedomāja, ka šādai sievietei novecot laikam nav viegli. Bet kuram tad novecot ir viegli? Runas par šā procesa dabiskumu, par ražas laiku un vītumu — vi-

74

75

sas šis dzejiskās līdzības ar dabu ir blēņas: cilvēks nav zāle.

— Vismaz suns tev varēja būt, — Jurģis tāpat joka tonī atbildēja, taču apzinoties, ka joks ir slikts un cietsirdīgs. Tomēr līdzjūtībai nedrīkst ļauties. Pēdējam krogusbrālim, kas raud gļēvas gaudu asaras, viņš var izrādīt līdzjūtību, tikai ne šai sievietei. Viņa ir agresīva kā ūdens — pa vienu mazu plaisiņu lauzīsies un plūdīs, un grauzīsies dziļāk. Varbūt... viņš baidās? Nē, nē, viņš baidās vienīgi no liekiem sarežģījumiem, ne no kā vairāk.

Un galu galā ikviens cilvēks dzīvo to dzīvi, kādu lielā mērā pats sev sagādājis.

— Paldies, tu esi laipns kā vienmēr, — Izolde atcirta. — Vēl jau pietiek arī divkājaino... Bet četrkājaino iegādāties nekad nebūs par vēlu.

— Nu redz, es jau zināju, ka tev nav iemesla gausties.

Kā viņa teica — divkājainie? Nu re, cik lepni! Un tu, muļķi, vēl taisījies nabadzītei līdzjust un gandrīz vai sevi vainot viņas vecuma vientulībā.

Piecēlies promiešanai, viņš sacīja:

— Raugies tomēr, ka to pēdējo nenokavē!

Sapīkusi un aizskarta, tomēr ziņkāri viņa pazibsnīja no skropstu ēnas.

— Redzi, — Jurģis lēnprātīgi skaidroja, — lai četrkājainais kustonītis būtu uzticīgs savai saimniecei, tas atšķirībā no divkājainajiem draugiem pašai jāizaudzina no zīdaiņa knupīša. Bet tajā vecumā, kā zināms, ikviena radība čurā un kakā, kur tik pagadās. Tas ir gandrīz tikpat neērti kā audzināt bērnu. Vienīgais labums, ka pašai nav jādzemdē. Visu skaistu, cienītā! Paldies par kompāniju!

Rīt es ņemšu līdzi sviestmaizes, viņš errojās. Aiz gara laika sievietes spēj cilvēku piebeigt. Bet acis viņai tādas jocīgas,,, Jaunības atmiņas uzvēdī, vai? Vienreiz jau laikam jāpienāk pie tā punkta, kad prāts velk paskatīties atpaka), jo priekšā nekā spoža vairs nav. Bet ja nu aiz muguras arī nekā jēdzīga nav? Tad ir bēdīgi.

IV nodaļa

Jurģis bez neērtības sajūtas varēja saplēst Ronalda daiļi sagrafēto lapu, šī cilvēka disciplinētās dvēseles un divu stundu darba augli, bet trīsreiz viņš cēla roku pie telefona ripas, lai zvanītu Pēterim, un trīsreiz atvilka atpakaļ. Viņš nebija skaidrībā par toni, kādā runāt ar veco draugu, un neuzticējās arī ekspromtam. Tieši ekspromts varēja visu sabojāt. Pārāk dzīvi Jurģa acu priekšā stāvēja Elza. Ne vairs tāda, kādu visi viņu mīlēja nāves laukos — mīlēja ne kā sievieti, bet sievišķības simbolu —, bet gan veca, viena un pamesta, ar izdzisušu skatienu un nemitīgas, izmisīgas smēķēšanas nodzeltinātu seju, dzīva, bet jau pusdzisusi būtne, smags pārmetums neuzticībai un nodevībai.

Taču Jurģim šodien nepieciešama ekonomikas zinātņu doktora Pētera Kupča labvēlība un atklātība. Jānorij šis krupis. Lietas labā. Un ko tu galu galā zini par citu cilvēku attiecībām? Tiec tik godam galā pats ar sevi!

Godam... Kas tas ir — godam? Pieņēmumi vai būtība?

Viņa droši vien nebūs, viņš netupēs uz vietas, domāja Jurģis, beidzot griezdams skaitļu ripu. Pēteris tomēr bija un atsaucās. Divi vārdi, ko viņš pateica: «Kupcis klausās,» — bija kā ar sviestu apziesti, paši prasījās norijami.

— A, Jurģi! Tu... Pirmajā brīdī nemaz nepazinu.

— Nē, tas esi tu, ko pirmajā brīdī nevar pazīt...

— Es gaidīju citu zvanu.

—. Saprotu. No Maskavas, tieši no Kremļa.

— Nezirgojies! Sajās dienās patiešām jālido uz apspriedi augstākā līmenī, kā tagad saka ...

— Es manu, tu esi orbītā. Tieši tāda persona man pašlaik noder.

— Nelabojamais zobgals ... Nekādas godbijības.

— Tēvs mani netika baznīcā sūtījis.

— To var manīt. Forši, bračiņ, ka tu piezvanīji, — maķenīt atslāba nervi. Stāsti — kā tev iet? Kur tu raujies? Tai pašā ministrijā?

— Bez ārējām izmaiņām.

*— Hm... varbūt tas ir tas labākais. Bet vispār, bračiņ, pasaulē daudz interesantu jaunumu.

— Jā, es jau šo to dzirdēju ...

Vada galā īsa pauze.

— Tu domā par manu šķiršanos? O, bračiņ, tā jau veca lietai

Veca lieta? Kas par pretīgu toni! It kā runa būtu par vecam tupelēm... vai kaut ko tamlīdzīgu. Aizmet — un cauri. Jurģis juta, ka viņā aug un plešas niknums. Kā tas nāk, ka cilvēki šķiroties kļūst par cūkām? Jeb varbūt viņi tādi ir bijuši, tikai neviens nav manījis?

— Tu esi veprisl — Jurģis, niknumā aizelsdamies, sacīja. — Nebiju domājis, ka tu esi tāds draņķis!

— Nu, nu, lēnāk! — ausī iedūca bass.

— Kuru tu ar savu gvelšanu domā pazemot, ko? El-ziņu? Tas nav tavos oda spēkos.

— Nelamājies, vai es nolikšu ...

— Veca lieta viņam esot — padomājies tik! Kas par dižu toni! Donžuāns, ko tu neteiksi!

— Jurģi, klausies ...

— Es jau dzirdēju. Ko par vecu lietu vairs tik daudz runāt! Es beidzu.

— Jurģi, bračiņ, tu nekā nezini... uzklausi!

*— Ej tu ratā! Nu sāks vēl skaidroties... es neesmu biktstēvs!

7d

— Elzu es nekad neesmu mīlējis. Jūs visi tik tā domājāt. Bet tā bija tikai pateicība — vai saproti? — pateicība un nekas vairāk. (Nu, vai nav draņķis, Jurģis domāja, kāpēc viņš apspļauda bijušo?) Jūs izdomājāt mums diez kādu mīlestību. (Tā, nu vēl izrādīsies, ka mēs šos kopā sagrūduši — mēs, kas viņu, laimīgo riebekli, svēti šķaudām.) Bet īstenībā nekā tāda nebija... vismaz no manas puses ne. (Tas var būt, tai mīlestībai gaismu deva Elziņa, laikam gan Elziņa...) Tu mani dzirdi?

— Es jau teicu, ka tu esi knislis.

— Lamāties nav liela māksla.

— Nav mana vaina, ja patiesība tev izklausās kā lamas.

— Varbūt pietiks, ko? Pieņemsim, ka esmu tevi sapratis. Tomēr tu esi netaisns. Vainu jau vienmēr uzveļ tikai vīrietim ...

— Man ne prātā nenāk tirzāt jūsu vainas.

— Par ko tad tu ecējies?

— Un tu tiešām nesaproti?

— Iznāk, ka ne.

— Tad man ar tevi vairs nav ko runāt. Tad tu esi beigts cilvēks. Miers taviem pīš|iem! Sveikil

— Pagaidi!

Jurģis īdzīgi vilcinājās.

— Nu, kas tad vēl?

— Liec vērā, — Pētera vārdi krita smagi kā drauds, — ja tu tagad noliksi klausuli, tad ir cauri uz visiem laikiem.

Jurģis kavējās. Aiz drauda vīdēja vēl kaut kas.,,

— Nu, ko var darīt, — viņš sacīja jau mīkstāk, gadās taču uzlikt kroņus uz cīņasbiedru kapu kopiņām.

Bet klausuli nenolika ne viens, ne otrs.

— Tev laikam bija kāda vajadzība? —. Pēteris pulējās pāriet uz citu toni. Nenovērtē par zemu viņa pulēs, Jurģi!

— Bija gan... patiesību sakot, man vajadzīgs jēdzīgs ekonomists.

— Ekonomists es tā kā būtu, bet par jēdzīgumu... nezinu, tev varbūt ir īpašas prasības.

Tas skanēja diezgan vīzīgi.

— Ir gan, — sacīja Jurģis.

— Kas par lietu?

— Runāšana būs garāka.

— Tad varbūt atkāpsi? Nu, teiksim... nē, man šīs divas dienas ir pilnas līdz malām, pēc tam Maskava... Vai jaunnedēļa tevi apmierina?

— Nē. Man vajag agrāk.

— Nu, tad atnāc pie manis uz māju! Pie reizes iepazīstināšanu ar savu sievu. Piekāpiet abi ar Ievu, ko? Mēs vakaros esam mājās. Pieraksti adresi...

Tas jau skanēja kā lūgums. Pēter, Pēter, vai gan tev, kam tagad zvana no Maskavas, tā jālūdz vecs draugs, kurš atļaujas sarunāt nepatīkamas lietas un ar kuru vispār tu satiecies reizi pa trijām inūžībām?

— Paldies par ielūgumu! — Jurģis sacīja manierīgi kā labāko aprindu jaunava; senāk viņš būtu atsaucies: «Labs ir!» — un šajos vārdos būtu bijis vairāk jēgas. Smalkas manieres tālab radītas, lai ļautu cilvēkiem noslēpt īsto noskaņojumu.

— Nelauzies! Kā nekā taču ...

— Labi. Es būšu šovakar pat. Vienīgi par Ievu nezinu teikt.

Jurģis apdomāja, ka saruna ar Pēteri — ekonomistu nepieciešama jo ātrāk, jo labāk. Tai vajadzētu stiprināt pamatus zem viņa kājām. Bet ka tik nesagrauj, viņš pasmīkņāja pie sevis. Viss kas var gadīties. Loģika un veselais saprāts dzīvē nav tik visuvareni, kā tas mums liekas saulainajos skolas gados.

Jurģis zvanīja Ievai. Kā vienmēr, viņu nācās meklēt pa nodaļas telpām.

Viņš pāris reižu gulējis slimnīcā, un tie bijuši dzīves nepatīkamākie posmi — ne īsti posmi, bet tādas kā bedres, kurās cilvēks nelaimīgi iekrīt un tad ar visiem spēkiem pūlas izrāpties laukā; arī toreiz, kad viņš iepazinās ar Ievu un turpat, slimnīcas ārstu istabā ... viņam vēl tagad mulsa prāts, to atceroties — tas gāja ārā no visiem rāmjiem. Kopš tā laika viņam brīžiem uznāk melna neticība ārstu istabu baltumam, viņš kā zagšus tver telefona klausulē ienākošos trokšņus un mēģina uzminēt, vai šī vīrieša balss nepieder tam jaunajam asistentam, kuru Ieva pēdējā laikā ļoti slavē, un vai viņi tur pašlaik nedzer pēcpusdienas kafiju un nestāsta piparotas mediķu anekdotes.

— Jā, klausos, — pēkšņi Ievas balss iznira no šīs svešās pasaules — Ievas balss, tai piederoša.

Kā par brīnumu, viņa bez ierunām piekrita apciemot Kupčus. «Ja vien ar Solvitu nevajadzēs pasēdēt.» Laiku pa laikam, kad iekrita brīvāks vakars, Ieva sarīkoja Solvitas zināšanu «inventarizāciju».

— Jā, un, lai tev nebūtu pārsteigums... tur tu sastapsi nevis Elzu, bet... es vēl nezinu, kā viņu sauc, taču kaut kāds vārds viņai ir. Pētera jauno sievu.

— Nu, vai zini... — Ieva sacīja pēc minimālas pauzes. — Taču paldies, ka tu vispār iedomājies brīdināt. Pa kuru laiku tas noticis?

— Nezinu. Tā esot veca lieta.

— Kas tā saka?

— Pēteris.

— No viņa to varētu gaidīt. Vai man jāpērk rozes?

— Kas vel nebūs! Rozes noplūkt viņš izmanās pats ...

— Tā nav mūsu darīšana. Atklāti sakot, mani ne visai vilina šī vizīte: Varbūt tu iztiktu viens?

— Man ienāca prātā... Varbūt tev aiziet pie Elzas?

— Tikai ne šovakar. Man bija grūta diena, gribas atpūsties.

Tādi, lūk, mēs esam. Egoisti. Un mana Ieva arī. Sāpoši vēderi mūs interesē, bet sāpošas sirdis ne. Sāpošas sirdis apgrūtina.

— Labi, es eju tev līdzi, — Ieva izlēma. — Interesanti paskatīties, pret ko prātīgi vīri šolaik maina labas sievas.

* * *

Pēteris un Jurģis nopētīja viens otru, mazliet kautrēdamies un tieši tāpēc izlikdamies braši. Telefona saruna abiem vēl stāvēja prātā.

— Apsveicu — tev parādījušies sociālistiskie uzkrājumi! — sacīja Jurģis, vērodams drauga apaļās formas. — Tūliņ var manīt, ka cilvēkam dzīvē radusies ogļhidrātu pārpilnība.

Pēteris sirsnīgi smaidīja, neuztvēris īsto mājienu.

— Bet tu izskaties pēc angļu aristokrāta — kalsens, iesirms, hūte ar elegantu bukti... Vēl tik Ūsiņas vajadzēja. Bet man Modrīte neļauj hūti valkāt, viņa saka — ar bereti es izskatoties sportiskāks.

— Kāpēc tev jāizskatās sportiskam? Taisies par čempionu?

— Tikpat kā. Mēs abi esam kaislīgi «hokejisti». Modrīte piespieda izplēst abonementu uz visu sezonu ... Vai tu maz vari iedomāties, cik tas pašlaik grūti? Nu, bet man katrā laikā ... Un, vai zini, nemaz nav slikti — esmu Modrītei milzīgi pateicīgs, mani nervi beidzot atpūšas.

Viņam gauži gribējās runāt par savu Modrīti.

— Viņa vēl raujas pa virtuvi, lūdza atvainot. Nekas tak nebija sagatavots... es dabūju maķenīt pa mizu, ka tik vēlu pateicu, — viņš klusināja balsi un kā skolas puika miedza aci — pārāk rosīgs aiz neveiklības un tomēr neapšaubāmi priecīgs par ciemiņiem. — Viņa neparko nevar šā tā.., veselu nedēļu būs kā slima, ja tik viņai būs licies, ka cilvēkiem negaršo viņas kulinārijas meistarstiķi. Tāpēc, es jūs lūdzu, ēdiet, cik tik varat. Citādi uz māju dosim līdzi.

Parādījās jaunā sieva ar paplāti rokā un koķetu, iestīvi-nātu priekšautiņu, ne lielāku par plaukstu, pie sārtenā brokāta tērpa pielipinātu. No pirmā acu uzmetiena bija redzams, ka viņa ir varen centusies un posusies. Maza un apaļīga, starp trīsdesmit un piecdesmit, spilgtināta pēc labākajiem blondīņu paraugiem, ar stīvu frizūru tieši kā no frizētavas — viņa Jurģim drīzāk likās kā oficiante, nevis šīs mājas namamāte. Viņš jau gandrīz lietišķi pašķīra tai ceļu, gluži kā kafejnīcā, un tikai pēdējā brīdī, Ievas skatiena grūsts, attapās izņemt paplāti viņai no rokām.

— Vai! — viņa kā iztrūkusies izsaucās, raudama nost gaisīgo vīģes lapu. — Bet es vēl esmu priekšautāl Lū« dzu, lūdzu, atvainojiet, es kā no plīts... darba sievietes liktenis, vai ne, cienītā, jums jau arī tas laikam pazīstams?

Viņa stāvēja, nogaidīdama, kamēr Pēteris Izpildīs priekšāstādīšanas ceremoniālu. Ieva bija piecēlusies un pastiepusi roku; situācija mazliet saspīlēta, ar gribētu un neizdevušos svinīgumu. Turklāt Pēteris vēl pēdējā brīdī samulsa un, varbūt kaut ko citu atcerēdamies, nomurmināja:

— Mana Modrīte.,, ņemiet par labu, draugi,.■

Absolūts pretstats Elzai... kura no jums ir viņa

kļūda? — domāja Jurģis, mēģinādams ciešā rokasspiedienā saturēt šo mīksto, izslīdošo ķepiņu. Tas izdevās vienīgi tādēļ, ka viņas pirkstus apstīpoja vairāki gredzeni — tie tomēr bija kaut kas stingrs un satverams.

Vēlāk, mājup ejot, viņi ar Ievil labu brīdi klusēja, tad Jurģis noprasīja*

— Nu?...

— Kaut kas neiedomājams, — dziļā izbrīnā sacīja Ieva, — viņai ir aptamborētas trauku lupatiņas^

— Pēteris sacīja — viņa dāvāšot tam bērnu. Elziņa, kā zini, pēc tā ievainojuma nevarēja.

— Nabaga vientiesis! Bet var jau būt, ka viņš sev meklē cildenu attaisnojumu.

— Kāpēc tu tā runā?

— Es zinu, ko saku.

— Vai atkal tava profesija?

— Cilvēkiem laikam grūti noturēties pretī vilinājumam saņemt kaut ko ārpus kārtas. Uz pazīšanās rēķina. Tas būtu tikpat kā paiet garām kapeikai un nepacelt.

— Tu jau esi vesels jubilejas rublis, nevis kapeikai

— Sitai sieviņai bērni diez vai būs. Viņa no tiem jau sen ir atraisījusies. Fiziski un garīgi. Viņai ir aptamborētas trauku lupatiņas un drīz būs arī sunītis.

— Kad mums būs māja, to arī sargās sunītis...

— ...pagaidām Modrīti — cik ņiprs vārds, vai ne? — pagaidām viņu attur vienīgi neziņa, vai sunīti var iemācīt viņas prombūtnes laikā... tā, lai neciestu dzīvokļa mikroklimats. Ko tu teici par māju? Kāda māja?

— Es taču pērku māju.

Ieva apstājās ielas vidū:

— Tu nopietni?

— Kā — tu nezini? Pusrīgas jau zina..,

— Ak! — Ieva atviegloti nopūtās un turpināja soļot tālāk. — Ja tik vien tās precizitātes... Kāpēc tu mani baidi?

* * *

— Saki man tikai vienu — vai man ir taisnība pēc būtības? — jautāja Jurģis.

Pēteris vilcinājās.

— Ja es sacītu «jā» — ko tu iesāktu ar manu atbildi?

Jurģis asi paraustīja plecus.

— Nebaidies, es nekompromitēšu tavu slaveno vārdu, ja tu nevēlies tikt piesaukts.

— Tu mani pārprati. Es nepavisam nebaidos, ka tu varētu uz mani atsaukties, bet... saproti pats, tādā gadījumā tavā ziņojumā jābūt arī otrai daļai, krietni izvērstai, ar konstruktīviem priekšlikumiem.

Jurģis pusjokojot, pusnopietni:

— Tu man tos dosi.

Pēteris īsi un negaidīti griezīgi iesmējās:

— Daudz tu gribi! Es neesmu marksistiskās politekonomijas klasiķis.

— Redzu, ka neesi klasiķis, — Jurģis smīnot piedūra ar pirkstu Pētera apaļajai, izspīlētajai pakrūtei, un tā mīksti padevās kā pūpēdis, — vēl jau mīksts un silts, vel jau nav no marmora. Bet, kā veci ļaudis mēdz teikt, dzīvs kaķis labāks par beigtu lauvu...

— Paldies par komplimentu! — Pēteris norūca.

Jurģis kā izmisumā noplātīja rokas:

— Nevar vien tev izdabāt — ne tu gribi būt pavisam liels, ne arī pavisam maziņš! Tīrais posts un negals!

— Viens prāts tagad neko neizšķir. Ekonomiskās analīzes un prognozes izstrādā milzīgi institūti.

— Tev taču ir zināms, kādos virzienos iet debates un meklējumi, — Jurģis sacīja mīkstāk, kā pielabinādamies.

— Atgriezeniskās saiknes meklējumos visplašākajā nozīmē.

— Tas arī man tā kā puslīdz būtu skaidrs, veco zēn. Bet konkrēti, konkrēti! Kas man šobrīd varētu derēt?

Pēteris pasmīkņāja grūti slēpjamā pārākumā.

— Redzi nu, tavs jautājums jau noteic atbildes mērogus. Tātad — dodiet man ielāpu.,. Bet, ja mēs runā-,m par atgriezenisko saikni plašā izpratnē, par ko tu teicies, ka tas tev esot skaidrs, — ari Pēteris mācēja dzelt, — tad gan vairs nebūtu runas par atsevišķiem lāpiem resoru apjomā, bet par vispārēju sistēmu.

— To es neuzdrīkstos prasīt, jo, kas zina, tad kādam arētu rasties kārdinājums mani apvainot revizio-ismā, — Jurģis raudzīja aiz joka paslēpt nopietnību.

— Tik traki nu nav... dogmatisma laiki pagājuši. Es :>mēr tev ieteiktu nesteigties notikumiem priekšā. Eko-omiskajā domā pašlaik notiek liela kustība. Bet, kur ārās, tur arī putas griežas. Pagaidīsim, lai noskaidro-as, lai nosmalsta tukšos gaisa burbuļus.

— Tu sirsnīgi gādā, lai es netiktu nosmalstīts.,, Pēteris dzēlīgos jociņus laida gar ausīm.

— Es domāju, ka solīduma un lietderības pēc... Būs ēmumi, būs nostādnes... Un tad ar pilnu tvaiku — uz ) riekšu!-

— Būs, būs... tas ir diži, bet — kad vēl būs? Pirms desmit gadiem, sešdesmit ceturtajā, arī bija — un vai daudz kas mainījās? Man pret šo mūžīgo nākotnes izteiksmi jau radusies alerģija. Es, ja gribi zināt, jau sen jūtos kā nākotnes cilvēks. Es nu tagad tajā nākotnē esmu iekšā — savas jaunības nākotnē. Kādu tad vēl man gaidīt? Divsimt gadu — kā papagailim — nav cerību pieredzēt.

Pēteris, lūpu uzmetis, virpināja īkšķus.

— Es tev jau sacīju, ka pašreiz ir tāda kustība kā nekad agrāk... ļauj tai nobriest.

— Ne es ļāvējs, ne neļāvējs.

— Nu tāpēcl

Pēteris bija uzņēmis nomierinošu un aizgādnfecisku toni, kurā ieskanējās tāda kā iecietība... Jurģi šimbrīžam tā īsti pat nekaitināja, drīzāk izsauca smīnu. Kādēļ Pēteris apzināti nodzēš visas jautājuma zīmes? Lai uzmundrinātu? Vai lai atgādinātu katram viņa vietu? Vēl

8G

aizvien es kādiem esmu puišelis, nenobriedis puišelis, kura jautājumi ir puiciski piedauzīgi. Tāds, kurš var nomaldīties, ja viņu acīgi neuzraudzīs, ja neizliks nepārprotamus ceļarādītājus katrā krustcelē.

— Bet, ja ir tāda kustība, — sacīja Jurģis, — tā nevar iet šķērsām dzīves patiesībai. Grozies, kā gribi, — manas pieredzes artava tur nevar būt lieka.

Pēteris likās mazliet aizvainots:

— Nu, kā pats redzi. Es tikai tavā labā.

— Visi tik aizkustinoši rūpējas par manu labumu...

— Tu man pārmet bailību? Kā tad, vai nu es nejūtul Aplam, puis, aplam. Nav man brīnumreceptes, ko tev iedot, saproti — nav. Tas pats jautājumu komplekss... Visiem skaidrs, ka no ekstensīvas saimniecības jāpāriet uz intensīvu, bet, atšifrējot šo jēdzienu, saskaramies ar desmitiem praktisku problēmu... — Pēteris runāja nedaudz monotoni, kā lekciju lasīdams par daudzkārt atkārtotu tēmu.

— ... и вечный бой, nokoū нам только снится, — pieskaņojies rezignēti nodeklamēja Jurģis. — Atceries? — jaunībā mēs to skaitījām ar pavisam citu izteiksmi... Toreiz mēs to uztvērām kā maģiskos vārdos izteiktu dzejiskas dvēseles nemieru, bet jēga izrādījās daudz dziļāka. Ko filozofs formulē tēzē par attīstību pretstatu cīņā, to dzejnieks, gluži kā ar burvju vārdiem, iebur dvēselē.

— Jaunībā... — Pēteris atkārtoja kā brīnīdamies. Tomēr viņa sejā iezīmējās cita izteiksme — senu jūtu reaktīvs kā no blāva fotopapīra aizvien redzamāk vilka laukā tā pārgalvīgā izlūka vaibstus, kurus Jurģis un citi biedri bija mīlējuši frontē. Tiesa gan, jau tolaik viņā šad tad varēja manīt lepnības garu un dižošanās kāri — un daļēji varbūt tieši tā viņu trenca riskantākos uzdevumos; toreiz draugi bez žēlastības Pēcīti atsēdināja ikreiz, kad viņš pārāk izslēja seksti; tagad viņam tādu at-

ēdinātāju laikam sen vairs nav. Un laikam nevajag iri. Viņš pats sevi atsēdina... mierlaikā ir cieņā garīgs īdzsvars.

Vai psihologi nav pētījuši līdzsvara bremzējošo espaidu uz gara dzīvi?

Jurģis ievēroja, kā, glāzītes piepildot, dreb mājastēva oka un kā viņš pūlas drebēšanu noslēpt.

V nodaļa

Sirma cienīga izskata veca dāma iegāja pa ministri-as durvīm. Tās ir smagas, biezas ozolkoka durvis, kas io vārgāka radījuma prasa fizisko spēku piepūli, un \ustrai Vecozolai to pārāk daudz vairs nav atlicis. Viņa raidījās izskatīties mazliet smieklīga, nevarīgi raustot lepadevīgās durvis, — un tomēr viņa tās mīlēja. «Man šodien jāiet uz ministriju,» pirmīt «Vecrīgā» it kā nevē-rīgi bija sacījusi Liepiņkundzei. «Uz ministriju?» draudzene bija brīnījusies, un šajā liekulīgajā izbrīnā Austra Vecozola saklausīja savai ausij saldu nenovīdību. Itin kā šī nezinātu, ka Jurģītis strādā ministrijā. Austra gādāja, lai draudzenēm tas neizgaist no prāta. Lie-piņkundze reiz teica: tagad jau katrs varot staigāt pa ministrijām, tas neko nenozīmējot, ne tā kā rnūsu laikos, kad Liepiņkungs vēl kalpoja Izglītības ministrijā pie profesora Tenteļa. Austra Vecozola tikai klausījās un smīnēja, viņai pat nebija jāstrīdas, jo laiks bija izstrīdējies viņas labā. Neilona cimdu nenovilkusi, ar diviem pirkstiem viņa uzmanīgi cēla kafijas tasīti pie lūpām, un acis piemiedzās svētlaimē. Viņa juta rnaigurnu pret draudzeni tieši tajos brīžos, kad lasīja skaudību tās sejā, kas sačokurojusies aiz lielas augstprātības. «Ļaudis runā, ka tagadējos laikos šinderis pelnot vairāk nekā ministrs,» spUnīgi sacīja Liepiņkundze, ar karotīti nokniebdama mīkstās kūkas gabaliņu. Austra labu brīdi apdomāja atbildi, līdz beidzot atrada tādu variantu: «Jā, strādniecība šajos laikos ir lielā cieņā. Laikam jau tāpēc arī jūsu meita Amerikā strādā maizes ceptuvē.» Šīs ziņas viņai bija pienākušas pa citiem kanāliem. Liepiņ-kundzei tik stipri iedrebējās sīkā galviņa, ka to nācās pieturēt, un sirmgalve atbalstīja zodu delnās. Kā jau varēja gaidīt, viņa neatsaucās uz teikto, it kā šādi vārdi nemaz nebūtu izskanējuši. «Cik tad dēls pelna? Savi trīs simti būs?» Liepiņkundze, acis piemiegusi, nopētīja draudzenes pavasara kostīmu ar karakula apkaklīti, un Austrai pārskrēja karstums, iedomājot vien, ka šī rūdītā novērotāja, par spīti tuvredzībai, var vēl pamanīt nodilumu apkaklītes stūros. Negribot izlauzās nopūta, taču atradās iekšējs spēks daudznozīmīgi pavīpsnāt: «Kas gan ir trīs simti!...» To varēja visādi saprast. Viņa īsti neticēja Jurģim, kad tas noskaities reizēm rādīja savu naudasmaku ar pāris saņurcītiem rubļiem un šķendējās: «Tu, mamm, laikam domā, ka es esmu spekulants. Simtreiz esmu tev teicis, ka mana alga ir...» Mamma tad tikai klausījās un smīnēja. Nosauktais skaitlis nebija gluži trīs simti, bet tomēr vesela bagātība, salīdzinot ar viņas niecīgo pasta darbinieces pensiju, netaisnīgi mazu. Vai kāds ņēmis vērā, ka viņa sitaī valsts iekārtai ziedojusi visu savu dzīvi, atdevusi labāko, kas sievietei var būt, — savu mīļoto vīru, savu aizstāvi un gādnieku? Ja tik viņa gribētu reiz uzstāties pēc īstas taisnības, ja sāktu rakt visu augšā un atgādināt, tad visi paliktu mēmi... tad viņa būtu pieskaitāma tikpat kā pie pagrīdniekiem un viņai Vēl pienāktos saņemt personālo pensiju, jo vienreiz Ulmaņlaikā viņu dzīvoklī notika kratīšana, Pauli pēc tam atlaida no darba fabrikā, viņš aizbrauca nabaga grašus pelnīt kūdras purvos, bet viņa palika viena pati ar mazgadīgu bērnu uz rokām, ar mazo Jurģīti.,. tas bija laikam trīsdesmit astotajā vai devītajā gadā. Ko viņa tad izcietās, ko izmocījās! Bodniece vairs nedeva uz parāda, namsaimniece Tiltiņ-’ kundze pūtās vien un draudēja uzteikt dzīvokli, viņa tik ar nolūgšanos paglābās — vēl apsolot, ka vedīs savu dulburi vīru pie prāta, bet, ja ne, tad šķirsies. Šķirties, protams, viņa nedomāja, tās tik tādas runas acu apmānīšanai, gan jau viņa Pauli būtu piedabūjusi pie sava, bet tad atkal uznāca laiku maiņa... viss sagriezās citādi — un ne jau uz labu, kā pirmajā brīdī likās, bet lai nu dievs viņam piedod, ir jau krietni atdusējies, kamēr viņai, rau, vēl lemts pasekot, kā iet Jurģītim un kā aug mazbērni. Bet tajā reizē, tajā pagrīdes laikā, vismaz labi, ka mamma atbalstīja — no sava zivju galda Matīsa tirgū vismaz reņģes iedeva cepšanai un pa lasim kādreiz priekš Tiltiņkundzes, lai tai būtu labāks prāts.

Pauļa Vecozola dzīvesbiedrei tas bija grūtu pārbaudījumu laiks. Visvairāk viņa cieta, kad vajadzēja zemoties to ļaužu priekšā, kuriem līdzvērtīgu sevi klusībā skaitīja, bet tie viņu nostādīja uz vienas pakāpes ar strādnieksievu Ceriņieti, kuras vīrs tāpat glābās kūdras purvos, bet ģimeni Tiltiņkundzo savā mājā pacieta tāpēc vien, ka tā aizņēma mitru pagrabdzīvokli, un nezin vēl, vai atrastos cits, kas būtu ar mieru tajā caurumā par desmit latiem mēnesī saķert diloni. Ceriņiete staigāja ar spītīgi sakniebtām lūpām un nesveicināja saimnieci pēc tam, kad tā reiz nebija atņēmusi viņas labdienu; tādai Ceriņietei jau nebija ko zaudēt, viņa varēja turēt lielu dūšu. Ceriņiete drīz vien vairs nesveicināja arī viņu, Vecozolu Austru, kaut abu vīri bija tādi kā draugi, ne draugi, vismaz kaut kāda kopīga darīšana viņiem bija; laikam tak Ceriņiete tika manījusi, ka Austru vis neielīksmo viņas uzmanība. Nospļauties par tādas Ceriņie-tes nesveicināšanu! Drīzāk pat jāteic paldies dievam, ka tāda tev nemācas virsū. Bet ta’ dabūja ar, plikadīda, par savu vīzdegunību — palika viena kā žagars, vīrs un dēls nepārnāca no kara, meita nomira ar diloni, bet pašai vēl tagad, kad nāve jau zobu galā, jāplēšas pa ielu ar sētnieces slotu, lai palīdzētu dēlameitai, kurai trīs bērni skraida apkārt ar pusplikiem dibeniem. Austrai Vecozolai nepatika tas, ka Jurģis reizēm, pie mātes ciemos atnācis, dod vecajai sētniecei roku, stājas runāties un pēcāk atsūta Gati ar kādu paciņu, kurā Solvitas un Gata nederīgās drēbes. Lai jau nu Jurģis kā cenšas izrādīt laipnību, tak lupatas paliek lupatas, žēlastības dāvana vien ir, un, ja tā sētniece par daudz cels degunu, Austra viņai vienreiz to pateiks... Smalki saposusies, viņa paiet Ceriņietei garām ar paceltu galvu: kaut pensija viņai netaisnīgi rnaza un viņas nopelni nav ņemti vērā, tomēr dēls ir labā vietā, ministrijā, — par to nevienam cilvēkam nav kauns stāstīt. Austra Vecozola tagad var rāmā mierā pasēdēt kafejnīcā, var aiziet uz ministriju — un neviens viņu no turienes ārā nedzīs, viņai tik jāpateic: jaunais cilvēk, vai jūs nebūtu tik laipni un nepavadītu mani pie Jurģa Vecozola, pie mana dēla... un viņai ar godu pavērs visas durvis: lūdzu, cienītā! Pasēdiet un vienu momentiņu pagaidiet, viņš pašlaik ir pie ministra.

Pie ministra!... Cik labi gan, ka ministrijām viņi nav iedevuši citādus vārdus! Senāk, kad Jnrģītis maisījās pa tām partijas komitejām, Liepiņkundzei un Tiltiņkundzes māsai to i pieminēt nedrīkstēja! Draudzība uzreiz būtu vējā. Kur tad viņa ietu, pie kā pasēdētu, patērzētu par tiem laikiem, kad bija jaunas... un par visādām smalkām aprindām, kur Liepiņkundze apgrozījusies? Reiz tak esot bijusi Preses ballē pie pašas Benjamiņasl

Vecozola kundze brītiņu nogaidīja, līdz kāds tuvojās ministrijas durvīm, un tad devās uz priekšu ar tādu aprēķinu, lai pieklājīgs cilvēks papūlētos atvērt durvis un palaistu viņu pirmo. Sis aprēķins ne vienmēr attaisnojās tā bēdīgā iemesla dēļ, ka ar vīriešiem kā džentlmeņiem iet uz leju; viņus tā saindējusi steiga, ka savu miesīgo vecmāmiņu tie brāzdamies varētu samīt kā zirgi karalaukā.

Šoreiz viss veicās šiki, kungs likās pat redzēts, viņš atvēra lifta durvis un uzveda veco dāmu līdz īstajam stāvam. Mežģīņu apkaklītei viegli drebot uz saviļņotajām krūtīm, Vecozola kundze devās uz priekšu, bet — jo tālāk, jo nedrošāka kjuva viņas gaita. Jurģītis reizumis tāds kaprīzs, viņš jau kā bērns bija nervozs, var jau būt, ka aizņemts arī... vai negrib ierādīt, ka darbā laiks runāties ar privātu personu.

Kā par laimi, pa gaiteni nāca tas laipnais, patīkamais jaunais cilvēks, kā nu viņu... Austra Vecozola atguva pašpārliecību un starojoši smaidīja.

— Kāds prieks jūs redzēt, dārgais... ē... Kā ar veselību jūsu māmulītei?

To viņa pasacīja tā, ka nepalika vairs šaubu: tikai šī doma viena vienīgā viņu atdzinusi šurp. Starp citu, Jurģis tikai no savas mātes uzzināja, ka Ronalda māte ir smagi, neglābjami slima, un pie sevis brīnījās: vai tas var būt, ka Auziņam kas dzīvē aizmetas?

Jaunais cilvēks aizkustināts apmulsumā smaidīja:

— Paldies, māmiņai pašlaik tā kā vieglāk... dabūjām jaunas zāles, no Maskavas profesora.

Vecozola kundze atplauka pacilātībā:

— Nu, ja no Maskavas, tad būs labi! Ticiet man, būs labi. (Varētu domāt — Austrai Vecozolai ir drošas ziņas, ka Maskavā cilvēki nemirst.) Vai mans... vai viņš gadījumā nav pie ministra?

— Nē, viņš ir... viņš nav pie ministra, — neloģiskais jautājums bija izsitis Ronaldu no sliedēm.

Jaunā cilvēka apmulsums nepagāja arī secen dāmai ar lielu dzīves pieredzi.

— Es saprotu — viņš ir aizņemts, — vecā kundze konfidenciāli čukstēja.

Austra Vecozola, vaigiem kaistot, ieso]oja kabinetā un ieraudzīja dēla iesirmo pakausi un noapaļotos plecus, par galdu vecīgi salīkušus. Viņas krūtīs dobji iedzink-stējās ierūsējusi žēluma stīga — vai Jurģītim kas kaiš? Varbūt sirds? Sī doma palika neattīstīta, jo dēls pagrieza pretim gluži mundru un piktu seju, turklāt Vecozola kundzei vairāk vedās pašai sūdzēties par kaitēm, nevis uzklausīt citu žēlabas, īpaši vēl no bērnu puses. Jaunie arī šad un tad slimo? Ak, tas tak nav nekas nopietns, tas viss ir pārejošs, paguļ kādu dienu mājās, palasa grāmatu — tīrā atpūta.

Austrai Vecozolai neienāca prātā vienkārša doma, ka jaunie arī kļūst vecāki un viņas dēlam jau piecdesmit pāri, viņš varbūt jūtas noguris... vismaz reizēm, un spēkus vairs tā nepiešķir pat miegs kā senāk — jaunībā.

— Mamm, atvaino, bet man patiešām ļoti maz laika. Es biedram Auziņam jau pieteicu nevienu pie manis nelaist ...

Vecozola kundze pacietīgi norija šo obligāto rūgto tableti, kas pienācās par pasākumu un smai’dīja apsološi:

— Es tevi ilgi nekavēšu — Liepiņkundze sēž un mani gaida kafejnīcā. Viņai atrakstījusi māsa no Amerikas, padomā tik — Austrālijā atradies vēl viens brālēns! Visi jau sen viņu uzskatīja par bojāgājušu — nebija tak atsaucies ne uz vienu ziņu...

— Mamm, lai paliek Liepiņkundzes brālēns, es viņu nepazīstu, un viņš mani nepavisam neinteresē.

— Labi, dēls, es saprotu... tev nav laika. Taisni briesmas tev ar to lielo nevaļu — cilvēks kļūst kā tāds koks, nekas viņu vairs neinteresē, citu likteņi viņam vienaldzīgi ...

— Kāpēc — nekas neinteresē? Man ir pašam savas intereses, savi draugi... tiem vēl nepagūstu dzīvē izsekot, kā gribētos, kur nu galīgi svešiem!

Jurģis bija iekritis vecajās lamatās. Māte sērīgi šūpoja galvu ar moderno cepuri. Pretēji parastajām vecajam sievietēm, kuras staigā vecmodīgās cepurēs un tā sevi neglābjami apzīmogo pat visu romānu lappusēs, 1 Austra Vecozola bieži mainīja cepures, centīgi ievērojot jaunāko modi, kas diemžēl pret viņu nebija tik ievērīga. Mode bieži ignorēja viņas gadus. Bet īsta sieviete modei piedod, jo arī pati ignorē savus gadus.

— Tu mats matā esi atsities tēvā, — Vecozola kundze, atmiņās grimdama, mīlīgi sacīja. — Viņš akurāt tapat ierobežoja savu redzesloku tik ar savu apkārtni vien, kamēr mans skatiens allažiņ ir tiecies pēc kaut kā augstāka. Tas bieži bija mūsu nesaskaņu pamats, — viņa nopūtās. — Bet es viņam, nelaiķim, to sen esmu piedevusi. Jo viņš mani tomēr mīlēja. Mūsu nevienādā laulība bija pierādījums tam, ka mīlestība stāv pāri visam.

Un tomēr tēvs nez vai būtu spējis no mātes aiziet, jo ļ viņa stiprums un vājība bija uzticība kā'daudziem vien-] gabalainiem cilvēkiem.

Ienāca Auziņš, un māte pamodās no sava sapņa. Jurģis to steidzās izmantot.

— Māt, tu piedod, bet man patiešām ir steidzams darbs. Ministrs gaida... — šo maģisko vārdu izmēz- * dams, viņš kaunējās no Auziņa. Māte redzami kļuva jestrāka, acis iemirdzējās. Viņa nozīmīgi sacīja:

— Man ar tevi nopietni jāparunā...

Un atkal Jurģis iekrita lamatās.

— Es pie tevis pieskriešu vakarā, pa ceļam uz māju.

Māte likās apmierināta.

— Tikai vēl mazu sīkumiņu... vai tu man neiedotu kādu rublīti naudas?

Jurģim kabatā bija trīs rubļi, tos viņš izvilka. Vec-ozola kundze pastiepa garu lūpu kā aizvainots bērns.

— Man vajadzētu kādus desmit, vismazākais,,,

— Mamm, es tev šomēnes jau iedevu...

— Es zinu, dēls, nedomā, ka esmu to aizmirsusi. Bet pavasarī sievietei vienmēr lielākas izdošanas. Jūs, vī-rieši, to nesaprotat, jums jau tādas lietas nestāv prātā. Ieva droši vien izdod vairākus simtus...

— Ieva neizdod neko, jo mums pašreiz nauda ļoti jātaupa. Mēs gribam pirkt māju, — Jurģis piktumā izpauda savu noslēpumu, cerēdams uz saprašanu un atkāpšanos.

Jaunā ziņa māti redzami ieinteresēja, taču šis nebija īstais brīdis, lai kaut kam tik netveramam kā māja ļautu iespaidot Vecozola kundzes reālo dzīvi un nodomus.

— Mājas pirkšanai vajag tādu summu, kur viens desmitnieks uz priekšu vai atpakaļ vairs nespēlē lomu, — viņa pilnīgi pamatoti norādīja. Apņēmības izteiksme viņas sejā nostiprinājās. Tātad Jurģim ir nauda. Bet visu laiku činkst par trūkumu un taupīšanu. Padomā, cik slīpēts!

Jurģis saprata sava gājiena aplamību. Situācija patiesi bija uzjautrinoša — ar trim rubļiem kabatā viņš runā par mājas pirkšanu. Viņš sāka skaļi, aizrautīgi smieties ar viņam raksturīgo kraso noskaņojuma pāreju no vienas galējības otrā. Austra Vecozola šajā jautrībā noraudzījās visai apbēdināta. Viņa pazina savu dēlu un zināja, ka tagad durtiņas aizcirtušās — smiekli šādā situācijā bija tie visļaunākie. Ja neiedarbojās pat jaunā, galanti ģērbtā kolēģa klātbūtne...

— Es saprotu, dēls, tev pašlaik nav klāt, jo prātīgs cilvēks naudu līdzi nenēsā, — vecā dāma atkāpās ar godu. Bet tad viņai prātā iešāvās lieliska doma... Viņa nevainīgi sacīja: — Nu nekas... neraizējies, dēliņ, man izpalīdzēs Izoldiņa... es no viņas gan negribēju ņemt, bet viņa nāk virsū kā uzburta: ņemiet, mīļo mammucīt, viņa saka, man būtu liels prieks jums kaut ko uzdāvināt, bet praktiskāk ir iedot naudu, lai katrs pērk pats pēc savas gaumes. Man visa papilnam, Izoldiņa saka, virs savu mazumiņu atstājis, bērnu man nav...

Jurģa smiekli bija aprāvušies, viņš drūmi un draudīgi blenza mātei acīs — tai šermuļi skrietu pār muguru, ja vien Vecozola kundzes mugura nebūtu tik rūdīta un nelokāma. Viņa ņēma savu rokassomiņu un lēnām rausās kājās.

— Pagaidi... — Jurģis, žokļus sakodis, valdījās. — Tos desmit rubļus es tev vakarā aiznesīšu. Bet Izoldiņa pagaidām lai nu vēl stāv rezervē... Cik zinu, viņas pašas māmulīte vēl elpo, bet pārticībā vis netiek lutināta, turpat Sarkandaugavas būdelē vien mitinās... Lai nu mīļā meitiņa piesviež savu lieko artavu miesīgās mātes vecumdienu atvieglošanai!

Austra Vecozola dziļdomīgi smaidīja:

— Dzīvē kādreiz tā sagadās, ka sveši cilvēki ir tuvāki par miesīgu māti...

— Tas nu vienreiz ir tiesa, — Jurģis cieti noteica un nepārprotamā nolūkā paņēma rakstāmrīku.

— Tad es tevi, dēliņ, vakarā gaidīšu, — māte mīlīgi sacīja, atvadīdamās dāvāja smaidu un rokasspiedienu arī Ronaldam Auziņam un tad lēnām, cienīgi aizvēra aiz sevis durvis.

Jurģis nometa pildspalvu un nervozi grūda rokas kabatās.

— Jurģi Pavlovič, nav vērts, — nomierinoši sacīja Ronalds. — Es jau varētu cigareti iedot, bet... neņemiet galvā! Desmit rubļi vēl ir tas mazākais. Ja es varētu tikt cauri ar mērenu summu... Grēks tā runāt — vai ne? — pašam par savu māti, bet reizēm tas kļūst nepanesami ... bērnam vēl var ziedoties, var atdot savus dzīves gadus, jo tas ir augošs, tajā ir progress, bet vecam,

neglābjami slimam, kad nav cerību... tad vēl visiem spēkiem vilkt garumā ...

Jurģis cieši skatījās uz Ronaldu. Tas saminstinājās, samulsis pārvilka ar roku pār seju.

— Jums tas izklausās cietsirdīgi, vai ne? Egoistiski? Bet nenosodiet, Jurģi, pirms pats neesat izbaudījis uz savas ādas... un gadiem ilgi. Jūsu māte vēl ir mundra un pilnīgi spējīga pati ar sevi iztikt. Tas viss ir ļoti sarežģīti... pretrunīgi, ticiet man.

Jurģis negribot atkal k|uva noraidošs — Ronalda nelūgtā līdzjūtība viņu aizskāra. Sis cilvēks labāk nevēris muti vaļā... viņa ienestā skaidrība kļūst atbaidoša.

Bet, ja tā mierīgi paanalizē, vai viņš skaļi nav izteicis tikai to, kur citi balansē uz dziļdomīgas klusēšanas robežas? Cilvēks var ilgi un veiksmīgi soļot gar bezdibeņa malu, bet pietiek tikai pussolīša sānis, lai nogāztos lejā. Vai daudz ir dzīvē stāvokļu un izjūtu uz cilvēciski pieņemamā un absurdā robežas?

Māte Jurģim vēl moža, tas tiesa, šo krustu viņš vēl nav nesis. Bet piecdesmit gadu vecumā jau vieglāk sevi pašu iedomāties nevarīga, visus apgrūtinoša sirmgalvja lomā. Tā ir loma, kas tev pašam stāv priekšā. Tai jāsāk gatavoties.

Caur sevi, Jurģi, tev kļūst vairāk žēl arī mātes. Izturēdamies iecietīgi pret māti, tu reizēm domā: to redz mani bērni... Tu pat sev neatzītos, bet... zināmā mērā ... tomēr.

VI nodaļa

Kas vecajam aiz ādas?

Ronalds Auziņš domīgi noskatījās uz durvīm, kuru gludais četrstūris tikko bija aizvēries aiz viņa priekšnieka muguras. Man pret viņu sāk rasties alerģija. Un viņam pret mani arī. Mums piemīt — kā to mediķi sa-

ka? — audu nesavienojamība. Viņš kļuvis aizdomīgi kluss un atturīgs. Ko tas nozīmē? Senāk istaba skanēja: viņš pārcilāja visu augsto politiku valsts un ministrijas mērogā un pie viena pamācīja arī savu vietnieku, ironizēja katrā iespējamā un neiespējamā gadījumā — tas varēja nepatikt un kaitināt, bet, ja tagad padomā, tā laikam bija aktīva attieksme pret viņu, Ronaldu. Bet nu pašā pēdējā laikā — klusums, atturība, korekta dienas darbu apspriešana un sadale, bet tikai tuvāko darbu — loks it kā sašaurinājies. Viņš it kā skatās Ronaldam pāri.

