Širmanis Jānis

Ģelzis un Misiņš

Jānis Širmanis

Ģelzis un Misiņš

ZIEMAS SVĒTKU VECĪTIS UN LIELDIENU ZAĶI

Mazdēlam Viktoram.

Pēc Ziemas svētkiem arvien nāk Lieldienas. Drusku gan jāgaida, kamēr nokūst sniegs, norimst bargie vēji un kārklu krūmos pūpoli, tad tā droša zīme — Lieldienas klāt ar raibām olām un Lieldienu zaķiem.

Vecu ļaužu nostāsti liecina, un mākslinieku zīmējumi rāda, ka viens vienīgs Ziemas svētku vecītis svētvakarā ar dāvanu maisu apbrauc visu pasauli. Lieldienu zaķis tā nedrīkst auļot, jo olas jāizvadā prātīgi, uzmanīgi. Olu izdalīšana tomēr jāveic Lieldienu sestdienas vakarā. Lai to spētu, pasaulē daudz Lieldienu zaķu. Tiem pat savas skolas, kur tos apmāca visādās Lieldienu zaķu gudrībās. Vienā šādā skolā. Zilajā Pasaku Kalnā, sākas stāsts par iesācējiem — Ģelzi un Misiņu.

1. JAUNIE LIELDIENU ZAĶI

Saulaina rudens diena. Zilo kalnu koki un krūmi liekas izkausētā zeltā mērcēti. Un ne vien zeltā, bet ari misiņā, varā.

„Brūnas lapas, dzeltenas lapas, zaļas, sarkanas. Pasaulīte! Kā pasaku grāmatas illustrācija!" brašs zaķu puisis priecājas un, acis apkārt šaudīdams, kāpj kalnā. Vāveri ieraudzījis, viņš sauc:

„Hei, riekstotāja! Vai pa šo taciņu tiek kalna galā?''

„Droši tik uz priekšu!" nevaļīgā vāvere atbild un gatavojas lēcienam uz nākamo koku. Bet zaķu puisis vēl mēj:

„Pagaidi, saki, vai tur — augšā atrodas Lieldienu Zaķu Augstskola?"

,,Kē gan citādi?" vāvere pasmaida. „Augstā kalnā nevar būt zema skola. Tikai augsta. Droši uz priekšu!"

Šmaugais zaķu puisis dodas droši uz priekšu. Pa iesākto taciņu viņš nonāk pie milzīgas kalna alas. Klintī ieskrāpēti labi salasāmi vārdi zaķu valodā:

LIELDIENU ZAĶU AUGSTSKOLA

Blakus ieejai neliels dobums. Tur ausis slaista zaķu Augstskolas sētnieks.

„Ko ciemiņš teiks?" sētnieks glūn.

„Atnācu Augstskolā iestāties."

„Ciemiņam vajadzēs drusku pagaidit. Šodien lielā nevaļa. Četri jaunie meistari atstās skolu."

„Tikai četri?" ciemiņš brīnās. „Pašlaik koku un krūmu lapas raibu raibās. Tādā mežā būs grūti kādu zaķi ieraudzīt un pārsteigt. Domāju — no Augstskolas nu spruks laukā vesels bars."

„Neiespējami! No skolas tiek laukā tik zaķu, cik Prezidentam liecību. Parasti tam četras: Zelts, Sudrabs, Varš un Misiņš."

Ciemiņš bažīgi pārlaiž ķepu krūtīm.

„Vai to zeltu un sudrabu te piesprauž?" viņš jautā.

„Nebaidies. Liecību vārdos pasaka. Un katrs jaunais Lieldienu zaķis to pieņem sev par vārdu. la tas dzīvos kalnos, tad sauksies par Kalnu Zeltu vai Zeltiņu. Sudraba liecības ieguvējs varbūt apmetīsies ezermalā. Tad tas būs Ezermalas Sudrabs. Kam sikāks augums — Sudrabiņš. Tāpat ar Vayu un Misiņu. Vai tu to saproti?"

„Skaidrs! Ja būtu muļķis, nenāktu uz zaķu Augstskolu."

Sētnieks vērigi apskata ciemiņu un vaļsirdīgi to novērtē:

„Nekas... Augums prāvs. Labi. īstam Lieldienu zaķim tādam jābūt, lai viegli varētu olu grozus cilāt. Hm... Mēle tev veikla. Un kas pakausi, par to mūsu prezidents drīz pārliecināsies. Drusku vien pacieties. Tie četri drīz būs prom. Nupat sākas!"

Zaķu augstskolas vingrotavā sapulcējušies studenti un profesori. Visiem priekšā Augstskolas Prezidents Lielausis, ievērojamākais Lieldienu zaķis, kāds vien redzēts vai dzirdēts. Ausis tam apbrīnojami garas. Nevaļas dienēs viņš ausīs mēdz iemest mezglus. Pirmo mezglu iemet, ja kas jāatceras. Otru mezglu iemet, lai atcerētos, kāpēc pirmais mests. Un tā tālāk, un tā tālāk. Kad četri jaunie meistari taisās skolu atstāt. Prezidentam ausis vienos mezglos, lai visi redz: Prezidents nekā neaizmirsīs. Prezidentam ausīs mezgliem vietas diezgan. Kad atvadu runa beigsies, visi mezgli būs atraisīti.

Agrākos gados Prezidenta runas arvien bijušas īsas. Uzslavas, rājieni, labu sekmju vēlējumi un atvadīšanās. Tas viss. Bet nu notikusi neparasta sagadīšanās. Pūkainis beidz skolu un visaugtākajām atzīmēm — Zelts; Pelēcim ļoti labas atzīmes skaidrs Sudrabs. Bet Prezidentam šoreiz trūkst Vara liecības saņēmēja. Tās vietā divi Misiņi, tāpēc Prezidenta

runa garāka nekā citām reizēm. Tam jāpaskaidro, kāpēc

skolu beidz divi Misiņi;

prezidents atraisa katrā ausi pa mezglam un nopūšas:

,,Hm... Te man divi pusmeistari... Ģelzis fantasts. Ar visādām Idejām aplipis. Labs mākslinieks. Olas tas veikli apklāj brīnišķīgiem rakstiem un puķitēm. Gandrīz nepārspējams izdomā. Bet ko tas lidz? Ģelzim ātri pietrūkst pacietības izdarīšanā. Vienmēr vajadzigs kāds, kas palīdz jaunos plānus īstenot. Vai tādu var vērtēt ar kādu labu atzīmi? Nē! Tikai Misiņš! Un Pusausis tāds pats. Kā tas visiem redzams, viņš pazaudējis labās auss galu. Nelāga zime. Veiklam Lieldienu zaķim tā nevarētu gadīties. Skaidri redzams apķērības trūkums. Pusausis gan nepārspējams būvniecībā. Darbnīcu, pagrabu vai citu kādu telpu viņš iekārtos labāk nekā citi Lieldienu zaķi. Šai ziņā tas slavējams. Nevar ari to pelt mākslā, nevar pelt vingrošanā, bet ar to maz lidzēts. Pusausim lēnā domāšana. Pārbaudījuma darbā es tam liku uz savām durvīm uzkrāsot glītu uzrakstu. Ko viņš izdarīja? Uzkrāsoja prezidentu ar mazo p! Kaut kas tāds tikai Misiņam var gadīties. Un tā mums šogad divi Misiņi. Vienam izdomu par daudz, otram — par maz. Nu — par abiem kopā viens kārtīgs Lieldienu zaķis iznāks."

Kaut kur aizmugurē jaunākie studenti nemierīgi mīņājas, sačukstas:

„Vecais piesienas..."

„Personīgi aizvainots par mazo p."

„Viens slavējams mākslinieks, otrs būvnieks. Tomēr abi Misiņi."

,,Kā to lai saprot?"

Kaut studentu vārdi klusi teikti, Prezidenta garajām ausīm tie garām nepaslīd. Viņš pagriežas pret nemierniekiem un omulīgi smaida:

„Grūti saprast... Grūti saprast.. Puisēniņi, esmu drošs, ka jums vēl gadīsies daudz nesaprotamu lietu piedzīvot. Tādu pasaulē netrūkst. Tagad pat — esmu visu sakāmo pateicis, bet ausī vēl viens mezgls. Nesaprotu, kāpēc?"

Labu britiņu Prezidents burza ausi.

„Kas man vēl jādara? Jābūt kaut kam ļoti ievērojamam. Hmm..." viņš klusi dudina. „Nieka dēļ ari mezglu nemestu. A! Tagad zinu! Man jānovēl labas sekmes jaunajiem Lieldienu Zaķiem. Sveiki, puiši! Lai jums olu krāsošana labi veicas!"

Lepni un stalti Pūkainis ar Pelēci atstāj Lieldienu Zaķu Augstskolu. Tiem seko divi Misiņi. Izskatās drusku apmulsuši.

.

2. DIVI MISIŅI

Lepnais Zelta Pūkainis jau nozudis krāsaino lapu mežā. Tāpat ari Sudraba Pelēcis. Zaķu Augstskolas pagalma tālākajā stūrī palikuši tikai abi Misiņi. Viens tievs un garš, otrs — iss un resns. Pa gabalu tie atgādina seno dienu filmu varoņus — Patu un Patašonu. Tie netaisās steigties.

„Prezidents teica — par mums abiem kopā varbūt būšot viens kārtīgs Lieldienu zaķis. Skaties!" Ģelzis ar ķepu velk smiltīs: 1 + 1=1. „Vai tu to saproti?"

,J —jā..." Pusausis gausi atbild. Viņš baidās, ka arī Ģelzis to nesāk saukt par neattapīgu, tāpēc pūlas ātrumā izdomāt kādu labu atbildi. „Ja viens un viens kopā dod vienu, tad tāda skaitīšana rāda, ka mums jāpaliek kopā."

„Bet pamatskolas skolotājs mācīja 1 + 1=2," Ģelzis neatlaižas. „Kam taisniba?"

„Abiem!"

„Tā nevar būt!"

„Var. Ja saskaita olas, tad 1 + 1=2, ja saskaita Lieldienu zaķus — mani un tevi, tad 1 + 1=1. Rēķināšana, kā redzi, ļoti sarežģīta lieta. Un tas tāpēc, ka mēs esam divi Misiņi."

„Divi Misiņi...'' Ģelzis domīgi atkārto. „Tā tas nevar palikt. Ja kāds sauks mani, tu ari skriesi. Kā Prezidents to neiedomāja. Nu — šo jautājumu paši atrisināsim. Es paturēšu savu veco vārdu. Māte arvien teica — es izskatoties tievs un garš kā ģelzenis. Tagad laikam esmu garumā vēl vairāk pastiepies, īsts Ģelzis. Tu turpmāk būsi Misiņš. Vecais vārds tev ari lāga nepiestāv. Pusausis? Nē! Tev tikai labās auss galiņš nokniebts. Kā tas gadījās?"

„Aiz ziņkārības," Misiņš atzīstas. „Kad vēl biju jauns zaķu puika, man gluži patika klaiņot apkārt, pasauli apskatit. Aiz meža atradās karavīru nometne. Katru dienu varēja dzirdēt: bum-bum-bum, bum-bum-bum... plirrr... Man gribējās zināt, kā tādi trokšņi rodas. Slepus pa krūmiem līdu paskatīties. Un tur ar to bum-bum dabūju pa ausi. Nogrieza galu kā ar asu nazi."

„Un pēc tam?" Ģelzis līdzjūtīgi apskata Misiņa ausi.

„Pēc tam vairs neesmu pārāk ziņkārīgs. Pārdrošs arī nē. Man tādas aizdomas, ka Lieldienu zaķim pieklājas būt drusku bailīgam. Lūdzu nemudini mani piedzīvojumus meklēt! Cik vien iespējams, turēšos pie mājas. Nodarbošos ar krāsām, olām un būvniecību."

Labāka solījuma Ģelzis nevarētu iedomāties.

„Misiņ, tu esi īsts zelta gabals!" viņš priecājas. „Man vienmēr daudz visādu plānu. Ja tu labprātīgi piesakies darbus veikt, tad mums būs jaukas dienas."

„Nevis būs, bet ir jau..." Misiņš smaida. „Brīvība. Ej, kur gribi. Dari, ko gribi. Kur tie gadi, kamēr vajadzēja cieši sekot ķīmijas profesora, mākslas profesora norādījumiem. Viegli nenācās arī veiklības un šķēršļu gājienu vingrinājumi. Tagad, viens un viens — kopā viens. Ko nodomā, to dara. Kurp dosimies?"

Ģelzis slaista ausis:

„No kuras puses vējš?"

„Laikam no dienvidiem."

„Lieliski! Tas pūtīs mūs uz ziemeļu pusi. Kaut kur tur dzīvo mans tēva brālis Veiklums. Tu laikam vari iedomāties, ko tāds vārds nozīmē?"

„Veikls zaķis."

„Ne tikai veikls, bet neticami veikls," Ģelzis paskaidro.

„Veiklums nemēdz teikt: to nevar, to nevar, to nevar. Veiklums var visu! Ar tādu Lieldienu zaķi vērts šad un tad satikties. Iesim!"

Taciņa likumu līkumos ved no kalna lejā. Tā izbeidzas pie plata auto ceļa.

,,Ū — četras linijas!" Ģelzis iesaucas. „Pa tādu mēs viegli varētu ar olu vezumu ripot.”

Misiņš pārlaiž acis lielajam, platajam ceļam. Steidzīgi automobiļi tur aizdūc kā dunduri.

„Nē, Lieldienu zaķim, ja olas vezumā, uz tāda ceļa labāk nerādīties," viņš iebilst. „Būs drošāk pa kādu taciņu gar grāvmalēm, gar birzitēm, slepus gar žogiem, gar ēku stūriem. Mēs gan esam Lieldienu olu apgādātāji, tomēr zaķi."

„Jā, zaķi gan," Ģelzis piekrīt. „Bet man gribas būt modernam Lieldienu zaķim. Nezinu, vai būs vaļas gar krūmmalām lēnām tipināt. Nu — redzēsim. Sāksim lēni, prātīgi. Varbūt vēlāk lielais auto ceļš mūs vairs nebaidis."

Ceļi, ceļi — lieli, mazi. Jaunie Lieldienu zaķi izmēģina visus. Mierīgā gaitā tie dodas mājvietu izraudzīt, jo modernā steiga tiem vēl nav pielipusi. Ja patik — griežas pa labi, ja patik, griežas pa kreisi. Brīvība. Un pasaule liekas skaista.

„Aiz prieka man gribas dziedāt," Ģelzis atzīstas.

„Labāk nemēģini," Misiņš bridina. „Vai tu jelkad esi zaķu dziesmu dzirdējis?"

„Nē! Bet kas nav bijis, tas var būt. Modernam Lieldienu zaķim arvien jāmēģina kaut ko jaunu izdomāt."

Misiņš atkal pūlas būt apķērīgs.

Dziedēšanu nevar saukt par jaunu," viņš aizrāda. „Putni čivina visās malās. Ja zaķi tā darīs, ūjināšana vien iznāks. Putni izplatīs baumas, ka mēs esam vieglprātīgi. Darba meklētājiem tādas baumas var kaitēt."

Ģelzis klausās, klausās.

„Misiņ, tu esi apbrīnojami prātīgs Lieldienu zaķis," viņš uzsit ķepu drauga plecam. „Labi, ka skolas Prezidents mūs salika pārī. Man patik divatā. Vienam būtu garlaicīgi. Tagad — ū — ē! Ar prieku kaut vai pasaulei apkārt. Vispirms gan raudzisim kādu jauku vietiņu pārnakšņošanai un mazai atpūtai."

Piekalnitē milzigs ozols ar cauru vidu. Ozola dobumā vietas pietiek Ģelzim, pietiek Misiņam. Abi draugi tur omulīgi pavada vēso rudens nakti.

3. ČETRU KĀRŠU TILTS

Agrā rītā Ģelzis un Misiņš dodas atkal ceļā. Rīts patīkami vēss, un jaunajiem Lieldienu zaķiem cilpošana labi sokas. Ap pusdienas laiku saule krietni silda, tāpēc Ģelzis un Misiņš meklē kādu ēnainu taciņu. To atrod. Nu cilpošana atkal labi sokas. Bet ne pārāk ilgi. Patīkamā taciņa izbeidzas pie dziļas gravas. Gravas dibenā upe. Pāri tai dīvains, neredzēts apaļu koka kāršu tilts. Četras slaidas kārtis ar klūdziņām sastiprinātas, uz kāršu balstiem novietotas. Pa labi nebeidzami koki un krūmi, pa kreisi — tāpat. Nedrošais kāršu tilts liekas vienīgā pāreja stāvo krastu upei.

„Ko darīsim?" Misiņš skatās uz Ģelzi, skatās uz tiltu. „Vai iesim pāri?"

„Nezinu..." Ģelzis mīņājas. „Tu nesen teici, ka kārtīgam zaķim pieklājoties būt drusku bailīgam."

„Nu — nekādi drošinieki mēs pašlaik ari neesam. Nogaidīsim, kamēr dūša sakrājas."

Kamēr Ģelzis un Misiņš gaida dūšas pieaugumu, uz taciņas parādās puiku bariņš zaļos apģērbos.

„Karavīri!" Misiņš tūliņ steidzas krūmos paslēpties. „Ģelzi, piesargi ausis! Kur karavīri, tur bum-bum un plirkt..."

Abi zaķi, tikko no skolas nākuši, veiklībā labi apmācīti, kā ēnas pazūd krastmalas krūmos. Tie gan paslēpjas, bet ne pārāk dziļi, jo gribas redzēt, kas tilta galā notiks, gribas dzirdēt, vai bus bum-bum un plirkt. Paiet brītiņš. Troksnis nerodas. Zaļos apģērbos tērptie cilvēki pa vienam aiziet pāri tiltam.

Ģelzis droši pieceļas.

„Nāc, Misiņ! Bum-bum-plirkt šoreiz nebūs. Tie zaļie nebija karavīri, bet skauti. Puikas. Tādus esmu jau agrāk redzējis. Kāršu tilts laikam ari skautu taisīts. Tādas lietas tie prot. Un ja skauti droši gāja pāri, tad mums ari nav vērts baidīties. Kā skauti nozudis, aizies tālāk prom, tā sekosim pāri tiltam. Man tagad drosmes diezgan. Iešu pirmais."

Pirmie soļi Ģelzim diezgan viegli. Tiltam labajā pusē piestiprināta gluda kārtiņa. Ģelzis rauga pie tās turēties. Tā solis, divi soļi, pieci. Un tad varonīgajam zaķim sāk stilbi drebēt, jo ap tilta vidu kārtis cilājas kā paminas.

„Tālāk netieku. Tilts kustas... Au..." Ģelzis smagi nopūšas.

„Nāc mudīgi atpakaļ!" Misiņš pamāca.

,,N-edrīkstu kustēties..."

„Meties rāpus! Visiem gan zināms, ka Lieldienu zaķi staigā tikai uz divām kājām, bet izņēmuma kārtā tu varētu mesties uz visām četrām."

„Man galva reibst!"

„Neskaties uz leju! Skaties gaisā," Misiņš uztraukti sauc.

Par vēlu!

Ģelzis it kā taisās mesties rāpus, bet kā sakustas, tā krīt.

Ausis vien noplivinās, un Ģelzis atrodas upes vidū uz mazas

saliņas.

»

„Vai stipri sadauzījies?" Misiņš bažīgi sauc.

„Nē! Te mīkstas smiltis. Bet posts gan. Saliņai visapkārt ūdens. Netieku prom."

Misiņš tūliņ šļūc pa stāvo krastu lejā, apstājas upmalā un ilgi skatās ūdenī.

„Ko tu tur pēti?" Ģelzis brīnās.

„Eš nekā nepētu. Es bēdājos. Skolas Prezidentam taisnība — man trūkst apķērības. Nevaru iedomāties, kā tev palīdzēt."

„Neskumsti. Man apķērības netrūkst, bet arī es nezinu, ko darīt. Ja tagad atkal nāks skauti, tad būs jālec ūdenī. Tā vajadzētu, bet es baidos. Man nepatīk. Ūdens... brr..."

„Nu — sausām ķepām tu krastā netiksi," Misiņš pēkšņi kļūst mundrs. „Skaties — otrā pusē skauti pametuši slaidu mietu. Iešu tur un raudzīšu mietu tev piepeldināt. Ja tu pats pie tā varētu pieķerties, tad es tevi izvilktu krastā."

„Kā makšķernieks zivi?" Ģelzis saviebjas.

„Jā, kā zivi. Peldēt tu neproti, un es cita padoma nezinu. Lai tiktu prom no salas, mums vajadzēs sākt spēlīti: zivs un makšķernieks."

„Krūmu brāli, tev atkal taisnība," Ģelzis skābi pasmaida. „Ūdens visapkārt, peidēt neprotu. Darīšu visu, ko tu liksi. Bet vispirms tev jātiek otrā krastā. Tas salai tuvāk."

„Es mēģināšu..." Misiņš steidzas uz tilta galu un drošina sevi: „Ko labi gribi, io var. Būtu kauns, ja puikas izrādītos veiklāki nekā es."

Jau pašā tilta galā Misiņš sāk rāpot. Tilta kārtis gan šūpojas kā paminas, bet Misiņš tik dudina:

„Būs kauns, ja es netikšu pāri. Puikas to varēja..."

Misiņš neskatās ne gaisā, ne lejā. Acis pie kārtīm, ķepas pie kārtīm. Un tā tiek pāri. Viņš tūliņ sakampj skautu pamesto mietu un slidina to upē. Bet tai vietā straume ļoti spēciga. Tā rauj mietu uz leju. Dūšīgais Misiņš gan visiem spēkiem pūlas koku saturēt, tomēr neizdodas. Tas pasprūk. Lai to nezaudētu, Misiņš ielec ūdeni.

Gravai pāri lidina melno strazdu bars un satraukti čivina:

„Trakais zaķi!"

„Nebrien!"

„Tur nē!"

„Tur atvars!"

„Vai neredzi, ka ūdens tur griežas kā ritenis?"

„Tas tevi ieraus dzelmē!"

„Uzmanies! Uzmanies!"

Laika tik maz, ka Misiņš nepaspēj ne nobīties, ne uzmanīties.

,,Ja rauj, lai rauj,” viņš metas vēl dziļāk. „Es taču nevaru draugu atstāt mūžīgi uz salas. Es to izmakšķerēšu!"

Veikls ķēriens, un mieta gals Misiņam atkal ķepās. Nu to viņš tura kā spilēs.

,,Ho-op!" strazdi mudina.

,,Ho-op!" Misiņš atsaucas un izrauj mietu krastā. Pats drusku atpūšas un tad no jauna peldina mietu uz Ģelža pusi. Šoreiz viņš to bida pret straumi un sauc Ģelzim:

„Straume griezis koku uz leju. Tu manies saķert tā galu!"

Ģelzis ari nekavējās. Brien. Saliņas krastā upe sekla, bet jo tālāk, jo dziļāka. Pēc dažiem soļiem ūdens Ģelzim lidz kaklam.

„Slej degunu gaisā!" Misiņš komandē.

„Baidos..."

„Nečīksti! Ķer mieta galu!"

„Spurr..." Ģelzis spurc ūdeni, saķer mieta galu. Garās ausis plivinās straumē kā ūdensrožu lapas, jo Misiņš to strauji velk uz krastu.

Sausumā ticis. Ģelzis šķaudā, sprauslo un purina ūdeni no kažoka.

„Man liekas, ka modernam Lieldienu zaķim vajadzētu prast peldēt," skaļi domē. „Zinu — ūdens slapjš un auksts, bet pie tā var pierast. Būs iēmēcās..."

„Būs," Misiņš piebalso. „To darīsim nākamajā vasarā, kad dienas būs siltas. Tagad raudzīsim kažokus izžāvēt."

Liela akmens aizvējā saule diezgan ātri izžāvē zaķu kažokus. Drusku vingrojuši, dažu kūleni apmetuši, draugi pa taciņu kāpj krasta kalnā. Krēslas stundā pa gabalu tie atkal atgādina divus ekrāna karaļus — Patu un Patašonu.

4. SĒRKOCIŅU PILSĒTA

Ģelzis un Misiņš citigi meklē mājvietu. Tie apskata lielas pilsētas, mazas pilsētas, pilsētiņas un ciemus, bet visur Lieldienu zaķi jau priekšā. Ģelzis bezbēdigi soļo tālāk. Misiņš domīgs:

„Mēs laikam esam klaidoņi."

„Darba meklētāji," Ģelzis pārlabo.

„Tu vēl tici, ka darbu dabūsim?"

„Droši! Un priecājies, ka esi brivs, ka vari iet, kur deguns rāda. Drīz būsi piesiets olu tačkai un krāsu podiem. Labi, ja tad īsu atvaļinājumu dabūsi. Met kūleņus tagad un priecājies."

Drīz izrādās, ka Ģelzis bijis gaišreģis. Līkumots ceļš ved it kā pret kalnu, kas patiesibā augsts upes krasts. No ceļa var redzēt ieleju. Ielejas vidū upe. Upes krastos itin prāva pilsēta ar slaidiem fabriku dūmeņiem un baznīcu torņiem. Augstie ielejas krasti kokiem un krūmiem apauguši.

„Te man patik," Misiņš jūsmo. „Pilsēta tuvu, un krastos Lieldienu zaķiem labu labā mājvieta. Paskatīsimies, vai te mūs gaida."

„Kāpsim lejā," Ģelzis pamāj. Ari tam skaistā ieleja iepatikusies.

Egles zarā šūpojas vāvere. Abi Lieldienu zaķi dodas pie tās aprunāties.

„Sveicināta rekordlēcēja!" Misiņš un Ģelzis stalti paklanās.

Vāvere papurina kuplo asti un smaida:

„Prieks dzirdēt, ka manas spējas jums jau zināmas. Esmu Linga. Mani lēcieni — kā jau Lingai. Vai varu jums kaut kā pakalpot?"

„Pastāsti mums, kas ši par vietu," Ģelzis norāda uz ielejas pusi.

„Sērkociņu pilsēta."

„Brīnumu brīnums! Sērkociņu pilsēta!" Misiņš jautri iesaucas. „Esam redzējuši lielas pilsētas, mazas pilsētas, lielus ciemus un mazus ciemus, bet visur bija koka vai ķieģeļu būves. Sērkociņu pilsētā mājas, baznīcu torņi un fabriku dūmeņi laikam no sērkociņiem saslieti? Ģelzi, skriesim šo brīnumu brinumu apskatīt!" Misiņš sāk rikšot. Pa ausu galam viņš tomēr dzird vāveres Lingas vārdus:

„Pārpratums! Pārpratums! Te sērkociņu torņus neatradīsi! Pilsētai tikai tāds vārds. Te gatavo sērkociņus."

„Ak tā..." Misiņš jūtas vīlies. „Tik sērkociņus gatavo."

,,Ne nu sērkociņus vien," Linga paskaidro. „Vienā fabrikā taisa krēslus, otrā — traktorus, citā — biezpienu. Protams, gliti neskanētu, ja mēs teiktu — Biezpiena pilsēta."

„Nē, tas nebūtu skanigi," Ģelzis arī piebalso. „Sērkociņu pilsēta — tāds vārds ugunīgāks. Man patīk. Liekas — Misiņam arī. Mēs labprāt te paliktu. Esam darba meklētāji. Tikko no Lieldienu Zaķu Augstskolas iznākuši."

„Apsveicu jaunos meistarus!" vāvere Linga pa egles zariem kā pa kāpnēm nāk uz leju. „Jūs esat ieradušies īstajā laikā un istajā vietā. Sērkociņu pilsētā pašlaik nav Lieldienu zaķa. Mūsu vecais Sērkociņu Sudrabs aizgāja meklēt līdzenāku vietu. Teica — nespējot vairs olu vezumu kalnā uzvilkt."

Ģelzis un Misiņš slaista ausis:

,,Ā!"

„Sudrabs!"

„Tas būs bijis labs meistars!"

„Mēs esam tikai Misiņi," Ģelzis vaļsirdīgi pastāsta vāverei. „Bet jauni Misiņi. Ko mēs varam, to katrs drīz redzēs. Ko jaunu izdomāsim, tas arī nepaliks noslēpts. Lielīties vēl neprotam, bet to iemācisimies. Tātad — viss kārtībā. Sudraba vietā stāsies Sērkociņu Ģelzis un Sērkociņu Misiņš. Vienkāršības dēļ sauc mani par Ģelzi un manu draugu par Misiņu. Mēs esam nešķirami. Viens un viens — kopā viens. Sarežģīta rēķināšana, bet Lieldienu Zaķu Augstskolā to iemācījāmies. Tagad... mm... par rēķināšanu vairāk nerunāsim, tagad sāksim Lieldienu zaķu gaitas. Ceru, ka tu būsi tik laipna un parādīsi, kur atrodas Sērkociņu Sudraba darbnīca?"

„Protams — būšu laipna," Linga cēli izslien asti. „Lūdzu sekot!"

Agrākā Lieldienu zaķa darbnīca atrodas krasta visaugstākajā vietā. No turienes ielejas pilsēta labi pārredzama. la Misiņam un Ģelzim nebūtu jādomā par olu vezumiem, arī tie labprāt savu mītni iekārtotu tā, lai var tālu redzēt. Bet Sērkociņu Sudraba nevarēšana tiem labs brīdinājums.

„Arī mēs kādreiz būsim veci," Ģelzis nopūšas. „Iekārtosimies zemāk. Labu vietu te netrūkst."

Pirms Ģelzis un Misiņš izvēlas vietu darbnīcai, tie grib apskatīties, kā Sērkociņu Sudrabs olas krāsojis. Ieeja darbnīcā ar egļu zariem nosprostota. Zari apklāti sūnu vīšķiem. Viss gaiteņa gals tā nomaskēts, ka tikai tas, kas pazīst zaķu ķepu darbu, tam garām nepaies. Ģelža vērīgās acis pamana arī koka mizas sloksni. Tajā ar asu nagu ieskrāpēts šāds paziņojums:

„Atstāju darbnīcu akurāt tādu, kādu to pirms 125 gadiem saņēmu. Novēlu labas sekmes pēctecim."

Vecā Lieldienu zaķa rakstu rūpīgi saburtojis. Ģelzis pasniedz mizu vāverei un pats steidzīgi sāk darbnīcas ieejas atbrīvošanu.

„Misiņ, palīdzi!" viņš sauc. „Nevaru vairs ziņkārību valdīt. Traki gribas redzēt, kāda izskatās simts divdesmit piecus gadus veca darbnīca."

Darbnīcā iegājuši, jaunie Lieldienu zaķi jūtas patīkami pārsteigti. Visi kakti tīri. Otas rūpīgi izmazgātas. Krāsu traukiem skaidri salasāmi uzraksti.

„Misiņ, te mēs varam kārtibu mācīties," Ģelzis staigā no viena kakta uz otru. „Domāju, ka tāds zaķis, kas jau simts divdesmit piecus gadus olas vadājis, būs kļuvis nolaidīgs. Paskaties! Pie olu vedamās orītes riteņiem ne dubļu piciņas neatradīsi."

Misiņš apskata oriti.

„Tā laikam mūžīgi veca," viņš drusku pastumj Lieldienu zaķim nepieciešamo darba riku. „Kokasu riteņi. Tačka nav labāka."

„Draugs, nepel šos dārgumus! Antiki! Senču mantojums. Tos paglabāsim piemiņai. Protams, nākamajās Lieldienās vēl brauksim ar šiem kokasu ratiem, bet pēc tam raudzīsim kaut ko labāku. Man gribas pēc kādiem simts vai divi simti gadiem koka mizā ieskrāpēt:

„Te viss izskatās citādi nekā agrāk!"

Misiņš klausās drauga vārdos tikai ar vienu ausi. Viņš priecājas par daudzajām otām, krāsu podiem, grābekļiem, kapļiem, lāpstām.

„Mēs varēsim ātri iekārtoties," Misiņš domā. „Darba rīku netrūkst. Iesākumam ari krāsu diezgan. Mums tikai jāgādā darbnīca."

Sērkociņu Sudraba darbnīcas ieeju no jauna aizsprostojuši, Misiņš un Ģelzis tūliņ dodas mitnes un darbnīcas vietu izraudzīt. Staigā šurpu, staigā turpu. Krastā daudz labu jauku vietu, bet jaunajiem Lieldienu zaķiem grūti izšķirties, kur sākt būves darbus. Tie aicina vāveri Lingu par padomnieci.

Vāvere sajūsmināta:

„Ja nu kāds jaunatnācējiem var labu padomu dot, tad tā esmu es. Prieks, ka jums prāta diezgan ar mani aprunāties. Es te pazīstu katru koku, katru krūmu, katru akmeni krastmalā. Parādīšu, kur atrodas mana māja. Un katrs sapratis, kas es neizvēlējos peļamu vietu. Jums es ieteiktu apmesties man kaimiņos — Lielajā līcī. Lūk — upes krastā līdzenums! Aiz akmeņu kaudzes neliels dīķis, aiz diķa šmaugas egles. No eglēm līdz kalna sienai meža avenāji. Tie asi kā dzeloņstieples. Šādi asumi jūs pasargās no ziņkārīgiem garāmgājējiem."

Jaunie Lieldienu zaķi vērīgi izpēta Lielo līci. Abi vienis prātis, ka vāveres lielīgie vārdi nav bijuši nekāda lielība. Vieta lieliska: ceļš tuvu, pilsēta tuvu, un avenāju džungļi labs aizsargu valnis.

Misiņš vairākas reizes aptausta krasta sienu.

„Smilšakmens," viņš ziņo Ģelzim. „To viegli varēs drupināt. Darba rīku mums netrūkst. Domāju, ka mēs te varēsim ātri un ērti iekārtoties."

„Ja tu tā saki, tad laikam tā ari būs. Augstskolas Prezidents teica — tu būvniecīgā nepārspējams. Un es nešaubos," Ģelzis labprāt atstāj būvniecību Misiņa ziņā, jo tā pats iegūst laiku apkārtni izpētīt.

.

5. BUMBUĻA ĪRNIEKI

Krēslas stundā Misiņš atnes lauzni, kapli, lāpstu un tūliņ sāk darbu. Gribas izmēģināt, kā veiksies kalna sienas drupināšana.

„Labvakar, kaimiņ!" dobja balss iztraucē Misiņu. „Vai atļauts iepazīties?"

„Ar prieku!"

„Esmu āpsis. Mazliet vairāk uzbarojies nekā vajadzētu. Pārāk apaļš. Draugi mani sauc par Bumbuli."

„Sveiks, Bumbuli!" Misiņš mīlīgi uzsmaida āpsim. „Vai tu būsi mans kaimiņš?"

„Tā izskatās. Un tu laikam būsi mūsu jaunais Lieldienu zaķis?"

„Tā izskatās. Nesen pabeidzu Augstskolu. Vari mani saukt par Misiņu."

„No skolas? Un tikai Misiņš?"