Ronalds uzmeta šķebīgu skatienu telefona aparātiem uz galda. Jāzvanās, jānodod savs desmits telefonogrammu... jeb, kā saka tas dzēlīgais Pavlovičs, jāpasēž par telefona jaunkundzi. Karātavu humors. Jāpaskatās, vai neatradīsies kāds cits muļķis nodaļā. Viņš pavēra durvis. Dzedrajai, kokainajai tehnoloģei Azai Ronalds meta apkārt līkumu. Tas nav viņa tips. Sievietei tomēr jābūt sievietei, kaut arī viņa strādā vadošā valsts iestādē. Tumša un sausa kā šķiedra, ar neizdibināmu izteiksmi melnajās, ieslīpajās acīs — viņa laikam uzskata par vajadzīgu demonstrēt Vidusāzijas sieviešu neatkarības ideju. A, mazā Inta... Meitene pretī pacēla sejas trīsstūri ar milzīgām, gaišzilām acīm. Tādas acis citā sejā būtu īsts dārgums. Ronalds viņai uzsmaidīja. Sumināti — kā klājas kibernētikai? Paldies, meitene atņēma, kibernētika dzīvo un attīstās arī bez jūsu ministrijas, bet, kā ies ministrijai bez kibernētikas, to es neņemos galvot... Skat, kas par dadzil Jā, neiet mums vēl ar tām matemātiskajām metodēm, neiet. Ronalds piemetās uz krēsla blakus Intai. Bet kāpēc «mūsu» ministrija? Tā ir arī jūsu... Inta nogaidoši klusēja un mierīgi skatījās viņā ar savām satricinošajām acīm. Pretēji gribētajam Ronalds nespēja no tām savu skatienu atraut. Dzelmes, atvari, kas ievelk sevī pamazām vien... aplam stūrainās sejas uzbāzīgie apveidi pagaist, zaudē nozīmi, un vizmo tikai bālgans, maigs ādas samts. Ronalds apmulsis nopūtās. Inta, jums ir vienreizīgas acis... Dzelmēm pārvilkās dzidra, plāna ledus kārtiņa. Neapvainojieties, bērns, viņš sacīja apbēdināts, mana jūsma ir tīra kā rīta rasa, jūs vienkārši vēl neapjēdzat, kāds skaistums jums pieder. Meitenes bruņas bija iedragātas: viņa nosarka, skaistajās acīs saskrēja asaras. Kāpēc jūs zobojaties, mana seja taču ir bezjēdzīgs trīsstūris, viņa čukstēja, kaunēdamās, ka tik negaidot atsegusi savu bēdu. Ko jūs runājat, uztraucās Ronalds, tadas domas metiet no galvas ārā! Jūs esat... īpatni konstruēta — tas viss. Kā jau kibernētiska būtne. Viņi abi iesmējās. Vai redzat, Ronalds rādīja, man kreisā acs atrodas augstāk par labo, nu, vai ievērojāt?

Viņi smaidot lūkojās viens otrā, un labas, biedriskas jūtas strāvoja no viena uz otru. Ronalds sargājās palaist ganībās savus fluīdus... 'kopš kļūmīgā notikuma ar sava priekšnieka — rūpnīcas direktora sievu, kas gandrīz sagandēja viņa reputāciju, viņš stingri noņēmies darbavietā nekādus jokus nedzīt.

Mazā Inta var to nezināt, viņa šeit vēl nesen, un tādas skaidras, dzīves ievainotas meitenes mēdz būt pieķērīgas kā dadzīši, ja garāmejot kāds tik viņām pieskaras. Ronalds sausi nokrekšķināja un kļuva lietišķs:

— Dārgā biedrene Inta, vai tuvākajā stundas ceturksnī jūs esat ļoti noslogota? Izlīdziet nu ...

Kaut ko miglaini izteicies par ārkārtīgi svarīgiem darbiem, ministru un tamlīdzīgi, Ronalds pasteidzās nozust aiz durvīm. Intas skaistās acis, ātri vien atguvušas savu parasto atturību, nedeva lielas cerības nākotnē. Izglītība tomēr sieviešus bojā, prātoja Ronalds, kāpdams pa marmora kāpnēm divus stāvus zemāk — uz ministrijas centru. Viduvēji skuķi kļūst pašpārliecināti un zaudē daudz no savas sievišķīgās pakļāvības.

Pazondēt uz ministra un vietnieku priekšistabām Ronalds negāja ar tukšām rokām kā dīkdienis. Līdzi viņš nesa glītu, melnu mapīti, mēreni pietūkušu; kolēģi bija pieraduši, ka no tās viņš izvelk darba dokumentus. Kārtīga, pat pedantiska valsts kalpotāja potcelmam uzpotētas jaunas — mūsdienīgas kvalitātes. Sevišķi spilgtas visiem tās likās pašā sākumā, jo viņš te bija ienācis kā svētku namā pacilāts un rosīgs, kā uz spārniem viņu nesa prieks par paaugstinājumu darbā, viņš kādu laiku dzīvoja ar intensīvu spēku patēriņu un reģenerāciju, jo dvēseles dziļumos bija aizmeties lielu cerību dīglis... Laimīga cilvēka dāsnumā viņš bija labs, jauks un erudīts, strauji iegāja ministrijas darbu lokā un sastapa labvēlīgus skatienus — braši, tu esi spējīgs puika! Dažus īgņas, kādi atrodas visur, nav ko vērā ņemt... kaut Ronaldu tie tomēr traucē. Viņu nemīl Grīziņš, piemēram, bet tas jau Vecozola draugs.

Nu viņš riņķo šajā orbītā, bet nākamais paātrinājums izpaliek, dzinēji netiek ieslēgti... Taču, vienādā augstumā riņķojot, iedarbojas Zemes pievilkšanas spēks, lidonis pamazām vien nāk zemāk, tam draud sadegšana Zemes atmosfērā... Brīdinoša līdzība. Karjeras ceļam ir tādi paši likumi. Tur izšķirīgs ātrums. Darbinieks, kurs pārāk ilgi turējies vienā līmenī, vairs nepiesaista uzmanību — un viņu var uzskatīt par «sadegušu». Ronalds klusībā meta acis apkārt, izlūkodams savas iespējas. Otrais vietnieks Grīziņš ir vecs, pensijas gadi klāt, bet... hierarhijas kāpnēm ir sava likumība — no maza poste-nīša uzreiz lielā neceļ. Kustība, nemitīga kustība vajadzīga!... Bet Vecozolam līdz pensijai vēl gandrīz desmit gadi, un nez vai viņš izkustēsies kādā citā virzienā. Savā ziņā inerts tips... viņa dīvainā aktivitāte aiziet izplatījumā, un nekas nenāk pašam atpakaļ. Gaidīt desmit gadus — tas ir izslēgts, tā jau būtu garantēta pašapbedī-Šanās, Iespējams, ka kaut kas piemērots iegrozās citā nodaļā, bet tas viss ir tikai varbūtība, viss uz zila gaisa. Trīs gadi te aizripojuši, uz muguras jau trīsdesmit pieci...

Varbūt jāsāk aplūkoties citos virzienos? Tēvs varētu kaut ko palīdzēt, kamēr viņam vēl ir sakari, ja vien nebūtu ieņēmis galvā domu, ka viņa dēls ir talantīgs un ceļš tāpēc jāizlauž pašam. Kā viņš nesaprot, ka talantīgam šajā pretendentu barā tāpat jāpievērš prožektora stars, lai viņš tiktu pamanīts, citādi ar visu talantu paliks apakšā un bruģēs ceļu citiem!

Mapīti vicinādams, Auziņš pagāja garām Grīziņa durvīm, pa ieradumam noglāstījis tās ar skatienu. Kopš viņš bija metis acis uz otrā vietnieka tronīti, Grīziņš viņu saistīja tikpat kā meiča iemīlējušos puisi. Skatiens allaž aizslīdēja uz viņa pusi, kavējās pie sejas, stāva, kustībām un vēroja. Ģīmis tā kā plostniekam, brūnu ādu un rupji tēsts, pamazās, bet spilgti zilās acis šo iespaidu vēl pastiprināja — Grīziņš izskatās kā mūždien saulē iededzis un vējos nopūsts... tikko izgriezis plostu no upes līkuma, sviedrus notrausis, smagiem soļiem izkāpis malā, sprikstošām acīm meklē krasta māju meičas, kam palūgt bērza sulas nodzerties... Sasodīti vitāls tēvainis, Ronalds sprieda, kādreiz tādi vīri bija impozanti, bet mūsdienās, kad visa dzīve kļuvusi daudz smalkāka un niansētāka, viņi vairs ne pēc kā neizskatās. Ja nu vienīgi māksliniekiem par modeli... «Zemes saimnieki» un tamlīdzīgi. Dzīve pati sev vienmēr izvirza jaunus etalonus un izaudzina piemērotus cilvēkus, kuri uzņēmuši ne tikai tās skaidri definējamās teorētiskās un morālās gudrības, kādas māca skolās un citos oficiālos sabiedriskos institūtos, bet uzsūkuši sevī arī visu to netveramo, ko sauc par laikmeta garu vai elpu un ko cilvēks laikam gan spējīgs uztvert vienīgi savā veidošanās laikā. Citiem vārdiem Ronalds sacītu tā: izaugusi jauna padomju inteliģences paaudze, kas ne vien labāk izglītota teorē

tiski, bet visā savā domāšanā daudz elastīgāka un daudzpusīgāka, ar plašāku dzīves izpratni...

Grīziņu vērojot, uzmanīgi ieklausoties viņa vārdos un sekojot darbībai, cik nu tā pavērās viņa ieskatam, un domās visu to analizējot, Ronalds reizēm aizmirsās — un tad piepeši atjēdzās, pats it kā uzdurts uz Grīziņa zilā skatiena asās smailes. Pēdējā laikā viņiem tā aizvien biežāk gadījās saskatīties. Paskatījās viens — un tūliņ arī otrs kā saukts pacēla skatienu vai pagrieza galvu. «Tagad es zinu, kā jūtas upuris, kuram seko viņa vajātāja skatiens,» Jurģim nesen smiedamies bija sacījis Alfs. «Neatkāpjas, pagāns, gluži kā no veca, kliba bifeļa, gaida krītam ...»

Ministra kabineta lielajā priekštelpā valdīja miers. Kad paša nav, arī sekretārēm atslodze. Ar noslēpumainu sejas izteiksmi viņš bāza roku kabatā, ilgi vilka to ārā, līdz izvilka mazas šokolādes tāfelītes un ar plašu žestu nolika katrai vienu priekšā uz galda.

— 0! Paldies... To nu gan nevajadzēja! — glaimota izsaucās viena.

— Mazā piena šokolāde, sešdesmit sešas kapeikas, kopā viens rublis trīsdesmit divas, — sarēķināja otra. — Ne pārāk daudz, bet arī ne pārāk maz — viss atkarībā no virsuzdevuma... Taču ģimenes galdam atrāvis pusvistu. Jums laikam ir slepeni blakusienākumi, cienītais?

— Nē, es uz tiem vēl ceru, — Ronalds atjokoja, pūlēdamies nepazaudēt nepiespiestību pēc šiem dzēlīgajiem vārdiem.

— 0... protat gan jūs izlocīties! Sakiet labāk skaidri un gaiši — kas jums vajadzīgs?

Ronalds viņai pieliecās pie auss un skaļi čukstēja:

— Kļūstiet mana sekretāre!

— Oho! Pirms tam jums jākļūst par ministru!

— To var, — paklausīgi sacīja Ronalds.

Viņas smējās un čaloja, lauza šokolādi un uzcienāja devēju pašu ari. Ministra sekretāre bija atturīgāka, toties vietnieces Irīnas Karlovnas lietvede staroja labvēlībā. Simptomātiski, Ronalds secināja, sekretāres atstaro savu priekšnieku nostāju. No jokiem viņš veikli pārsvieda sarunu uz nopietnu toni, pažēlodamies, ka šorīt divas stundas bijis jānosēž pie telefona un sekretāre no visas tiesas būtu vajadzīga... nē, ne jau sekretāre līdzšinējā izpratnē, bet jaunā — mūsdienīgā... pārvaldes aparātu mehanizējot, sekretāre kļūst kaut kas tāds kā operators, kas vada un darbina veselu kantora aparatūras arsenālu. Pašrakstītāji pie telefona aparātiem paši pieņem telefonogrammas... automāts no magnetofona lentes tās nodiktē dažādiem adresātiem... loģiskie automāti rakstāmmašīnas lielumā, bet spējīgi risināt saprātīgu dialogu pēc uzdotās programmas... cilvēki jāatslogo no visa mehāniskā darba, viņu laiks jaizbrīvē lielu radošu uzdevumu risināšanai! Tēlains atstāsts par aizpērnā gada starptautiskajā izstādē redzēto, daži citāti no Vīnera izteicieniem, uzmanība abu klausītāju acīs — Ronalds spīdēja, pats sev par prieku atklādams, ka viņā vēl ir pulveris, vēl viņš prot runāt un aizraut, sīkā, praktiskā ikdienas darbošanās nav laupījusi viņam perspektīvas izjūtu. Auditorijai jākļūst plašākai... Līdzšinējos mēģinājumus ministrijas apspriedēs paspīdēt ar erudīciju nereti aprāvuši kolēģu nepacietīgie skatieni un mājieni: tuvāk pie lietas, jaunais draugs, — pie lietas! Tāpēc vajadzīga kāda lielāka tēma, kāds svarīgāks jautājums, par kuru runāt un kuru virzīt cauri visai savai darbībai kā sarkanu pavedienu... kāds mezgla jautājums, savā ziņā personiskais mērķis, ideja... Auziņa ideja. Un to nostrādāt tā, lai spīd!

Sārīta darbība un sarunas it kā pasvieda ierosmi... Varbūt paņemt šo pārvaldes automatizācijas ideju, ko? Tā nav nekas nedzirdēts un oriģināls, bet tajā ir iekšā...

To nodrillē vārdos, bet ar to nopietni nenodarbojas. Izraut šo jājamzirdziņu no profāna Vecozola rokām, kurš tikai lāgu lāgiem paklaigā, bet vairāk šajā virzienā veikt nav spējīgs. Galvenais, ka tā ir laikmetīga tēma. Dzīve, jādomā, to atrisinās tā vai tā, tāpēc jo drošāk... arī progresam vajadzīgi virzītāji. Tas jaunais laiks, kas šalkās tris...

Sekretāru istabā Ronalds bez tam vēl uzzināja, ka nodaļas vadītājs Nukša, atklāti runājot — bet lai tas paliek starp mums —, ir darbinieks bez perspektīvas un nezin vai jelkādi modernizējumi spēs atraisīt tā radošos spēkus. Nevar atraisīt to, kā nav. Ko lielu var gribēt no šaura praktiķa ar apšaubāmu pirmskara izglītībul Ronalds, uzmanīgi noklausījies bargo kritiku, metās veco Nukšu aizstāvēt: pieredzējuši praktiķi reizēm ir vairāk vērti nekā zaļi zinātņu kandidāti. Ministra sekretāre pārmetoši kratīja ar pirkstu: jūs neesat principiāls, biedri Auziņ, jūs revolūciju gribat taisīt vispār, bet, līdzko pieminam kādu konkrēti, kļūstat žēlīgs... Ronalds, vainīgi smaidīdams, noplātīja rokas: piedodiet, daiļās dāmas, bet es nederu bendes amatam. Uja, kāpēc uzreiz tik spēcīgi vārdi? Kurš tad tam amatam der?

Nācienu pie sekretārēm nevarēja uzskatīt par veltīgu — vielu pārdomām tas deva.

* * *

Intuīcija bieži ir labākais padomdevējs, turklāt darbojas ar savādu gaišredzības spēku, acumirklī mudinot spert izšķirīgu soli nupat vēl neziņas un minējumu sarežģītā gaitā. Ronalds juta iekurkstamies vēderu, paskatījās pulkstenī — laiks doties pusdienās —, piecēlās no galda, tāpat vien, aiz paraduma, piegāja pie loga un redzēja piebraucam ministra vietnieces Irinas Brovko as-faltkrāsas volgu. Viens it kā grūda — un viņš paķēra

mēteli un metās pa durvīm ārā, pa kāpnēm lejā, taču kāpjot sekoja lifta kustībai uz augšu un atradās iepre-tim tā durvīm brīdī, kad tās vērās va|ā. Pilnīgi saprotams, ka, cauri kabīnes stiklam saskatījis braucēju, Ronalds Auziņš nedrāzās tālāk uz leju ar utilitāru domu par šajā stundā augošajām rindām pie ēdnīcu letēm, bet apstājās, palīdzēja atdarīt lifta durvis, goddevīgi sveicināja kā vienmēr, taču pat kāpņu telpas puskrēslā bija samanāms, ka jaunā cilvēka seja ir sadrūmusi un acis raugās saspringti. Irina Brovko neviļus paturēja viņa plaukstu ilgāk, gluži kā gādīga māte, lielajam dēlam pulsu taustīdama.

— Kas jums kaiš, Ronald? Slims? Vai nepatikšanas?

Auziņš sāpīgi pasmaidīja ar atturīgu pašcieņu kā cilvēks, kurš neparko neapgrūtinās citus ar savām raizēm,

— Nekas, Irina Karlovna, nekas... nieki vien.

— Un tomēr? ...

— Nē, patiešām nav vērts.,, gan jau viss būs atkal labi. Pāries...

Viņš samocīti pasmaidīja:

— Citiem pavasaris rada enerģijas uzplūdus, bet man uzdzen grūtsirdību.

— Ak tā... Savādi gan.

Irina Brovko, piepeši mazliet samulsusi, it kā būtu nejauši iemaldījusies svešā istabā, ar atvainošanās izteiksmi sejā spēra soli promiešanai. Ronalds steigā izgrūda:

— Uznāk tādi brīži, kad cilvēks sāk svērt visu savu dzīvi.

Irina pagriezās atpakaļ. Brīdi viņa vēroja Auziņu, kurš stāvēja nokārtu galvu un acīmredzot vēl netaisījās uz promiešanu. Sievietes gudrajās acīs bija nenosakāma izteiksme... varbūt drīzāk atturīga nekā līdzjūtoša.

— Vai jūs esat noskaņots par to runāt? — viņa noprasīja tik lietišķi, ka Ronalds iekšēji pat sarāvās, noprazdams, ka viņa dramatiskais tonis varbūt ir bijis mazliet pārspīlēts. Nevajag aizmirst, ka šī ir īsta amazone, kuras sīkumaini sievišķīgās rūpes par tērpiem uri manikīru ir maldinošas: viņa gan pūlas mazināt sava ārējā izskata skarbumu, taču dvēsele viņai ir apkalta, un citādi nemaz nevar būt, jo ne j;au pirmo dienu un ne jau pirmais vīrietis mēģina uz tās spēlēt.

Ronalda pašlepnums nejāva atklāt sīko manevru. Pašreizējā situācijā labāk viņas acis likties sentimentālam vīrietim, kurš reizumis pārdzīvo smagus dvēseles kompleksus... Spontāni satvēris Irinas roku, viņš noliecās pie tās un viegli pieskārās ar lūpām, tad saspieda cieši, vīrišķīgi, kā sacīdams: nekas, būs labi, pārdzīvosim a ri to...

— Es neapgrūtināšu jūs. Sirsnīgs paldies par līdzdalību, un piedodiet...

Asi, enerģiski apcirtās uz papēža un kāpa lejup.

— Biedri Auziņ!

Viņa sirds salēcās aiz prieka. Šie daži mirkļi un daži pakāpieni tomēr bija pārbaudījums viņa nerviem. Solis acumirklī sastinga puskāpienā:

— Jā? Es klausos.

Margām pārliekusies, viņas prāvā, palsā seja puskrēslā likās pavisam jauna un pievilcīga.

— Kur jūs mēdzat pusdienot?

— Kur pagadās, — viņš pieticīgi atsaucās, jau nojauzdams tālāko.

— Ja jums nav iebildumu, paēdīsim pusdienas pie manis. Pagaidiet lejā mašīnā.

Turpmākie kāpieni nesa lejup viegli un gludi kā no slidkalniņa. Apmierinātības pieplūdā viņš traucās pie mašīnas, kā piederīgs jau tiecās raut tai vaļā durvis, bet pēdējā mirklī it kā viens pa smadzenēm iesita: tu, draudziņ, pārāk gavilē, tu tiešām esi tikai grābstīkļa! Ievelsies mašīnā un tupēsi kā beka, itin kā savu mūžu nebūtu valdības mašīnu redzējis. Jāsmejasl Visa bērnība un jaunība melnos zimos un volgās pagājusi. Ronalds atgāja malā, aizsmēķēja, lai būtu ko darīt, un flegmatiski blenza ielas kustībā. Iznāca Irina Karlovna, bet viņš stāvēja tik atstatu, ka būtu smieklīgi lēkšot klāt, lai viņas priekšā rantu va|ā durtiņas, un viņš, kavēdamies ar smēķa nodzēšanu, atjāva to izdarīt šoferim. Viņš manīja iesāņis uzmesto pētījošo skatienu. Cilvēki nav tik primitīvi, kā jums varbūt liekas, cienītā... Mašīna lavierēja pa pilnajām ielām, pasažieriem klusējot, bet tad, kad klusums jau draudēja kjūt nomācošs, kāda pārdroša večiņa, laimīgi izsprukusi no riteņu apakšas, deva vielu vispārējai, neitrālai sarunai. Irina Brovko dzīvoja Mežaparkā, viņas dārzs aiz vārtiņiem sagaidīja kā paradīze ziedonī — rožainas, baltas, zilas hiacinšu ziedu vāles uzpūta versmīgu smaržu, nedzirdami zvanīja balti krokusi, maigi sārtos plīvuros tinas smalki mandeļkociņi, visas pakrūmes un zāliens picsels ziliem ziediņiem kā paklājs. Un visapkārt vēl kaut kādi nezināmi zeltziedaini krūmiņi, pelēkā dolomīta šķautnēm pieglaudušies balt-sārtvioleti ziedu laukumi.

Ronalds bija palicis stāvam kā zemē Icmlcts, visa šī skaistuma savaldzināts, pārsteigts pēc ielas pelēcības.

— Es nekad nebiju iedomājies, ka agram pavasarim mūsu platuma grādos iespējams tik daudz ziedu un krāsu! — viņš aizgrābti sacīja.

— Daudz kas ir iespējams, ja tikai pieliek darbu.,, — viņa atsaucās, šķiet, ar dziļāku nozīmi.

Negaidīti starpgadījumi un emocijas aizvien iedarbojas līdzsvarojoši tādās reizēs, kad situācija iepriekš bijusi saspringta. Pie galda, kas uzklāts diviem vien, Ronalds jau brīvi un gaiši uzsmaidīja mājasmātei, saruna risa viegli par dažādām tēmām, skarot, bez šaubām, arī ministrijas lietas. Vai Irina Karlovna vēl piedomā par starpgadījumu kāpņu telpā? Tā sevī zīlējot, Ronalds neveikli sastomījās. Tikai nepārforsēt.,. Viņš ir ielūgts pusdienās, un, ja tās tīkami noritēs, šī reize nepaliks pēdējā. Irina Karlovna dzīvo viena ar pieaugušu dēlu, pirmais vīrs miris, no otrā šķīrusies; virtuvē tika manītas vismaz kādas trīs dažāda vecuma un izmēra tantes, kuras acīmredzot ir tās, kas «pieliek darbu» arī debešķīgajam dārzam. Katram cilvēkam vajadzīga sabiedrība, kurā viņš apgrozās augu dienu; un, jo vairāk viņš apgrozās lielā, oficiālā sabiedrībā, jo neatvairāmāk viņā mostas ilgas pēc maza, intīma pulciņa. Kāpēc viņš nevarētu ielūgt Irinu Karlovnu savās mājās? Tās nevienam kaunu nedara. Māmu|a, tiesa, savārgusi un... bet tētuks vēl brašs un interesants, var pasaukt vēl pārīti savu veco ģenerāļu... impozanta kompānija, īsti vīri, ar ordeņo-tām krūtīm; viņu varoņstātos figurē tādi uzvārdi, kurus Irina Karlovna tikai avīzēs lasījusi. Pēc taisnības runājot, viņam nākas revanšēties par šīm pusdienām... kā līdzīgam ar līdzīgu... viņš jau nav nekāds bārabērns, no ielas pasaukts un aiz žēlastības paēdināts. Attiecības starp cilvēkiem kārtojamas ar vajadzīgo cieņu un vērienu.

— Bet tagad pastāstiet — kas nospiež jūsu sirdi? Tikai bez aplinkiem, — negaidot sacīja Irina. Viņas tonī nebija ne vēsts no žūžojošas iejūtības, kas aicinātu izraudāties pie mīkstām, siltām krūtīm kā uz personiskā spilvena. Tādā mierīgā, izlīdzinātā, taču neapšaubāmi ieinteresētā balsī viņa apspriež jaunākos audumu artikulus.

— Taisnību sakot, nav jau nekas īpašs... Vismaz grūti definēt... — Ronalds mocījās tajās sakās, kuras uzlikusi paša izvēlētā loma.

— Jūs neapmierina pašreizējais darbs nodaļā, — viņa drīzāk rezumēja, nevis vaicāja. Ronalds pārsteigts tikai noplātīja rokas, no kurām izsisti visi viņa smalkie ieroči.

— Tā nu gluži nevar teikt, — viņš steidzās mīkstināt. — Ministrijā strādāt es iesāku ar lielu prieku.

— Jā, tā šķita gan.

Viņa klusēdama gaidīja tālāko. Ko īsti — vai dvēseles striptīzu? Ronalds sapīka. Sēž pašpārliecināti kā tāda skolotāja, kas ķidā nabaga nogrēkojušos puišeli. Nesavaldījies viņš asi sacīja:

— Trīs gadi ir pietiekami ilgs laiks, lai par katru darbalauku varētu iegūt pareizo priekšstatu.

— Pilnīgi piekrītu, — viņa rāmi atsaucās. — Abpusēju priekšstatu.

Ronalds uztvēra pēdējās piezīmes nokrāsu, bet nespēja tai noticēt.

— Man likās, ka es te kaut ko spēšu paveikt... (Stop! Iestāžu kancelejiskumu un vispār ministriju nopelt nedrīkst!) Bet laikam jau liela taisnība vecajam Cēzara teicienam: «Labāk pirmais ciemā nekā otrais Romā». Strādnieks piegriež skrūvi un vismaz redz, ko padarījis.

— Tas var būt, — viņa sacīja. — Tikai ilgi jūs to skrūvi negrieztu, jums ir cita iejava.

Tas jau skanēja labāk. Ronalds gandarīti nobubināja?

— Nevienai iejavai nedrīkst ļaut pārrūgt...

— Kas pie tā vainojams?

— Varbūt es? ...

— Bet kas tad?

— Piedodiet, es taču nevienu neieceju un neatceju...

— Ak lūk, kā... Bet es biju iedomājusies, ka jums raizes sagādā vēlēšanās kaut ko paveikt lietas labā.

Tā jau bija atklāta ļaunprātība. Ronalds, zobus sakodis, skatījās garām šīs sievietes zibošajām acīm, kurās viņš manīja zobgalību. Jāatzīstas, viņš nav īsti novērtējis šo dāmu, ļāvies izprovocēties.

— Tas ir viens un tas pats... — viņš nomurmināja. Bet, īgnuma kūdīts, turpināja asāk, jo zaudēt jau nekā vairāk nevarēja: — Vispār jūs esat mani pareizi sapratusi.

Viņa smaidot samierinoši nogrozīja savu šorīt frizēto galvu, no kuras ne matu šķipsniņa neatrisa, radot iespaidu, ka galvā uzbāzts no sarkanbrūna kapara izveidots bundulis, vajag tik piesist — un tas skanēs.

— Es tā ceru. Uz šī pamata mēs tad arī varētu turpināt sarunu. Redziet, Ronald, — viņa kļuva nopietna, — es jau sen jūs vēroju. Jā, jā, nebrīnieties. Jūs savā ziņā esat mana kandidatūra, mans protežē... jūs to neesat pat zinājis, kā es tagad redzu, tātad jūsu tēvs nekā nav teicis. Jā, viņam šai ziņā ir principi. Redzat, ar jūsu tēvu esmu mazliet pazīstama... Viņš ir nobažījies par jusu nākotni. Tas ir saprotami — vienīgais bērns taču, dēls... Jūs interesējāties par to skrūvi... Ja vienkāršais darbs jums sniegtu apmierinājumu — jūs zināt, rnūsu valstī strādnieki saņem vairāk ordeņu nekā priekšnieki, — tad arī jūsu tēvs būtu pilnīgi apmierināts un viņš ar mani nekad nebūtu runājis... Viņš — un es par to viņu ļoti cienu — nav no tiem ļaudīm, kas, paši ieņēmuši augstu posteni, par katru cenu tādā grib redzēt arī savus bērnus, it kā tā būtu viņu godalieta, kaut kas līdzīgs dinastijas jautājumam. Reizēm ir ļoti dīvaini, lai neteiktu vairāk: skaistos vārdos visādi cildinām strādnieku, bet., ja pašu atvase aiziet uz profesionāli tehnisko skolu, tad plēšam sev vai matus no galvas nost...

— Tāpēc ka uz proftehnisko dēliņi aiziet divnieku, nevis nākamo ordeņu un proletariāta slavas tradīciju dēļ, — Ronalds sīvi piezīmēja.

— Arī tas ir tiesa... zināmā mērā. Taču divnieki viņiem ir tā saucamajā kumeļu vecumā, vēlāk puiši nobriest un kļūst par kārtīgiem cilvēkiem un labiem strādniekiem. Bet tas nav īsti mūsu šīsdienas pārrunu temats. Tātad — jūsu tēvs grib redzēt savu vienīgo dēlu laimīgu. Laimīgu, saprotietl Sājā jēdzienā, pats par sevi saprotams, ietilpst arī tāda ētiska kategorija kā «būt derīgam sabiedrībai». Nu, man šķiet, jūsu audzināšana nerada Šaubas, ka abi šie jēdzieni jūsu apziņā daļēji sedzas. Tātad — kāds darbs jums vajadzīgs, lai necirstu robu laimei? Vai jūs pats to zināt? Varbūt dīvains jautājums vīrietim jūsu gados... Jūs mierīgi varat aizrādīt, ka man nav nekādu tiesību šādu jautājumu uzdot.

Viņa apklusa, piešķirdama vārdu Ronaldam. Viņš labu brīdi’neteica neko, vēl nespēdams attapties no visa dzirdētā, skatienu aizvērsis — pēc tam kad, Irinā cieši raugoties, acis bija it kā sākušas svilt. Saruna ar vietnieci nu beidzot bija iegriezusies intīmā gultnē, bet pavisam ne uz to pusi, kurp viņš bija stūrējis. Izrādās, viņš ir šīs dāmas protežē... un tas viņu aizskar, kaut viņš pēc tā paša vien jau tiecās. Bet ar viņu apgājušies kā ar mazu bērnu. Šis dziļi dramatiskais tonis, kādā viņa atļaujas to audzināt, spriedelējot par laimi un derīgumu sabiedrībai...

— Man būtībā ir tikai viens jautājums...

— Lūdzu!

— Vai jūs nožēlojat, ka esat ieteikusi mani darbam ministrijā? Un, ja nožēlojat, tad — vai tā ir jūsu privātā nožēla, kas izaug, cik saprotu, no ļoti idealizētiem kritērijiem, vai tas ir savā ziņā kolektīvs spriedums?

Irinas Brovko lūpās iegūla skumīgs smaids.

— Ak mūžiņ, cik sarežģīti! Tur jau nevis viens jautājums, bet vesela guba. Pirmkārt, es nenožēloju: es vispār reti ko nožēloju dzīvē, un arī jūs, — viņa negaidot pasmaidīja sievišķīgi noslēpumaini, — vēl neesat spējis mani no šī līdzsvara izsist. Otrkārt, kāpēc jūs domājat, ka kolektīva kritēriji varētu būt zemāki par maniem privātajiem? Man vispār privātu nav, šajā laikā jums gan vajadzēja izprast, ka tādām «plintniecēm», kāda esmu es, privātais absolūti sakrīt ar sabiedrisko.

Ronalds klusēja, sapratis, ka viņam ir noslaucīts deguns kā zīdainim. Irina pēc īsas pauzes turpinājās

— Atbilde bija jūsu jautājuma garā. Tagad — pēc būtības, tā, kā es to biju nodomājusi... Redzat, jaunais

draugs, īsi un skaidri, lai neapniktu jums ar moralizē-šanu: tās cerības, kādas jūs modinājāt pašā sākumā, ir mazliet noplakušas. Jūs iesākāt labi, ātri iegājāt mi nistrijas darbu un problēmu lokā, centāties būt precīzs un izpildīgs — tik izpildīgs, ka... piedodiet par salīdzi nājurnu, kļuvāt par paklausīgu piejūga zirgu. Jūs zināt, kas ir piejūga zirgs? Bet ministrija, dabiski, no jauniem spēkiem gaida vairāk. Turklāt šobrīd jau arī kā piejūga zirgs jūs vairs lāgā netīkojat vilkt..,

Ronalds viņu diezgan pikti pārtrauca:

— Es būtu jums dziļi pateicīgs, ja jūs atmestu šos zirdziskos salīdzinājumus. Piejūga zirgs, iejūga zirgs... es neesmu kučieru jomā tik izglītots, lai izprastu visas smalkās nianses. Starp citu, ja to divjūgu jūs saprotat kā mani pārī ar Vecozolu, tad, pirmkārt, jau štatu saraksts noteic katra lomu un, otrkārt, šis pāris nav izdevies diez cik saskanīgs.

— Tiešām? Jurģis Pavlovičs gan nav sūdzējies.

— Tas viņam dara godu. Bet es, kā redzat, sūdzos.

— Par ko?

— Man laikam jāteic tā, kā laulāti ļaudis saka tiesā šķiroties: raksturi nesaskan.

— Laulības šķiršanai tāds formulējums varbūt ir pietiekams, bet dienestā — par maz. Atšifrējiet sīkāk, lūdzu.

— Nespiediet mani... Jums, iespējams, tie liksies sīkumi, jūs tos varbūt pat nesapratīsit, jo... — Ronalds vilcinājās, — jūs par mani jau tā esat pietiekami sliktās domās, nav vajadzības vēl iegūt aprunātāja slavu.

— Aprunāt nevajag. Vajag izrunāties. Tieši tādēļ jūs uzaicināju pusdienās, lai mēs varētu izrunāties. Man likās, arī jums pašam bija tāds nodoms.

— Varbūt... kaut gan drīzāk neapzināti nekā ar nolūku... izjūtot sevī zināmu sastrēgumu un tiecoties no tā atbrīvoties.

— Tas ir labi, ka jūs nācāt pie manis, tikai... jūs varējāt vienkārši ienākt kabinetā un pateikt, kas uz sirds.

Ronaldam piezīme lika pietvīkt, un viņš dedzīgi taisnojās:

— Nu rezat, jūs nepavisam neesat sapratusi manu dvēseles stāvokli. Es neesmu tik racionāls cilvēks...

— Labi, lai tas paliek, — viņa nepacietīgi aprāva. — Nu ko, mūsu pusdienlaiks ir beidzies, varbūt arī mēs savai sarunai varam pielikt kādu punktu?

Ronalds skābi pasmīnēja:

— Man laikam jāsolās laboties? Tikai īsti nav skaidrs, kādā ziņā. Man likās, ar mani ir apmierināti, neviens aizrādījums nav izteikts, izņemot, protams, no Jurģa Pavloviča puses, bet tas jau...

— Nu, nu, turpiniet!

— Viņš, ja gribat zināt, mani nomāc.

— Bet jūs — neļaujieties!

VII nodaļa

— ...reformas pamatdoma šais jautājumos bija skaidra un loģiska. Viss bija dibināts uz zinātniski pamatotu — ievēro: pamatotu! — un optimālu plānošanu. Bet tā izrādās gandrīz vai utopija, saproti? Jo izstrādāt zinātniski pamatotus normatīvus materiāla un darba patēriņam — tas ir kolosāls darbs. Visdažādāko izstrādājumu skaits, kādus šodien patērē cilvēks, sākot ar adatu un beidzot ar virsskaņas lidmašīnu, sniedzas tūkstošos; tādu lidmašīnu savukārt sadalot sastāvdaļās, iznāks vairāki tūkstoši detaļu... un tā katrā daudzmaz sarežģītā mašīnā vai citā lietā... tam visam izstrādātie normatīvi jāiegrāmato... tas, protams, nav nekas neiespējams, ņemot vērā elektronisko skaitļošanas tehniku... bet iedomājies, ka šie normatīvi taču nav un nedrīkst būt nekas sastindzis, tie mainās un tiem noteikti Jāmainās atkarībā no jaunu materiālu parādīšanās, jaunām konstrukcijām, no jaunas — augstražīgākas tehnikas, kas ienāk ražošanā ik dienu, jo notiek nemitīga attīstība. Protams, arī šīs nemitīgās korekcijas ir pilnīgi iespējams izdarīt, jo visjaunāko skaitļošanas mašīnu atmiņa un darba ātrums ir kolosāls. Taču, kamēr visu to radīs... visas milzu valsts mērogā... tik ilgi mēs, draudziņ, visi joprojām būsim pavāri un visi bērsim tai virai klāt, ko nu kurais var, katrs pēc savas saprašanas: sāli, piparus, sīpolus — un arī smiltis, visādu draņķi... Reformā bija paredzēts ļoti saprātīgi: izbeigt ar virsplāna produkcijām un saistībām, jo kāda gan virsplāna produkcija iespējama ciešā plāna saimniecībā? Virs plāna var nozvejot zivis jūrā — un pat tas šodien vairs nav ieteicams, jātaupa dabas resursi; virs plāna varbūt var izrakt akmeņogles un citu, kas tikai jāpaņem no zemes; labā gadā var iegūt arī bagātākas ražas; bet visas tālākās pārstrādes nozares — no kāda zila gaisa tās var grābt savus virsplānus? Tu varbūt teiksi: no tā, ko pārpilda rūdas ieguvēji, izejvielu ieguvēji; šis virsplāns iet kā pa ķēdi uz priekšu...

— Man vajadzētu jaunu kostīmu, — ierunājās Ieva, — vai tu nevari sazināties ar savu Jēci?

Jurģis palika ar pusvērtu muti.

— Bet tu taču nemaz neklausies, par ko es te muti vārstu, — viņš aizvainoti sacīja.

— Kā ne, es klausos. Tieši tāpēc iedomājos savu kostīmu. Uz Harkovu, uz simpoziju, nevar braukt vecajā — tas no modes izgājis.

— Man nav nekādas patikas blatoties ar to katordznieku. Pēc viņa jau sen cietums ilgojas.

— Ko tu saki? Es biju domājusi, ka tev ir solīdāki sakari.

Jurģis noskaitās kā vienmēr, kad tika skarts Šis te-

mats.

— Ko nozīmē — solīdāki? Blats balstās uz nelikumībām. Vai iespējamas solīdākas un mazāk solīdas nelikumības?

Ieva visumā vienaldzīgi paraustīja plecus.

— Mīļais draugs, visām mūsu māsiņām ir blati par to vien, ka viņas padursta ar injekciju adatu. Tev pašam ir dažs labs blatiņš tajās jomās, kuras skar tavu dievekli automobili.

— Tikai tad, ja spiež galēja nepieciešamība...

Ieva smējās mazliet kaitinoši:

— Redzi nu, tātad pieļaujams blats aiz nepieciešamības. Bet kas kuram ir nepieciešamība?

Abi saskaitušies klusēja un skatījās uz televizora ekrānu, neredzēdami, kas tur īsti ņirb.

— Es biju domājis, ka esmu apprecējis principiālāku sievu, — sarūgtināts sacīja Jurģis.

— Ak, nepacel nu to visu tādos augstumos! — attrauca Ieva. — Tu pats šais jautājumos rīkojies kā nu kuro reizi, pēc garastāvokļa un vajadzības.

— Minimāli, draudziņ, minimāli, un pienāk reize, kad arī tas apriebjas.

Samierinoši apskāvis Ievu un juzdams viņas saspriegtajā augumā pasīvu pretestību, viņš aizvainots nodomāja: nevar taču būt, ka tā nieka — tā kostīma dē], šīs sīkās rīvēšanās dēļ? ...

— Tu dusmojies?

— Nieki! Par ko gan lai es dusmotos?

Tā viņa vienmēr saka.

— Labi, es piezvanīšu uz bāzi.

— Nevajag. Es negribu būt varmāka, kas sašķoba tavus principus. — Viņam šķita, ka saklausījis ironiju.

«— Laikam nav īsti principi, ja var sašķobīt, — viņš sacīja pieļāvīgi. Un šobrīd viņam likās, ka patiešām nav liels grēks pacelt klausuli.

— Nevajag, draudziņ, patiešām nevajag, — Ieva sacīja norimusi, jau pavisam sirsnīgi un atklāti, bez jebkādiem zemstrāvojumiem. — Es negribu, ka tu raizētos par niekiem. Mans referāts nudien nekļūs ne labāks, ne sliktāks no tā, kas man mugurā.

Viņu laiviņa tikusi šīm krācītēm pāri un šūpojas mierīgos ūdeņos.

— Paklau — kur tik ilgi kavējas bērni? Pulkstenis nāk jau deviņi.

— Es viņus aizlaidu uz kino. Lai mājās būtu klusums. Tu taču gribēji strādāt.

— Vai tu pēdējā laikā esi redzējusi Gata dienasgrāmatu?

— Skatījos, bet tā ir tīra kā brīvdienās, nevienas atzīmes. Viņi nedod skolotājiem dienasgrāmatas. Dīvaina kārtība. Vajadzētu aiziet uz skolu ...

— Katrā ziņā, un to nevajag atlikt! Aizej rīt pat.

— Rīt man nav laika. Profesors ierodas konsultēt... un vispār smaga diena. Varbūt tu pats izrausies?

— Es? Tu taču zini, ka man šīs pāris nedēļas, burtiski, svilst.

Ieva skatījās apbēdināti un pārmetoši:

— Tieši tēvam vajadzētu uzturēt ciešāku kontaktu ar dēlu ...

— Te jau nav runa par kontaktu ar dēlu, bet ar skolu, — Jurģis sāka skaisties, pats zinādams, ka runā aplam, ka īstenībā viņš izlokās no nepatīkamā. — Un vispār maz cerību, ka šajā vecumā izdosies iedarboties uz viņu prātu, jo prāta, kā viss liecina, viņiem nav. Viņus vada instinkti un vēlmes, patika un garastāvokļi, un muļķīgi priekšstati — ne jau ideāli, nē! — tikai priekšstati, diametrāli pretēji visam tam, ko sludina un par pareizu atzīst vecie, tas ir, mēs. Vienīgā taciņa, pa kuru, iespējams, viņiem var piekļūt, ir jūtas, kaut gan, jāatzīst, šajā vecumā viņi ir arī cietsirdīgi. Bet tevi viņš mīl, un to vajadzētu izmantot.

— No kurienes tev tādi priekšstati — arī es saku «priekšstati» — par šiem zēniem? — Ieva brīnījās. — Un kāpēc «viņi», nevis «viņš» — mūsu dēls Gatis? Nezinu gan, no kurienes pie mums ierodas praksē tik lieliski studenti, no Marsa, vai? Daži jaunieši varbūt ir cietsirdīgi, jā, droši vien, bet taču ne visi. Es šajā vecumā biju ļoti jūtīga, laikam nekad tik ļoti neesmu visus mīlējusi — savu vecmāmiņu, mammu, māšeli, draudzeni — kā tieši sešpadsmit gadu vecumā.

— Meitenes acīmredzot ir citādas.

— Nu tad atceries vismaz, kāds tajā vecumā biji pats, — Ieva dusmodamās atsvieda.

Jurģis viņā savādi paskatījās un pēc īsas pauzes sacīja:

— Es tajā vecumā aizgāju karā.

Ieva zemu nolieca galvu. Pēc brīža Jurģis saprata, ka viņa raud.

— Ievuk... — viņš iztrūcies, saviļņots pieskārās viņas matiem — pieskārās viegli, kā bīdamies.

— Kāpēc mēs nespējam aprunāties pat par savu dēlu, paši par savu bērnu, domājot vienīgi par viņu, nevis katrs par sevi?! Neiejaucot savas patmīlīgās intereses un aizvainojumus! — to viņa satraukti izgrūda gandrīz vienā elpas vilcienā, jau enerģiski noslaucīdama asaras, niknodamās par tām.

— Mēs varam! Mēs katrā ziņā varam aprunāties. Vienīgi jāaiziet uz skolu, jāuzzina atzīmes — varbūt mēs velti ceļam brēku. Vasarā viņam vajadzētu strādāt: mēnesi lai dzīvo treniņnometnē, bet otru varbūt pie manas tantes kolhozā.

— Bet kad viņš būs kopā ar mums? — Ieva šaubīdamās minēja savus mātes sirds diktētos apsvērumus. — Svešos ļaudīs vien... viņš no mums atsvešinās, vai tu to nejūti?

— Jūtu. Bet šis laikam ir tas vecums, kad jaunieši visvairāk atraujas no vecākiem, vēlāk viņi nāk atpakaļ. Mums jāpaļaujas uz to veselīgo sēklu, ko esam sējuši...

— Nezinu, — Ieva nemierīgi sacīja, — varbūt tā tas ir, bet man kaut kā jocīgi un neiespējami klausīties tik vispārīgus likumus — kā par aitu baru... vai kā par robotiem. Bet viņš taču ir mans dēls! Cilvēkbērns, kurš ieiet pasaulē, es domāju — pieaugušu cilvēku pasaulē. Ko viņš domā, ko jūt, kādas problēmas viņam rodas?

— Vakar tu dzirdēji, kādas problēmas: bikses kļuvušas par īsām, viņam tādās kauns uz ielas rādīties, piedraudēja uz skolu neiet... Pret vēstures skolotāju boikotu izsludinājuši — viņa esot netaktiski uzvedusies, bet to netaktiskumu nekādi neizdevās izdibināt, laikam nieks vien ir, un pats to apjauš, bet viss bars jau nevar atkāpties, visam baram, lai būtu kur atsperties, jāizstrādā sava platforma... Taisnības un taktiskuma vārdā paši kļūst netaisnīgi un netaktiski, jo pašreiz viņi sev šķiet kā «pasaules naba».

— Nebija labi, ka tu vakar viņam to pasacīji tik nievājoši, sabiezinādams krāsas. Tev ir diezgan nejauka maniere speciāli izmeklēt tos vissmagākos vārdus, lai otru galīgi satriektu.

— Bet kā tad citādi? Lai viņš redz visu viņu egocentrisma kroplību un smieklīgumu!

— Nē, — Ieva klusi, pārliecināti sacīja. — Nevajag padarīt smieklīgu. Tas visvairāk ievaino un aizskar, bet aizskaršana neaizmirstas, to tik viegli nepiedod, pat tuviem cilvēkiem ne. Un pārspīlējumi vispār uz viņiem neiedarbojas — tādā pārspīlējumā viņi nesaskata sevi un savu gadījumu.

Jurģis aizskarts paraustīja plecus.

— Viņi paši pārspīlējumos vien runā — vai nu kariķēdami un noliegdami, vai celdami debesīs. Neesi ievērojusi?

— Esmu, protams. Bet, vienalga, ar Gati tā nevar... es jūtu ..»

— Kā tad var? — Jurģa balss kāpa augstāk, gluži nemanot. — Varbūt tu varētu man uzrakstīt priekšrakstu, kā kurā gadījumā ar dēliņu jārunā?

Ieva skatījās viņā ieplestām acīm, un Jurģis nodrebēdams pamanīja, ka no tām kā no dziļas akas kāpj saltums. Atskurbis, noskumis viņš pacēla rokas pie deniņiem un berzēja spiedīgo, sāpo&o pieri, kur viens it kā kala ar veserīti precīzi vienā un tai pašā vietā.

— Nezinu gan, kurš ar mani tā būtu noņēmies, uz juvelieru svariem svērdams katru vārdu... — viņš attaisnodamies purpināja.

Biezo gaisu kā ar nazi pāršķēla durvju zvana skaļie, atkārtotie un priecīgie tirkšķi. Viņi abi tagad ālēdamies zvana viens caur otru, lielais brīžiem nolaižas līdz mazā sapratnei, un tie ir jaukākie māsas un brāļa tuvības brīži. Pašreiz ir tieši tas laiks, kad starp viņiem vislielākā distance: desmit un septiņpadsmit — bērns un jauneklis, nevainība un lielās atklāsmes noslēpums, svaigs, rasā mirdzošs rīts dzīves pieputējušajā ceļmalā... Jurģis gāja ielaist, nemanīdams, ka viņa sejā sastingušas divas dziļas, sāpīgas rievas.

Solvita iegāzās ar joni, spiegdama un grūstīdamās. Gatis istabā abiem uzmeta pētījošu skatienu; viņam deguns labs kā kurtam.

— Debatējāt? — it kā starp citu uzprasīja, taču Jurģis paviršajā tonī saklausīja slēptas bažas. Tev, draudziņ, sirdsapziņa nav gluži tīra — katrā ziņā jāpiezvana uz skolu ..,

Viņa pārāk daudz sev atļaujas, nikni domāja Ronalds. Es vairs neesmu skolas puika. Vienreizēji! Ko tad viņi man tādu sevišķu būtu uzticējuši paveikt, lai būtu jāattaisno cerības? Tur slēpjas kas cits. Bet kas? Rokas man ir tīras. Par to smiekla aldziņu nebūtu nemaz grēks ... bet es to nedaru, es neiešu smērēties par kapeikām .,* un ikru kārbiņas man ir vienaldzīgas.., mans ideāls ir kārnākas miesas, bet tām daudz nevajag. Tikai vienā punktā esmu bijis pārāk pieticīgs — stāvēdams kautrīgi maliņā — kā jaunkareivis, rokas pie bikšu vīlēm: klausos!... būs!... tiks izpildīts! Nelga! Tai ziņā viņai pilnīgi taisnība, simtkārt taisnība — iniciatīvas man trūcis, esmu gaidījis kā cālis ar atvērtu knābi, kamēr tajā iemetīs mušu. Uz ko tad es cerēju? Kamēr talantīgais klusi dara savu darbiņu, tikmēr izdarīgais jau ir fokusā. Nē, biedri, man pietiek sēdēt maliņā, no šīs dienas es sāku darboties!

Kā viņš darbosies, to Ronalds vēl nezināja. Izkāpis Smilšu ielā no vietnieces volgas, viņš ar šausmām juta, ka nespēj pārkāpt pār ministrijas slieksni, jau doma vien par šiem apartamentiem bija pretīga... par ļaudīm, kuri nāks pretī un smaidīs, bet aiz muguras — tagad tas ir skaidrs — aprunā un smīkņā, dažs berzē rokas: nav attaisnojis, nav attaisnojis... Kur tad ir tie spīdekļi? Rādiet man viņus šurp! Ministrijā neviens tā kā nebūtu manīts. Pašu ieskaitot... Ne jau velti klīst runas, ka šim būšot jāiet... Meties gan uz modernām idejām — automātika, elektronika, vadības sistēmas —, bet īstenībā neko no visa tā nejēdz, viņam — ka tik mašīnai ir lampiņa, kas iedegas un nodziest... Irina Karlovna? Tā vispār še pārstāv sieviešu vienlīdzības ideju, viņas vietā es vēsi kaut šodien ...