„Tikai Misiņš. Bet tas nekas. Mēs esam divi. Ģelzis ari. Un par abiem kopā... hm... Mums lielas lietas padomā. Ģelzis saka — mēs būšot moderni Lieldienu zaķi. Es gan vēl nezinu.

kas jādara, lai butu moderns Lieldienu zaķis, bet par to neraizējos. Par to gādās Ģelzis."

„Kur tad atrodas tavs Ģelzis?" Bumbulis skatās apkārt.

„Ģelzis aizgāja ceļus un tekas izpētīt. Jaunā, svešā vietā tas ļoti svarīgi. Es pa to laiku gribu sākt būves darbus. Jaunā vietā ari tas ļoti svarīgi. Darbnīca nepieciešama. Pašiem ari kādu kaktu vajaga. Man liekas, ka kalna sānā rakšana nebūs grūta."

„Rakšana te laba," Bumbulis apliecina. „Bet kādēļ rakt, ja man tepat blakus telpu bezgala? Tās tagad stāv tukšas. Bērni lieli. Tie tagad prom — pasaulē. Māte pieskata mazbērnus. Es pašlaik te esmu viens. Laba kaimiņa sen vajadzēja. Negadījās. Ar lapsu man bieži iznāk nesaprašanās, ar skunksu — tāpat. Skunkss gauži gribēja te apmesties. Noraidīju. Katram taču zināms, ka ar skunksu vienā mājā neiespējami dzivot. Neprot uzvesties. Un ja tas palaiž smaku, tad elpa ciet! No tādiem kaimiņiem jāvairās, cik vien iespējams. Cita runa par Lieldienu zaķiem. Būšu lepns, ka varu jums pakalpot. Atdošu jums ērtākos gaiteņus, dziļākos kaktus un vismaz divas ieejas. Protams, jums gan vajadzēs gaiteņus un kaktus paplašināt. Redzu — Lieldienu zaķis daudz prāvāka auguma nekā es. Bet paplašināšana jums būs nesalīdzināmi vieglāka nekā jaunas alas rakšana. Es palīdzēšu gan ar ķepu, gan ar labu padomu."

Āpša labvēliba pārsteidz Misiņu.

„Laikam prasis augstu ires maksu," viņš domā. Lai būtu skaidrībā, Misiņš ari tūliņ noprasa, ko Bumbulis gribēs par tādu lielu pakalpojumu.

„īri?" Bumbulis pārsteigumā apsēžas. „Nē, nē. Nekādas īres neprasu. Man vientulība apnikusi. Gribu draudzīgus kaimiņus. Un ja es kādam atdodu savus labākos gaiteņus, savus lielākos kaktus, tad ceru, ka tie būs draudzīgi."

„Būs!" Misiņš sniedz Bumbulim ķepu. „Zaķi, kā tas visiem zināms, ļoti miermīlīgi radījumi."

„Ceru — arī tīrīgi," Bumbulis piebilst. „Man patīk, ja telpas vienmēr tīras. Ieteicu ar olām ļoti uzmanīties. Vecas olas nejauki smird. No tām pat skunksam var kļūt nelabi..."

„Draugs, par olām neraizējies. Mēs lietosim tikai svaigu mantu. Telpas būs izkrāsotas, izvēdinātas. Par to es galvoju. Pīpot mēs nepīpojam un vispār — mums nepiemīt tādu paražu, kas saimniekam varētu nepatikšanas sagādāt. Pats būsi pie mums, pats redzēsi."

Saimnieks izskatās apmierināts, īrnieks arī. Abi ļoti draudzīgi sēž un pārrunā alu paplašināšanas darbus. Bumbulim patīk Misiņš, Misiņam — Bumbulis. Krēsla jau sabiezējusi par tumsu, kad Bumbulis atminas, ka nodomājis iet medibās.

„Uz drizu redzēšanos!" āpsis pamāj zaķim.

„Kā norunāts. Te būšu es, te Ģelzis," Misiņš pasmaida, steidzas pretī Ģelzim un sajūsmā stāsta:

„Nevarēju iedomāties, ka mums svešumā tik labi klāsies. Darba rīkus atstājis Sudrabs, āpsis Bumbulis dod telpas tieši tai vietā, kur mēs taisījāmies kalna sānā alu urbināt. Bumbuļa gaiteņi un kakti būs gan krietni jāpaplašina, jo mūsu augumi prāvāki nekā āpsim. Tūliņ aiz ieejas āpsim itin ērts priekšnams. Tur jau tagad varēsim no lietus un vēja paglābties. Tas ļoti labi. Savs laiciņš paies, kamēr dziļāk iekārtosimies. Kā tu domā, cik telpu mums īsti vajadzēs?"

Ģelzis netaisās šaurībā dzīvot. Vecais Lieldienu zaķis Sērkociņu Sudrabs izticis tikai ar darbnīcu. Turpat gulējis, strādājis, turpat atpūties. Ģelzis grib sākt ar plašu vērienu:

„Mums vajadzēs ērtu darbnīcu ar daudz plauktiem. Pašiem — guļamistabu, virtuvi. Cik telpu es jau minēju?"

„Trīs."

„Neskoposimies. Visi runā — tagad esot augsts dzīves standarts. Lieldienu zaķiem arī tāds būs! Pieskaiti... ē... vēl

J

īpašu ēdamistabu."

„Labi. Izbūvēsim piecas telpas,” Misiņš apņēmīgi nosaka.

„Kā tev iznāca piecas?" Ģelzis nesaprot. „Es minēju tikai četras: darbnīcu, guļamistabu, ēdamistabu un virtuvi."

„Ja pieskaita vēl vienu telpu augstam dzīves standartam, tad kopā piecas," Misiņš paskaidro.

Ģelzis gurdi apsēžas.

„Misiņ, tev vēl nav nekādas jēgas par augstu dzīves standartu," viņš nopūšas. „Visās mūsu daudzās telpās kopā būs augsts dzīves standarts, nevis kā agrāk, kad Lieldienu zaķim bija viens vienīgs kakts. Tur krāsoja olas, tur gulēja. Turpat arī strīdējās ar nelūgtiem ciemiņiem. Mēs parūdīsim, kā Lieldienu zaķiem jāiekārtojas. Un tu taču solījies par to gādāt, lai mums būtu ērti."

„Gādāšu!” Misiņš izstaipa ķepas. „Gādāšu augstu dzīves standartu. Griesti būs tik augsti, ka tev pakausis tur neatsitīsies. Augstskolas Prezidents teica — būvniecībā es esot nepārspējams. Pārliecināšos, vai tā ir."

Kas jādara, kā jādara, tas Misiņam skaidrs. Ar darbu viņš ari nekavējas. Rītos agri, vakaros vēlu upes krastā reizēm dimd, reizēm švirkst. Tur Misiņš sparīgi cilā lauzni, kapli vai lāpstu. Āpsis Bumbulis skatās un priecājas:

„Var gan redzēt, ka Misiņš augstā skolā gājis. Es savas alas ar ķepām izraku, Misiņš nagu klintij nepieliek. Ē — jauni laiki, jauna mācēšana. Prieks noskatīties."

Misiņš pieber pilnu tačku ar klints šķembām. Aizstumj to, aizstumj vēl otru, trešu, bet šķembu kaudze plok lēni.

„Idkustas veiklāk," viņš domā, „citādi āpsim nebūs prieks skatīties, ja tas pamanīs, cik maz padaru."

Žvirkst lāpsta, kaplis šķiļ dzirkstis, tačka ripo. Misiņš visiem spēkiem pūlas būt labs būvnieks.

6. IEPAZĪŠANĀS AR KAIMIŅIEM

zīvokļa un darbnīcas izbūve neveicas tik ātri, kā Misiņš domājis. Zaķu augumiem āpša alas daudz par šaurām, daudz par zemām, par niecīgām. Slaidajam Ģelzim vajaga augstus griestus, darbnīcā nepieciešami plaukti un plauktiņi, bet klints drupināšana velkas gausi. Drupaču un šķembu aizvešana ari prasa daudz laika.

„Misiņ, vai tu vari pareģot, kad būves darbi beigsies?" Ģelzis bažigi apjautājas.

„Visu citu varu pareģot, tikai ne to," Misiņš skumigi atbild. „Pats redzi — viena vienīga telpa puslidz gatava."

„Puslidz?"

„Jā. Vēl jāiekārto gultas. Kādu sēdekli ari vajadzēs."

„Tu gribi vispirms guļamistabu dabūt gatavu? Es cerēju — tu pašu pirmo pabeigsi darbnīcu."

Misiņš nopūšas:

„Ja kāds strādā tik smagi, kā es to daru, tad tam laiku pa laikam gribas mikstā sūnu gultā izstiepties. Lūdzu sāc vākt sūnas."

,,Kas vajadzīgs, tas vajadzīgs," Ģelzis paņem grozu un aiziet sūnas plūkt.

Pēc dažām dienām guļamistaba gatava. Nu zaķi var visu vērību veltīt darbnīcai. Misiņš sirsnīgi pūlas. Ģelzis arī neslinko, bet tam vienmuļīgais darbs driz apnīk. Vēl darbnīcā klints gabalu kaudzes, vēl sienās jāiekaļ plaukti, tomēr Ģelzis no Sudraba darbnīcas jau atved krāsu podus un otas. Un kā otas pa ķērienam, tā gribas tās izmēģināt. Virs galvenās ieejas viņš uztriepj paziņojumu:

Šeit dzīvo slavenie Lieldienu zaķi ĢELZIS un MISIŅŠ

Misiņš apskata uzrakstu.

„Slavenie? Hm... Vai mēs par sevi drīkstam tā teikt?" viņš šaubās.

„Kālab nē?" Ģelzis pārsteigts. „Ja paši sevi neslavēsim, kas gan cits to darīs? Neviens! Un kaimiņi nedabūs zināt, ka mēs esam ievērojami zaķi."

„Tā gan. Bet zobgaļi varbūt par mums smiesies. Teiks — lielibnieki. Man nepatik, ka citi mūs zobo. Kam gan patīk? Tev?"

„Nē, nē," Ģelzis ierauj galvu plecos. „Mainisim uzrakstu," viņš steigšus mērc otu krāsu podā, apklāj pirmo uzrakstu un uzvelk citu:

Šeit dzīvo Lieldienu zaķi Ģelzis un Misiņš. Ciemiņi tiek gaidīti un laipni saņemti.

Pārliecinājies, ka visi burti labi salasāmi, viņš jautā Misiņam:

„Nu? Ko nu tu teiksi?"

„Tā man patīk. Es tik baidos, ka mēs nespēsim no ciemiņiem atkratīties."

„Nebaidies. Cilvēki mūsu rakstu neprot lasīt. Tie nenāks. Te iegriezīsies vienīgi krūmu kaimiņi. Un tos mēs gaidām. Gribas iepazīties, iedraudzēties."

bumbulis laiku pa laikam apskata, ko zaķi paveikuši. Uzrakstu noburtojis, viņš priecīgi sasit ķepas:

,,Tai dienā, kad atļāvu Lieldienu zaķiem savas alas, esmu ļoti ļoti tālredzigs āpsis. Inteliģenti īrnieki. Man prieks pašam par sevi. Bet tu, Ģelzi, ar ciemiņim uzmanies. Tagad visi piekrastes kaimiņi nāks skatīties, kas te notiek. Esmu drošs, ka ari lapsa Likata drīz būs klāt."

„Lai nāk," Ģelzis bezbēdīgi iesaucas. „Labāk ar lapsu satikties šeit nekā svešos krūmos."

„Drosmīgi vārdi."

,,Ia vajaga, mēs varam būt itin drosmīgi Lieldienu zaķi. Protams, dažreiz mēs esam bailīgi, kā tas zaķiem pieklājas, bet... ē... tu te vienmēr tuvumā būsi, pats redzēsi, kā mēs uzvedamies.

„Ja, ja. Vērošu gan," Bumbulis pasmaida un dodas parastajā medibu gājienā.

Āpša uzslava pastiprina Misiņa centību. Tas ar jaunu sparu ķeras pie lāpstas. Ģelzis šad un tad cilā kapli, bet tam prāts nemierīgs. Gribas redzēt, kā būs ar ciemiņiem. Vai nāks? Kas nāks?

Uzraksts pie Lieldienu zaķu mītnes ieejas pievērš garāmgājēju un garāmskrējēju uzmanibu. Zvirbulis Spurkšis to tūliņ pamana. Tam sirds kļūst silta par jauno Lieldienu zaķu viesmīlību.

„Mani te gaida!" viņš aiz sajūsmas lēkā uz vienas kājas.

„Visi citi mani sauc par čigānu, bet Ģelzis un Misiņš ielūdz paciemoties. Man liekas, te būs vieta, kur allaž varēšu piestāt papļāpāties."

Spurkšis prot iepazīties. Viņš vis neprasa pacienāšanu, bet, Ģelzi saticis, tūliņ apjautājas:

„Kā es varētu jaunatnācējiem pakalpot?"

„Spurkši, tu ieradies šeit īstajā laikā," Ģelzis apliecina. „Nupat domāju — svešumā var kļūt garlaicīgi. Gribas arī zināt, kas pasaulē notiek. Man liekas — modernam Lieldienu zaķim derētu tālrunis, radio, telegrāfs."

„Čir! Būs!" Spurkšis apsola. „Putniem jau sen labi iekārtotas līnijas. Ja tik vajaga, paskandināsim. Es labprāt būšu Lieldienu zaķu ziņnesis. Kā gadīsies kaut kas jauns, tā tūliņ pieskriešu."

Lai rādītu, cik jaunais ziņnesis labi audzināts, Spurkšis pirmajā reizē ilgi neciemojas.

„Uz redzēšanos!" viņš uzsauc un — spurkt.

Ar Čali, tuvākās cilvēku mājas kucēnu, Ģelzis iepazīstas nejauši. Ģelzis dīķa malā tīra otas. Pieskrien Čalis un brīdina:

„Bēdz! Esmu suns, tu — zaķis. Tev jābēg. Un tad es dzīšos tev pakaļ: au, au, au!"

„Mazais, nerunā niekus," Ģelzis pamāca. „Lieldienu zaķus suņi netrenkā. Tāds noligums. Vecs, labs nolīgums. Pirms pieci simts gadiem tāds noslēgts. Varbūt pat agrāk. To tu iegaumē."

Kucēns vēl neprot lidz pieci simti skaitit, nesaprot ari, ko nozīmē vārds nolīgums. Čalis aizskrien pie mātes un sūdzas:

„Māt, zaķis no manis nebēg."

„Tas nevar būt!" Zeda gandrīz netic savām ausīm.

„Var, var," Čalis neatlaižas. „Nupat tā notika. Mēs drusku parunājāmies..."

„Ar zaķi?"

„Jā!"

,,Hm... Suns ar zaķi sāk pļāpāt... Parādi man, kur tāds muļķa zaķis atrodams!"

Čalis aizved māti pie aso meža avenāju žoga. Zaķu tur neredz, bet Zeda pamana uzrakstu, ka ciemiņi tiek gaidīti.

„Mums nu kaimiņos Lieldienu zaķi apmetušies," Zeda paskaidro. „Godīgs suns tos neaiztiek. Tas tā no seniem, seniem laikiem. Uzmanies! Man būs liels kauns, ja tu tiem kādu pārestību nodarīsi."

„Ja tāda noruna, tad es to labi iegaumēšu," Čalis apsola. ,,Es tik nesaprotu, kā pazīšu, kurš Lieldienu zaķis, kurš vienkāršs kāpostu grauzējs."

„Lieldienu zaķus tev viegli pazit. Tie daudz lielāki par parastajiem krūmu trušiem. Un tie vispār staigā uz divām kājām. Uz pakaļkājām. Nu? Skaidrs?"

„Nē! Es vēl nezinu, kā pazit, ja zaķis guļ!"

„Tad palūdz, lai pieceļas kājās."

„Tā gan var darīt," kucēns piekrīt. „Man tagad pat gribas iet ar Lieldienu zaķiem iepazīties. Ja tie gulēs, tad lūgšu piecelties."

Zeda vēlreiz izlasa uzrakstu virs zaķu mītnes ieejas.

„Skaidra valoda. Zaķi aicina ciemiņus. Iesim!" māte pamāj dēlēnam.

suņi paliek suņi, un zaķi paliek zaķi. Atturīgi sasveicinās. daži pieklāsjības vārdi no suņu puses, daži — no zaķu puses. • omuliga tērzēšana nesākas. Lai rādītu, ka kaimiņi būs Lieldienu zaķiem labvēlīgi, Zeda šķiroties drusku pasmaida: bērniem piekodināšu šeit neklaiņot, bet ja dzeltenā lapsa Likata kļūst pārāk uzbāzīga, tad palaidiet mums ziņu."

„Sirsnīgi pateicamies!" Ģelzis priecīgi iesaucas. „Mums tas būs ērti un ātri izdarāms, jo putnu tālrunis jau mūsu ricibā. Luk — zvirbulis tepat lēkā! Gatavs tālruni skandināt."

„Gaidit gaidu!" Spurkšis apliecina. „Zeda, ja tev Lieldienu zaķiem kas sakāms, palaid kādu skaļu au, vau. Tad zināšu, kur man jāspurdz. Esmu zaķu ziņnesis."

Spurkšim ziņneša pienākums tā iepaticies, ka grūti rimties, īsā laikā vistas, pīles, robiņi, martini, strazdi un citi putni dabū zināt, ka virs Lieldienu zaķu mitnes atrodas patīkams aicinājums: visi kaimiņi ielūgti.

7. SKUNKSS UN LAPSA APCIEMO LIELDIENU ZAĶUS

Putnu ziņas uzmanīgi noklausās ari skunksu jaunkundze . Švīka. Lapsu Līkatu ieiaudzījusi. Švīka sauc:

„Kaimiņien, vai jaunumus jau zini?''

„Dzirdēju," lapsa apstājas. Tai gribas ar Švīku parunāties. „Liekas — mūsu upmalā tiešām notiek brīnumi. Vecais Lieldienu zaķis klusi, slepus izvadāja olas. Reti kādam laimējās to sastapt. Tagad jaunie pie darbnīcas ieejas uzkrāsojuši ielūgumu: kam patīk, var viesoties. Nesaprotu, vai pie āpša Bumbuļa apmetušies pasaules lielākie muļķi vai lielākie gudrinieki?"

„To es noskaidrošu. Man patiktu, ja tie būtu vislielākie gudrinieki," Švīka noslēpumaini pasmaida.

„Kāds tev tur labums?" lapsa brīnās.

„Zvirbulis Spurkšis stāsta, ka Ģelzis un Misiņš nākot no augstas skolas, no paša kalna gala. Tur tie esot visādas augstas kalna gala gudrības studējuši. Arī ķīmiju."

„Kas tā tāda?" lapsa izslien ausis.

Tā liela gudrību. Kas to prot, var pagatavot visādas krāsas, nagu laku un smaržudeņus. Tā pūce man paskaidroja, un pūce, kā tu pati labi zini, niekus nerunā. Tūliņ iešu ar Ģelzi un Misiņu iepazities. Noskaidrošu, ko tie var un ko prot."

ģelzis un Misiņš tai bridi tikko sākuši parasto rita vingrošanu. Švīka no slēptuves skatās un brīnās, cik slaidiem lēcieniem Lieldienu zaķi pārlec asajiem meža avenāju krūmiem.

„Veikli gan! Tādus pirmo reizi redzu."

Kad Lieldienu zaķi diezgan lēkājuši, skrējuši un visādi ķopas vingrinājuši, tie apsēžas atpūsties. Nu Švīka vairs nekavējas. Tā atstāj slēptuvi un dodas pie Ģelža un Misiņa.

„Vai atļauts tuvoties?" Švīka pazemigi jautā.

„Cik tuvu vien patīk!" Ģelzis bezbēdīgi atsaucas, kaut gan skunksu smakošana tam labi pazīstama. „Nāc droši! Mēs neesam pārmērīgi izlutināti."

„Pateicos!” Švika pasper dažus soļus. „Pa gabalu netīk klaigāt. Man šoreiz gribas parunāties tā, lai visādi krūmu brāļi nevarētu dzirdēt. Klist baumas, ka jūs esot ļoti gudri Lieldienu zaķi. Vai tas tiesa?"

„Tiesa gan," Ģelzis ar labpatiku paglauda ausis.

„Jūs nākot taisni no Zaķu Augstskolas."

„Taisni ar lieliem likumiem. Galvas pilnas visādu gudrību. Esam studējuši būvniecību, glezniecību, vingrošanu un vēl daudz ko, kas moderniem Lieldienu zaķiem nepieciešams."

„Ķīmiju ari?"

„Vai nu bez ķīmijas!" Ģelzis lepni izslien krūtis. Tā mums jāprot labāk par visu citu. Pašiem taču krāsas jāgatavo."

„Patīkama ziņa. Sen gribēju ar ķīmiķiem tikties. Jums laikam zināms, ka man grūtības ar kaimiņiem," Švika kaunīgi nolaiž acu plakstus. „Tie bezkaunīgi smīn: es palaižot nelabu smaku... Būtu jums ļoti pateicīga, ja jūs man pagatavotu kādu labu smaržūdeni. Es tad staigātu iesmaržojusies. Neviens vairs nejustu, ka man dažreiz pasprūk tā... nelabā, kas gadās, ja esmu uztraukta, nobiedēta vai aizkaitināta. Visi priecātos, ka manā tuvumā jūt rožu vai ceriņu smaržu. Ja jūs tādu smaž-ūdeni pagatavotu, tas būtu labs darbs."

Zaķi saskatās. Liekos — tie gribētu viens otram teikt: nu gan esam spīlēs. Par ķīmiķiem sevi dēvējuši, bet pašiem ne jausmas, kā rožu vai ceriņu smaržūdens gatavojams. Misiņš cieši sakniebj lūpas par zīmi, ka viņš klusēs. Lai atbild Ģelzis, kas pats mēdz lielīties, ka sakāmā netrūkstot.

u

Ģelzis skatās gaisā.

„Smaržūdens pagatavošana esot ļoti grūta," viņš paskaidro. „Vajadzīgi mēri, svari un milzīga darbnīca. Mums tādas darbnīcas vēl nav. Misiņš ar Bumbuli gan strādā stundas un virsstundas, bet nieka kakts vien gatavs. Tur pat vēl olas nevarēs nokrāsot. Kamēr tiksim pie smaržūdeņiem, paies ilgs laiks."

„Žēl... Ko lai daru?" Švīka izskatās ļoti vīlusies. „Kad es varētu jūs atkal apciemot?"

Baidīdamies, ka Ģelzis ilgo laiku varētu pateikt pārāk īsu. Misiņš steigšus atbild:

„Paies lietainais laiks, siena laiks un puteņa laiks. Pēc tam vajadzēs veselu lērumu virsstundu."

Švīka aiziet noskumusi, bet Ģelzis slavē Misiņu:

„Tu dažreiz vari būt ļoti apķērīgs. Švīka te drīz nerādīsies. Tik tev pašam vajadzētu laika rēķinus pamācīties. Tie tev vēl neskaidri."

„Lūdzu nepūlies man jaunus darbus izgudrot," Misiņš atcērt. „Esmu pārāk nevaļīgs. Baidos, ka līdz Lieldienām ar būves darbiem netiksim galā. Tik daudz telpu! Nē, to nevar saukt par vieglu spēlīti. Āpsis gan palīdz, bet arī tev vajadzēs nākt palīgā. Ņem lāpstu vai kapli. Man vienalga."

Labu cēlienu Ģelzis sparīgi rok. Bet tad pagalmā dzirdamas balsis. Tā Ģelzim rodas labs iemesls nomest lāpstu un iziet pagalmā apskatīties.

Pagalmā sapulcējies krietns bars baložu. Tie grib zināt, vai jaunie Lieldienu zaķi sākšot ar plēsoņām draudzēties. Šie gribot jaunatnācējus brīdināt, ka skunksi esot zagļi un laupītāji. Tie pievācot olas, aiznesot cāļus un balodēnus. la Lieldienu zaķi gribot ar putniem paturēt labas attiecības, tad ar skunksiem lai neielaižoties nekādās darīšanās.

„lūšu uztraukums veltīgs," Ģelzis mierina satrauktos baložus. „Švīku mēs gan draudzīgi izvadījām, bet tā varbūt vairs neatgriezīsies. Misiņš par to gādāja. Viņam tādi laika rēķini, ka ne pats var saprast, ne citi. Labs diplomāts. Es tagad mierīgu prātu varu teikt: viss labākā kārtībā."

Kamēr Ģelzis runā ar baložiem, lapsa Līkata izprašņā Švīku:

„Ko tu piedzīvoji? Vai jaunie Lieldienu zaķi tiešām izskatās tādi, kā zvirbulis Spurkšis visiem stāsta: lieli, gudri, veikli?"

sliņķi švīka Īgni šņāc. „Veikli lēcēji, vēl veiklāki runātāji bet darbnīca tiem vēl negatava. To viņi pabeigšot pēc laikiem. Neticu, ka tie kādu olu spēs nokrāsot."

lapsail aiz prieka spīd acis.

„Laba ziņa," tā priecājas. „Ja zaķi ar olām netiks galā, tad man būs daža laba maltīte. Olas man garšo. Bērniem — tāpat. Jādabū tik zināt, kā olām piekļūt. Hei, mazie!" Līkata pamāj kļūmos noslēptiem lapsēniem. „Iesim paskatīties, kādas tur alas, cik ieeju!"

Vecā lapsa un trīs lapsēni klusi apspriežas. Norunā, ka vecā lapsa būs ļoti rātna un piesardzīga, lapsēni — draiskulīgi. Sākumā tie spēlēs slēpšanos pagalmā un krūmos, vēlāk raudzīs tikt arī zaķu darbnīcā un gaiteņos.

Ģelzim ne mazāko aizdomu, ka Līkatai būtu kādi ļauni nodomi. Sākas draudzīga iepazīšanās. Lapsa slavē Lieldienu zaķu izdevīgo mītnes vietu, apbrīno Ģelža garās ausis. Tā solās būt pakalpīga, ja vien zaķiem kāda palīdzība būtu vajadzīga. Šad un tad arī apsauc trokšņainos bērnus, bet tie daudz neklausās. Lapsēni šaudās šurpu un turpu. Beidzot visi nozūd.

Ģelzim vēl nav nekādu aizdomu. Palaidņi lapsēni. Bet ne tie viņa bērni. Viņš omulīgi tērzē ar veco lapsu.

Misiņš nav apķērīgāks par Ģelzi. Ciemiņi atnākuši. Labi. Lai paskatās, kā top Lieldienu zaķu mītne. Tā kā darba daudz, tad Misiņam neatliek laika skatīties, kur lapsēni skraida. Tie zibīgi ložņā pa kaktiem un gaiteņiem. Kas tiem spēj izsekot. Misiņš pat nepūlas.

Bumbulis drusku uzmanīgāks. Tam nepatīk, ka lapsēni izložņā visu viņa pazemes valstību. Dažas ejas viņš pat aizsprosto, un pats nāk pie Misiņa aprunāties:

„Vai šādi mežonēni tevi netraucē?" viņš brīnās.

„Traucē gan. Nezināju, ka lapsēni tik nevaldāmi. Līkatas apsaukšanu tie pat neklausās. Nu? Kur tie palika? Pēkšņi cfpklusa!" Misiņš paiet dažus soļus uz priekšu un tad dzird gaiteņa līkumā klusu sačukstēšanos. Cits to neuztvertu, bet zaķim labas ausis. Tas dzird, ka lapsēni prasa viens otram:

„Vai tu jau zini, kur būs olu noliktava?"

„Te vēl nekā nevar saprast."

„Pie olām laikam varēs tikt no Bumbuļa midzeņa puses. Tu redzēji — vecais aizsprostoja ieeju. Bet tas nekas. Gan vēlāk viņš to atvērs. Mums tik jāuzmana, kad Bumbulis būs

izgājis medībās vai pastaigāties. Par zaķiem maza bēda. Muļķi. Tos māte varēs kaut kā izmānīt pagalmā. Un tikmēr mēs..."

Lapsēnu saruna Misiņu nokaitina. Viņš klusiem zaķa soļiem manās uz gaiteņa likumu, sagrābj divus pārsteigtos lapsēnus katru aiz astes un izrauj pagalmā.

Līkata jūt, ka kaut kas nelāgs noticis.

„Misiņ!" tā nikni iekaucas. „Kas tā apietas ar ciemiņiem?"

„Es!" Misiņš lepni izslien krūtis.

„Lasīt proti?"

„Protu!"

„Nu tad zini, kas virs ieejas rakstīts! Ciemiņi tiekot laipni saņemti."

„Tā gan! Bet tur nekas nav teikts, kā tos izvada," Misiņš nikni atcērt.

Kad dzeltenā lapsa Likata ar lapsēniem nozudusi. Ģelzis jautri iesmejas:

„Misiņ, dažreiz tevi var apbrīnot. Par ciemiņu izvadīšanu tu ļoti labi pateici. Asprātīgi!"

„Tas gadās, ja mani nokaitina," Misiņš apsēžas un sīki izstāsta draugam, kā īsti lapsēni to nokaitinājuši. „Daudz ko varu paciest, bet blēžus — nē," dusmīgais Lieldienu zaķis vista ķepu. Un šāda ķepas vīstīšana liecina, ka Misiņš uz lapsām nekad labu prātu neturēs.

8. SLAZDS

Ar tuvākiem kaimiņiem iepazinušies. Ģelzis un Misiņš beidzot atjēdzas, ka vistas vēl nav manītas.

„Misiņ, mēs esam neticami vieglprātīgi zaķi," Ģelzis saķer galvu. „Draudzēšanos vajadzēja sākt ar vistām. No baložiem, irbēm, zvirbuļiem un robiņiem mēs olas nelūgsim. Pēc olām būs jābrauc uz vistu kūti. Bet ja nu vistas būs apvainojušās par mūsu ilgo kavēšanos, ko tad darisim?"

„Izliksimies par muļķiem."

„Nav jāizliekas. Mēs taču tādi esam," Ģelža uztraukums aug.

„Klausies, es nerunāju tukšus vārdus. Tēlosim vientiesīšus," Misiņš pamāca. „Pa tālruni jautāsim vistām: vai tās nāks pie mums, vai mums jāiet turpu?"

„Ak tā... Hm..." Ģelzis dudina. „Varbūt tā varētu izlīdzēties? Labi. Pasaukšu Spurkši, lai tas skandina tālruni."

Zvirbulis labprāt pakalpo. Pēc maza britiņa tas ziņa:

„Vistas te nenāks. Gailis Lielpiesis skaidri pateica: ja Lieldienu zaķi gribot olas, tā viņu darīšana, kur tās dabūt."

„Vai tev likās, ka gailis uz mums dusmīgs?" Ģelzis bažīgi apjautājas.

„Tā nedomāju. Gailim gaiļa lepnība. Viņš taču nevar atzīties, ka vistām un arī gailim pastaigāšanās ārpus aploka stingri noliegta. Vistas un gailis gan dzīvo lepnā mājā, ēd skaidrus graudus, dzer ūdeni no spožām silītēm, tomēr augsts stiepļu, tīkla žogs visapkārt, kā gūstekņu nometnei."

Ģelzis un Misiņš klausās, klausās. Ausis tiem nošļukušas. Misiņš drūmi paskatās uz darbnīcas pusi.

„Kālab te nagus deldēt?" viņš saka Ģelzim. „Ja vistas gūstā, ja dzīvo aiz augsta žoga, tad olas mēs nedabūsim. Velti te darbnīcu būvēt. Mums jāmeklē kāda cita vieta, kur vistas vēl brīvībā."

„Čirrr-ī..." Spurkšis iesmejas. „Tepat būs labi! Es gādāšu satikšanos ar cienījamām vistu saimēm un vareniem gaiļiem. Esmu ievērojams ar to, ka varu, ko gribu. Un jūsu dēļ, labu draugu dēļ — varu visu. Zinu vairākus vistu ciemus, bet es jūs vedīšu uz tuvāko. Tas atrodas tepat — pāri lielceļam. Citi ciemi pilsētas otrā pusē. No tāda. tāluma jums būs grūti olas atvest. Kalni un gravas ceļā. Vecais Lieldienu zaķis reiz mēģināja turp braukt. Olu kulteni tik pārveda. Olas jums būs tepat. To es nokārtošu tā... spurkt."

„Kā?" Misiņš īsti nesaprot.

„Teicu — spurkt! Tas nozīmē — ļoti ātri."

Spurkšis tiešām zibīgi aizspurdz. Pievakarē tas atgriežas pie Lieldienu zaķiem un mudina:

„Tagad īstais laiks vistas apciemot. Es jūs jau pieteicu. Drīz būs krēsla. Cilvēki krēslā jūs nemanīs. Bet jāsteidzas gan. Vistas agri mēdz kāpt laktās un sākt snaust. Tāds vistu paradums no senseniem laikiem. Tāpēc — spurkt!"

Zvirbulis Spurkšis pa priekšu. Zaķi tik ar pūlēm spēj sekot un dzirdēt, ko zvirbulis stāsta. Uz vistu mājas sētas viņš beidzot mierīgi apsēžas un pamāca zaķus:

„Jums jāiet pa mazajiem vārtiņiem. Pie staba viegli sataustāma bultiņa. Ja to pabīda sānis, vārtiņi atvērsies. Pa lielajiem vērtiem staigā cilvēki. Tur jums nebūtu ieteicams slaistīties. Tikai te. Tikai pie mazajiem vārtiņiem. Esmu pārliecināts, ka tie tā iekārtoti, lai Lieldienu zaķi varētu tikt pēc olām."

Ģelzis un Misiņš iet tur, kur Spurkšis rāda. Tieši pie vārtu staba sētas apakšējā malā izplēsts caurums. Misiņš noliecas, paskatās:

„Ja caurums būtu drusku lielāks, mēs varētu ielīst. Nu — nekas raudzīšu bultu pavilkt," Misiņš sniedzas uz priekšu un liek soli tuvāk sētas stabam.

Zem nezāļu vīšķa paslēpts slazds. Kā Misiņš tur uzliek kāju, tā — klaps. Slazds aizcērtas. Misiņa kāja nu atrodas it kā suņa zobos, jo divi ieapaļi, zobaini tērauda gredzeni tiešām izskatās kā suņa mute.

„Ai, aī!" Misiņš aiz uztraukuma un sāpēm iesaucas.

Ar ātru acu uzmetienu Ģelzis saprot, kas noticis.

„Vieglprātīgais Spurkši! Tu mūs ievedi lamatās," viņš rājas.

„Čirr... Es? Ko es... Es tik rādīju ceļu. Katram pašam jāzina, kur kāju likt. Katram pašam jāzina, kā no slazda laukā tikt. Čirr... Lapsas dēlēns pats sev nokoda ķepai galu, lai tiktu prom. Misiņ, vai tu kodīsi pats ķepai galu?" Spurkšis šaudās Misiņam apkārt.

„Zvirbuli, nemuldi!" Ģelzis padzen Spurkši tālāk. „Slazdu es at-vēr-šu," viņš sakož zobus un visiem spēkiem pūlas tērauda gredzenus kaut drusku pavērt. Viegli tas nenākas, bet Ģelzis neatlaižas, kamēr Misiņa kāja brīva.

„Tev laimīga nelaime," viņš stāsta Misiņam. „Starp slazda zobiem un tavu kāju bija iecirties ari krietns nezāļu vīšķis. Tas mazinājis cirtiena sparu. Laikam tāpēc ievainojums neliekas visai dziļš."

Klusu sarunu izdzirdis, sētai tuvojas Lielpiesis, varena auguma gailis ar milzīgu sarkanu seksti. Pie kājām tam pieši kā jātnieku pulka komandierim.

„Kas te? Kas te? Vai ciemiņiem kādas nepatikšanas?" Lielpiesis satraukti apjautājas.

„Lielas nepatikšanas," Ģelzis paskaidro. „Slazda zobi ieko-dās Misiņa kājā. Ar mokām tik varēju slazdu atvērt. Kā būs ar kāju, to vēl nezinu."

„Kā būs, kā būs..." Lielpiesis groza galvu. „Man ļoti žēl, ka nelaime tieši Lieldienu zaķim gadījusies. Zaķu dēļ te slazdus neliktu. Zebiekste vainīga. Viņdien te pa sētas caurumu bija ielavījusies un vairākiem cāļiem galvas nokodusi. Saimnieks tāpēc izlika slazdus visapkārt sētai. Zvirbulim to gan vajadzēja zināt. Spurkši!" gailis skatās apkārt. Velti. Zvirbulis sen paspējis pazust. „Nu — ko tu ar tādu. Tam vējš prātu no galvas izpūtis," Lielpiesis pukojas. „Skraida kā apsvilis. Man nu ļoti

nepatīkami, ka gaidītiem ciemiņiem tāds negadījums. Misiņ, vai kāja stipri sāp?"

„Sāp..."

„Vai vari pēdu palocit?"

„Varu."

„Laba zīme. Kauls neliekas bojāts. Līdz Lieldienām būsi vesels."

Aiz sētas £ tlasījies vistu bars.

„Kā tad!"

„Kā tad!"

„Vesels, vesels," vistas kladzina un apsola jaunajiem Lieldienu zaķiem gādāt visbaltākās, vislielākās olas.

Vakara krēslā Misiņš lēnām klibo uz mājas pusi. Ģelzis ari drusku pievelk labo kāju.

„Ko? Vai ari tev pēda sāp?" Misiņš brīnās.

,,N-nē... Es tāpat... Lai tev vienam nebūtu garlaicigi tā iet — pustreš, pustreš. Citādi nemāku tev līdzjūtību parādit."

Mājās Ģelzis nogulda Misiņu mikstajā sūnu gultā, apliek drauga kāju vēsām, mitrām sūnām.

„Guli mierīgi un nebēdā par kāju. Sūnu kompreses tev palīdzēs," viņš uzmundrina draugu.

Par kāju Misiņš nebēdā. Viņam tik žēl, ka nu apstāsies būves darbi. Nabaga Lieldienu zaķis nekādā veidā nemāk pareģot, kad atkal varēs tačku stumt un lāpstu cilāt.

9. TELPU IZDAIĻOŠANA

.

Misiņš pacietīgi gaida sāpju rimšanu. Paiet dienas, nedēļas. Darbi gandrīz stāv uz vietas. Ģelzis un Bumbulis reižu pa reizei pazemē grabinās, bet sekmes mazas. Tiem trūkst veiklā meistara Misiņa.

Kad Misiņam beidzot kāja vairs nesāp, tas steigšus sāk atkal cilāt darba rīkus. Gribas aizkavēto pasteigt. Pienāk Ziemas svētki, paiet Ziemas svētki. Kārklu krūmu zaros jau spīd sudraboti pūpoli, bet Misiņš vēl nevar teikt: viss gatavs. Tāpēc centīgais būvnieks kļūst tramīgs:

„Lieldienas jau pievārtē! Mums virtuve tikai pusgatava, līkais gaitenis arī vēl nepaplašināts, ēdamistabā drazu kaudzes un, pats galvenais — darbnīcā trūkst olu plauktu. Krāsu podi un bundžas arī vēl čupā. Man palīga vajaga," viņš uzstāj Ģelzim.

„Te es esmu! Spēcīgs palīgs!" Ģelzis braši atsaucas. „Ķeršu, celšu, grābšu! Padodi lāpstu!"

Dažas dienas Ģelzis slavējami strādā, bet tad, kļūst izklaidīgs.

„Es nemāku ķepas kustināt un tai pašā laikā domāt," viņš aizbildinās. „Ja man ķepas darbā, tad domas neskaidras."

„Kas tev neskaidrs?"

„Olu krāsošana. Jauniem Lieldienu zaķiem vajadzētu rādit kaut ko jaunu, neredzētu. Sērkociņu pilsētas iedzīvotājus vajadzētu patīkami pārsteigt. Tiem būs maz prieka, ja mēs darīsim tāpat, kā darīja vecais Lieldienu zaķis, lietosim tās pašas krāsas, ko lietoja Sērkociņu Sudrabs. Misiņ, ja tev ķepas un galva darbojas reizē, tad palidzi man izdomāt, kā šogad olas krāsot? Kā krāsot?"

„Nevaru," Misiņš nopūšas. „Man jādomā par ēdamistabu, virtuvi, gaiteņiem un olu plauktiem. Reiz jau tev teicu — mums pārāk lieli plāni. Un tu gribi ari augstu dzīves standartu. Kaut kā varbūt mēs tiktu ar visu galā, ja tu katru dienu ar lāpstu man stāvētu blakus."

„Neiespējami!" Ģelzis spcrrojas preti. „Galva visādu domu pilna. Tik pilna, ka acis spiežas uz āru."

„Ja mums nebūs olu plauktu, kā tad krāsosim, kā olas susināsim? Bez labi iekārtotas darba vietas mēs ne nieka nepadarīsim. Un bērni šai pavasari paliks bez raibajām Lieldienu olām. Ģelzi, ja tā notiks, tad tev acis aiz kauna izvilksies pakauša pusē."

,,E... Gan būs labi," Ģelzis jo drizāk grib tikt no Misiņa vaļā. „Un ja nebūs labi, tad ar' būs labi. Dari, ko vari. Kad būsi beidzis, es telpas vienā rāvienā izkrāsošu. Tādā darbā man esot labs ķēriens. Tā skolas Prezidents liecināja. Tu pats dzirdēji!"

Misiņš pasmīn:

„Neticu. Gudrie dažreiz pārāk gudri. Sāc krāsošanu jau tagad. Gribu redzēt, kā tev veiksies. Dzīves standarts gan vēl nav izkalts tik augsts, lai tev galva pie griestiem nesistos. Tev šur un tur vajadzēs drusku pieliekties. Ja to paturēsi prātā, tad pakausi neapdauzīsi. Sāc! Priekšnama, guļamistabas un arī darbnīcas sienas jau ir diezgan gludas. Vari tur otu vicināt."

„Labi. Ja tu tā gribi, ķeršos pie otām," Ģelzis gausi pieceļas. „Rītu vai paritu."

„Posts ar tevi," Misiņš atzīstas. „Žēl, ka esmu tikai Misiņš. Būtu Zelts, teiktu tev — sveiks. Tagad... vajadzēs tevi katru dienu urdīt. Un tā katru gadu, simtiem gadu. Nesaprotu, kā to izturēšu."

,,Pārāk noskumsti," Ģelzim kļūst noskumušā drauga žēl. „Centīšos but tev labs palīgs."

Jau tai pašā dienā Ģelzis maisa krāsas. Kamēr Misiņš pie Bumbuļa apspriežas par līkā gaiteņa paplašināšanu, Ģelzis or apskaužamu veiklību zibina otas gar sienām. Kad Misiņš nāk apskatīties, viņš jūtas pārsteigts. Uz gaiteņa sienas skaista glezna: Lieldienu šūpoles, zilas debesis, balti mākoniši. Zaļajā zālē starp pieneņu ziediem un pūpoliem kaudze krāsainu olu. Gaitenis izskatās pavasarīgs, bet kad Misiņš palūkojas dzīvojamā istabā, tam ausis sāk raustities.

„Kas te ķēpājies?" viņš brinās.

„Es!" Ģelzis jautri atsaucas.

„Kāpēc?"

„Es tur gar sienu slauciju un tiriju otas. Iznāca pamatīgi krāsu ziedi. Kā tev patīk?"

„Par patikšanu nerunāsim," Misiņš ņurd. „Skaidra ķēpa."

„Modernā māksla. Pats nekā nesaprot, citi — vēl mazāk. Tik nesaki tā nevienam. Noturēs tevi par muļķi. Tāds patiesībā tu gan esi, bet vai tas citiem jāzina. Smini. Runā par krāsu ziediem. Visi teiks — ir gan tas Misiņš gudrinieks. Saprot pat to, ko nevar saprast. īsti moderns Lieldienu zaķis. Tu iegaumē: slavens var kļūt tikai tad, ja publika sāk slavēt."

„Labi. Iegaumēšu," Misiņš apsola. „Bet saki, kā tu krāsosi mūsu darbnīcu?"

„Tur es rādišu visjaunāko mākslu!"

„Kāda tā izskatās?"

„To es vēl nezinu," Ģelzis pasmin. „Ja nokrāsosim olas, tad ar atlikušajām krāsām, ar paliekām... Nu — gan jau kaut ko izdomāšu."

„Lūdzu domā pēc Lieldienām," Misiņš mīlīgi skatās Ģelzim acis. „Tagad raudzisim darbnīcā olu plauktu iekārtošanu pabeigt. Ņem tu tačku, es ņemšu kapli."

„Misiņ, tu esi vergu dzinējs. Tu neļauj māksliniekam visjaunāko mākslu izdomāt. Man miksta sirds, nemāku tev atteikt. Sarausim! Dienu un nakti! Jā?"

„Dienu un nakti," Misiņš piekrīt.

„Un kā plaukti būs gatavi, tā tūliņ pie Lielpieša pēc olām. Ja?"

„Ja."

„Nokrāsosim, izvadāsim, izdalīsim. Gribu drīz būt brīvs un nodarboties ar visjaunākās mākslas izgudrošanu."

Dienu un nakti pazemē dimd, klaudz un švirkst. Līdz Lieldienām vairs nedaudz dienu, bet tad arī darbnīcā olu plaukti gatavi, otas saliktas rindā, krāsu podi rindā. Ģelzis un Misiņš pagurumā iekrīt katrs savā sūnu gultā, lai rītā žirgti pieceltos un brauktu olas pārvest.

10. BAUMAS

Lieldienu zaķi pieceļas agrā rīta stundā, lai pa krēslu tiktu līdz Lielpieša vistu ciemam un atpakaļ. Kaut gan laika maz, tie noklausās, ko putnu radio saka par gaidāmo laiku.

Laika pareģojums zaķiem labvēlīgs: debesis mākoņainas, temperātūra ne pārāk augsta, ne pārāk zema. Misiņš jau stumj orīti caur aso meža avenāju žogu, bet Ģelzis drusku kavējas. Viņš grib nogaidīt, kas sekos ziņotāja vārdiem:

„Uzmanību! Uzmanību..."

Pēc īsa klusuma brīža ziņotājs atkārto:

„Uzmanību, uzmanību! Ievērojams notikums! Merkles vistas izdējušas zilas un zaļas olas!"

Šāds paziņojums satrauc Ģelzi:

„Misiņ, nesteidzies uz Lielpieša māju!" viņš sauc. „Vai dzirdēji, ko Merkles vistas izdarījušas?"

„Dzirdēju!"

„Nu tad brauksim pie Merkles vistām!"

„Ceļu zini?"

„Nezinu. Bet to tūliņ zināšu. Pa tālruni pasaukšu zvirbuli Spurkši."

„Iznāks kavēšanās. Man vēl lielā nevaļa... Brauc viens. Šis tev tik tāds izlūku brauciens vien būs. Ja sarunāsi krāsainās olas, tad riposim abi."

„Var ari tā," Ģelzis nepacietigi mīņājas. Gribas rikšot, gribas jaunās brinumolas redzēt. „Hallo, Spurkši! Hal-l-l-o-o..." viņš sauc.

Spurkšis atskrien, nosēžas uz Ģelža orītes malas un čivina:

„...brīt, lab-rīt! Čirrr... Redzu, tu taisies ceļā."

„Taisos, tik nezinu, uz kuru pusi braukt," Ģelzis atzīstas.

,,Čir-rī! Varu tev vienmēr pakalpot. Kurp tu gribi doties?"

„Pie Merkles vistām."

„Ko tu tur meklēsi?" Spurkšis aiz ziņkārības palecas gaisā.

„Krāsainās olas. Nupat dzirdēju jaunākās ziņas: Merkles vistas izdējušas zilas un zaļas olas. Tādas man akurāt vajadzētu. Jau nokrāsotas! Ja tādas dabūšu, nevajadzēs pašam daudz pūlēties. Tad es būšu nevis parasts krāsotājs, bet mākslinieks."

„Kas tu būsi? Nieks?" zvirbulis nesaprašanā mirkšķina acis.

„Māk-sli-nieks!" Ģelzis uzsver. „Olu nokrāsot var katrs, bet mākslinieks ar otiņu uzvelk olai ķeksīšus, ķeburīšus, sveicienus, puķītes, pūpolus un visādus plankumus. Tagad baltajām olām vairs virsū neskatīšos. Lai tās krāso krāsotāji. Es būšu moderns mākslinieks. Ņemšu zilas un zaļas olas. Ar otu tām — ķip, ķip un ķep, ķep. Gatavs! Tā modernie mākslinieki dara. Tu redzēsi! Tik pastāsti, kā visīsākā ceļā tikt pie Merkles vistu ciema. Vai tālu?"

„Putnam nieks — spurkt, spurkt. Zaķim krietna zaķu stunda. Tev gan garas kājas. Ceļu veiksi ātrāk. Tagad joz taisni. No lielā ceļa nogriezies uz mazo, no mazā pa kreisi un tad pa labi. Un tad... tad kā patīk. Pats dzirdēsi, kur gailis dzied un vistas kladzina."

„Pateicos! Nu steigšos, kad būšu atpakaļ, atnāc paskatīties. Redzēsi, kā mākslinieks strādā," Ģelzis pasmaida un lieliem soļiem dodas ceļā.

Kamēr Ģelzis ar savu orīti brauc pēc krāsainajām olām, Spurkšis iegriežas vistu mājā pie nopeltajām balto olu dējējām.

„čiri-čir!" viņš skaļi sveicina. „Atnācu pie labām draudzenēm. Paēdīsim kopā brokastis..."

„Neesam aicinājušas," Pērļu Spalva diezgan nelaipni atbild. Zvirbuļa uzmācība tām jau sen apnikusi.

Spurkšis neliekas Pērļu Spalvas vārdus dzirdējis. Lēkā gar vistu barības trauku un grābj tik pilnu knābi.

„Kāds mazumiņš jāiežubina," viņš priecīgi čivina. „Pēc brokastīm pastāstīšu jums visjaunāko ziņu. Čir-rī! Ģelzim vairs nepatīk jūsu olas!"

„K-ko?"

„Ko tu saki? Nepatīk?"

„Kāpēc nepatīk?" vistas brīnās.

„Jums baltas olas!"

„Jā, baltas!" gailis Lielpiesis lepni pārlaiž acis vistu baram. „Labām olām jābūt baltām. Ģelzis tās var krāsot pēc patikas. Olu krāsošana — Lieldienu zaķu vecu vecais amats."

„Čir... Kāpēc krāsot, ja Merkles vistas dēj zilas, zaļas un sarkanas olas? Lieldienu zaķim tik atliek uzvilkt olām ķebu-rīšus un lielīties. Tāds tagad Ģelža amats. Čir-ī..."

Vistām nu tāds pārsteigums, ka tās pat kladzināt vairs nespēj. Skatēs cita uz citu un mirkšķina acis.

Lielpiesis arī ļoti pārsteigts, bet tas, kā jau gailis, pirmais attopas.

„Ko Ģelzis tagad dara?" viņš jautā zvirbulim.

„Aizbrauca uz Merkles vistām savākt jaunās modes olas." ,.K-ko?"

,,K-oo?"

„Aizbrauca?"

,,Ku-dē, ku-dē..." vistām pārsteigums pārvēršas dusmās. Tās nu sāk kladzināt bargus vārdus:

„Nelietīgais zaķis!"

„Mūsu brīnišķīgās olas tam vairs neliekas diezgan labas!"

„Mēs..."

„Mēs tam..."

Troksnis vistu kūti aug ar katru sekundi.

„Kuš! Lielpiesis beidzot uzkliedz vistu baram. „Lai viņš brauc! Lai brauc, kur grib!! Tik mūsu mājā lai vairs nerādās. Spurkši, tā pasaki Ģelzim!"

Spurkšis apsēžas ceļmalas sētas staba galā. Labas brokastis paēstas. Var mierigi gaidīt Ģelža atgriešanos.

Ģelzis lēnām velkas gar krummali. Ausis nošļukušas.

„Čir... Vai pērienu dabūji?" zvirbulis apjautājas.

„Būtu labprāt saņēmies pērienu un krāsainās olas, bet nedabūju nekā," Ģelzis bēdīgi atzīstas.

„Kāpēc?"

„Merkles vistas nedēj krāsainas olas."

„Bet radio ziņoja!"

„Baumas! Tikai baumas. Ziņotāji kāri uz jaunajām ziņām. Kaut ko par krāsainajām olām dzirdējuši, tūliņ kliedz: uzmanību, uzmanību — gatavs! Patiesībā Merkles vistas tik taisās jaunās modes olas dēt. Tā viņas domā kļūt slavenas, bet pašas vēl nezina, kā olām krāsu dabūt apkārt."

,,Čir-ē... Žēl ka Merkles vistas tādas neprašas," Spurkšis kļūst domīgs. „Ko tu tagad iesāksi?"

„Prasa kā muļķis," Ģelzis saslienas. „Pats krāsošu Lieldienu olas! Šovakar pat braukšu pie savām draudzenēm pēc baltajām olām." Spurkšis palēc trīs soļus uz priekšu, trīs atpakaļ. Grūti pateikt to, kas sakāms.

„Ari baltās olas tu nedabūsi, č-č-čir..." viņš bailigā balsi pastāsta Ģelzim nepatīkamo vēsti.

„Kas to saka?" Ģelzis īgni pašķielē uz zvirbuli.

„Gailis Lielpiesis."

„Par gaili maza bēda. Ne gailis dējējs, ne olu devējs. Parunāšu ar vistām. Tās man labas draudzenes.

„Čir, čirčir... Tavas draudzenes ari dusmīgas. Tās apvainojušās par to, ka tu aizbrauci pie kaimiņienēm savākt baumu olas."

„Kas viņām to teica?"

Spurkšis cilā spārnus. Tam gribas nozust, bet Ģelzis gaida atbildi. Zvirbulis saņem dūšu, iekampj elpu un kaunīgi atzīstas:

„Es... Čirī... čirī... čir..."

„Čiepstuli! Varēji gan knābi drusku pievaldīt!"

„Vai es varēju paredzēt, ka tu baumu olas nedabūsi?" Spurkšis taisnojas. „Ja jaunas ziņas ausis, tad grūti knābi valdīt. Kamēr tu biji prom, man iznāca gar Lielpieša māju tāda kā garāmskriešana, tāda kā vajadzība paciemoties. Nebūtu bijis pieklājīgi graudus vien knābāt. Drusku parunājāmies... Pēc tam vistas kļuva pūcīgas. Ja tu tur brauksi pēc baltajām olām, tad pats vari iedomāties, ko Lielpiesis darīs. Tam asi pieši. Čirrrrr!"

Ģelzis drūmi skatās uz tukšo oriti, drusku padomā, pakasa ausi un tad sasit ķepas:

„Gan būs labi. Un ja nebūs labi, tad ar' būs labi. Vai pasaulē tik vien vistu? Tik vien olu? Dabūsim citur!" viņš tūliņ izsūta telegrammas visām apkārtnes vistu saimēm:

„Steidzīgi vajadzīgas baltas Lieldienu olas. Piedāvājumus ziņot Ģelzim un Misiņam Sērkociņu pilsētas Lieldienu zaķu galvenajā mītnē."

Kad sludinājumi izsūtiti. Ģelzis bezbēdīgi izstiepjas sūnās pie slaido egļu puduriša. Pavasara saule patīkami silda. Un Ģelzis, agri cēlies, domā drusku nosnausties.

11. IDEJU MEKLĒTĀJI

Ģelzim neizdodas jaukajā pavasara saulē ne sildīties, ne nosnausties. Kā Lieldienu zaķis sakrusto ķepas pagalvī, tā jāizslien ausis, jo dzenis — mežu Inspektors steidzīgi sit knābi pret egles stumbru: tuk, tuk, tuk.

„Kas jauns, Inspektor?" Ģelzis uzslienas sēdus. „Telegramma!"

„Kam?"

„Tev!"

„No kā?"

„No Baltgaiļa. Tas tev ziņo: Mūsu ciemā olu vairs nav. Visas aizvestas uz olu savāktuvi."

„Būs citur," Ģelzis atkal taisās nosnausties, bet nepaiet piecas zaķu minūtes, Inspektors no jauna piesit knābi koka stumbram:

„Kruzuļsekstes vistu ciemā balto olu dēšana pārtraukta. Vistas domā tik par krāsainajām."

Ģelzis klust drusku aizdomīgs, bet vēlreiz mēģina snaust, lai vēlāk varētu veikli savu orīti ripināt.

Garastes vistu ciems ilgi kavējas ar atbildi. Beidzot telegramma gan pienāk, bet tā nekā laba nevēsta. Gailis Garaste ziņo:

„Vistas streiko. Tās pieprasa zaļus vitaminus, lai varētu dēt zaļas olas."

Ģelzim nu vairs netik snaust un saulē gozēties. Viņš strauji pieceļas, jož pie Misiņa un stāsta:

„Olas vairs nevar dabūt! Nekur! Nupat pienāca telegrammas. Visādas aizbildināšanās. Man tādas aizdomas, ka visas vistu saimes norunājušas mums sagādāt vislielākās nepatikšanas, kādas vien Lieldienu zaķiem var gadīties: Lieldienas bez olām."

„Man arī tā liekas," Misiņš piebalso. „Posts gan. Nu kaut kā vajadzētu izlīdzēties. Tu dažreiz saki — esot apķērigs. Ko tu domā darīt?"

„Vēl nezinu. Iešu pastaigāties. Varbūt kādu ideju atradīšu."

Misiņš atgriežas pie saviem būves darbiem skumīgs.

„Iesācējiem grūti. Ne olu, ne ideju," viņš nopūšas. Strādā, strādā. Darbs neveicas. Zaķim prāts nemierīgs. Acis uz durvju pusi vien griežas.

Ģelzis pārnāk kluss un domīgs.

„Vai atradi ideju?" Misiņš bažīgi jautā.

„Vēl ne. Raudzīšu vēlāk... Varbūt pēc vakariņām laimēsies."

Kāpostu galviņu nograuzis, Ģelzis aiziet un diezgan ilgi kaut kur kavējas. Ap pusnakti viņš atgriežas un tūliņ liekas gultā. Misiņš tam nekā nejautā. Tāpat skaidrs — draugs atkal velti staigājis.

„Drusku atpūtināšu ķepas un tad iešu pastaigāties," Misiņš nodomā. „Varbūt atradīšu to ideju, ko Ģelzis neprot atrast."

Rītos Ģelzim patīk gulēt. Misiņš pieceļas un dodas laukā. Rīts vēss, vējains. Misiņš jož lieliem zaķa lēcieniem pa labi, pa kreisi. Velti izskraidījies, Misiņš atgriežas pie Ģelža:

„Celies! Gribu ar tevi parunāties."

Ģelzis pagriežas uz otriem sāniem un pagaida, kamēr prāts uzmostas.

,,V-vai tu ko tei-ci?" viņš žāvājas.

„Vēl ne, bet teikšu gan. Klausies, nekavē laiku ar ideju meklēšanu. Es nupat visu piekrasti izložņāju. Nekādu ideju tur nav."

Olu dēļ Ģelzim prāts drūms, tomēr viņš pasmaida:

„Zaķīti, vai tu domā ideju kā pirmo vijolīti krūmos sameklēt?"

„Tu tāpat darīji!" Misiņš nesaprot, kāpēc draugs smejas. „Vakar līdz pusnaktij staigāji."

„Es nepētīju krūmus. Ideju nevar redzēt. Ideju jūt. Tā rodas pakausī kā dzeņa Inspektora telegramma: tuk-tuk-tuk... Un tad zini, kas jādara. Saproti?"

„Nē!" Misiņš godīgi atzīstas.

„Labi. Paskaidrošu. Visdrīzāk tu sapratīsi, ja pastāstīšu, kā rodas ideja. Vakarā gāju pa taciņu. Ieraudzīju uz cilvēku mājas jumta televīzijas ragu žuburus. Pēkšņi man tāda sajūta, ka kāds iesistu pa pieri un teiktu: Ģelzi, tev arī vajadzētu televīzijas ragus virs darbnīcas izsliet. Tā bija jauna ideja."

„Bet mums tagad televīzijas nevajaga. Mums jāgādā olas!" Misiņš iesaucas.

„Protams, protams," Ģelzis piekrīt. „Televīziju gādāsim vēlāk. Es tik tev tēloju, kā ideja rodas. Daži to dabū, ja pastaigājas, citi sēž ar sakrustotām kājām. Vēl citi guļ un skatās gaisā. Tos sauc par nomodas sapņotājiem. Kā redzi — visādi var idejas dabūt."

„Redzēt es neredzu, tikai dzirdu. Bet šis jautājums nu man skaidrs. Jāgaida, kamēr galvā tuk-tuk-tuk. Es nogaidīšu," Misiņš apsola un dodas atkal pie saviem nebeidzamiem būves darbiem. Domīgs. Drusku izklaidīgs. Viņš nemana, ka gaitenī pie sienas atsliets grābeklis ar kātu gaisā. Misiņš uzmin grābekļa zariem, un grābekļa kāts iesit Misiņam pa pieri — bums. Sitiens tāds, ka zaķis tūliņ redz dzeltenas dzirkstis gar acīm lēkājam. Viņš arī jūt galvā tādu kā sāpīgu tuk-tuk-tuk.

„Nu man laikam ideja pakausī sāk darboties. Sāpīga ideja. Drusku jāpagaida, kamēr sāpes rims. Varbūt tad arī ideja būs skaidri saprotama," Misiņš tausta pieri, iet uz guļamistabu un liekas gultā.

Nemiera dīdīts, Ģelzis staigā no vienas telpas otrā. Misiņu gultā ieraudzījis, viņš salecas:

„Vai slims esi?"

„Nē. Gaidu ideju. Gulēšu un gaidīšu, kamēr būs skaidrs, kas mums jādara," Misiņš stīvi skatās gaisā. „Olas mums jādabū! Jādabū!"

„Dabūsim!" Ģelzis piegrūž ķepu pierei. „Man nupat iešāvās prātā tāda maza, maza idejiņa. Vai tā laba, par to šovakar pārliecināšos. Iegriezīšos pie Baltgaiļa, pie Kruzuļsekstes, pie Garastes. Tie gan telegrammās visādi aizbildinājās, bet es kaulēšos. Varbūt man izdosies kaut kā pielabināties."

Misiņš strauji pieceļas.

„Ja tā, tad man nav vērts nevaļas laikā pa gultu valstīties. Tu esi labs vārdotājs. Tu droši vien vistas un gaiļus pievārdosi. Es pa to laiku pacilāšu krāsu traukus. Jāpaskatās, kuru ķert, kad olu vezums būs pie durvīm."

Drūmās domas nozūd Misiņam, nozūd Ģelzim. Ideja atrasta. Un līdz ar to cerības, ka Lieldienās varbūt būs ari olas.

12. SATIKSMES NOTEIKUMI

r olu vedamo oriti šķērsot pilsētu, kad ielas ļaužu pilnas, mazdūšigam zaķim liktos neiespējami. Ne tā Ģelzim. Viņš skaidri zina, ka vēla ierašanās vistu ciemos nekā laba nedotu. Kā tumsa, tā vistas tup laktās un guļ. Ģelzis cieši apņēmies ar gaiļiem runāt, ar vistām kaulēties ap vakariņu laiku, tāpēc tam jāriskē. Viņš izvēlas klusākās nomales ielas un uzmanigi gar sētām, gar dzīvžogiem domā tikt līdz tiltam, pāri tam un tad otrā krastā augšā uz Baltgaiļa, Kruzuļsekstes un Garastes vistu ciemiem.

Sākums labs. Vējš sijā retas lietus lāses. Bērni no ielām nozuduši. Auto braucēji ripo pārāk ātri, lai redzētu, kas ielas malā kūņojas. Ģelzis pamazām kļūst drošāks, paātrina gaitu. Bet tad no kādas sētas vārtiem izskrien šunelis un sauc:

„Ģelzi apstājies! Vai neredzi — sarkanā gaisma!"

Ģelzis pamet acis uz šuneļa pusi. Pazīst to.

„Čali, necel traci, necel traci!" viņš māj ar vienu ķepu, ar otru.

„Trača nebūs, ja tu ievērosi satiksmes noteikumus. Šķērsot ielu brīv tikai tad, ja pie staba iedegas zaļa gaisma."

„Ak tā..." Ģelzis mīņājas. „Bet man nav laika gaidīt."

„Vieglprātīgais zaķi," Čalis rausta degunu. „Kārtībnieki tādus steidzīgos necieš. Saķer un ietupina aiz restēm. To tu piedzīvosi!"

„Aiz restēm tupēt man nemaz nav vaļas. Čalīti, lūdzu parādi man kādu ielu, kur mazāk uguņu, bet tādu, kas ved uz tilta pusi."

Čalis drusku padomā.

„Vislabāk būs, ja tu tepat pie stūra brauksi pa labi. Pie nākamā ielas stūra griezies pa kreisi. Un ievēro gaismas! „Brauc, kad zaļā gaisma!" Čalis piekodina.

„Jā, jā! Tā darīšu. Satiksmes noteikumus nu zinu," Ģelzis strauji griež oriti gar ielas stūri. Viņš ļoti steidzas un nākamajā ielas stūri nogriežas nevis pa kreisi, bet pa labi. Brauc, brauc, kamēr atkal atskan Čaļa balss:

„Zaķi, tur nē, tur nē! Ši viena virziena iela, un tu brauc pretējā virzienā. Ja kārtībnieks tevi pamanis, tad tu būsi aiz restēm. Labi, ka tev sekoju. Uz tādiem nevaļīgiem braucējiem nevar paļauties. Griez oriti apkārt!"

Ģelzis apgriež oriti un pamāj Čalim:

„Tev nu vairāk nevajadzēs sekot. Tagad saprotu: pa dažām ielām brauc uz priekšu, pa dažām jāgriežas atpakaļ. Samazināšu ātrumu, uzmanīšu gaismas. Kad tikšu pāri tiltam, tad tik ripošu ar lielo ātrumu."

Šoreiz Ģelzis tiešām neizlaiž no prāta, ko Čalim solījis. Ja vajaga — slēpjas no cilvēkiem, ja vajaga — pasteidzas. Uz priekšu viņš ripo tikai tad, kad staba galā spid zaļā spuldze. Trim šķērsielām viņš laimigi tiek pāri, bet tad priekšā divas sarkanas spuldzes. Ģelzis pacietīgi gaida, kamēr zaļā krāsa nomainis sarkano. Paiet dažas zaķu minūtes, un Ģelzis sāk slaistīt ausis:

„Kas te būs? Sarkanās un sarkanās... Kur palikušas zaļās spuldzes?"

Zaļo spuldžu nav.

„Ko nu darīt? Ko nu iesākt?" Ģelzis vairs nespēj uztraukumu valdit. „Ilgi te kavēties nedrīkstu. Hmm... Viena virziena iela. Atpakaļ netieku. Ja pārkāpšu satiksmes noteikumus, tad varu iekulties vēl citās nepatikšanās."

Vējš pieņemas sparā. Tas vairs nesijā sikas lietus lāses, bet prāvas piles. Ģelzis miņājas, drebinās, skatās, klausās. Ausis uztver tādu kā soļu dipoņu. Viņš paskatās atpakaļ. Čalis!

„Suņuk, kā tu zināji, ka es te stāvu un drebinos?" Ģelzis priecīgi iesaucas.

„Pa pēdām tev sekoju. Tā vienkārša lieta. Katrs kaut cik derīgs suns saož zaķa pēdas. Un tā kā man bija aizdomas, ka es tev atkal būšu vajadzīgs, skrēju šurpu. Kāpēc tu te stāvi un tīšu prātu liedējies?"

„Gaidu zaļās uguntiņas, bet tās nerādās."

„Liels tu gan esi, bet satiksmes noteikumus tomēr vēl nezini," Čalis elso. „Vai tu nesaproti, ka iela slēgta? Koka kraķi salikti šķērsām. Sarkanās uguntiņas pieliktas par brīdinājumu. Tās nemainīsies. Tās noņems tikai tad, kad iela būs salāpīta. Tagad seko man. Es tev parādīšu, kā visdrīzāk tikt līdz tiltam. Ko tu vēl gaidi?"

„Domāju..." Ģelzis skatās gaisā. „Man liekas, ka tagad par vēlu tiltu meklēt. Tumšs. Vistas jau guļ. Rādi man īsāko ceļu atpakaļ uz māju."

Kamēr Ģelzis atbrauc līdz savas mājas pagalma stūrim, lietus mitējies. Viņš pamazina ātrumu un nopūšas:

„Ko lai nu saku Misiņam?"

Krāsas sakārtojis, otas izmazgājis, Misiņš sēž pie asā meža avenāju žoga un gaida olas. Kā dzird orītes grabēšanu, tā tūliņ jož Ģelzim pretī un sauc:

„Vai dabūji?"

,,N-nē..." Ģelzis negribīgi atbild.

„Tad tu šoreiz esi bijis nemākulis. Nemācēji vistas apvārdot."

„Viegli teikt: nemākulis, nemākulis. Atzīsties, vai tev pašam kāda jēga par satiksmes noteikumiem? Nu — atzīsties!" Ģelzis uzstāj.

„Vai nu bez jēgas. Zinu — draugi un kaimiņi jāsveicina. Ja satiek svešinieku, kādu cilvēku, tad steigšus jānoslēpjas. Protams, ne vienmēr tuvumā būs kāda slēptuve. Tad jābēg."

Ģelzis klausās un tikko valda smieklus.

„Zaķīti, paklausies!" viņš uzsauc Misiņam. „Šādi satiksmes noteikumi varbūt simts gadus veci. Tie sen vairs neder. Tagad pilsētā zaļas un sarkanas ugunis. Tās rāda, kad tev jāstāv, kad drīksti braukt. Pa dažām ielām tiek uz priekšu, bet atpakaļ netiek. To visu šovakar piedzīvoju. Un satiksmes noteikumi mani tā aizkavēja, ka vistas pa gabalu neredzēju.

Ne mana vaina, bet neveiksme. Nakts laikā esmu Sērkociņu pilsētu krustām un šķērsām izstaigājis, jo tad vēl nezināju satiksmes noteikumus. Tagad zinu. Tāpēc nokavējos. Vistas sen jau guļ. Vai tu vēl mani pelsi par neveiklību?"