Irina, mašīnā vērodama Ronalda sabošanos, domājai

nekas, gan pāries. Kad visu labi pārdomās, tad sapratīs, ka, vienīgi labu vēlēdama ...

Pie ministrijas durvīm Ronalds kaut ko neskaidri nomurmināja par cigaretēm, atvainojās un steidzās pazust. Un, tikai sēdēdams «Tornī» un izdzēris piecdesmit gramu konjaka, no kura tūlīt nemaz vēl nekāpa kārotais reibums, viņš īsā vēsas apskaidrības brīdī nožēloja, ka nav atgriezies ministrijā ar paceltu galvu Irinai Karlovnai pie sāniem, visiem par spīti gaiši smaidīdams un tērzēdams, it kā šī viņam būtu saulainākā diena... visa dzīve viņam saulaina, viņš par to nežēlojas, viņam iet labi un ies vēl labāk. Skauģu priekšā nav ko rādīt drūmu ģīmi. Irina Karlovna sacīja, lai viņš nākot taisnā ceļā... Labi, viņš arī ies, viņš izmantos šo aizgādību, ja reiz sievietes tā alkst kādu dvēseli birstēt un spodrināt.

Viņš būtu cēlies un gājis, bet karafītē vēl bija konjaks, to nevarēja atstāt, un šoreiz iedarbība bija momentāna — Ronalds palika sēžam, kā sitienu pa galvu dabūjis, tīksmi grimdams kāpjošā skurbuma vilnī, ienirdams siltā, zaļā dzelmē... klusums aizspiež ausis, kņada paliek tālu virspusē, apkārt liegi šūpojas bālzaļas ūdenszāles, ēnas nāk un zūd, kust rokas un kājas, un mutes, bet tas uz viņu neattiecas, grand mūzika, plīstošas bangas, bet viņš ir lejā, klusumā, viņš pasmejas, nekas viņu neskar, silti, saldi un skurbi, lai viņi visi iet ratā, viņam neviena nevajag, meitenīt, vēl simt gramu konjaka, Kā-Vē-Vē, lai viņi visi uzkaras... pār viņu noliecas nāra gariem, plīvojošiem matiem ... sēsties, meitenīt, Ronalds pašļūc tālāk, sēsties man blakus, ko tu gribi iedzert... Viņš slidina smago skatienu no gurniem uz augšu, uz vidukli, krūtīm, acīm ...

— Tu? ...

— Nu labdien, — saka Viņa un sniedz roku, baltu, caurspīdīgu nāras roku. Viņš to sakampj, lai neaizpeld un nepazūd* viņš turas pie tās kā slīcējs, vilkdams Viņu lejā. Ulrika apsēžas blakus un skatās Ronaldā.

— Vai tu šeit esi viens pats?

Ronaldu straume nes augšup, ausis atkritušas, viņš dzird atkal pārāk skaidri, viņš negrib dzirdēt tik skaidri, jo Viņa nepieder pie šīs pasaules. Viņa atpeldēja zaļaja dzelmē. Sai pasaulē viņš Viņu gadiem nav sastapis.

— Viens. Es visu dzīvi esmu viens... Tu jau mani pameti. Kāpēc tu mani pameti?

Viņš tomēr vēl neuzpeld virspusē — tur viņš tā nerunātu. Tur viņš izliktos varens un mazliet nevērīgi sacītu: šimbrīžam viens, bet tā ir tikai nejaušība. Kā tev labi klājas? Sen neesam tikušies. Bet sirds pukstētu straujāk nekā tagad, jo tajā pasaulē sirds sit straujāk un smeldz sūrāk, tur viņam vajadzētu izlikties, viņš neturētu viņas roku un viņa to neatjautu.

— Tu viens pats... dzer? — Ulrika bažīgi jautā.

— Dzeru. Kāpēc es nevarētu dzert?

Viņš ir samanījis rūpes un satraukumu viņas balsī un momentā to izmanto gluži instinktīvi, lai bažas un žēlumu sakāpinātu vēl augstāk, lai tie sasniegtu milzīgus apmērus un nebūtu vairs noklusināmi.

— Sen tu tā? ...

— Sen, — viņš cietsirdīgi apstiprina. — Kopš tu mani pameti. Iedzersim, tev jau tāpēc nav j-āskumst... pietiek, ja skumst viens. Bet kas tev daļas, tev iet labi, tu vari priecāties par dzīvi!

Viņa neticēdama skatās Ronalda sejā, glītā, kalsenā un smalkā sejā, kas tagad ir nobālusi un traģiski rūgta, vērīgi pārlaiž skatienu gaišsvītrotajai, cietinātajai apkaklītei un nevainojami gludajam uzvalkam. Tādi neizskatās žūpas.

— Nevajag, Aldil

Viņa vienīgā to sauc par Aldi. Bija laiks, kad viņa tika teikusi: man tu esi pavisam kas cits nekā visiem pārējiem, tāpēc es tevi nesaukšu tā kā visi — es tevi saukšu par Aldi.

— Dzeršu, — viņš spītīgi, ar ļaunu prieku saka. — Un tu būsi vainīga. Tu viena pati esi pie visa vainīga. No manis varēja iznākt... pati zini... bet ko nu vairs, nu viss par vēlu.

— Nerunā niekus! Celies, ejam ārā!

Ronalds nav piedzēries, nepavisam ne, viņš neatrodas arī vairs zaļajā dzelmē, kur dzīve neiesniedzas, viņam ir iekodis traks cerību velns un saindējis viņa asinis — tās sāk svilt un kaist. Viņš ir viltīgs un patiess reizē, viņš gaužas, lai iežēlinātu, un pārmet, lai modinātu sirdēstus. Tas, kas šķitis neticams — viņu tikai satikt —, ir piepildījies, bet nu tas vairs neliekas pārsteidzoši, jo notiek daudz kas vairāk — viņš tur savējā Ulrikas roku, glāsta vaigu, jo iereibušais var to atļauties, viņš ir nepieskaitāms un negrib kļūt citāds. Viņš nestreipuļo, lai viņai nebūtu jākaunas ļaužu acīs, bet cieši turas pie rokas un pat apskauj viņu ap pleciem, un neviens nebrīnās, neviens neatskatās, jo mūsdienu jaunieši ir izkarojuši tiesības apskauties sabiedriskās vietās gaišā dienas laikā — un Ronalds viņus par to svētī.

— Neizliecies, — viņa saka, — tu neesi tik piedzēries!

— Es neizliekos. Es bez tevis nevaru noturēties uz kājām. Es bez tevis nevaru dzīvot. Es tevi mīlu.

Viņa pat nepaskatās, bet ari neizraujas; viņa to ved pāri ielai uz Bastejkalnu.

— Es tevi mīlu, — Ronalds atkārto, lai pats to dzirdētu vēlreiz, neticēdams, ka varējis to pateikt, un lai viņa nedomātu, ka runājis reibums un nejaušība. Tas, kas gadiem smeldzis un biežāk uzmutuļojis melnām atriebes putām nekā ar dzidru atmiņu strautu, — tas nu tagad sarietējis dažos parastos vārdos, kurus viņš lietojis šad un tad bez lielas domāšanas, apmēram ar tādu pašu nolūku, kā lieto banknotes, turklāt tie ir bijuši vieglāk pieietamī... bet šobrīd viņam ne prātā nenāk, ka tie būtu tie paši vārdi, nelietīgi velti valkāti un tāpēc varbūt devalvējušies.

Viņi atsēžas uz noma|a soliņa. Aizstāvēdams nupat iekaroto, Ronalds grib atkal Ulriku apskaut, bet šoreiz viņa rokas tiek noteikti atvairītas. Balss rāma, līdzena, pārmēru mierīga.

— Pastāsti, kā tu dzīvo! — viņa vedina. — Dzirdēju, tu esot precējies, tev jau esot liels dēls.

— Ko citu man bija darīt? Gribēju tevi aizmirst...

— Par to nevajag. Pastāsti par savu dzīvi.

— Kas tad ir dzīve, ja tu negribi, ka runāju par galveno ... man vissvarīgāko? Ēšana, dzeršana, gulēšana?

— Darbs. Mērķis. Tu esi no mērķtiecīgajiem cilvēkiem.

— Vai tas būtu kas pejams?

— Pejams? Kāpēc?

— Tu esi man to zināmā mērā pārmetusi...

— Nieki! Jaunības pārspīlētās iedomas. Aizmirsti un neņem vērā. Nu, tātad? ...

Ronalds paskopi un pieticīgā tonī pārstāstīja savas darba gaitas rūpnīcā un ministrijā. Viņa stāstījumā viss izklausījās pelēki un neinteresanti, tā nebija dzīve, bet nožēlojama eksistence — bez prieka, bez aizrautības, bez nākotnes plāniem un cerībām. Varēja likties, ka visus šos desmit gadus viņš tikai nīcis, ne dzīvojis, nīcis tāpēc, ka bez savas gribas ir nācis šajā pasaulē un kaut kā jānovelk tās gājums līdz galam. Un gandrīz neiedomājami, kur gan tāds panīcis gars ir ņēmis dzīvības sulas tik spēcīgai kaislībai, kurā Ronalds bija atzinies jau pašā sākumā un par kuru ļāva nojaust ar mājieniem un pusvārdiem cauri visam savam citādi nabadzīgajam stāstījumam. Vai varbūt šī viena postošā kaislība, gluži kā tāds ļaundabīgs audzējs, izsūcis visus dzīvības spēkus, koncentrējis tos sevī, milzis un audzis, nomākdams visas citas normālam, vitālam garam piedienīgās dzīvības funkcijas? Ikviens, kas daudzmaz svaidīts lasīt dvēseļu slepenajos rakstos un kas tuvāk pazīst Ronaldu Auziņu, sacītu, ka viņa iedaba nav nedz tik romantiska, nedz tik traģiska, lai būtu spējīga gadiem ilgi lolot tik spēcīgu mīlestību, kas var kļūt par visas dzīves svētību vai lāstu. Jaunā sieviete viņu pazina diezgan labi, pat tik labi, ka šī pazīšana pamazām vien, kā skābe saēd metālu, bija saēdusi viņas jaunības mīlestību. Taču pazīšanā bija robs — desmit gadi, kolosāls dzīves laiks tieši tajā mūža posmā, kad pēc pirmā kūluma atvētī pelavas. Agrās jaunības gadi ir tikai izlūkošana un pasaules izpēte, laiks, kad cilvēks pats nezina, kas viņā mīt, uz ko īsti viņš ir spējīgs un uz ko nav; notiek sevis pārbaudīšana visādos temperatūras un spiediena režīmos, dažādu komponentu iedarbē. Nav izslēgts, ka izkristalizējas pavisam negaidītas vērtības; tai ziņā dvēseļu sintēze ir atšķirīga no ķīmiskās sintēzes.

Vai Ronalds vēl bija viņai tuvs? Ulrikai savukārt ir vīrs, un tam savukārt atkal ir... Dzīve sagādājusi viņai dažu rūgtu vilšanos, kurai līdz kritiskajiem apmēriem izaugt neļauj skumja atziņa, ka ideāla laikam nemaz nav. Un tieši šādā skeptiskā dzīves brīdī gadījums — vai liktenis? — piespēlēja viņai Aldi: viņa sēž un klausās tā dziesmā vai — drīzāk — gaudu ziņģē. Kaut kur viņa jūt «falšu» toni, un no viņas acīm nepazūd piesardzība, bet... cilvēks ir neaprēķināms un pretrunu pilns — Ronalds šai mirklī patiešām kvēli tic visam tam, ko runā, viņā spoži uzliesmojusi apslāpētā kaislība, un to uzpūš cerības spirgtie vēji. Un šīs patiesības kaismi jūt arī Ulrika — jūt un nezina, cik īsti liela vai maza tā ir... Bet itin nekam no visa šī pretrunīgā nebūtu iespējas raisīties un attīstīties, ja nebijis neapstrīdamā pirmsākuma — ja viņa neredzējusi Aldi vienu sēžam «Tornī» un dzeram. Tas Ulriku bija pārsteidzis. īss, svārstīgs vērojuma mirklis bija pārliecinājis, ka viņš ir krietni iereibis, satraukts un izaicinošs, — un sievietē bija pamodies sargeņģelis, viņa to tā nevarēja atstāt, viņa bija gājusi klāt.

— Kāpēc mēs tik ilgi neesam satikušies? Rīga nav nemaz tik liela, — Ronalds sacīja. — Man bija mokoši apzināties, ka tu esi tepat kaut kur netālu, staigā pa šīm pašām ielām, sēdi teātrī, kafejnīcā — varbūt pirms, varbūt pēc manis tai pašā krēslā — un tomēr mēs nesatiekamies.

Patiesi, šādas domas viņam kādreiz ienākušas prātā, bet pavisam citā sakarā — tad, kad viņš atradies jautrā draugu pulkā, glītu, greznu, smejošu sieviešu ielenkts,— tad viņš reizēm pēkšņi kārojis, kaut nu parādītos Ulrika un vislabāk jau skumju sagrauzta... Liktenim labpatika kārti apvērst otrādi, taču liktenis šoreiz vairāk nekā jebkad bija Ronalda pusē.

— Es ilgu laiku nebiju Rīgā, — sacīja Ulrika.

— Vai tu esi laimīga? — greizsirdīgi tincināja Ronalds un cerēja dzirdēt ja ne gluži klaju «nē» — to sacīt viņai neļaus lepnums —, tad vismaz mājienu par vilšanos un nožēlu.

Ulrika pasmējās:

— Bērnišķīgs jautājums! Kur tu esi redzējis normālu cilvēku, kurš butu pilnīgi laimīgs? Augstākais sasniegums ir — nebūt nelaimīgam.

— Skaidrs. Tātad tu neesi laimīga, — Ronalds palika pie sava.

— Dzīvei nav vienas krāsas vien; to nevar ietilpināt vienā vārdā. Bet, ja tomēr tu atzīsti tikai galējus vērtējumus, tad, lai tev patiesi būtu skaidrs, — esmu vairāk laimīga nekā nelaimīga.

— Paldies, — Ronalds čukstēja un spieda viņai roku. — Tagad man ir pilnīgi skaidrs, ka tu neesi laimīga. Tu nevari but laimīga, ja esi mani pametusi. Kurš vēl tevi tā mīlēs? Vīrieši ir egoisti. Vai šie daudzie gadi nav labākais liecinieks manām jūtām? Es pats nezināju un nevarēju ne iedomāties, ka nespēšu tevi aizmirst.

Viņš vairs neapstājās nekādu vārdu priekšā, vairs ne* izsvēra un nepārdomāja, cik liels segums ir teiktajam. Nojauzdams kādu plaisu Ulrikas dzīvē, viņš lauzas tajā iekšā kā brāzmains strauts, lai izrautu sev gultni.

Ulrika klausījās viņa vārdos ar nenosakāmas nokrāsas smaidu uz lūpām — iecietīgi, maigi, neticīgi, gluži kā bērna fantāzijās vai arī joprojām kā iereibuša, nepieskaitāma p]āpās, tomēr klausījās ar dalītām jūtām. Pirmais «es tevi mīlu», ko Aldis izsacīja, ejot pāri tramvaja sliedēm, neizsauca Ulrikā nekādu rezonansi, jo viņa visu uzmanību pievērsa tramvaja dārdēšanai, bet nākamie mīlas apliecinājumi tomēr krita kā smagas lietus lāses izkaltušā zemē.

— Tev laiks iet mājās, — viņa aizbildnieciski sacīja un pati nemanīja, ka tomēr pārkāpusi kādu slieksni, kas līdz šim bijis starp viņiem.

— Lai jupis parauj visas mājas! — Ronalds plātījās. — Es iešu tev līdzi, es vairs tevi neatstāšu! Citādi tu man atkal pazudīsi uz desmit gadiem.

— Nāc vien! Mans vīrs tevi saņems laipni kā uz dakšām, — Ulrika smīnēdama sacīja un tai pašā laikā domāja: varbūt nemaz nebūtu par Jaunu, ja mans dārgais, mājā atnācis, sastaptu sievu tērzējam ar jaunības draugu.

Viņa atkratījās no sev tik neparastu kombināciju iecerēm un vedināja atvadīties. Viņu pirmā — negaidītā tikšanās un sarunas, lai arī cik pārsteidzošas un daudzsološas, bija iekritušas kā ritenis pārāk dziļā gropē un nevarēja no tās izkļūt. Pasacīts bija pārāk daudz, šimbrīžam vairs tālāk nebija kur iet — un nu bija jākāpjas atpakaļ. Ronaldam uzstājot, viņa iedeva savu telefonu, bet tikšanos atsacījās norunāt.

— Dod viņam lielāku uzdevumu, — Irina Brovko sacīja ministram. — Lai sagatavo kādu nopietnu jautājumu. Jauns cilvēks nokuļas gar ikdienas darbiem, nav brīnums, ka viņam zūd perspektīva un spārni nolaižas. Un vai tu nepazīsti Vecozolu? Nē, nē, es par viņu neko sliktu negribu teikt, pasarg dies, es zinu, tu pret viņu jūti simpātijas, bet — piedod —, ja 11u kāds tiek viņam uz zoba, tad gan laimīgs nejūtas.

— Nupat tu runā tā, it kā Auziņš būtu ar knupīti barojams. Man gan drīzāk rādās, ka viņš tīri labi pats par sevi spēj pastāvēt, — sacīja ministrs.

— Tas nav nekas slikts, katram cilvēkam tas arī jāspēj. Bet darbinieku audzina pienākumi. Spēka gados vajag likt, lai velk kārtīgu vezumu. Mums ir vesela virkne tēmu, kurām netiekam klāt, kārtējos darbos iestiguši līdz kaklam. Mēs abi jau vairāk esam prakses cilvēki — tur nu vairs neko negrozīsim, dzīve mūs tādus padarījusi —, bet jaunajiem varbūt iespējams dot citu ievirzi, plašāku gultni... Auziņš ir izglītots, es pat teiktu — erudīts, viņš seko visam jaunajam un orientējas ļoti daudzos jautājumos.

— Es nesen klausījos vienu gudru cilvēku, kurš sacīja: ne katra vispusība esot auglīga.

— Tas nu gan ir bijis gudrs cilvēks! — Irina pazobojās.

— Viņš tikai būs citējis Hēgeli...

— Nebaidi nu mani ar Hēgeli — tas nav tas vīrs, kuru mēs šodien pieņemtu bez iebildēm.

— Protams, protams... Hēgeli atļauts kritizēt, pie viņa kauliem mēs varam asināt savus zobus. Saki nu, ko gribi, bet par to vispusību, kas izplūst seklībā, viņš ir runājis ļoti pareizi. Kas gan būtu varējis domāt, ka jau tajos laikos tas bijis aktuālil

— Lai to pasacītu, nemaz nav jābūt Hēgelim. Arī es to esmu uzsvērusi ne reizi vien, bet kas tad ievēro, ko sacījusi tāda Brovko!

— Bravo, Brovko! — ministrs smējās. — Varbūt turpmāk tev piekomandēt stenogrāfisti, kas pieraksta tavas domas un atziņas?

— Nemaz nebūtu par ļaunu, — labsirdīgi atcirta Irina. — Iznāktu diezgan ciešama lektīra. Kā tad paliek ar jauno Auziņu?

— Jauno? Ā... pareizi, bija arī vecais... pag, kas viņš bija? Nu, nu, padomāsim. Vispār jau tev taisnība — jākrauj virsū, lai tik velk. Man viens sacīja: spēki nevairojoties no taupīšanas bet no tērēšanas.

— Vai atkal Hēgelis?

— Nē, Vecozols.

Irina aizrautīgi smējās:

— Paklau, ja tā turpināsies, tad varbūt ir cerība, ka tu reiz citēsi arī Brovko?

* * *

Ronalds pa ministrijas kāpnēm uzskrēja jauneklīgi braši. Vēl mazlietiņ par agru, lai kāptu ar apdomīgu cienību, viņš pie sevis pavīpsnāja. Pasaule pieder jaunībai. Tieši jaunība ir tā, kas var apžilbināt ar talantu, ierosināt domu par lielām spēku potencēm... Jaunībai piedod arī dažu kļūmi un aušību, vēl vairāk — jaunībai tas pat piestāv, jaunība bez aušības ir bāla kā mazasinīga jumprava, nespējīga kvēli kaist un pārdroši izaicināt. Pēdējā laikā viņš bija mazdrusciņ nošļucis — tas nu paškritiski jāatzīst —, zaudējis formu, paļāvies kaut kādam nejēdzīgam inertumam, noslīdējis līdz viduvējības gara kūtrībai un neuzņēmībai. No šīs dienas visam jākļūst citādaml

Viņa gaišā, tresotā un spoži pogotā putekļmēteļa stūri plīvoja kā spārni, kad viņš straujā un enerģiskā gaitā, lieliem soļiem, kā nelokāmā pārliecībā traucoties uz mērķi, steidzās pa garo gaiteni. Pretī nāca kāds ministrijas darbinieks, instinktīvi parāvās malā un sveicināja; Ronalds tikai pasmīnēja un ar brašu žestu vēlīgi at svieda sveicienu, kaut pašu gaita neapturami jau bija aizrāvusi kolēģim garām.

Aiz stūra iznira Nukšas kuplais, smagnējais stāvs ar spīdošu, spoguļgludu galvasvirsu, kura allaž lika brīnīties, kā gan tā pati āda pusplaukstas tiesu zemāk varējusi tik fantastiski sakrokoties un sačervelēties. Gados jaunākie ministrijas zobgaļi, kuriem nenieka nemaksā par visu pasmieties, palaiduši ziņu, ka visas krokas no sma-dzeņpoda Nukšam esot pārvietojušās uz ģīmi — to apstiprinot viņa sejas muskuļu intensīvā darbība ik reizi, kad apspriežamā jautājuma sarežģītība tomēr prasītu darbināt smadzenes.

Ronalda skatiens, Nukšu ieraugot, gluži negribot, kļuva saspringts. Prātā bija saruna pie ministra sekretāres... Arī Nukša skatījās virsū pretimnācējam — sākumā pavirši, konstatējoši, bet tad Auziņa stīvais, durošais skatiens piesēja arī viņējo; tā viņi gāja viens otram pretī kā divi kuģi okeānā, piepeši izniruši no miglas, pārāk vēlu pamanījuši viens otru, — ugunis pret ugunīm, pēkšņā abu liktenīgās saistības atskārtā. Nukša savā nevainībā reaģēja tiešāk — pēdējā brīdī ieslēdza «stop!», sejas krokas pārgrupējās smaida variantā. Notvēris jauno kolēģi aiz plīvojošā, baltā spārna malas, viņš to pavilka sāņus. Šā vīra smaids varēja būt pat sardonisks.

— Kāda tad šorītiņ jušana, kolēģi Auziņ? Vai galviņu pušu neplēš?

Nukša nebija ļauns pēc dabas, drīzāk otrādi — Šo piezīmi dzemdināja spilgti, savdabīgi izteikta koleģialitāte. Jo kas vēl ciešāk spēj vienot vīrus, ja ne jautri un vaļsirdīgi, aiz lielas vaļsirdības pat pārspīlēti jautri stāsti par savām dēkām? Ļaunā tāpat netiek ņemti stāsti par citu dēkām. Nukša pat necentās slēpt veselīgu skaudību pret jauno un vaigā tīkamo biedru.

— Bet tad nu gan vakar nodevāt festivāliņu!... Ar tik daiļu dāmu... Paša kundzīte tak nebija, ko? Nu, kas par jautāšanu ...

Redzēdams, cik stulbā grimasē pārakmeņojas Auziņa seja un acis izvelbjas, it kā tās būtu fascinējusi nāvīga kobra, lāga vīrs atkāpās, ar izteiksmīgiem žestiem un briesmīgu viebšanos pūlēdamies noklusināt paša sacelto vētru.

— Mieru, tikai mieru, jaunais draugs! Neko neesmu matījis, neko neesmu skatījis ...

Miesas centners aizlīgoja prom tik nedzirdami, it kā apliecinādams savu spēju saglabāt visdziļāko klusēšanu. Vai varbūt Ronaldam tikai tā likās — ausis viņam bija aizkritušas kā pēc pērkona grāviena.

Kad pēc dažiem dramatiskiem dvēseles apvērsuma mirkļiem apziņu atkal aizsniedza reālās pasaules skaņas, Auziņš turpināja savu gaitu, vienīgi spārni vairs neplī-voja tik gaviļaini — un pār Nukšas spoguļspīdošo galvu savilkās tumši mākoņi.

— Jūsējais luncinās ap vietnieci, — Margarita pavēstīja Jurģim.

— Es ceru, viņai tas nav bīstami, — Jurģis atjokoja.

— Viņai ne, bet jums varbūt gan, — Margarita sacīja.

Pēc divām dienam Margarita Jurģim pieteica atsaukumu:

— Jums šī bulta laikam ies secen. Auziņš sācis pusdienot kopā ar Nukšu. Vakar uz mājām abi aizgāja reizē, bet paģiras lāga vecītis nebija paguvis izgulēt līdz pat šim rītam.

Jurģis nosēcās pusdabiskā, pusmākslotā sašutumāi

— Paklausieties, dārgā! Jūs taču spiegojat!

— Nepavisam ari ne. Vai jūs iedomājaties, ka es staigāju pa pasauli akla kā kurmis? Visi šie zemstrāvojumi, vai zināt, ir ļoti interesanti, bez tiem diena ministrijā būtu stipri vien garlaicīgāka. Bet manus vārdus jūs vēl pieminēsiet.

IX nodaļa

— Ko es viņai lai paņemu? — Ieva raizējās pie puķu galda, kur sievas vakara stundā prasīja fantastiskas cenas. — Goda vārds, es nevaru izsviest tādu naudu, līdz algai vēl tālu. Labi teicu, ka iešanu vajag atlikt, bet tev jau vienmēr tās žiglās idejas! Garastāvokļa cilvēks... bet par otru brīnās, ja tam nav atbilstoša noskaņojuma, — viņa īgņojās un tāpēc pārmeta vairāk, nekā to darītu citā reizē — pie laba prāta.

— Nekā lepna nevajag, viņai tas nav galvenais, — Jurģis taisnodamies mierināja. — Vienreiz taču jāaiziet tā vai tā ...

Kāpēc tu nesaki, Jurģi, ka šodien piepeši ļoti skaudri bija iedzēlusi doma par vientulību?... Mājās viņš, no darba tikko pārnācis un uzsildītu zupu strēbdams, pa ieradumam bija raudzījies pēc lasāmā ... avīzes, darbadienas atšķaidījums, šoreiz nesaistīja. Un viņš pret sienu nostutēja vienu no savām iemīļotajām un no biežas lietošanas apbružātajām — Olivereto, pirmo grāmatu? kad neko citu prāts vairs negrib vai nespēj ņemt pretī, Jurģis tomēr var vēl atšķirt uzticamu grāmatu, kur nāk pretī pazīstamas rindas... lappuses veras pēc grāmatā salikto papīriņu norādes — šīs zīmes jau krietni padzeltējušas —, un papīriņi kā ceļveži klusi ievada pazīstamās mājās. Jurģis pēdējos gados itin bieži vairs negrib svešas mājas, negrib pētīt un ielauzties, arī dzeju viņš labprātāk paņem savējo, jau izvēlēto, un savus autorus, nevis jaunus un svešus. Tā tu daudz interesanta palaid garām, viņu kritizē Ieva. Nekas, viņš atbild, visu nekad nesagrābt, turklāt jau labi sen es vairs netīkoju pēc interesantā, bet pēc mīļā ...

No Daugavas mani vai meklēja kāds, ka sirds tā caur pilsētu raujas?...

Dramatiskas, urdošas rindas, tās viņu saņēma uzreiz — kā pirmajā lasījumā.

Kad zvaigznēm un dusai sirds vakarā ļaujas, ak, pieminiet tos, kuriem vakarmiegs zagts, sāls liesmas kas slāpēs smeļ saujās, — ak, pieminiet tos, kuriem ceļā ir naktsl

Un tagad, kad viņi ir ceļā pie Elzas, viņš to visu lūko izskaidrot lietišķi: vienreiz taču jāaiziet; bet Ievas izjūtām un domām ir bijuši citi ceļi, un viņa īgņojas: es tīšām negāju pie Karīnas uz jubileju, lai šovakar pabūtu mājās; bet viņš: Karīna tajā ļaužu murskulī pat nepamanīs tavu iztrūkumu, taču pie Elzas jāaiziet — Elza ir viena.

— Paņem viņai zilās puķītes, — Jurģis ieteica. — Kad tik uzmanība!

— Skaisti gan — tai svešajai mēs stiepām rozes, bet Elzai — zilās puķītes ...

— Nu ko tu vari gremsties! — Jurģi visas šīs runas beidzot sāka kaitināt. — Lieta ir skaidrāka par skaidru — pie Elzas jāaiziet — un viss. Kaut vai galīgi tukšām rokām.

Ieva, vainīga juzdamās, samierinoši paspieda Jurģim elkoni:

— Neskaisties! Draugu šķiršanās cilvēkiem rada loti sarežģītu situāciju. Droši vien sarežģītāku nekā pašu šķiršanās,

— Asprātības šajā reizē nez vai ir vietā, — Jurģis asi sacīja.

_— Ak kungs! — Ieva attrauca. — Vai nu man būtu jāiet pie viņas ar kokainu un sērīgu ģīmi kā uz kapiem? Ejam taču cilvēku iepriecināt. Citādi labāk uz vietas griezties atpakaļ.

Atpakaļ viņi tomēr negriezās. Paņēma dažas kūkas, lai namamātei neuzkrautu raizes par cienastu, izvēlējās viskuplāko vizbulīšu pušķi un kāpa augšup pa daudzkārt mītajām kāpnēm, pustumšām un nemīlīgām, kaķu dvakas piesūcinātām, ķas drēgnajos mūros nekad īsti neizvējojas. Abi kāpa, smagi klusēdami. Ievas pirmītējās runas par prieku tagad likās gandrīz vai piedauzīgas.

Zvana pogu nospieda Jurģis. Divi īsi, viens garš signāls — nāk savējie. Elpu aizturējuši, ausījās — aiz durvīm klusums, ne dzīvības zīmes. Parasti pēc soļiem vien jau varēja pazīt, kurš nāk šurp pa garo gaiteni, — El-ziņa bija žiglu, vieglu, nevienādu gaitu kā skuķēnam, kas iet, priecīgi puspalēkdamies, bet Pēcis kāpa lēnīgi, dimdinoši ar zābakiem vai šļūkādams čībās. Zvani vēlreiz, čukstus skubināja Ieva. Jurģis jau cēla roku, bet tad uztvēra dobju būkšķi ēkas dziļumā; viņš drīzāk nojauta nekā dzirdēja, ka tomēr kāds nāk. Māja bija kļuvusi skanīga kā tukša baznīca. Arī gaita sveša — tikko sadzirdamu, bezmiesīgu soli un gausa — piekususi vai negribīga. Tomēr durvis vērās neprasot.

Elza, tāda pati — un pavisam citāda —, stāvēja durvīs; ja seja var apdzist, tad šajā mirklī tas notika. Pazīstamais zvans viņu laikam maldinājis... Jurģim likās — tūlīt viņa aizcirtis durvis... bet tomēr — nē, palika stāvam un it kā lūkojam izprast, kas nu būtu jādara. Nāciet iekšā, viņa beidzot sacīja bez labdienas, nepaužot ne pārsteigumu, ne prieku. Drīzāk ar lietišķību, it kā viņi būtu jau te bijuši un tikai izgājuši uz dažām minūtēm, nokāpuši līdz veikalam pēc siera, jo Elziņai itin bieži māja bija tukša kā izlaizīta — to viņa allaž mēdza paziņot ar līksmu prātu. Tūlīt kaut ko noorganizēsim, viņa tad parasti turpināja, viņa nepazina paniku tādu nieku dēļ un vienā mierā cēla viesiem priekšā kartupeļus ar mizu, siļķi etiķī un sīpolos, grūbu biezputru ar sačurkstinātu speķi vai citu vienkāršu ēdienu — tie viņai tie mīļākie. Viņas mājās vienmēr apgrozījās jaunatne — māsasbērni un brāļabērni te dzīvoja gadiem, kamēr izstudēja, un vienmēr tiem uzradās vēl kādi studiju draugi, kuriem tieši tajā brīdī stipendija cauri... tie pa visiem kopā izēda māju tukšu. Pēteris bieži dusmojās: drīz mani pašu izēdīs no mājas... lai nu radi vēl, bet kam tie svešie, vai tu domā visu pasauli piebarot! Elziņai, to dzirdot, ik reizi svētā brīnā acis iepletās: nu padomā, bucīt, kur lai viņi paliek, nabaga bērni, mēs tak paši reiz tādi bijām ... un ja saķers diloni? Tu jau neskaud maizes gabala, es zinu, tu tikai mieru gribi... labs ir, es viņiem pieteikšu, lai uzvedas klusāk, lai nenāk mājās pēc pusnakts un neplunčojas tik vēlu pa vannu. Nopolsterēsim savas istabas durvis, un tu varēsi savā cellē sēdēt netraucēts kā dieva ausī un mierīgi strādāt, neej tik uz virtuvi un nemaisies, ja tur par biezu, es tev visu vajadzīgo pienesīšu klāt.

Pēteris tomēr nespēja ilgi nociesties savā cellē, gāja un maisījās, un debatēja ar jaunajiem, reizumis pārskaitās un brēca: kāda velna pēc man pašam savā mājā būtu jāklausās apvainojumi! Jo par personisku apvainojumu viņš uzskatīja katru smagāku kritiku ekonomikas lauka. Taču jaunie šai ziņā nepazina pietāti pret mājastēvu, un mājastēvs savukārt, vienu vakaru aizcirtis aiz sevis studentu istabas durvis, otru vakaru atkal vēra tās un līda, kā Elziņa izteicās, pats otra pirtī kašķi meklēt.

Tāda vēl nesen bija Elzas un Pētera māja: visas istabas gaišas, vienmēr kaut kur spēlē mūzika — skaļāk vai klusāk, moderno tamtamu ritmi vai klasikas skaidrā harmonija — gaumes diapazons jaunajiem plašs, viņi ņem pretī visu, kas tik nāk priekšā, un iztīra pa rokai’ pagadījušos kultūrplauktu tāpat kā Elziņas katlus, un nav paredzams, kāda reakcija sekos pēc visa baudītā sagremošanas, ko īsti viņi paturēs un «ņems galvā», ko izsviedīs ar nepārsūdzamo «diez kas nav».

Tagad māja bija klusa kā izbaidīta, koridors pustumšs, vienīgi dziļumā no pusvērtām durvīm tecēja gaismas strūkla. Elzas skatiens izklaidīgi pārslīdēja atnācējiem pāri, un dīvaini sausi — kā iestādes pieņemamā telpā — viņa aicināja ienākt. Jurģis sniedza roku — viņa pavirši, acīs neskatīdamās, tai piedūra savus pirkstus. Viņas priekšā nostājās Ieva ar zilo vizbulīšu pušķīti un mulsu smaidu sejā; tik satrauktu un nevarīgu smaidu Jurģis neatcerējās viņai redzējis. Elza, roku dodot, ar piepūli cēla augšup skatienu; mirkli viņas abas vērās viena otrai acīs — un piepeši metās skāvienos. Ne maigi vai ierasti, jo apskaušanās neietilpa viņu paradumos, bet vētraini, kā ar milzu spēku kopā triektas; brīdi, tikai īsu brīdi viņas kā saaugušas pastāvēja un tad dalījās atkal nost — Ieva ar slēpjamu valgumu skropstās, bet Elza ar atdzīvinātu, kā no letarģiska miega pamodinātu sejas izteiksmi un vāju uzdzirkstījumu pirmīt blāvajā skatienā. Uzreiz viņa sarosījās priecīgāk, it kā tikai nupat pazinusi atnācējus:

— Sēdieties, mīļie draugi, sēdieties.,. kur nu katram ērtāk! Labi, ka tu šodien atnāci, — viņa sacīja Ievai gluži bez laika distances iespaida, it kā no viņu pēdējās tikšanās būtu pagājusi nedēļa, nevis gadi. — Es jau taisījos tev zvanīt... man tāda nejauka sāpe viducī iemetusies, manējais dakteris netiek gudrs.

Un viņas aizrunājās par sāpi un tās iespējamiem cēloņiem, Elzai klāstot daudzvārdīgi un nervozi. Jurģis no sarunas bija izslēgts, viņš sēdēja, vēroja un secināja: Elza runā tik daudz, tik nervozi un neparasti tukšvār-dīgi tāpēc, lai neatdotu sarunas iniciatīvu citiem. Ne ar zilbi viņa vēl nebija pieminējusi Pēteri: viņai, redzams, izstrādājies noteikts runas veids — mest līkumu apkārt visam, kur vien varētu uzdurties sava bijušā vīra ēnai. Bet, lai tik veiksmīgi izvairītos, tas laikam gan ik brīdi jāatceras...

Jurģim kļuva aizvien smagāk ap sirdi. Elza tīstījās lielā lakatā kā slēpdamās, kā saldama; viņa nez kāpēc visu uzmanību pievērsa Ievai un Jurģi tikpat kā ignorēja, lai gan tieši viņi bija seni, tuvi karabiedri, bet ar Ievu viņas tikai labi satikušas, ne vairāk. Jurģis sajuta, ka viņš Elzu šajā brīdī traucē. Šurp nākdami, viņi bija gribējuši draudzeni iepriecināt un atvieglot viņas garā vakara nastu, bet laikam gan uzvēla tikai smagumu... Nē, bet nenākt nevarēja. Un gan jau arī tas pāries — pirmā neveiklība jaunajā situācijā, vienai saņemot draugus šajās istabās, kur vēl mājo viņa ēna — droši vien kā rēgs tas klīst še apkārt Elziņas iztēlē... un arī viņa — Jurģa iztēlē, lai gan Pēteri viņš jau redzējis citā mājā.

Jurģis šo noskaņu nespēja ilgi paciest, galu galā — te nav bēru nams, un pat tajā atļauts pasmaidīt un piesaukt aizgājēju. Viņš enerģiski saberzēja plaukstas, kā uguni izšķilt gribēdams, un sacīja:

— Elziņ, vai tavos pagrabos nekas vairs neturas? Saproti — mēs neko nepaķērām līdzi tīrās muļķības pēc, pārāk smalki gribēdami būt, jo kā gan tu nāksi pie dāmas darbdienā ar blašķi kabatā ... Bet nu, es jūtu, viens tomēr būtu derējis ...

Elza izklaidīgi pavērās viņās

— Jā, jā... apskaties, lūdzu, tu jau zini... kaut kam tur jābūt.

Lai jūs abas neatrautu no svarīgiem runasdarbiem, es varētu arī kafiju uzvārīt... o, te jau visa kā bagātīgi!

Atvēris bāriņu, viņš ievēroja, ka no vienas glāzītes vēl nesen dzerts — pašā dibenā konjaka mitrums nav iz* susējis. Bet tikai no vienas... Nu, nebūtu gan brīnums. Vīrieši tādās reizēs it kā drīkst pat galīgi nodzerties, un vieni viņus tad žēlo, bet otri saka; reku, muļķis, itin kā pasaulē sieviešu trūktu!

Atgriezies no virtuves ar kūpošu kafijas kannu, Jurģis saprata, ka viņa prombūtnes laikā beidzot pārrauti aizsprosti un sarunas iegājušas gultnē, ap kuru domas jau visu laiku mutuļiem vien griezušās. Elza, alkaini smēķēdama, uzbudināti turpināja iesākto:

— . ,.ja vēl būtu kas... viens dziļš un nopietns cilvēks... nu, kaut vai skaista, ja ne vairāk... bet šitāda bufetes dāma, mats matā kā no komēdiju tipiem... viena vulgāra persona, absolūts pretstats visam, kas... Es nesaprotu, tik tiešām it nekā vairs nesaprotul

Viņa pagrieza pret Jurģi sakritušos seju, kas pirmīt bija pelnu pelēka, bet tagad svila sarkaniem plankumiem vaigu galos gluži kā diloņslimniecei; greizs, nievājošs smīns to savilka netīkamās, vecīgās rievās:

— Tu pie jaunā pāra esot bijis smalkā vizītē? Vai manai pēctecei roku arī bučoji? Vai šī nekrita ģībonī no tāda neredzēta goda? Zoss pie zinātņu doktora sāniem! Ho-ho! Pirmā labuma zoss, mīksta un dumja. Varbūt jums, vīriešiem, tieši tādas patīk? — viņa agresīvi, apvainojoši skatījās Jurģī, skatiens koda kā ziepjuzāles, ko vecos laikos meitas lēja sāncensēm acīs. —- Saka, tādām esot kur pieķert. Ha-hāl

Viņa atmeta galvu ar pajukušajiem sirmajiem matiem un nikni, griezīgi iesmējās. Ieva, sāpīgi viebdamās, raudzījās viņā cieši, kā hipnotizēt gribēdama, bet mēmajam lūgumam nebija iespaida. Abām priekšā iztukšotas konjaka glāzītes. Jurģis tās klusēdams atkal piepildīja un ielēja arī sev. Bez pusstopa šoreiz nudien... Uzlika uz galda tasītes, salēja kafiju, bufetē atrada citronu.

— Nu, bet tu man pasaki bez izlocīšanās — kā viņa tev patīk? — Elza, jau iereibusi, piekasīgi uzstāja. — Varbūt es patiešām itin neko vairs nesaprotu? Varbūt tagad citi vērtības jēdzieni? Jo nu izrādās — viss, ko dzīvē esmu uzskatījusi par galveno un svarīgāko, viss, ko esmu pūlējusies sniegt arī viņam, patiesībā nav bijis ne plika graša vērts. Mīlestība un pašaizliedzība,,, Ha! Kas tas ir, ar ko to ēd? Saprašana, kopīgas intereses... kopīgas idejas, ja gribi cēlāk, — tas viss pie vienas vietas. Viņa darbs, viņa dzīves jēga, kas bija arī manējā... es tak biju tā, kam vajadzēja uzklausīt visas viņa šaubas... jā, jā, tādas viņam bija, viņš tikai uz ārpusi likās stiprs... man vajadzēja viņu atkal sastutēt, atjaunot viņa iekšējo līdzsvaru... jūs jau to nezināt, neviens to nezina. Reizēm man licies — es viņu atkal stiepju uz savas muguras laukā no apšaudes zonas. Bet tagad, izrādās, visam tam nav bijis nekādas vērtības. To visu var aizmirst? Un jēga ir tikai sievišķa mīkstumos?

Jurģis, spontānās runas saviļņots, vēlāk nepatīkami pārsteigts un beigās pat aizskarts, jau gribēja sacīt, lai viņa nerunā vispārināti, taču laikā attapās un noklusēja savu sīko aizskārumu — viņas milzīgā aizvainojuma priekšā. Bet Elza jau arī nelaistu pie vārda.

— Tu domā — šī aiz lielas mīlestības? Kaķiem jā-smejas... tādas nemaz nezina, kas tas īsti ir — mīlestība. Un viņu nevarētu pat īsti nosodīt, jo nevar taču prasīt, lai iemīl veci... kas tad viņš tai cits ir, ja ne svešs vecis? — ar pliku pakausi un zobu protēzi, resnu, nojumušu vēderu un sēcošu astmatiķa elpu. Tur jau ir varonība tādu paciest blakus... Bet šis, vecais nelga, paskatās savā jaunības dienu bildē un domā, ka vienādiņ vēl ir tikpat neatvairāms siržu lauzējs. Haf Ha! Viņa maciņš un stāvoklis — jā, tie gan ir neatvairāmi. īpaši tādām dāmām, kuras savu laiku zaļi padzīvojušas, uz pamata dzīvē nav nostājušās, bet vecuma pusē, kad zie-dulaiks pāri un visi brūtgāni sāk zust pa krūmiem, —* tad nu jāķer ciet, kas vēl dabūjams. Zinātņu doktors... daudzām tādi kumosi vis negadās, varu iedomāties, kā šo draudzenes skauž.

Elza nebija apturama, viss viņā vārījās, viņa kūsāja kā piens katlā uz lielas uguns, putas skrēja uz augšu, pāri malām, viss svila un smirdēja... Jurģis klusēdams skatījās un klausījās, gan saprazdams viņas pārdzīvojumu smagumu, tomēr šis izvirdums atgrūda, viņš brīnījās — vai tā ir Elza? Labā, gudrā, jautrā, smalkjūtīgā, kas rupju vārdu nevarēja pateikt? Viņš bija iedomājies, piejāvis, ka atradīs viņu izmisušu, sāpju sagrauztu, bet... cēli izmisušu vai apmēram tā kaut kā... traģisku, taču apgarotu... ciešanu apgarotu. Sīkas, zemas dvēseles ciešanu nasta nospiežot vēl zemāk, bet lielas pace|ot augšup — apmēram tā sacīts kāda prātnieka sentencē. Ak, šīs skaistās un asprātīgās sentences! Tajās parasti gan nekas netiek minēts par normāliem cilvēkiem, kuri ir te lieli, te sīki, un laikam tāpēc viņi mūs pārsteidz tiklab ar lejupkritieniem, kā ar augšupkāpie-niem.

Bet lai jau viņa izālējas, lai... ja no tā top vieglāk. Un arī Ieva māja ar galvu un piebalsoja sētas sievu aprunu garā:

— Tāds dullums viņiem uznāk, bet parasti atkal pāriet. Patrako un atgriežas ģimenē... viņš vēl lūgsies, tu redzēsi.

— Es lai viņu ņemtu atpakaļ? Nekad! Tādu... tādu...

— Paga, Elziņ, paga... tā vis nesaki! Ja reiz cilvēks nožēlo no sirds... nevajag tad viņu atgrūst. Tik gara un saskanīga dzīve tomēr kaut ko nozīmē.

Jurģis saprata, ka Ieva pamet laipu Elzai zem kājām, uzkurinot domu par Pētera nožēlu. Kaut gan Ieva droši vien tai netic, jo pati savām acīm redzējusi Pētera laimīgo seju un glaudīgo izdabāšanu savai Modrītei.,, tas nu patiešām ir mīlas ziedonis, vēlīns, bet tomēr... un varbūt tāpēc jo valdonīgāks, ka vēlīns. Ne katrs, kam galva sareibst, par šādu soli izšķirsies, bet, kas izšķīries, reti vairs griežas atpakaļ. Ja pārvarēts ir aiziešanas grūtums, ja šis augstais slieksnis palicis aiz muguras.,.

— ...ne mēs strīdējāmies, ne mums bija domstarpības ...

— Mīļumiņ, vai no svara domstarpības tad, kad uzvar dziņas... Bet tās pāriet... uz dziņām nedibinās intelektuāla cilvēka ģimenes dzīve.

— ... zemiski, riebīgi, bezgodīgi! Viņš nav tik labs, kā jūs visi domājat! Viņš mācēja izlikties, ai, kā mācēja! Gudrs — jā, bet savā dziļākajā būtībā diezgan rupjš, primitīvs, patmīlīgs un varaskārs... tev, Jurģi, to vajadzētu zināt — tu ar viņu daudz strīdējies jau no pašas jaunības. Esmu diezgan izcietusies, nedomājiet...

— Viņš nav bijis tava mazā pirkstiņa vērts.

— ...nē, jūs nekā nezināt... par viņu taču jārūpējas — viņš nav vesels... sirds viņam streiko, asinsspiediens augsts, aknas sabeigtas. Viņš daudz strādā... dienas režīms jānodrošina, diēta — ak, cik tas prasa nervu, cik pūļu un pacietības, kā ar bērnu! Vai viņa tā ziedosies? Ne prātā! Slauks to, nabagu, kā vecu āzi.

— ... nav viņi saderīgi, nav... gan viņš, Elztņ, sāks to manīt.

— ...dāmu tēlo, uz disertāciju aizstāvēšanām garā kleitā šļopā. Satiku Vidiņa sievu, tā smējās, līdz zemei locīdamās: zema, resna un garā kleitā — īsta muca! Bet ko lai dara, kad jāslēpj resnie stilbi.,.

Elza, Elza ...

Un tomēr viņi piebalsoja Elziņai un žēloja viņu, un pulgoja Pēteri, un šī piebalsošana kā plosīgs vējš tikai vēl uzpūta guni — Elza sviltin svila, visu nosvilināja, izdega ... un pēc stundām divām viņiem abiem galvas bija durnas no svešas dzīves (lai arī drauga, bet tomēr — ne savas, tomēr svešas) krāsmatu dvingas, un Jurģis un Ieva savos sēdekļos sāka dīdīties, kā glābiņu meklējot, kaunīgi saskatījās: mums nu laiks posties mājup, Jurģis ieminējās, bērni būs pārgaidījušies.,. Tad Elza uzreiz saguma, sakrita, it kā ar brīkšķi būtu iegāzies degošas mājas jumts un lielā, postīgā iluminācija beigusies, viss kļuvis kluss un tumšs, un tikai tagad varēja pa īstam sākt apjaust, cik bezgalīga var būt tumsa, cik vientulīga ir tumsa un cik baiga .

X nodaļa

Maskava murdēdama ierāva Ronaldu Auziņu savā gigantiskajā straumē. Uz lidmašīnas trapa aizkavēdamies, viņš ar vienu skatienu apskrēja pasaules lidostas pei-zāžu, pats īsu brīdi juzdamies kā ar milzu katapultu augstu gaisā uzsviests, saulē mirdzošs ūdens piliens, kas nezina, kur nokritīs. Modernie laineri ar milzīgajiem korpusiem, garajiem un smailajiem putna knābjiem, varenajiem skaustiem un it kā gaidoši sakļautajiem spārniem šķita dzīvas, noslēpumainas būtnes, kas ieradušās no svešas planētas un vilina drosminiekus doties turp. Dziļi krūtīs, līdz atdurei, viņš ievilka aprīļa gaisu ar rūgtena-jām, saules izsviedrētajām zemes smaržām, un paša sirds laimīgi brieda kā pāršķēlies pumpurs zarā.

Lejā viņš pagaidīja Nukšu, kura sagurušais vaigs Šķita sevišķi saņurcīts, it kā viņš aiz nevērības tam būtu uzsēdies virsū.

— Tad ta sutina! — vecais vīrs žēlojās. — Ja nu vēl tagad vienu žigulīti uzlietu uz saknēm, es nudien, kā te stāvu, sāktu plaukt un dzīt lapas.