„Ko citu varu teikt?" Misiņš parausta plecus. „Varēji braukt pilsētai apkārt."

„Nemāci man ģeogrāfiju! Esmu visu apkārtni pamatīgi izpētījis. Baltgaiļa, Rruzuļsekstes un Garastes vistu ciemi atrodas upes otrā krastā, bet tilts tepat lejā — pašā pilsētas vidū. Cita tilta tuvumā nav. Olu nav! Nekā nav! Esmu uztraucies. Katrs par mums teiks: lempji. Tie neprot olas sagādāt. Man derētu košļājamā gumija. Cilvēki to košļā un smaida. Košļājamā gumija laikam nomierina prātu."

Cerēdams, ka gumija mazinās Ģelža uztraukumu, Misiņš ne mirkli vairs nekavējas. Pārlec avenāju krūmam un nozūd.

„Kur tu?" Ģelzis tam nosauc pakaļ, bet Misiņš vairs neklausās. Ja zāles vajadzīgas, tad klausīšanās un kavēšanās nevietā. Misiņš aizjož uz upmalu, aizjož līdz lielceļam.

„Kur es to redzēju?" viņš pūlas atcerēties: ,,Ū — zinu!" nevaļīgais zaķis nogriežas no taciņas, kas ved uz vecu automobiļu kapsētu, pārlec žogam, skraida uz priekšu, atpakaļ, kamēr atrod tādu kā melnu desas likumu un tad milzīgiem soļiem steidzas atpakaļ.

„Še!" viņš pasniedz Ģelzim vecu velosipēda riepas gabalu.

„Ko ar to lai daru?" Ģelzis nesaprot.

„Košļā!"

„Riepu?"

„Jā! Gumija! Ja tā nomierina, tad čāpstini!" Misiņš uzstāj.

Ģelzis kāpjas atpakaļ:

„Nevajaga. Man vairs nevajaga. Kamēr tu meklēji gumiju, man prātā iešāvās jauna ideja. Sūtīšu Spurkši, lai tas apskatās, vai Lielpiesis vēl kauslīgs, vai vistas pūcīgas. Būtu labi, ja mēs varētu izlīgt."

Ideja par izlīgšanu Misiņam ļoti patīk. Lielpieša vistu ciems šaipus upes, tuvu Lieldienu zaķu darbnīcai. Vārtiņi zināmi, slazdu vieta iegaumēta.

„Izlīgsti! Katrā ziņā izlīgsti!" viņš mudina Ģelzi, jo Lielpieša vistu ciems tam liekas pēdējā cerība.

13. PA KLUSO PUSI.

Kā norunāts, nākamajā rītā Ģelzis sameklē zvirbuli Spurkši un lūdz, lai tas lido uz Lielpieša vistu māju noskaidrot, vai Lieldienu zaķiem kādas izredzes ar vistām mieru noslēgt.

„Tur tu labāk nerādies. Es tikko atgriezos. Vistas nelaipnas. Ne lāga brokastis dabūju, ne knābi paspēju noslaucīt. Liel-piesis mani bezkaunīgā veidā aiztrieca. Ar tevi nebūs citādi. Nogaidi kādas dienas. Tad redzēsim, kā tur izskatīsies," zvirbulis pamāca.

„Nevaram gaidit. Olas mums jādabū pirms Lieldienām," Ģelzis paskaidro. „Šovakar vai rītvakar pats pēdējais laiks. Vai tu nesaproti, ka Lieldienas klāt?"

„Saprotu — čir-irr... Zinu ari, kā tu olas vari dabūt. Labu padomu man netrūksi. Ap pusnakti brauc ar savu ori uz vistu māju. Tumsā vistas nekā neredz. Savāc olas, cik gribi un cik vajaga. Tādu mantu tur netrūkst."

Otainis klausās, burza ausi un ņurd:

„Varbūt tavs padoms labs, bet man tas nepatīk. Ja slepus paņemšu olas, tad vistas mani sauks par zagli."

,,Du-mi-ķi," Spurkšis jautri smejas. „Vai es tev mācīju zagt? Nē, nē! Teicu — paņem. Ne tava vaina, ja vistas tumsā neredz."

Visu dienu Ģelža sirdsapziņa saka — nē. Vakarā sirdsapziņa kļūst miegaina, gurdena. Laikam ari drusku iesnaužas. Ģelža veiklās ķepas vairs nespēj palikt mierā.

„Kur gan būtu dzirdēts Lieldienu zaķis bez olām? Kauns un negods! To negribu piedzīvot. Idbrauc!" Ģelzis izvelk orīti pagalmā un sauc Misiņu:

„Brauksim uz Lielpieša vistu māju pa kluso pusi olas savākt. Spurkšis tā ieteica darīt."

„Zagt?" Misiņam pārsteigumā izkrīt kaplis no ķepām.

,,Ia tu tā saki — brauksim ar'," Misiņš piekāpjas. „Bet ļoti uzmanīgi, klusi. Būsim kā ēnas."

Pusi ceļa abi Lieldienu zaķi tiešām veic nemanīti, bet tad orītes ritenis pēkšņi sāk čīkstēt: ķi-kā, ķi-kā.

„Ratu ratā!" Ģelzis uztraucas. „Tāds nelāgs troksnis visus apkārtnes suņus sacels kājās. Misiņ, vai tu atceries, kā skolā mācija novērst riteņu čīkstēšanu?"

„Jāeļļo."

„To zinu! Bet ar ko? Eļļas mums ne piles."

„Mēģināsim rumbās pērnajās zāles kūlu sastūķēt."

„Kūla neturēsies iekšā. Jāliek kaut kas cits. Kas? Lūk — problēma!"

„Problēma ari neturēsies. Es skriešu pēc māliem. Tu atceries, pie pūpolu krūma bija tik mīksti un lipīgi māli, ka ilgi nevarējām ķepas notīrīt. Tie paliks rumbā. Tūliņ tos sadabūšu," Misiņš aizļinkā uz noras pusi. Pēc brītiņa viņš atgriežas sabridies, aizelsies, tomēr priecīgs:

„Labi māli. Glumi!" viņš ieziež tos ne tikai vienā rumbā, bet visās četrās.

Māli drusku palidz. Ja lēnām brauc, čīkstēšanu vairs nedzird. Lieldienu zaķi diezgan klusi pieripo Lielpieša vistu mājas vārtiem. Misiņš ļoti uzmanīgi apskatās, vai pie staba nav atkal slazds. Ar spieķīti viņš izbaksta nezāļu vīšķus.

„Viss kārtībā. Slazds aizvākts," viņš čukst Ģelzim pie auss. „Tu esi garāks, atvelc aizbīdni."

Vārtiņu atvēršana šoreiz izdodas labi. Misiņš ievelk orīti vistu mājas pagalmā. Zaķu sarunas nu klusas, ātras. Neviena lieka vārda:

„Kur atstāt oriti?"

„Pie durvīm!"

„Durvis atvērt proti?"

„Protu! Tu redzi," Ģelzis pamāj Misiņam, lai seko.

Vistas guļ, gailis guļ. Lieldienu zaķi var droši savākt olas. Groziņš pēc groziņa krājas oritē. Drīz vien orite pilna. Zinādams, cik tāda slepena olu vākšana bistama, Ģelzis nolemj kraut vezumu ar kaudzi un tā samazināt braucienu skaitu.

Domāts — darīts. Olu netrūkst, groziņu netrūkst. Lieldienu zaķi sakrauj vezumu ar kaudzi un tad steigšus manās tikt prom. Ģelzis velk, Misiņš stumj. Līdz sētas vārtiņiem tiek, bet tur — straujā pagriezienā abi priekšējie riteņi sabrūk čupā.

„Ratu ratā!" Ģelzis sūkstās. Misiņ, ko nu?"

„Skrej uz māju pēc tačkas! Tev garākas kājas, tu drīzāk būsi atpakaļ."

Ģelzim kājas garas un veiklas. Ātri prom, ātri atpakaļ. Bet tačkā var iekraut tikai ceturto daļu no tiem groziņiem, kas atrodas oritē. Zaķi saprotas bez vārdiem: jāstumj tačka četras reizes.

Turpu — atpakaļ, turpu — atpakaļ. Trīs reizes zaķi paspēj izbraukt, bet tad austrumu pusē debesis kļūst manāmi gaišākas. Vistu mājā Lielpiesis nodzied rīta dziesmu. Zaķi vairs nedrīkst vistu mājas logu tuvumā rādīties. Salūzušā orite ar atlikušajiem olu groziņiem paliek pie sētas vērtiem.

Atvestās olas darbnīcas plauktā novietojis, Ģelzis apsēžas, atspiež galvu ķepās un nikni šņāc:

„Misiņ, es tevi tagad pērmācišu. Smagi pērmācišu. Kāpēc tu mani neatrunāji no olu zagšanas? Tu dzirdēji, ko skolas Prezidents par mani teica? Es esot drusku vieglprātīgs. Tev vajadzēja manu vieglo prātu piebremzēt. Kāpēc tā nedarīji?"

„Es ticēju tam, ko tu saki: Būs labi. Un ja nebūs labi, tad ar' būs labi," Misiņš taisnojas.

„Bet šoreiz nebūs labi. Kā vistas modīsies, tā pamanīs Lieldienu zaķu oriti, mūsu oriti. To viņas pazīst. Gailis arī. Vai tu saproti, ko tas nozīmē?"

„Saprotu. Tev jāiet izskaidroties."

„Kāpēc man?" Ģelzis salecas.

„Tu biji tas, kas ar vistām sanīdies. Tu teici, ka baltās olas vecmodīgas un brauci pie Merkles vistām krāsainās olas meklēt. Šodien tu ierosināji olu zagšanu. Tā taču bija?"

„Bija. Iā..." Ģelzis atzist. „Bet Spurkšis vainīgs. Tas nelaikā izpļāpājās un pēc tam mani sakūdīja. Mani var viegli sakūdit. Lai nu zvirbulis tiek ar vistām galā."

„Ģelzi, nemēģini izlocīties. Mums olas vajaga. Ar šiem nedaudziem groziņiem mums nepietiek. Tev nu pašam jdiet un jālūdzas."

„Labi. Iešu!" Ģelzis sadūšojas. „Protams, zvirbulim jānāk līdz. Tas ir vainīgs. Divatā mēs vieglāk tiksim cauri. Ek — būs labi. Un ja nebūs labi, tad... hm... šoreiz būs ļoti nepatīkami. Liekas — mana kažoka spalvas putēs..."

Tādas aizdomas ari Misiņam, bet viņš ieteic Ģelzim par kažoku daudz nebēdāt. Olu dēļ šis varot drusku ciešanas uzņemties.

14. MIERLĪGUMS

Dabūjis dzirdēt, ka Ģelzis grib iet uz Lielpieša vistu māju, Spurkšis priecīgs:

„Labprāt tevi pavadīšu. Esmu knābi nelaikā palaidis, esmu tevi kūdījis olas zagt, bet sodu saņemsi tu. Tur nekā nevar grozīt. Pazīstu mūsu draudzenes. Būs liels tracis. Un kamēr vistas plucinās tavu kažoku, es paķeršu sev brokastis — čir-i-čir..."

„Tā būs netaisnība," Ģelzis sūrojas. „Pērienu vajadzētu dalīt uz pusēm. „Netaisnība, ja man vienam spalvas putēs."

„Dumjais zaķi," Spurkšis jautri čivina. „Vai tu domā vistu mājā taisnību meklēt? Tur olas jāmeklē. Iesim!"

Pusi ceļa Ģelzis mierīgs. Pie vistu pagalma mazajiem vārtiņiem tam sāk stilbi drebēt.

„Čir... Ko tu rausties? Vai baidies ar Lielpiesi satikties?" Spurkšis lēkā Ģelzim apkārt. „Nezināju, ka tāds liels zaķis, simtreiz lielāks par zvirbulīti, tik mazdūšīgs."

„Nu neesmu vis mazdūšīgs," Ģelzis lepni paceļ galvu. „Parādīšu, ka neesmu zaķupastala," viņš nodomā un strauji atvelk vārtu aizbīdnīti.

Ir pats pēdējais laiks. Vistas jau piecēlušās, kārto spalvas un gatavojas brokastim.

Tāda mierīga rīta stunda Ģelzim patik, bet kā viņš ver vistu mājas durvis, tā gailis Lielpiesis sasit spārnus:

,,Ki-ke-ri-gū-u! Mīļš un gaidits ciemiņš ieradies!"

Vistas aizdomīgi izslien galvas:

„Ko?"

„Kas nu?"

„Ģelzis!"

„Ko tas te meklē?"

Spurkšis steidzas par Lieldienu zaķi teikt kādu labu vārdu. Viņš šaudās vistu barā un čiepst, čiepst, čiepst. Velti. Viena vista satraukti kladzina, otra to pārkliedz, trešā arī nespēj klusēt. Troksnī pazūd zvirbuļa sīkā balstiņa.

Redzēdams, ka no Spurkša nekādas palīdzības nebūs. Ģelzis droši tuvojas vistu baram un skaļā balsī saka:

„Esmu vainīgs! Liels grēcinieks. Lūdzu sodīt! Lu-u-ūdzu..." viņš ierauj galvu plecos, raujas kamolā, jo kāds pusducis vistu tam jau apkārt. Knābji vien zib. Tie cērtas Ģelža ausīs, sānos, mugurā. Lielpiesis grozās apkārt un mudina:

„Sadod! Sadod! Manu tiesu arī! Knābtu pats, ja tiktu klāt. Bet ko es te varu darit — burzma liela. Sadod, sadod!"

Kā jau iepriekš paredzējis, Spurkšis trača laikā netraucēti pamielojas pie vistu barības trauka un tad brīnās:

„Ir gan Ģelzim izturīgas ausis. Klausies, Lielpiesi, man liekas, ka zaķim patīk, ja vistas to knābā. Laikam mugura niez. Palūk — viņš pagriež pret dūšīgo Sniedzi vienus sānus, otrus."

Gailis skatās, mirkšķina acis. Arī tam Ģelža varonīgā izturība liekas aizdomīga.

,,Ki-ke-ri-gu-u-ū-ū!" Lielpiesis visā spēkā pūlas vērst uz sevi vistu uzmanību. „Pārtraukt zaķa kažoka ieskāšanu! Ģelzim tā patīk. Viņam niez..."

Vistas apmulst:

,,K-ko?"

„Viņam patīk?"

„Ja patīk, tad tas nav nekāds sods!"

„Jāizdomā cits!"

Tai bridi uz palodzes nosēžas zvirbulis Spurkšis un skali čivina:

,Ja es būtu vista, par sodu liktu Ģelzim vienā naktī nokrāsot trīs grozus olu. Trīs lielos grozus. Man gribētos redzēt, kā viņš to izdarīs."

Zvirbuļa padoms vistām patīk:

„Labi!"

„Lai krāso!"

„Piecus grozus!"

„Piecus lielos grozus," vistas kladzina cita caur citu.

Spurkšis gan iebilst, ka šis minējis tikai trīs, bet vistām patik skaitlis pieci. Pat maziem cālīšiem tās runāt mācīšanu sāk ar pieci, pieci, pieci.

Tāds lēmums Ģelzi satriec. Piecus lielos grozus vienā naktī? Kas par daudz, tas par daudz. Ja būtu orīte, ātri aizvestu un varbūt nokrāsotu arī. Bet orīte pagalam. Ar mazo tačku olas jāstumj uz darbnicu. Ģelzis netic, ka tas iespējams. Viņš noliec galvu, lai vistas labāk tiktu klāt, lai varētu ausis vēl plucināt, bet vistas kāpjas atpakaļ, un Lielpiesis paskaidro:

„Ir jau norunāts. Ja tu gribi ar mums izlīgt, tad tev jānokrāso pieci grozi olu. Pieci lieli grozi. Zvirbulis no rita pārbaudīs, vai tas tā noticis."

„Mēģināšu..." Ģelzis nopūšas un jož uz māju ar Misiņu aprunāties.

„Misiņš klausās, ko draugs stāsta, un priecīgi berzē ķepas:

,,U-hū! Lieldieniņas!"

„Par ko tu priecējies?" Ģelzis nesaprot.

„Par olām! Olu mums vairs netrūks!"

„Tā gan, bet tās visas jānokrāso. Vienā naktī!"

„Vai Lielpiesis teica, ka tev vienam olas jānokrāso?"

„Nē, tā gailis neteica," Ģelža nopietnā seja vēršas smaidē. „Vistas ari nē."

„Nu tad es varu mierīgu prātu palīdzēt. Divatā mēs veselu olu kalnu ar krāsām apklāsim. Tu brauksi ar tačku un vedīsi olas, es pa to laiku jau vicināšu otas. Kad visas olas būs te, tad abi šķiedīsim krāsu."

Abi zaķi rūpīgi sagatavojas: otas pa ķērienam, krāsu trauki pa ķērienam. Kā pienāk vakars, Ģelzis stumj tačku uz vistu ciemu. Sportisti, soļošanas meistari apskaustu Ģelža vieglo, veiklo gailu. Viņš. slīd kā ēna turp, kā ēna atpakaļ. Ne soļi dip, ne olas plīst. Labs Lieldienu zaķis.

Nevar pelt ari Misiņu. Tam ota zib, un raibās olas krājas plauktos. Tā paiet visa nakts.

Rīta krēslā zvirbulis Spurkšis ieskrien paskatīties, kā zaķiem veicies.

„Čir... čir-čivi!" viņš sveicina, bet neviens neatsaucas. Turpat pie pilnajiem olu plauktiem, krāsām nojaukušies, pēc pabeigta darba aiz noguruma pakrituši un cieši iemiguši guļ abi Lieldienu zaķi. Putnēna sveicienu tie nedzird. Un Spurkšim liekas, ka tikai zilonis tos varētu uzmodināt.

15. BAGĀTAIS RADINIEKS

Lieldienas klāt. Zaķi pašapzinīgi grozās gar darbnīcas plauktiem. Olu vairs netrūkst. Gan par sodu, gan labprātīgi krāsotu olu kaudzītes aizņem visus plauktus. Atliek tās izvadāt, izdalīt. Ģelzim un Misiņam nu vēlreiz jāpierāda jauno Lieldienu zaķu veiklība. To viņi nekavējoties ari dara. Kad baznīcas torni zvaniķis iezvana svētkus, Misiņš iztukšojis pēdējo olu tačku. Milzīgās piepūles dēļ Misiņam ķepas gurdas. Viņš ar lielu labpatiku izstiepjas savā sūnu gultā atpūsties.

Ģelzis pie diķa spoguļojas. Tam gribas pārliecināties, vai visi krāsu plankumi no deguna notīrīti. Kamēr viņš tur grozās, pieskrien sunēns Čalis. Tas, visu nakti mierīgi gulējis, grib draiskuļoties.

„Kūleņosim!" viņš aicina Ģelzi. „Es to vakar iemācījos. Pret kalnu lāgā neveicas, bet no kalna lejā — au, hau! Man patīk! Nu, Ģelzi, sāksim! Hau! Kāpēc tu tāds drūms? Vai skumsti par to, ka cilvēki ar olām neapmierināti? Nebēdā! Viņi tā kā tā olas apēdis. Nāc!"

„Tagad nē. Pagaidi! Tu teici, ka cilvēki ar olām neapmierināti. Kas vainas?" Ģelzis tramīgi slaista ausis.

„Paviršs darbs. Jūs esot nevis krāsojuši, bet olām krāsu pa gabalu parādījuši."

„Cilvēki vēl nezina, ka tāda izskatās modernā māksla. Tikai plankumi, švīkājumi un kaut kādi ķekši," Ģelzis paskaidro. „Vecais Lieldienu zaķis droši vien strādāja ar mazu otiņu peks, peks — pūpoliņš, čiks, čiks — mazs dzeltens ziediņš un zaļas lapiņas. Mēs — žļirkt: lieli plankumi, mazi plankumi. Gatavs! Protams, mēs bijām ari nevaļīgi, bet līdz nākamajām Lieldienām mēs..." Ģelzis aizmirst Čali un kūle-ņošanu. Viņš steidzas uz darbnīcas pusi un sauc:

„Misiņ, ko tu dari?"

„Svētu svētkus. Ķepas jāatpūtina."

„Celies! Mums tūliņ jāsāk gatavoties nākamajām Lieldienām."

„Jau šodien?" Misiņš saraujas kamolā. Tam negribas celties un ilgi gaidīto atpūtu izputināt. „Vēl šīs Lieldienas neesam aizvadījuši. Kāpēc tūlīt gatavoties nākamajām?"

„Cilvēki neapmierināti ar mūsu darbu, bet mēs nevaram cilvēkus vainot. Vainīgi esam. Es gan nupat Čalim aizbildinājos, ka tāda izskatās modernā māksla, bet ar to maz līdzēts. Paši zinām — olu krāsošana bija pavirša, pārāk sasteigta. Kā teikt — masu produkcija. Tādu spēlīti vairs otrreiz nevaram spēlēt. Mēs modernizēsimies! Celies!"

„Vai guļus nevar modernizēties?" Misiņš omulīgi izstiepjas un sakrusto ķepas zem pakauša.

„Auša, mums taču jāsteidzas!" Ģelzis nespēj uz vietas rimties. „Mums jāgēdē automobilis. Iekārtosimies tā, lai darbu varētu mierīgi veikt. Jau laikus ar auto savedīsim olas. Lai olas nebojātos, tās uzglabāsim lielā ledus skapī. Tu uzbūvēsi krāsu maisāmo mašīnu, otu mazgājamo mašīnu. Mašīnas tagad modē. Vai tu atceries visu, ko nupat tev teicu?"

„Nē," Misiņš atzistas. „Nepūlējos to darīt, jo tu td kā tā visu vēlāk atkārtosi. Tu teici, modernizēšanos sāk ar auto. Kur mēs to dabūsim?"

„Vēl nezinu, bet tūliņ noskaidrošu. Kaut kur pie Lielā ezera dzīvo mana tēva brālis Veiklums, veiklākais Lieldienu zaķis, kāds jebkad dzirdēts. Esmu pilnīgi pārliecināts, ka tēva brālis jau sen brauc greznā automobilī. Mēs arī tā brauksim. Automobiļi tagad modē. Visi ceļi automobiļu pilni. Kam gan nav sava auto? Katram! Vienīgi vecmodīgie Lieldienu zaķi ved olas kokasu oritēs vai stumj tās ar tačku. Mēs tā vairs negra-bināsimies. Šodien pat sameklēsim tēva brāli. Es skandināšu tālruni, tu uzmani radio."

Visu dienu Ģelzis meklē kādu, kas varētu pateikt, kur Veiklums atrodams. Ap launaga laiku atskrien sīks krūmu trusis un izstāsta Ģelzim, kā visīsākā ceļā var nokļūt ezermalā un pie Veikluma.

Vakara krēslā Ģelzis pamāj Misiņam:

„Sveiks! Es nu gādāšu par auto, tu padomā par krāsu maisāmo mašīnu. Mēs ne brīdi nedrīkstam slinkot, jo gads paiet neticami ātri, bet mums darāmā daudz."

Kalni, lejas, ceļi tekas. Krūmu truša ceļa zīmes labi iegaumējis, Ģelzis bez maldīšanās nonāk pie tēva brāļa.

Veiklums draudzīgi saņem ciemiņu:

„Beidzot, beidzot tevi redzu! Sen dzirdēju — tu tur upmalā slaistoties. Kāpēc agrāk nenāci radus apciemot?"

„Nevaļas dēļ. Un nebija ari īstas vajadzības šurpu skriet," Ģelzis aizbildinās.

„Tagad nu vajadzība?"

„Ļoti liela! Auto vajadzīgs. Kas šajos laikos vairs brauc ar vecmodigu kokasu orīti? Man tādas aizdomas, ka tev jau sen iegādāts labs auto ar spīdīgiem riteņiem. Vai es maldos?"

„Nē tu nemaldies. Nieka dēļ mani nesauktu par Veiklumu. Manā ipašumā tris automobiļi."

,,U-hū! Trīs!" Ģelzis nu jūt lielu cienību pret tēva brāli. „Tad tu esi ne vien veikls, bet ari bagāts. Ceru, ka nebūsi skops, kā tas ar bagātiem mēdz gadīties. Vai dāvināsi man vienu no saviem automobiļiem?"

Bagātais radinieks šoreiz nerāda skopuļa skābo seju.

„Došu!" viņš pašapzinīgi smaida. „Nevis kaut kādu grabažu kasti, bet vienu no savām labākām, skaistākām mašīnām. Tu brauksi un slavēsi ilgus gadus. Tu laikam to proti?"

„Braukšanu?"

,,Sla-vē-šanu," Veiklums uzsver.

„Protams, protams," Ģelzis sajūsmā sniedz tēva brālim ķepu. „Mēle man veiklāka nekā kājas. Slavēšu, tiklīdz redzēšu, kāds labais auto izskatās. Kamēr neredzu, nemāku teikt īstos vārdus."

Veikluma pagalms tukšs. Ģelzis velti laiž acis apkārt. Tam gribas skriet, ķert, sēsties un braukt, bet tēva brālis mierīgi uzliek tam ķepu uz pleca:

„Pacieties. Visi mūsu automobiļi atrodas ceļā. Mani puikas tikko devās veiklības sacīkstēs. Tev jāgaida, kamēr tie atgriezīsies."

„Kāda neraža! Pacietīgu gaidīšanu vēl neesmu iemācījies," Ģelzis mīņājas kā uz karstām oglēm. „Es tā — un ātro: fit, fit. Vai tu zini, kad tavi dēli varētu būt atpakaļ?"

„Nevaru paredzēt. Ja ceļā gadīsies kādi šķēršļi, braucēji var diezgan ilgi kavēties."

„Neraža. Esmu nepacietīgs."

„Jaunie tādi mēdz būt," Veiklums piezīmē, „bet nevaru tev palīdzēt."

„Pats sev palīdzēšu!" Ģelzim iešaujas prātā jauns plāns. „Uz kuru pusi tavi dēli aizbrauca?"

„Tie ripos lielo loku. Pret rītiem aizbrauca, no vakariem atgriezīsies. Vai tu taisies tiem sekot?" tēva brālis brīnās.

„Nē!" Skriešu tiem pretī. Ja līču loču ļinkāšu, gan tad mēs kaut kur satiksimies. Katrā ziņā mēģināšu. Mājā man tā kā tā miera nebūs. Bez tam — man gauži gribas zaķu auto sacīkstes redzēt. Pašam arī derētu kādu līkumu izlaist un pārliecināties, ko es varu, ko tavi dēli."

Ģelzis steidzas pa iedomāto ceļu. Šaudās šurpu, šaudās turpu. Pa radio gan dabū zināt, kur sacīkšu braucēji redzēti, bet kad Ģelzis nonāk tur, kur trīs automobiļi cits aiz cita ripojuši, tie jau atkal tālā gabalā. Tā ilgu laiku skraidījis, viņš beidzot vairs nesaprot, uz kuru pusi Veikluma dēli aizbraukuši. Pa radio pienāk tik pretrunīgas ziņas, ka Ģelzis apmulst. Brītiņu ausis slaistījis, viņš pagriežas uz mājas pusi. Domā piekusušās kājas drusku atpūtināt un tad no jauna rikšot pie tēva brāļa.

16. JAUNAIS AUTOMOBILIS

audzas jūdzes noskrējis, Ģelzis gurdiem soļiem iegriežas savas mājas pagalmā. Un tur viņš piedzīvo lielu pārsteigumu.

„Vai es sapņoju?” zaķis berzē acis. „Pagalma stūri auto!"

Nē, Ģelzis vis nesapņo. Aiz dzeloņainā meža avenāju žoga spid auto kā tikko nolakota Lieldienu ola. Ģelzis aiz prieka apmet kūleni.

„Misiņ, Misiņ!" viņš sajūsmā sauc skaļāk nekā zaķim pieklājas. „Vai tu redzi? Mums pašiem savs auto. Kas par skaistu lietu! Zaļi sāni, sarkani riteņi. Neticēju, ka to šodien dabūšu. Redzu — jauni laiki, jauna varēšana. Kamēr es pa krūmu tekam, tēva brāļa dēli pa ceļu aizsteigušies man garām. Tā tik ar auto var skriet. Būs bijis pamatigs ātrumiņš."

Misiņš tai brīdī atgriežas ar sūnu grozu. Ziņkārīgām acīm apskata automobili un priecājas:

„Nu mēs esam moderni Lieldienu zaķi. Nu vairs kājām nekur! Sūnu grozus nestiepšu. Ja tik kaut kā vajadzēs, pasūtīšu tev auto ripināt. Vai braukt jau proti?"

„Vēl ne. Tūliņ mēģināšu."

„Esi piesardzīgs!" Misiņš brīdina. „Tu pats zini — automobili ripo ļoti ātri. Putekļi vien jūk. Tu netrako. Iesācējam lielā ātrumā var apreibt galva."

„Nebaidies! Es tev tūliņ rādīšu, kā jābrauc. Gribu izmēģināt, kādu ātrumu varu izturēt un tad sacentīšos ar Veikluma dēliem izveicības braucienā," Ģelzis lepni iesēžas jaunajā automobilī un stingri satver stūri. Pagriež to uz labo pusi — čik, pagriež uz kreiso pusi — čik. Auto nekust no vietas.

„Kas te gadījies?" Ģelzis tausta riteņus. „Varbūt tie kaut kā aizķērušies? Nē. Riteņi uz gludas vietas, tik neripo. Žēl, ka nesastapu radu puikas. Tie pamācītu, kā dabūt riteņu griešanos. Nu redzu, ka auto īpašniekiem nav nekādas vieglās dienas. Ne vienmēr var iekustināt. Klausies, Misiņ! Tev tādas praktiskas lietas labāk padodas, dari kaut ko, lai auto dūc, rūc, skrien un pūš nelabu smaku. Apskati! Varbūt tev laimēsies iedarbināt."

Misiņš rūpigi apskata automobiļa iekšpusi, ārpusi un klusi dudina:

„Kaste... Tikai kaste."

„Kuš, nepel!" Ģelzis uzsauc draugam. „Veiklums teica — došot mums jaunāko un labāko. Tāds tas ari izskatās: jauns un skaists."

,,Jā... jauns un skaists. Trūkst tikai motora."

„Sikums!" Ģelzis no jauna satver stūri. „Iztiksim bez tā. Ja varētu riteņus iekustināt, tad brauktu, kamēr uguns rumbās metas."

„Bez motora tāda uguniga braukšana neiznāks," Misiņš paskaidro.

„Kāpēc?"

„Motors taisa troksni un griež riteņus."

„Neraža..." Ģelzim nozūd prieks par jauno automobili. „Vai domā, ka man pašam būs auto jāvelk?"

„Tā liekas."

„Nē, Misiņ, tā gan nedarīšu. Veco orīti vilku. To katrs varēja saprast. Gadu gadus Lieldienu zaķi tā darījuši. Bet automobili neviens cilvēks nevelk. Auto pats skrien. Ja to vilkšu, tad pat klusā slieka par mani smiesies. Tūliņ iešu atpakaļ pie tēva brāļa un lūgšu tādu auto, kam motors, kas rūc un dūc."

„Nesteidzies! Ļauj man vēlreiz apskatīties, pie stūres nosēsties. Ar jaunām lietām vajaga pamatīgi iepazīties."

Uzmanīgi, prātīgi Misiņš iesēžas automobili. Kāja tam atspiežas pie tāda kā pedāļa.

„Ģelzi, skaties!” Misiņš parauj draugu aiz auss. „Es domāju, ka te bremze. Nē! Pamina! Otra ari! Kā divritenim. Tūliņ tu redzēsi, kas notiks," viņš spēcīgi min paminas augšā un lejā. Auto sakustas un ripo. Gludajā pagalmā tas ripo viegli, pa piekalniti lejā tas brauc diezgan ātri, bet atpakaļ netiek. Gan Misiņš spiež paminas, cik vien jaudas, tomēr pret kalnu automobilis neripo.

Ģelzis skatās, kļūst nepacietīgs:

„Palaid mani pie stūres! Man garākas kājas. Varbūt es varēšu pret kalnu šauties.”

Ģelzis izmēģina šā, izmēģina tā. Pūlas ar ieskriešanos pret kalnu ripot. Neizdodas.

„Braukšu pie tēva brāļa," viņš nolemj. „Ja mums jauns, grezns automobilis, tad tam jābūt tādam, kas skrien kalnā. Lūgšu, lai ieliek motoru."

Kā pienāk zaķim izdevīgā: krēslas stunda, Ģelzis dodas uz Veikluma mītni. Pa ceļam jaunais auto tam sāk iepatikties. Jo tālāk brauc, jo vairāk patīk. Tēva brālim viņš sauc jau pa gabalu:

„Putni un zvēri mani apbrīno. Varētu sēkt lepoties un arī tevi slavēt, tikai viena ķeza — ar paminu mīdīšanu vien netieku kalnā."

„Kālab tev jēstumjas kalnā?" Veiklums brīnās.

„Dažā vietā cilvēki dzivo kalnos. Kā lai tiem olas piegādāju?"

„Atstāj automobili lejā. Paņem dažus groziņus un uznes tur, kur ar auto netiek. Tā mani puikas dara."

„Dara, dara..." Ģelzis negrib samierināties ar tādu darīšanu. „Modernam Lieldienu zaķim groziņu nēsāšana vairs nepiestāv. Cilvēki ari nekur vairs kājām neiet. Visur brauc. Lieldienu zaķiem arī tā vajadzētu, tāpēc gribu dabūt motoru. Ja motors rūks, tad varēšu dzīt auto visur: kalnā, lejā, pa ceļu, pa krūmiem."

„Vieglprātīgais zaķi!" Veiklums jautri iesmejas. „Ja automobilim būs motors, vajadzēs benzīna. Kur to dabūsi? Kā piestāsi tajās vietās, kur cilvēki dabū benzīnu un lūgsi iepildīt ari tavā automobili, tā būs jēmaksā. Ko tad? Ne tev naudas, ne kabatu. Nebūs arī drosmes skaidri un gaiši pie cilvēkiem braukt benzīnu prasit."

Ģelzl» kļūst domīgs:

„Tev taisnība. Ar pārāk lielu drosmi nevaru vis lepoties. Zaķis vien esmu. Bet varbūt tu varētu ielikt automobili tādu motoru, kam benzīna nevajaga? Visi runā — tu esot gudrs un ļoti veikls. Es domāju, ka tu vari."

„Veiklība šoreiz nelīdz," Ģelža tēva brālis paskaidro. „Katram motoram vajadzīgs benzīns. Ja tu katrā ziņā gribi savam jaunajam automobilim ātrumu palielināt, tad pieliksim buru. Mani puikas reizēm tā dara. Pa gabalu izskatās kā laiva. Vai tu esi kādreiz redzējis laivu ar buru?"

„O — jā! Pie koka piesiets drēbes gabals. Mūsu upē cilvēki dažreiz brauc ar tādām burainām laivām. Vai tu domā, ka burai benzīna nevajaga?"

„Nē. Vējš dzen buru. Un vējš naudu nemaksā. Vai gribi buru izmēģināt? Mani puikas to sagādās un palīdzēs piestiprināt."

„Gribu! Ļoti gribu!" Ģelzis sirsnīgi apliecina. „Ar tādu burotu auto es varbūt iemanīšos tikt arī kalnā. Ne nu visstāvākajā, bet tādā — pa pusei stāvā."

Buras pielikšana Veikluma dēliem jau labi zināma. Tie to veic ātri un labi. Parāda arī, ko ar buru darīt.

Ģelzis uzmanīgi noskatās, kā pievilkt buru, lai vējš tajā aizķertos. Drusku vingrinājies, viņš pamāj radiem:

„Sveiki! Tagad sākšu ar vēju skrieties."

Jaunais auto braucējs pirmajās jūdzēs ar vēju sacensties vēl nevar. Bet kad tas iemanās spiest paminas un tai pašā laikā ievilkt buru vējā, ātrums pieņemas. Ģelzis atgriežas mājā lepns un ļoti, ļoti priecīgs.

17. SAUSZEMES LAIVA.

Kad dīvainais auto iegriežas pagalmā. Misiņš steigšus paslēpjas aiz krūma.

„Kas tas par ērmu?" viņš nespēj uzminēt un no slēptuves iznāk tikai tad, kad dzird Ģelža priecīgo balsi:

„Misiņ, Misiņ! Nāc nu mūsu automobili apbrīnot!"

Egles zarā parādās vāvere Linga, no pazemes izlien āpsis Bumbulis. Inspektors dzenis spēcīgi piesit knābi koka stumbram: tuk, tuk, tuk. Lai dzird kaimiņi, lai nāk skatīties, kam brīnumus gribas redzēt.

Jaunais auto braucējs lepni sēž pie stūres. Gatavs rādit, ko braucējs prot, ko auto spēj. Lidz ko draugi sapulcējušies, viņš dīda automobili uz priekšu, atpakaļ. Kādā pagriezienā vējš strauji ieguļas burā. Auto tikko neapgāžas.

„Ģelzi!"

„Trakais!"

„Uzmanies!"

„Uzmanies!" kaimiņi sauc no visām pusēm.

7B

„Tā darīšu,'' Ģelzis pēkšņi kļūst rāms. Viņš nu saprot, ka veiklu braukšanu rādit varēs tikai tad, kad pats būs krietni ievingrinājies. Un to viņš neaizmirst. Katru pievakari baltā bura pazib gan upmalā, gan uz kādas takas. Drīz vien visai piekrastei zināms, ka Ģelzis brauc ļoti neparastā automobilī.

Kā par brīnumu — zvirbulim Spurkšim nelaimējas Ģelzi sastapt. Skraida apkārt, meklē. Beidzot iespurdz vistu mājā un kliedz:

,,čiv-čiv-čirr... Vai šodien te bija mans draugs Ģelzis?"

„Neesmu manījis," Lielpiesis papurina seksti. „Man liekas, Ģelzis krāso olas. Mēs te reiz nolēmām, ka Ģelzim jānokrāso ļoti daudz olu. Kad tas bija? Ko? Vakar? Aizvakar? Neatceros. To gan zinu, ka zaķis daudz, daudz olu aizveda. Skrēja kā apsvilis. Neticu, ka viņš tās visas būtu nokrāsojis."

„Olas sen nokrāsotas un Lieldienās izdalītas. Pēc tam pats krāsotājs prātā jucis. Varbūt drusku traks, varbūt pilnīgi traks, to es nezinu. Kad apskatišu, tad novērtēšu."

„Ko runā aplam!" Lielpiesis pukojas. „Laikam atkal taisies pie mums brokastis paēst. Tas tev neizdosies. Mums šodien ēdamā maz. Vīri nekā nav atnesuši. Laikam aizgulējušies. Vistas, uzmaniet zvirbuli, lai tas nepalaiž knābi. Mums pašiem maz..."

,,Čir-čiv-ī!" Spurkšis lepni palecas. „Man šoreiz nevajaga ne jūsu graudu, ne jūsu sēnalu. Gribu redzēt Ģelzi. Pīle man stāstīja, ka jaunais Lieldienu zaķis braucis ar laivu pa sausu zemi. Pilnigs ārprāts! Tā pile teica. Un pile laikam gan vislabāk zina, kur laiva der. Ūdeni! Tikai ūdenī. Tāpēc man par Ģelzi vislielākās aizdomas: traks! Prātigs zaķis nedzītu laivu smiltīs vai pērnajā kūlā. Muļķis tā dara. Es tūliņ skriešu Ģelzi meklēt. Gribas traku zaķi redzēt, čir-čer-čerrr..."

Zvirbuļa čivināšana satrauc vistas. Arī gailis Lielpiesis kļūst domigs:

„Vējš un šiki graudi... Kas gan Ģelzim būtu prātu samai-sijis? Daudzo olu dēļ zaķis nezaudētu saprašanu. Olu krāsošana — Lieldienu zaķu amats. Vai tik manas vistas nav vainīgas? Viņdien vistas tam knābāja ausis. Varbūt tam prātu no pakauša izknābājušas. Vējš un šiki graudi... Kā šī ķeza beigsies?"

Kamēr Lielpiesis bēdājas, durvju spraugā parādās zaķa ķepa. Driz redzams ari deguns un divas garas ausis.

Ģelzis!

Vistas satraukti dzied uz kaktiem, bet drīz tās redz: nekas ļauns nenotiek. Ģelzis rādās vislabākā omā. Viņš sveicina vistas pa labi, pa kreisi un stāsta:

„Draudzenes, draudzenites, šis mums bija brīnišķīgas Lieldienas. Olu kalni nokrāsoti, olas izdalītas. Daži cilvēki gan neapmierināti. Esot bijis paviršs darbs. Man jums jāsaka: tā runā nezinātāji. Cilvēki vēl nav atjēgušies, ka tāda izskatās modernā māksla."

„Vai jums olu pietika?" Lielpiesis lietišķi apjautājas.

„Pietikt pietika, bet pēri gan nekas nepalika. Vēl dažus groziņus vajadzētu," Ģelzis skatās uz vistām un mīlīgi smaida. „Ceru, ka šodien dabūšu."

Vistas samirkšķinās:

„Traks gan!"

„Pats lielās, ka olu kalni bijuši, bet vēl nepietiek."

„Kas zina, kur dullumā tās izmētājis."

Ģelzis mana vistu sačukstēšanos. Domā, ka tām olu žēl.

„Man daudz vairs nevajaga," viņš pūlas vistas nomierināt. „Vēl tik daži groziņi derētu auto izmēģinājuma braucienam. Gribu traukties pa kalniem un lejām ar lielo ātrumu. Ja olas tādu braucienu izturēs, tad varēšu droši lepoties. Jau tagad varu teikt: lieliska mašina. Varu braukt ātri, varu braukt lēnī-tiņēm. Kā patīk. Ausis jāplucina tikai tad, ja nelaikā pietrūkst vēja."

Vistas atkal samirkšķinās:

„Sajucis."

„Paklau — viņš plēsīšot sev ausis!"

„Vislielākā aplamība!"

„Citu plucināt, to katrs var saprast, tas patik, bet sevi tā apstrādāt var tikai liels muļķis."

Pērļu Spalva lēnām virzās gailim tuvāk un pamāca:

„Soli olas. Soli visu, ko prasa, un gādā, lai viņš ātrāk tiek no mūsu mājas laukā. Protams, tas gan jādara ar laipnību. Nevar zināt, ko tāds bezprātis iesāk..."

Lielpiesis dara, kā Pērļu Spalva mācījusi. Viņš nodzied priecīgu dziesmiņu un draudzīgi pamāj zaķim:

„Ņem! Olas neskaitīsim. Vari dabūt, cik vien patīk: groziem, vezumiem. Vai tev laiva tepat pie durvīm?"

„Laiva?" Ģelzis brīnās. „Gaili, ko tu murgo? Būsi ko nelāgu norijis. Vai ausis džinkst un galva karsta?"

,,N-nē..."

„Bet nebojātai galvai vajadzētu saprast, ka sausā pagalmā nevar braukt ar laivu. Es atripoju ar savu jauno automobili. Tagad tāda mode. Visi brauc automobiļos. Arī Lieldienu zaķi. Nāc pie loga un skaties, kā brauc moderns Lieldienu zaķis!"

Kā Ģelzis ārpus durvīm, tā vistas pie logiem staipa kaklus, purina sekstes un brīnās, brīnās, brīnās, jo pagalmā ripo Ģelža zaļais auto. Zaķis sēž pie stūres. Aizmugurē tam izslieta nūja. Pie nūjas piestiprināts balts lakats. Tā automobiļa bura. Ar vienu ķepu Ģelzis groza stūri, ar otru viņš rausta buru, lai vējš tur labi varētu ieķerties.

„Gaili, vai tu redzi, kas tur notiek?"

„Vai tu saproti?" vistas ielenc Lielpiesi no visām pusēm. „Ko tu tagad teiksi?"

„Ko teikšu? Runāšu vaļsirdīgi: nu zinu divas gudras galvas. Viena no tām pieder man, jo es saprotu, kas pagalmā notiek — Ģelzis brauc ar brīnišķīgu auto. Otra gudrā galva pieder Ģelzim, jo viņš prot braukt ar tādu auto, kas izskatās kā laiva, bet nav laiva. Daudzi manu draugu apskaudīs, bet es slavēšu: ļoti ievērojams zaķis."

Gaiļa vārdi apmulsina vistu baru.

„Ko? Ko? Nekā vairs nevar saprast!" tās kladzina. „Zvirbulis stāstīja, ka Ģelzim sauszemes laiva un pats bez prāta, bet tu runā šķērsām. Kam taisnība? Ko?"

„Man!" Lielpiesis lepni grozās vistu bara vidū. „Man taču pieder viena no gudrajām galvām. Aizmirsīsim Spurkša aplamo čiepstēšanu. Pašas redzējāt, ka Ģelzis kļuvis slavens zaķis. Esmu priecīgs, ka viņš mans draugs. Varbūt kādreiz aicinās mani vizināties. Un tad es būšu ievērojams gailis. Gudrs un ievērojams. Ki-ke-ri-gū-ū-ū!"

Vistas bijīgi noraugās staltajā dziedātājā. Tās nu zina, ka pasaulē daudz gaiļu, bet Lielpiesis vispārākais.

18. IZTURĪBAS PĀRBAUDE

āžus olu groziņus Lielpieša vistu mājā pielasījis, Ģelzis steidzas pie Misiņa, lai tad abi pārliecinātos, vai olas izturēs jaunā automobiļa ātro gaitu un straujos pagriezienus.

Misiņš rūpigi sakārto vezumu. Sūnu vīšķi zem groziņiem. Sūnu vīšķi starp tiem. Pārliecinājies, ka groziņi nevarēs ne slīdēt, ne pārāk kratīties, viņš pamāj Ģelzim:

„Riposim!"

Izmēģinājuma brauciena sākumā Ģelzis pie stūres. Misiņš skrien blakus, jo olu groziņu dēļ abiem automobilī vietas nepietiek. Kad Misiņam kājas piekusušas, zaķi apmainās: Misiņš stūrē. Ģelzis rikšo. Kā viens, tā otrs meklē visneparastākos pagriezienus, līkumainākos ceļus, šaurākās tekas. Pēc pusnakts, kad pilsētas ielās auto straumes aprimušas, zaķi nebaidās arī tur pabraukāties.

„Tagad cieši uzmani, vai es zinu satiksmes noteikumus," Misiņš piekodina Ģelzim. „Esmu gan krietni mācījies, bet baidos, vai varēšu trīs lietas reizē darīt."

„Kādas trīs?" Ģelzis ausās.

„Stūrēt auto, uzmanīt buru un sekot ceļa zīmēm."

,,Un vēl jāizvairās no kārtībniekiem," Ģelzis piemetina. „Tos pilsētā var sastapt kā dienu, tā nakti. Rādi nu savu veiklību."

,,Cen-tī-šos..." Misiņš spēcīgi spiež ķepas uz auto paminām. Ātrums pieaug. Auto veikli siid no ielas ielā. Braucējs pats sajūsmināts par labajām sekmēm un steigā aizdrāžas garām pieturas zimei.

„Misiņ, uzmanies, uzmanies!" Ģelzis brīdina. „Ja rakstīts S-T-O-P vai sarkana uguntiņa spīd, tad vienmēr jāapstājas."

„Nepaspēju nobremzēt," Misiņš taisnojas. „Bet šo kļūdu es izlabošu. Parādā nepalikšu. Pie nākamā STOP es pieturēšu divas reizes. Par satiksmes noteikumiem es vairs nebēdāju. Kur tagad riposim?"

„Uz māju," Ģelzis ieteic. „Rītu pusē jau manāma gaisma. Mums jāpazūd."

„Labi. Nozudisim!" Misiņš cērt atkal ķepas uz paminām, pievelk buru un strauji kāpina ātrumu. Brauc, brauc. Pēc brītiņa viņš redz, ka auto ripo pretim slaidajam baznīcas tornim. To pamana ari Ģelzis un tūliņ uzsauc braucējam:

„Misiņ, pieturi ratus! Tu redzi — mēs braucam nevis uz mājas pusi, bet uz pilsētas centru. Mēs esam apmaldījušies. Aiz uztraukuma es vairs nesaprotu, uz kuru pusi mums jā-griežas. Ko tagad darisim?"

„Es zinu," Misiņš paļāvīgi atbild. „Jābrauc pa labi."

„Kāpēc pa labi?" Ģelzis slaista ausis.

„Lai vēlāk varētu braukt pa kreisi."

„Un tad?"

„Pēc tam taisni vien."

„Vai tu skaidri zini?" Ģelzis šaubās.

„Skaidri nezinu, bet tā vajaga būt. Tā cilvēki stāsta viens otram pareizo ceļu. Esmu dzirdējis. Un cilvēki laikam gan vislabāk zina, kā pilsētas ielās jāgrozās. Seko man!"

Misiņš cieši ievēro savu plānu: pa labi, pa kreisi un tad taisni. Priekšā spid sarkanā uguntiņa, bet Misiņš straujāk piespiež paminas.

„Tā nedrīkst, Misiņ! Tā nedrīkst!" Ģelzis sauc. „Vai akls esi, ka sarkano spuldzi neredzi?"

Misiņš neklausās. Viņš aizripo garām sarkanajai spuldzei un tikai tad sāk taisnoties:

„Vai tu gribēji, lai es gaisā skrienu? Ielas malā bija liels uzraksts NO PARKING, priekšā sarkanā gaisma. Kur es varēju palikt? Saki, ko man vajadzēja darīt?"

,,N-nezinu..." Ģelzis atņurd. „Satiksmes noteikumi izrādās ļoti sarežģīti. Mums vajadzēs daudzas reizes te braukt un vingrināties. Kad stūmām tačku, pietika laika apskatīties un apdomāties. Tagad... ē... dod man stūri. Varbūt man labāk veiksies nekā tev."

Ģelzis brauc, kāpina ātrumu un īsā brīdī atgriežas pie baznīcas ar slaido torni.

„Ratu ratā!" viņš vairs nespēj valdīt uztraukumu. „Mēs maldāmies un maldāmies. Nekā nesaprast. Ja tik ātri brauc, tad nevar ielu nosaukumus saburtot. Pazemināšu ātrumu. Nē, tas nebūs gudri. Rīta gaisma tuvu. Mums gauži maz laika. Misiņ, tu skati ceļa zīmes, un es tev sekošu, cik ātri vien varēšu."

Misiņš paskrien dažus soļus uz priekšu, bet tad tūliņ strauji griežas atpakaļ un ziņo:

„Ģelzi, piesargies! Te rakstīts, ka atļautais ātrums divdesmit jūdžu stundā, un kārtībnieks stāv uz nākamā ielas stūra. Ja tu saproti, ko darīt, tad dari. Es esmu nobijies..."

„Es arī..." Ģelzis čukst. „Mūsu automobilim trūkst ātruma rādītāja. Raudzīšu bēgt. Katrs kārtīgs auto braucējs pūlas no kārtībnieka izvairīties. Riposim apkārt baznīcai. Ja nonāksim uz tirgus laukuma, tad varēsim braukt kaut vai ar aizvērtām acīm. No tirgus laukuma līdz mājai man katra sētmale pazīstama."

Ģelzis vairs nedomā par labo vai kreiso pagriezienu. Viņš brauc, kur deguns rāda. Tā nonāk pie baznīcas, tā atrod tirgus laukumu un tad uzmanīgi, prātīgi uz mājas pusi.

Pagalmā iebraukuši, Lieldienu zaķi vispirms pārbauda olas.

„Brīnums, brīnums!" Misiņš sirsnīgi priecājas. „Visas olas veselas, kaut gan esam kalnā lejā braukuši un visādi stur-bulējušies."

„Jā, orrājušies esam," Ģelzis piekrīt. „Mums bija visādi pagriezieni ielās, ceļos, taciņās, bet man liekas, ka kārtīga ātruma olas vēl nav jutušas. Raudzīsim kādu taisnu, slaidu braucienu. Vispirms gan parunāšu ar tēva brāli, kāpēc automobilim trūkst ātruma rādītāja."

Ģelzis skandina tālruni, bet tai rītā neizdodas ar radinieku sarunāties. Telegramma pienāk vakarā. Veiklums isi un skaidri paziņo:

„Lieldienu zaķu automobilim ātruma rāditāja nevajaga. Kāds kuru brīdi ātrums, tas braucējam pašam jāsajūt. Mani puikas to sen jau prot. Ja riteņi klusi griežas, tad ātrums piecas jūdzes stundā. Ja riteņi griežas un sīc: z-z-z, tad divdesmit; ja dzird: ž-ž-ž, tad — piecdesmit. Vēl palielinot ātrumu, braucējam liekas, ka vējš noraus ausis. Tad var jau būt ap simts jūdžu stundā. Lieldienu zaķiem tāds ātrums nav atļauts. Olas to nevar izturēt."

Ģelzis smīn:

„To mēs tūliņ redzēsim. Brauksim pa jauno šoseju. Tā slaidā lokā griežas uz ielejas pusi. īstā vieta ātruma izmēģināšanai, jo cilvēku automobiļi tur vēl neskrien. Neviens tur mūs netraucēs."

Uz jaunās, gludās šosejas riteņi viegli ripo. Braukšanas sākumā tie klusē. Tud sāk: z-z-z, ž-ž-ž un arvien ātrāk un ātrāk. Ģelzis klausās un vērtē ātrumu:

„Desmit, piecpadsmit, divdesmit un vairāk, vairāk. Bet ausis man vēl plīvo. Izturīgas ausis! Nu — lai ripo vēl ātrāk!" Ģelzis parausta buras stūri.

Misiņš, paredzēdams, ka grūti būs automobilim blakus turēties, jau pašā braukšanas sākumā aizskrējis labu gabalu automobilim priekšā un vēl jož, cik vien ātri kājas nes. Brītiņu skrējis, viņš pamet acis atpakaļ un sabīstas. Aiz automobiļa stiepjas tieva, gara dūmu grīste.

„Ģelzi, uguns rumbās!" Misiņš satraukti sauc un izslienas kā policists, kas grib apturēt kādu pārāk ātru braucēju.

Labs braucējs zina, ka automobili nedrīkst pārāk strauji bremzēt. Ģelzis gan saprot, ka ķibele gadījusies, tomēr brauc tālāk, uzmanīgi bremzē, iegriežas šaurā lauku ceļā un tad sauc:

„Kur ūdens?"

„Kur ūdens?"

Meža balodis, braucēja iztraucēts, paceļas spārnos un brīdina Ģelzi:

„Nemeklē ūdeni! Laid vaļā stūri! Bēdz! Ja paliksi ratos, tu izcepsi!"

„Es pa-lik-šu!" Ģelzis sakož zobus. „Kaut kažoks svilst, auto tomēr jāglābj. Ja sa-deg-sim, tad sadegsim abi! Misiņ, meklē ūdeni! Upi! Ezeru!"

„Upe tālu, ezers vēl tālāk. Te kaut kur vajaga būt grāvim. Varbūt ar to tev pietiks?"

„Nezinu... Bet ja nekā labāka nav, rādi to pašu!" Ģelzis steigšus seko Misiņam uz koku puduriša pusi. Par prieku braucējam, aiz kokiem spid ūdens. Tāds lēzens grāvis.

Ģelzis nekad nav mīlējis ūdeņus, bet nu grāvis to pievelk kā magnēts. Ar sparu uz priekšu. Auto ieripo grāvi, pāri tam un otrā krastā augšā. Braucējs izkāpj un skatās, kas noticis ar riteņiem. Viss liekas labākā kārtībā. Dūmu vairs neredz. Visi četri riteņi savās vietās. Ūdens apdzēsis uguni. Varētu priecāties, bet Ģelzis skābu seju grāvmalē plūc pērnajās zāles kūlu. Automobiļa tirīšanai tam vajadzigi krietni vīšķi, jo trakajā braucienā visas olas sadauzījušās.

19. ĢELZIS VIZINA DRAUGUS

r izmēģinājuma braucienu Lieldienu zaķi jūtas apmierināti. Tie nu skaidri zina, kādu ātrumu olas var izturēt, zina arī to, kad riteņu rumbas sāk svilt.

„Tagad es vienmēr sev blakus turēšu ūdens pudeli," Ģelzis stāsta Misiņam. „Kas sēžas pie stūres, tam jābūt gatavam strauji bremzēt un uguni dzēst. Uz visu jābūt gatavam. Ļoti interesanti. Tagad pat braukšu draugus vizināt, bet pašam ne jausmas, kas ceļā gadīsies. Vai tev tā nepatīk?"

„Patīk gan," Misiņš atzīstas, „bet laika par maz. Atceries vien — nesen runājām straujā gaitā pabeigt būves darbus."

„Būves darbi var gaidīt. Šodien jāvizina draugi un labi kaimiņi. Tie jau sen nepacietīgi. Katram gribas ar mūsu brīnišķīgo auto kādu līkumu izlaist. Tu vari lēnām pazemē klinti urbināt. Gan kaut kad es tev palīdzēšu. Sveiks!" Ģelzis lepni atspiež muguru sēdekļa atzveltnim un ļauj riteņiem lēnām ripot pa taciņu, kas ved uz Čaļa mājas pusi.

Čalis sēž pagalmā. Ģelža aicinājumu dzirdējis, viņš skrien tam pretī un priecājas:

„Labi, ka tu mani pasauci. Pats nemācēju tikt no kaķenes vaļā. Ulla dabūjusi pērienu par piena krūzes saplēšanu, stāstīja, cik grūta dzīve šai sētā. Man bija jāklausās un, labas saticības dēļ, jāsaka: jā, jā. Divas reizes teicu jā, pēc tam paspruka — nē. Ullai aiz dusmām acis kļuva zaļas. Sāka mani strostēt."

„Tāpēc es atbraucu," Ģelzis lepojas. „Es arvien pūlos ierasties īstajā laikā. Man patīk citiem prieku sagādāt. Tāds mans amats. Šodien vizināšu draugus. Sākšu ar tevi. Gribi?"

„Jā!" Čalis ielec Ģelža automobilī. „Nu beidzot dabūšu redzēt, ko tu vari, ko tavs auto."

Ģelzis brauc veikli. Viens un divi — krūmam apkārt, cinim apkārt. Pagriezienos rati vien nočīkst.

„Tu esi veikls braucējs," Čalis slavē draugu.

„Tāds mans amats," Ģelzis smaida. „Kam darišana ar olām, tam jābūt veiklam. Hei, Linga! Gribi vizināties?"

„Jau sen gaidu," vāvere Linga atsaucas. „Vizināšanu tu man esi parādā."

„Kas tiesa, tas tiesa. Nopelnījusi esi," Ģelzis atzīstas. „Biji man laba ziņnese. Sēdies blakus Čalim!"

„Sunim blakus? Tik droša vēl neesmu," Linga kāpjas atpakaļ. „Pagaidīšu, kamēr tev auto būs tukšs."

„Labi. Norunāts. Aizvedīšu Čali atpakaļ uz māju. Un tad būs tava kārta." Ģelzis traucas projām. Pēc brītiņa viņš atgriežas un tad riņķu riņķiem vizina vāveri Lingu. Uz gludās takas rati viegli ripo līdz tai vietai, kur sākas ciņi, celmi un taciņai abās pusēs biezi krūmi. Vējš niecīgs, un ātrums samazinās. Nu Ģelzis var mierigi parunāties:

„Linga, vai tu ievēroji, kā kaimiņi mani apbrino? Vāveres, truši, putni — visi skatās platām acim. Es tik nesaprotu, kāpēc viņi tā slepus pamēj viens otram un groza galvas. Vai tu domē, ka tie mani apskauž?"

„Nē! Tie domā, ka tu esi traks," Linga vaļsirdigi pastāsta, ko vakar un aizvakar dzirdējusi.

„Kas tādu aplamību izgudrojis?" Ģelzis brinēs.

„Nezinu, bet zvirbulis Spurkšis stāsta katram, ka tavs jaunais auto izskatoties kā laiva ar buru. Visiem esot zināms, ka laiva derīga braukšanai pa ūdeni. Vienīgi tu vairs neatjēdzot, kur upe, kur šoseja. Tikai traks tā uzvedoties."

Ģelzim ausis svilst klausoties:

„Ak tāds mans draugs Spurkšis! Pats no pasaules nekā nesaprot, bet knābi palaiž. Nu — es tam mācīšu uzvešanos."

Linga redz Ģelža ķepu straujās kustibas, tāpēc brīdina:

„Brauc prātīgi. Un nieku dēļ neuztraucies."

„Vai tu domā, ka es varu uztraukties, kad patīk, bet kad nepatīk, dzīvot mierīgi? N-neiespējami!" Ģelzis šņāc. „Jābrauc vēja ātrumā, lai tiktu Spurkšim tuvāk, lai varētu pateikt dažus ļoti bargus vārdus. Man liekas, ka zvirbulis nupat ielidoja ceļmalas kuplajā kļavā. Braukšu turp!"

Kaut ātrums liels, tomēr Ģelzim neizdodas pļāpīgo Spurkši panākt.

Zvirbulim kauns Ģelzim acīs skatīties. Vistas tam jau izstāstījušas, ka Ģelzis neesot vis traks, bet ists brinumzaķis, kas prot braukt ar brinumauto. Ko nabaga zvirbulis lai nu dara? Padoma nekāda, tāpēc viņš paslēpjas koka zaros un gaida, kamēr prātā iešausies kāda laba asprātība. Bet asprātības nešūpojas koka zaros, un Spurkšis velti groza galvu. Viņš dzird tikai Ģelža balsi:

„Pļāpu vācele, nāc šurpu! Es tev teikšu dažus biezus vārdus."

Spurkšis ne atbild, ne rādās, bet tādā veidā no Ģelža vaļā netiek. Ģelzim dusmas aprimušas. Tas omuligi atspiežas uz stūres rata un sauc:

„Zvirbuli! Klausies! Ja tu pat neatbildi, tad es tevi sodīšu. Visus draugus un kaimiņus vizināšu, vienīgi tevi nē."

„Kāpēc?" Spurkšis žēli iečirkstas.

„To tu pats zini."

„Labais draugs..."

„Saki labāk — trakais draugs! Tāds esmu! Tevi nevizināšu. Tev atliks tikai noskatīties. Čalis jau brauca mūsu slavenajā automobili. Kā Linga kāps laukā, tā es steigšos uz vistu māju gaili Lielpiesi vizināt. Aiz-iet!” Ģelzis pagriež stūri un aizripo.

Spurkšim nošļūk spārni.

„Briesmigs sods... Čir..." viņš drūmi čiepst. „Kas to varēja paredzēt, ka Ģelzis ar savu auto kļūs tik ievērojams. Būtu knābi pievaldījis. Čirr r. Rītu vai parīt Čalis leposies. Linga leposies, visi citi leposies. Tie braukuši ar sauszemes laivu, es — nekā. Čirr," zvirbulis skumīgi noskatās, ka dīvainais zaķu automobilis aizripo uz Lielpieša vistu māju pusi.

Kā parasts, Ģelzis atver vistu pagalma mazos vārtiņus un piesardzīgi sauc gaili Lielpiesi vizināties. Bet šo aicinājumu

dzird arī vistas. Nu pagalmā saceļas tracis. Simts vai divi simti vistu reizē grib Ģelža automobilī.

Ģelzis grozās vistu barā un kaut ko stāsta. Velti. Satrauktās vistas nekā nedzird. Pāris mirkļos Ģelža automobilis vairs nav redzams. Tas pārvērties par vistu gubu. Uz riteņiem, uz stūres kulbā, uz kulbas malām. Vista pie vistas. Viss balts! Tik sekstes kā sarkanas tulpes šūpojas gaisā.

„Draudzenes, tā nevar..." Ģelzis plāta ķepas.

„Var, var, var!" vistas pretī. „Brauc! Mēs gribam vizināties! Kaut mazu, mazu gabaliņu, bet brauc. Vizināšanos mēs jau sen esam nopelnījušas. Tu dzirdi?"

Ģelzis dzird gan, bet ar to maz līdzēts. Lai brauktu, tam vajaga tikt pie stūres, pie buras.

„Kāpjiet visas laukā!" viņš stingri uzstāj.

„Ko? Ko? Laukā?" vistas kladzina un brīnās: „Mēs vēl neesam sēkušas. Vispirms vajaga sākuma, tikai tad var beigt! Ģelzi, vai tu to nesaproti?"

„Saprotu..." Ģelzis nopūšas. „Galva man kārtībā, bet auto par mazu. Vizināšu pēc kārtas. Vispirms sākšu ar gaili Liel-piesi. Kamēr mēs būsim projām, jums pietiks laika izstrīdēties, kura būs nākamā braucēja."

Tikko Ģelzis šos vārdus pateicis, vistas satraukti izslien knābjus. Visām kārta, visas pirmās. Viena lielās ar olu dēšanu, otra — ar žuburainu seksti, trešā tūliņ rāda savu spēku. Sāk putēt spalvas. Ģelzis izmanto šo brīdi un klusi saka gailim Lielpiesim:

„Mums nu būtu laiks nozust."

Kā gailis iekāpj automobilī, tā Ģelzis pie stūres un manās tikt prom.

„Brauc, cik ātri vien vari! Brauc tēlu!" Lielpiesis mudina. „Man gribas redzēt, kāda izskatās pasaule ārpus vistu aploka sētas. Par ceļošanu esmu jau sen sapņojis. Nu aiz prieka sirds kut."

Gaiļa mudinājums Ģelzim isti pa prātam.

Uz priekšu!

Gar sētu gluda taciņa. To ieminuši makšķernieki līdz pat ezera malai. Ģelža auto viegli ripo pa kalnu lejā. Ātrums palielināts, un Lielpiesis jūsmo:

„Skaisti! Brīnšķigi! Citi gaiļi mani apskaudīs. Kike-rigū! Lai skauž! Man prieks, ka varēšu lepoties..."

„Man prieks, ka tev prieks. Prieku gādāt, tas mans amats," Ģelzim mute platā smaida, bet itin driz smaids nodziest, kā sērkociņš vējā, jo auto ātri tuvojas ezeram un Ģelzim šaubas, vai paspēs savu auto nobremzēt.

Ka drīzumā var būt nepatikšanas, to pamanījis arī gailis Lielpiesis.

„Vējš un sīki graudi! Priekšā ūdens!" viņš uztraucas. „Liels ūdens. Tāds slapjums man nepatīk. Ģelzi, apturi auto! Es kāpšu laukā."

īsā mirklī Ģelzis pārvarējis apmulsumu un bailes. Kā bargs kuģa kapteinis viņš izsauc pavēles:

„Mierā! Nelēkt! Tā var kaulus sadauzit. Turies ratos! Es mēģināšu auto pagriezt pa labi gar ezermalu. Sa-tu-ries..."

Automobiļa stūre darbojas lieliski, bet pašā ezermalā pagrieziens iznāk pārāk ass. Straujā grieziena spars sviestiņ iesviež gaili ezerā.

„Palīgā, paligā!" Lielpiesis kliedz. „Es tūliņ nogrimšu! Es jau grimstu! Ģelzi, palīdzi man tikt uz sausas zemes! Ģelzi!"

Ko nabaga Ģelzis var darīt? Nekā! Viņš nobremzē automobili, atskrien lidz pašai ūdens malai un tad kaunigi atzīstas:

„Draugs, nemāku tev palīdzēt. Peldēt neprotu. Brist ūdenī? Nē... Man trūkst dūšas. Meklēšu kādu labāku palīgu. Raugi vēl kādu brītiņu noturēties virs ūdens."

la Lielpiesis būtu iekritis skaidrā ūdenī, tas sen vairs spārnus neplivinātu. Bet gailim laimējies. Viņš uzkritis ūdensrožu pudurim. Tur aizķērušās ari pērnajās niedras. Tās palīdz Liel-piesim palīgus sagaidīt.

Palīgi steidzas. Divas meža piles, izdzirdušas palīgā saucienus, dodas ezeru pārlūkot.

„Šurpu, šurpu!" Ģelzis māj pilēm. „Gailis ilgi nevar gaidīt."

Ģelzim taisnība. Pa ūdeni peroties, Lielpiesis piekusis un samircis. Ar pūlēm tik spēj galvu gaisā noturēt. Piles nolaižas gailim blakus.

,,Pē-pē-pēdējā brīdī!"

,,Pē-pē-pēdējā..." tās sauc viena otrai. „Kaut zinātu, kā gailim palīdzēt!"

Ģelzis uztraukumā lēkā gar krastmalu un sauc:

„Pīļu laivu! Piļu laivu!"

Pīles nu saprot, kas jādara. Tās peld cieši blakus viena otrai, reizē nirst zem ūdens, palien gailim apakšā, iznirst un izceļ slapjo gaili no ūdens. To gan nevar saukt par pīļu laivu, drīzāk par pīļu plostu, bet Lielpiesis jūtas drošībā. Viņš mierīgi nogaida, kamēr piles aizpeld lidz krastam, un tad ar slaidu lēcienu nostājas uz cietas zemes.

„Pateicos! Simtu paldies!" viņš uzsauc pilēm un jož uz mājas pusi.

„Pagaidi! Pagaidi!" Ģelzis dzenas Lielpiesim pakaļ. „Kāp ratos! Aizvedīšu!"

„Nē, pateicos!" Lielpiesis puiina seksti. „Pats skriešu. Tā drošāk. Arī vistas tev nebūs jāvizina. Tiklīdz manas vistas dabūs zināt, kas ar mani notika, tās vairs tavā automobilī nekāps. Uz vieglprātīgu braucēju nevar paļauties. Labi, ka pīles mani izcēla krastā. Vējš un sīki graudi! Tas bija baismīgs piedzīvojums."

Gaiļa pēdējos vārdus dzird ari zvirbulis Spurkšis.

„Vai te kas notika?" viņš lēkā Lielpiesim apkārt. „Stāsti! Čir-rī, čir-ī!"