Ronaldam tāds mājiens uzrāva sīku īdzību — izlaidies, vecais, atkal cer uz manu devību, mēra nezina un kauna neprot, bufetēs savu maku no kabatas vairs laukā nevelk, sēž tik kā saplakusi beka uz augstā ķebļa, kāri smīkuļo un droši pasūta pa piecdesmit gramiem dzeramā, itin kā man būtu viņam mūža rente maksājama,..

— Alus kaitē sirdij, īpaši tavos gados, — Ronalds pamācīja. — Bet jupis ar tevi, indējies nost, ja pašam sevis nemaz nav žēl! — viņš it kā parupjā labsirdībā teica. Šādu toni attieksmē ar Nukšu viņš šķitās laimīgi atradis tobrīd, kad pēc reibuma stundu familiaritātes nākamās dienas skaidrībā sevišķi asi abi bija izjutuši savu īsteno svešatnību, savas satuvināšanās apšaubā-rnību.

Nesaskanīgā solī — viens stalts, otrs sašļucis — viņi gāja uz lidostas kafejnīcu, uztupās uz augstām taburetēm un pasūtīja alu.

— Odīs, — Ronalds brīdi vēl šaubījās, kaut kaltēja |oti un mēle jau tvīka pēc vēsā malka rūgtenuma. Nukša neatkarīga cilvēka apziņā tik atmeta ar roku:-

— Komandētais ir viens brīvs putns, pats savs kungs un pavēlnieks. Dažs vīrs tā iemanās noraut otru atvaļinājumu, palustēties un mājās vēl saņemt pateicības bučas par atvestajām žeņšeņsmērītēm.

— Mums kā nekā jāiet uz «Vņeštorgu», — Ronalds atgādināja.

— Rāmu garul Paļaujies uz mani, draugs!

Uz to nu Ronalds paļāvās vismazāk, gluži otrādi, viņam sagādāja bažas kolēģa vecišķā vaļība. Nukša lidmašīnā bija vairījies sīkāk pārspriest Maskavas komandējuma darbības programmu, izklaidīgi norūkdams: tad jau manīs. Ronalds šoreiz labprātāk sev līdzās būtu jutis Vecozola eleganto, miera pilno ironiju, bet vēl labāk, ja nemaisījies neviens. Gan viņš pats tiktu galā, pamazām vien nodibinātu kontaktus. Ronaldam ir radusies pārliecība, ka viens viņš labāk uztausta individuālo pieeju katrā konkrētajā gadījumā. Bet tagad nu viņš skaitās

Nukšas mācībā nodots, aizlaists līdzi vecajam Nukšam, lai tas ievada... Jāsmejas — kurš te kuram jāgana?

Arī Vecozols izvadot bija devis līdzi savas pamācības. Galvenais, viņš piekodināja, raugieties modri, lai «Vņeš-torga» vīri neietaupa uz mūsu jaunās fabrikas rēķina — viņi uz to ir varen naski. Konsultējieties institūtā. Pats visu sīki pārbaudiet.., un nebaidieties strīdēties pretī, ja kas... Neļaujieties, ka jūs apžilbina ar augstu iestāžu autoritāti — arī tur sēž tikai cilvēki, to paturiet vērā. Un īpašu uzmanību pievērsiet laboratorijas komplektam. Mums vēl nav izskausta šī tieksme taupīt tur, kur kaimiņš netaupa, un tā raudzīt viņu pārtrumpot saimnieciskā gudrībā, beigās tomēr paliekot durakos. Iekārtas pērkot, taupa jau tie, kam par ražošanu nav jāatbild — tad var tā draņķēties uz citu rēķina.

Maskavas komandējums nāca īstajā laikā, tas bija inazs izrāviens divējādā nozīmē — no darba un mājas ikdienas, bet vēl svarīgāk — pussolīti uz priekšu, jo līdz šim tādas lietas kārtot braucis Vecozols pats. Tiesa, Nukša ir līdzi, vadājams un dzirdināms kā bēbis, nu, bet gan jau...

— Labs gan! — paslavēja Auziņš, pēc tam kad atvilka elpu, alus glāzi no mutes atrāvis tikai jau tukšu.

— Labs tāpēc, ka īstajā reizē, — pamācīgi atsaucās Nukša. — Viss ir labs īstajā reizē. — Viņš nobraucīja lūpas ar plaukstas virspusi un smagnēji rausās nost no ķebļa, kur izskatījās kā uz mieta uzdurts.

— Bet vai konjaciņam šī nebūtu īstā reize? — Ronalds pavedinoši izmeta.

— Konjaciņam? — Nukša sprigani saausījās, viņa duļķaini brūnajās acīs pazibēja mednieka asums. — Nav tomēr īstā reize. Par lielu nožēlošanu.

— Varbūt tomēr? Vienu maziņu, ko? Ar ikru maizīti, šito te sarkano, paskat. Uz kopējo izdošanos galvaspilsētas pakļaušanā...

— Vakarā, — īsi atsaucās kolēģis un stūrēja uz durvīm. Ronaldam neatlika nekas cits kā skriet vien pakaļ.

— Tu, draugs, kā es palēnām skatos, esi cienītājs pārlieku, — Nukša pēc brīža sacīja tēvišķi aizbildnieciskā tonī. — Tavos gados tas ir bīstams joks — var vēl izmaitāt visu padarīšanu. Manam mundierim nekas vairs nekaitē — finišs tepat degungalā, kas nu ir, tas ir, bet tev, raugi, ātri vien var iznākt, ka tiesneši noņem no distances. Par neatļautu dopinga lietošanu.

Ronaldam aiz pārsteiguma pat elpa aizsitās. Paklau tik, ko šis larkšķ! Alus vāts nepiepildāmā, konjaka lacējs sasodītais! Visu otrādi apgriež... Ja nu viņš iedomājas tamlīdzīgu draņķi liet arī citās ausīs?

— Ne nu esmu tāds cienītājs, nekā, — viņš pieticīgi atsaucās, kaut iekšā vārījās. — Sadzīves normu upuris, drīzāk jāteic. Gribi ar cilvēku pasēdēt un parunāt — pudele galdā, tā tas viscaur pieņemts, kā pie zemiem, tā pie augstiem.

— Bet iesākumā likies tāds tīriņš un rāmiņš, — Nukša pasmīkņādams vāvuļoja savu. — Ne mušu no degungala nodzīt. Mūsu dāmu strīda ābols — vai tik nav par daudz jau labs?

Redz, redz, kas nu nāk ārā ... Ronalds klausījās ar ārkārtīgu interesi. Kopīgi komandējumi šai ziņā ir labi, ka uzzina par sevi un citiem to, ko citādi neuzzinātu.

Bet šis Nukša ir slīpētāks, nekā varēja likties, — tas jāņem vērā.

*

*

— Paskat uz to vācieti! — Nukša piegrūda Ronaldam pie sāniem. — Nu barons kas barons! Es viņus tādus vēl atceros, mans tēvs tādam vēl roku bučoja.

Ronalds pats jau skatījās uz šo vācieti — tas patiesi pievilka acis. Slaids, sausnējs un sirms, smalku seju un ērgļa degunu, vēl kupliem, bet iepomadētiem un cieši pieglaustiem matiem, acīmredzot lai galvas rotas traktējums neizskatītos pārāk brīvs, viscaur stingrā ietērpā un stingru stāju. Tas neapšaubāmi bija vīrs, kurš atsauca prātā terminu «prūšu militārisms», lai gan šobrīd uz viņa garlaicīgi taisnās muguras nevainojami pielaikota smalka rūsas krāsas žakete ar uzšūtām kabatām, ielocēm un atlokiem. Mazliet par daudz sīkdetaļu lietišķībai... un sirmai galvai, bet citādi nekas, patiesi nekas. Ronalds novērsa no viņa skatienu, jo vācietis to bija ievērojis — viņa šauro lūpu kaktiņš deva tikko manāmu ironisku zīmi. Bet Aleksejs Daņilovičs, ministrijas pārstāvis, jau tikām stādīja viņus priekšā, un viņi iegāja aiz neredzamās, maģiskās līnijas, kas firmas ekspozīcijas centru nodalīja no izstādes apmeklētājiem; patiesi, tikai tagad Ronalds aptvēra, cik meistarīgi uzbūvēta šī vieglo plākšņu un drapēriju konstrukcija, lai bez apžogojumiem un zīda auklām norobežotos no raibā pūļa un radītu izolētas, nepie-ietamas valstības iespaidu, kas iedzen respektu un samulsina pat to labdabīgāko izstādes apmeklētāju, kurš visiem uzsmaida un gatavs spiest roku, savu sirdi jo plaši atvēris pēc parkā plīvojošo lozungu aicinājuma: «Paix, Freedom, Bruderschajtl».

Kad sākās darījuma sarunas, no vācieša sejas bez pēdām bija pazudis ironiskais iešņāpiens, tagad tā bija laipna un pretimnākoša un viņa tēraudpelēkās acis, ar Ronalda acīm sastopoties, uzsmaidīja aicinoši... bet Ronalds neļāvās pieglaimoties — pārāk kodīgs turējās pirmā mirkļa iespaids, kad viņam, anonīmam padomju pilsonim, bija adresēta šī Vāczemes tirgoņa pārākuma apziņa. Nu izrādījās, ka viņi ir biznesa partneri: vācietis pārdod, Ronalds pērk. Viņi apskatīja tekstilmašīnu prospektus un tehniskos datus, ar kuriem Ronalds jau bija iepazinies savas nozares institūtā. Nukša ar savām vācu valodas zināšanām izvirzījās pirmajā plānā — vispār viņš bija visur priekšgalā visas šīs dienas, Ronaldam viņš atklājās pavisam citā kvalitātē. Nukša, izrādījās, prot solīdi vadīt sarunu tur, kur tas nepieciešams, bet viņš prot arī nodibināt kontaktus ar vīriem, kuri katrā ziņā grib tev uzsist uz pleca un saukt uz «tu». Viņam, izrādījās, šajās iestādēs bija daudz paziņu, viņš sasveicinājās pa labi un pa kreisi.

— Nāc nu tu, skaties un saki savu vārdu, — Nukša latviski sacīja Ronaldam un bīdīja viņu priekšplānā.

— Galu galā tu pārstāvi īsto pircēju. Rādi nu savas zināšanas!

Pēc Volfa kunga vērīgā skatiena Ronaldam piepeši iešāvās prātā doma, ka viņš varbūt saprot latviski. Vai mazums viņu Latvijā dzīvojuši? Varbūt ir kāds junkuru pēctecis, varbūt viņam vēl spokojas zaudētā muiža?

— Atklāti runājot, tā itāliešu iekārta ir labāka, — Ronalds rāmā garā sacīja, savā tonī ielikdams visu pārliecības un neatkarības spēku, kādu vien spēja šajā mirklī koncentrēt. Iekšķīgi viņš viegli trīsēja aiz satraukuma un mirkļa atbildības apjautas. Aleksejs Daņilovičs skatījās, pieri saraucis: viņam nepatika saruna, kuru viņš nesaprot, Ronalds to skaidri juta, bet viņš turpināja iekārtas tehnisko iztirzājumu latviski, pārliecināts, ka runā ne tikai Nukšam, bet galvenokārt vīzdegunīgajam, augstprātīgajam vācietim. Ronalds sauca atmiņā visas zināšanas, lai iztirzājums apliecinātu viņa tehnisko lietpratību. Nukša sacīto puslīdz tulkoja Aleksejam Daņilovičam, vienīgi vācu tulks klusēja — tik sīka tehniska iztirzā neietilpa viņa pienākumos un diplomātiskajos norādījumos.

— Tas jau vispārzināms, ka itāliešu markai tekstil-iekārtu nozarē ir pasaules slava, — Ronalds nobeidza.

— Itāliešu un franču. Tā ka, es domāju, vajadzētu vēl paskatīties.

Aleksejs Daņilovičs mazliet sapīka — viņam laikam netikās tērēt tik daudz laika. Viņš aizrādīja:

— Pasaulē visumā ir vienāds līmenis, jāraugās tikai pēc gadaskaitļa.

— Neliecieties neko daudz traucēties, mēs vēl palūgsim konsultāciju institūtā pie tehnologiem, — Ronalds neatlaidās. Viņu iedvesmoja arī Nukšas atzinīgā interese.

— Tava atbildībai — kolēģis uzmundrināja. Un draudzīgi piemiedza aci: — Pirmais darījums starptautiskā mērogā — nostrādā to ar glanci!

Ronaldam šī piezīme nepatika — vācieša ausis bija pārāk tuvu. Volfa kunga plānās, smalkās lūpas viegli izliekušās neitrālā laipnības smaidā, viņš nav pārāk labs tirgonis — neatlaidības par maz, tā var aizlaist pircējus. Ar tulka starpniecību viņš lūdza kungus darīt viņam zināmus savus jautājumus, lai viņš varētu sniegt izsmeļošus paskaidrojumus. Pašcieņas, bet ne degsmes pilns priekšlikums, garlaicīgi taisna mugura. Bijušos militāristus nevajadzētu laist pie tirgošanās, nodomāja Ronalds, mums vēl ir pārāk daudz kopīgu atmiņu.

Uz atvadām sarokojoties, viņi cieši paskatījās viens otram acīsj Ronalds piepeši kāroja šajās pelēkajās, vanag-skaudrajās acīs ieraudzīt novēlotu atzinību, bet... tajās bija tā pati vēsā un, cik nu viņa stāvoklis un uzdevumi atļauj, augstprātīgi ironiskā izteiksme, kas pašā sākumā, varbūt vienīgi precīzāk noskaņota, izprotošāka... vai viņš ir nojautis, ka galveno lomu nespēlēja vis tekstil-iekārta, bet cilvēciskās jūtas? Vienalga, lai viņš saprot, ka uz mums nedrīkst spļaut no septītā stāva, Ronalds gremzās, vēl nespēdams norimt. Mēs, paldies dievam, esam šodien jau tik stipri, ka varam izvēlēties, ko atbalstīt ar saviem tirdzniecības darījumiem. Vari celt degunu, cik tev tik tīk, bet pārdot tev vajadzīgs ne mazāk kā man pirkt. Bet es pirkšu no itāliešiem — tie ir prīmā zeļļi, ar jautrām un drusku viltīgām acīm — labāk viltīgas nekā augstprātīgas, kas tas nu par tirgoni bez savas viltības, tālab jau pircējam pašam jātur acis vaļā.

— Vai tu redzēji, kas tas par baronlielkungu? — arī Nukša vēl pieminēja Volta kungu. — Nav vis tas, kas demokrātiskie. Tie puiši bija gatavi mums savu dvēseli izlikt, tik nebija tādu mašīnu — žēl gan, ar viņiem es labprāt magaričas sadzertu. Redz, kā šai pusē izaugusi pavisam cita vāciešu paaudze, sirdscilvēki, godīgām acīm, vārdu sakot, savējie. Bet šis — ū, tāds tev ādu pār acīm mauktu, ja vien tiktu pie teikšanas!

Sokoļņiku parkā žilbinoši riņķoja starptautiskā gadatirgus raibais karuselis, skatītāju pūļi viļņoja un drūzmējās un ikvienu aizrāva līdzi savādā tirgus pacilātība, kaut paši viņi te ne pirka, ne pārdeva; pasākuma būtiskā daļa, tirdznieciskie darījumi, norisa pūlim neredzami. Ronalds labi atcerējās izjūtas, ko pārdzīvojis, pats senāk spraukdamies starp skatītāju bariem un atdūries pret barjeras aukliņu, — ar skaudīgu, ilgpilnu smeldzi viņš bija noskatījies pakaļ eleganti tērptiem vīriešiem, kas ieiet aiz šīm barjerām, sarokojas, smaida, un tulks centīgi groza galvu no vienas puses uz otru ... Ronalda būtībā kaut kas saslejas un iebilst pret durvīm, ja tās ir slēgtas viņam. Aizvainojošs ir pats uzraksts «Nepiederošiem ieeja aizliegta», ja viņš ir nepiederošs. Viņš var pieņemt noteikumus, kuri attiecas uz visiem, pat ja tāds noteikums prasītu ēdot obligāti stāvēt uz vienas kājas ... Bet viņam grūti paciest ierobežojumus, kuri viņam ir jāievēro, bet kādiem citiem nav jāievēro. Galu galā jau viņš tos respektē, viņš nelaužas pret noteikumiem, bet dziļdziļi krūtīs tie iedur ērkšķi, kas tur apmilst un allažiņ liek sevi manīt. Kad Vecozols tiek aicināts uz apspriedi pie ministra, bet viņš ne, jo viņš ir tajā rangā nepiederošs, tad viņš nevar sevī mieru rast...

Ronalds šķebīgi skatījās, kā izstādes pūļa ļaudis ķer un rauj visādus niekus, kurus viņiem izdāļā un pamet no ārzemnieku stendiem. Nozīmīšu medīšanu — to vēl var saprast, nozīmītes cilvēki kolekcionē, bet kaut kādus spožus papīriņus, firmas mārciņās, kapeiku vērtības blociņus un zīmulīšus, plastmasas nieciņus... pat rozā, zilas un zaļas putuplasta plāksnes, atvēlētas suvenīriem, acumirklī tiek sadriskātas pa gabaliņiem vien... un ķer un rauj, un driskā ne jau tikai puišeļi, bet lieli vīri un sievas... acis spīd, mutes naivā, vientiesīgā sirsnībā smej, atsaucas uz ārzemnieku nesaprotamajām uzrunām... bet šie tik pasviež mirdzošus niekus. Ronalds no kauna varētu vai zemē ielīst. Viņš reti iekaist līdz nesavaldībai, bet šoreiz tikko valdījās, lai neuzkliegtu šiem ļaudīms atjēdzieties! Kam jums vajag šīs drazas, kuras jūs pie vārtiem jau aizmetīsit? Vai jums pašlepnuma nemaz nav, vai jūs neapjēdzat, ka darāt kaunu sev un savai zemei?

— Ejam, — Nukša viņu vilka prom, — ejam! Tu jau sameties sarkans kā tītars. Neņem galvā! Katrā pūlī ir vientieši un alkatīgi rāvēji. Kas viņiem tavs patriotisms — tukša skaņa! Bet citi ir vienkārši, labi ļautiņi — viņiem šis liekas nevainīgs draudzības akts... ja dod, tad ņem, citādi varbūt vēl apvainosies, ja uzsmaida, tad smaidi pretī... russ horoš — horoš, horoš! Bet nebaidies, šitiem pašiem ļautiņiem kulaks ir kā dzelzs — vajag tik viņus aizkaitināt. Un tie ārzemju diegabikses to nojauš. Viņiem, kam it kā būtu ārējas pašcieņas un smalkuma papilnam, kā vēsture pierādījusi, nereti tās pašas pašcieņas pietrūcis izšķirīgos brīžos, kamēr mūsējie — kā nātre, kā dadzis un ērkšķis, brauc tu viņam pāri, bet viņš kodīs, cels atkal galvu un kodīs.

Vēlāk Ronalds vēlreiz nogāja gar Volfa kunga celli. Kā puika pazagšus gar kārdinošu augļu dārzu, lai saimnieks nepamana. Volfa kungs pats nebija redzams, citi tikpat kalsni un gludināti kungi un viena jauna dāma sēdēja drapēriju dziļumos pie zema galdiņa, ērtos krēslos līdz ausīm iegrimuši, sūca kokteili ar ledu un kūpināja garas cigaretes. Vēlreiz viņš apbrīnoja šo prasmi aiz īpatnējām saplākšņu sabūvēm tik pamatīgi izolēties un tomēr palikt kā uz skatuves. Te nevienam par garām-plūstošo pūli nebija daļas, te neizsvaidīja krāsainus niekus, un suvenīru mednieki vīlušies klimta gar šīm dekorācijām, pievākdami vismaz košus, poligrāfiski pirmklasīgus prospektus ar tehnoloģisko iekārtu datiem, kuri viņiem itin neko neizsacīja. Skops, kā jau vācietis, kāds novērtēja. Pārējie klusināti piekrita un drīz vien aizslīdēja prom, jo te, cik var just, nebija gaidāms neviens priekšnesums.

Kas tad nu ir labāks, Ronalds domāja, šī vēsā, atstumjošā lepnība vai tur tā balagāniski raibā dzīvība ar jautrību un pārspīlējumiem, kā jau balagānā, bet tomēr ar cilvēciskiem kontaktiem? Un interesanti, vai tas vispār ir viņu tonis vai tikai Volfa kunga tonis?

Viņš tomēr bija aizkavējies dekorāciju malā ilgāk par citiem, ticis pamanīts un pazīts. Viens no slaidajiem pavecajiem kungiem ar atzīstamu sportisku veiklību pielēca kājās un, piepeši atplaucis plašos, draudzīgos žestos, pāris soļos bija klāt un vedināja Ronaldu iekšā, cieši aiz elkoņa turēdams. Kungs ļoti lauzīti izsacīja dažas frāzes krieviski; Ronalds savukārt, lai parādītu savas zināšanas, sāka runāt angliski, — uz to vācietis tikai smiedamies purināja galvu: neiri, nein, lielas tautas nemācās citas valodas. Viņu nosēdināja pulciņā, piedāvāja cigareti, zibenīgi pienesa kokteili, kurā bija krietna deva konjaka; viņš iesūca dažus malkus, aizsmēķēja; viņam smaidīja visapkārt, un viņš smaidīja mazliet stīvu lelles smaidu, nesaprazdams, ko nu runāt un darīt. Nukša bija palicis pie somiem kārtot savas nodaļas lietas; Ronalds labprāt bija gribējis tur piedalīties, smadzeņu kaktiņā turēdams kādu slepenu domu, bet Nukša, tīri kā to nojauzdams, greizsirdīgi bija viņu raidījis prom: ko tu te nīksi, ej izklaidējies! Un nu viņš klaidējās — viegli trīcošiem ceļgaliem, ar lielām pūlēm apspiezdams nedrošības pilno satraukumu, jūtot sev pievērstus pusduča vāciešu visu-redzīgos un vērtējošos skatienus, nezinādams, ko ar viņiem runāt, lai atstātu iespaidu.

— Un tomēr mūsu tehnoloģiskā līnija ir teicama, —-jauns tulks labā krievu valodā — vācietim pārāk labā —-tulkoja laipnā firmas pārstāvja vārdus. — Jūs varat to nepirkt, bet tā nav peļama. Kā sapratām, jūs to salīdzināt ar itāliešu mašīnu un sliecaties dot itāliešiem priekšroku. Itāliešu mašīna ir laba, bet mūsu kolēģi Vācijas Demokrātiskajā Republikā iegādājās mūsu mašīnas un nokārtoja arī tām piemērotu augstvērtīgu krāsu ražošanu ... — vācietis daudznozīmīgi uzsvēra un pavilka garumā pēdējo frāzi. Tā saturēja nozīmīgu informāciju, Ronalds to tūlīt uztvēra, novērtēja un pateicīgi paskatījās vācietim acīs.

— Paldies! Mēs to ņemsim vērā. Mēs vēl padomāsim.

Atvadījies un iedams prom, viņš domāja: vai patiešām

Volfa kungs uzvarēs?... Viņš tātad zināja, ko drīkst atļauties. Nē, viņš taču nevarēja paredzēt, ka es atgriezīšos, uzzināšu par krāsām un tikai tāpēc izlemšu viņam par labu... Lai nu kā bijis — bijis, viss ir labs, kas labi beidzas. Ronalds jutās pacilāts, svarīgā lietā pieņēmis pareizu un tālredzīgu lēmumu. Krāsu piegādi no VDR varēs viegli nokārtot, tur aizķeršanās nebūs, valūta paliks kabatā, kamēr mūsu pašu ķīmiķi piespēs ... jods, ir nu gan liela lieta — krāsas... kad var raķešu degvielas izgudrot un citus supergrūtus uzdevumus atrisināt!

Ministrijā Aleksejs Daņilovičs nopriecājās, viņu ieraudzījis.

— Nāciet nu, jūsu paraksts vajadzīgs. Pērkam vācu iekārtu.

Ronalds apjuka. Kā tā? Kas to izlēma? Viņš taču vēl neko nav teicis ...

— Krāsas? Jo labāk, — sacīja Aleksejs Daņilovičs. — Priecājos, ka mūsu viedokļi saskan un nav nekādu domstarpību. Parakstiņu te, lūdzu, šajā vietiņā. Tā, viss kārtībā, un apsveicul

Četras dienas Maskavā darīšanās un lietu kārtošanās aizskrēja nemanot, taču pēdējais vakars izrādījās par garu. Būtu vajadzējis aizlidot vēlā pēcpusdienā, bet biļetes bija paņemtas uz nākamo rītu. No ministrijas iznākuši, viņi palika stāvam uz ielas neziņā; vējš trieca sejā sīkas, asas lietus lāses, gribējās kaut kur ielīst un paslēpties mājīgā kaktiņā, bet kur? Viesnīcas kopējā istaba Ronaldam bija kļuvusi par slogu. Pārāk ilgi viņi bija kopā, pēdējais laiks šķirties. Nukšas vecišķie paradumi brīžiem neciešami krita uz nerviem.

— Zini ko, — Ronalds, saceldams apkakli pret lietus un vēja plosību, sacīja ar tādu kā niknu apņēmību, — ejam paēst vienā kārtīgā restorānāl Pēdējais vakars, viss puslīdz veiksmīgi nokārtots — mēs to varam atļauties.

Nukša nebija divreiz skubināms, viņš tikai izteica savus apsvērumus:

— Varbūt nopērkam veikalā un pasēžam savā istabā — lētāk iznāks.

— Es negribu piemesties, bet pasēdēt cilvēkos, tīkamā vietā ar labu servisu. Maksāju es.

— Nē, šoreiz maksāju es, — Nukša tiepīgi uzstāja, izpirkdams savu skopulīgo piezīmi.

— Ja tik daudz maksātāju piesakās, tad var iznākt par daudz spoža balle, — Ronalds pasmīnēja.

— Par daudz spoža nekad nevar būt, — Nukša bravūrīgi atsaucās. Viņa acīs jau bija iedegusies nebēdnības uguns, izsvēpējot noguruma un apnikuma pelēcīgās plēnes.

Ronalds nepārstāja brīnīties par šā pavecā cilvēka acumirklīgo spēju pāriet no viena noskaņojuma uz citu. Nupat iestādē viņš bija solīda un visādi respektējama skata pieredzes bagāts darbinieks ar patīkami brīvu, bet ne frivolu uzvedību; uz ielas iznācis, viņš it kā atgrieza vaļā ventiļus, itin kā pieņēma stāju «brīvi!», ko ierindā dažs uzskata par rīkojumu īpaši izļodzīties; viesnīcas numurā, pasarg dies, viņš kļūs par tusnījošu, paļumušu veci paplukušā pidžamā, kurš sev vairs neuzliek nekādus uzvedības normu žņaugus; bet tagad viņš sāk drasēt marša riimā kā rūdīts kara zirgs, fanfarām atskanot.

Neapstrīdami viņā iemīt vitāls gars, viņš spēj būt ne vien apnicīgs, bet arī pievilcīgs.

Karaliska dzeramnauda salocīja portjē kā savāžamo nazi un atvēra durvis uz restorānu «Nationah. Trakais, ko tu trako! — iebilda Nukša pēc savas svētākās pārliecības, citā vietā mēs to pašu baudītu par mazāku naudu. Bet Ronalds zināja, ka viņš nebaudītu vis. Negaunerē-jies, viņš attrauca, jau būdams pirmklasīgā restorāna valdzinājuma varā, vai mēs visu nedēļu neesam strādājuši kā zirgēzeļi un cietušies kā kamieļi? Esam nopelnījuši pēdējo vakaru pasēdēt kā normāli cilvēki. Atceries, kā tu lidostā man norādīji: viss ir labs īstajā reizē... atraidīji manu konjaciņu, smalki mani atsēdinādams... Bet es neņemu ļaunā. Nudien, es tevi iepazinu pavisam citā gaismā, goda vārds, nebiju pa īstam novērtējis...

— Kā tad, Nukšam jau tik parādi, skries pa deviņi versti — tā tu domāji, atzīsties, kucēn! — Nukša apmierināts grudzināja.

— Bet zini, — viņš turpināja, — man pēc šī komandējuma atklāti jāteic, ka es arī par tevi esmu mainījis domas. Tu man sākumā tāds pārinteliģents vien likies, neņem ļaunā, ja teiciens par stipru, bet nu jau var teikt — tas vairs neskaitās spēkā.

Pirmā konjaka glāzīte tukšā dūšā iedarbojās debešķīgi.

Mīlīgām, noreibušām acīm viņi skatījās viens otrā, atklādami kolēģī lieliskas īpašības un neslēpdami savus atklājumus.

— Tur, pie tiem vāciešiem, tu parādīji, ka tev ir krampis... es nudien to nedabūtu gatavu... pats Aleksejs Daņilovičs sagriezās šķībs un greizs, bet mūsējais paipuisītis — šiem pigu zem deguna! — Nukšam smejoties asaras izsprāga no acīm.

— Ko nu ... vēlāk tik un tā nācās atkāpties, — Ronalds pieticīgi precizēja, vairs neizjuzdams toreizējās dusmas un aizvainojumu.

— Ko — atkāpties? Tu pārdomāji, uzzinājis dažus jaunus apstāk|us. Tā nav atkāpšanās. Tas tikai rāda, ka tu neesi aplam iespītīgs, kad jākārto darba lietas. Tu nepastāvi uz savu tikai tāpēc vien, ka esi tā sacījis. Darījumos, brālīt, jābūt savai stingrībai, bet jābūt arī elastībai... kā jau visur dzīvē. Nē, tu esi uz pieci ar krustu izturējis eksāmenu, un mājās es to skaidri un gaiši pateikšu mūsu vecajam — pirmais gājiens man būs taisnā ceļā pie viņa.

Konjaks bija labs, ēdiens bez vainas, mūzika saldi pavedinoša, un dzīve krāsojās koša... Ronalds padejoja ar kādu violeti sirmu jaunu dāmu, līdz viņas pavecais un nedejotājs pavadonis sapīcis maksāja tēriņu un veda dāmu prom. Nukša tostarp īsināja laiku pa malciņam vien, līdz beidzot, kad gribēja piecelties, izrādījās nespējīgs ar saviem spēkiem vien to veikt. Neteiksim, ka tā būtu pati labākā situācija, taču nav arī neredzēta, īpaši krogā un turklāt dzīvē pagurušam cilvēkam; un, ja viņam līdzās ir jauns un spēka pilns kolēģis, tad vispār nav ko raizēties: viss tiek nokārtots klusi, solīdi, — pārējiem viesiem pat nemanot, — to garantē pirmšķirīgu iestāžu reputācija, tālab vien ir vērts maksāt tos dažus rub|us dārgāk.

Atlikusī nakts daļa bija pietiekami gara, lai Nukša, viesnīcā ar taksi nogādāts, vēl dabūtu krietni izgulēties. No rīta pamodināts, izskatījās gan saņurcīts, taču jutās tīri jestrs. Ātrumā viņi salēja iekšā katrs pa divi tasēm melnas kafijas un drāzās uz lidostu, kur nokļuva īsti laikā, ko citi gan dēvē par pēdējo minūti. Vienīgā nelaime uzbruka tad, kad, meklēdams kabatlakatu, Nukša atvēra portfeli un atklāja, ka tajā vairs nav viņa mapes ar visiem Maskavas komandējuma dokumentiem, arī svarīgiem līgumiem.

* * *

Pats nejēdzīgākais bija veselu stundu sēdēt viņam blakus lidmašīnā. Ronalds Auziņš nebija domājis, ka tas būs tik nejēdzīgi. Nu būtu kaut jel turējies kā vīrs, klusējot un ar pašcieņu uzņēmis notikušo, bet nē, smilkst kā suns un pukst vienā laidā: nu kur tā mape varēja palikt, kā tu domā? Varbūt viesnīcā uz galda? Nē, tur es viņu vairs necilāju. Restorānā? Nekādā ziņā... bet kas zina, kā dullots dzērumā... vai es biju pamatīgā ķitē, ko? Varbūt tā jau nokļuvusi kādā no blankās minētajām iestādēm? Tas nu būtu ārprāts, Nukša vaidēja, un tuvākie pasažieri uz viņiem atskatījās, pienāca stjuarte: vai nejūtaties labi, pilsoni? Vecais vīrs uz laipno meiteni uniformā skatījās tik dramatiski, ka Ronaldam jau likās — tūlīt viņš pieprasīs, lai pagriež lidmašīnu atpakaļ uz Maskavu. Neskaitāmas reizes viņš pārlūkoja savu portfeli un iztaustīja kabatas, it kā biezā mape varējusi pārvērsties par plānu plēksnīti. Ar žēlu cerību viņš raudzījās visriņķī zilā gaisā, vai tā varbūt nelidinās bezsvara stāvoklī pie kabīnes griestiem... Nu kam tā gan būtu vajadzīga, Nukša satriekts mierinājās, tur tak iekšā nekā nav, ne naudas, ne... tikai papīri vien, līgumi, kuriem sveša acīs nulles vērtība... Kad tu to redzēji pēdējo reizi? — viņš prasīja Ronaldam. Nezinu gan, neievēroju, viss tak bija tavās rokās, tas kratījās vaļā, un Nukša sēri un saprotoši māja ar galvu: baidās, zellis, ka neiepin līdzi atbildībā.

Saskābuši viņi izkāpa Rīgas lidostā. Aprīļa diena, Maskavā no rīta saulaini sākusies, tagad padevās vējiem un sadrūma zem smagām mākoņu nastām, un nemīlīgā sagaidīšana tikai vēl pastiprināja abu atbraucēju īgno prātu un nerunīgumu.

— Uz kurieni tu? — Auziņš strupi apvaicājās.

— Braukšu tūlīt atpakaļ — ko tad citu! — NukŠa saplacis atbildēja. Ronaldu tas pārsteidza.

— Bet varbūt vispirms piezvanīt?

— Vieglāk ir aizbraukt, un tad jau uz vietas.,. Ja tik būs biļete — es ar nākamo reisu.

— Vai tas būs prātīgi? — Ronalds šaubījās.

Viņi runājot tagad viens otram garām vien skatījās.

— Ministrijā pagaidām neko vēl nesaki. Par mani kaut ko sadomā.

Biļete bija tikai uz pēdējo vakara reisu. Nukša nopirka to pašu un aizdrāzās ar taksi — nocieties drīzāk tikt pie telefona. Ronalds brauca ar autobusu — viņam nekur nav jāsteidzas. Viņš atmeta domu tūlīt iet uz ministriju. Aizbrauks uz mājām nomazgāties un sakopties, tad jau ari pagūs.

īsi pirms darbadienas beigām Auziņu cēla augšup smagā, vecmodīgā ministrijas lifta kabīne. Tik vēlīnā stundā milzīgā ēka jau krietni vien patukšojusies un pieklususi, apmeklētāji vairs nestumda smagās ārdurvis, bet Ronalds zināja, ka ministrs tieši šajā stundā var būt savā kabinetā, noteicis uzkavēties arī tiem, ar kuriem viņš grib aprunāties, bet dienas steigā nepagūst.

Sekretāre apsveica Ronaldu ar atgriešanos, lūdza piesēst un mazliet uzgaidīt. Ronalds krišus atkrita krēslā, pašam nemanot, smagi nopūzdamies.

— Nu, nu, — sekretāre pasmaidīja, — vai tik grūti ir?

Ronalds piespiedās pasmaidīt, tikai tas iznāca diezgan sāji.

— Kad ielidojāt? Jūs izskatāties kā no ce|a...

— Nupat...

— Tad jau vajadzēja doties taisnā virzienā uz māju, nomazgāt ceļa putekļus. Darbus paspētu rīt.

— Kādi nu tagad ceļa putekļi... lidmašīnā, — Ronalds izklaidīgi nopurpināja. Sekretāres tērzēšana viņu traucēja, neļāva koncentrēties un vēlreiz pārdomāt jau izdomāto... kā arī iespējamos variantus, visus iespējamos jautājumus un virzienus, kurp šie jautājumi varētu aizvest. Un tomēr viņš vēl nebija izšķīries, kādā toni sākt — klusinātāk, ar skumju nožēlu par vecuma neizbēgamo un acīm redzami graujošo iespaidu uz personību, kas liek apdomāt no tā izrietošās tālejošās sekas, kā šajā konkrētajā gadījumā... vai asāk, neiecietīgāk, ar_ sašutumu un kaismi, kas izskaidrotu viņa ātrumā izvēlētos darbības līdzekļus.

Otrs variants, liekas, varētu būt savā ziņā labāks, kaut gan, ja atkal padomā...

Kad viņu aicināja iekšā, viņš vēl nebija gluži izšķīries un paļāvās uz pēdējā mirkļa iedvesmu.

Ministrs smaidīdams panācās pretī un draudzīgi spieda roku. Sājā nācienā un smaidā jautās Auziņam agrāk vēl nepausta koleģialitāte.

— Nu, kā labi izbraucāt Maskavu? Jūs viens? Ak aizbrauca mājās.., nūja, nūja. Jūs gan arī varējāt.., nu nekas, labi vien ir, man pašreiz tāds brīvāks brīdis — varēsit visu lēnā garā izstāstīt. Sākumam tikai īsu — jā vai nē, veicās vai neveicās?

— Veicās... es domāju, ka viss gluži labi veicās,

Ministrs apmierināti pamāja.

Otrs variants atkrīt, Ronalds pie sevis satraukti steigā atzīmēja. Ministrs vakara stundā pēc visumā normālas dienas dažkart noskaņojas uz «garajiem viļņiem».,, un ari šoreiz, atsēdies ne pie galda, bet klubkrēslā, viņš sniedzās pēc cigarešu paciņas un tik rāmi un labvēlīgi lūkojās Ronaldā, ka nu vairs nederēja dramatiski žesti... Ministra jautājumi bija konkrēti, tie neatstāja pārāk daudz vietas emocijām un improvizācijām^ Un tomēr Ronalda atbildes laikam pat viņam likās pārāk pa-strupas. Bridi pa brīdim viņa skatiens kļuva īpaši vērīgs un uzmanīgs, it kā gaidot beidzot arī to slikto vēsti par neveiksmi, kuru viņš jauta aiz sava darbinieka nervozās atturības. Ja komandējumā viss patiešām ir labi veicies, tad cilvēkam tas ierakstīts sejā, viņš atgriežas jautrā un brīvā noskaņojumā, taču šis saspringums...

Beidzot Ronalds tika līdz vēstījumam par to, ka Nukša pazaudējis visus dokumentus un līgumus, un, to stāstīdams, viņš mazliet steidzās, tūlīt vēra vaļā savu apjomīgo portfeli, izvilka no tā mapi un, kājās piecēlies, ar sevišķu uzsvaru nolika... nē, tomēr uzmeta uz zemā galdiņa ministra deguna priekšā.

— Te tie ir, — to izsacījis, viņš atkrita krēslā ar milzīgu atvieglojumu, kā nupat savu svētāko pienākumu izpildījis. — Un tāds, par nožēlošanu jāteic, ir jūsu darbinieks.

Ministrs raudzījās te uz mapi, te uz Ronaldu, un viņa acīs neizpratne auga augumā.

— Kā tad viņš tos pazaudējis, ja te tie ir?

Sājā, pēc Ronalda prāta neloģiskajā teikumā jautās kāda neparedzēta domu gājiena briesmas.

— Es jau sacīju: viņš tos pazaudēja... pameta restorānā, bet es atradu, tas ir, man tos atnesa.,, viens galīgi svešs cilvēks, gadījuma cilvēks...

«Gadījuma cilvēks» Ronalda lūpās guva smagu, briesmas vēstošu noskaņu.

— Bet jūs taču abi bijāt kopā, cik es sapratu...

Kopā... nē, viņš nesaprot, viņš neaptver stāvokli...

— Nukša par katru cenu vēlējās visus dokumentus paturēt savās rokās, — Ronalds sparīgi skaidroja, neļaujot noplakt iekšējam tempam, taču balsij viegli aizžņaudzoties, jau nojaušot savu kļūdu. Viņam nevajadzēja steigties šurp pirms Nukšas! Viņam vajadzēja nogaidīt, lai briest sašutums par dzēruma bezatbildības noziedzīgajā nevērībā pamestajiem dokumentiem, lai negaiss gāžas pār Nukšas galvu, lai ministrs apskaišas un kaut tikai savās domās izbauda nesmukumu. — Viņam vispār, liekas, ir tāda tieksme... es nezinu, vai senāk arī tā bijusi vai tikai ar gadiem... tāda kā lieluma mānija... visu sagrābt savās rokās un otram neuzticēties. Tā arī dokumentus viņš turēja pie sevis.

Ministra acu skatiens zem nedaudz pietūkušajiem plakstiņiem bija vērīgs, bet ļoti mierīgs un neko neizteicošs, sejas izteiksme gluži kā ministrijas apspriedēs, uzklausot pretējus viedokļus, — laipna, uzmudinoša, bet noslēgta savu domu izpausmei. Noslēgta līdz laikam, līdz savam laikam...

— Un jums tas koda kaulā?

Koda kaulā... cik nejēdzīgu apzīmējumu ministrs tomēr izvēlējās! Ronalds apvainota cilvēka dedzībā strauji saslējās.

— Nē, man nekoda kaulā, — viņš asi sacīja. — Kaut gan sevišķi patīkami tas nav, nenoliegsiet, darbā justies kā piedēklim. Bet, kad var, no vienas puses, tā... bet, no otras atkal, pietempties kā vepris — piedodiet par izteicienu — un zaudēt katru apjēgu... aizmirst, kas tev uzticēts... tā jau, zināt, var aiziet diez cik tālu; cik tur daudz līdz partijas biedra kartes pamešanai kādā apšaubāmā vietā! Viņš jau vairs neapjēdza, kas īsti viņu savāc, tur varēja uzdarboties jebkurš, kam tikai tīk un kam nav slinkums ...

— Viņš bija kopā ar jums, — ministrs lēnām atkārtoja jau sacīto.

— Kopā... nu, un? Katram jāatbild par sevi. Vai es kāda aukle, vai, lielam cilvēkam? Vai tāpēc viņš drīkst atļauties zaudēt solīdas padomju iestādes darbinieka modrību un stāju?

Ministrs vienu brīdi klusēja. Tad pavaicāja:

— Un mapi, jūs sakāt, atnesa gluži svešs cilvēks? Uz viesnīcu atnesa?

— Nē, viņš mūs panāca uz ielas... no restorāna. Kamēr gaidījām taksi...

— Kā tad jūs neievērojāt, ka Nukšam šīs svarīgās mapes vairs nav?

— Viņš taču to nēsāja portfelī!

— Un portfelis bija?

— Bija.

— Kā tad viņš varēja pamest mapi?

— Tualetē, — Ronalds vīpsnājoši paraustīja plecus.

— Un jūs neievērojāt, ka viņš izņem mapi no portfeļa un nēsā to sev līdzi uz tualeti?

— Es dejoju.

— Aha, — ministrs saprotoši māja ar galvu. Pēc garākas pauzes viņš domīgi sacīja:

— Jums svešs cilvēks mapi atdeva, bet jūs savam biedram neatdevāt...

Ronalds saslējās:

— Es jau izsacīju savu uzskatu. Galu galā tā man ir principa lieta, tādēļ pilnīgi nevietā šoreiz jaukt te iekšā biedriskumu. Nevienam nav dotas tiesības apkaunot vadoša padomju darbinieka...

Ministrs strauji pacēla plaukstu un asi to nolaida, kā nošķeldams teikuma beigu daļu. Ronalds aizvainoti apklusa, bet sēdēja stīvi, ar augsti paceltu galvu. Ministrs pacēla telefona klausuli, grasīdamies zvanīt, tad padomāja un vēl negrieza ciparripu, bet pavaicāja, klausuli uz kontaktdakšas nenolicis, garu atbildi negaidīdams:

— Bet kāpēc jūs tagad tādā steigā nācāt pie manis?

Kāpēc... tādā steigā... Ronalds, sāpīgi ievainots, paraustīja plecus it kā mazliet nevērīgi, mazliet augstprātīgā brīnā par šefa neapķērību.

— Lai pasargātu jūs no nepatīkamiem pārdzīvojumiem.

— Tā... tā... — ministrs skatījās viņā. — Pats sagādājāt un pats pasargājāt... Nu paldiesl Varat būt brīvs.

Ronalds cēlās nekavējoties: neiedrošinos vairs ne mirkli atņemt no jūsu dārgā laika, bet jūs vēl pārdomāsit...

Pie durvīm viņš tomēr apstājās:

— Es ļoti gribu cerēt, ka jūs tomēr mani pareizi sapratīsit. Pārprast ir viegli... it īpaši šādā gadījumā. Bet pamēģiniet iedomāties, ka ne visi cilvēki var būt tik iecietīgi pret trūkumiem, un vēl ir jāvaicā, vai tas maz vajadzīgs, vai mēs nejaucam īstās vērtības ar neīstajām ...

— Pagaidietl — ministrs viņu pasauca atpakaļ. Paņēmis nelaimīgo mapi, sniedza to Ronaldam: — Tad nu tā — aizvediet to Nukšam un atdodiet tieši rokās. Vai arī piezvaniet... kā nu labāk gribat. Adresi sekretāre pateiks. Bet tūlīt, uz karstām pēdām, lai tas vecais grē-kagabals nedabū sirdstrieku un par velti nekarsē Maskavas vadu.

Ronalds stāvēja kā sasalis. Ministrs uzgrieza viņam muguru.

— Ko teikt — to izdomāsit pats. Pie manis jūs neesat bijis. Viss. Varat iet.

— Paklau, vecais .., tikai mierīgi! Tā mape ir pie manis.

Pauze.

— Ak tu, mērkaķis tāds!

— Nu, nu, lēnāk... Tā varēja arī nebūt pie manis.

Svešs cilvēks atrada un atdeva, tava laime, ka trāpījās godīgs.

— Kur?

— Kur, kur...

— Ko tu neteici, idiot?

— Pārskaities biju... Kauns man bija, ka pietempies kā cūka un izgāzies... to plātīgo metropoles oficiantu acīs. Svēti apņēmos tevi pārmācīt.

Pauze.

— Zini ko, es tavam šmaulim sūdu podu uzgāztu. Nav vērts smērēties, jau tā no tevis par daudz smirdoņas!

Klakš!

Visus laiku pa laikam uzvi|ņojošos drebelīga iekšēja nemiera un nepatīkamu nojausmu uzplūdus Ronalds spieda atpakaļ ar varītēm, ar spīvu apņēmību, cieši sev iekaldams: lai viņi visi iet ratā! Tikai tā un ne citādi viņš spēja nākamajā rītā kāpt augšup pa dzīslotā marmora kāpnēm ar vieglu, elastīgu soli, možā dzīves iekarotāja gaitā, un ikviens, kurš viņu redzēja, varēja nodomāt, cik laimīgs gan jūtas šis neapšaubāmi pārliecinātais un enerģiskais cilvēks. Galvu augšā, manu zēn! Un pasmaidi! Smaids neko nemaksā, bet nopērk daudz. Saulaini, saulaini mēs esam — un kālab gan ne? Kā mums trūkst? Dzīves apliecinātāji mēs esam — lūk, kā.

Gaišai sejai allaž kāds pielīp. Šoreiz Ronalda solim pielāgojās kolēģis no citas nodaļas, tāda paša ranga kā Auziņš, tikai gados nedaudz vecāks, ministrijā dienējis nedaudz ilgāk un līdz šim ar īpašu interesi Auziņu nepagodinājis. Darbarūķis, savu specialitāti pārzina normas robežās, izpildīgs — kaut vai nosisties, bet... Tas tad arī viss. Bet ar gatavību mirt postenī mierlaikā tā kā būtu par maz, mierlaikā vajag domāt par garu un gaišu dzīvi.,.

Kolēģis, ar kuru viņš parasti tikai sasveicinājās un daudz tālāk par laika apceri netika, šoreiz pielika soli, lai nok|ūtu Auziņam līdzās.

— Nu tad apsveicu ar jauno amatu! — viņš, plāni smīnēdams, sacīja.

Ronalds saausījās, sirds notrīsēja — ākstās, vai? Velni tādi, būs iebalsojuši vietējā komitejā vai pažarniekos — aizvien jau visi varen mudīgi ievēlēt tos, kuru nav klāt, tāpēc nevar turēties pretī.

— Ko tad jūs man esat iegriezuši? Vismaz kāds labums atlēks? Pašpalīdzības kases kasiera vietu, vai?

Kolēģa acis iespīdējās:

— Kā — vai tad tu pats vēl nezini? Dibina jaunu nodaļu zinātnes ieviešanai... un tevi ceļ par vadītāju,

Tas tika izšauts vienā elpas pūtienā, itin kā vēstnieks baidītos, kad tik pēdējā brīdī kāds vēl nepārkliedz viņu pār plecu. Ronalds apstājās puskāpienā un, starp ticību un neticību svārstīdamies, urbjoši vērās gluži kā zemē atrastajam tudraugam acīs ... nē, laikam jau neāzē vis, viņiem abiem nav tādu attiecību... toties pēkšņā uzmanība kaut ko liecina. Šie klusie un neievērojamie darbinieki ir kā paeglīši, kas čokurojas uz laika maiņu.

Ronaldam prieks, kā zibens dedzinādams, izskrēja caur sirdi... bet tajā pašā brīdī viņš atskārta, ka ministrs vakar neko gan netika ieminējies... tātad klusēšanai ir kāds iemesls. Viņš vēl var pārdomāt, pēc vakardienas patiesi var pārdomāt. Ak, es nelaimes putns!... Ak, stulbenis! Nu kas to varēja zināt? Tāda sagadīšanās — ne agrāk un ne vēlāk tam visam vajadzēja tā iegrozīties un neveiksmīgi sakrist! Viņš būtu varējis sevi skaļi lādēt, ja līdzās nerikšotu šis gandarītais priecas vēsts nesējs.

— Paldies tev par jauko ziņu... pīrāgs, kaut tikai parādīts, tomēr ir pīrāgs... bet, kamēr pats savām acīm neesmu redzējis pavēli, vēl neticu, — Ronalds atturīgi

burkšķēja. — Vareno prāti ir mainīgi, un cienīgu kandidātu arī parasti ir vairāk, nekā dalāmo amatu.