Gailis nevaļīgs. Ģelzis drūms, vienīgi pīles omulīgi plunčājas krastmalā. No tām Spurkšis dabū zināt, kā beidzies Ģelža un Lielpieša brauciens.

„Ģelzim neveicās tāpēc, ka neņēma mani ratos," zvirbulis lielīgi izslien knābi. „Būtu vismaz viena prātīga galva, kas saprastu, kur jābrauc, kā jābrauc. Man, protams, vienalga. Kas man!" Spurkšis izliekas vienaldzīgs. Patiesībā tam gauži žēl, ka vizināšanās gājusi secen.

20. SLEPENĀS GAITAS

No draugu vizināšanas Ģelzis atgriežas drūms un kluss.

„Vai tev kas nelāgs gadijās?" Misiņš aizdomīgi apskata kā braucēju, tā automobili.

,J-jā..." Ģelzis negribīgi atbild. „Vizināju Lielpiesi. Laikam tāpēc, ka ātri braucu un vējains laiks, gailis iekrita ezerā. Man nebija dūšas iet paligā."

„Vai gailis noslīka?" Misiņš uztraucas.

„Nē. Meža pīles to izglāba."

„Nu tad neskumsti!"

„Kā neskumšu? Gailis teica — uz mani nevarot paļauties."

„Gailim taisnība. Tu biji mazdūšīgs. Mums vajadzēs sākt pie ūdens pierast. Būtu labi, ja mēs prastu peldēt."

Ģelzim drebuļi skraida pa muguru.

„Negribu peldēt. Nepatīk," viņš atzīstas. „Neesmu dzirdējis, ka kāds Lieldienu zaķis labprātigi peldētu."

„Tā tas bija vecos laikos," Misiņš pasmīn. „Tu dažreiz saki — būšot moderns Lieldienu zaķis. Es domāju, ka modernam

Lieldienu zaķim nevajadzētu no ūdens vairīties. Reizēm rumbās uguns. Tā jādzēš. Reizēm kāds draugs jāglābj. Pats redzi un saproti, ka peldēšana ļoti noderīga. Un reiz tu solījies sākt mācīties."

„Tas nevar būt!" Ģelzis šaubās.

,,Kā nu ne! Toreiz, kad no skautu gaisa tilta nokriti uz saliņas un netiki prom, tu tā apņēmies."

„Varbūt tā muldēju, bet esmu to aizmirsis. Ko katrs uztraukumā nesarunā? Visādus niekus melš! To tu zini, to es zinu. Nav vērts pieminēt. Nešaubīsimies arī par to, ka kārtīgs Lieldienu zaķis ir cietas zemes staigātājs."

„Ģelzi, tu esi mazdūšīgs! Man tādas aizdomas, ka vistas tevi sauks par zaķa pastalu," Misiņš pareģo un padara Ģelža drūmo prātu vēl drūmāku.

Vairākas dienas Ģelzis staigā apkārt kluss un domīgs.

„Es viņiem parādīšu... Es viņiem parādīšu... Misiņam, gailim, visiem!" viņš beidzot izšķiras, ko darit.

Pēc kāda laika āpsis Bumbulis ierauga Ģelzi upmalā. Zaķis snaikājas, iegrūž ķepu ūdenī, izrauj, purina to un kāpjas atpakaļ. Drusku sadūšojies, Ģelzis sāk brist. Tā kā taisās peldēt, tā kā baidās. Beidzot no upes laukā un nozūd krūmos.

Nākamajā reizē, kad Ģelzis atkal slepus dodas uz upmalu. Bumbulis ari aizslid uz to pusi. Tam gribas pārliecināties, vai Ģelzis atkal ķepas slapinās.

Ģelzis šoreiz jau drošāks. Iebrien, metas guļus un turpat seklajā krastmalā sāk ar ķepām ūdeni kulstit.

„Mācās peldēt. No Ģelža visu ko var sagaidīt," Bumbulis lēnām tipina uz māju pie Misiņa un jautā tam:

„Vai Ģelzis taisās nākamajās Lieldienās upmalas zāļu ceros meklēt meža pīļu olas?"

„Vai tev tādas aizdomas?" Misiņš brīnās.

„Jā. Ģelzis slepus mācās peldēt."

„Fi-u-fit!" Misiņš iesvelpjas. „Ģelzis grib man pārsteigumu sagādāt. Nesen es viņu nosaucu par mazdūšigu zaķa pastalu. Nu viņš parādīs, ka slapjuma nebaidās. Klausies, Bumbuli! Ciet klusu. Arī es varu Ģelzim pārsteigumu sagādāt."

Katrā izdevīgā brīdī Misiņš uzmana upi. Viņš ātrāk neliekas mierā, kamēr dabū peldētavā noskatīties, kā puikas lec, kūleņo un peld. Un Misiņš mēģina darīt tāpat. Arī Misiņam ūdens nepatīk, bet viņš sakož zodus un atgādina sev:

„Ja Ģelzis var izturēt, tad es arī!"

Misiņš vingrinās ļoti cītīgi. Meža piles tam sīki izstāsta, kura vieta upē sekla, kur atvaru dēļ jāuzmanās. Un Misiņš drīz vien jūtas drošs.

Kādā pievakarē Ģelzis pārnāk mājā ar slapju kažoku. Pēkšņs lietus to pārsteidzis klajā laukā un saliedējis līdz ādai.

„Ja slapjš esmu, tad vairs nevajaga ūdens vairīties," viņš domā. „Nu pienākusi īstā reize parādit Misiņam, ka neesmu mazdūšīgs zaķa pastala."

Ilgas stundas ar iāpstu un kapli pazemē strādājis. Misiņš gausi grauž kāposta serdi. Cītīgais strādnieks jūtas piekusis.

„Tagad gulēšu," viņš ar lielu labpatiku skatās uz gultas pusi. „Vienigi pērkons spēs mani uzmodināt."

Kā Misiņš izstiepjas mīkstajā sūnu gultā, tā Ģelzis klāt un ar smildziņu kutina gulētāja ausi:

„Misiņ, celies!"

,,N-ne-cel-šos..." Misiņš ņurd. „Esmu aizmidzis, un tikai pērkons spēj mani uzmodināt."

„Misiņ, celies!" Ģelzis neatlaižas. „Iesim pastaigāties. Man jāžāvē kažoks, tev ķepas jāizvingrina. Pazemē vien, pazemē vien — tā tev pakausī smadzenes pārakmeņosies. Nāc! Nenožēlosi. Varbūt pat kādu pārsteigumu piedzīvosi."

Slapjā kažoka dēļ Misiņš ātri saprot, kas Ģelzim padomā.

„Viņš nāk no upes. Laikam peldēšanu iemācījies. Nu pārsteigšot mani. Hmm... To redzēsim," Misiņš vairs gultā nekavējas. „Man tiešām drusku svaiga gaisa vajaga," viņš saka Ģelzim. „Uz kuru pusi iesim?"

„Gar upmalu," Ģelzis pamāj. „Mēs upmalas iedzīvotāji. Pie ūdens jāpierod."

Kamēr krastā gluda taciņa. Misiņš soļo lēnām. Kā priekšā lielais akmens, tā Misiņš skriešus uz tā, izslien priekšķepas gaisā, sašūpojas un hop — ielec upē.

„Misiņ, trakais! Misiņ, tu laikam vēl neesi uzmodies! Noslīksi!" Ģelzis uztraucas. Mazu mirklīti šaubās un tad metas Misiņam pakaļ, sagrābj to aiz ausīm, velk uz krasta pusi un pukojas:

„Tu mani nobiedēji. Vai tiešām vēl biji pa pusei aizmidzis?"

„Nē," Misiņš smīn. „Es tikai gribēju tavu dūšu pārbaudīt un arī parādīt, kā peldētavā puikas dara. Tie ne vien peld, bet arī lec. Ja tu atkal kādreiz slepus vingrinies, tad dari tā."

Ģelzis vairas Misiņam acis skatīties. Ļoti nevaļīgi viņš meklē vējaināku vietu, lai jo drīzāk kažoku izžāvētu.

21. SACĪKŠU BRAUCIENS

Rc nedaudziem izmēģinājuma braucieniem un draugu vizināšanas Ģelzis savā automobilī jūtas drošs.

„Nu es varu braukt, kur vien gribu," viņš lepni stāsta Misiņam. „Vai tu vari iedomāties, ko es tagad gribu? To tu neuzminēsi. Pateikšu! Gribu ar tēva brāļa dēliem auto braukšanā sacensties. Tikai tad, kad Veikluma dēlus pieveikšu, prāts būs mierīgs."

„Tu esi kļuvis vieglprātigs," Misiņš rājas. „Lidz nākamajām Lieldienām mums daudz darbu jāveic, bet tev prātā tik braukšana un sacikstes. Kaunies! Pats arvien atgādini, ka mums vajagot modernizēties. Jā, vajaga. Bet ar auto braukšanu vien nepietiek. Tu solīji gādāt ledus skapi, televīziju, krāsu maisītāju un jaunas neredzētas krāsas."

„Būs! Viss būs!" Ģelzis bezbēdīgi atsaucas. „Man tikai jāpieveic Veikluma dēli. Un to es darišu jau šodien. Pēc tam kalpošu tev. Cītīgi gādāšu, lai tu būtu moderns Lieldienu zaķis un... es arī. To tev apsolu. Vari droši ticēt. Ved kāds būtu dzirdējis, ka godīgs Lieldienu zaķis lauž savu solījumu?"

„Nē."

„Nu tad mierīgi urbinies savā pazemes gaitenī. Drīz tev būs palīgs, labs palīgs, auto sacīkšu uzvarētājs," Ģelzis braši apgriežas un nozūd.

Klusi un viegli Ģelža auto izslīd no pagalma. Pa Lieldienu zaķiem labi zināmiem slepeniem ceļiem traucas pie tēva brāļa.

Veiklums aizdomigi apskata ciemiņu:

„Kas tagad tavam automobilim trūkst?" viņš smīnīgi apjautājas.

„Nekas!" Ģelzis stalti nostājas. Viena ķepa uz stūres rata, otra iespiesta sūnos. „Gribu ar taviem dēliem braukšanā sacensties."

„Sacensties? To var katrā laikā!" Veiklums priecīgi iesaucas. „Pasaukšu Pastarīti. Tas mans jaunākais. Augumā vēl sīks, bet ātrs kā vēja kumeļš. Domā ātri, dara ātri. Visur pirmais. Rudenī sūtišu to uz Lieldienu Zaķu Augstskolu, lai vēl mācēs un dabū Zelta zīmi. Tad varēsim saukt Zelta Pastarītis. Tagad izmēģiniet, kurš kuru veiks. Liekas, arī tu neesi no glupajiem."

„Nē," Ģelzis smīn. „Misiņš gan šad un tad mani sauc par vieglprātīgu, bet es par to neskumstu. Man liekas, ka visi Lieldienu zaķi drusku vieglprātīgi un dēkaiņi. Lūdzu pasauc Pastarīti. Man ķepas niez. Grūti uz vietas mīņāties."

Pastarītis spodrina automobiļa riteņus. Padzirdējis, ka radinieks gaida, tūliņ tver stūres ratu, veikli piebrauc blakus Ģelzim un jautā:

„Cik jūdžu tu gribi ripot?"

„Neskaitīsim jūdzes," Ģelzis aizrāda. „Brauksim lidz Gludā kalna tornim. Laba satikšanās vieta. To var tālu redzēt."

„Norunāts! Pa kuru ceļu brauksim?"

„Vienalga. Mums tik jāskatēs, kurš būs pirmais tur. Vai tev ūdens pudele jau ratos?"

„O — nē! Pateicos par atgādinājumu!" Pastarītis steidzas pēc pudeles, lai ūdens būtu pa ķērienam, ja rumbas sāktu svilt.

Brauciena sākumā abi automobiļi ripo blakus. Pēc brīža tie izšķiras, bet drīz atkal satiekas. Steidzīgie braucēji pēkšņi sāk bremzēt, jo strauta līcī redzami divi makšķernieki, diezgan prāvi puikas. Divriteņi atslieti pie krūma.

Lieldienu zaķu ausis ļoti jūtīgas. Pa tālu gabalu tie dzird puiku sarunu:

„Valter, te spokojasl" mazākais nomet makšķeri.

„Nestāsti pasaciņu! Spoki sen no pasaules nozuduši," Valters vēl mierīgi vēro makšķeres pludiņu. Bet mazais neatlaižas:

„Nu paskaties! Divi zaķi brauc. Tā kā laivas, tā kā automobiļi. Kaut kas neticams! Tu redzi?"

„Redzu!" Valters nu arī nomet makšķeri. „Sagūstīsim šos dīvainos zaķus. Mēs tos varam par dārgu naudu pārdot tam..."

Zaķi vairs neklausās, kam puikas taisās tos pārdot.

„Bēgsim!" Pastarītis uzsauc Ģelzim un spiež automobiļa paminas tā, kā vēl nekad. Ģelzis tāpat. Pa zaķu paradumam tie met visādas cilpas un līkumus ap krūmiem, gar kokiem, pāri grāvjiem. Bet kur Lieldienu zaķu automobiļi var ripot, tur arī puiku divriteņi. Zaķu dīvaino cilpu dēļ tie gan drusku maldās, bet drīz vien atkal redzami. Zaķi saprot: tikai ātrums un veiklība tos var glābt.

„Kaut nu rumbas nesāktu kūpēt," Ģelzis bažīgi pamet acis uz riteņiem. Dūmu vēl neredz, tāpēc Ģelzis kāpina ātrumu. Priekšā šosejas līkums. Aiz tā redzama birzīte. Lai tiktu birzītē, Ģelzis grib šauties pa gludo šoseju ar vislielāko ātrumu.

„Tur nē, tur nē!" Pastarītis brīdina. „Ceļš slēgts!"

„Tā tik rakstīts! Un kraķis uz ceļa. Bet mēs tam tiksim garām. Brauksim taisni! Man gribas nozust viņpus ceļa," Ģelzis pašaujas garām ceļa kraķim un uzrakstam.

Mazu gabaliņu šoseja pelēka, gluda un cieta, bet pēc dažiem soļiem tā tumša un lipīga. Ģelža auto riteņi apķep ar tikko izklāto darvu.

„Ratu ratā!" Ģelzis velti rausta buru, dīda paminas. Auto vairs neripo.

Pastarītis, redzēdams, kas notiek ar Ģelža auto, griež tīšu prātu savējo grāvī. Kā veikls braucējs viņš kūleni vis neapmet, bet manīgi paslēpj auto zem tilta un tad pats skrien Ģelzi glābt.

Pie mīkstās darvas līp auto riteņi, līp ķepas, tomēr Ģelzis dūšu nezaudē.

,,Ne-ļau-šu sevi sa-gūs-tīt..." viņš sten un visiem spēkiem pūlas tikt nost no lipīgās šosejas. Ar Pastarīša palīdzību tas arī izdodas. Nu abi zaķi grāvī slaista ausis. Kur sprukt? Ko darīt?

Gar lauka malu lido melnais strazds.

„Vieglprātīgie zaķi," viņš pukojas. „Gaišā dienas laikā brauc gar strauta malu un pat uz lielās šosejas. Nu jums būs mācība. Puikas pašlaik pārmeklē krūmus. Man liekas, tie ātrāk neliksies mierā, kamēr nebūs jūs atraduši. Es jums ieteicu steigties uz Kalnciema pusi. Tur cirkus apmeties. Ja puikas noturēs jūs par cirkus dalībniekiem, tad varbūt tie jūs neaiztiks. Protams, tik bīstamu spēli var spēlēt tikai ļoti drosmigi zaķi."

Ģelzis ar Pastariti saskatās.

..Mēs..."

„Mēs esam drosmigi!" abi apliecina. Bez vilcināšanās tie stumj automobiļus pa grāvi uz priekšu, kamēr nonāk pie krustceļa. Tur tie nogriežas uz Kalnciema pusi.

Kamēr abi Lieldienu zaķi grāvja aizsegā, puikas pārmeklē krūmus. Kad zaķu automobiļi parādās uz lielceļa, puikas tos pamana un dzenas pakaļ.

„Ratu ratā!" Ģelzis noglauž ausis un p .māj Pastaritim:

„Tagad ar lielāko ātrumu!"

Divi zaķu automobiļi šautin šaujas uz priekšu. Aizmugurē tiem paliek dūmu strūkliņas. Rumbas svilst. Braucēji par to neliekas zinis. Tik uz priekšu! Ātrāk! Ātrāk! Puikas gandrīz, gandrīz klāt, bet tad zaķu burainie automobiļi iegriežas cirkus laukumā un joņo apkārt izrādes aplim. Skatītāji laukuma malā aiz sajūsmas kliedz, sit plaukstas. Tiem apnikušas ziloņa gausās kustības, mērkaķīša sejas šķobīšana un lauvas rūkšana. Divi zaķi automobiļos, tas pārsteigums visiem. Pat veiklais un apķērīgais cirkus zvēru dīdītājs nesaprašanā mirkšķina acis:

„Kas tie par ērmiem?" viņš brīnās, bet ne ilgi. Itin drīz viņš saprot, kādi dārgumi tam nejauši gadījušies.

„Tie jāpievāc," zvēru dīdītājs ātri izšķiras un uzmanīgi vēro, vai zaķi netaisās bēgt.

Zaķi labprāt bēgtu, bet nedrīkst, jo baidās ieskriet puiku nagos. Tie domā vēl drusku cirkus laukumā kavēties un tad vēlāk burzmā nozust. Tris reizes skatitāju aplim apbraukuši, abi drosmīgie zaķi apstājas auto ratu rumbas dzēst. Katrs paķer ūdens pudeli un sāk ap riteņiem darboties. Skatītāji aiz sajūsmas lec vai gaisā.

„Lieliski!"

„Kaut kas neticams!" tie kliedz.

Zvēru dīdītājs priekā berzē delnas.

„Lieliski un nepārspējami! Tādi viņi ir — mūsu jaunie mākslinieki. Rītvakar tie atkal rādīs zaķu brīnumus. Tagad..." viņš ar spieķīti rāda, kur Ģelzim un Pastarītim jāpazūd, „ātrāk, ātrāk, veiklie brāļi. Tagad laiks atpūsties."

Zaķi skumīgi saskatās. Bēgšanas izredžu nekādu. Gausi un negribigi tie iebrauc savus automobiļus lielā teltī. Pirmajā mirkli Ģelzim gan liekas, ka pa telts apakšu vēlāk varēs aizbēgt. Viņš ar vienu aci jau pamirkšķina Pastarītim, lai tas vienmēr būtu gatavs lēcienam, bet zvēru dīdītājs ar spieķa mājienu izgaisina Ģelža cerības. Spieķis nepārprotami rāda, ka zaķiem jālien redeļu sprostā, aiz stiprām redeļu durvīm.

22. CIRKUS MĀKSLINIEKI

Redeļu sprosta durvis rūpīgi noslēdzis, zvēru dīdītājs aiziet uz savu telti. Ģelzis un Pastariņš paliek sprostā ar nošļukušām ausim.

„Ko tagad darisim?" Pastarītis apsēžas Ģelzim blakus. Dūša saplakusi, bet viņš cenšas to neizrādit.

Ģelzis pūlas būt mierīgs.

„Ko darīsim?" viņš šņaukā degunu. „Drusku pabēdāsimies." „Un pēc tam?"

„Pēc tam raudzīsim kādu ideju, kā tikt no cirkus prom. Cirkus viri grib mūs paturēt uz mūžīgiem laikiem. Bēgšana būs grūta. Tu pats dzirdēji, kā zvēru dīdītājs teica: mēs esot cirkus jaunie mākslinieki. Mūs uzmanīs, briesmīgi cieši uzmanīs. Ja gribam tikt brīvibā, mums jābūt veiklākiem par veiklu."

„Mums vajadzētu dabūt cilvēku drēbes. Ja būtu kāda puikas cepure un svārki, tad pārģērbtos un viegli iejuktu skatītāju barā," Pastarītis prāto, bet Ģelzis purina galvu:

„Tava ideja gan laba, pat ļoti laba, bet šoreiz tā mums neder. K6 varam dabūt drēbes, ja paši esam ieslodzīti? Mēģināsim izdomāt kaut ko labāku."

Labu brīdi abi gūstekņi sēž un klusi skatās uz darvu aplipušajām ķepām. Zvēru dīdītājs atnes Ģelzim un Pastarītim vakariņas. Zaķi pat nepaskatās uz mīkstajām salātu lapām, burkānu šķēlēm un kāpostu galviņām. Tikai bēgšana tiem prātā.

Nākamās dienas pievakarē atkal sākas cirkus izrāde. Tur čāpo lielais zilonis, tur kūleņo mērkaķis, tur žirafe staipa savu garo kaklu, bet publiku tie šoreiz nesajūsmina. Visapkārt izrādes laukumam skan saucieni:

„Zaķus!"

„Mēs gaidām jocīgos autobraucējus!"

„Rādiet mums trakos zaķus!"

Cirkus vadītājs klanās pa labi, pa kreisi. Tik milzīgs publikas pieplūdums, tik dedzīga interese reti piedzīvota. Nauda ripo cirkus kasē bez apstājas. Vadītājs to redz. Tam gribas nogaidīt, lai biļetes nopērk ari tie, kas vēl stāv rindā.

„Dāmas un kungi!" viņš skaļi ziņo. „Lūdzu drusku paciesties. Mūsu slavenie zaķi vēl snauž krēslas miegu. Baidos tos modināt. Ja nelaikā traucēšu, būs īgni un neveikli."

Pūlis drusku aprimst, bet ne ilgi. Puikas nespēj mierīgi gaidit. Tiem vienalga, vai zaķi īgni vai jautri. Tie neatlaidīgi prasa:

„Rādiet mums ugunīgos braucējus!"

Ģelzis ar Pastariti vēl sēž redeļu sprostā.

„Tu dzirdi, kas tur notiek?" Ģelzis igni pamāj uz izrādes laukuma pusi.

„Jā. Nelāga zimes," Pastarītis drūmi atbild. „Mēs esam īsti dārgumi. Un tu zini — dārgumus labi apsargā. Ģelzi, ja tev kāds prātigs vārds, tad saki. Man gluži slābana dūša."

„Prātigu vārdu man netrūkst," Ģelzis pat drusku pasmaida. „Mums drīz būs jābrauc. Rādīsim sevi no vislabākās puses, lai zvēru dīdītājam nerodas aizdomas, ka mēs plānojam bēgšanu."

„Norunāts! Brauksim smaidīdami!" Pastarītis čukst, jo sprostam tuvojas garais vīrs ar spieķīti rokā. Tam blakus divi palīgi. Kā Pastarītis paredzējis — apsardzība pastiprināta. Tris viri uzmana. Nabaga Lieldienu zaķi var aizmirst bēgšanu, bet tā tie nedara. Tie samirkšķinās:

„Smaidīsim!"

Kā viri no lielās telts izstumj zaķu automobiļus, tā Ģelzis un Pastaritis ar steigu sēžas iekšā un tūliņ sāk rādīt brauk-sanas veiklības: ātri, lēni, straujus pagriezienus, slaidus lokus. Beidzot tie sacenšas ātrumā. Reizēm Ģelzis priekšā, reizēm Pastarītis. Brauc, brauc. Viss labi un gludi, bet publika kļūst nepacietīga:

„Ātrāk!"

„Ātrāk!"

„Vēl dūmi nekūp!"

Pastarītis un Ģelzis noglauž ausis, spiež paminas, cik vien katram spēka. Tie labprāt gribētu dūmus parādīt, bet skrejceļš īss, vējš rimis. Ar paminām vien zaķi nespēj ātrumu daudz kāpināt.

Zvēru dīdītājam neinteresē dūmi. Viņš taisās ar dīvaino zaķu palīdzību vēl dažu labu vakaru naudu pelnīt un tāpēc ar skaļruņa palīdzību ziņo:

„Dūmu šovakar nebūs! Riteņi krietni ieeļļoti. Būs jāpagaida, kamēr eļļa izsīkst. Atnāciet rītvakar, parītvakar. Varbūt tad rumbas sāks svilt. Driz tas būs. Jūs redziet — zibenīgi braucēji. Vai tādiem eļļa var ilgi rumbās turēties? Neticu! Atnāciet rītvakar! Parītvakar!"

Par zibenīgiem braucējiem izslavēti, zaķi vēl dažus apļus brauc un tad samazina ātrumu, māj publikai, lai tā saprot, ka izrāde beigusies.

Zvēru dīdītājs skatās un brīnās:

,,Hm... Zaķi paši labprātīgi stūrē automobiļus uz telti, paši labprātīgi steidzas uz sprostu. Tā lopiņi nedara. Ka tik šie garauši nav kādi apburti vīriņi?"

Zaķu smalkajām ausīm šī klusā dudināšana nepaslīd garām.

„Pastarīti, mūsu bēgšanas izredzes uzlabojas," Ģelzis čukst. „Ja vēl kādus vakarus mēs tā publiku uzjautrināsim un paši pēc tam steigsimies uz sprostu, tad garais vīrs un arī abi īsie mums uzticēsies. Mēs iegūsim vairāk brīvības un tad..."

„Tad..." Pastarītis piemiedz vienu aci, „būs 1-la-bi!"

Šoreiz vakariņās Ģelzis un Pastarītis apēd visus atnestos gardumus: salātus, burkānus, kāpostus un tad apspriežas, kā nākamajā vakarā vēl labāk skatītājus uzjautrināt. Pēc tam pūlas zīlēt, kādas varētu būt bēgšanas iespējas. Saruna gan ļoti klusa, bet blakus sprostam mīņājas zilonis un noklausās zaķu slepenos plānus. Par pārsteigumu zaķiem, ziloņa garais snuķis apvijas ap sprosta redeļu pulku un rausta to.

„Ziloņa kungs, ko tu te ārdies?" Ģelzis tam uzsauc.

„Esmu kundze Amālija."

„Ziloņa kundze," Ģelzis steidzīgi pārlabo. „Zaķi vispārīgi ļāsauc par bailīgiem radījumiem. Mēs gan esam visādos pārsteigumos rūdīti, tomēr zaķi. Nupat taisījāmies snaust. Tu sabaidīji. Nevarēsim iemigt."

„Netēlo muļķīti," Amālija papurina zaķu sprostu. „Jūs runājāt par bēgšanu, nevis gulēšanu."

„Tas tiesa," Pastarītis pūlas izlocīties. „Pirms iemigšanas mēs vienmēr norunājam, ko sapņot. Parasti mēs sapņojam par sacīkstēm: viens bēg, otrs ķer. Tas mūsu amats. Pat sapņos vingrināmies veiklā braukšanā."

„Knisli, tu domā ziloni piemānīt? Tas tev neizdosies! Un nevajaga arī. Ja jums gribas bēgt, labprāt palīdzēšu."

Abi zaķi aiz prieka tik strauji palecas, ka pakauši atsitas sprosta griestu redelēs.

„Labā, lielā dvēsele!" Ģelzis mīlīgi uzsmaida Amālijai. „Kad tu mums palīdzēsi?"

„Tūliņ!" Amālija rotaļīgi šūpo savu garo snuķi. „Mēs visi esam ieinteresēti, lai jūs pazustu. Un jo ātrāk, jo labāk. Ja jūs paliktu cirkū, kas vairs ievērotu mani, mērkaķus, lauvu, tīģeri vai žirafi? Neviens! Visi grib redzēt trakos zaķus. To šovakar piedzīvojām. Mēs visi esam cirkus mākslinieki, ļoti jūtīgi. Šādu pārestību ilgi nevarēsim paciest. Sirsnīgi jums ieteicu nozust, kamēr mani kaimiņi lauva un tīģeris nav kļuvuši pārāk greizsirdīgi. Ja tiģeris kļūst greizsirdīgs, tad zaķīšiem... nu — par to nerunāsim. Palīdzēšu jums atvērt sprostu."

Amālija apmet snuķi sprosta redeļu apakšējai malai un liec — krākts.

„Tā! Sprauga jums diezgan liela. Laimīgu ceļu! Ātri uz priekšu!" Amālija mudina. „Jūsu automobiļi atrodas mantu noliktavā, lielajā teltī. Tagad pati pusnakts stunda. Sargs miegains. Jums īstais laiks pacelt telts malu un izvilkt braucamās mašīnas. Nedomāju, ka man jums jāpiekodina klusa uzvešanās. Lieldienu zaķi to prot."

„Prot!"

„Prot!" Pastarītis un Ģelzis atsaucas. Kā divas ēnas zaķi izslīd no sprosta, kā ēnas iesēžas automobiļos un nozūd tik klusi, ka pat zilonis šaubās, vai zaķi tiešām aizbraukuši.

23. KRĀSU MAISĪTĀJS

Gurdiem soļiem Ģelzis iečāpo darbnīcā. Misiņš tur cilā tukšus krāsu podus. Ģelža gausā gaita un nošļukušās ausis skaidri rāda, ka sacīkšu braucējam bijusi neveiksme.

„Kurš no Veikluma dēliem tevi pieveica?" Misiņš apjautājas.

„Neviens... Darvā iebraucām. Mikstā darvā... Gadijās vēl citas vērā liekamas nepatikšanas. Bet par tām šodien nerunāsim. Man pietiek. Pastāstīšu, kad mēle būs lokanāka. Tagad sāksim modernizēšanos. Darīšu visu, ko tu man liksi. Pašam netīk domāt. Galva jāatpūtina. Tā būs mazā atvaļinājumā."

Misiņš arvien vēl labā omā.

„Tāds palīgs, kam galva atvaļinājumā, man neder," viņš jautri iesaucas. „Nosnaudies. Pēc tam tev vajadzēs kāpt kalnā un no vecā zaķa darbnīcas atnest vēl dažus krāsu podus."

„Snaust snaudīšu, bet kalnā gan tagad nekāpšu. Nekad nevar zināt, kā tāda kalnā kāpšana beigsies," Ģelzis skumīgi skatās uz darvainajām ķepām. „Kādu laiku turēšos kaktā."

„Kas tev gadījies?" Misiņš kļūst aizdomīgs. „Izskatās, ka tu Initu pērienu dabūjis."

„O..." Ģelzis ierauj galvu plecos. „Vēl ļaunāk..." viņš noslēpumaini atbild, bet nepaspēj nekā paskaidrot, jo pagalmā dzenis ar knābj piesit egles stumbram:

„Tuk-tuk-tuk... Telegramma!"

Zaķi skrien klausīties.

„Kas jauns?"

„Veiklums sūta šādu ziņu," dzenis paskaidro. „Ģelzi, esmu noliedzis saviem dēliem braukšanas sacīkstēs piedalīties. Lūdzu nekārdini tos!"

Ģelzis ne mirkli nekavējas. Tūliņ nodiktē atbildes telegrammu:

„Nekārdināšu. Pats sev atļaušu ar auto braukt tikai tad, kad olas būs jāved."

Telegrammu nodevis, Ģelzis pagriežas pret Misiņu un jautā:

„Vai tu ko saproti?"

„Ne nieka."

„Tam tā jābūt. Tu vēl nezini, kas mums notika, kas gadījās. Iesim kādā mierigā kaktā. Izstāstīšu tev pēdējo dienu piedzīvojumus."

Ģelzis nekā neslēpj, nekā neizpušķo. Godīgi atzīstas visās neveiksmēs. Kad stāsts galā, viņš Misiņam stingri piekodina:

„Neklīsti apkārt. Esmu pārliecināts, ka cirkus viri meklēs garausainos cirkus braucējus. Ja tie mūs saķers, tad... brrr... kas var zināt, vai otrreiz vairs varēs izsprukt. Nogaidīsim, kamēr cirkus pārceļas uz citu pilsētu. Kādu laiku dzīvosim tikai pa savām telpām un gaiteņiem. Ko tu ieteic darīt?"

Misiņam darba plāns pilnīgi skaidrs:

„Pastrādāsim pie krāsām. Auto mums labu labais, olas ari zināmas. Trūkst tikai jaunu, vēl neredzētu krāsu."

„Tādas mēs dabūsim," Ģelzis paļāvīgi nosaka. „Bet lai mēs varētu saukties par istiem krūmu meistariem, vispirms jāizgudro krāsu maisāmā mašīna. Cilvēki tādas maisāmās mašinas jau sen pagatavojuši. Mums ari tāds maisītājs būs. Jābūt! Moderni Lieldienu zaķi nemaisīs krāsu podu ar spieķīti. Tikai ar mašīnu! Tiklīdz man būs aizmirsies, ka pastaigāšanās bīstama, iešu idejas meklēt."

Dažas dienas Ģelzis un Misiņš vēl strādā pazemes būves darbos, bet tāds vienmuļīgs gaiteņa līdzināšanas darbs Ģelzim ātri aprūk. Viņš cenšas noskaidrot, vai zaķiem pastaigāšanās arvien vēl bistama. Draudzīgs robiņš solās pakalpot. Tas aizskrien izlūkos.

Ģelzis nepacietīgi sēž slēptuvē un gaida robiņa atgriešanos. Putnu pa gabalu ieraudzījis, viņš sauc:

„Vai tu biji cirkū?"

„Nē! Cirkus aizvācies uz citu pilsētu. Bez trakajiem zaķiem neesot varējis te ilgāk turēties. Puikas izsvilpuši," robiņš paskaidro.

„Pateicos! To tik man gribējās dzirdēt. Tagad zinu, ka nevajadzēs pārāk baidīties. Nu jau mierīgāku prātu varēšu pastaigāties un padomāt par krāsu maisītāju."

Vairākus vakarus Ģelzis slaista ausis gar tuvāko cilvēku mēju apgaismotajiem logiem. Gribas redzēt, vai kaut kur darbojas ēdienu maisāmā mašīna. Nelaimējas. Viņš gan redz, kā cilvēki ēd, bet ēdienu maisāmās mašīnas nemana.

„Tev vajadzēs paciesties," šunelis Čalis pamāca. „Mūsu saimniece maisītāju reti lieto. Es tev laidīšu ziņu, ja tā retā reize pienāks.

Ģelzim neiznāk ilgi gaidīt. Pāris dienu vēlāk Čalis sauc:

„Ģelzi, nāc uz mūsmāju! Maisītājs jau dūc!"

Ģelzis un Misiņš veikli seko Čalim līdz pat virtuves logam. Pa logu var redzēt sievieti un galda stūri. Uz galda balta bļoda. Bļodai blakus tāds kā līks knābis.

Ģelzis pūlas saprast, kas tur notiek.

„Kur maisītājs?" viņš jautā Čalim.

„Bļodā. Tāds spurģis tur griežas. Redzi?"

„Nē!"

„Pastiep kaklu garumā!"

Ģelzis palecas vienreiz, otrreiz.

„Nu saprotu," viņš stāsta Misiņam. „Bļodā kaut kas griežas. Tāda kā maza žagaru slotiņa. Vēl tik nevaru saprast, kas slotiņu griež. Čali, vai tu to zini?"

„Elektrība griež," Čalis vienaldzīgi kulsta asti. Maisītājs tam vairs nav nekāds brīnums.