Ar to viņš paglaudīja spalvu savam līdzgaitniekam, kuram, kazi, tā klusībā aizvainoti saērkulojusies.., un pats visai pazemīgi bruģēja iespējamo atkāpšanās ceļu. Un neviens gan šajā brīdī neredzēja, cik sarkanas asins lāses pil uz šī via dolorosa.

Tas bija noticis dienu pirms Auziņa un Nukšas atgriešanās. Apmēram tajā laikā, kad abi komandētie, lietus un īgnuma šaustīti, mīdījās uz metropoles bulvāra un ilgojās pēc mīlīga kaktiņa, kurš tiem beidzot atvērās «National» pērkamajā mājībā, — tajā laikā viņu kolēģiem ministra sekretāre ministra kabinetā uz garā apspriežu galda cēla priekšā pusduci minerālūdens pudeļu, un tas bija mājiens, ka apspriedei jābūt mājīgai. Ministram pie labās un pie kreisās rokas sēdēja divi sveši vīri, kas drīz vien vairs nebija sveši, — tas jaunais, bārdainais dēmoniskā izskata melnmatis, kuru visi noturēja par ekstravagantās kibernētikas pārstāvi, īstenībā izrādījās stipri vien piezemēts ekonomists, savos vārdos tikpat apdomīgs kā viņa pārstāvētā zinātne. Turpretī īstenais kibernētiķis, smalksejains un mazliet bāli caurspīdīgs, ar pedantisku ietērpu un pieklājīgi saliktām rokām, tādām kā glāžu acīm visus pēc kārtas ilgstoši pārlūkodams, it kā pie katra intīmi vērsdamies, piespieda visus ārkārtīgi saspringti klausīties savā runāšanā; viņš ar minimālu svešvārdu iestarpinājumu pasacīja pilnīgi nesaprotamas lietas. Tas ir, nesaprotamība ikvienam atklājās tikai vēlāk: kad tas savā naivitātē mājās dēlam vai sievai sajūsmīgi ņēmās restaurēt valdzinošo kibernētika stāstījumu, tad tik noskaidrojās, ka no visa košā priekšnesuma viņš pats loģiskā sakarībā spēj pasniegt vienīgi dažas standartvār-dos iežņaugtas domas, efektu saglabādams ar ziņu drum-

slām par miljons matemātiskajām darbībām sekundē, par mašīnas dialogiem ar cilvēku vai varbūt arī otrādi ...

Valdīja zināma neskaidrība, bet apspriedes noskaņa tomēr bija pacilāta. Mēs te neizlemsim jautājumu visos sīkumos, sacīja ministrs, svarīga vispirms ir savstarpēja saprašanās. Nodibināsim kontaktus, noskaidrosim viena vajadzības un otra iespējas. Tālākais uzdevums — sastādīt jau konkrētu, detalizētu sadarbības plānu.

— Man šajā sakarā ir ierosinājums, — tālāk sacīja ministrs, — no mūsu puses visu koordinēšanos ar zinātniskajām iestādēm uzticēt biedram Auziņam. — Viņš aši aplaida skatienu visapkārt. — Mēs visi labi pazīstam biedru Auziņu kā jaunu, enerģisku cilvēku ar labu izglītību, perspektīvu darbinieku. Iebildumu vai citu ierosinājumu nav? Paldies! Jurģi Pavlovič, mēs pagaidām viņu jums atņemsim... nodaļā viņš paliek tikai formāli, kamēr radīsim tam atsevišķu posteni. Es saprotu, jums būs grūti iztikt bez Auziņa, nodaļa šimbrīžam zaudē vienu cilvēku ... un vēl tik sarežģītā periodā ...

— Raudzīsim kaut kā pārciest, — Jurģis sacīja, vieglai ironijai gluži negribēti ielaužoties balsī. — Sarežģīti periodi mums ir biežāk nekā nesarežģīti. Lai viņam veiksme jaunajā darbā!

Viegla sakustēšanās, dažs slēpts, dažs atklāts smaids.

Ak tad šim nu būtu tā izcilā izglītība? Augstākā diplomātiskā, vai? ... Tas pats institūts, kas citiem ...

Bet tādu runātāju ministrijā nebija daudz. Daži vispār spēja palikt pilnīgi vienaldzīgi, daži mēģināja saskatīt šī lēmuma pamatotību un nodomāja, ka priekšniecībai no saviem augstumiem tomēr labāk redzamas katra darbinieka potences, bet visvairāk bija to, kas .nākamajās dienās uzsmaidīja Auziņam. Jo cilvēki tik labprāt uzsmaida tam, kam uzsmaidījuši dievi, — tas atbrīvo no bažām, ka savus smaidus varbūt dāvā necienīgam.

— Vietiņa bez vainas, — labi apdomājis, vēlāk Alfa Grīziņa kabinetā rezumēja Jurģis. — Liela izmēra progresīva izkārtne — un bezizmēra saturs. Neviens nekam tur nevar novilkt robežas, nedz noteikt darba efektivitāti. Ievēro īpatnību: zinātnei, kurai būtiska īpašība ir precizitāte, piemīt arī otra tikpat būtiska īpašība — neprecizitāte. Varētu teikt arī tā: rezultāts ir precīzs,^ bet ceļš uz to — neprecīzs. Ko sauc arīdzan par meklējumiem. Un vēl viens būtisks priekšnoteikums: šajā postenī var ielikt kaut vai ģēniju, bet nekādā ziņā ne mēmu. Visāda veida progresīva darbība mīl, ka par to parunā. Svece nav turama zem pūra. Šefa izvēle liecina, ka vismaz propagandas lomu viņš izprot. Tu vēl piedzīvosi, ka zinātnes ieviešanas sfērā mēs kļūsim par pozitīvo piemēru. Paldies dievam, no manas paspārnes viņš nu ir projām; taču viss liecina, ka drīz vien es varu nokļūt zem viņa spārniņa. Es jūtu, tas mani kulstīs!

* * *

— Es nezinu ... viss šis notikums ir pārāk nesimpātisks, — ministrs sacīja Irinai Brovko trešajā dienā pēc Auziņa un Nukšas atgriešanās. — Man jau bija prata nevienam neko neteikt, vismaz pagaidām ne. Tu zini, man netīk visa tā savstarpējā mazgāšanas atmosfēra, kas sākas šādās reizēs... cits citam meklē vainas, trin mēles, kolektīvā krītas cieņa un autoritāte... ne jau katrs cilvēks ir tik stiprs un izturēts, lai viņš spētu veselīgi panest arī sava darbabiedra kļūdas un vājības. Un kas iznāk galā? Cieš darbs, nekas cits kā tikai darbs. Tad jau labāk, — viņš pasmējās, — uz Maija svētkiem visiem aizbraukt uz somu pirti un tur pamatīgi izpērties — tas kolektīvam vismaz cels tonusu.

Irina Brovko visu uztvēra ārēji bezkaislīgi, vienīgi klausīdamās augstu cilāja biezās, spārnveidā liektās uzacis un nosodoši rauca pieri. Izdzirdot vārdus «veselīgi panest», viņas acīs uzzibsnīja smīnīgs jautājums, bet ātri atkal apdzisa — laikam viņa pati klusībā to sevī tika noskaidrojusi.

— Puicisks gājiensi — viņa pikti sacīja, un vienīgi viņas toņa asums liecināja par stipru aizkaitinājumu. — Modrība un tā tālāk... Nebiju no viņa gaidījusi, tik tiešām ...

— Man tik nevainīgi tas neizskatījās. Visai sarunai bija tāda nepatīkama pieskaņa, saproti... Es tam zellim lāgā neticu.

— Tu ar Nukšu runāji?

— Viņš taču nezina, ka es zinu.

— Es domāju, ka Nukšam vajadzētu pateikt gan. Lai satur sevi rokās. Stingri ņemot, jaunajam Auziņam tu neko nevari pārmest. Iedomājies, kā tas viss skanētu viņa izklāstā! Tu neesi reaģējis uz signālu. Vēl jaunāk — tu esi nožņaudzis kritiku un pavēlējis arī viņam klusēt.

— Nu, par portfeļa lietu viņš pats nevienam nestāstīs! — ministrs pārliecināti izsaucās.

— Vai tu esi tik drošs par to? Uz kāda pamata?

— Nezinu ... Mans sestais prāts to saka.

— Atvaino, bet tas parasti nevar neko skaidri un gaiši pierādīt.

Ministrs, brīdi padomājis, vairs neizskatījās tik pārliecināts.

— Kam tad viņš varētu stāstīt?

— Vai nu dzirdīgu ausu trūkst... Kaut vai tēvam. Bet tam vīram — liec vērā! — ir augsti principi un augsta pazīšanās.

— Nu, tas no šīs lietas stāv tālu ...

— Mēs nekad nevaram zināt, kas mums stāv tuvu, kas — tālu.

— Ko tad tu iesaki?

— Kad Nukšam paliek sešdesmit?

Jautājums it kā nevietā — un tomēr, un jo vairāk.«.

Akmentiņš sācis ripot no kraujas.

— Nodaļu vadīt viņam varbūt patiešām drīz kļūs par grūtu ... sevišķi tagad, pieaugot prasībām, ienākot jauninājumiem ... zinātne vadībā un tā joprojām... tas jau prasa speciālu sagatavotību, domāšanu citās kategorijās. Sūtīt viņu mācīties? Tas vairs nav perspektīvi, labāk jau kapitālu ieguldīt kādā jaunākā cilvēkā.

Sievietes reizēm ir ļoti racionālas.

— Viņam citas dzīves nav, — ministrs domīgi sacīja pretrunīgā noskaņā. Viņam pašam tuvojas sešdesmit... Uz viņu gan neattiecas... pat dabas likumi it kā met līkumu ...

— Kadru jautājums, ievēro, pašreiz atkal tiek ļoti asi izvirzīts, — Irina oficiāli sacīja. — Saimnieciskā situācija liek pievilkt stingrāk visur, kur tik vien var, izmantot visas rezerves.

— Man reizēm jādomā, ar ko mēs atšķiramies no kapitālista, kurš vecos vienkārši izmet aiz borta. — Tik sakāpināta izteiksme ministram nebija raksturīga. Sanervozējies? Irina tikai iecietīgi nogrozīja galvu. Ar Nukšu viņš esot strādājis kopā tūlīt pēc kara, ļoti grūtos apstākļos ...

— Pirmām kārtām ar to, ka mēs neizmetam. Cilvēks tiek aizvadīts ar godu. Ja viņš grib, var darba dzīvi turpināt... citā pakāpē. Sabiedrība taču nedrīkst ciest atsevišķa indivīda dēļ.

Pareizi, šausmīgi pareizi!

— Ko tad darīsim? Ja nebūtu jau paziņots par Auziņa iecelšanu ... uz visām pusēm paziņots, nepatīkami...

Irina klusēja, ļaudama nobriest jaunajai intonācijai,

— Ar šo gājienu viņš pierādīja, ka ir ciets cilvēks, — ministrs domīgi sacīja it kā pie sevis.

— Varbūt pagaidām lai paliek, kā izlemts, ko? — viņa uzmanīgi bilda. — Pavērosim, paskatīsim. Zirgā būs ticis — lai darbojas! Bez tam viņš ir godkārīgs — centīsies. Nav sacīts, ka viņš tev vēl nesagādās arī pati* kārnākus brīžus.

XI nodaļa

Ieva vilka un vilka cimdu rokā un nevarēja vien uzvilkt. Roka auksta un mitra kā ledus. Vilka atkal nost, bet āda — kā pielipusi. Viņa nepacietīgi rāva brūno zamšādu aiz apmales — cimds izgriezās uz kreiso pusi. Sasodīts! Brīdi pastāvēja pie radiatora un apsildīja pirkstus, izpletusi tos visā platumā... liela roka, kalsna un gariem pirkstiem, ar izteiktu dzīslojumu... zilgans dzīsliņu raksts, ceļi un celiņi dzīvības sulām...

Kāds ienāca — viņa nepagriezās. Ienācējs klusēdams stāvēja, un viņa saprata, kurš tas ir.

— Nepārdzīvojiet, Ieva. Tam bija jānotiek. Vai tiešām jūs vēl neesat izaudzējusi biezāku ādu?

Viņa nikni nometa cimdus uz galda, viens nokrita zemē. Marģers Sūna noliecās to pacelt, un tai mirklī viņa ar īgnumu ievēroja, cik viņam gara, plata un spēcīga mugura — plēš pušu visus standartvirsvalkus. Sūna ielika cimdu viņai rokās.

— Atklāti sakot — vai zināt, kas mani visvairāk pie jums pārsteidz? Niknums. Šis jūsu trakais niknums. Man liekas, jūs reizēm tikko valdāties, lai nesagāztu visu šo būdu. Tā ir? Bet visi domā, ka jūs esat pats mieia un nosvērtības iemiesojums. Un tikai es esmu atminējis jūsu noslēpumu. Jūsu dziļāko dabu. Jā, un profesors gan arī, kā rādās.

— Beidziet melst niekus! Vai viņas vīram paziņojāt?

— Atraitnim. Tas gan būtu cita dienesta uzdevums. Bet, sev par nelaimi, esmu ļāvies, ka mani iespaido augsti cienījamās kolēģes Vecozolas pārmēra humānisms, kas traucē viņai novilkt robežlīniju starp saviem un citu pienākumiem.

Cimds beidzot uzlīda rokā, jo ar to tagad apgājās

saudzīgāk.

— Nu, un kā viņš?.., — Ieva taujāja savu.

— Normāli.

Ieva skatījās viņā kā sastulbusi.

— Tas ir, kā — normāli? Kas tādā brīdī ir normāli, pec jūsu domām?

— Nu... normāli paģirains. Vakar taču bija svētdiena. Telefonā, starp citu, atsaucās sievietes balss, tikko no gultiņas, vēl silta un nenostādīta ...

— Nevar būt!

— Kāpēc nevar būt? Sieva mēnešiem slimnīcā.

— Viņš tāds nelikās ...

— Kāds — tāds?

— Mājās viņam bērni.

— Nu, un tad?

— Viņš likās labs tēvs.

— Ko jūs, Ieva! Tas taču viens otru neizslēdz.

Ieva brīdi klusēja, apdomādama pagājušās nakts grūto nāves cīniņu šeit, slimnīcas sienās, un tos tur... Rūgt! pasmīnēdama, viņa sacīja:

— Varētu gandrīz vai domāt, ka nevis man, bet jums ir divdesmit gadu laulības pieredze.

Šoreiz Marģers Sūna klusēja — par kolēģes Ievas Vec-ozolas laulības dzīvi komentāru viņam aptrūka. Tikai pēc brīža viņš sacīja:

— Jūsu pieredze acīmredzot ir stipri vienpusīga.

— Jūsējā arī, — Ieva atcirta. — Uz redzēšanos!

Viņa kāpa lejup pa slimnīcas trepēm, kājas šļūkādama

kā veča, juzdama milzīgu nogurumu un zinādama, ka mājās nevarēs iemigt. Uz ielas tūlīt galvu pagrieza pa kreisi — vai nenāk trolejbuss un vai nav jāpieliek solis;

tas jau k|uvis par refleksu, ka, trolejbusu ieraugot, jāmetas skriešus.

Kāds viņu saņēma aiz elkoņa. Marģers... viņa to nojauta nepaskatījusies.

— Ko jūs mājās darīsit? Aizmigt tā kā tā rieaizmig-sit — tas man ir skaidrs. Aizbrauksim labāk uz jūrmalu, padzersim kaut kur kafiju, pariņķosim stundiņu svaigā gaisā. Tik vienreizīgs rīts ...

Vienreizīgais rīts bija vēss un miglā satinies, taču ar mundruma lādiņu. Dabā laikam nav nogurušu rītu. Ieva padomāja, ka mājās veselu pusdienu viņa nevienam nav nepieciešama, un piekrita gluži labprāt.

Marģera oranžais žigulis stāvēja tepat pie žoga.

— Ja jums nav iebildumu, es labprāt sēdēšu aizmugurē, — Ieva sacīja.

— Lūdzu ... — Tikko manāmais apjukums viņa tonī tomēr nepagāja Ievai secen, un tikai tagad viņa apjauta, ka šo vēlēšanos var iztulkot kā piesardzību.

— Nepārprotiet, — viņa mazliet izaicinoši sacīja. — Man tā būs ērtāk... atklāti sakot, tā es vairāk jutīšos viena. Vai tas jūs kā ceļabiedru neapvaino?

— Nē, ko jūs ... Man būs patīkami, ja jutīsities labi.

Mašīnā viņš pasniedza Ievai termosa pudeli un salvetē

ietītu sviestmaizi.

— Stiprinieties, līdz nonāksim leiputrijā!

Ieva koda rupjmaizes šķēlē ar garšīgu cepeti un piedzēra stipru kafiju, kas jau pēc pirmajiem malkiem it kā atbīdīja nostāk smago, spiedošo vāku no smadzenēm.

— Redz, ko nozīmē dzīvot pie māmiņas! Jūs jau tagad grasāties noleiputrijas attālināties. Citur tik labi nebūs.

— Būs citādi. Tātad uz jūrmalu. Uz kuru?

— Tikai ne kulturālu! Kur nav neviena cilvēka.

Pilsēta gūstītāja drīz vien atvēra savu akmeņaino

plaukstu un izlaida viņus Juglas pļavu pieticīgajā, rūsgana grīšļa klusinātajā za|umā. Ieva laiski, bez īpašām domām un izjūtām slīdēja cauri pazīstamo ainavu mainībai. Ap sirdi nemanāmi audās_ miera_ auti, balti un silti... par laimi, Marģers netiecās tērzēt, vienīgi radio plūdināja melodiju kā klusi guldzošu strautu. Stundas ceturksni tā šūpojoties, gluži nemanot, plaksti vērās ciet; viņa gan vēl ar pūlēm tos turēja vaļā, bet tad nosprieda nemocīties, iekārtojās ērtāk sēdekļa stūrī un aizmiga.

Pamodās tikai tad, kad mašīna sāka stipri zvalstīties, vadītājam uzmanīgi manevrējot starp smilšaina nomaļu ceļa dziļajām bedrēm.

— Vai jums nav vēsi? — Marģers apprasījās, līdzko Ieva pacēla galvu un vēl miegainām acīm lūkoja pazīt apkārtni.

— Pagaidām nē. Vai mēs te neiesēdīsimies?

— Man tāda nodoma nav, bet galvot nevar. Apgriezties šajā ceļā nav iespējams, ir tikai viens virziens — uz priekšu.

— Vai jūs šeit vismaz kaut reizi esat braucis? Es pat neprasu, kur mēs atrodamies ...

— Es, vienalga, neteiktu. Arā vedot, es jums aizsiešu acis.

— Apžēliņ! Es nemaz neesmu pretendējusi atklāt tik slepenas vietas.

— Jūs vēlējāties nokļūt tur, kur nav neviena cilvēka.

— Un kur tad paliek leiputrija?

— Mēs tai strauji tuvojamies.

— Neticami. Es sāku kļūt ziņkārīga.

— Jūs varbūt pievilsities. Leiputrijas izpratne katram var būt sava.

— Nezin vai. Cik saprotu, kā jēdziens tas ir diezgan precīzs. Cita lieta, ka mani tas ne visai vilina, tādēļ vienīgi mana pieticība var jūs paglābt no izgāšanās.

Krūmaino pļavu zemienēs gulēja ūdens un šūpoja pureņu dzeltenās saulītes. Šaurais ceļš metā līkumu ap meža stūri un pavisam negaidīti atdūrās kāpu valnī, tā pie-

I

kājē sadalījās un aizlodāja uz abām pusēm. Marģers iegrieza mašīnu pa kreisi un apturēja.

— Vai iesim vispirms sasveicināties ar jūru vai dosim priekšroku tās veltēm?

Ieva staipīja kaklu, skatīdamās visapkārt. Migla kā pūkaina, bieza sega gulēja necik augstu virs galvām un nošķēla koku galotnes; meža stūris, retas kāpu priedes, veca laiva un tīklu būda... nē, cita nekā viņa neredzēja.

— Jūsu tonis skan tā, it kā mūs še gaidītu augstākās klases restorāns «Zutiņš», taču pavirša apkārtnes ap-skate drīzāk gan liecina, ka mums pašiem vajadzēs arī zvejot...

Marģers mīklaini smaidīja, un Ieva izšķīrās:

— Sāksim ar jūru. Pavisam droši, ka turpat jau peld arī tās veltes ...

Kāpu smilts bija mitra, smaga un nepakļāvīga, tā nebija siltā un irdā vasaras smilts, kura mīļi uzņem it visas pēdas un tūlīt tās atkal aizmirst. Kāpa nebija augsta, toties krauja uz jūras pusi, kur to stiprināja druknu, žuburotu priežu saknes. Šaurā, viļņu gludinātā liedaga josla akmeņu rupučiem piemētāta, un Ievai tā negaidot šķita kā īpatnas radības apdzīvota valstība — pie zemes sakņupuši, ceļos nometušies, bet ar spītīgām, neizdeldējamām mugurām. — Pamatīgi večil — viņa sajūsmā izsaucās. — Es nemaz nezināju, ka Vidzemes jūrmalā ir arī tādas vietas.

Jūra, tumšā svina krāsā un smagumā, rāmi gulēja savā vietā un klusēja; likās, nav spēka, kas šīs milzīgās ūdens masas spētu sakustināt, satraukt un sacelt kājās. Bet cik viegli, cik nemanāmi un vienmēr negaidot tas notiek...

Klusēdami viņi soļoja pa cieti noblietēto smilti, un Ievas sirds pamazām pilnīgi uzņēma šīs tuksnesīgās vietas bezgalīgo mieru. Kad viņai gadās nokļūt nomaļā jūrmalas ciemā, viņa jūtas, it kā laika robežu pārkāpusi — no šīs pasaules vērtību nežēlīgās nepastāvības nonākusi svētlaimīgā nemainīgu lielumu valstībā, kur mūžīga pastāvība dveš no smagās jūras, mūžīga mīlestība ir iekaltusi vecas sievas grumbotajā vaigā, mūžīgs augšanas spēks zib viņas mazbērnu acīs. Te viņa liekas nok|uvusi dzīvībai pie pašas saknes. Se cilvēki nešausta sevi ar mokošo jautājumu: kāpēc es dzīvoju? Viņi dzīvo.,, dzīvo lielās līnijās, viņi dara dzīvē tikai pašu galveno, un šajā vienkāršajā gudrībā ir atbilde.

— Aizdomājāties? — Marģers beidzot ierunājās vaicājot, taču neuzbāzīgi. Viņa var atbildēt, var arī neatbildēt — pēc vēlēšanās.

— Es domāju, cik te ir labi... un tomēr tādiem kā mēs — daudz par maz. Pārāk tālu esam aizgājuši no šīs vienkāršās skaidrības. Kaut kur pacēlušies augstāk, bet kaut ko zaudējuši...

— Jā, tā jau tagad mēdz spriedelēt, bet es šos runātājus īsti neizprotu, — sacīja Marģers. — Ja nu mēs apzināmies, ka dzīvei mūsdienu pasaulē ir zināms veids un virzība un apzināti esam tai pieskaņojuši arī savu gaitu ...

— Apzināti pieskaņojuši? Mēs esam tajā vidē audzināti, neprasot mūsu piekrišanu, tātad daļēji jau saindēti, un, tikai izauguši, jūtam mokošu dziņu pret šo un to sadumpoties.

— Šādu dziņu mēs jūtam tikai retumis un parasti to pārspīlējam. Ja būtu jāizšķiras — atpakaļ pie dabas pirmatnības —, mūs ar deviņiem zirgiem neaizvilktu. Un nevajag arī atpakaļ. Bet mums patīk sevi iztēlot par savādniekiem, par dumpiniekiem, kaut gluži mierīgi varētu no visa tā netaisīt traģēdiju; vajag tikai apzināties savas sarežģītās dvēseles lielo apetīti un daudzveidīgās garšas prasības un pārmaiņus dot tai visu, ko tā vēlas. Miesai mēs taču racionāli piegādājam vitamīnus, olbaltumus, ogļhidrātus...

— Visu dot? Un jums tas izdodas? Nu jā, bet jūs jau esat... netipisks...

— Sakiet vien droši: vecpuisis. Tātad ari egoists. Bet padomājiet vien, ka tieši tāpēc man varbūt trūkst kaut kā no tā, kas jums ir.

— Laimes sasniegšanas recepte, pasākumu plāns... tas skan loti racionāli.

— Kaut vai. Haotiskāk vai mazāk haotiski visi cenšas to realizēt. Bet jūs būtu pārsteigta par mana plāna nabadzību. Būtībā tur ir tikai daži punkti, turklāt viens no svarīgākajiem paliek nepiepildīts... pagaidām. Bet citi ir sīkumi: tie var būt, var nebūt, es to trūkumu pārciestu itin rāmā garā.

— Lūk, lūk, — Ieva pārtvēra, — var būt, var nebūt... un visbiežāk nav, nevis ir... un mēs jau to pārciešam —• kas cits mums atliek? Bet teikt, ka vienmēr bez sāpēm,— to nu nevar. Grāmatas, piemēram, es pērku un krauju kaudzē atvaļinājumam, bet no atvaļinājuma savukārt — pensijas gadiem. Skatoties mājās uz grāmatu plauktu, man priekšā rēgojas vecums — it kā ilgots, jo es kāroju lasīt, bet... tas taču nav normāli — ilgoties pēc vecuma! Un vai tad, kad tas būs pienācis, manī vairs rezonēs tas viss, kas rezonētu šodien? Reizēm man liekas — es stāvu tik plika un garā nabaga šajā baltajā medicīnas tuksnesī, kur viss, kas citiem cilvēkiem ir drāma, mums kļuvis par ikdienu ...

— Un tad jūs skrienat uz koncertzāli...

— Jā, es skrienu uz koncertzāli. Tā ir visvieglāk aizsniedzamā procedūra, kas divu stundu laikā tomēr kaut ko izlīdzina.

Kādu laiku viņi soļoja klusēdami. Ieva gremdēja skatienu sidrabotajā, gaismas cauraustajā miglā, kas klājās pār jūru, un pamazām viņu pašu piestrāvoja sidrabaina gaisma, sirds kļuva viegla kā kaija lidojumā, viņai gribējās skriet un lēkāt, ka viņa mēdz skriet kopā ar Solvitu un Gati, viņai kārojās sirdi dzīt aujos un izjust savas spēka rezerves. Bet tas izskatītos pārāk aušīgi, un nebija jau arī pilnas aušības, noskaņojums kaut kur notrūka pusgribā, pusvēlmē, un viņa tikai pielika soli.

Nonākuši atpakaļ pie mašīnas, viņi ātri sasēdās un brauca uz priekšu gar kāpas pakāji, līdz sākās lielu, vēja izlauzītu un pussatrupējušu vītolu gatve. Pēc brīža Marģers nobremzēja nelielas zvejnieku mājas pagalmā. Pelēko, lietus mērcēto un saules balināto dēļu ēka turējās kāpas aizvēnī, pieplakusi pie tās kā pie savas labvēles. Par to, ka pelēkā mājiņa ir uzposta, liecināja svaigi baltais aplodu krāsojums.

Un šī ir tā jūsu leiputrija, ķircinot jau gribēja uzprasīt Ieva, bet mīlīgās mājiņas sērdienībā, veco vītolu sīkstajā ziedēšanā, kailās kāpas pieglaudībā un pāris maijrozīšu krūmu naivajā greznībā bija kaut kas tik sirsnīgs un neaizsargāts, ka Ieva neizsacīja šos tukšos vārdus. Marģera Sūnas sejā un arī rokās, atvieglojumā brīvi nošļukušās pār atzveltni, jautās gaišs rāmums un neatkarība, kas šobrīd netaujā pēc citu domām, un Ieva saprata, ka šī viņas kolēģim nav nejauša vieta, kur pieskriet šad un tad, ja citur nav, kur iet.

— Kāpjam nu ārā! — Marģers saimnieka balsī aicināja. — Iesim raudzīt, vai Karlīne ir mājās, vai viņa nevar uzsviest uz pannas kādu reņģi.

— Reņģes jācep kāpās, ugunskurā. Mitrā avīzē ietītas.

— Vai zināt, tā ir idejai Reņģe uz ugunskura.«, nevis šašliks.

— Fū, jums ir lēta gaume. Braukt uz nomaļu Baltijas jūrmalu, lai lobītu iekšā šašliku ...

— Raugi nu, uzreiz top manāma sievietes roka — īstais akcentiņš, īstais piesitiens ... visur tik tāds nieks, taču būtisks.

— Neklabiet!

— Viens vārds — un atkal būtisks. Neklabiet — komplimentu reizē tā var atsēdināt tikai kand. med. I. Vec* ozola.

— Jūs par mani smejaties? Kas es par kand. med.?

— Es tikai atgādinu jums neizdarītos darbus. Nepatīk? Protams, tādi atgādinājumi nevienam nepatīk.

— Iepazīstiniet mani ātrāk ar Karlīni! Es alkstu pēc kāda saprātīga cilvēka.

— Jūs taču vēlējāties nokļūt vietā, kur nav neviena cilvēka. Es izpildīju jūsu vēlēšanos. Karlīne — tas esmu es pats. Citas nav un nebūs.

Ieva raustīja degunu, ošņādama gaisu:

— Te kaut kur kūpina reņģes. Un tur, pēc manas saprašanas, jābūt arī Karlīnei.

Sekodama Marģera smaidīgo acu skatienam, viņa pagriezās un ieraudzīja sīku večiņu tipinām šurp ar pāris žagaru saujām priekšautā. Asām, tālredzīgām acīm viņa jau gaitā, laiku nezaudēdama, nopētīja vispirms Ievu un tikai tad vērsās pie Marģera, runādama nedabiski skaļa un varbūt tāpēc griezīgā balsī, kas apliecināja vai nu Karlīnes slikto dzirdi, vai gluži vienkārši ieradumu itin bieži vien sakliegt vīrus cauri vēju svelpoņai:

— Vai tu nu sav saimniec atveds, vai? Solīt jau sol, ku tas laiks, tak ni un ni... Va ta nu uz palikšan? Tād mīlig paskat... un smuk... laikam jau skolots kā man Zelm. Kā tad vārds? Ak Iev? Va tu re, ku ontligs vārds! Ta jau nākt šepat pārlaidis? Vī die, ta nu mūrits jāiesild, citad saltums ķer pie kaulem. Tu, dēls, palūke malk no tem priež celmem, ko izgājšgad pats sadauzij — tas i sveķotaks.

Ieva klausījās noapaļotajā, glaudenajā valodā un nespēja valdīt smaidu. Tas nu bija skaidrs, ka apturēt Karlīnes runas strautiņu nav tik vienkārši; Marģers pāris reižu mēģināja, taču bez panākumiem. Karlīnei bija pašai sava doma un savs sakāmais, un pirms tas nav iztecējis... Bet laikam jau tik lēti nemaz neiztek —

aizvien jaunas tēreītes nāk klāt, atzaros sazarojas, aizplūst sāņš un ar lielu līkumu atkal atgriežas gultnē.

Uz istabu lēnītēm aiz Karlīnes ejot, Marģers lūdza atvainot večiņas alošanos, bet Ieva nepiejāva garu skaidrošanos un tikai atmeta ar roku:

— Liecies mierā! Vecs cilvēks, pēc stundas pats būs visu aizmirsis.

Viņa pat nemanīja, ka pārgājusi uz agrāk nelietotu uzrunas formu. Vispār savādi, kā viņi tik ilgi saglabājuši oficiālo «jūs», varbūt kaut kā instinktīvi vairīda-damies.„.

No virtuves, kura atradās mājas vidū, durvis veda uz abiem ēkas galiem, kur ierīkots pa istabai. Viena piederēja Marģeram. Viņš atvēra nenoslēgtās durvis; par noslēgšanu šajā mājā ne runas nevarēja būt — tas Karlī-nei būtu apvainojums. Un tāpēc jāpacieš, ka reizēm tavos apartamentos tiek izguldināts svešinieks, kāds ce|a-gājējs, ja nu tas reiz palicis bez pajumtes.

Kopīgi darbodamies, viņi uzcepa reņģes un uzvārīja stipru kafiju — Marģeram te sava saimniecība, viss nepieciešamais izlutuša vecpuiša paradumu apmierināšanai. Istabu, kā izrādās, viņš nomā jau labi sen, bet slēpj to no draugiem un paziņām, lai viņa vientulībai neuzbruktu nelūgtas vasarnieku armādas.

— Es nebiju domājusi, ka jūs esat tāds vientuļnieks, — Ieva brīnījās. — Slimnīcā jūs liekaties diezgan sabiedrisks.

— Es nepavisam neesmu vientuļnieks. Es neliekos, bet esmu sabiedrisks. Vienas monētas divas puses... atcerieties mūsu pirmītējo sarunu, «laimes pasākumu plānu», kā jūs to nosaucāt... šis tad nu ir viens no maniem nedaudzajiem punktiem. Es gribu, lai man būtu kāda vietiņa — un katrā ziņā pie jūras —, kuru neviens nezina un kur mani netraucē, ja es to nevēlos,

— Es tagad zinu un varu iedomāties patraucēt, — Ieva pajokoja. Tas izrādījās neapdomīgi... viņš cieši un dīvaini saspringti paskatījās viņai acīs.

— Lūdzu, Ieva. Es neizsakāmi priecāšos. Jūs, starp citu, esat vienīgā sieviete, kura tikusi šurp atvesta.

Ieva neizprotami nopūtās:

— Tātad jūs skaidri zināt, ka es jūsu mieru netraucēšu.

— Varbūt tomēr kādreiz? ...

Viņa lēni un domīgi nogrozīja galvu — nē. Bet tad pasmaidīja un piebilda:

— Ja vien man neuznāks kāda kaprīze. Nedomājiet, ka es no sievišķīgām vājībām esmu pasargāta.

— Tad man atliek tikai cerēt uz jūsu vājību...

Ieva iekšēji saspringa, uzplūda mulsuma vilnis... Kas

tas ir — viņu parastā tērzēšana, kas brīžiem atgādina nevainīgu koķetēriju, vai dziļāki mājieni? Un ko gribu es, uzturēdama šo spēli? Vai tiešām es koķetēju? Es taču jūtu viņa uzmanību... Nieki, mēs esam tikai labi draugi, ne vairāk. Bet kāpēc — ne vairāk? Kāpēc tik aplams teiciens? Varbūt stipra draudzība tieši ir vairāk.

Pūlēdamās saglabāt nepiespiestu smaidu sejā, lai teiktajam nepiešķirtu pārāk lielu svaru, viņa sacīja:

— Bet es vienmēr esmu cerējusi uz savu spēku.

Ar to viņa domāja šai sarunai pielikt punktu, taču nu Marģers tādā kā apņēmībā vilka uz priekšu:

— To es redzu un neizsakāmi vērtēju ... bet pat klintī gadās pa plaisai...

— Klints ir klints ne jau plaisu dēļ, —■ Ieva sacīja varbūt asāk, nekā būtu gribējies. — Ja kāds meklē tieši plaisas, tad viņam nevajag klinti. Ir jau arī mīkstāki ieži.

Marģers sēdēja pie galda, rokas uz balti noberztajiem dēļiem uzlicis, acis nodūris. Platie pleci sagumuši.

— Kas tad atliek man?

Ieva neatbildēja. Šie tad nu beidzot bija gandrīz jau nepārprotami vārdi. Viņa likās tos nesapratusi, cēlās no krēsla un, skani šķindinādama, vāca nost traukus. Viņa piepeši atklāja sevī, ka nedrīkst skatīties uz šīm prāvajām, glīti samērīgajām rokām ar gariem, ļoti veikliem pirkstiem — cik veikliem, to Ieva gan prata novērtēt — nedrīkst skatīties, lai pati neatsegtu sevī kādu plaisu un nesāktu tajā urbties dziļāk ...

— Vai mums nebūtu laiks braukt? — Ieva ierunājās.

Marģers stāvēja pie loga un skatījās uz vienmuļo

smilšu kāpu. Rokas gar sāniem kā nedzīvas pagales nolaistas — šajā reizē viņš tām galīgi neuzticējās. Likās, viņam grūti atrauties no istabas grīdas.

— Bija taču labi, — viņš sacīja. — Vai tiešām jums nepatika šī vieta, Ieva? Es cerēju, vismaz jūra spēs jūs savaldzināt.

— Jūra ir arī citur, jūra ir liela, — Ieva atrunājās.

— Jā, taisnība — jūra ir liela. Un cilvēku pasaulē ir daudz. Bet tas nav mierinājums ...

Nu, ko viņš atkal!... Piepeši viņai pārpārēm pietika šārīta miglaino noskaņu — ievīstošu, ietīstošu. Viņa juta svešu gribu pār sevi izplatāmies, un šīs gribas stiprums slēpās tās šķietamajā.vājumā, atturīgajā maigumā... šo stipro, veiklo roku nevarīgumā.

— Braucam! — Ieva rezolūti sacīja. — Esmu pamatīgi nobumbulējusi — man taču ir mājāsgaidītāji. Paldies jums par visu... šī vietiņa patiešām bija jauka, un Karlīne bija lieliska.

— Šī vietiņa ir jauka, un Karlīne ir lieliska...

Lieliskā Karlīne rokas vien sasita, izdzirdusi par prombraukšanu. Un tūliņ pat tecēja kā irbīte pēc siltajām reņģēm līdzdošanai.

— Kad ta atbrauks? — viņa lietišķi noprasīja. _— Tev, meit, vajdzēs dārze parakat, āre, šito puķdob. Vēl jau i laiks, tak necik ilg — nāks siltāks, vēš apraus zemit. Tu, pa Rīg staigadam, paraug puķsēlds. Ģorģins lai man pa-čibēš, prasts vie palikuš.

— Ardievu, saimnieci Es tik drīz šurp gan neatbraukšu, — Ieva skaļā balsī pūlējās skaidrot attiecības.

— Es neesmu Marģeram ne sieva, ne draudzene, esmu tikai darbabiedrene. — Dīvainā kārtā viņai par saviem vārdiem sametās kauns, un viņa ar sāju smaidu piebilda:

— Esmu viņa priekšniece.

Karlīne neatņemdamās skatījās ar dziļi dobuļos iegrimušām un gudrām acīm.

— Kā ta nu nebrauks, ku ta paliks! — viņai jau viss bija skaidrs. — Ku viens, tur oters — tā tas kungs i nolies.

Kad Karlīnes māja bija palikusi aiz muguras, Ieva piepeši, savu domu ierosināta, sāka skaļi un aizrautīgi smieties, pārtraukdama mašīnā valdošo mazliet saspīlēto klusumu. Marģers nesteidzās jautrībai pievienoties, viņš cieši vēroja ceļu, kas patiešām arī prasīja uzmanību, un tikai uzacu savilkšana ļāva Ievai noprast, ka viņas smiekli šajā brīdī viņu aizskar. Taču Ieva bija nolēmusi raut nost un saplosīt šos mulsinošos, paralizējošos likte-nīguma plīvurus, kuri atkal un atkal audās un klājās pār viņiem. Raut nost, kaut arī tas varbūt nav smalkjūtīgi attiecībā uz viņu, ja nu viņš patiešām ...

— Jums nu jā lūko puķu stādītāja. Karlīne rīkojumu nodeva, nevar taču viņu piekrāpt un atstāt bez sēklām.

— Sēklas nav problēma, sēklas es pats varu nopirkt, — viņš sausi atbildēja, zaudējis humora izjutu.

Aizvainots. Lai nu būtu, neko darīt... Taisnību runājot — par ko aizvainots? Mani nostādīja muļķīgā situācijā.

— Karlīnei ar sēklām vien šoreiz nepietiks,

— Gan jau pietiks.

— Marģer, es pavisam nopietni. Ar drauga tiesībām. Kāpēc jūs nelūkojat sievu? Pats droši vien vairs nezināt, ko īsti gribat, — sievietes laikam jūs palutinājušas. Sieva, protams, jāņem jauna un piemīlīga. Jums piestāvētu tāda maiga būtne kā... mūsu māsiņa Benita, pie mēram.

Kāpēc viņa minēja Benitu? Ieva, Ieva, vai tik tu klusībā nebaudi mazu triumfu, nostādīdama sev līdzās šo jauno, skaisto meiteni, kuras vārdu šad tad min kopā ar Sūnas vārdu...

Ieva, itin nevainīgi uz ce]u raudzīdamās, manīja viņa strauji uzmesto skatienu:

— Jūs tā domājat?

— Kāpēc gan ne?

— Nē, patiešām — vai jūs domājat, ka man piestāvētu tādas kā Benita?

— Nelieciet tik milzīgu uzsvaru uz vārdiņa «tādas». Jūs tam piešķirat sliktu nokrāsu.

— Vai tad ir ari laba?

— Bez šaubām.

— Jūs domājat viņas skaisto profilu?

— Vai viņai ir skaists profils?

— Ir gan. Redzat, Ieva, es gluži labi zinu, kas, piemēram, Benitai ir skaists. Es neesmu akls.

Sājā brīdī Ieva iedomājās, ka viņiem noteikti ir bijis romāns... vai romāniņš. likai dievs vien zina, cik viņam bijis romāniņu. Ievu, protams, tas absolūti neinteresē.

Un tomēr... kas tad galu galā šodien ir noticis? Vai tie nav iedomu māņi? Nekas taču skaidri netika pateikts... un labi vien ir. Varbūt viņa to visu sadzejo, iedomājas pārāk daudz? Tamlīdzīgas runas dažnedažādos mājienos un līdzībās var būt nedrošības un bikluma pazīme (un Sūna tad nu būtu tas biklais, ha-ha!), bet tās var būt ari visai veikls rafinētības ierocis, jo miglaini un daudznozīmīgi pasniegta sentence liek ilgi lauzīt galvu, cenšoties atminēt tās īsto nozīmi... nu, un vairāk jau arī nav vajadzīgs — dzirksts ir iešķilta, pašam neuzliekot nekādas saistības.

Nē, ko nu, Marģers — un rafinēts... kādas blēņas!

Vismaz ne pret mani...

Vairākus gadus viņi ir labi kolēģi, pamazām vien atklājuši viens otrā daudzmaz radniecīgu dvēseli, līdzīgu uzskatu un interešu cilvēku. Pašai sev nākas atzīties, ka uzskati saskan pat vairāk nekā ar Jurģi, viņi bieži saprotas no pusvārda un skatiena. Protams, to sekmē kopīgais darbs; bet ne tuvu ar visiem kolēģiem var ideāli saprasties.

Bet kāpēc gan šis vīrietis nevarētu būt arī rafinēts? Kolēģība ir viens, bet ārpus tās pastāv vēl cita — ļoti plaša dzīve ar īpašām attiecībām ... kuras parasti neuz-peld virspusē... un ko es par to zinu? Protams, man par to nekas nav jāzina. Un tomēr... pamēģināsim bez idealizēšanas. Jaunās māsiņas par viņu jūsmo.., bet sieviešu bars nekad nejūsmo par dievajēriem.

— Ieva, metiet tās domas no galvas ārā! — piepeši ierunājās Marģers. Ieva nodrebēja — tik negaidīti tas bija ... un precīzi.

— Kādas domas? — viņa varen tēloja izbrīnu. •— Ko jūs zināt par manām domām?

— Jūs tagad izdomājāties par mani visādas nesmukas lietas. Neteiksim, ka tādu nepavisam nebūtu, bet... tām nav nozīmes. Ticiet man. Kā mēdz sacīt, — viņš gaiši uzsmaidīja, — meklēsim cilvēkā labo. Un vispār lieciet vērā: visām mūsu īpašībām un tieksmēm mēs dzīvē atrodam precīzi atbilstošus adresātus. Katrs saņem no mums to, pēc kā viņš ir kārojis un ko ir pelnījis.

Ieva klusēja, neskaidru un pretrunīgu noskaņu sašķelta. Marģers, atguvis labu omu, padarbojās ap’radiouztvērēja taustiņiem. Raibā melodiju pavadījumā, gandrīz pilnīgi klusēdami, viņi aizbrauca līdz pašām Ievas namdurvīm. No mašīnas neizkāpusi, viņa sniedza atvadām roku, un pirmo reizi pēc visa piedzīvotā un runātā viņi cieši paskatījās viens otram acīs... pētījoši, piesardzīgi, slēpti satraukti skatieni... un noslēgtas lūpas.

Marģers nolieca galvu un noskūpstīja Ievai roku, un viņa, pašai pilnīgi negaidot, viegli noglāstīja viņam matus.

— Līdz rītam! — viņa sacīja, ārā kāpdama.

— Līdz rītam! Paldies par visu, Ieva!

XII nodaļa

— Vecomamm, tu nu gan ilgi! — Gatis nosalis un sabozies pārmeta, kad pie kolonādes kioska beidzot parādījās Vecozola kundze, uzcirtusies pelēkā angļu stila kostīmā, labi saglabātā no piecdesmitajiem gadiem, jaunā, baltā platmaļu cepurē — tieši tādu viņa redzējusi aktrisei K., nu šiks! — tamborētos cimdos un no ilgstošas ziedēšanas stipri vien pabālējušu vijolīšu pušķīti pie krūts.

Gatis kāroja nokļūt «Siguldas» bāriņā, tur tie labie kokteiļi, bet vecāmamma šoreiz nepiekāpās mīļā mazdēla untumam un vedināja uz «Dieva ausi». Parasti viņa gan tur nemīlēja malkot kafiju — baznīca tomēr kā nekā... Šoreiz viņa noslēpumaini sacīja: tur mūs gaida viena persona ... Noslēpumainība vecmāmuļai bija tikpat kā krelles, ko tā mīlēja aplikt, lai izrotātu īstenību. Labi, lai būtu persona, Gatim jo labāk — iekodīs mazliet un varēs ātrāk tīties prom.

Līdzko viņi iegāja pa stikla durvīm mazajā, krēslainajā kafejnīcā, no galdiņa pašā stūrī piecēlās un smaidot pretī nāca persona — pavisam cita stila persona nekā tās, kuras Gatis jau diezgan smalki pazina no parastās veco dāmu sabiedrības un par kurām viņam bija neiespējami iedomāties, ka tās kādreiz bijušas jaunas meičas. Bet šī... jauna, skaista, vienreizīgi ģērbusies... kā no kinofilmas. Gatis stāvēja un skatījās pārsteigts un apmulsis. Kad viņa pienāca tuvu klāt, iznirusi no puskrēslas, tad rādījās, pavisam jauna viņa tomēr nav, bet skaista gan... un smaržīga: kaut kas tik burvīgs uzvēdīja, ka gribējās to ieelpot vēl un vēl.

Gaišas, dīvaini gaišas un starojošas acis, ļoti mīļi smaidot, skatījās uz Gati tā, it kā šī sieviete tūlīt, tūlīt grasītos celt roku un viņu noglāstīt. Gatis jau instinktīvi saspringa, viņš reizē vairījās un gaidīja... bet roka tomēr necēlās augstāk par pašas pieri, kuru viņa domīgi paberzēja.

— Tad tāds ir Jurģa dēls, — skaistā sieviete lēni, zīmīgi sacīja melodiskā, glaudīgā balsī. — Cik liels... un stalts! Līdzīgs.

Vecāmamma laistījās lepnībā, un persona turpināja:

— Es pazinu jūsu tēvu, Gati. Pazīstu... jaunībā turklāt diezgan tuvi... Jā, kā tad jūs mani sauksit? Sauciet par Izoldes tanti — norunāts?

Austra Vecozola smagi nopūtās, viņai par visu notiekošo bija sava doma, acīs pat sariesās valgums, un viņa parakājās somiņā pēc nēzdoga, taču lielas vajadzības pēc tā nebija — mitrums acīs nevairojās. Varbūt tāpēc, ka Izoldes tante — Gatis ne domās nespēja viņai pielāgot tantes vārdu — bija tik smaidoša un mīļa pret abiem Vecozola vārda nesējiem, ka tiem sejas pašas no sevis kusa pretsmaidā. Runāšanai Gatim mute gan nevērās, viņš jutās kā sapīts, pūlējās skatienu pieklājīgi gan sānis vērst, gan griestus papētīt, taču atkal un atkal tas ar līkumu aizslīdēja pie nepazīstamās... nē, tagad jau pazīstamās. Kaut kas suģestējošs — varbūt skaistums? — lika vērot, kā kustas viņas apaļās, it kā mazliet pietūkušās lūpas, kā strauji paceļas acu plaksti, pārsteidzot ar piepešu, maigu skatienu, bet nolaižas lēnām un zīmīgi, kā apsedzot kādu noslēpumu... Liegām un lēnām kustībām, gluži kā sapnī vai palēninātā filmā, lidinās viņas rokas ar skaistiem gredzeniem un diviem laulības riņķiem. Viņa apvaicājās par Gata skolas un sporta gaitām, par nākotnes nodomiem un šīsvasaras plāniem, uz ko jauneklis neko īpaši interesantu nespēja atbildēt un pats svīda par savu piepešo neatjautu... Viņa iedeva savas vasarnīcas adresi Mellužos un pieteica — ne lūdza, bet stingri pieteica, patiešām, — braukt jebkurā laikā, kad tik viņam iepatīkas, vienam vai ar draugiem — vienalga, vietas pietiks visiem, dārzā var uzcelt teltis. Viņa pasūtīja mazliet konjaka — uz iepazīšanos —, un Gatim vairs nekur nebija jāsteidzas. No prāta izbira pat vecāsmammas trīs rub|i, kurus viņa dižas aizrautības reizē varēja arī piemirst mazdēlam iespiest saujā. Un šī reiz nu bija liela reize — to skaidri vēstīja vecmāmuļas satvīkušie vaigu gali, nedziestošais smaids un nemitīgie, piekritīgie galvas mājieni, kā putnam knābājot, tikai lēnām un cienīgi.

Bet reiz pa vidam vecāmamma izmeta:

— Tev tāds dēls varēja būt, Izoldiņ ...

Augstu uzviļņojās gaišzilais tērps uz krūtīm, dziļi gaisu ievelkot skumjai nopūtai:

— Nebija lemts .,.

Vēlāk, kad viņi uz ielas atvadījās, Izoldes tante teica: neatsakiet man, Gatiņ, noliecieties mazdrusciņ, lai es varu jūs noskūpstīt, — un Gatis samulsis, pats neticēdams tam, ko dara, paklausīgi nolieca galvu, un skaistā, smaržojošā sieviete ar lūpām viegli kā vēsma pieskārās viņa pierei. Tad iekāpa trolejbusā un vēl no atvērtajām durvīm smaidīdama pamāja ar roku. Gatis līdz pēdējam stāvēja stīvi kā uz skatuves, svešu lomu spēlēdams, kura viņā radīja neveiklības sajūtu, bet kuru nespēlēt nevarēja — režisora griba bija stiprāka.

— Nu, kā tev viņa patika? — Vecozola kundze svinīgi noprasīja mazdēlam. Gatis nenoteikti uzrāva plecus un nokaunējies atzinās:

— Vii.ia man likās ļoti skaista. Kas tā ir? Vai kāda aktrise?

Vecāmāte labu brīdi svarīgi klusēja, viņas seja pauda pacilātību un apņēmību.

— Tā bija mana vedekla.

Gatis nesaprata un, vecmāmuļā ar sarauktu pieri lūkodamies, prātā laikam risināja uzdoto radniecības mīklu.

— Kā? Tava vedekla taču ir mana mamma!

Vecāmāte stiepti, iecirtīgi atkārtoja:

— Tā bija mana vedekla. Mana pirmā vedekla. Dēli jau neprasa mātēm atļauju ne tad, kad atved mājās vedeklu, ne tad, kad no tās šķiras. Saprecēties, atkal izšķirties — viņiem tas nekas, bet ko lai saka mātes sirds, kas vedeklu iemīļojusi? Kā savu meitu pieņēmusi? Kā lai es viņu tā uzreiz izstumju no savas sirds? Tā tak nevar... te liek milēt, te atkal nemīlēt... Bet vai manās acīs viņa kaut kā mainījusies? Slikta bijusi? Nemaz ar ne, tikpat mīļa un laba kā senāk. Man viņa vienmēr bijusi laba.

Uzzinātais Gatim likās tik pārsteidzošs un neticams, ka viņam vajadzēja dzirdēt pilnīgi skaidru un neapgāžamu apstiprinājumu vai noliegumu:

— Tu gribi teikt, ka viņa... Izoldes tante... kādreiz ir bijusi manam papam sieva?

— Pilnīgi likumīga. Vienīgi baznīcā netika laulājušies. Izolde Vecozola.

_— Viņai ir mūsu uzv... — Gata balss drebēdama uzšāvās tik augstu, ka notrūka pēdējā zilbe. Vecāmamma tā kā sabikstījās:

— Tagad vairs ne.,. Tu, Gatiņ, pavadīsi mani līdz mājām? Vai tev nav jāsteidzas?

Jā, Gatis pavadīs — viņam vairs nekur nav jāskrien ... kad notiek tik trakas lietas! Viņi gāja lēnā solī, vakars bija gluži jauks, ar svaigu, pavasarīgu gaisu, bet šis mijkrēšļa bridis vecmāmuļas acīm ir pats sliktākais. Gatis, ielas pārejot, pieturēja viņu zem rokas —• nevar viņu tagad palaist vienu.

— Vai bērnu viņai nav? — Bet jautājums izskanēja varbūt ari tā: vai brāļu un māsu man nav?

— Nav, Gatiņ, nav... un paldies dievam — nepalika bārenīši šķiroties. Tavs paps viņu atstāja pavisam jauniņu. Vai tajā grūtajā laikā pēc kara maz drīkstēja par bērniem domāt? Jurģis jau vienādiņ apkārt dauzījās, brīnums vēl, ka bandīta lodi mugurā nedabūja. Bet Izoldiņa gan visu mūžu nožēlo, tagad pat saka: gribu redzēt Jurģa dēlu, atved man viņu parādīt. Tāpēc jau uz tevi tik mīlīgi skatījās... tu varēji būt viņas dēls, un viņa varēja būt tava māte.

Vecmāmuļa iešņukstējās savu iedomu aizgrābtībā. Bet Gatis piepeši sacirtās:

— Ko nu niekus, vecomātl Manis tad nemaz nebūtu. Tad tev būtu kāds cits mazdēls, droši vien ģeniāls.«.

Vecmāmuļa nopūtās:

— Pareizi gan, bērns, pareizi. Tā jau laikam liktenis bija nolicis.

— Pap, vai mūsu mamma tev bija pirmā mīlestība?

Gatis ilgi bija apdomājis, kā jautāt, apsvēris dažādus jautājumu variantus — tiešus un aplinkus —, līdz izšķīrās par vistālāko. Tagad viņš ar sasprindzinājumu un gandrīz vai ļaunu prieku gaidīja, kā tēvs izlocīsies. Gatis bija apvainots — viņš jutās mānīts. Krūtīs kaut kas spieda, rūga un nedeva miera: papus kādreiz jau bijis precējies, bet mājās par to neviena vārda, ne čiku ne grabu... milzīgie noslēpumi!

Tēvs atrāva uzmanību no lasītā žurnāla un paskatījās dēlā ar nopietnu, pētījošu un viņam raksturīgu skaidro skatienu. īpaši skaidru... šo skaidrību Gatis kaut kā asi, griezīgi izjuta tieši tādās reizēs, kad viņa paša acis, par spīti pūliņiem, nenovaldāmi dzirās šaudīties tāpat kā viņa aplinkās domas.

— Nē, — tēvs atbildēja. — Kad es apprecējos ar tavu mammu, man jau bija pāri par trīsdesmit gadiem. Ja līdz tam vecumam cilvēks vēl nav bijis iemīlējies līdz ausīm, — Jurģis, tikko manāmi pasmaidīdams, izvēlējās mazliet aušīgu teicienu, — tad, pēc manas svētākās pārliecības, viņš ir daudz zaudējis, viņš nekad vairs savā mūžā neiemīlēsies.

Gatis klausījās ļoti uzmanīgi. Jurģis to pēc sejas redzēja. Un viņš nojauta uzreiz, ka šī saruna ir loti svarīga ... nezin kāpēc, bet ļoti svarīga Gatim, ja nu reiz viņš pārrāvis savu noslēgtības loku. Pats iemīlējies? Pilnīgi iespējams. Un tad sāk meklēt mīlestības sākumu, mīlestības būtību ... vai savu un mīlestības kopību ... no kā es esmu cēlies — vai no mīlestības, lielas, lielas, vai tāpat vien?.., Un vecāku mīlestības romāns kaut kādā ziņā šķiet visnoslēpumainākais, visapslēptākais, kaut viņus redz vienā gultā ik vakarus gulstamies un no rīta cejamies... ikdienība, parastais un redzamais — un tas lielais, vienīgi viņu sirdīm jūtamais un pārdzīvojamais ... ko viņi saka viens otram divatā, un kā tas viņiem ir sācies, kā ir bijis? ...

Gatis vēl klusēja, nezinādams uzreiz tālāko gājienu. Tēvs atbildēja kaut kā tā... pieņemami, bet nepasacīja ari neko tieši.

— Kad tu iemīlējies pirmoreiz?

— Tu man tagad prasi nopietni vai pa jokam?

Gatis saausījās:

— Kāpēc pa jokam? Nopietni prasu. Kā var prasīt pa jokam?

— Gluži vienkārši tā — no kāda redzes punkta. Kad jauns cilvēks pirmoreiz iemīlas trīspadsmit vai četrpadsmit gadu vecumā, tad tajā laikā viņam liekas — tas ir uz mūžu, lielākas mīlestības vairs nevar būt. Bet, kad viņš vēlāk, jau pieaudzis cilvēks būdams, paskatās atpakaļ uz sevi tajā laikā un uz to mīlestību, tad redz, ka iā bija gan jūsmīga un pirmreizēja, kā itin viss kaut kad ir pirmreizējs cilvēka dzīvē, bet šī mīlestība pārsteidzoši viegli aizplūdusi... Kā ievu zieds pavasara straumē, varbūt sacītu vecmodīgs dzejnieks. Cilvēka brieduma gados parasti atnāk cita — īstā, lielā mūža mīlestība.

— Kad tas ir — brieduma gados?

— Nu... mīlestībai brieduma gadi var arī pienākt daudz agrāk nekā visai cilvēka personībai kopumā,., tā no divdesmit, pats agrākais.

— Un tev? ...

Viņš ir ļoti neatlaidīgs. Kas aiz tā slēpjas? Ko viņš grib izzināt? Būs vēl sadomājis precēties? Mēs taču dzīvojam kā miglā, kā aiz deviņām sienām, nekā nezinām... Rudenī astoņpadsmit — skaitīsies pilngadīgs. Viss var būt, viss kas.

— Man? Man tas bija diezgan sarežģīti. Es atnācu no kara, sastapu ļoti skaistu meiteni un ļoti iemīlējos... redzi, viss bija «ļoti», par daudz «ļoti»... arī nelaimīgs biju ļoti. Mēs izšķīrāmies.

— Vai jūs bijāt apprecējušies? — Gatis izmeta.

— Jā, to mēs bijām paguvuši.

Iestājās klusums. Gatis saspringti jautāja:

— Vai jūs abi draudzīgi nolēmāt izšķirties?

Jurģis aprauti iesmējās. Zēns viņu dzina strupceļā. Zēns ... jautājumi reizē naivi un tomēr būtiski.

— Draudzīgi... par tādām lietām reti kad vienojas draudzīgi. Nē, es no viņas aizgāju.

— Vai mammas dēļ?

Viņam gribas, lai būtu mammas dēļ... balsī uztrīsu-ļoja nepacietīga cerība.

— Nē, ne mammas dēļ. Mammu tad es vēl nepazinu. Mūsu nesaprašanās un nesaderība bija daudz dziļāka.

— Kāpēc tev Izoldes tanle nepatika?

— Izoldes? — Jurģis pārsteigts skatījās uz Gati, un tas pietvīka — pārāk grūti nācies noturēt zināmo vārdu uz mēles, Izolde visā savā krāšņumā stāvēja viņa acu priekšā.

— Es atvainojos, — Gatis izaicinoši sacīja. — Tu jau to slēp.

— Slēpu? Es ne no viena neesmu slēpis.

— Bet es nezinājul

— Nav tiesa. Es redzu, tu to zini.

Gatis pavīpsnāja:

— Tikai vakar uzzināju.

— Nu, un ko tu jūties zaudējis, līdz šim nezinādams?

Gatis raustīja plecus, izlikdamies vienaldzīgāks, nekā

īstenībā bija:

— Zaudējis? Neko. Bet tā jau nezin ko vēl var uzzināt no malas ... Muļķīgs stāvoklis.

— Tur es tevi saprotu. Mani tu šādā muļķīgā stāvoklī nostādi diezgan bieži.

— Nu, to nemaz nevar salīdzināt — skola un šitādas lietas!

— Katram vecumam ir savas svarīgās lietas.

— Jocīgi tomēr, ka tu par to nekad neesi runājis...

— Ko lai es būtu runājis? Pieminēt kā dažs, varbūt pat plātīdamies — mana pirmā sieva, mana otrā, mana jaunības brūte, mana pirmā mīlestība ...

— Jocīgi tu runā ... kāpēc uzreiz — plātīdamies? Tāpat vien ... — sacīja Gatis.

— Ko — tāpat vien? Tur nav — tāpat vien. Tā ir liela nelaime — šķiršanās. Liela neveiksme dzīvē. Man liekas pilnīgi dabiski, ka cilvēks negrib pieminēt savu neveiksmi. Bez tam... — Jurģis brīdi vilcinājās, pirms izšķīrās turpināt, — es viņu kādreiz mīlēju. Es nevaru par to ne pasmieties, ne zoboties — tas būtu necienīgi.. . pret sevi, pret viņu un vispār... Bet ko citu es lai būtu ru-

nājis? Nekādu darīšanu man ar viņu vairs nav. Un padomā par mammu... vai viņai tas patiktu? Man liekas, tu būsi manījis, ka viņa nav no tām sievietēm, kas daudz tērgā par citu ģimenes lietām... Viņai nav ari vajadzības, lai es kaut kā nopeltu savu pirmo sievu un tā varbūt slavētu viņu. Kas mēs viens otram esam, to mēs zinām.

— Kā to var zināt? — Gatis klusi ievaicājās. Jurģis pasmaidīja. Tātad tomēr... Tāpēc ari tik saasināta uztvere par visu šo ...

— Kā var zināt? Grūts jautājums. Vispirms laikam cilvēks tomēr labi jāpazīst.

Gatis klusēja, un Jurģis uzmanīgi ierunājās:

— Redzi nu... un vai es daudz par tevi zinu?

Gatis neatsaucās, šķita pat, ka tīšām aizgrieza seju

vairāk prom. Jurģis arī vairs nemēģināja vilināt uz tālāku atklātību, kas, iespējams, varētu sekot kā atbildes reakcija viņa «grēksūdzei». Bet Jurģis nekāroja pēc atklātības, kuru dēls vēlāk varbūt nožēlotu. Jā, savādi gan — puika viņu bija piespiedis, neatlaidīgi piespiedis pie sienas, un viņš uzskatīja par nepieciešamu dēla priekšā atskaitīties, bet savukārt dēls viņam... nekā, un viņš ir nevarīgs ko piespiest vai izspiest. Nu, nekas, gan jau... šī saruna, jādomā, būs tomēr kaut ko devusi, nekas jau neiet zudumā, gan viņš apdomās, ko tēvs sacījis.

— Mani tomēr interesē, no kā tu uzzināji... un pat vārdu? — Jurģis ieprasījās.

— Vai tas tik svarīgi? — Gatis attrauca, bet tad nokaunējās par savu strupo atbildi un noslēpumainību, pēc tam kad pats tēvam tikko bija to pārmetis. — Nu... no vecāsmammas. Mēs nejauši satikām Izoldes tanti kafejnīcā. (Izoldes tanti — cik tas dīvaini skan, Jurģis nodomāja.)

Tēvam klusējot, Gatis jutās aicināts turpināt, viņam lauzās uz mēles pateikt:

— Man liekas, viņai ļoti būtu gribējies sev tādu dēlu kā es... nu, vispār bērnu.

— Jā, kā tad — tādu lielu uzreiz, no debesīm jau gatavu nokritušu! — Jurģis piepeši eksplodēja. — Viņai desmitreiz varēja būt bērni! Apprecējās itin drīz, divi vīri pēc tam bija... kas viņai liedza? Bet bērns, redzi, ir jāauklē un jāzīda, pie bērna sieviete ir piesieta, nevar plivināties kā brīvs putniņš. Bet tagad nu — bērnu, ko domājies... viņai kāds atņēmis dzīves jēgu!

Jurģis aprāvās, niknumu izgāzis, aizsvieda prom žurnālu, kas trāpījās pa rokai. Gatis ar saspringtu interesi un, likās, pat atzinību sekoja tēva izvirdumam, kas acumirklī aizslaucīja visus pirmīt apvaldītos, cēlas rimtības pilnos vārdus par bijušo sievu un bijušo mīlestību. Nupat izlauzās nepatika, pat nicinājums un absolūts noraidījums — un tas laikam gan bija galvenais un noteicošais, un Gatim tas laikam bija pa prātam, kaut gan ar citu prātu viņš tomēr nesaprata, kā var nemīlēt tik skaistu. Gatis skatījās uz tēvu jau labvēlīgāk. Viņš vēl jutās neērti par to skūpstu — dīvainās Izoldes tantes skūpstu uz pieres — un par savu smieklīgo paklausību; viņš bija izprātojies visādus puslīdz pieklājīga noraidījuma variantus, ko viņam būtu vajadzējis sacīt tajā brīdī... bet nu jau tas viss aiz muguras, viss novēlots. Viņš ar nepatiku atcerējās vecāsmammas laimīgo, padevīgo, pieglaimīgo seju kafejnīcā, kad šī... Izoldiņa viņai dancoja apkārt... Ar mammu runājot, vecmammai nekad nav tādas sejas izteiksmes. Un tad vēl papus, arī labais... es viņu kādreiz mī-lē-ju!

# * *

Māte piezvanīja Jurģim uz darbu — nez kas man kaiš, tāds sagurums, ne kājas pavilkt... atnāc, dēls, pa ceļam paraugi ko ēdamu — ko vieglāku, spēcinošu, kas iet pie sirds. Saki, tieši ko tu vēlies, Jurģis tiecās precizēt, jo kulinārija tomēr nebija viņa stihija. Tak neko lielu, kādu sīkumiņu, sacīja māte, gurķīti vai tomātiņu, varbūt kāds ga|as salātiņš jums tur bufetē atrodas dūšas piesiešanai vai labākas zivtiņas šķēlīte... paņem gatavu, lai nav jānopūlas. Mēs tev aiznesīsim siltas vakariņas no mājas, Jurģis piedāvāja, Ieva būs kaut ko pagatavojusi, viņa šovakar agrāk mājās, Ieva aizies arī tevi apskatīt, izmeklēt... Nevajag, dēliņ, ko tu plēsīsies, ko skriesi ai vakariņām, tev jau tā iznāk pāri spēkiem, un dievs vien zina, kur Ievai gals, varbūt atkal sēž tais savos koncertos, bet tev pašam vajadzēs traukus mazgāt... Pie-skrej vien tāpat pa ceļam, lai nav vakars jāzaudē... es tevi gaidīšu.

Jā, ar mammu vairs nav labi... desmit vainu, simt sūdzību, visi ārsti slikti, neviens neko vairs nemāk izārstēt... Miera posmi aizvien īsāki, trauksmes noskaņas biežākas un drūmākas... Jurģis smagi nopūtās aiz žēluma, kas ar īsu, cietu tvērienu sagrāba sirdi — ilgākam jau nav vaļas, par to dzīve gādā — cietsirdīgi, gan arī žēlsirdīgi gādā, neatvairāmi stumjot virsū darbus un raizes, un simtiem domu kā tādus smagsvara vilciena sastāvus, kuri tik ripo un ripo pa sliedēm dārdēdami... Sačākst — sačākst palēnām Austra Vecozola, bet negrib jau to atzīt, un vai maz drīkst kāds teikt: vecums, māmulīt, pret vecumu zāļu nav... Nav zāļu — un tomēr ir, stipri vien to galastacijas robežu var atbīdīt tālāk... paspēs jau, paspēs nomirt, garām tai bedrei netiks, bet, kamēr vien var, tikmēr jāķepurojas... tikai tās domas, domas... tās gan vecam cilvēkam ap to robežstabu vien laikam tinas... pats par sevi Jurģis jau reizēm bija iedomājies: bet ja nu rīt vai parīt? Pēc nedēļas vai mēneša? Vai man nav kas jānokārto tādam gadījumam? Vai es nevaru palaist garām ko nelabojamu? Testaments? Labi gan nemantīgam, saka mantīgais, viņam nav jādomā par testamentu, tālab viņam nerēgojas kaps, viņš var bezrūpīgi lirināt, it kā priekšā būtu vēl simt gadu. Sai ziņā Jurģis tā kā būtu atbrīvots no liekām drūmdomām — dzīve bijusi žēlīga ...

Jurģis sadabūja šo to no pasūtītā un ceturksni pēc sešiem mina čīkstošās koka trepes, zvanīja pie mātes dzīvok|a durvīm... savas bērnības dzīvok|a durvīm Krāsotāju ielā.

Atvēra Izolde. Mājīgā izskatā, priekšautu aizsējusi,

— Nāc vien iekšā! Nebrīnies, es te esmu nejauši... — viņa ne visai pārliecinoši sacīja, steigdamās nomierināt, redzot Jurģa pārsteigumu un kavēšanos. Protams, viņa varēja arī neaicināt — Jurģis jau nu gan pie mātes sliekšņa uz papēža neapcirstos un prom nedrāztos. Vismaz iekšā ieies, atdos nesamo un palūkos mātes pašsajūtu.

Māte sēdēja dziļā atzveltnes krēslā, lielā rūtainā lakatā kājas ietinusi. Blakus uzklāts kafijas galdiņš ar saldumiem un sviestmaizītēm, augļu vāzē āboli un apelsīni, pelnutraukā cigarešu gali — viss pauda omulīgas pasēdēšanas atmosfēru.

— Izoldiņa, kā tik uzzināja par manu neveselību, tā atlidoja kā putniņš, ne atrunāt... tūliņ sāka šiverēt pa ķēķi, nomazgāja man traukus, pieslaucīja istabu... Novelc nu mēteli, piesēdi, iedzersi ar mums, divām vientuļām sievietēm, — mātes balss ietrīsējās, — kādu kafijas tasi.

— Paldies, es atturēšos, kafiju dienā jau esmu diezgan strēbis. Iešu mājās vakariņās. Kā tev klājas? Vai ārsts bija?

— Ko nu lielu ārstosies... vecu tikpat nevar izārstēt. Mī|u un dārgu draugu uzmanība drīzāk palīdz nekā ārsts. Nu piesēdi tak, ne jau pie sveša esi atnācis, vai nu prom tūliņ skriesi... vai tad jau tiktāl esi noņemts, ka ne pie savas mātes vairs nevari pakavēties?

— Pakavēšos citreiz. Šoreiz tev kavētājs ir. Jāiet mājās, gribas ēst.

Māte ar sparu svieda nost lakatu no ceļgaliem un slējās augšā itin mundri, nekāda īpaša savārguma nemanīja.

— Paēdīsi tepat pie mums. Izoldiņa visu sagatavojusi uz ef-ef. Tu nemaz nezini, kāda saimniece no viņas pa šiem gadiem iznākusi! Izoldiņ! — māte sauca. — Kur tu, bērns, paliec, nāc nu parunā ar to dulburi! Pagaidi tik, — māte pievērsās Jurģim, balsij drebelīgi noslīdot līdz dobji draudīgiem toņiem, — pagaidi, kādu vēsti tu vēl dabūsi dzirdēt! Apsēdies, apsēdies, ka no kājām nenogāzies!

Jurģis kavējās nesapratnē — iet prom tūlīt vai tomēr vēl uzgaidīt? Vēsti? Kas tā par vēsti? Izolde pa durvīm ieslīdēja it kā bikli un neuzkrītoši, tak pārāk lokani, kā zebiekste.

— Saki nu, Izoldiņ, — saki viņam ārā visu! — māte skubināja, uzbudinājumā galvai trīcot.

— Ko tad? — Izolde brīnā uzrāva šauros, iezīmētos uzacu lokus. — Ā-ā... jūs par to... Ko nu, — viņa atmeta ar roku nevērīgi, kā tikai nupat apjēgusi, par ko ir runa, un lūgdama nepiešķirt tam lielu svaru, — nav nu gan nekā tāda... Bet mammām, — viņa piedodoši uzsmaidīja, — jau vienmēr viss mālējas melnākas krāsās. Ko — es tikai sacīju, ka redzēju tavu pašreizējo sievu koncertā, viņa lieliski izskatījās un viņai pie sāniem bija pavadonis, jauns, glīts vīrietis. Tas ir viss, — Izolde nevainīgi nošķobīja plecus.

— Nav nekāds «viss»! — Austra Vecozola uztraucās. — Saki, kā ir, saki tik laukā visu!

— Mī|o māt, — Izolde ar maigu pārmetumu pievērsās Austrai, — nu kā es varu runāt par to, ko savām acīm neesmu redzējusi? Vai mazums ko tenko? To vienu reizi — jā, par to es jums stāstīju... bet ne jau tāpēc, lai jūs tagad uztrauktos, — viņa atvainodamās atkal pieticīgi uzsmaidīja Jurģim, — drīzāk aiz tīri sievišķīgas skaudības par tavas dzīvesbiedres uzmanīgo kavalieri. Nevajag no tā uzreiz izpūst problēmu — mūslaikos tā nu patiešām nemēdz...

Jurģis reaģēja tāpat kā pie stūres kritiskā brīdī — momentāni, instinktīvi un bez uztraukuma; pusteikumā viņš pārtrauca runātāju:

— Nepūtiet tikai jūs pašas to problēmu, tad jau neviens cits neizpūtīsi

Izolde smējās:

— Nu redz, tu tomēr noskaities. Nevajag skaisties! Tik garā laulības dzīvē, pilnīgi dabiski, var uznākt arī mazs apnikums, un nevainīga izklaidēšanās tādā reizē ir tikpat kā svaiga vēja pūsma sasmakušā istabā. Vai ne, Jurģi? Tu taču tagad esi gudrāks nekā jaunībā...

Viņa šķelmīgām acīm skatījās Jurģī, bet melnajās zīlītēs šaudījās durstīgas uguntiņas, un it kā gar stūri slapstījās vērojošs mirklis ... Viņa zina, ko runā, Jurģis pēkšņi apjauta, sirdij sāpīgi notrīsot. Viņai ir prieks man atriebties... pēc tik daudziem gadiem? Viņa negrib aizliegt sev šo prieku.

— Jurģīt, tu tā to neatstāj, — plivinājās pa istabu māte, bet Jurģis vairs nepiegrieza viņai vērību. Ārā! Prom! Ātrāk prom... Bet tikai neierādīt!

— Es tā skatos, ka jūs abas tīri labi tiksit galā bez manis.,, it visos jautājumos. Sveiki! Ja tev, mamm, ko vajag, — piezvani.

Izolde kā pielipusi viņam izslīdēja līdzi priekšnamā. Blāvās spuldzītes trūcīgajā gaismā viņas lielās, gaišās acis likās tumšas un degošas. Viņa notvēra Jurģi aiz piedurknes un turēja ciet:

— Jurģi, viņa tevi krāpj! Jurģi, pagaidi, man tev jāsaka... Ne, — viņas tvēriens drusciņ atslāba, viņa pati sevī it kā salūza, — ko tev dos patiesība, ja tu tai netici, tu jau vienmēr dzīvo pats ar savu galvā ieņemto domu. Apmātais! Jurģi, nu padomā kaut drusciņ ari par mani, atceries... Es neticu, ka tu esi aizmirsis, to nevar aizmirst... tam lokam ir jānoslēdzas, tas ir liktenis, mūsu abu liktenis... un tu vari, es zinu, tu vari, atceries... tikai neuzliec sev nevajadzīgus žņaugus, Jurģi, — tas nav to vērts, tu paliksi muļķos. Viņa sevi neiegrožo, tici man, es labi zinu, ko runāju ...

Viņa bija kā elektrizēta, ar milzīgu iekšēju spriegumu plūda vārdi... ne domas, bet jūtu nesēji... jūtu eksplozija... tas nebija spēlēts, šoreiz nelikās spēlēts... lūgums, maigums, nežēlība, azarts — izraut sev, sagrābt... viņas seja nobāla, lūpas drebēja, viss spēks suģestējošajās acīs un cieši sakrampētajos pirkstos, kas turēja viņa piedurkni. Jurģis uzmanīgi, bet stingri un noteikti raisīja vaļā šos meitenīgi smalkos pirkstus... smieklīgi, būs vēl mētelis jāpamet gluži kā Jāzepam Po-tifara sievas rokās. Pats viņš pārdzīvoja tikai šis situācijas apgrūtinošo nevajadzību, kamēr tās dramatismu fiksēja ar prātu ne vairāk kā garāmgājējs, kurš nejauši kļuvis par svešas scēnas liecinieku.

Viņa atlaida pirkstus uzreiz, kā grūšus atgrūda viņa roku, izslējās kā atsperes sviesta un ļauni samiegtam acīm, smīnēdama ar sakniebtām lūpām, lēnām atvēra durvis līdz galam vaļā un izvadīja viņu mēmā klusumā.

...Vai tu saproti, mana bijusī sieva, ka dzīvē tomēr nekas neatkārtojas? Tev arī ne. Un tas ir māns, pēc kā tu tagad tiecies... ja varētu tev to pateikt, mierīga sarunā pateikt... bet mēs jau nekad neesam mācējuši sarunāties. Taču cilvēki bez sarunām nevar. Nekāda mīlestība, pat ne viskarstākā, kāda arī mums laikam bija, nevar ilgi pastāvēt bez spējas sarunāties. Neatkārtojas, Iza, nekas neatkārtojas...

Pirms divpadsmit vai trīspadsmit gadiem — Solvitas tad vēl nebija pasaulē un Gatim laikam bija kādi četri vai pieci gadiņi — viņa nakts vidū atbrauca pie Jurģa uz tāla rajona pilsētiņu, uzmeklēja māju, pieklauvēja pie loga, un, kad viņš to atvēra, domādams Ievu atbraukušu, viņa, klusi smiedamās, iekāpa pa logu istabā, viņa bija tik pārliecināta — par sevi, par Jurģi... Kā viņa zināja, ka Ievas tovakar nav? Ieva ar Gati atbrauca nākamajā dienā, un dzīvokļa saimniece veca, pakurla cilvēka nevainībā visu vainu lika uz savām ausīm: bet man jau vakarnakt tā kā dzirdējās balsis...

Jurģis toreiz bija tāds kā apdullis... ja vīrietis uzvedas kā meitene, kurai jāslēpj nolaupītais gods, tad viss laikam iznāk neloģiski. Iedzēris viņš uzbruka Ievai ar neprātīgiem pārmetumiem: viņai Rīgā noteikti ir cits, ja viņa atsakās braukt dzīvot tur, kur dzīvo vīrs! Ieva sākumā sašuta, bet tad pamazām pārvērtās — nestrīdējās un netaisnojās, tikai ilgi un vērīgi viņā raudzījās, sacīdama vienu un to pašu: es neatstāšu savu darbu. Viņa bija ļoti bāla, gandrīz zilām lūpām, lūpas viņa nekrāsoja; viņš kā šodien atceras šo bālumu un stingstošo sejas izteiksmi. Rokas sažņaugusi, kaut kā nožēlojami sarāvusies, kā zem neredzamas pātagas šautrām, bet ar sīkstu nepadevību viņa no pieres apakšas drūmi sekoja Jurģa ālībai un laiku pa laikam atkārtoja kā sabojāta plate: es neatstāšu darbu, es neatstāšu darbu, es neatstāšu... Viņš kliedza: tu esi ārste, un vai šeit tev nebūs darba? Bet viņa purināja galvu, un kabatlakatiņš viņas pirkstos pamazām pārvērtās driskās. Viņa neko negribēja viņam atvieglot. Viņš redzēja, ka viņa nojauš — viņš pats sevi nodevis. Bet viņa atteicās pasniegt glābēju roku, atstāja viņu paša ziņā.

Viņš nebija varējis iedomāties, ka spētu kļūt neuzticīgs. Pēc tam viņš nebija varējis iedomāties, ka piešķirs tam visam tik lielu svaru. Bailes Ievu zaudēt viņu darīja vai traku, viņš drāzās ar dienesta mašīnu divsimt kilometru turp un divsimt atpakaļ pa divi lāgi nedēļā, līdz

Ieva atveseļojās — patiešām viņa it kā atveseļojās no iekšēja garīga sastinguma. Vēlāk, kad viņa ceļu šķērsoja viena otra sieviete, kura būtu varējusi saistīt, viņš jau laikus kāpās atpakaļ, padeva ceļu, un šie cilvēki aizgāja garām kā vilcieni uz blakussliedēm — bez sadursmes. Pārmijas darbojās teicami. Smieklīgākais, ka grēkojis viņš bija pats ar savu sievu.

Tajā laikā viņš domāja tikai par sevi un Ievu, Izolde viņam nestāvēja prātā: kā nākusi, tā aizgāja caur logu rīta miglā, atstājusi aiz sevis vienīgi notikumu. Tagad viņa to atceras un lolo kādas cerības... vai tiešām? Kā viņa to visu pārdzīvoja? Toreiz viņš par to nedomāja. Pēc dažām dienām viņam teica: runāsit ar Rīgu — un ar diezgan sliktu dzirdamību līdz viņam izlauzās Izoldes balss; niknumu izgāzdams, viņš rupji pateica, lai vācas pie velna, — jā, starp viņiem tāds sarunas stils bija iespējams, tās vēl bija kā atmiņas no pirmās laulības vētrām, kuru vaļību viņš reizēm, īgnā prātā būdams, aiz inerces pārnesa uz otro laulību un sastapa tur pretestību viena liela, nepārvarama, bet bīstama klusuma veidā. Izolde toreiz klausulē smējās, bet dažu sekunžu laikā smiekli izgāja veselu pārvērtību ciklu un pat tālumā pa vadiem atspulgoja to: viņa bija piezvanījusi mīlēdama — bet nu ienīda. Un priecājās, ka viņas raidītā Amora bulta izrādījusies sazāļota un tagad dedzina šī vīra platās krūtis. Krūtis, kuras tomēr izrādījās par šauru daudzajiem tur sastūķētajiem principiem, tā ka laiku pa laikam gadījās kādu izsviest aiz borta, lai nevelk pašu uz grunti.

Šis notikums gadījās starplaikā starp Izoldes otro un trešo laulību.

Tas, ko viņa tagad melsa par Ievu, tomēr nieki vien būs. Viņa pati ir pārāk uzdomājusi, nonākusi kādas savas ekstravagantās iedomas varā — un tāpēc nokaitē viņu kā akmeni un mēģina šķelt pušu, urbties kā svārpsts... šīs pāris reizes kafejnīcā, viņas dīvainie skatieni... tad Gatis... tā nebija nejaušība — no mātes vārdiem tā kaut ko varēja saprast, vecītei jau prāts vairs nepatur miņā Izoldes samācīto gājienu cilpas.

Labi, tas nu tā... bet ko viņa grib? Izjaukt mūsu laulību? Tas nu būtu augstu mērķēts un liecinātu par lielu iedomību... Pārgulēt vēl reizi? Kam tas viņai? Un kam tas man?

Nav dūmu bez uguns, nav... Kaut kur tomēr gruzd... Nemierīgu, satrauktu sirdi viņš steidzās mājup. Ja nu Ievas tiešām nav, tad... Ko tad? Koncertā? Nu, pie joda... Bet kāpēc? Gadiem ilgi viņa iet uz koncertiem, gadiem... Viena. Viens un viens, tik ilgi viens, kamēr vairs nav viens... daba nemīl tukšumu. Mēs saprotamies, viņa teica par to dakteri, kā nu viņu... Marģers, ļ ne Marģers... vai tas būtu viņš? Jauns? Viņai vienmēr bijuši jauni aizbildināmie, kuri tagad strādā malu malās visā republikā: viņa var braukt, uz kuru rajonu grib, visur priekšā draugi, tie mediķi savā vidē ir tāds kā klans, sava brālība.

—- Kas tur ir? — uz zvanu atsaucās Solvita.

— Kāds «es»?

— Es... Taisi tik vaļā! — Jurģis nepacietīgi bungoja pa durvīm.

— Neniekojies... nu papus taču — vai tu tiešām nepazīsti?

Solvita pavēra durvis ķēdē un palūrēja, tad smiedamās un kaitēdamās ilgi gramstījās un nevarēja vien attaisīt.

— Vai mamma mājās? — Jurģis nenovaldījās, tikko kāpdams pāri slieksnim.

— Mamma? — Solvita brīnīdamās vilka gari jo gari. — Mamma ... navl

— Kā — nav? Kur tad viņa ir? — tas jau skanēja

neapvaldīti.

Tikai tagad viņa deguns uzstājīgi sniedza informāciju

par to, kas gaida vakariņās. Šaubīdamies viņš paskatījās Solvitai acīs. Tās jautri un blēdīgi spīdēja.

— Piemānīju, piemānījul Redz, ka piemānīju! Aprill, aprill!

Ak tu, mazais velnēns!

— Šodien nav pirmais aprīlis — šodien nedrīkst mānīties, — viņš smaidīdams pabārās izskata pēc un uzsita vieglu knipi pa apaļo pierīti, kas blēņas perināja dučiem. Solvita to priecīgi paberzēja.

Ieva enerģiski spodrināja izlietni un pagrieza pret viņu sasārtušu vaigu:

— Kur tu tik ilgi? Visi grib ēst, bet mēs gaidām tevi. Es domāju, ja tu neesi brīdinājis...

Viņš nenocietās, apskāva viņu un iegremdēja seju viņas matos. Tie smaržoja ne visai pievilcīgi — pēc slimnīcas aromiem un mazliet arī pēc saulpuķu eļļas. Mati kā sūklis uzsūc visas smakas un dvakas.

— Kas ir? — Ieva klusi jautāja, saspringdama viņa rokās. Kā viņa vienmēr nojauš... ausās tramīgi kā meža stirna.

— Nekas, itin nekas. Es tikai priecājos, ka tu esi mājās. Ka jūs visi esat mājās. Es tik maz jūs visus redzu...

Es viņai par to nekā nebildīšu, Jurģis domāja, izjuzdams gandarījumu par savu augstsirdību. Mūsu gados būtu smieklīgi cilāt aizdomas banālu pļāpu līmenī.

J '

Istaba blāvi staroja pilnā mēnesnīcā, kas kavēja iemigt, bet Jurģis necēlās aizvilkt priekškaru. Mēnesnīcas gaisma it kā noārdīja sienas: viņš jutās dīvaini, cieši saistīts ar bezgalīgo telpu, viegls kā kosma daļiņa. Ļoti būtu gribējies tagad parunāt ar Ievu — neko sevišķu, tāpat vien kaut ko —, bet viņa ātri bija aizmigusi, viņas elpa blakus klusi šņākuļoja kā bērnam. Ieva... Viņš tomēr izsists no ierastības, viņa mīlestībai notraukti pu-

tekļi, viņš jūt, cik tā vēl žilbinoša un jauna... Tā būs līdz galam. Ieva blakus. Un miers pie viņas siltā pleca. Kvēle un miers vienā laikā. Miers bez bailēm no mainības. Nē, viņa nekur nevar pazust, viņa ir tikpat kā viņa paša būtne, kā viņa paša miesa. Ieva — tas ir kaut kas mūžīgs, kas viņam būs vienmēr, kad cita nekā vairs nebūs...

— Cikos tu būsi mājās?

— Es?... Šovakar, iespējams, tā pavēlāk...

— Atkal dežūra?

— Nē... Šovakar spēlē Ogdons.

Tā...

— Un tev obligāti jāiet?

— Vakariņām gaļa ir izsautēta, tikai jāpasilda un jāpieliek krējums. Salāti un loki nomazgāti, bļodiņā... tikai jāsagriež un jāsajauc. Kartupeļus Gatis apsolīja nomizot.

Jurģis stāvēja ar mēteli mugurā, jau apģērbies prom-iešanai uz darbu. Ja viņš nebūtu pavaicājis...

— Bet ja nu es lūgtu, lai tu šovakar esi mājās?

Ieva ķemmēja matus pie spoguļa.

— Kāpēc? Vai kas īpašs?

— Jā, ļoti īpašs.

Viņa pārstāja ķemmēt matus un neapmierināti skatījās Jurģī:

— Pirmā dzirdēšana. Kas tad?

— Es gribu, lai tu būtu mājās un sēdētu man blakus, rau, šajā te krēslā. Vai tas ir pārāk daudz gribēts?

— Nē, tieši otrādi — pārāk maz, un tāpēc es neredzu iemesla...

— Tieši tāpēc, ka man tas ir daudz, bet tev — maz, es ceru, tev nebūs pārāk grūti manu lūgumu izpildīt. Man par prieku.

Ievas skatienā plaiksnījās aizkaitinājums:

— Tu joko..,

— Nē, es nejokoju. Tas ir pat ļoti nopietni.

— Es nesaprotu... Vai ta ir kāda vienreizēja vēlēšanās, vai turpmāk man bieži vajadzēs tā sēdēt tev blakus, rau, — viņas balsī iedzinkstējas ironija, — šajā te krēslā pēc tavas vēlēšanās?

— Iespējams, ka diezgan bieži. Klausīsimies mūziku kopā. Mums ir labas plates un nopirksim vēl.

— Tu smejies? Es lai klausītos plates, ja varu aiziet uz koncertzāli un klausīties dzīvu mūziku? Un vai tu klausīsies plates, ja pa televizoru rādīs hokeju? Cik ilgi tu spēsi tā upurēties? Un kā vārdā?

— Es nesaku, ka tā būs vienmēr...

— Nu nē! — Ieva sašuta. — Un es lai pazemīgi gaidītu, kā man kungs un pavēlnieks atvēlēs... Kas tev pēkšņi lēcies? Visu laiku es varēju iet uz koncertiem — un te uzreiz ne?

— Man tas lielu sajūsmu nekad nav izraisījis.

— Bet man gan! Vai es iebilstu pret tavu izklaidēšanos?

— Kur es izklaidējos? Es sēžu mājās un mizoju kartupeļus.

— Nepārspīlē ar tiem kartupeļiem, lielāko virtuves darbu da]u es vienmēr pati jau esmu izdarījusi. Un mani koncerti nav biežāk kā pāris reižu mēnesī. Tu sēžot mājās... kas tev liek sēdēt?

— Man nav jāskraidelē apkārt. Man ir ģimene.

Nupat aiziet greizi, Jurģi... viņš to juta, bet nespēja apstāties, stiga dziļāk kā dubļos iebuksējis ritenis. Ari Ieva vēl nespēja noklusināt aizvainojumu un sākt padomāt nopietnāk — kāpēc tas viss tā ...

— Uz šovakaru man jau ir biļete, un es eju. Piedod, bet tomēr. Ogdonu jau nu es nelaidīšu garām.

— Biļete vai biļetes?

— Ka? Es nesaprotu.,. Viena biļete. Tu arī gribi nākt?

— To es vēl redzēšu. Drošības pēc tomēr nesēdieties kopā...

Ieva stīvi skatījās viņā ieplestām acīm. Un pēc tā, kā mainījās izteiksme acīs, Jurģis redzēja — skaidri redzēja, ka neizpratnes vietā uzplaiksni sapratne. Jurģis atšļuka krēslā un nosvieda platmali, ko visu laiku bija turējis rokā. Darba sākums neglābjami nokavēts, bet kas par to tagad domās!

— Tad nu beidzot tikām pie skaidrības, — greizi smīnot, viņš aizvainojoši sacīja, pats neticēdams tam, ko saka, un gaidīdams atspēkojumu — tūlītēju un pārliecinošu atspēkojumu. Bet Ieva sēdēja kaut kā mazliet sagumusi, noklususi un dompilna... pārāk mierīga. Jurģis nenolaida no viņas acu.

— Sākumā es domāju, ka tev vienkārši slikts garastāvoklis, — viņa sacīja, — bet tagad redzu... Labāk būs, ja tu skaidri un gaiši pateiksi savu pretenziju iemeslu un nemetīsi visādas smieklīgas cilpas.

Vai to nu vajadzēja, Ieva... tās smieklīgās cilpasl Kad jau nu tu zini, kas par lietu, tad vairs nevajag dzelt... vai tu nemaz nejūties vainīga?

Nē, es nejūtos vainīga... es neko nedodu tam otram tādu, kas būtu atņemts viņam... tas, kas tiek Marģeram, Jurģim nav vajadzīgs — un otrādi... Tas attiecas tikai uz mani un ne uz vienu citu. Mēs ar Jurģi neesam kongruentas figūras (apžēliņ, cik matemātiska analīzei), mēs nenoklājamies... paliek nepiepildīti laukumi, tukšums... kāpēc tukšuma radīts nelīdzsvarojums lai būtu labāks par labu piepildījumu?

— Es jau, protams, esmu smieklīgs... Vīri tādos gadījumos vienmēr ir smieklīgi. Varoņi jau ir citi...

— Tikai, dieva dēļ, neuzņemsim tādu toni, tas ir pilnīgi nevietā. Un tādēļ, tu rnan piedod, es pat nevaru respektēt tavu uztraukumu. Tu taču pēkšņi neiedomāsies liegt man satikties ar cilvēkiem, ar saviem kolēģiem?

— Kolēģi ir darbā, nevis koncertos!

Ieva sāka smieties — varbūt mazdrusciņ forsēti:

— Interesanti, vai tu savas kolēģes ārpus darba vairs neliecies pazīstam? Nu nāci Nu atnāc šovakar uz koncertu un pārliecinies, vai mēs sēžam vai nesēžam kopā. Un kas tad arī būtu? ... Es pat ļoti šaubos, vai Sūna būs šajā koncertā, mums ir mazliet atšķirīgas gaumes... es, ja tā varētu teikt, no mūzikas vairāk patērēju spēcīgu barību, bet viņš našķojas ap delikatesēm, kuras es ne vienmēr spēju izgaršot. Un biļetes mēs parasti pērkam atsevišķi, katrs priekš sevis... tu taču zini, ka es negribu pazīstamu cilvēku sev blakus. Nu, ko vēl sevis re-abilitēšanai? Bet vispār — kurš tas ir, kas tev sajaucis galvu? Kāda žagata uz savas garās astes tev pienesusi tik satriecošas ziņas?

Jurģis sēdēja sadrūmis, smags un neizkustināms kā bluķis, taču kāri tvēra katru Ievas vārdu. Viņš tik ļoti alka mierinājuma, ka tūliņ ļāvās tam, kaut iekustinātā trauksmes stīga vēl nerima vibrēt. Brīdi pasēdējuši spiedīgā klusumā, viņi kā norunājuši reizē saskatījās — ne vairs strīdīgi un asi, bet nedroši —, un katram no viņiem šai nedrošībai bija cits iemesls. Jurģa skatiens jau tinās mulsumā, viņam jau uzmācās morālas paģiras par savu acīm redzami nepiedienīgo izlēcienu, un tai pašā laikā cita doma sāpīgi gruzdēja kā pie pirkstiem piedzēlusies ogle: bet ko īsti es zinu? ...

Ar nopūtu viņš noliecās un pacēla platmali no grīdas.

— Jāiet uz darbu ...

Ieva klusēja, taču piecēlās un pagājās tos dažus soļus līdzi gaitenī, it kā tomēr gribētu ko teikt vai, tāpat vien klusējot, rast izlīdzinājumu.,. Mētelim pielipusi pūka vedināja pieskarties.

— Es tevi ļoti lūdzu — nesagandē man šo prieku... — viņa klusi sacīja, paturēdama roku uz vīra piedurknes. — Nekad un ne ar kādām aizdomām vai

neapmierinātību! Nenoslaucīti putekļi nav tā vērti, lai es ziedotu... šis vakars, piemēram, jau ir saduļķots; es sēdēšu zālē, bet man būs jādomā par tavu īdzību. Es negribu, ka man būtu jāsāk lavīties pazagšus, ar bažām, ko tu teiksi vai domāsi, ar vainas sajūtu... un par ko galu galā?

Vai tad par koncertiem vien ir runa, viņš gribēja teikt. Bet klusēja. Ieva kaut ko vienkāršo... griež visu sev par labu, viņš juta, tur skan kāds aplams tonis, bet viņš īsti nezina, viņš baidās šobrīd to formulēt... pēc visa tā, ko nupat jau salāčojis. Prieks... Jurģis vēl domāja, jau soļodams pa ielu, viņa lūdz... nē, viņa pieprasa nesagan-dēt viņas prieku. Viņas... nekad, nekādos apstākļos. Vai tiešām nekādos? Putekļi... viņa runā par putekļiem, bet nerunā par mums — Solvitu, Gati, mani... galu galā — arī mani... Ne tikai putekļu, bet arī mūsu dēļ viņa neziedos savu prieku... tā nu iznāk. Vai tiešām tā?

XIII nodaļa

Jurģis izvilka no kabatas savu piezīmju grāmatiņu un šķīra vaļā bez lielas patikas. Sis niecīgais, neizskatīgais blociņš mīkstos, strīpotos vākos kļūst par viņa sakāvju pieminekli. Par viņa iecerēto un neizpildīto darbu mauzoleju. Tas — viens. Bet, no otras puses, blociņš varētu kļūt par ļoti noderīgas informācijas, pārdomu un pētījumu avotu sociologam vai kādam optimistiski skaņotam cilvēkam, kurš lolo plašu ieceri par vadības uzlabošanu. Iespējams gan, ka pirmais, ko viņš ierosinātu uz grāmatiņas caurskates pamata, būtu — atlaist no darba šo slī-mestu Jurģi Vecozolu, kura pašrocīgās piezīmes skaidri kā uz delnas parāda viņa neizdarību, jo vieni un tie paši ieraksti izstiepjas nedēļu un mēnešu garumā, uz laiciņu pazūd un tad atkal uzpeld — sak, te mēs esam, un vaļā tu netiksi, met savu grāmatiņu kaut upē slīcināt vai

krāsnī dedzināt. Jurģis šim pētniekam labprāt celtu priekšā vēl citas tādas pašas grāmatiņas no iepriekšējā gadagājuma. Iesākumā viņš, ik ar jaunu gadu savas veco papīru kaudzes revidējot, kremēja arī nokalpojušās, atvaļinātās piezīmju grāmatiņas, savu darbadienu mēmās liecinieces, kurām bijis viens liels uzdevums* palīdzēt saimniekam organizēt viņa dienu un atgādināt visus bezgaldaudzos pienākumus, lai nekas neizslīdētu no redzes loka. No savas plaši iecerētās misijas tās godīgi spējušas pildīt tikai šo vienu daļu — atgādināt, atgādināt... un vēl pēc gadiem pieciem to pašu atgādināt... tā kļūdamas par savā ziņā grūti paciešamu lasāmvielu. Tāpēc viņš diez ko nemīlēja cilāt vecās grāmatiņas, kuras bija paglābušās no iznīcības savas neuzpērkamās objektivitātes un mazo apmēru dēļ (pārpilnajos plauktos tās neprasa daudz vietas). Optimismu un rosības garu vieglāk uzturēt, ja ar katru jaunu gadu sāk jaunu grāmatiņu un jaunu dzīvi; vecajām neveiksmēm, vecajām runām un nepiepildītajām iecerēm labāk ļaut pārsegties ar miglainu aizmirstības autu un tās necilāt kā vājnieku, pūloties uzturēt pie elpas, — jo šīs runas un ieceres tik un tā nav lemtas galīgai pazušanai, dzīves raugs tajās atkal ieperināsies, tās atplauks kā ievu krūms jaunā svaigumā un ļaudis aiz priecīgas jūsmas plaukšķinās rokas un ar jaunu sparu metīsies rakstīt jaunu darbu un pasākumu plānus savās piezīmju grāmatiņās. Tāpēc met prom arī tu, Jurģi, savas vecās liecinieces, nevazā līdzi atgādinošu bagāžu — tas tavu garu nepacilā. Dzīvē daudz ko vajag aizmirst, lai varētu radīt to pašu atkal no jauna.

Ne grāmatiņām, bet man laikam jāaiziet, domāja Jurģis, atšķirdams šīsdienas lapu. Lai nāk jauns cilvēks un atklāj šo veco pasauli no jauna! Tikai tā viņa ir reabilitējama. Un pareizi vien ir, ka cilvēks ir mirstīgs un ka viņa mūžs nav pārāk garš, jo citādi pārmēru izplestos viņa sapņu un cerību kapsēta.