Ģelzis priecīgs par redzēto un dzirdēto:

„Maisītājs mums būs ļoti drīz," viņš saka Misiņam. „Krāsu trauku mums netrūkst. Slotiņu pagatavosim. Par elektrību gādās āpsis Bumbulis. Viņš to piestiprinās pie sienas. Kad vajadzēs, mēs tik piespiedīsim podziņu: klikt-klikt."

Ļoti apmierināti zaķi dodas mājup. Tie nu zina, kas jādara. Ģelzis uzmeklē āpsi Bumbuli un isi noprasa:

Namsaimniek, vai esi ar mieru mūsu darbnīcā pie sienas piestiprlnāt elektrību? Tas tāds sīkums — maza podziņa."

„Atsakos!" Bumbulis kāpjas atpakaļ. „Elektrību neaiztikšu. Pazīstu. Viegli var dabūt pa ķepām."

„Tu joko?" Ģelzis brīnās. „Ko tāda maza podziņa tev var padarit?"

„Podziņa, podziņa..." āpsis ņurd. „Ar podziņu vien nepietiek. Vajadziga arī stiepļu aukla, bet tādā auklā paslēpusies elek-triba. Ja gadās ķepa pie auklas gala, tad tik jūti, ka elektrību nevajaga aiztikt. Pats nesmu nekā ļauna piedzīvojis, bet daudz ko nelāgu dzirdējis. Ar elektrību tāpēc nenodarbošos. Atsakos!"

Ģelzis un Misiņš skumigi skatās viens otram acīs:

„Nu?"

„Ko nu?"

„Jāiztiek bez elektribas. Ja Bumbulis baidās, tad arī mums jdbaidās. Tā zaķiem pieklājas."

Abu Lieldienu zaķu sejas izskatās tik bēdīgas, ka āpsim žēl skatīties.

„Es padomāšu, kā jums līdzēt," viņš klusi saka un aizčāpo uz egļu pudura pusi.

Zem kuplās egles āpsis Bumbulis, vāvere Linga un dzenis Inspektors ilgi apspriežas. Sarunas klusas un noslēpumainas. Otrā dienā turpat sākas kādi noslēpumaini darbi. Vāvere kāpelē eglē augšā un lejā. Āpsis, sūnas un augsnes virskārtu atrušinājis, rauj egles pīckainās saknes. Dzenis kaut ko kaļ, kaut ko mērī, kaut ko stiepj un velk. Kas tur īsti notiek, to zaķi dabū zināt tikai tad, kad darbs pabeigts. Bumbulis ienāk Lieldienu zaķu darbnīcā un prasa kādu trauku.

„Trauku mums netrūkst. Krāsu spainīši cits par citu lielāks," Ģelzis vēlīgi pamēj uz kakta pusi.

Bumbulis rūpīgi apskata krāsu podus. Viņš izvēlās tādu, kur vēl drusku krāsa iekšā, noliek to pie darbnīcas sienas, kur pēkšņi radies neliels caurums. Zaķiem par pārsteigumu, kāds no ārpuses pa caurumu iebīda darbnīcā garu egles sakni. Āpsis saknes galā piestiprina mazu žuburīti un tad ielaiž to krāsas podā. Trīs reizes saknei ar ķepu piesitis, Bumbulis kāpjas atpakaļ, lai zaķi varētu labāk redzēt, kas krāsas traukā notiek.

Ģelzim aiz prieka ausis izslienas stāvus ka divi zobeni. Misiņš mirkšķina acis:

„Vai es sapņoju? Ģelzi, skaties! Žeburitis griežas un maisa krāsu. Pogainās elektrības mums vairs nevajaga. Maisītājs griežas pats no sevis. Bumbuli, tu esi varens meistars. Simtu paldies tev! Divi simti! Pieci!"

„Pateicos," Bumbulis kautrīgi noliec galvu. „Ne es vien meistars. Strādāju kopā ar Lingu un Inspektoru. Domājām — Lieldienu zaķi tādi loga puikas, kas pūlas citiem prieku sagādāt. Tādiem jāpalīdz. Darba sākumā paši neticējām, ka mums tik labi veiksies. Kā redzams, daudz ko var, ja labi grib."

Maisītājs vienmēr griežas. Lieldienu zaķi tik pieliek vēl citas krāsas un ar lielu interesi skatās, kas no tādas maisīšanas iznāks.

24. MAINĪGĀS KRĀSAS TĪKOTĀJI

Vairākas dienas Ģelzis grozās ap krāsu maisītāju. Ne tam vairs vaļas kārtīgi paēst, ne nosnausties. Viņš skatās krāsas podā un laiku pa laikam sevi mierina:

„Vēl jāgaida... Vēl jāpaciešas..."

„Ko tu gribi sagaidīt?" Misiņš apjautājas.

„Jaunu, neredzētu krāsu. Gribu dabūt tādu, kas nakti spīd. Cilvēki tādu krāsu jau prot pagatavot. Tu zini — dažas ceļa zīmes tumsā labi redzamas. Dienā balts dēlītis ar uzrakstu, ka atļautais ātrums 60 jūdžu stundā. Vienkārši — melns uz balta. Bet tumsā dēlīti vairs neredz. Tur spīd tikai uzraksts, ka atļautais ātrums 50 jūdžu stundā. Brīnišķīgi! Vai nē? Un ja cilvēki tā prot, tad arī mums tādi joki jāiemācds. Tas tikai būtu panākums! Dienā olas zaļas vai zilas, bet tumsā spīd — dzeltenas kā kaķa acis."

Ka tādas olas vajadzētu, par to Misiņš nešaubās. Viņš tik nevar iedomāties, kā Ģelzis panāks krāsas maiņu.

Ģelzis lepni izslien degunu;

„Es nodarbošos ar ķīmiju!"

„Tūliņ?"

„Protams! Ko vēl gaidīt?"

„Nu — mums vispirms jādabū mēri, svari, caurulītes un pudelītes. Tāpat kā skolā bija," Misiņš pūlas atcerēties, ko skolas laboratorijā redzējis, bet Ģelzis tik purina ausis:

„Nevajadzīgi sīkumi. Modernam ķimiķim tādu nieku neva-jaga, moderns ķīmiķis dara tā —" Ģelzis ielej krāsu maisītājā drusku no vienas bundžas, no otras, no trešās.

„Un ko tagad?" Misiņš grib zināt.

„Tad jāļauj, lai maisītājs dara darbu."

„Vairāk nekā?"

„Nekā!"

„Tu domā, ka jaunā brīnumkrāsa radīsies tikai ar maisīšanu?" Misiņam grūti no šaubām atkratities.

„Tikai ar maisīšanu. Es tā esmu izdomājis, un tā tad ari būs. Šo un to vēl piešaušu klāt un tad noskatīšos."

„Cik ilgi?"

„Kamēr gatavs!" Ģelzis pasmaida. „Suņuks Čalis man stāstīja, kā cilvēki darot. Ja krējumu stipri maisot, tad dabūjot sviestu. Dzeltenu sviestu. Ja no balta krējuma var dabūt dzeltenu sviestu, tad man maza bēda. Vai tu saproti, kāpēc es tik ļoti uzmanu krāsu maisītāju?"

„Ja, saprotu," Misiņš apliecina. „Tagad iešu nosnausties. Olu noliktavas plauktu iekārtošana izrādās ļoti grūts darbs. Esmu piekusis. Ja krāsa sāk spīdēt, tad pamodini mani."

Tikai mazu britiņu Misiņš dabū snaust un atpūsties. Tad Ģelzis to satraukti modina:

„Misiņ, celies! Skrej un meklē āpsi Bumbuli, lai nāk palīgā. Krāsu maisītājs apstājies. Paraustīju, pagrozīju — nekust. To tā nevar atstāt."

Āpsis, nesen no medībām pārnācis, miegains un gauss.

„Nāc veiklāk,” Ģelzis mudina. „Man grūti skatīties, ka maisītājs negriežas. Baidos, ka tāda stāvēšana krāsai nenāks par labu. Lūdzu pasteidzies!"

,,N-nav vērts steig-ties," Bumbulis žāvājas. „Es tā kā tā jums palīdzēt nevaru. Ja krāsu maisītājs stāv, tad stāv. Tagad pati pusnakts. Vējš norimis."

„Miegaini, nesapņo par vēju!" Ģelzis uzsauc āpsim. „Palīdzi krāsu maisītāju iekustināt."

„To tikai vējš var," Bumbulis ņurd. „Iesim pagalmā. Parādīšu, kā jūsu krāsu maisītājs iekārtots. Tas nebija nieka darbs. Vāvere, dzenis un kurmis smagi strādāja. īpaši kurmim nenācās viegli dabūt caurumu sienā uz jūsu darbnicu. Bet viņš to paveica. Pazīstu veco kurmi Lāpstaini. Neatlaidīgs. Tāpēc viss labi beidzās. „Tur," Bumbulis norūda uz egļu galotnēm, atrodas tādi kā vējdzirnavu spārni. Tie pīti ar no sīkām egļu saknītēm. Maskēšanas dēļ ar zaļajām egļu skuji-ņām pārklāti. Starp trim egļu galotnēm tādus vējeņu spārnus grūti ieraudzīt. Kā redzu, tad arī jūs — acīgie Lieldienu zaķi, nebijāt tos pamanījuši."

„Nē."

„Neredzējām gan," Ģelzis un Misiņš atzīstas.

„Tāpat jūs nepamanījāt tievu garu egles sakni," Bumbulis turpina paskaidrojumus, „kas pievienota vējeņu spārniem, karājas gar koka stumbru uz leju līdz Lāpstaiņa izurbtai alai un tad pa to līdz krāsu podam jūsu darbnīcā. Garās saknes galā mieturītis. Tas jums labi pazīstams. Ja vējš griež spārnus, spārni griež garo egles sakni kā vārpstu, vārpsta griež mietu-rīti jūsu traukā. Ja norimst vējš, tad arī krāsu maisītājs negriežas. Žēl, bet es nevaru līdzēt."

„Tagad redzu, tagad saprotu," Ģelzis pazemīgi saka āpsim. „Man nebija ne jausmas, kas par vērtīgu ierīci te ārpusē. Agrāk par to tu ne vārda nebildi."

„Ko gan es varēju teikt?" Bumbulis smin. „Tai brīdī, kad mieturītis sāka krāsu maisīt, tu aiz prieka aizmirsi jautāt, kas to griež. Es tad arī nepūlējos paskaidrot. Tie, kas domā, ka esot ļoti gudri, dažreiz necieš citu paskaidrojumus. Un es esmu mācījies nepārcensties. Tagad iesim gulēt. Rītu modī-simies mēs, modīsies vējš. Tad arī maisītājs atkal kuls krāsu.”

Ģelzis ar lielu cienību paklanās āpsim:

„Ar labu nakti, Bumbuli! Tu esi labs namsaimnieks, ļoti labs draugs un lielisks meistars. Nu mēs mierīgu prātu gaidīsim spirgtu rīta vēju."

Notiek tā, kā āpsis pareģojis. Rītā agri ceļas vējš. Tas griež zaļi nomaskētos spārnus. Un kā vējeņu spārni griežas, tā arī Lieldienu zaķu darbnīcā krāsu maisītājs darbojas nevainojami. Ģelzis skatās, priecājas un gaida brīnumu.

25. ULLA VĒLAS NAGU LAKU

Ārpus darbnīcas Lieldienu zaķi reti redzami. Zvirbulis Spurkšis velti pūlas tos sastapt. Beidzot no dzeņa viņš dabū dzirdēt, kāpēc olu meistari tik nevaļīgi. Spurkšis nu stāsta katram, kam vien patik kļausities:

,,Čirr-r! Lieldienu zaķi maisa ķīmiju! Redzēs, kas tur iznāks. Čirrr!"

Daudziem kaimiņiem Spurkša čivināšana paslīd gar ausim.

„Lai maisa."

„Katram kaut kas jādara", strazdi un bezdelīgas izrāda pilnigu vienaldzību. Tāpat mazie krūmu truši un upmalas pīles. Bet skunksu meitene Švīka kļūst nemierīga:

„Ja Lieldienu zaķi sākuši ar ķīmiju nodarboties, tad man vēlreiz jāiet par smaržūdeni runāt."

Švīka daudz nevilcinās. Kā no piekrastes nozūd tuvējo kaimiņu šunelis Čalis, tā Švika slepus manās uz Lieldienu zaķu darbnīcas pusi.

Ģelzis tai bridi ar otu triepj samaisīto krāsu uz sienas un pamāca Misiņu:

„Aizver acis un pagaidi, kamēr krāsa nožūst. Kad krāsa buB sacietējusi, varbūt tā spīdēs kā zelts. Tagad aizver acis, lai tev vēlāk būtu labs pārsteigums."

„Man nav vaļas pārsteigumu gaidit," Misiņš čukst. „Man jāskatās, kas nāk. Ģelzi, ciemiņš nāk."

„Kas?"

„Drusku pacieties. Jā! Tagad redzu. Švika tūliņ būs šeit."

„Posts..." Ģelzis nopūšas. „Nelaikā atnākusi. Misiņ, nelaid to darbnīcā! Kaut kā atrunā."

Švīka kā ēna ieslīd Lieldienu zaķu mītnes gaitenī.

„Zaķu kungi, zaķu kungi! Vai atļauts ieiet jūsu darbnīcā?"

Misiņš lēnām nāk ciemenei pretī.

„Man ļoti žēl," viņš galanti paklanās, „nevaru ļaut šoreiz Ģelzi traucēt. Ģelzis ar aizvērtām acīm gaida brīnumkrāsas parādīšanos."

„Vai smaržūdeni viņš vēl nemaisa?"

„Vēl ne. Vispirms krāsas. Kad krāsas būs gatavas, tad tik varēs par ko citu domāt."

„Žēl," Švīka noskumusi kāpjas atpakaļ. „Vai ilgi vēl būs jāgaida?"

„Ļoti ilgi un pēc tam vēl drusku," Misiņš paskaidro. „Tāda ir modernā ķīmija. Bezgalība."

Šviku no gaiteņa izvadijis, Misiņš domā, ka būs miers. Nekā! Kaķene Ulla gan dzird Švīkas neveiksmi, bet tomēr dodas uz zaķu darbnīcu. Ullai nevajaga smaržūdeņa, Ulla grib dabūt nagu laku.

Ullu pa gabalu ieraudzījis, Ģelzis bridina Misiņu:

„Uzmanies! Lepnā kaimiņiene nāk pie mums ciemoties. Visi apkārtējie kaimiņi sen jau bijuši, tikai Ulla vēl ne. Tai kupls, pūkains kažoks. Laikam tāpēc lepojas. Būsim džentlmeņi. Rādisim sevi no vislabākās puses."

„Jā! Tā darīsim!" Misiņš piekrīt. „Ja zini, tad pasaki man, cik reizes jāatkārto burts 1 Ullas vārdā. Tu atceries — ar skolas Prezidenta mazo p man iznāca lielas nepatikšanas. Otrreiz tā negribētu iekrist."

„Es domāju, ka kaķenes vārdā jābūt vismaz diviem 1," Ģelzis paskaidro. Ja kāds 1 vēl vairāk, tas nenāks tev par ļaunu. Un nepiemirsti arvien teikt: kundze. Čalis man tā mācija. Tāda runa kaķenei patikot."

„Tā darīšu," Misiņš apsola un ar vēligu smaidu sagaida Ullu nevis gaiteni, bet pie ieejas.

„Vai kundze vēlas mūs apciemot?" viņš miligi jautā.

„Nekāda liela ciemošanās te nebūs," Ulla vēsi atbild. „Zaķi ir zaķi, un kaķi ir kaķi. Tādām draudzībām neticu. Nācu skaidrās darīšanās. Esmu dzirdējusi, ka jūs te maisot ķīmiju."

„Jā, kundze!" Misiņš pazemīgi noliec galvu.

„Vai labi veicas?"

,,J6, kundze! Sākums ļoti labs, bet beigas neviens nevar paredzēt, kamēr beigas nav pienākušas. Pašlaik darbā olu krāsa. Brīnumkrāsa."

„Olas mani neinteresē," Ulla vienaldzīgi groza astes galu. „Man vajadzētu nagu laku. Nagu krāsošana jau sen modē. Cilvēku dāmiņām nagi spīd, tik kaķiem vēl nē. Es gribētu mēģināt. Kažoks man pelēks. Domāju — nagiem piestāvētu zila krāsa. Tai vajadzētu būt spožai un ļoti izturīgai. Vai jums tāda jau gatava?"

„Šodien nē..."

„Rītu būs?" Ulla stingri noprasa.

„Nevaru solīt," Misiņš atzīstas. „Lūdzu iesim pie Ģelža. Manā ziņā būvniecība. Ģelzis krāsu meistars."

Ģelzis uzmanīgi apskata Ullas garspalvaino kažoku.

„Jums laba gaume," viņš saka. „Šādam kažokam piestāv tikai zila krāsa. Vienīgi zila. Tādu samaisīsim. Kundze, jums tikai drusku jāpagaida. Pašlaik maisu brīnumkrāsu olām. Tā kaut kuru mirkli var būt gatava. Redzu — krāsu maisītājs griežas arvien ātrāk un ātrāk. Laikam vējš kļūst spēcīgāks. Tas man patīk. Pabeigšu šo, tūliņ sākšu zilo."

Kaķene Ulla izrādās ne vien lepna un iedomiga, bet arī ziņkārīga. Tā virzās tuvāk krāsu maisītājam. Gribas redzēt, kas tur kuļas. Bet ārpusē eglēs auro vējš. Maisītājs griežas tik spēcīgi, ka krāsas šļakatas lec gaisā. Viena tāda šļakata uzkrīt Ullas kažokam.

,,Va-ī! Mans kažoks, mans kažoks!" Ulla vaimanā. „Ģelzi, kāpēc tu man neteici, ka ķīmija lec gaisā?"

Ģelzis neklausās. Viņš uzmanīgi skatās apkārt un nesaprot, kā maisitāju apturēt. Maisītājs griežas rūkdams, krāsa šķīst uz visām pusēm, bet Ģelzim padoma nekāda. Viņš izskrien pagalmā un sauc:

„Linga, Linga! Vējš trako! Mēģini apturēt!"

„Vē ju ne-va-ru aptu-rēt!" vāvere Linga pūlas pārkliegt vēja spēcīgo šalkšanu. „Raudzīšu vārpstu no vējeņu spārniem atvienot. Es jau to būtu izdarījusi, bet saite sa-brie-du-si."

Kamēr Ģelzis gādā par krāsu maisītāja apstādināšanu, Misiņš mēģina satraukto kaķeni nomierināt.

„Kundze Ulla! Kažokam nebūs nekādas vainas," viņš droši apgalvo. „Mums te pudelē terpentīns. Ar to var krāsu nomazgāt. Tūliņ parādīšu, cik to var viegli izdarīt."

„Nē!" kaķene uzmet kūkumu. „Ķīmiju vairs negribu redzēt. Nagus nekrāsošu. Mans skaistais, kuplais Siamas kažoks nu sabojāts. Nagu dēļ! Nē, nē! Par Lieldienas zaķiem un ķīmiju nekā vairs negribu dzirdēt."

Misiņš veikli samērcē terpentīnā sūnu vīšķi, laiž to sev gar vienu vaigu, gar otru, lai rādītu, ka tas skaistumu nebojā.

„Kundze Ulla, kundze U-l-l-l-l..." viņš vairs netaupa burtu l. Laiž to pa divi, pa trim, pa četri. Un tā vien, tā vien, kamēr kaķene nomierinās un ļauj krāsas plankumu no kažoka iztīrīt. Ķīmiķu gods ar to glābts. Kad atgriežas Ģelzis, Misiņš tam priecīgi ziņo:

„Viss kārtībā. Man šoreiz ļoti labi noderēja burts l un terpentīns. Netaupīju ne vienu, ne otru. Ulla gan skriešus izskrēja no gaiteņa, bet dusmīga vairs nebija."

„Vai kaķene solījās citu reizi nākt pēc zilās nagu krāsas?" Ģelzis tā nedroši apjautājas.

„Nē! Ulla vairs nagus nekrāsošot."

„Labi," Ģelzis glauda pakausi. „Mums visi kaimiņu lūgumi jānoraida. Sirds sāp, bet nekā nevar darīt. Izrādās, ka ķīmija ir ļoti garlaicīga padarīšana. Mēs te varētu sēdēt un mierīgi uzmanīt krāsu maisītāju, ja mums būtu pašiem savs televizors. Mums vajadzēs vispirms gādāt televizoru un tad ar vienu aci skatīties televizora lodziņā, otru acu reizi pa reizei uzmest ķīmijai. Tad vairs nebūtu garlaicīgi pie krāsu poda sēdēt."

Misiņš jautri smaida:

„Tā būtu gan labi," viņš pievienojas Ģelža jaunajam darba plānam. Strādāt un tai pašā laikā skatīties televīziju Misiņam īsti pa prātam. Draugi šoreiz labi saprotas. Vēl tai pašā vakarā Lieldienu zaķi norunā gādāt televizoru.

26. GAISA BILDES

Ģelzim paradums nevilcināties. Ja kaut ko izdomājis, tūliņ sāk darboties. Misiņš tikko brokastis iesācis, Ģelzis klāt. ,.Beidz gremot," viņš uzsauc. „Man gūbas televizijas lietu nokārtot. Būs patīkami vakarā te pasēdēt un paskatīties, kas pasaulē notiek."

„Tu domā, ka mēs varam televizoru jau šodien dabūt?" Misiņš šaubās.

„Par ko nē? Vienkārša lieta. Mums vajadzīgi žuburaini ragi ārpusē un mazs skapītis šeit. Es domāju — liksim to blakus krāsu maisītājam."

„Bet mums tāda skapīša nav!"

„Dabūsim!" Ģelzis bezbēdīgi sasit ķepas. „Sīkumu dēļ nepaliksim bez gaisa bildēm. Man liekas, ka vecā Lieldienu zaķa darbnīcā atrodas neliela kaste. To atvedisim. Kastei priekšā vajaga stikla lodziņu. Jāpaskatās veco automobiļu laukumā. Tur visādi stikla gabali mētājas apkārt. Gan kāds būs mūsu kastes lielumā. Par kasti un stiklu es gādāšu. Tu parūpējies par žuburainajiem ragiem."

Gurdiem soļiem Misiņš izjet pagalmā.

„Nu gan esmu spīlēs," viņš bažīgi skatās apkārt. „Ne jausmas, kur televīzijas ragus dabūtu, tos kalna sānā piestiprināt zaķim nebūs pa spēkam. Jāapspriežas ar kaimiņiem."

Vāvere Linga ar lielu cienību apskata Misiņu un neslēpj apbrīnošanu:

„Ir gan jaunajiem Lieldienu zaķiem vērtīgas galvas. Mums nebūtu nācis prātā televizoru gādāt, bet šie jau šovakar grib gaisa bildes redzēt. Palīdzēšu iekārtot. Protams, es viena maz varu. Aprunāšos ar Bumbuli un Inspektoru."

Vāvere, āpsis un dzenis ilgi apspriežas. Beidzot āpsis Bumbulis ziņo:

„Nevaram jūms palīdzēt. Dzenis droši pārliecināts, ka televīzijas žuburainie ragi gatavoti no kāda spoža metalla. Mēs tādas mantas nekur nevaram dabūt."

Kā Ģelzis dzird Bumbuļa vārdus par nevarēšanu, tā steidzas tam preti un mierina:

„Draugs, neraizējies! Cilvēki mīļo spožas lietas. Mums par tām maza bēda. Mēs netaisāmies lepoties. Žuburainie televīzijas ragi var būt kaut vai no koka klūdziņām gatavoti."

„Ja tā, tad mēs kaut ko iztaisīsim," āpsis iet atpakaļ pie draugiem, lai vēlreiz apspriestos, ko un kā darīt.

Vāvere Linga pārliecināta, ka koka žuburi varēs pagatavot.

„Es tik nesaprotu, kur to likt," tā met kuplās astes galu pār vienu plecu, pār otru. „Cilvēku mājām žuburi virs jumta, Lieldienu zaķu mītnei jumta nav. Viņu mītne kalna alās."

„Piestiprināsim virs ieejas," dzenis dod padomu. „Tur neliels iedobums. Tā laba vieta. Katrs, kas nāks Lieldienu zaķus apciemot, tūliņ redzēs, ka te nedzīvo vis kādi niekalbji, bet moderni olu meistari. Žuburi tur piestiprināt gan būs ļoti grūts darbs, bet gan mēs kaut kā paveiksim."

Vāverei Lingai radi, draugi paziņas. Dzenim Inspektoram radi, draugi un paziņas. Kopējiem spēkiem tie diezgan drīz uzslien televīzijas mastu un masta galā piestiprina pusduci dažāda garuma šķērsišu.

Kamēr draudzīgie kaimiņi strādā ārpusē, Ģelzis un Misiņš ari nesnauž. No agrākā Lieldienu zaķa darbnicas tie atved nelielu kastīti. To novieto pie sienas akurāt blakus krāsu maisītājam ar tādu aprēķinu, lai abus varētu ērti redzēt. Kastitei priekšā pieslien stikla četrstūri. Viss liekas labākā kārtibā. Tiklīdz vāvere Linga ziņo, ka žuburainie ragi gaisā,

Ģelzis un Misiņš tūliņ apsēžas un gaida bildes. Gaida, gaida — bildes nerādās.

„Kaut kas nav kārtībā," Ģelzis ņurd. „Sēdi te un uzmani lodziņu," viņš piekodina Misiņam un pats dodas pie draudzīgā kucēna Čaļa aprunāties.

Čalis priecīgi luncina asti.

„Vai es zinu, kā rodas gaisa bildes? Protams — zinu! Bildes rodas no atspidēšanas. Viss kas atspid televīzijas anten-nas žuburi, redzams skapiša lodziņā. Ja putni lido pāri, ja cilvēki brauc garām, viss atspid, viss redzams."

Ģelzim nošļūk ausis.

„Tāda atspidēšana man nepatīk," viņš bēdājas. „Vējš un sīki graudi, teiktu gailis Lielpiesis. Ko lai es saku? Hm... Ja gaisa bildes rodas no atspidēšanas, tad mēs slepus vairs nekā nevarēsim paveikt. Tagad gandriz katrai mājai virs jumta ķeburainie ragi. Ja mēs gādāsim ola£, vedīsim vezumus, skapīša lodziņā katrs puika to varēs redzēt. Nebūs vairs nekādu priecīgu pārsteigumu. Vējš un sīki graudi, teiktu Lielpiesis. Nekāda prieka."

„Ne tik ļauni," Čalis mierina noskumušo Lieldienu zaķi. „Jums vajadzēs ļoti uzmanīgi kustēties. Būs jāvairās televīzijas žuburos spīdināties. Jums jābrauc slapstoties gar žogiem, gar ēku stūriem. Domāju — tā jums būs aizraujoša spēlīte. Un līdz nākamajām Lieldienām jums diezgan laika veiklībā vingrināties."

„Labi. Pārliecināšos, ko īsti varu," Ģelzis kļūst drusku mundrāks. Katru vakaru tas dodas slepenos braucienos un pastaigās.

Pēc dažām dienām Čalis nejauši sastop Ģelzi.

„Kā tu tagad jūties?" suņuks apjautājas.

„To es vēl nezinu," Ģelzis izvairīgi atbild. „Vai tu vakaros skaties televizora lodziņā?"

„Skatos. Dažreiz to daru arī dienā."

„Mani redzēji?"

„Nē!"

„Nu tad es zinu, kā jūtos. Jūtos lieliski! Vakar, aizvakar un vēl dažas reizes agrāk es slaistījos gar jūsu māju. Gribēju pārliecināties, vai es atspīdēšu gaisa bildēs, vai tu mani redzēsi. Ja skapīša lodziņā nebiju redzams, tad āpsim Bumbulim taisnība. Bumbulis domā, ka žuburi uz jumta tikai tāpēc, lai kaimiņi zina, ka gaisa bilžu skapītis mājā. Man jāsaka —

Bumbulis tiešām prātīgs vecis. To viņš nevar saprast, kāpēc mūsu skapītī nekā nevar redzēt. Bumbulis sēž pie tā, kamēr kakls notirpst. Aiz cītīgas skatīšanās tam acis sāk asarot, bet ne nieka vēl nav pamanījis. Vai tu vari saprast, kāpēc tas tā?"

„Varu gan," Čalis pasmīn. „Jūsu skapītim trūkst grozāmo pogu. Ja tādas pieliktu, tad dabūtu bildes. Bildes jāuzgriež. Tā cilvēki dara."

Ģelzis domīgi kasa pakausi.

,,Tā var gan būt, tā var gan būt," viņš ņurd, „bet tādas grozāmās pogas mēs nevaram dabūt. Bumbulis saka, ka tādās pogās esot paslēpta elektrība. Viņš atsakās pieskarties."

„Dari to pats," Čalis pamāca.

„Es? Nē, nē! Ja namsaimnieks Bumbulis baidās, tad pieklājības dēļ nedrīkstu izlikties drošāks."

„Nu tad tev gaisa bilžu nebūs!"

„Būs!" Ģelzis sparīgi iesaucas. „Esmu Misiņam tās solijis. Pie sava solījuma palikšu."

„Ko tu domā darīt?" Čalis draudzīgi apjautājas. „Ja es kaut kā varētu tev palīdzēt, labprāt darīšu. Tikai saki, ko un kā."

„Es vēl nezinu," Ģelzis nopūšas. „Iešu pastaigāties. Varbūt kādu ideju atradīšu."

Ģelzis staigā vairākas dienas. Par darbu vairs nedomā. Gaitenī krājas klints drumslas, ko Misiņš atskaldījis. Krāsu maisītājs arī paliek novārtā.

Tādu Ģelža uzvešanos Misiņš nespēj ilgi paciest.

„Ko tu klimsti kā iemidzis," viņš rājas. „Ja man vienam jāstrādā, tad pats nezinu, kad pabeigšu. Drīz būs rudens. Kā rudens, tā ar steigu nāk Ziemas svētki. Pēc tam — cik vairs tēlu Lieldienas. Ģelzi, klausies, mums nav daudz laika!"

Ģelzis klausās, klausās un tad sāk smieties:

„Tu runā tāpat, kā reiz kāds skopulis vaimanājis, ka kalpi daudz apēd, maz padara: šodien svētdien', pa div' dien' trešdien', pa div' dien' sestdien', nedēļa cauri — no darba nekā. Skaties Misiņ, vēl ceļmalā zied pīpenes, bet tu jau raizējies par Lieldienām. Man šodien iešāvās prātā jauna ideja. Iziesim pagalmā. Man gribas dzirdēt, ko tu par to teiksi."

Pagalmā Misiņš skatēs pa labi, pa greisi.

„Kur atrodas tas, ko tu teicies man rādīt?" viņš beidzot jautā.

„Apskati mūsu dīķi! Tas taču lielisks televizors," Ģelzis priecājas. „Ūdens līmeni viss atspid. Gribi zināt, vai diena

saulaina, pamet tik acis uz dīķa pusi. la tumši mākoņi virs galvas, tev nebūs jāslien deguns gaisā, lai redzētu vai pērkons gaidāms. Dīķī tu redzēsi gan mākoni, gan zibeni. Ja pāri lidos kāds putns, dīķa spogulī tu redzēsi, vai tas vanags, balodis vai mūsu labais draugs dzenis."

Par tādu televizoru Misiņš neliekas visai sajūsmināts.

„Kas lidos pāri, kas gaisā, to redzēšu, bet visu citu neredzēšu," viņš domigi skatās ūdenī. „Vai mēs nevarētu kaut ko labāku izdomāt?"

„Nepel mūsējo!" Ģelzis uzsauc draugam. „Vai tu domā, ka cilvēku darinātais skapītis daudz labāks? Nekā; arī tajā var redzēt tikai to, ko rāda. nevis to, ko tu gribi. Mūsu dīķis pārāks tai ziņā, ka nevajag visādas pogas grozīt. Dīķis arī nebojājas. Ja būs vaļas, sēdēsim dīķa malā un skatīsim gaisa bildes. Tu redzēsi, arī tev tās patiks."

„Ja... varbūt patiks..." Misiņš gausi atbild. Tam ienāk prātā jautājums, kā ar gaisa bildēm būs ziemā, kad dīķis aizsals, bet viņš klusē. Misiņš baidās, ka Ģelzis tūliņ sāks meklēt kādu ideju, ko darīt ar aizsalušu diķi.Un tad par gaiteņa iztīrīšanu ar Ģelzi vairs nebūs vērts runāt.

27. KĀ TU MAN, TĀ ES TEV

Lapsa Līkata dienu pēc dienas dzird: Lieldienu zaķi dara tā un un atkal tā. Pašiem sava ķīmija, savs krāsu maisītājs un nezin kas vēl. Šādas ziņas Likatai nepatīk.

„Tie tur — pie vecā āpša pārāk omulīgi iekārtojušies. Skaidri zinu, ka tie kļūs vēl iedomigāki nekā agrāk. Beidzot pat lapsai vairs ceļu negriezīs. Vai tu atceries, kā tas notika, kad mēs gājām pie Misiņa un Ģelža iepazīties?" lapsa jautā savam dēlēnam Snaikam.

Snaika atņirdz zobus:

,,Kd nu neatcerēšos! Misiņš sagrāba mani aiz astes un izmeta pa durvim. To es viņam nepiedošu."

„Ko tu darisi?" vecā lapsa grib zināt.

„Vēl nezinu. Vispirms iešu izlūkos. Tad redzēšu, kas darāms."

Vecajai lapsai patīk dēla uzņēmība.

„Esi uzmanīgs," tā pamāca. „Neielaidies ne strīdiņā, ne kaujā. Apskaties un tūliņ nāc atpakaļ."

Kaut gan Līkata domā, ka dēls ļoti veikls, tas ne tuvu netiek zaķu mītnei. Gribēdams būt ļoti piesardzīgs, Snaika apmet zaķu mītnei slaidu loku un tā tiri netīšām šķērso suņuka Čaļa iemīļoto pastaigas vietu.

Čalim labs deguns Tas jau pa gabalu saož lapsēna pēdas. Čalis atrod tās un steigšus seko. Dzelteno kažoku pamanījis. Čalis lieliem lēcieniem metas lapsēnu gūstīt gar krastu augšā, lejā, pāri akmeņiem, žogiem, krūmiem. Ausis vien zib un aste vilnī. Attālums starp abiem arvien vairāk samazinās. Snaika jūt, ka nebūs labi. Lai paglābtos, lapsēns izdomā viltību. Viņš lec pāri kādam prāvam akmenim un tūdaļ paslēpjas aiz tā.

Čalis ari lec pāri akmenim, bet ar kāpinātu ātrumu jož tālāk un brinās, kāpēc lapsēna pēdas pēkšņi nozudušas:

„Vai gaisā uzlēcis, vai zemē ielīdis?" Čalis uz mirklīti apstājas un pašauda acis apkārt. Bet kamēr suņuks brīnās, lapsēns pagūst no vajātāja attālināties. Čalis vairs nespēj to panākt.

Lai gan no suņuka laimīgi izbēdzis, Snaika atgriežas pie mātes drusku nokaunējies.