...Diena piebāzta kā maiss — Jurģis atkal sacerējis grāmatiņā vairāk, nekā paspēs izpildīt. Pats sev morālisku cilpu mauc kaklā un pēc tam neapmierināts gremžas.

Vismaz galvā nepaliks vietas jutekļošanai par mājām, par... Ievu. Kustēs visu dienu kā uzvilkta mašīna...

Tikai reizumis gan noriebjas un kārotos aiziet uz mežu par malkascirtēju.

Kā tad, tev kārotos — uz nedēju — un tad jau būtu par daudz... kam tu svētdien nemeti visus papīrus pie malas un neaizšāvi pie ūdeņiem izvējoties — viss būtu kārtībā ...

Tad jau gan — tad gan būtu viegli izbēgt no visām problēmām un nodibināt garīgu līdzsvaru... izvējoša-nās — vai tas kāds brīnumlīdzeklis, ko?

Bet kā gan tu domā? — dzīve un daba tev piedāvā dažu labu vienkāršu brīnumlīdzekli sevis attīrīšanai* ne-nonievā tos!

Daba... nu nē, arī tas nav tik vienkārši... tad man, par piemēru, vajadzēja visu sestdienu ziedot makšķerkātu sarīkošanai, nekas tak nav kārtībā, un svētdienas rītā agri ar gaismiņu ... tas paņemtu pārāk daudz laika, veselas divas garas dienas, un šis zaudējums rnani atkal krimstu ... Viss prasa kaut kādu daudzumu, lai rezultāts būtu pilnīgs, arī daba ... arī tā, lai tev līdzētu pilnīgi atslēgties, prasa atdevi, prasa kaisli, nevis pusstundas pie-skriešanu. Dārzs, zeme, upe, šaha spēle, draugs, bērns — viss prasa kaisli, viss ziedošanos, pirms sāk tev atmaksāt. Arī sieva ... jā, droši vien arī sieva prasa lielāku kaisli un atdošanos. Ar Ievu esam nonākuši līdz savu atšķirību pilnīgai legalizēšanai — tev šur un tur savi ceļi, man atkal savi... un otrs neiejaucas. Senāk mēs vēl karojām, mēs gribējām viens otru dabūt savā pusē, iekarot... ne pakļaut, bet iekarot — tas nav gluži viens un tas pats. Tagad mēs esam ļoti nosvērti un gudri, ar vīpsnu lūkojamies atpakaļ uz bijušajiem sirds nemieriem, mēs beidzot it kā būtu pilnīgi iepazinuši viens otru, un šajā iepazīšanā ir arī zināma samierināšanās, disharmonijai tiek pārkāpts klusi, iekarošanas kari beigušies, miers uz mūžīgiem laikiem ... miers ... veldzējošs miers ... bet mierā iemīt arī stingums, kamēr dzīvie prasa kaisli. Kāpēc viņa tagad neatlaidīgāk nekā agrāk tiecas pēc mūzikas, ko viņa tajā meklē — uzjundījumu vai nomierinā-jumu? Kaut gan — šāds pretnostatījums droši vien ir pārāk primitīvs un izjūtām nabags; varbūt tev pašam, Jurģi, vajadzētu atsākt ceļu uz koncertzāli — veca plate ar Bēthovena Septīto, kaut paša Toskanīni diriģējumā, nudien vairs neskan, nedz ari tiek skandēta — guļ jūsu abu stihiski vāktajā fonotēkā tikpat kā piemiņas akmens pie ilgošanās kājām — te es esmu, tu vari mani kuru katru brīdi paņemt un paklausīties... bet šis brīdis neatnāk, tas paliek kaut kur pusceļā ...

Telefona zvans. Vai biedrs Vecozols? Sievietes balss tā kā nepazīstama. Esmu jūsu dēla klases audzinātāja... A, labdien, labdien, nepazinu... mēs reti tiekamies, vairāk jau sieva ... visu laiku taisos pie jums aiziet, sestdien gribēju, bet... Ārprāts, šitā taisnošanās, viņš pats jūtas kā puika, labi vismaz, ka neviena nav istabā, ne-, dzird ... bet viņi ar Ievu patiešām gribēja ... runāja, ka jāaiziet uz skolu, juta jau... tad nu vadzis laikam pilns, ja beidzot zvana... tie jau nu arī nesteidzas, vienmēr pēdējā brīdī.

Jūsu Gatis pēdējā laikā mainījies uz slikto pusi, par nožēlošanu... aiziet no stundām, sekmes pasliktinājušās. Diemžēl, saka Jurģis, mēs neredzam atzīmes dienasgrāmatā, nevaram kontrolēt... Jā, saka skolotāja, dienasgrāmatai vecākajās klasēs sen vairs nav kontroles funkciju, viņi tās ignorē... Bet kāpēc skolotāji nepiespiež? — uztraucas Jurģis. Nu, to pašu es varu jautāt jums, īgni saka skolotāja. Piedodiet, Jurģis mulst, es tikai domāju ... manā laikā ... Jūsu laikā ģimnāzijā mācījās desmit procenti, tagad jāmācās visiem... Vēlreiz izlūdzos piedošanu... mēs Gati saņemsim stingrāk. Jā, vajadzētu gan, saka skolotāja. Vai viņš pašlaik slimo? Jau trešo dienu nav skolā. Kā nav skolā, uztraucas Jurģis, viņš katru rītu iet uz skolu ... tas ir, viņš iziet no mājas ... Zvanīja no sporta skolas, saka skolotāja, viņš neapmeklējot arī treniņus. Lūdzu, dariet kaut ko.

Dariet kaut ko... Jurģis sēdēja, stīvi blenzdams uz apklusušo krēmkrāsas telefona aparātu, jaunu un skaistu kā rotajlietu, priekšā uz galda nogaidoši gulēja piezīmju grāmatiņa ar dienas darbu garo strīpu ... dari nu!

Jurģa roka instinktīvi cēlās zvanīt Ievai — kam gan citam, ja ne Ievai, šajā brīdī, kad prāts tik kreņķīgs... pirksti jau grieza ciparripu, bet tajā mirklī, kad atskanēja izsaukuma zvans, viņš lika klausuli nost. Kaut kas pēkšņi bija sapostījis šo tuvības tīmekli... vēl neno-formējusies doma, griezīgas izjūtas dzirksts: Ieva nodomās, ka es tīšām ... lai viņai izjauktu šo vakaru. Uztvers vēl kā pārmetumu — pa koncertiem tu skraidi, bet puika paliek pavaļā ...

Nekas, raudzīsim šoreiz iztikt bez mammas.., varbūt pat labāk, būs īsta vīru saruna.

Bet prāta dzijumos griezīgi, smeldzīgi urbās tā kā ķirmis: viens ... viens ... tu esi viens ...

Gatis pārnāca ap trijiem naktī — aiz sliekšņa mirkli stāvēja gluži kā sešinieks, kurš gaida aicinājumu ienākt, un ari svešādā izskatā ... pārguruša cilvēka izskatā. Viņš laikam izskatījās pat vairāk izmocījies nekā Jurģis šajā garajā mokošu domu vakarā un bezmiega naktī, grozoties gultā kā uz cietiem o|iem blakus Ievai, kura miegā vienmērīgi elpoja, zaļu tabletes midzināta. Kā tāla pagājība viņam likās iepriekšējā nakts, kad Ievai līdzās bija juties laimīgs. Cik trausla ir mūsu laime, viņš tad tika domājis, cik īss un trausls ir mūsu prieks,, cik grūti to iegūt un vēl grūtāk noturēt... ilgāk saglabāt kārodami, mēs to neizlaižam no rokām, žņaudzam saujā tā kā bērns noķertu taurenīti, līdz atklājam, ka tas vairs nav dzīvs... priekam vairs nav asinssaites ar tevi, tas ir kļuvis par atmiņu, par izkaltušu herbārija ziedu.

Bet, kad ar griezīgu, skaļu stirkšķi guļošās mājas klusumu pārplēsa durvju zvans, Jurģim sirds atkal aiz prieka salēcās: pārnācis! Viss kārtībā — zēns beidzot ir mājās, un tas ir pats galvenais, pārējo mēs saprātīgi izrunāsim, noskaidrosim un nokārtosim, gan jau, gan...

Un nu Gatis stāvēja aiz savas mājas sliekšņa ar nogurušu, pelēku seju un trulu, klīstošu skatienu un nenāca iekšā, kā ciemiņš gaidīdams uzaicinājumu. Jurģis pakāpās sāņus.

— Nāc iekšā! — viņš steigšus sacīja, gandrīz vai baiļodamies, ka Gatis varētu atkal pagaist tumsā. Dzēris? Droši vien. Ar trulu sāpi krūtīs, it kā tur būtu kas liels un spiedīgs iestrēdzis, Jurģis lūkojās dēla sejā, kas viņa acu priekšā no nedējas nedēļā neatturami mainījās — smalkajā, bērnišķīgi maigajā veidolā kā pārliecīgi mīkstā matricē iespiedās jaunas zīmes, kā likās, no pavirša pirkstu pieskāriena... un Jurģi biedēja šo pieskārienu nejaušība un nekontrolējamība, viņš jutās bezspēcīgs šī stihiskā, no ārienes uzbrūkošā procesa priekšā.

— Piedod, es mazliet aizkavējos, — Gatis piesmakušā balsī sacīja, nedroši, grīļīgi ienākdams dzīvoklī. Tagad varēja manīt, ka viņš ir pārsalis: ģīmītis sarāvies sīks un izskatījās nožēlojams kā noņurcītam kaķēnam, par spīti vīrišķīgi diedzēto ūsu mākonītim virs lūpas un ik rītus švīti kopjamo matu kamolam... mati tagad šķipsnās salipuši, kaut kas balts tajos sabiris, tāds kā kaļķis... jaunā neilona virsjaka nosmērēta, kā gar sienām rīvējoties.

— Kur tu biji? — Jurģim nemierpilni izspruka; apņēmība skarbi izskaidroties ar dēlu noplaka zēna nožēlojamā, it kā saudzību lūdzošā izskata priekšā.

— Nekur. Pie... zēniem ... — Nenoteiktība, izvairīšanās. — Es iešu gulēt, ja? Man sāp galva, — viņš zvārojās uz savas istabas pusi.

— Tu esi dzēris? — tukšs jautājums par to, kas tāpat skaidri redzams.

— Mazlietiņ.

— Gati.».

Dēls paskatījās ar gurdu, nespodru skatienu:

— Lai paliek, papu! Es pats visu saprotu.

Viņš iegāja savā istabā im aizvēra durvis. Jurģis palika ārpusē. Atkal ārpus dēla pasaules, kurā kaut kas ir noticis... nemitīgi notiek. Ar nolaistām rokām viņš stāvēja pie zēna durvīm un nevēra tās vaļā, nelauzās iekšā; durvis jau varētu atvērt, bet ko tas dos? Izgulēsies, tad lūkosim parunāt.

— Varbūt tu gribi ēst? — tēvs vienīgi caur durvju dēļiem vēl piedāvāja. Atbildes nebija. Jurģis pastāvēja, paklausījās — nekādu skaņu. Nopūties viņš iegāja savā istabā, lai beidzot dotos pie miera. Jaušams jau tagad, ka no rīta galva būs kā spainis, tik ar tabletēm vien tiks pie skaidrības un minimālām darbaspējām.

... Kad viņš pamodās — tā uzreiz, piepeši, it kā būtu saukts vai pilnīgi izgulējies, — viņam šķita, ka nemaz nav bijis aizmidzis vai arī plaksti piekrituši ciet tik uz īsu brīdi, kā autobusā braucot. Pulkstenis tomēr rādija pāri pieciem, svīda pelēcīga aprīļa rīta gaisma. Kāpēc es pamodos? Sirds krūtīs dobji dauzījās. Ā, tad re, kas... pēdējā laikā tā top aizvien uzstājīgāka, aizvien biežāk atgādina sevi... pie visām raizēm vēl tas nāks klāt? Viņš pagulēja mierīgi, bet sirds joprojām dunēja un malās

2M

tepat pakaklē kā nomaldījusies. Sirds kāpj pa muti laukā, viņš nodomāja, cik precīzi ir tautas teicieni! Trauksmes sajūta aizžņaudza kaklu. Jārauga pilieni, vai? Ieva kaut ko viņam te nolikusi skapītī, bet tas vaļā veras ar skaļu klikšķi... uzmodināšu vēl savu cielavu, savu rīta un vakara zvaigzni...

Jurģis piecēlās — nemiers viņu kā adatiņām durstīja, kā nātrēm dzelkstīja. Nervi... Padzeršos vismaz cukur* ūdeni, veco, vienkāršo tautas līdzekli. Uz virtuvi klusītēm ejot, pirmais skatiens krita uz Gata istabas durvīm. Viņš lēni nospieda rokturi... paskatīšos, vai nav nospārdījies. Tas jau daudzus gadus aizvien vēl tā — kurš naktī ceļas, tas apsedz bērnus; Gatim jo īpaši sega vienmēr vāļājas pa grīdu, bet pats guļ pliks un čokurā sarāvies.

No mazās istabiņas pretī sitās smags, ar alkohola dvaku pieelpots gaiss. Jurģis atrāva vaļā logu. Atkal uzvandījās niknums — gribējās to puiku grābt aiz čupra un purināt... viņš sažņaugtām, bet nespēcīgām dūrēm, smagi elpodams, stāvēja pie dēla guļasvietas un skatījās būtnē, kas šinī brīdī dusēja klusa un nevarīga, bet līdz ar mošanos, līdz ar pirmo plakstu vērienu un pirmo domu zem šīs maigās, noslēpumainās pieres tā kļūs par viņa dīdītāju un kaklakungu. Gatis gulēja savādi puspievērtām acīm — varētu domāt, ka viņš g]ūn no plakstu apakšas. Tā viņš parasti guļ slimības laikā, tad, kad jūtas ļoti slikti. Garās pēdas — četrdesmit ceturtā numura pēdas līda ārā no segas apakšas: apsegs kļuvis par īsu, attālums no galvas līdz izriestajām pēdām likās neparasti liels. Vecozoli stiepjas garumā — katrs nākamais par iepriekšējo slaikāks. Kā tas nācās, ka es mīlēju savu tēvu un bijos viņa, — viņš tak nekā tāda īpaši pedagoģiska netika darījis... Ne Makarenko, ne Suhomļinski nebija lasījis. Bet vai es esmu? Pa īstam? Apgrābstījis tik... Un to pašu vispārzināmo izpildīt nepietiek laika un piespiešanās.

Miegs vairs nenāca, vienīgi galva durna un sirds tāda drebelīga, un Jurģis gāja uz virtuvi vārīt kafiju. Lūkos pasēdēt kādu stundu pie saviem papīriem: darbi ielaisti ar visu to traktātu un Ronalda prombūtni... mana jau tomēr, mana Auziņa trūkumu, tak jau garāks par roku bija ... Peķkam jāpiezvana, jāatrāda traktāts ... Man tomēr vajadzētu atrast celiņu, pa kuru viņam piekļūt *.. varbūt svētdien aizbraukt pamakšķerēt (tās jau atkal bija domas par Gati). Jā, tas ir nolemts — es braucu un ņemu puiku līdzi, pie joda tos nepadarāmos darbusl Varbūt mans valstiski svarīgākais darbs patlaban ir dēlu dabūt uz īstajām sliedēm. Tā, šodien es zvanu Pēterim, nokārtoju to... varbūt viņš ieteiks ko precizēt, pieliks savu zinātnisko akcentu... bet es tik un tā neļaušu sevi izsist no realitātes sliedēm... Lai nu ko, bet īstenību es pazīstu un negribu šīs pazīšanas priekšā acis aizmiegt; tā nu ir mana priekšrocība, un no tās es neatsakos, citādi nav jēgas ...

Kur es paliku? Jā, es visus darbus pa dienu ātri vien nogrūžu, kas var gaidīt — lai stāv. un taisnā ceļā uz garažu ... stūresābols kustas — ar tādu nevar braukt... to klaudzinātāju motorā vajadzētu dabūt rokā, tāds jocīgs klaudzinātājs uzradies... bremze mīksta, divreiz jāspiež ... tas neder, pazudīs pavisam — un ko tad, ķēpājies nu uz ceļa, riebīgāks nekas vairs nevar būt! Jods, kas darbu, lai tik spēju veikt! Jāsauc Gatis palīgā... jā, kāpēc gan ne? Jāpasola braukt — to viņš kāro —, un kas tad nomaļajos ceļos ķers? Vislabāk jau mēs divi vien, izbrauksim jau sestdienas vakarā, lai bez steigas var sarīkoties, varbūt iemest kādu āķi uz vēdzelēm, pasēdēt pie ugunskura, un tad jau sadarbībā radīsies kontakts, it neviens mūs netraucēs, varēsim par visu izrunāties no sirds. Pēdējā laikā šīs paviršās sarunas, plika ikdienas gaitu reģistrācija... kāds tur brīnums, ja paši savās mājās esam nobraukuši līdz viesnīcas priekštelpas atrno-sfērai. Gatis ir diezgan noslēgts, reizēm pat ar noslieci uz drūmām noskaņām — kaut kas no Ievas rakstura, no viņas sūruma un neizdibināmības, tik bez Ievas svētās aizrautības, bez viņas mērķtiecības. Mērķis... viņam tā nemaz nav. Tas vēl jārod, noteikti jārod, viņa tieksmes beidzot jānoskaidro un jāatraisa, domas jāievirza... Viss, viss vēl ir paspējams un gūstams, nekas vēl nav nelabojams, mums tikai jātiek skaidrībā, mums jāvienojas.

Tiktāl izdomājis, Jurģis pamazām norima. Viņš svilināja mēli pie versmīgas kafijas, juta mundrumu aizstrā-vojam pa dzīslām un noskaidrojam sadugušo galvu. Aiz loga lielajā liepā trokšņoja zvirbuļi, vesela zvirbuļu kolonija; putneļi čakstināja cits caur citu aizgūtnēm, kā viens otru pārkliegt gribēdami, un šis sparīgais anarhistu koris bija tik dzīvespriecīgs, ka lielajam cilvēkam, tajā klausoties, pamazām vien lobījās nost smaguma čaulas. Būs labi, viņš čukstēja pats sev, gan viss būs labi. Uz pirkstu galiem viņš iemanījās istabā, kur gulēja Ieva, paņēma portfeli, atgriezās virtuvē, cēla laukā savus dienesta papīrus ... un loki ap viņu atkal saslēdzās — dunēdami un rībēdami saslēdzās ar tādu sparu, ka viņš juta sirdi sažņaudzamies šajā cietajā stīpā. Tam brīdim tuvojoties, viss aug strauji lielāks... viņā pašā aug lielāks, viņu smacē simt jautājumu un nemitīgi uzdzen nemieru, un nemitīgi viņš to nospiež, kā indīgu rāpuli spiež pie zemes, piemin ar kāju ... tikai neprātot par to, kas būs pēc tam ... dari savu un neskaties apkārt.

Modinātājs vēl nebija zvanījis, kad virtuvē ienāca Ieva. īsā, spilgtā rītsvārkā virs saņurcītās pidžamas, izspūrušiem matiem, no miega vēl satvīkusi, visa it kā siltumā atlaidusies, viņa izskatījās meitenīgāka un... mīļāka, vienkārša kā pirmatnējā Ieva, kas tikko radīta no Ādama ribas, vēl neapķērusies ar civilizācijas tūkstošgadu kankariem un neieslēgusies sava prāta neatkarības cietoksnī. Ievas skatiens, virtuvē ienākot, likās iztrūcies.

— Ak tu strādā... — viņa atbildēja pati sev, — Skatos, tevis nav... Cikos Gatis pārnāca?

Jurģim aizvien vēl sūrstēja paša vientulība visu šo garo un rūpju pilno nakti, kuru viņa saldi nogulējusi, bet tagad izskatās svaiga kā ābols rasotā zālē.

— Pulksteni neievēroju.». — viņš negribīgi attrauca. Tas bija sods. Ieva viņam uzmeta īsu, vērtējošu skatienu. Tam nu viņa neticēja, ka Jurģis nebūtu ievērojis pulksteni.

— Kur viņš bijis?

Jurģis paraustīja plecus.

— To tu varēsi viņam pajautāt.

Ieva mirkli domīgi pastāvēja, tad droši ielaida visus piecus pirkstus viņa matos un sabužināja.

— Nu, ko tu... Nevajag!

Cik viegli — nevajag! Un cik pārliecināts žests! Ne uzmanīgs, lūdzošs vai maigs, bet tieši pārliecināts! Vai arī automātisks. Nekādi neatsaucies, Jurģis savāca savus papīrus un atbrīvoja virtuves galdu Ievas rīta darbiem. Var jau dzīvot bez liekām emocijām un pretenzijām — tas laikam būtu tas vislabākais, tad mēs kļūtu neievainojami.

Gati uzmodināt un piecelt likās neiespējami. Jurģis piekusis apsēdās uz dēla tahtas un gandrīz bezcerīgi turpināja purināt viņa garās rokas un kājas, viegli pliķēt vaigus. Gatis ar mokām pavēra plakstiņus, uzgrieza baltas acis — akls un nevarīgs. Pēc pusstundas jāiziet uz skolu, bet te guļ dzīvs mironis.

— Nāc pabāz galvu zem aukstas dušas! — Jurģis skubināja. — Un iedzer stipru kafiju. Es tūlīt uzlikšu. Ko tu labāk gribi — tēju vai kafiju?

Un, situāciju ironiski novērtēdams, Jurģis nodomāja, ka nebūtu nemaz brīnums, ja dēliņš izvēlētos vienu aliņu un viņš tam rikšotu pakaļ.

Uzstutēts, sastutēts, pusgrīļodamies Gatis nostiprinājās

vannas istabā, likās, uz veselu nedēju. Jurģis uzlēja kafiju un gāja mudināt, lai pasteidzas, citādi nokavēs skolu. Gatis atkal uzgrieza baltas acis, šoreiz redzošākas, toties nejaukas:

— Nu, un tad?

Ieva klusēdama, neiejaukdamās neuzkrītoši sekoja tēva un dēla divspēlei. Kad Gatis beidzot nokļuva līdz bro-kasta galdam, kur viņš ēdienam uzmeta šķebīgu skatienu un izslāpis sāka strēbt kafiju, bet Jurģis turpat trinās apkārt, meklēdams sev nodarbību, viņa juta, ka abi jāatstāj divatā, un izgāja no virtuves.

Tagad strostēt? Nē, pašlaik tam nav laika — puikam jāskrien uz skolu ... viņš ir putraimains un īgns, kašāsies pretī... nav vairs maziņais, kuru var saņemt aiz auss. Tā saruna jāatliek uz vakaru, tagad varbūt labāk uzmundrināt...

— Vai sestdien neaizlaidīsim makšķerēt?

Gatis klusēja, un Jurģis turpināja vilināt:

— Nupat jau ūdens upēs sāk kristies, var cerēt uz vimbām (cerēt jau var, cerēt nav liegts). Var iemest naktsšņores uz vēdzelēm. Es zinu labas asaru vietas. Pašlaik var cerēt uz lielajiem, kumpajiem.

Vienās cerībās, vienās rožainās cerībās ...

Gatis ļāva tēvam gari un plaši izrunāties, tad paskuri-nāja krēpjaino galvu:

— Ne-e ... nesanāk.

Tik vienkārši pārvilkt svītru visiem Jurģa nodomiem?

— Kāpēc? Kas tad cits tev tik svarīgs būtu darāms?

Jurģis nevarēja novaldīties, lai balsī neieslīdētu īdzīgs

sarkasms.

— Nekas ... Vienkārši nav iekāriena.

— Padomā vien... vai tad labāk jaukā pavasara dienā nomētāties pa pilsētas akmeņiem? Ārā tagad pats jaukākais laiks... pavilksim kādu zivi, pasēdēsim pie ugunskura .,,

— Baigā interese...

— Vel nesen tev bija interese.

— Tagad nav.

— Vai tiešām tu nebrauksi? — Jurģis vēl neticēja.

— Nebraukšu.

— Ko tad tu darīsi?

Gatis nenoteikti paraustīja plecus.

— Nu tad tā. Ja tu nebrauksi, tad sēdēsi mājā! Nekur citur arī tu neiesi!

— Kāpēc?

— Tāpēc, ka tu, cik redzams, lāgā nezini, kur der un kur neder iet.

— Es varu iet, kur gribu. Man ir pase.

— Ak tev ir pase? Visu cieņu! Vai tu domā, ka pase atļauj draņķēties un nepildīt savu pienākumu? Neiet skolā, bastot no stundām, nez kur klaiņot un pļēgurot?

— Es iešu strādāt.

— Ko tu darīsi?

— Iešu strādāt. Vai tas arī slikti? Vai to ari nedrīkst?

Gatis, seksti saslējis, skatījās vairāk izaicinoši nekā

pārliecināti.

— Strādātājs... Tavs darbs ir skola; vai tiešām tev vēl jāskaidro tik elementāras lietas?

— Man vajag naudu.

— Kam?

— Visam kam. Lai es justos kā cilvēks! Man apriebusies šitā nabagu būšana! — Gatis uzbudinājies sāka klaigāt. — Nekad man nav naudas — ne priekš kino, ne kādai platei vai ierakstam ...

— ... ne vīniņam, ne kokteilīšiem kafūzīšos, — Jurģis papildināja. — Jā, tas ir bēdīgi, kad nevar skuķu — es atvainojos, dāmu, — priekšā izraut no kabatas sarkano tikpat nevērīgi kā vakardienas avīzi.

— Tev ir viegli ņirgāties, — Gatis naidīgi sacīja.

— Kad tev makā ir nauda un tu vari ar to darīt, kā tik iegribas.

— Pirmkārt, es neņirgājos, es pats jaunībā esmu biji* līdzīgā stāvoklī. Ko nu jaunībā! Vēl tagad! Jo, redzi, nauda makā man gan ir — tiesa, ne vienmēr —, bet pat tad, kad tā tur ir, es nevaru ar to rīkoties, kā vien man iekrīt prātā, jo tā ir jau sadalīta — tev, Solvitai, manai mātei, visām mūsu dzīves vajadzībām. Varbūt tu gribi uz īsu brīdi paturēt savās rokās naudu, pirms to izdod par īri, par veļas mazgāšanu, kurpju labošanu, produktu pirkšanu? To mēs varam sarunāt, tas nav grūti. Man un mammai tas pat ietaupītu diezgan daudz laika, ja tu uzņemtos šīs rūpes. Gribi? Tādā gadījumā es nākošo algu visā pilnībā nododu tavās rokās un tu gādāsi, lai mums būtu ko ēst un lai visas vajadzības tiktu apmierinātas. Būsi mūsu mazās valstiņas finansu ministrs, — viņš centās nobeigt ar joku.

Gatis samulsis nezināja, kā reaģēt.

— Bērnu spēlīte, — viņš nievīgi norūca.

— Kāpēc? Ņem naudu un pasaimnieko — tas tev kaut ko iemācīs.

— Jā, kā tad... mani jūs tad izkontrolēsit līdz pēdējai kapeikai, bet kas jūs kontrolē? Gan jau nopērkat šo to, kas iepatīkas, kādi rublīši jau aiziet sānis... Iegribas — aizejat ciemos... Mamma savām štātēm, tu — mašīnai... Un kafejnīcās tāpat pasēžat — nemaz neliedzieties!

— Savai mašīnai... tā gan visus gadus bijusi ģimenes kopējā mašīna, arī tava... tevi vizinājusi ne mazums. Ja nu pašlaik tev ar senčiem vairs nav interesanti, tad tā nav mūsu vaina, tam ir citi iemesli. Starp citu, mašīna vēl noderēs tev brauktmācīšanai. Sestdien biju domājis tevi likt pie stūres.

— Kā tad, kaut kur pa bedrainiem lauku ceļiem, kur nav ātruma .,.

Opozīcija, mūžīgā opozīcija un neapmierinātība.

Jurģis, jau noguris no šā cīniņa, paskatījās pulkstenī, piepeši aptverdams laika tecējumu, kamēr viņi te mīcās uz vietas kā divi iekarsuši buki. Pirmā stunda skolā pašlaik jau apmēram pusē. Ministrijā pēc piecām minūtēm sākas darbalaiks. Dzīvoklis kluss, Ieva aizgājusi uz darbu. Solvita vēl saldi guļ, tā jāceļ mācīties.

— Vai man uzrakstīt tev zīmi par pirmās stundas nokavēšanu? — Jurģis noraizējies jautāja.

Gatis par to tikai novaikstījās kā par lielisku joku.

— Es saprotu, — Jurģis sacīja. — Viena tāda zīmīte lavā pašreizējā grāmatvedības debetā būtu tikpat kā plāksteris mironim. Un tagad ej uz skolu naskāk nekā citām leizēm! Par tālāko parunāsim vakarā. Bet liec vērā, — \iņa balss kļuva dzelžaina un draudīga, vairs nevaldot saspringumu, — ja tu arī šoreiz aiziesi skolai garām, es tevi ragā saliekšu! Un nekāda pase tevi neglābsi

* * *

Pētera telefons gari un spalgi zvanīja skaidri jūtamā tukšumā. Kaut kur aizbraucis? Tas var gadīties. Tā nu būtu mērena neraža. Jurģis sameklēja grāmatā institūta direktora numuru — tur vismaz jāsēž sekretārei.

Pēc Jurģa jautājuma iestājās klusums, kaut gan viņam likās, ka viņš tajā saklausa cilvēka elpu.

— Kas pēc viņa jautā? — beidzot taujāja viena milzīga Neuzticība. Jurģis saminstījās, negaidītās bardzības iespaidots. Draugs, viņš sacīja un steigšus piebilda:- bet nedomājiet, ka es privātā lietā... Es nekā nedomāju, sacīja telefons, un to tam varēja ticēt, lūdzu tuvāk pie lietas. Ar lielāko prieku, errīgā laipnībā piekrita Jurģis, es biedru Kupci meklēju ļoti svarīgā lietā, no X ministrijas, pats ministrs ir dziļi ieinteresēts; jūs saprotat mani?... Ļoti žēl, Kupča nav un ilgi nebūs, bet ministram es pati piezvanīšu un paskaidrošu. Neraizējieties, Jurģis indīgi sacīja, es atļaujos to pārdrošību cerēt, ka ministrs noticēs arī man. Tātad — kad Kupci var gaidīt? Labāk negaidiet, jo viņš ir slims. Apžēliņ, Jurģis sacīja, slims jau vēl nav miris, tādā gadījumā es viņu sadabūšu mājās, mīļš paldies par laipnību... Mājās jūs viņu nedabūsiet, telefons atriebīgi sacīja, viņš ir slimnīcā. Nū-ū... vai tas var būt? Cienītais, es ar jums jokus nedzenu! Piedodiet — bet kurā slimnīcā? Kas Pēterim lēcies? — Jurģis izturējās pārāk frivoli pret personu postenī. Insults, biedri... draugs, telefons apvainojies uzsvēra, Kupcim ir smags insults, un man jābrīnas par draugiem, kuri to nezina.

Pirmajā pārsteiguma brīdī Jurģis palika pie telefona pats kā nolēmēts. Insults? Pēterim? Peķkam? ... Kā tad tā?

Acu priekšā uzpeldēja viņa starojošais un kaunīgais vaigs, kas bez vārdiem bija teicis: tu neņem ļaunā, bra-čiņ, bet es esmu laimīgs ...

Jurģis zvanīja uz slimnīcu, bet tur īsi nocirta: pa telefonu izziņas nesniedzam. KliktI

Neziņā būdams, viņš uzgrieza Ievas numuru.

Ārste Vecozola pašlaik operē. KliktI

Aizskriet pašam uz slimnīcu? Pamest visu un aizskriet? Trauksmes sajūta sagrābusi Jurģi, it kā no viņa skriešanas šajā mirklī būtu atkarīga Pētera dzīvība.

— Biedri Vecozol, lūdzu pie ministra. Visi gaida tikai jūs.

Sasodīts, viņš tiktāl izsists no sliedēm, ka aizmirsis apspriedi. Varbūt jāatprasās un jāskrien uz slimnīcu, varbūt tur kaut kas izšķiras? ...

Nekā tu nevari līdzēt, nomierinies! Viss tiek darīts, tev pasacīs. Patiesību sakot, tu gribi noskaidrot stāvokli. Iegūt skaidrību. Neziņa ir briesmīga kā aklums. Bet Pētera stāvokli jau tas nemaina.

— Alf, kaut kas neiedomājams — Pēterim insults, — Jurģis aizelsies pačukstēja Grīziņam. Ministra visredzī-gās avju gana acis lēnprātīgi pārskatīja sanākušos un pakavējās pie abiem čukstētājiem.

— Ei nu?! — Grīziņa pārsteigums piespiedu kārtā tika klusināts, un Jurģim piepeši uzvēdīja grūtsirdība. Tā, raugi, tas notiek. īss izsauciens starp diviem lietišķiem teikumiem, balta raķete dienas vidū ... kas to pamana? Mēs esam taureņi, kas riņķo ap uguni: viens sadeg, bet pārējie turpina riņķot — un kad tik tuvāk spožumam.

Izkļuvis no apspriedes, Jurģis atkal zvanīja Ievai. Šoreiz solījās dakteri Vecozolu tūlīt pasaukt. Jurģim nez kāpēc uzmācās aina — Ieva noliek asiņaino skalpeli, mazgā rokas un nem telefona klausuli:

— Jā?

tikās, viņa kaut ko norij. Kā tad, šis ir viņu kafijas laiks, viņi jau sen kā rokas nomazgājuši un sēž ārstu istabā, strebj kafiju un piekož no tortes, kuru atnesis kārtējais pateicīgais grieztais un lāpītais.

— Tu? Cik labi, ka tu piezvanīji, es tevi nevarēju sazvanīt! Es paņēmu biļetes uz kino, uz pussešiem, agri, es saprotu, bet negribējās uz vēlo seansu ņemt — tā ir div-sēriju filma. Tu nedusmo?

— Par ko? — Jurģis kā atmiekšķēts nomurmulēja, negaidot palicis kā diedziņā starp debesīm un zemi karājamies.

— Par to, ka es iepriekš nesaskaņoju ar tevi... bet šīs saskaņošanas pie mūsdienu tempiem ir tik sarežģītas, ka vienkāršāk iznāk pieskaņoties.

— Mēs varējām arī nesazināties ...

— Nu redz, tu tomēr dusmojies.

Pēc balss viņa likās vīlusies.

— Nemaz, — viņš steigšus sacīja. — Es tikai aizrādu, kā varēja notikt, ja es nejauši...

— Ak, nespriedelēsim velti, dzīvē viss ir konkrēts, —

viņa attrauca. — Šoreiz tnēs sazinājāmies — un viss ir kārtībā. Tu juti, ka es tevi meklēju, — viņa laikam smaidot piebilda.

Viņa ar mani spēlējas. Kad grib, tad pamet mājās, kad grib, tad parauj sev līdzi... Tagad vajadzētu neiet — man ir tik daudz darbu ...

— Nu?

— Labi. Kur man jābūt?

— Pussešos pie «Rīgas».

— Bet bērni...

— Pēc pusstundas es eju uz māju. Es to visu nokārtošu, esi mierīgs!

Nokārtošu... nokārtošu... kaut kas darīja prātu tramīgu; jā, kas tad vēl jānokārto? Un piepeši viņš atcerējās, kāpēc vispār zvanījis Ievai... vai kas vismaz bijis iegansts piezvanīt, ko sen jau gribējās, kopš paša rīta ... Pārskrēja vēsums pār muguru izbrīnā pašam par sevi.

— Paklau, — viņš apjucis sacīja, — nekas mums nesanāks. (Ko es runāju, vai tas ir galvenais, ka nesanāks gājiens uz kino!)

Viņš izstāstīja, ko uzzinājis par Pēteri, un gaidīja, ka Ieva vaicās: kāpēc tu nesacīji uzreiz?

— Es noskaidrošu, kas tur īsti noticis, — Ieva apsolīja. Nekādu izsaucienu, ne brīna vai šausmināšanās, vienīgi īss klusuma brīdis un pēc tam strupāka, lietišķāka nots balsī: — Tu nekā tur šobrīd nevari līdzēt. Iespējams, ka tevi pat nelaidīs klāt. Bet vispār tas, protams, ir bēdīgi... Nabaga Elza!

Nabaga Elza, viņa teica, nevis nabaga... kā nu bija — Mudīte vai Modrīte?

* * *

Māsa atskatījās uz Jurģi un pasmaidīja:

— Jūs varat arī neiet uz pirkstgaliem, ja tā jums būtu ērtāk.

— Ak tā ... — Jurģis samulsa. Viņš nemaz nebija manījis, ka tiecies bezmaz vai lidināties līdzīgi bezmiesa< garam šā pamirušā korpusa garajā gaitenī, kur tikai paša soļu pastiprinātā skaņa apliecināja dzīvību.

Māsa apstājās pie vienām no daudzajām baltajām durvīm un pārbaudoši palūkojās Jurģī, it kā šaubīdamās, vai maz ielaist viņu.

— Man nākas jūs brīdināt: tikai itin nekā satraucoša! Nekādu sarunu, ne sliktas vēstis, jautājumi absolūti izslēgti.

— Vai man pilnīgi jāklusē?

— Nē, kāpēc, jūs taču neesat valodu zaudējis.

Nelielajā palātā Jurģis tūlīt raudzījās pēc Pētera. Trīs

gultas ar neticami vienādām sejām uz baltajiem spil veniem, kā vienādi savā bczizteiksmē mēdz būt tikko piedzimuši bērni. Viena no šīm blāvajām mēness sejām visvairāk līdzinājās Pēterim, un Jurģis tai lēnām tuvojās.

Pretī lēni pagriezās acis, Pēča zilpelēkās acis zem biezo, melno uzacu šķipsnām, kas vienīgās nebija mainījušās, varbūt pat kļuvušas uzkrītošākas vispārējā bal-snumā; mati no iesirmiem kļuvuši gandrīz balti; Pētera seja, ko pēdējā tikšanās reizē varēja saukt par atkopušos, tagad izskatījās pārlieku tukla un izblīdusi kā mīkla, uz vienu pusi savādi nošķiebusies, ar maskas nekustīgumu. Bet tad blāvajās acīs pavīdēja kustība, kā vēja virmai pārskrienot pār ūdeņiem, no dzijumiem augšā nira kāda jausma, kāda doma, tā koncentrējās un sagriezās vērpetē, un acīs ar liesmas pēkšņumu iesvilās sāpes, traģiska notikušās nelaimes apjauta un sūdzēšanās par to, viņa lūpas drebēja, pār vaigu sāka ritēt asaras viegli un žigli kā vecai sievietei. Jurģis iztrūkās un lūkojās apkārt pēc palīga vai padoma, bet viņš bija pamests viens pats darboties spējīgais ar trim nevarīgiem. Cita nekā nezinādams, viņš nedroši, viegli paplikšķināja Pēterim roku, kas gulēja uz segas virsas, un, iegaumēdams māsas brīdinājumu, pūlējās bubināt uzmundrinoši:

— Nu, nu, nu... ko tu, nevajag... Ei nu, ei, veco zēn, netaisi jokus... būs jau labi, būs labi, nomierinies, tu nedrīksti uztraukties... un nav jau par ko... nu, nu... gan jau atkopsies, viss būs labi...

Asaras pēc maza brītiņa aprima tecēt, uz vaiga spīdēja vienīgi slapjais asaru celiņš, Jurģim gribējās to noslaucīt, bet viņš kautrējās Pētera ciešā skatiena priekšā: tas tomēr bija Pēteris!

Jurģis sēdēja pie slimnieka gultas un nezināja, ko iesākt. Pēteris uz viņu skatījās, kā gaidīdams kaut ko ļoti svarīgu un izšķirīgu, bet Jurģis nezināja, kas tas varētu būt.

— Es tev šo to atnesu... tīro nieku, bet varbūt iet pie dūšas... — runādams viņš ņēma no portfeļa apelsīnus un vīnogu sulas pudeli. — Ed, dzer un veseļojies, vitamīni tev tagad vajadzīgi (Mīļo dieniņ, cik bērnišķīga runa, vienkāršota līdz tam zemākajam saprašanas līmenim! Jurģis mocījās, to apzinādamies, bet galvā neienāca it neviena gaiša doma.). Vai gribi? Es tev nolobīšu apelsīnu.

Nomizojis augli, viņš atdalīja plānu šķēlīti un sniedza Pēterim. Izplūdums kreisajā pusē... tātad traucētas ir labās puses kustības, bet kreisajai rokai jādarbojas... viņš spieda apelsīna šķēlīti kreisajā saujā, taču slimnieks neņēma to pretī, viņa sejas izteiksme tapa spriegāka, viņš noteikti gribēja kaut ko sacīt, mute pavērās, mēle, kā neietilpdama savā telpā, smagi pavalstījās, atskanēja īdiens, tāds kā šļupsts... Pēteris runāja. Brīdi paīdējis, viņš šķita nomierināmies. Savu viņš bija pateicis un tagad vaicājoši skatījās uz Jurģi. Kad Jurģis tikai dumji smaidīja pretī, nekā neattapdams sacīt, Pēteris īdēja un šļupstēja atkal, jau kļūdams nepacietīgs, viņa seja pie sarka, viņš raudzīja pagrozīties, roka no segas virsas novēlās kā pagale un, zvāļodamās šurpu turpu, atsitās pret gultas malu. Jurģis steigšus pacēla šo roku un tikai tagad izjuta, cik tā nedzīva; skudriņas viņam pārskrēja pār muguru un kaklu aizžņaudza nervu spazma.

Man būtu vieglāk ar visu notikušo aprast, ja Pēteris nestāvējis tik svaigi acu priekšā tieši tāds kā mūsu pēdējās tikšanās un sarunas laikā. Man būtu vieglāki Hal Kuram tad nu šajā reizē ir viegli un kuram grūti!, Ak, cilvēciskais egoisms! Tev var būt vēl simtreiz smagāk ap sirdļ, tu vari izbrēkt savu grūtumu kaut vai balsī — un tomēr tu esi laimīgs, sirds dzijumos tu jūties laimīgs, jo tu piecelsies uz savām kājām, kuras tevi klausa, un iziesi laukā no šīs apzīmogotās ēkas, iziesi pilsētas ielās, kur akmeņi smaržo pēc pavasara... tu vari iet, un tu vari skriet, vari darīt un vari nedarīt, tu vari sacīt kādam «lūdzu» vai «labvakar», un neviens pat nenojautīs, kas tas ir par brīnumainu brīnumu — pasacīt kādam kaut ko par sevi un par pasauli.

— Tā ne, — pamācoši sacīja maza un trausla sieviete ar sakrunkotu priekšzīmīga bērna seju, nedzirdami ienākusi un acīm redzami piederīga Pētera kaimiņam. — Atļaujiet! — viņa saudzīgi kā sprāgstošu bumbu izņēma no Jurģa rokām apelsīnu, ielika to rotaļīgā plastmasas spiedē un ietecināja dzelteno sulu glāzē. Tad viņa pa-sprauda Pēterim zem sirmi spurainā zoda baltu salveti un ar karotīti veicīgi vien lēja sulu slimniekam mutē, karotītes galu vadot vairāk uz vienu mutes kaktiņu, un Pēcis ar skaņu guldzienu rija mazus putna malkus.

Jurģis pateicās par mācību un ķērās pie lietas, bet viņa rokas vadībā karotīte allaž kaut kur atdūrās — pret lūpu, pret mutes kaktiņu — un sula notecēja garām, baltajā salvetē, izplūstot oranžos plankumos, un Pēteris savā barotājā raudzījās nenovērsdamies, gāmuram nokustoties tukšgaitā.

Ienāca sanitāre, dūšīga un sārta sieva pēc skata; viņa pašāva roku zem ekonomikas zinātņu doktora gultas segas un tūlīt pat novaidējās:

— Tā jau es domāju... — un izvelbtām bazedovieša acīm nīgri un apsūdzoši skatījās uz Jurģi: — Šķidrumu cilvēkam iekšā grūž, bet, kur šis paliks, par to nav bē das. Būtu kauč vai «utku» apakšā pabāzis. Bet nē, sēž, kā baznīcā uz dievvārdiem atnācis. Nu tad palīdzi, jaunskungs, kauč tos slapjos lupatus novākt, līdzi nu izcilāt savu draudziņu, citādi sāks vēl smirdēt kā «ņužņikā». Ir gan posts ar šitādiem te, kauč vai buldozers jāizsauc, ne ar vājiem sievieša spēkiem... un vēl par tiem nabaga grašiem mocīties. Kā par postu, kā par nelaimi man ta žēlīgā sirds ...

Jurģis bez kādām ceremonijām, brīnīdamies pats par savu veikalnieciski atklāto rīcību, vilka maku no kabatas, izņēma piecus rubļus un ielika «žēlīgajai sirdij» plaukstā Nu vismaz varēja saskaņoti rīkoties, apmainot Pētera gultā slapjos palagus pret sausiem, kas nebūt nebija no vieglajiem darbiem — tur nu sievišķim taisnība. Jurģis nostīvējās slapju muguru, vairāk gan no neveiklības, kuru partnere kodīgi lika just.

Visgrūtāk bija no Pētera aiziet. Jurģis grasījās celties jau vairākkārt un ne jau tāpēc, ka viņam būtu kaut kur neatliekami jāsteidzas — rauj jupis visus darbus un visu to dzīves uzrikti, ja tā tev neatvēl pa stundai pie sava slimā biedra pasēdēt!

Runājot un gaužoties par kaitēm, trīskārt pārspīlētām Jurģis izturēja Pētera neizprotamo, it kā pētījošo ska tienu. Bet uz šī stinguma robežas reizēm izlēca sarkani izsmiekla velniņi un pat triekas savilktais lūpas kaktiņš bija nostiepies greizāk, tādā kā smīnā. Pētera gara neva riba, Jurģis iedomāja, varbūt nav tik satriecoši liela un nožēlojama?!

No drūmās, kazarmai vai cietumam līdzīgās nervu nodaļas ēkas Jurģis izgāja ar atvieglojuma sajūtu — un tāpēc pārdzīvoja sirdsapziņas pārmetumus. Sājā brīdi atrazdamies tālu no savu izjūtu analīzes, viņš neaptvēra, ka tieši ārkārtīgā jutība, ar kādu viņš bija uztvēris Pētera drāmu, viņu spieda glābties gandrīz vai bēgšanā; bijis viņš nejūtīgāks un vēsāks, tad varējis mierīgi pasēdēt un pavāķēt, pildot cilvēcisku pienākumu pret savu tuvāko, kuram liktenis uzsviedis galdā nelabvēlīgo kārti... būtu varējis pasēdēt, ik pa brīdim dvešot nopūtā savu samierināšanos ar neizbēgamo un nelabojamo. Simtiem, tūkstošiem cilvēku piemeklē šī liksta... viens asins-vadiņš nosprostojas, neiztur spiedienu un plīst — un viss grūst unjūk, un aizlido pie jodiem. Cilvēks zaudē savu visbūtiskāko — gara izpausmi... un, jo no lielākiem prāta augstumiem kritiens, jo drausmīgāks un netaisnīgāks tas liekas.

Jurģim no visa pārdzīvojumu jūkļa izkūņojās savāda un nepieļaujama doma: nezin vai Pētera nāve karalaukā tolaik būtu nomākusi tik smagi kā viņa tagadējā traģiskā pārmaiņa... Vai tāpēc, ka esmu atradinājies no nāves? Vai varbūt tāpēc, ka nāve vēl nav tas ļaunākais? Bet pasaki to dzīvībai, kas instinktīvi turas mata galā... Un kādu atziņu no tā būs manim smelties? «Priecājies, kamēr esi dzīvs, jo ilgi tu būsi miris»? Saudzēt savu dzīvību — vai iespējami dārgāk to pārdot?

Kādas muļķības, sakāpināta jutoņa —- kam nu tagad mana dzīvība būtu pārdodama, par to ne piecus grašus nesolīs! Pēterim esot bijušas nepatikšanas darbā, asa saķeršanās ar kolēģi B., kura vārds jau vairākus gadus figurē tādā kā mazliet intriģējošā, mazliet avantūristiskā nozīmē — viņam esot kaut kādas savas ekonomiskas teorijas, kuras viņš ar apbrīnojamu pārliecību un sīkstumu it visur cenšoties propagandēt pat pēc tam, kad

tās jau noraidītas augstās instancēs. Taču viņam ir domubiedri. Un viņš nepārstājot virināt augsto instanču durvis — pāri savas priekšniecības galvai virināt, strīdēties un pierādīt. Ja nu vēl bijis kāds jaunulis izlēcējs, bet solīds zinātnieks ar doktora grādu, profesors, kuram uzticēta jaunatnes domas veidošana augstskolas auditorijās. Un otrs zinātņu doktors — Pēteris Kupcis tad nu ieteicis, lai vienreiz izbeidzot šo jaunatnes gandēšanu. Varbūt man vajadzētu uzmeklēt šo bēdīgi slaveno profesoru B. un paklausīties, ko viņš stāsta? Studenta piena-zobu gadi man jau tā kā pāri un varbūt sagandēšana tīri nedraud? Ko nu gandētu vairs sagandēs...

Pēter, un ja nu tev nav taisnība? Vai tu, tur gulēdams, kaut ko no visa tā vēl apjēdz? Kur tev radās tik daudz niknuma pretoties, ka asinsvadiņš neizturēja un plīsa? Tev tak nebija tik niknas pārliecības... es to uztaustīju mūsu sarunā. Kā tu vari ar visu krūti iet pret cita pārliecību, ja tev nav pārliecības, bet tikai ieradums? Ja tu aizmiedz acis pret saviem paša jautājumiem? Kur tu vari nogrūst šos jautājumus, lai tie tev atkal nemāktos virsū un nespokotos tikpat kā nožmiegtais savam žmiedzējam? Vai tas ir tā, vai es tev daru pāri? Tu nevari atbildēt... Un, ja tas ir tā, cik skumjš tad ir tavs noriets! Un asinsvadiņam te nav tā lielākā loma, tas varēja arī neplīst.

XIV nodaļa

Kāpēc viņš mani tomēr iecēla?

Jā, kāpēc gan?

Pamēģināsim analizēt, pamēģināsim izprast un sintezēt kopīgo ainu... Pat tādā gadījumā, ja vecajam nebūtu ticies Nukšas lietu (velns, kas to varēja izzīlēt, ka viņam Nukša tik mīļš!) kārt pie lielā zvana (vecais tomēr ir mieramika, viņam netīk bērnudārza drebelēšanas metodes ieviest solīdu cilvēku vidē), viņš tomēr varēja itin rāmi, bez trieciena savam prestižam, atkāpties no manas kandidatūras, viņš varēja pārdomāt, atrast citu — cienīgāku... Vai vilcināšanās, kas ilga vairākas dienas, un izvairīgā klusēšana neliecināja par šaubām un pārdomām?

Kāpēc viņš pēc pārdomām tomēr izšķīrās man par labu?

Atbildi meklēdams, Ronalds vienu brīdi jau sliecās noraidīt domu, kas viņu bezmaz vai bija satriekusi tajā vakarā ministra kabinetā, proti — šefs «mapes lietu» ir atšifrējis.

Bet tad viņš sev sacīja: stop! Apdomāsim vēlreiz visu rāmā pralā, panika neder — panika ir pazudinājusi pat lielākus garus. Tātad: es zinu, kā viss īstenībā bija, bet viņš nezina. Tā ir kolosāla starpība, iegaumēsim to! Cilvēks, kurš skaidri nezina, var tikai minēt. Viņš var turēt otru aizdomās, bet, godīgs būdams, allaž tomēr apstāsies pie liktenīgā: un ja nu tā nav bijis? Izriets man šoreiz traucē mana zināšana un nekas cits, mani var iegāzt tieši zināšana. Līdzko sākšu šaudīt uz riņķi nedrošus skatienus. Kā suns ievilkt asti, gaidot pērienu. Tātad man jāaizmirst tas, ko es zinu, man garīgi jāatbrīvojas no šī sloga, lai varētu atstiepties taisni, rīkoties droši un raudzīties brīvi kā cilvēks ar tīru sirdsapziņu.

Un tomēr — kāpēc viņš mani iecēla?

Neiežūžināsim sevi, Ronalds sacīja. Vilinoši jau būtu iedomāt, ka visas jautājumzīmes dzēstas, — tas būtu tik vienkārši... Visu tālāko dibināt uz pārliecību, ka vecajam nav pat lāgā aizdomas modušās, vienīgi uzpeldējis sīks bruņnieciskuma recidīvs pret koleģialitātes trūkumu no manas puses... vai varbūt īgnums par saskrūvētu principialitāti — sauciet to, kā gribat. Patiesi — šis visu nogludinošais pieņēmums lieliski izskaidrotu arī izvirzīšanu jaunajā postenī.

Pārāk saprotami izskaidrotu. Vienkārši. Bet... parnē-ģināsim sarežģīt. Ticamāk, ka pēc triju dienu pārdomām viņš mani iecēla par spīti visam. Un tagad padomāsim: kāpēc tomēr iecēla, par spīti visam? Tieši šis jautājums lietu padara daudz interesantāku nekā sākotnēji kārotais un iemidzinošais skaidrojums.

Un pareizā atbildē siēpjas manas perspektīvas.

Vai nevarētu būt, ka viņš tika sajutis manu spēku? Un viņš nezina, cik liels tas ir... un uz ko tas balstās...

Psihoanalīze ir skalpelis, kuru tikai neprātīgie pagriež pret sevi. Tas jāvērš pret citiem, galvenokārt pret citiem! Saprast un izprast savu tuvāko, viņa domu gaitu un darbības motīvus un pašam rīkoties saskaņā ar viņa cilvēcisko dabu — kur vēl- aizkustinošāka bauslība...

Viņš ēda pusdienas «Tornī», kad ienāca Ulrika.

— Kas noticis? Kāpēc tu atnāci tagad? — Ronalds, zālē sēdošajiem ar acīm pārskriedams un neviena no ministrijas neieraudzīdams, uzprasīja ar tik laipnīgu un pavirši pārsteigtu sejas izteiksmi, no kuras nejaušam vērotājam vajadzētu nolasīt: kāda negaidīta tikšanās, simt gadu neesam redzējušies!

Nevarēja īsti saprast, vai Ulrika skatās viņam virsū vai pāri. Viņa noņēma zaļo bereti, izpurināja garos, pār pleciem krītošos nāras matus un pamāja viesmīlei:

— Atnes man glāzi skābā vīna, Sarmīt!

— Tu viņu pazīsti? — Ronalds čukstēja, nepatīkami pārsteigts.

— Tā ir mana vīramāsa. Iepazīstināt?

— Paklausies... — Ronalda vanagacis kļuva apaļas un izbiedētas kā pūcei.

— Neraizējies, viņš jau zina. Es ar lielu prieku viņam visu izstāstīju.

Ronalds, valodu zaudējis, mēmi skatījās viņā. Ulrika likās ļoti mierīga, pārlieku mierīga, viņas rokas, kā pēc krietna darba nogurušas, pārliecības pilnas dusēja uz galda, un varbūt vienīgi viņas piegumušo plecu apajumā bija iemeties nespēks vai negriba stiprai likties.

— Izej ārā tu pa priekšu... un pagaidi mani Bastej-kalnā.

Viņa noraidoši papurināja galvu un nekustējās no vietas.

— Neniekojies, mums jāaprunājas. Ko tu tagad domā darīt?

— Neko. Tad jau redzēs.

Sarmīte atnesa vīnu un nekautrēdamās nopētīja Ronaldu. Viņš uzmanīja durvis. Pusdienlaiks ministrijā, par laimi, iet uz beigārm Kāds tips, garām iedams, cieši blenza uz Ulriku un vēl no durvīm atskatījās.

— Vai tas arī tev pazīstams?

-— Kurš? Tas? Nezinu. Tā kā nebūtu palicis prātā...

Viņa pat lūpu nesavilka aiz nievām — tik tālu viņa bija no visa otršķirīgā.

Ronalds lūkojās uz viņas vizošajiem matiem un pret savu gribu skatīja tos izplūdušus uz balta spilvena. Sasodīts, kā uz sievietēm tomēr nevar paļauties!

— Es tiešām nezinu, kā šovakar būs... Māte ļoti slima...

Viņa apturēja to ar skatienu.

— Nekā vairs nebūs. Es atnācu tev to pateikt.

Viņa ņēma zaļo bereti un, spoguli nemeklēdama, lika to galvā ar lepnu nevērību kā sieviete, kurai piestāvētu pat sviesta ciba.

— Tas ir izslēgts! — Ronalds dedzīgi meloja un sacīja taisnību vienā reizē. — Tu nevari to gribēt! Tu to nevari nodarīt man!

— Neņem to ļaunā, — Ulrikas lūpās ielocījās vārs atvainošanās smaidiņš; arī acis, pārskrejošam mīļumam kā staram tajās uz brīdi pavīdot un izplēnot, apstipri-

nāja teikto. — Labi, ka tas biji tu. Citādi... Sā vai tā, bet labi vien ir. — Padomājusi viņa klusi iesmējās: — Vai tā nebija tava morāle — neko nenožēlot, jo — ja es esmu tā rīkojies, tad citādi laikam nevarēju?

Viņa pastiepa roku: — Dzīvo sveiks! — un nopietni paskatījās viņam acīs, taču netiekdamās tajās iedziļināties. Tad viņa aizgāja — it kā mierīga un pārliecināta, bet dziļi iegrimusi sevī — tik dziļi, ka viņai Ronaldam vairs nepietika intereses. Viņš mēmi, bezspēcīgi noskatījās viņai pakaļ, līdz ar zaudējuma apjautu kāpjot tvīk-smei pēc vakara, no kura pats tikko bija atsacījies, mostoties dusmām par atraidījumu — jau otrreizl — un nojaušot, ka viņš vēl triumfēs, kaut neklātienē, bet triumfēs! «Labi, ka tas biji tu...» Tikai tagad saprotot savu lomu šajā īslaicīgi atdzimušajā epizodē, Ronaldā uzmutuļoja atriebības alkas.

Tādā noskaņā viņa īdzības urdītais skatiens sadūrās ar viesmīles Sarmītes ziņkāri smējīgo. Uz brīdi tie pētoši saķērās kā cīkstoņi ringā. Varbūt no tiesas iepazīties? Gan tas nāktu Ulrikai ausīs... lai nedomā, ka viņas dēl karas.

Sarmīte uzgrieza apaļu lauku madonnas mugurpusi un aizgāja apkalpot viesus.

Eh, nav vērts! Nav ko apkrauties, ko sadrumstalot savus spēkus. Kaut kad vēlāk... Tagad visa enerģija vajadzīga darbam, tur jāieliek stingri pamati. Saldiem augļiem sūra sakne — tā nu tas ir dzīvē.

* * *

Neatkarība... Atkarība... Kas ias ir? Kur beidzas viens un sākas otrs? Kur ir robeža? Vai tikai tevī pašā, Jurģi? Un kāpēc tā reizēm tevī tik sāpīga kā svaiga brūce? Atkarība... ne vienmēr tu to izjūti tieši, tā ved tevi ērti kā iebraukts ceļš? ir. visur kāds brīdis, kad beidzas iebraukta ceļa pozitīvā loma un sākas negatīvā... Bet, pat uztvēris šo brīdi, tu ne vienmēr gribi spert soli sāņš ... jo atkarība sēž tavā galvā, iepletusies pār* mēru un valdīdama varenāk varbūt, nekā īstenībā to no-teic tā saucamie objektīvie apstāk]i. Neapgāžamie, nepārvaramie apstākļi. Bet neapgāžamie nereti ir izrādījušies apgāžami, tikai tu neesi tas, kas tos apgāzīs.

Bet varbūt tomēr arī tu? Ar pirksta pielikšanu. Simt, tūkstoš pirkstu... Laurus plūc tas, kas pirkstu pieliek pēdējais, kad citi jau izcīnījušies, aiz noguruma un cerību zuduma pakrituši pie zemes — viņi nezina, ka atlicis vairs tikai mazumiņš... un tad pienāk tas, kurš stāvējis mala un tālab lieliski pārskatījis situāciju, un viņam atliek vairs tikai rezumēt un savākt laurus. To, kas sacījis vārdu pirmais, ne vienmēr sadzird un ievēro, jo viņš saka bikli, doma tikko vēl dzimst, viņš pats varbūt vēl nav pārliecināts... Ak, ne jau prioritātes atzīšana svarīga; svarīgi, lai tevi nesasaistītu atkarība no ceļa... ceļa atkarība... Briesmīga atkarība, izrādās. Sā gludā ceļa važas, gluduma važas, ko tas apliek tavārn kājām. Un vēl ir laipnības važas un draudzības atkarība, kolēģi alitātes un rangu atkarība... Tava pēkšņā neatkarība var sagādāt raizes tik daudziem simpātiskiem cilvēkiem, ka tu atsakies no tās un galu galā pats labprātīgi ielien atkarības ērtajās važās — un par ko tad tu sūksties? Jā gan, važas var izrādīties arī ērtas, dažam varbūt visu mūžu, bet tev līdz laikam, tikai līdz laikam, un tad sāk smelgt tā robežbrūce, un tā ir tik indīga sāpe, ka izplešas un atbalsojas nu jau viscaur, un tu vairs nerodi sevī nevienas nesāpīgas vietas, un visapkārt daudz kas pēkšņi kļuvis durstīgs, viss tevi skar, visur berž un rīvē, un sakāpina tevī atbrīvošanās un neatkarības tieksmi līdz galējībai, līdz absurdam.

Kaimiņš pretējā dzīvoklī savu neatkarības tieksmi apmierina, piektdienas vakarā piedzerdamies, sestdien un svētdien pazuzdams no mājas, atstādams sievu neziņā un pārrazdamies tikai svētdienas vakarā, lai pirmdien atkal piecos no rīta rātni celtos un iejūgtos nedēļas darba disciplīnas iejūgā: piecas dienas viņš, kā saka, pār lūpu nevar pārspļaut, savi grēki jāizpērk ar paklausību visiem — meistaram, pāriniekam, sievai, bērniem, sievasmātei... piecas dienas tā, bet piektās vakarā — aidā! — no saites nost. Daudzi tā izspriņģojas, sievas un radi viņus zākā, bet viņi varbūt ir tikai apmierinājuši savas neatkarības alkas, pabarojuši to urdošo, rūcošo zvēru sevī, kas grib atiezt zobus... kā nu mācējuši, tā pabarojuši, kā vieglāk un parocīgāk un kāda nu kuram tā dvēseles vajadzība.

Nav sacīts, ka patiesībā viņos nesēž liela dzīves viltība — izlādēties vismazāk bīstamajā virzienā, dumpoties pret tiem, kuri pacietīs un piedos, dumpoties bez zaudējumiem, bez riska. Citam pietiek ar mutes bajā-rību — sarunāt viņš sarunās velnu, pasauli otrādi apgriezīs, bet, kā jāķeras pie darba paša iespēju robežās, — tā zemāks par zemu un mazāks par mazu.

Vakar Alfs Grīziņš, izlasījis Jurģa ziņojumu, vispirms jau bija satracinājis autoru ar aizrādījumu — uzmanīgi sacītu, bet nepārprotamu aizrādījumu: tu esi pārkāpis savu pilnvaru robežas. No tevis prasa tikai konkrētu analīzi un ierosinājumus resora darbības lokā, nevis vispārinājumus ... tos atstāj citu ziņā.

— Paga, paga, draugs... arī es varu prasīt no tevis konkrētību, — Jurģis tika dzedri attraucis. — Pasaki tieši — kura doma vai vispārinājums ir aplams?

— Būs arī konkrēti aizrādījumi, bet vispirms par toni kopumā. Tam nekaitētu vairāk pieticības, saproti... pieticības labā nozīmē, skromnostji — kā krieviski tik precīzi saka. Tas tavu ziņojumu darīs tikai pievilcīgāku.

*— Man nav vajadzīgs, lai tas būtu pievilcīgs! Tā nav jaunkundze, kam jāsarneklē precinieks.

— Pagaidi, Jurģi, nespārdies... nav situācijas, saproti. Mūs kulsta par sortimenta plāna nepildīšanu, par kvalitāti, bet tu izvērs ekonomikas dižproblēmas... Te nu mums var pārmest — un to arī centīsies darīt, par to vari būt drošs —, ka vispirms jāslauka sava durvju priekša.

— Mūsu durvju priekša nav nošķirta no ārpasaules.

— Tomēr es ieteiktu mazāk teoretizēšanas. Tās vairumā ir zināmas lietas, nekā īpaši jauna tu nepasaki, pēdējā laikā lēmumos tas pats un pat vairāk...

— Pareizi, un tieši tas ir manas analīzes spēks. Lēmumos runāts vispārīgi, bet es — konkrēti, taču pēc vadmotīva: nešķaudīsim tik daudz par puķīti, cik raudzīsim tās saknīti.

— Ne tu viens tas raudzītājs! Tev, piemēram, nepatīk pārliekā centralizācija ...

— ...sīkumainā, līdz absurdam sīkumainā, — precizējot iespraucās vidū Jurģis, bet Alfs to nelikās dzirdot:

— ...kas tikai palielinot birokrātiju. Nu, tas jau, piedošanu, ir Vecozola privāts secinājums un privāta patikšana vai nepatikšana, par ko tu vari paspriedelēt mājās pie konjaka glāzītes. Bet mēs gatavojam ministrijas dokumentu. Mums jārunā par to, kas stāv tieši mūsu spēkos, lai saīsinātu jaunu izstrādājumu izlaides laiku, uzlabotu kvalitāti un celtu efektivitāti.

— ... tāti... tāti... rāti...

— Ko?!

Jurģis nopūtās:

— Neko. Meklēju atskaņas.

Kad Alfs aizvainoti klusēja, Jurģis turpināja:

— Mūsu spēkos šobrīd pārāk maz, mēs tā saucamās iekšējās rezerves esam gandrīz izsmēluši, jo tā aka nebija pārāk dzija. Nevar taču visu laiku tā kā suns griezties uz riņķi un ķert pats savu asti!

— Pienāks laiks, un gan par visu to runās, kā par daudz ko sākts runāt. Jebkurai attīstībai ir sava pakāpenība. Nevajag ignorēt dialektiku.

— Ak tad aizbrauci gan jau līdz dialektikai...

— Bez tam vecajam nepatiks, — Grīziņš ignorējis dzēlīgo piezīmi, turpināja, — ka tu neaizstāvi mūsu ministrijas mundieri. Strīdīgās situācijās prātīgs cilvēks aizstāv savējos. Padomā par visu... un lem. Teicis es tev esmu.

Jā, teicis viņš bija, kaut jupis viņu rāvis!

Promiedams viņš durvīs tomēr apstājās un šaubīdamies atskatījās:

— Tu tak nebūsi ņēmis jaunā šo mazo disputu?

Jurģis vīlies atmeta ar roku:

— Kaut jel būtu bijis disputs ...

Rīt papīri iet tālāk, pie ministra, un Jurģis zaudē pār tiem varu. Cerams, viņam tomēr vēl dos vārdu savu domu aizstāvībai?

Tāds paša iekustināts akmens kādreiz viņu notrieca no kājām ...

Labāk jau nepadoties atmiņu gūstam, jo dažās pozīcijās dzīve jāsāk aizvien no jauna, ar zīdaiņa naivitāti.

* * *

Prāvais, karotes formā izlietais svina gabals ar dobju plunkšķi iekrita ūdenī, spēcīgā straume to paguva drusciņ paraut sev līdzi, kamēr tas ātri vien sasniedza upes dibenu, aukla nostiepās, un Jurģis iesprauda žebērklīti mitrajā, tirdziņu izcilātajā krasta zemē, svaram un atbalstam pameklēdams gludenus plienakmeņus. Citādi straume, raugies, pat bez vēdzeles piepalīdzības izkustinās makšķerīti un aizraus līdzi — ko gan tās skrējiena spēkam nozīmē tāds nieka sprungulis irdenā zemē, ja pat veci kārkli ar visām saknēm tiek izcelti no vietām un bravūrīgi nesti uz upes pleciem kā trofeju karogi, kaut gan lielie pali jau pārskrējuši — sanesu svītra rāda augstāko ūdens līmeni, no kura tas jau atkrities vismaz par metru. Pakraste vel piemirkusi žurgaini staigna, pēdas atrod balstu tikai plienu gludumā zem sanesu dūņām, tak viss ir slidens kā ķīselis, un jāmanās vien, lai kājas piepeši nepašautos gaisā pašam par lielu nepatikšanu un citiem par smieklu. Smējēju gan nav daudz — divi vien —, bet toties jo kāri. Solvita uzspurdz strauji un virpuļaini kā cīrulēns no pelēkas zemes, un tas vecais buks Grīziņu Alfs tāpat nav skubināms — zobi vaļā vien stāv, nocieties tajā ministrijas nopietnībā. Varbūt arī mazliet pūlas sabozuma noskaņas izvējot pēc visa tā, kas nesen abu debatēs sarunāts: re, cik brīvi es smeju un tērgāju, domstarpībām nav nekādas nozīmes, es stāvu tām pāri, jānudien... Kam mēs stāvam pāri — paši sev? Nē, draugs, it nekam mēs nevaram tā momentā pārkāpt, un tā tik ir tāda skaidri saredzama izlikšanās, abpusēja mēma vienošanās, taču brīdi pa brīdim mums abiem iedur ērkšķis, un abi mēs to zinām un jūtam... bet ir jau labi, ir labi, labāk tā nekā nekā. Nav jau tik daudz to draugu, lai varētu atļauties viņus zaudēt. Kaut gan ilga draudzība sakrāj pretrunu smagumu, šo nastu ir grūti aizmest, vienīgi — ja nu kopā ar visu veco draudzību. Un dibināt atkal jaunu, kas iesākumā ir spoža kā jauns mēness, mazliet tāla un mazliet noslēpumaina kā citpasaule. Atklāšanas brīnums? Bet cik ilgi? Atklāšana slēpj iepazīšanu, un pazīšana slēpj piedošanu, jo atkal krājās pretrunu gadariņķi...

— Tē-tū-ū! O-ū! Kur tū-ū e-sīl

Starp augstā krasta kārkliem, kas tumšām, smalkām svītrām sašvīkā rieta sarkano debesi, vīd Solvitas niecīgā figūriņa. Viņai patīk klaigāt un aurēt, un klausīties atbalsī, un viņa izliekas tēvu neredzam tur, lejā pie ūdens, ar lielu sajūsmu viņa to nemitīgi zaudē un atkal atrod aiz katra pakrastes cera, taču uzmanīdama acīgi kā pēdu dzinējs, bīdamās no īstas pazaudēšanas. Viņas rotaļa turas uz baiļu un drošības robežas, sirsniņa laikam kņud un tirpst. Tā ir tāda īpatna azarta spēle, kādas tik bagātīgi mums piedāvājusi bērnības fantāzija un brīnumu izjūta. Bērnībā, ja brīnuma nebija, mēs to mācējām radīt; bet vai pieaugušam šī pati spēja liecina par dvēseles radošajiem spēkiem vai par naivitāti?

Smagiem soļiem šļakstinādams un sīkos zarus zem kājām krakšķinādams, pa krasta staigni šurp brida Alfs ar sausu egļu pazaru klēpi. Ugunskurs ir viņa specialitāte; katrā cilvēku barā ir tādi ugunsvīri, zem kuru pirkstiem dzirksteles sprikstēt sprikst. Dzedra pavasara ūdens malā uguns siltums ir nepieciešams, tas jāuztur cauru nakti, bez tam arī vēdzeles nāk uz gaismu.

Jurģis pierīkoja makšķerei zvaniņu; straumes raustīts, tas brīžiem klusi iešķindas. Nav labi... Grūti būs atšķirt no vēdzeles košanās. Sī jau nekampj tik strauji kā vimba, bet žlembā drīzāk laiski, nevis uzmanīgi._ Būs jārauga makšķeri pārmest drusciņ rāmākā plūduma, uz aizstrau-mes robežas, kas tepat iegriežas nelielā krasta ielokā tikpat kā ostā, piedzītā ar baltām, stingrām putām; laikiem putu lavīnas asti atkal pienes straumes tuvumā, ašs virpulis to pasviež gaisā, atlauž baltu gabalu — un tas aušīgi aizpeld līgodams, it kā sacīdams: eh, kas ir — ir, vienreiz tik dzīvo ...

Augstāk pakrastē, sausā laukumiņā, Alfs jau sakūris uguni, un Solvita ap sprikstošajām, lokanajām liesmu mēlēm lēkā spiegdama, pirmatnējā alu cilvēka sajūsmā. Vismaz viņai pagaidām vēl prieks... Gatis jau turējās pretī kā uz kaušanu vedams teķis, un Jurģis noskaities un apvainojies atstāja viņu mājās. Kur viņš klenderē šīs divas dienas? Jo dēls aug lielāks, jo vairāk jāmokās sirds nemierā par viņa gaitām... un vispār par viņa dzīvi. Ja būtu kaut daudzmaz droša pārliecība par pašu galveno, par viņa iekšējiem orientieriem... Tēva doma, ka viņš jāio-velk mediķos. Viņai medicīna šķiet pasaules satvars. Var jau būt... ja uz to izdodas centrēties.

... Kad viņi rīt pārbrauks mājās, Ievas tur nebūs — viņa lido uz Harkovu, uz savu simpoziju. Pirms tam vēl solījās apraudzīt māti, citādi viņš nebūtu ticis laukā pie upes. Mātei atkal nervu lēkme. Kāda dzīves ironija, ja tā padomā... un ja vien Ieva zinātu... sirds tin nervu lēkmi mātei uzdzinusi Izolde, kas gan cits, un visa tā jezga, viņu abu kulstīšanās tur, kur neviens viņas nebija lūdzis. Bet nu starp abām sabiedrotajām kaut kas ir iesprūdis, Izolde, cik noprotams, uzgriež muguru. Austrai Vecozolai tas ir trieciens, iluzoriskās mīlestības sabrukums. Un Ievai nu jāiet viņu dziedināt — tam viņa ir laba diezgan.

Ar Ievu viņi par to vairs nav runājuši. Kaut gan bijuši brīži, kad abi nojautuši: otrs tagad par to domā... Ieva, pa ieradumam apstāstot dienas gaitas slimnīcā, nepiemin šo vārdu. Citus piemin, bet to ne. Un viņš klausās un gaida: vai pieminēs? Un zina, ka arī Ieva nojauš: viņš gaida, vai pieminēs... Bet viņa nepiemin, pagaidām ne. Vai saudzēdama? Būtu labāk pieminējusi pasmiedamās vien un pazobodama, viņš pārciestu šo pazobošanos par savu greizsirdību un pie reizes arī par tās iemeslu, galvenais — par iemeslu, jo visam, par ko mēs pasmejamies, kaut kas neglābjami pielīp no smieklu smieklīguma. Kāpēc viņa nepasmejas? Vai viņa nenojauš, cik šoreiz dziedinoša var būt banalitāte un vieglums?

Bet ja nu viņai... grūti pasmieties? Ja viņai tas ir,,, neaizskarams?

— Nu, kā ir, vai neko vēl nejūt? — Alfs apvaicājās no augšienes. Upei dobji rūcot un šalkojot, viņa balss gandrīz pagaisa pusceļā, Jurģis vaicājumu vairāk nojauta nekā sadzirdēja. Viņiem tur, augšā, šķiet, ka vakars ir kluss un tāli skanīgs, bet patiesībā te, upes lejā, aizgūtnēm skrejošo ūdens masu šalkoņa aizbāž ausis kā ar vati. Un sāk likties, ka šalc tevi pašā un, tecējumā skatoties, sāc peldēt pats. Upe ir nemierīga, bet tevi tā nomierina. Kāds liels un dziļš miers pārklājas visām domām un atcerēin ... domas gan raisās, bet tās nenoved pie strīda ar sevi un citiem, viss iekļaujas kaut kādā dabiskā plūdumā, — un kam tad vairs gremzties par nesasniedzamo atpakaļpalikušo, par garāmaizslidējušo un negrozāmo?

Bet cilvēks vienmēr cenšas izķepuroties krastā, palikt uz vietas un tad nu ticēt, ka mūžīgais plūdums viņam ies secen ... vismaz kaut kādā mērā. Vai viss ciešanu vairums mums neceļas no tā, ka mēs no dzīves prasām stabilitāti, kuru tā nav spējīga dot? Un aiz tieksmes paturēt aizslīdošo mēs pat esam ar mieru amputēt dzīvei tās dzīvo daļu ...

Jurģim atkal un atkal nāk prātā Elza — uzgājis viņu apraudzīt un mierināt, sastapa uzbudināti rosīgu un tādu kā svinīgi pacilātu. Viņa bija saposusies un safrizējusies — acīmredzot viņai vairs nav vienalga, kā citi vērtē viņas izskatu. Elza pavēstīja, ka pagaidām gan vēl tā otrā esot viņu izdzinusi no slimnīcas palātas, bet Flzu tas nesatriec, viņa gaida savu laiku, jo tas pienāks, tas tuvojas. Tai otrajai nevajadzēs vīrieša vraku. Elza jau sameklējusi istabu Saulkrastos, tuvu pie jūras, kur Pēterim atlabt pēc slimības. Jūs ar Ievu noteikti vasarā atbrauciet pie mums, viņa bija sacījusi un likusi pierakstīt adresi. Jurģis no viņas bija aizgājis neziņā, ko par visu to domāt; viņu mulsināja iespaids, kuram pats nespēja ticēt, — bija šķitis, ka Elza triumfē...

— Tē-tū! Paskaties!

Solvita ar kvēlojošu zara galu virpināja gaisā ugunīgus lokus. Ugunskurs, labi iededzies, izstaroja mājīgu aicinājumu. Alfa tumšais siluets līkāja ap katliņu uz augsta kāša. Jurģis piepeši noskurinājās, tikai tagad sajuzdams, ka no ūdeņiem kāpjošais drēgnums kā ar mikliem pirkstiem taustās zem vatnieka pie miesas. Viņš uzreiz satraucās: vai tam meitēnam nesalst? Nebija laikam prātīgi bērnu ņemt līdzi, naktis tomēr vēl aukstas. Norūpējies kāpa augšā pa krastu slīdēdams un klupdams, tumsā vairs taku nesamanīdams. Bet Solvitai vaigi kvēloja un acis spīdēja, aukstums viņai nebija ne tuvumā ticis; vai tādai šaudīklai maz iespējams nosalt, turklāt pie ugunskura, ugunsdzīrēs? Ja viņai neaizsvilsies drānu stērbeles, tad par nosalšanu runas ne tik.

Sēdēšanai pie makšķernieku dzīru galda Alfs bija atvēlis plakanus akmeņus un pārsedzis ar daudzkārt salocītām segām, lai būtu mīksti un silti. Līdzpaņemtie saliekamie ķeblīši šoreiz nederēja — tievās metāla kājiņas kā īleni iegrima mīkstajā zemē. Viņi strēba tik karstu tēju, ka ar pirmajiem malkiem applaucēja mēli, bet līdz krūzītes pusei dzēriens jau strauji vien bija padzisis. Ilgāk sēžot, ugunij pievērstā seja gan svila, bet mugurai sāka piezagties vēsums. Jurģis pievēla Solvitas sēdekli savējam priekšā un piespieda viņas muguriņu cieši sev klāt. Pagaidām to vēl izdodas nosegt un pasargāt. Pagaidām... Pie jaunākā bērna — pastarīša vecāki sāpīgāk nekā pie pirmā — vai pirmajiem — pārdzīvo to brīdi, kad bērna mugura atvairās no viņu aizvēja, tas tiek izjusts kā otrreizēja — nu jau galīga bērna atraušanās no savu radītāju klēpja, no viņu asinīm un gara.

Vai lejā neiedzinkstējās zvaniņš? Aprāvušies pusvārdā, puskumosā, viņi ausījās... Klusums... šalcošs, dunošs klusums... dzin-n! Alfs lēca kājās kā atsperes sviests, rokas satraukti mētādams.

— Kur tev tās makšķeres ir, es tak nezinu, drāz lejā pats, netūjājies!

Jurģis grābstījās pa kabatām, pa zemi — baterija, kur ir baterija? Sasodīts, kurš ir nogrūdis manu kabatas bateriju, nupat tak vēl bija ...

Tikmēr lejā zvaniņa mēle atkal ierunājās mazliet pļerkstošā ieplīsuša skārda balsī. Jurģis ieklausīdamies izslēja galvu.

— Tā ir otra makšķere,. nevar tak būt pie abām uzreiz?

— Kāpēc nevar? Kāpēc tad nevar? — Alfs klaigāja, šļūkdams tumsā taisni pa nogāzi lejup. Iekļuvis jēlā, slidenā māla joslā, kuru no apakšas irdināja avota urga, viņš nobraucienu lādēdamies beidza itin gludi un ātri uz dibena. Kamēr Jurģis pa plienakmeņu taku piespēja ar baterijas gaismu, Alfs jau cēla laukā prāvu vēdzeli, sakampis to, drošs paliek drošs, aiz lielās galvas žaunu vākiem.

Vai nu otra makšķere samelojusi, kāda peldoša zara raustīta, vai zivs aizgājusi, bet āķis bija tukšs. Jurģis uzsprauda svaigu ēsmu izmirkušās, izpluinītās vietā — smaržīgu grunduļa mīkstumu.

— Nupat ies vaļā! — Alfs uzbudināti pareģoja. — Tieši tāds te nakts melnums viņām pa prātam — drusku vējains, drusku zvaigžņains, tāds nenoteikts, kad nezina, kas gaidāms pēc stundas. Patiesību sakot, varēja būt vēl vējaināks, vēdzelei laiks reti kad var būt pārāk slikts. Jo sliktāks, jo labāks.

Pirmais signāls no dzelmju pasaules bija saņemts, un makšķernieki tiecās uzskatīt, ka kontakts ir nodibināts. Cerību pilni viņi blenza tumšajā ūdens klaidā, aiz saspringuma gandrīz vai fiziski sajuzdami saites ar dzīvību tur, apakšā, un varbūt tas pat nav kaislīgs šķitums, bet īstenība, jo biostrāvas nav nekādi māņi, un kāpēc lai šīs strāvas necirkulētu arī no virsūdens būtnēm uz zemūdens?

Kad stundas ceturksni vai varbūt ilgāk dzelme klusēja, Alfs skubināja:

— Tu ej vien augšā, pasildies ar bērnu pie ugunsi Palikšu pie makšķerēm. Bez uzraudzības nevar atstāt.

Viņi abi, tēvs un meita, roku rokā kāpa atkal pa nogāzi augšup — un te nu izrādījās, ka taciņa, brīžam mālaini slidena, brīžam asi akmeņaina, ir gluži labi saskatāma. Acis laikam ar tumsu apradušas. Taču arī tumsa bija pabālusi, kjuvusi plāna un caurredzama ka uz gaišas lampas uzmests lakats. Mēness blāvi caursta-roja sadugušo gaisu, tas likās tumīgs, kā ar miglu bie-zinats. Bet pāri upei, visā tās plašajā ielejā, miglas slānis tik blīvs, ka gandrīz vai gribējās tam uzkāpt ar kāju. Migla slāņojās joslām, lēni vi|ņoja un savēlās kamolos, un atkal atritinājās kā garu, baltu palagu klājiens.

Alfa tumšo siluetu migla nodzēsa vienā mirklī gluži kā ar slapju lupatu no tāfeles. Bet varbūt viņa galva piepeši atkal iznirs tāpat kā, raugi, šīs dumpīgās eglīšu galotnes, kuras te šur, te atkal citur izsprūk no sava smacīgā gūsta mēness gaismu ieelpot. Dīvaina un noslēpumaina, kā mēnessērdzīga likās vēsi un blāvi vizošā nakls pasaule, uzdzīdama domas un izjūtas, kādas ne tik bieži uzrodas saules gaismā.

Jurģis sajuta Solvitas sīkos pirkstiņus iedrebamies savā saujā.

— Tēt, paklau, tēt...

— Kas ir, meit? Vai tev auksti?

Ugunskurs bija izdedzis un sakritis sarkanu og|u kaudzītē, kas versmaini uzdvašoja tikai ciešā tuvumā* Jurģis paņēma seģeni un centās rūpīgi ietīstīt Solvitu, bet meitēns diezgan nepacietīgi atvairīja viņa rokas:

— Pagaidi, netraucē... man nesalst. Tēt, vai tas nav jocīgi... izliekas tā, ka mēs divi vien būtu uz visas pasaules. Vai tev arī tā liekas?

— Ne gluži. Un kur tad tu pameti mūsu labo Alfu? Pagaidi tik, viņš tūlīt nāks ar zivīm — dzil — vai tur jau nešķindēja zvaniņš?

Taču nekas nešķindēja. No lejas plūda dzi|š, dobji šalcošs klusums.

— Bet vai tev nekad, nekad tā nav licies?

— Kas tad, draudziņ?

— Nu tas, it kā tu būtu viens pats uz visas, visas pasaules.

— īsti gan nemāku teikt... laikam tomēr nav licies. Tam vajadzētu būt diezgan bēdīgi...

Ir gan licies, Jurģi, ir. Tikai citādā nozīmē, nekā šis bērns to domā ...

Bet varbūt arī bērns domā tieši to pašu? Vismaz sāk nojaust? Jo kas nu viņa vairs par bērnu. Ievēro vien, kā viņas acīm — parasti draiskajām, bērnišķīgi viltīgajām vai bērnišķīgi atklātajām acīm — pāri slīd milzīgu, neaptveramu domu ēnas... Kā viņa atklāj šo blāvi vizošo pusnakts pasauli ar smīnīgo mēnessvaigu un tālajām, bikli uzzibsnošajām zvaigznēm, kuras šķiet sūtām slepenas vēstis saviešiem uz Zemes.

— Tēt...

— Nu, nu?

— Cik daudz ir četri miljardi?

— Četri miljardi?

— Nūja, četri miljardi cilvēku. Tik, cik dzīvo uz visas pasaules.

— Kā lai tev paskaidro... Vispār tas ir ļoti, ]oti daudz. Kaut gan ... kad tu būsi pieaugusi, cilvēku būs vēl daudz vairāk. Bet kāpēc tu tā jautā?

— Bet vai tikai es viena pati esmu tieši tāda... nu... kāda esmu, un vairāk neviens cits tāds nav? Tieši, tieši uz mata tāds pats?

Tad redz, kā ...

— Tieši tāda laikam nav vis... bet ļoti līdzīgi, es domāju, ir. Starp sev līdzīgajiem mēs parasti atrodam savus draugus.

— Bet vai neviens cits tieši tā nejūt kā es?

— Nu, kā to lai saka ... visu varbūt tieši tā arī nejūt, bet principā vajadzētu just.

— Kas tas ir — principā?

— Nu tā... būtībā, galvenajās līnijās. Sāpes, piemēram, ir izjutuši visi cilvēki. Tāpat arī prieku.

Solvita klusēja, galvu viņam uz pleca noliekusi. Jurģis jau domāja, ka prātnieci sāk pārmākt snauda... visbiežāk jau mēs globālos prātojumos laižamies uz nomoda un miega robežas, kad apziņā noārdās realitātes augstie žogi un gars sāk brīvi staigāt pāri laikam un telpai, iespējamais sajaucas ar neiespējamo, mēs jūtamies stipri un gudri. īss, iluzorisks uzvaras brīdis pār savu nespēju, vistas lidojums pāri sētai, lai pēc tam izmisīgi meklētu spraugu, pa kuru ielīst atpakaļ...

Jurģis uzmanīgi sakustējās, gribēdams celties kājās un nest bērnu uz mašīnu guldināt, kad Solvita negaidot atkal ierunājās možā un skaidrā balsī:

— Bet, kad es nomiršu, vai neviens uz pasaules tieši tāds nekad, nekad, nekad vairs nebūs?

Kad es nomiršu? ...

Vai bērns vispār spējīgs iedomāties savu iznīcību? Skaudrs, sāpīgs aizkustinājums iedūra Jurģim sirdī. Strupceļā iedzīts, viņš urdīja ogļu kaudzīti, piemeta žagarus, pūta uguni un stiepa laiku garumā. Teikt, ka tieši tāda atkārtojuma vairs nebūs? Nekad, nekad.

Ak, šī vienreizības nežēlība!

— Visticamāk, ka kaut kad nākotnē, pēc simt vai divsimt gadiem, piedzims kāda meitene, tava maz-maz-rnaz-maz-meita, kura būs tev ļoti, ļoti līdzīga.

— Vai pēc sejas?

—- Ne tikai. Arī pēc rakstura un dzīves uztveres... tas ir, varētu arī sacīt, ka dvēselē viņa būs tāda pati. Viņa visu jutīs un pārdzīvos apmēram tāpat kā tu.

— Bet tomēr ne tieši tāpat kā es?

— Pilnīgi tā vairs nebūs iespējams, jo viņa jau dzīvos citā laikā. Redzi, draudziņ, cilvēku domas, prieki un bēdas dažādos laikos ir mazliet atšķirīgas. Kaut gan — nē, es laikam nepareizi izteicos; prieku vai bēdas cilvēki izjutīs tieši tāpat, vienīgi to iemesli reizēm bus citi. Mans vectēvs jutās kā septītajās debesīs, kad viņam pēc ilgas krāšanas un knapināšanās izdevās tikt pie zirga, bet tu, kad izaugsi, droši vien gribēsi helikopteru, — viņš sarunu tīšām pavērsa uz joka pusi.

Solvita iespurdzās, ideja par savu helikopteru viņu uzjautrināja un aizrāva. Tūlīt pat viņa sāks fantazēt un attīstīt šo domu tālāk: gludā pierīte jau raucās, skatiens saspringa, viņa neapmierināti sāka staipīt kaklu, garu un tievu kā cālēnam.

— Bet es viņu nepazīšu!

— Ko nepazīsi? — Jurģis nesaprata. — Helikopteru?

— Nu, to meiteni! Es viņu nekad neredzēšu!

Viņas apbēdinātajā balsī no sirds dziļumiem izlauzās protests.

— Var jau gadīties, ka tas notiek agrāk, — Jurģis kļuva pieļāvīgāks. — Varbūt tava meita vai mazmeita būs gluži kā tava kopija. Vai tev to gribētos?

— Nezinu, — Solvita nokaunējusies nočukstēja. Bet tūlīt sadūšojās piebilst: — Es gribētu, lai viņai angļu valodā ir piecnieks. Un matemātikā arī.

Te nu bij, jau sākas pretenzijas pēcnācējiem!

Beidzot Solvita sāka miegoties, un Jurģis, par spīti protestiem, lika viņu gulēt. Izstiepusies gandrīz mašīnas salona garumā, viņa tīksmi satinās segā līdz ausīm un cieši samiedza acis, miegu vilinādama, bet, īsu brīdi tā pagulējusi, atkal tās atvēra platas un mirdzošas.

— Cik tas tomēr ir savādi...

— Guli tagad, nepļāpā.

— Es nepļāpāju, es domāju. Kā tas var būt, ka no tik daudziem cilvēkiem neviens nav pavisam līdzīgs... Savādi tomēr, vai ne, tēt?

Viņa vēl pāris reižu nopūtās un aizmiga. Jurģis viņu cieši sasedza, jo drēgnā migla sāka klīst un kāpt no upes lejas augšup. Tad viņš atstiepa muguru un dziļi uzelpoja ar mazliet skurbinošu sajūtu, ka nu ir pilnīgi savā vaļā. Un viņš steidzās pa krastu uz leju pie Alfa, piepeši izjuzdams milzīgu kāri pēc makšķerkāta, pēc spēcīga zivs rāviena rokās.

1973—1978

Broņislavs Tabuns

Zentas Jaunzemes pirmā romāna «Es nāku nesaukts» redzeslokā ir mūsdienas — tāpat kā viņas īsajā prozā, kā garajā stāstā «Jūs gaida, doktor!». Un netrūkst savu dzīves vērojumu, pieredzes. Vēstījuma centrā autore izvirza pirmos pēckara laika partijas darbiniekus, tikai ne viņu jaunībā grūtajos šķiru cīņas apstākļos, bet brieduma gados — šodienas dzīves situācijā. Nevarētu teikt, ka mūsu prozas kontekstā tā būtu jau izsmelta tēma. Gluži otrādi.

Nesteidzīgā, tradicionāli organizētā stāstījumā ienāk piecdesmitgadnieks Jurģis Vecozols — nodaļas vadītājs ministrijā, viņa vienaudzis Alfs Grī-ziņš — jau augstākā amata pakāpienā šajā darbavietā, tāpat kā ministra vietniece Irina Brovko. Viņiem piepulcināti arī ekonomikas zinātņu doktors Pēteris un viņa sieva Elza, saukta par Elziņu. Kāda ir šīs paaudzes atdeve šodien? Kuras šīs paaudzes vērtības nedrīkstam zaudēt mūsu nerimtajā, it kā pašu laiku apsteigt mērķētajā dzīvē? Par to domā autore un viņas aktīvais varonis Jurģis. Viņa «lecīgā daba» nepieļauj kompromisu, viņa praktiķa konsekvence liek cīnīties pret formālismu, pret grūti pārvaramo atskaišu kultu, iestāties par «domāšanas pārkārtošanu» un vērienīgu vadības stilu. Šāda

Jurģa domāšanas ievirze sēžu brīžos ne vienu vien reizi uzspridzinājusi kolēģiem tik ērto mierīgās līdzāspastāvēšanas pozīciju. Nodaļas vadītāja «neaprēķināmā» domāšana ir kā dadzis acīs viņa pašpārliecinātajam, bet spējās viduvējam vietniekam Ronaldam Auziņam, kurš karjeras labad attaisno pat mērenu nelietību pret savu kolēģi Nukšu. Par vietnieku Jurģis mē|o: «Ja viņš neuzkāps stāvus debesīs, tad gan es sacīšu, ka pienākuši vēl neredzēti laiki.» Šķetinot abu vīriešu dialogu, autorei izdodas ieskicēt rakstura atšķirības un uzšķilt komikas dzirksti. Un notiek tā, ka ar centību un aizbildnie-cisku vārdu Ronaldam, pašam vēl īsti nespējot noticēt, tomēr atbrīvojas viens pakāpiens uz vilinošajām karjeras kāpnēm. Bet vai noturēsies? Vai Ronalds ir sagatavots un spējīgs turpināt iepriekšējās paaudzes darbu, turpināt tikai radoši — bez tās kjūdām? Par to domā Jurģis Vecozols un kopā ar viņu arī lasītājs.

Un tieši šai sižetiskajā situācijā, kad (tā kā tas notiek labā dramaturģiskā darbā) būtu jāseko «otrajam cēlienam», vēstījums apraujas. Turpinājums izpaliek. Pretpoli gan iekonturējas, bet nekonfliktē-jas. Jau sāk šķist, ka tieši interesanti iecerētais Ronalds ar savu izveicīgo soli un pretenzijām sociālajai videi un sabiedrībai nu būs tas, kas «nāk nesaukts». Bet šis pieteikums tiek ierobežots ar ainām no varoņa darba dzīves. Arī Jurģa aktivitātei pietrūcis īstas atraisītības. Šis varonis neattaisno tam ierādīto sižetisko slodzi, dzīvo vairāk izjūtās un pārdomās nekā tiešajā darbībā. Vairākkārt piesauktais ziņojums, kas Jurģim ministrijas darbā jāsagatavo, īsti nekļūst par notikumu šī tēla biogrāfijā.

Otrs tēmas risinājuma aspekts romānā — sadzīve, reālistiski vides zīmējumi. Te netrūkst zīmīgu detaļu, portretējumu un situāciju, kas «nesauktā» motīvu variē un dažādo arī varoņu dzīves kopplānu. Var teikt, ka Ronaldam laimējas. Viņš nācis nesaukts un savu panācis. Citāds iznākums ir Jurģa pirmās sievas Izoldes rīcībai. Arī viņa nāk neaicināta un atkārtoti cenšas šķērsot sava bijušā vīra ceļu, bet bez panākumiem. Nesaukts iezogas biedējošs atstatums Jurģa un Ievas attiecībās. Neizprotama vai vismaz neattaisnojama, no malas raugoties, ir Pētera aiziešana no Elziņas. Neaicināti sāk ierasties arī pirmie vecuma vēstneši.

Pavīd arī paviršākas vietas sadzīves zīmējumā. Lūk, Jurģa aprūpētais slinkais Gatis un viņa kolēģes pašdisciplinētais zēns. Ne jau labākos literāros paraugus atgādina Ulrikas un Ronalda sastapšanās aina kafejnīcā, tāpat kā ārstes Ievas koncertu un izbraukuma romantika kopā ar visādi ieturēto partneri Marģeru Sūnu. Un Pētera smagās slimības apraksts: sak, tā iet vīrišķim, kas pārvērtē savus atlikušos spēkus un atstāj gudru un citādi labu sievu, kas pratusi saudzēt viņa veselību.

Nevar neatzīmēt veiksmīgos varoņu ārienes aprakstus. Lasītāja atmiņu piesaista Ronalda brašā stāja un lepnais skatiens, kā no modes žurnāla lappuses tikko kā izkāpusī Izolde ar savu izsmalcinātību un šarmu, neatkarība, ieturētība un rāmums Ievas stājā, mazās draiskules Solvitas dzīvīgums, Austras Vecozolas vecīgā iznesība, ko papildina viņas krāsainais dialogs ar Liepiņkundzi kafejnīcā. Dažkārt pietiek momentuzņēmuma: ministrs

«ieslēdza» savu laipnības un paviršības smaidu, kas jau bija «ieēdies sejas ādā un muskuļos». Vai arī — Elziņas nedzīvā seja, viņas sastingušās automātiskās kustības pēc Pētera pazaudēšanas, pamanot Ievu un Jurģi pie sava dzīvokļa durvīm.

Autore praktizē tā saucamā noģiedamā vēstījuma formu, kur viņas balss skan unisonā ar raksturojamā varoņa runu. Te pārsvaru ņem autores balss un vārds, pārstāstot rīcību, dodot tieši raksturojošas frāzes. Šāds teksta veidojums ļauj svaigi un emocionāli iekrāsot pilsētas peizāžas, komentēt dialogus, ļauj arī izmantot publicistiskā stila elementus ministrijas darba procesa skicējumos. Ieskanas arī varoņa balss, bet klusināti, tā, lai nepārmāktu autori un nepāraugtu noģiedarnajā runā. Bet tieši noģiedamā runa ar mūsdienu prozai raksturīgo izsmalcināto iekšējā monologa vēstījuma tehniku paver plašas iespējas psiholoģiskajai analīzei un līdz ar to arī varoņu iekšējās pasaules un viņu jūtu dzīves daudzpusīgākai un dziļākai atverei. Liriskās prozas iekarojumi nav šķērslis, bet gan līdzeklis sociālās prozas vēstījuma padziļināšanā.

Rakstīt par šodienu un savu laikabiedru, kā zināms, nav viegls uzdevums. Bet, ja jau Zenta Jaun-zeme to uzņēmusies, novēlēsim: vairāk problēmas atraisītības, jūtamāku tās iecentrējumu un saasinā-jumu.

Зента Яучземе ЯВЛЯЮСЬ БЕЗ ВЫЗОВА Роман

Рига «Лиесма» 1985 На латышском языке Художник А. Зирнитис

HE № 4289 Zenta Jaunzeme ES NĀKU NESAUKTS Redaktors A. Grods ^sļlnieclskal^^e.

daktors D. Breikšs J^aīnlņa. Nodota A. Šiliņa- korekto p *kstita iespiešanai salikšanai 20 12.84. P āts 70x108/32. Ti-17.06.85. .IT 01420. Literatūras garni-

pogrāfijas l,aR,r.3 Ji2 uzsk. Iespiedi.;

tura. Augstspiedums. ! i7devn. i. Me

li,46 uzsk. krāsu "ov «12.38 uSS. Cena tiens 30 000 eks.. P^t- .uesma». 226017 80 kap. Izdevniecība ^ izdevn.

Rīgā, Padomu esD{esta Latvijas PSR

nfa" «ciņ5".eC22601ļBlaumaņa ielā

Content

Jaunzeme Zenta Es nāku nesaukts

I nodaļa

II nodaļa

III nodaļa

IV nodaļa

V nodaļa

VI nodaļa

VII nodaļa

IX nodaļa

X nodaļa

XI nodaļa

XII nodaļa

XIII nodaļa

XIV nodaļa

Broņislavs Tabuns