„Šodien man neveicās," viņš atzīstas. '„Čalis sāka mani vajāt, un es... es bēgu. Nākamajā reizē es darīšu citādi..."

„Nākamajā reizē es pati iešu izlūkos," vecā lapsa lepni kulsta asti. „Tu vēl esi jauns, nepiedzīvojis. Vēro, ko es darišu. Tu varēsi mācīties, kā lapsai jārīkojas suņa pievārtē."

Vecā lapsa Līkata tiešām izrādās apbrīnojami veikla. Tā nemaniti tiek garām Čalim, tā zina isto brīdi, kad zaķi izgājuši savās zaķu gaitās, kad āpsis Bumbulis atrodas medībās, un tad ieslīd zaķu darbnīcā. Sipolu mizu grozā tā paslēpj olu un tad ar asti kā ar slotu dzēš savas pēdas darbnīcā, gaitenī un arī pagalmā.

Āpsis Bumbulis pārnāk mājā pirmais. Tam gribas drusku ķepas atpūtināt, tāpēc steidzas uz savu guļamistabu. Gaitenī āpša soļi pēkšņi kļūst gausi.

„Smird... Kaut kas nejauki smird," viņš rausta degunu. „Laikam Lieldienu zaķi būs kādu jaunu ķimiju iesākuši. Smird! To tā nevarēs pieļaut."

Āpša guļamistaba atrodas pretī Lieldienu zaķu darbnīcai. Gaitenis vien starpā. Ka nelabā smaka nāk no darbnīcas puses, to liecina Bumbuļa deguns. Bumbulis pabāž galvu darbnīcā. Nekā aizdomīga neredz. Darbnīca izskatās labā kārtībā. Krāsu podi ar vākiem noslēgti. Krāsu maisītājā arī nekā jauna. Bet kaut kur kaut kas smird, un vecais āpsis kļūst igns:

„Es šiem jaunekļiem mācišu uzvešanos, mācīšu tiribu," Bumbulis apsēžas un gaida zaķus.

Mājās pārnācis un drūmo āpsi ieraudzījis, Misiņš sabīstas.

„Kas tevi sakaitinājis?" viņš mēģina uzsākt sarunu.

„Tu!" Bumbulis cieti paziņo.

„Es?"

„Jā! Tu, tu, tu!" āpsis dusmigi šņāc. „Vai tu atceries mušu pirmo tikšanos?" viņš baigi noprasa.

„Ļoti labi atceros," Misiņš rāmi atbild. „Galvas darbiba man kārtibā."

„Nu tad tu zini, ko norunājām, kad atvēlēju jums savas telpas?"

,,Kd nu nezināšu! Tu teici, ka iri mums nevajadzēšot gādāt."

„Un ko vēl? Ko vēl es teicu?" Bumbulis tincina.

„Tu piekodināji, lai turot telpas labā kārtībā."

„Tas pareizi! Un tu apsolīji, ka vienmēr tā būšot. Tu galvoji! Kā nu tagad būs ar tavu galvu? Paosti gaisu — smird..."

Misiņš parausta degunu.

,,Hm... Smird gan. Nejauki... Kur es būtu tādu smaku jau agrāk jutis?"

,,J6 jā! Kā tad! Jau agrāk!" Bumbulis kļūst arvien niknāks. „Veca netīriba. Tik veca, ka sāk jau smirdēt..."

„Nē!" Misiņš beidzot saslienas. „Tīribas trūkumu tu man nevari pārmest. Visas lietas savās vietās. Klons vienmēr izslaucīts. Ko tu vari mums pārmest?"

„Nelabu smaku!" āpsis šņaukā. „To sajūt katrs."

„Tas tiesa. Ari es," Misiņš apliecina. „Tik nesaprotu, kur tā ceļas. Tūliņ pasaukšu Čali. Tam smalkāks deguns."

Čalis sēž mājas pagalma stūri un garlaikojas. Misiņa aicinājumu tas apsveic ar skaļu au-vau:

„Man patik šņukurēties, kur kaut kas neizprotams," viņš lieliem lēcieniem drāžas uz Lieldienu zaķu darbnīcu. Tur viņš ošņā gaisu, piegrūž degunu klonam te vienā, te otrā vietā un tad nikni rūc:

„Ņerrr... Lapsa! Te bijusi lapsa! Te gājusi! No durvim līdz krāsu plauktam! To skaidri jūtu!" Čalis snaikājas gar plauktu, izrauš no kāda groziņa sīpolu mizas un tad saviebjas:

„Vai brīnums, ja darbnicā nelaba smaka? Grozā veca ola."

„Veca o-o-ola..." Misiņam balss sāk raustīties. ,,K-kē tas iespējams? Sīpolu mizu grozā mēs olas neglabājam. Kāds cits to tur ielicis."

Čalis vēlreiz aposta plaukta malu un groziņu.

„Zinu, kas vainīgs," viņš droši liecina. „Lapsa! Te viņa mīņājusies, te grozus čamdījusi. Nesaprotu, kāpēc tā veco olu te šurpu nesusi? Putni sūrojas, ka lapsa zogot olas. Bet ka kādam olas klāt nestu, to neesmu dzirdējis. Misiņ vai tu šo spēlīti saproti?"

Misiņš rausta plecus, bet vecais āpsis smīn:

„Lapsa liela gudriniece. Tā nākusi gaisu smirdināt. Tādā veidā Līkata gribējusi mani salaist naidā ar īrniekiem. Nu — to es vis neaizmirsīšu," Bumbulis draudzīgi skatās uz Misiņu un vēl piebilst: „Gan es atspēlēšos..."

Āpsis staigā pa gaiteņiem, kaut ko klusi bubina un tad iet pie kurmja Lāpstcriņa aprunāties. Pēc šīs aprunāšanās Bumbulim gadas Ģelzi sastapt.

„Vai tu vari man sagādāt dažas vecas olas, tik nejaukas, ka šmaka rauj elpu ciet?" viņš jautā zaķim.

Pirmajā mirkli Ģelzim liekas neiespējami ar vecām olām pakalpot.

„Svaigu mantu vari dabūt, cik vien vēlies. Smirdoņas... e-he!" Ģelzim pēkšņi gadas laba ideja. „Dabūsi arī smirdoņas! Tas notiks tā: mēs no Lielpieša vistu mājas atvedīsim svaigas olas, atstāsim tās saulē, kamēr sēks smirdēt. Vai esi ar mieru gaidīt?"

„Labprāt!"

„Ko tu ar vecām olām darīsi?" Ģelzis grib zināt.

Āpsis smīn un noslēpumu neizpauž. Tik vien zaķi dabū dzirdēt, ka kurmis Lēpstainis sirsnīgi apsola āpsim pakalpot.

Zaķu ziņkārība sakurināta, bet āpsis šoreiz nelokāms. Ne vārda par olām un nodomiem. Kamēr saule silda olas, āpsis vēl šad un tad redzams. Kā olas kļuvušas vecas, tā Bumbulis tās pievāc un nozūd. Pat acīgā vāvere Linga nespēj pateikt, kur āpsis aizklīdis, kur slēpjas. Dienas nāk, dienas aiziet. Ne vēsts no āpša Bumbuļa.

Kādā pievakarē Misiņš dzird dzeņa pazīstamo piesitienu: tuk-tuk-tuk.

„Ģelzi, nāc! Dzenim laikam telegramma," Misiņš steidzas pagalmā kļausities.

Dzenis, kaimiņus gaidīdams, ik pa brītiņu piesit kokam ar knābi — tuk-tuk-tuk.

„Vai tev kādas jaunas ziņas?" Ģelzis uzsauc Inspektoram.

„Tuk-tuk! Ļoti jaunas ziņas. Labas! Lapsa sēž uz olām."

Lieldienu zaķi vēl nesaprot nekā:

„Vista taču sēž uz olām!" tie sauc viens aiz otra.

„Dzeni, ko tu stāsti? Lapsa uz olām?"

„Šoreiz lapsa," Inspektors paskaidro. „Un pie tam uz vecām olām! Par to gādājis mūsu Bumbulis un kurmju bars. Āpsis esot izracis pazemes tuneli līdz lapsas midzenim. Pēc tam kurmji aizvilkuši smiltis no midzeņa apakšas. Lai Līkatcri nebūtu nekādu aizdomu, kurmji atstājuši guļamvietas sūnas neaiztiktas, bet zem sūnām novietojuši vecās olas. Man gadījās redzēt Līkatas pārnākšanu. Irbi vakariņās noēdusi, lapsa ar lielu labpatiku metās guļas vietā un tad ar visām sūnām iegrima kurmju sagatavotā bedrē. Nelaba smaka vien nosmirdēja. Vai tā nav smalka atspēlēšanās?"

„Lieliska, lieliska!" Ģelzis un Misiņš jūsmīgi apliecina. Ka vecais āpsis būs tik āķīgs, to neviens nav varējis pareģot.

28. AUKSTUMA KASTE

Visa piekraste ilgi smejas par lapsu Līkatu un vecajām olām.

Āpsis Bumbulis to dzird. Varētu lielīties un lepoties, bet viņš tā nedara. Āpsis klusē. Kad, kur un kā kā pazemes ejas raktas, kā vecās olas zem Likatas midzeņa novietotas, tas paliek noslēpums pat tuvākajiem draugiem — Ģelzim un Misiņam.

Abi zaķi šoreiz viegli valda ziņkārību, jo tiem jau citas domas.

„Mūsu telpām vienmēr jābūt vislabākā kārtībā," Misiņš atgādina Ģelzim. „Es domāju, ka tev nevajadzētu izmēģinājumu krāsu uz darbnīcas sienām triept. Sienas jau pārāk raibas."

„Labi, ka tu man to atgādināji. Valdīšos. Āpsis drusku vecmodīgs. Visjaunāko mākslu tam grūti saprast. Krāsu izmēģinājumiem būs jāgādā olas."

„Bet olas nedrīkst darbnīcā ilgi glabāt. Tās kļūst vecas," Misiņš baidās.

Kas notiek ar olām, to Ģelzis labi zina, bet viņam jau plāns gatavs:

„Gādāsim aukstuma kasti. Esmu dzirdējis, ka katrā cilvēku mājā tāda jau esot. Brīnos, kāpēc Lieldienu zaķi nav to jau agrāk pamanijuši. Mēs gan šo lietu tūliņ nokārtosim. Misiņ, tu esi būvnieks, padomā, kur aukstuma kasti likt."

Misiņš staigā no vienas telpas otrā.

„Nekādu šaubu — tepat darbnicā," viņš saka. „Vienā pusē krāsu maisītājs, otrā — aukstuma kaste. Vai tev kāda ideja, kur tādu kasti var dabūt?

Vai nu Ģelzis bez idejas.

„Zinu!" viņš uzsit ķepu televīzijas kastei. ,Ja mēs tur gaisa bildes nevaram dabūt, glabāsim tur olas."

Nederīgā televīzijas kaste vēl stāv darbnīcas kaktā. Misiņš to apskata un jūtas apmierināts:

„Durvju vietā stikls. Labi varēs redzēt, cik olu tur vēl glabājas."

Kasti īstajā vietā nolikuši. Lieldienu zaķi dodas uz gaiļa Lielpieša māju pēc oldm, pārved dažus groziņus, saliek olas kastē, stiklu novieto priekšā. Visss liekas labākā kārtībā, tomēr Misiņš izskatās noraizējies.

„Par ko tu bēdājies?" Ģelzis apjautājas.

„Mūsu aukstuma kastē vēl aukstuma nejūt," Misiņš aizrāda.

„Ratu ratā! Mums trūkst aukstuma!" Ģelzis saķer galvu. „Es to pavisam biju aizmirsis. Aukstuma vajaga, bet es nezinu, kā to dabūt. Vai tu zini?"

„Nē," Misiņš atzīstas. „Ne mazākās jausmas. Parunāsim ar gudrinieku āpsi."

Ģelzis aizskrien pie Bumbuļa:

„Draugs, mums ir aukstuma kaste bez aukstuma. Vai tu zini, kā dabūt aukstumu aiz stikla durvim?"

„Paver durvis, lai aukstums tiek iekšā," Bumbulis pamāca.

„Bet mums trūkst aukstuma!"

„Tad man trūkst padoma. Parunā ar Čali. Varbūt tas būs novērojis, kā cilvēki dabū aukstumu savos ledus skapjos."

Pie pirmās izdevības Ģelzis uzmeklē Čali un izstāsta, kas par grūtībām:

„Mums aukstuma kaste gatava, bet trūkst aukstuma. Vai esi novērojis, kā cilvēki vasarā dabū ledu? Tie savas aukstuma kastes sauc par ledusskapjiem."

,,Tā cilvēki runā. Tas tiesa," Čalis apliecina. „Bet ledusskapī tie ledu neglabā."

„Ko tad?" Ģelzis ausās.

„Sviesta trauku, piena pudeles, salātus, krējumu, sieru, desas un gaļu. Pārāk sila neesmu apskatījis, jo durvis vienmēr ciet."

„Kā aukstums tur iel iekšā, ja durvis vienmēr ciet?" Ģelzis ziņkārīgi noprasa.

„Aukstums tur jau atrodas. Durvis vienmēr ciet tāpēc, lai aukstums netiktu laukā."

No tāda paskaidrojuma Ģelzim nekāda labuma. Viņš steidzas uz māju un stāsta Misiņam:

„Esmu zaķis ar gaišu galvu. Tu to sen zini. Šoreiz jāsaka: pat gaišā galva nelīdz. Nesaprotu. Vienkārši nesaprotu. Cilvēki nelaiž aukstumu no ledusskapja laukā, mēs to nevaram dabūt iekšā. Viņiem neesot ledus, mums tāpat, bet viņiem ledusskapis auksts, mums — nekā. Skriešu pie tēva brāļa Veikluma pēc padoma. Kamēr būšu prom, tu gādā par krāsu maisītāju."

„Pastāsti, kas man jādara," Misiņš neļauj Ģelzim tūliņ skriet. „Man tādas aizdomas, ka ar maisīšanu vien jaunā krāsa neradīsies."

„Man ari tā liekas," Ģelzis piekrīt. „Mums vajadzēs izmēģināt dažādus piejaukumus. Sāksim ar dzelteno. Salasi pieneņu ziedus, izžāvē tos, saberz ziedus smalkus kā miltus un tad ieber krāsu maisītājā. Pieneņu ziedi dienā jauki spīd. Pa lielu gabalu redzami. Varbūt tie spīdēs arī naktī. Katrā ziņā jāizmēģina. Tu atceries: jāsalasa, jāizžāvē, jāsaberž un jāiemet krāsu maisītājā."

„To es droši zinu," Misiņš pasmīn. „Vēl tikai gribu noskaidrot, cik smalko ziedu man vajaga."

Diezgan nicīgi Ģelzis paskatās uz Misiņu un tad pamāca:

„Ja gribi būs īsts ķīmiķis, tad nepiegriez vērību sīkumiem. Piešauj drusku. Ja par maz — piešauj vēl."

„Un ja par daudz? Ko tad?" Misiņš uzstāj.

„Tad... ari piešauj vēl klāt. Labs laba nemaitā," Ģelzis nevaļīgi atbild. „Mācies, vēro! Piešķieb galvu, piemiedz vienu aci un skaties, kas tur iznāks. Saproti?"

„Saprotu!"

„Vēl kādi jautājumi?"

„Nav!"

„Nu tad labas sekmes!” Ģelzis pamāj. „Pēc dažām dienām būšu atpakaļ. Ceru, ka tad jaunā krāsa jau tumsā spīdēs. Lūdzu, nokrāso akmeni aiz eglēm. Es tad jau pa gabalu redzēšu, kā tev veicies.”

„Visu izdarīšu kā tu teici," Misiņš apsola un, groziņu paņēmis, dodas pieneņu ziedus meklēt.

29. ATOMISKIE NOKRIŠŅI

Pieneņu ziedu upmalā netrūkst. Misiņš pielasa groziņu un tad izklāj tos saulē žāvēties. Pats arī apsēžas atpūsties, slinkot un sauļoties. Daudzas dienas pazemē smagi strādājis, tas nu domā saules gaismā kādu brīdi vieglāk pavadīt. Bet mierīgās stundas drīz izput. Atlido zvirbulis Spurkšis un satraukti čivina:

„Čir, čir. Misiņ! Kā tu vari mierīgi sēdēt? Vai nebaidies, ka dabūsi atomiskos nokrišņus uz pakauša?"

„Kas par nokrišņiem?" Misiņam svešais vārds paslīdējis ausīm garām.

,,A-t-o-m-i-s-k-i-e no-kriš-ņi," zvirbulis uzmanīgi atkārto. „Cilvēki jau paguvuši uztraukties."

,Ja cilvēki uztraukušies, vai arī man vajadzētu uztraukties?" Misiņš mazliet drebulīgi apjautājas.

„Čir-ī... Laikam vajadzētu," zvirbulis palecas. „Es jau ilgāku laiku vairs nespēju nekur rimties. Uztraukums milzīgs."

„Par ko?" Misiņš vēl īsti nesaprot.

„Par atomiskajiem nokrišņiem! Vai tu neesi dzirdējis, kā viņi krīt?"

„Nu — jā... ar ausim tu nevari lepoties. Viena isāka nekā otra. Varbūt tu esi tos redzējis?"

„Tu runā kā nejēga," Misiņš pukojas. „Debesis skaidras. Ne sīkākā mākonīša neredzu. Kur te nokrišņi varētu gadīties?"

„To es nezinu," Spurkšis aizbildinās, „bet cilvēki uztraukušies. Tie sākuši būvēt patvertni."

„Kur?" beidzot nu arī Misiņš kļūst tramīgs.

„Tepat pilsētā. Gribot paslēpties."

„No kā?"

„No atomiskajiem nokrišņiem. Čir-irr.."

„Ja kaut kas kritīs no gaisa, es slēpšos savā mājā. Tā tikai dažu soļu attālumā," Misiņš mierina sevi, bet mierināšana lāga neveicas. Gaisā vien gribas skatīties. Vakarā viņš pievāc savas pienenes un ar nepacietību gaida pusnakti.

Vēlā nakts stundā, kad ielās maz cilvēku, kad automobiļi snauž garāžās. Misiņš dodas pilsētu apskatīt.

„Lai nejustu nokrišņus, cilvēki laikam būvēs pāri visai pilsētai milzīgu jumtu," Misiņš uzmanīgi apskata ielas stūrus, vai kādi stabi jau būtu ierakti. Krustām un šķērsām pilsētu izstaigājis, Misiņš neredz nekā tāda, kas liecinātu, ka cilvēki gatavotos lielo jumtu virs pilsētas novietot. Misiņam jau liekas, ka zvirbulis Spurkšis atkal būs niekus melsis, bet, pie tirgus laukuma nonācis, viņš vairs Spurkši nepeļ. Laukuma malā izrakta garena bedre. Apkārt tai ķieģeļu, garu dzelzs siju un cementa šķilu kaudzes. Mieta galā dēlītis ar uzrakstu:

PATVERTNES BŪVE IEEJA AIZLIEGTA

Pret satiksmes noteikumu zīmēm un visādiem uzrakstiem Misiņš ļoti uzmanīgs un piesardzīgs.

„Ja ieeja aizliegta, tad tur vis nelīdīšu. Man pietiek, ja zinu, ka tirgus laukumā cilvēki būvē patvertni," viņš steidzas uz māju un ik pa brītiņam skatās gaisā. Mājās pārnācis, Misiņš jūtas pilnīgā drošībā. Kalns virs galvas. Bet cik ilgi pazemē

sēdēsi? Nākamajā rītā Misiņam jāiet laukā un jāturpina pieneņu ziedu žāvēšana.

Šoreiz debesis pa daļai apmākušās, un Misiņš kļuvis tramīgs:

,,Šādā dienā visādi nokrišņi var gadīties," viņš aizdomīgi apskata mākoņus.

Kaimiņi redz Misiņa straujās, nemierīgās kustības.

,,Tu laikam esi stipri nobijies?" dzenis apjautājas.

„Jā...'diezgan..." Misiņš ņurd. „Tu nē?"

„Es daudz neraizējos. Man parasti virs galvas koku lapas vai skujas. Kas klajā laukā, tiem gan jāuzmanās."

Par uzmanīšanos runā dzenis, runā citi putni. Neviens gan īsti nezina, kas tie atomiskie nokrišņi, kur tie, kādi tie, bet uztraukums pielīp citam no cita. Misiņš patausta žāvēšanai izklātos pieneņu ziedus. Tie gan mitri, bet zaķim gribas tikt drošajā darbnīcā. Viņš steigšus vāc ziedus groziņā. Maz paspēj, jo kaut kas ciets, diezgan smags tam atsitas pret pakausi.

„Sākas..." Misiņš ierauj galvu plecos un ar pāris slaidiem lēcieniem nozūd gaitenī. Drošībā nokļuvis, viņš patausta pakausi. Tas liekas nebojāts. Sāpju arī nejūt, bet sirds aiz uztraukuma taisās ribas sadragāt. Misiņš vairs nedrīkst savu mītni atstāt. Viņš gaida Ģelzi ar cerībām, ka tas varbūt zinās, kad visi atomiskie nokrišņi būs nokrituši. Pietrūkst ēdamā, pietrūkst ūdens, bet Misiņš neatstāj drošās pazemes telpas. Viņš pacietīgi gaida Ģelzi:

„Kur tas kavējas? Sen vajadzēja būt atpakaļ. Varbūt kāds smagāks atomiskais nokrisnis tam uz galvas uzkritis? Posts! Ģelzis var arī nepārnākt. Un ko tad? Vajadzēs iet meklēt. Varbūt viņš kaut kur ceļmalā guļ apdauzīts un slims."

Vairākas reizes Misiņš lēnām virzās uz izejas pusi, bet arvien pietrūkst dūšas iziet pagalmā. Vienreiz vējš svilpo, otrreiz smagas lietus lāses pakšķina.

„Saproti nu, vai lietus vai atomiskie nokrišņi," Misiņš šaubās un paliek savā drošajā pazemes mājoklī. Ilgi neēdis, nedzēris, viņš jūtas stipri noguris. Viņš sēž pie krāsu maisītāja pa pusei aizmidzis, pa pusei nomodā, kamēr ausis uztver soļu dipoņu. Misiņš gurdi pieceļas, ierauga Ģelzi un atviegloti iesaucas:

„Tu vēl dzīvs!"

„Man pašam tā liekas! Bu-ū! Tas tik bija skrējieniņš," Ģelzis «Iso. „Neredzēts lietus."

„Varbūt tas nav parastais lietus, bet atomiskie nokrišņi?"

„Kas to var saprast," Ģelzis purina slapjo kažoku, lēkā un vlBādi pūlas no slapjuma atbrīvoties. „Esmu briesmīgi nobijies. Šoreiz ari gudrais Veiklums nemācēja paskaidrot, kādi Izskatās atomiskie nokrišņi. Viņš tik mudināja mani ātri steigties uz māju. Un ja Veiklums nemāk nekā teikt, tad tā nelāga zime. Putni čivina, ka atomiskie nokrišņi esot ļoti bīstami. Kas dabūšot uz galvas, tas pagalam."

„Ne tik ļauni," Misiņš paberzē pakausi. „Man te viens uzkrita — paks, bet es vēl neesmu pagalam. Baidos tik pagalmā iet un dabūt kaut ko smagāku uz kakla. Domāju — mums vajadzēs pārmaiņus sēdēt gaiteņa galā un uzmanīt debesis. Jānovēro, kas tur krīt."

„Labi. Tā darisim," Ģelzis ar mieru.

Pērkona lietus ātri izbeidzas. Mākoņi izklīst. Debesis atkal kļūst dzidras, zilas. Kā Ģelzis, tā Misiņš cītīgi skatās gaisā. Sēž viens gaiteņa galā, sēž otrs. Beidzot Ģelzis atsakās:

„Nevaru ilgāk gaisā skatīties. Kakls notirpst," viņš taisnojas. „Iesim pie pūces Plataces aprunāties. Pūce esot ļoti gudra. Tā droši vien zinās, kuri nokrišņi bīstami. Platace dzīvo tepat augšā — caurajā ozolā. Riskēsim kāpt kalnā. Ilgi te tupēt mēs tā kā tā nevarēsim. Jādabū ūdens un kāposti."

Pūce Platace tiešām runā kā liela gudriniece:

„Ak atomiskie nokrišņi jūs baida? Jā, uzmanīties vajaga. Cilvēki spridzina bistamas bumbas."

„Kur?" Misiņš strauji salecas. Gatavs skriet un slēpties, bet pūce sēž mierīgi ozola zarā un rāmā balsī atbild:

„Kaut kur augstu virs mākoņiem. Drumslas krīt lejā. Parasti gan tās ir tik sikas, ka nevar' saskatīt. Tomēr jāuzmanās. Pa starpu var gadīties ari kāds lielāks gabals. Kad esmu klajā laukā, šad tad paskatos gaisā, vai kas nekrīt. Ārpus mājas jāuzmanās."

„Cilvēki darīs tāpat," Misiņš atminas patvertnes būvi tirgus laukumā.

„Tā tie grib darīt," Platace ipaši uzsver vārdiņu: grib, „bet es šaubos vai tiem labi veiksies. Cilvēku redze nav visai asa. Būs grūti nokrišņu gabaliņus ieraudzīt, jo molekula ir ļoti maza. To neviens nevar saskatīt. Ja saskalda molekulu, tad dabū atomus. Tos atkal neviens nevar saskatīt. Un ja sa-

skalda atomus, tad dabū atomiskus nokrišņus — pilnīgi nesaskatāmus. Mums tik jāuzmanās, lai pa starpu sīkumiem negādās kāda prāvāka šķemba. Nu? Skaidrs?"

„Nē," Misiņš paskatās uz Ģelzi, bet Ģelzis purina ausis:

„Nevaru vis iedomāties, kas tur augšā notiek. Molekula maza, atoms nesaskatāms, bet ja to aiz mākoņiem saskalda, tad var dabūt uz pakauša kādu prāvāku šķembu. Muļķīgs stāvoklis. Ilgi gaisā ari nevaram skatīties. Kakls notirpst. Bet neraizējies. Misiņ! Drošā vietā nogaidīsim, kamēr nokrišņi nokrīt. Pēc tam mums vairs nevajadzēs kaklus staipīt."

Pa ceļam uz māju zaķi sastop vāveri Lingu. Vāvere šūpojas koka zarā un jautā Misiņam:

„Vai es tevi viņdien ar čiekuru gauži nobiedēju?"

„Nē. No čiekura neesmu baidījies," Misiņš droši atbild.

„Bet kāpēc tu pameti pieneņu ziedus un steidzīgi aizļinkāji?"

„Es dabūju atomisko nokrisni uz pakauša."

„Tas bija čiekurs. Es to sviedu!" Linga smejas.

,,Ū-ū!" Misiņš nu saprot, kāds pārpratums bijis. „Citā reizē vajadzēs pirms baidīšanās paskatīties, vcri vērts baidīties," klusi viņš pie sevis nodomā. Skaļi baidās teikt, jo pats netic, vai pietiks dūšas to darīt.

30. LIDOJUMS UZ MĒNESI

ažas dienas Lieldienu zaķi un apkārtējie kaimiņi vēl domā un runā par atomiskajiem nokrišņiem, bet tā kā nevienam negādās tos redzēt, tad sāk bīstamos nokrišņus pamazām aizmirst. Ģelzis pats pirmais. Tas uzsāk atkal kādas noslēpumainas gaitas.

Misiņš jūt, ka draugs sācis kaut ko pētīt, tāpēc ņemas šo izprašņāt:

„Vai tu domā par krāsām? Krāsu maisītājs griežas dienu un nakti, bet podā nekas jauns nerodas."

„Krāsas tavā ziņā. Man tagad maz laika," Ģelzis izvairīgi atbild.

„Tu laikam pūlies izdomāt labāku aukstuma kasti. Mūsējā vēl nedarbojas. Kā būs ar to?" Misiņš uzstājīgi noprasa.

„Aizmirsti aukstuma kasti. Nevajaga! Veiklums par mums gardi pasmējās. Viņš teica, ka izveicīga Lieldienu zaķa darbnīcā olas nevarot vecas kļūt. Kā savāktas, tā nokrāsotas, tā aizvestas un izdalītas. Un mēs taču esam izveicīgi."

„Mēs lādi taisāmies būt. Varbūt izdosies, ja laikus nobeigsim krāsu gatavošanu. Pašulaik man trūkst padoma," Misiņš nopūšas.

„Pieneņu ziedus izmēģināji?"

„Izmēģināju. Krāsa tumša dienā, tumša nakti. Nesaprotu, kas to varētu tumsā spīdināt," Misiņš atzīstas ļoti noraizējies.

Ģelzis nepacietīgi mīņājas. Tam gribas aizskriet pie Čaļa un dzirdēt cilvēku jaunākās radio ziņas. Misiņam viņš uzsit uz pleca:

„Par krāsu spīdir.āšcmu padomā. Tev vaļas diezgan. Man tagad jdsteidzas jaunākās ziņas kļausities. Drīz būšu atpakaļ. Sagatavojies dzirdēt labu pārsteigumu."

Pārsteiguma solījums padara Misiņu mierīgu. Viņš pūlas uzminēt, kas nu Ģelzim padomā. Lai jo drīzāk tiktu skaidrībā, viņš seko Ģelzim.

Misiņam šoreiz laimējos. Viņš nonāk pie Čaļa mājas dzīvžoga un dzird sarunas beigu daļu:

„Tātad tie brauks augšā?" Ģelzis cieši noprasa Čalim.

„Tā pa radio ziņoja," Čalis apliecina.

„Kad?"

„To neteica."

„Tas man pa prātam!" Ģelzis apsviežas un, Misiņu ieraudzījis, sauc:

„Es tur būšu pirmais!"

„Kur?" Misiņš nesaprot.

„Uz Mēness dzeltenās bumbas!"

Misiņš bažīgi apskata Ģelzi no ausu galiem līdz ķepu nagiem un drūmi murmina:

„Tev laikam uz pakauša gadījušies vissmagākie atomiskie nokrišņi. Citādi tik aplam nerunātu. Uz Mēness! Trakam traka runa."

„Man galva vislabākā kārtībā," Ģelzis pasmaida. „Nupat Čalis vēlreiz apliecināja, ka cilvēki šaušoties gaisā. Tā radio jau vairākas reizes ziņojis. Šovakar arī tāda ziņa bijusi. Cilvēki taisoties pa Mēnesi pastaigāties. Kālab gan es to nevarētu? Ja cilvēki tur būs, tad bez Lieldienu olām neiztiks. Jdatzīstas, man gribētos tur būt jau priekšā. Tad es būtu pirmais zaķis, kas sasniedzis Mēnesi. Priecāšos, ja man tas izdosies. Katrā ziņā muļķīgi būtu te tūļāties. Ko var zināt, varbūt Veiklums vai kāds cits aizšaujas pirmais. To es negribētu piedzīvot!"

Dedzīgiem vārdiem Ģelzis pārliecina Misiņu, ka ceļojums uz Mēnesi pilnīgi nepieciešams un neatliekams. Misiņa šaubas driz pārvēršas sajūsmā:

,,Ši liekas viena no tavām vislabākajām idejām," viņš slavē drauga vērtīgo galvu. „Kad tu domā lidot?"

„Drīz. Tu pats zini — te vairs nevaram droši dzīvot. Puikas tramda, no atomiskajiem nokrišņiem jābaidās. Pēdējais laiks meklēt kādu drošāku, mierīgāku vietu. Mēness mani kārdina. Uz tādas jaukas dzeltenas bumbas varbūt būs ļoti patīkama pastaigāšanās. Ja man tur patiks, es tev laidīšu ziņu. Vai tu man sekosi?"

„Jā!" Misiņš aiz prieka sasit ķepas. „Ja tu sauksi, tad es tūliņ. Tik pastāsti, kā Mēnesi sasniegt."

„Šodien to tev vēl nevaru pateikt. Cilvēks lidošot ar raķeti. Mums raķešu nav un nebūs. Mums jāizdomā kaut kas asprātīgāks. Tūliņ apspriedīšos ar labiem kaimiņiem."

Ģelzis aicina vāveri Lingu, dzeni Inspektoru, āpsi Bumbuli un suņuku Čali uz noslēpumainu apspriedi. Misiņam viņš uzdod sarga pienākumus. Tam jārūpējas, lai pļāpigais zvirbulis Spurkšis nedabūtu dzirdēt, ko Ģelzis ar draugiem spriež. Tāpat Misiņam jāuzmana, vai tuvumā neslaistās lapsa Līkata vai cits kāds nelabvēlīgs radījums.

Apspriede sākas ap saulrietu un beidzas vēlu pēc pusnakts. Tad ari visiem skaidrs, kas un kā jādara.

Pēc apspriedes Ģelzis pasauc Misiņu.

„Klausies..." viņš satraukti čukst. „Tas notiks driz. Draugi mani ar šaušanu uzšaus gaisā. Tepat krasta kalnā aug slaidas papeles. Dzenis solījās sarunāt veselu baru baložu, lai tie ar sparu no vienas puses sēžas papeles galotnē un noliec to uz otru pusi tik zemu, ka Linga var galotnē grozu pieāķēt. Kad grozs būs pieāķēts, es tad manīšos tur iekšā. Un tad sāksies! Baloži visi reizē strauji pacelsies spārnos. Koka galotne kā atspere lieksies atpakaļ un uzsviedis mani augstu gaisā. Es kādu gabalu lidošu un tad nosēdīšos uz Mēness spožās bumbas. Vai tā nav asprātīga izdoma?"

„Lieliska!" Misiņš sajūsmā iesaucas. „Kad tu domā sēsties

_ -AI»

groza?

„Tiklīdz paspēsim sagatavoties. Lūdzu pārbaudi manu veseselību!"

Misiņš patausta Ģelža ausis, ķepas, liek tam pāris reižu dziļi elpot, liek drusku skriet, mest kūleni.

„Lielisks astronauts!" viņš uzsit ķepu Ģelzim uz pakauša. „Varu droši teikt: derīgs lidojumam uz Mēnesi. Teic, kā vēl tu gribi sagatavoties?"

„lādabū izplētnis. Ja šāviens būtu pārāk spēcīgs, tad var gadīties, ka aizjoņoju Mēnesim garām. Lai atpakaļ kritienā nesabojātu kaulus, nepieciešams izplētnis. Čalis apsolīja to sagādāt. Mājas garāžā esot vecs lietussargs. Čalis domā, ka lietussargs aizstāšot izplētni, ja tik es paspēšot to laikā atvērt. Protams — es paspēšu. Vai nu suns zaķim veiklību mācīs!" Ģelzis pasmaida. Par izdošanos viņš nešaubās.

Gatavošanās notiek slepeni un ātri. Misiņš izvēlas stiprāko un lielāko grozu. Bumbulis sameklē kāsi groza aizāķēšanai. Dzenis sarunā visus apkārtējos baložus slaidās papeles noliekšanas darbā. Lietas kārtojas klusi, ātri un noteikti. Kaut gan viss sagatavots pirmā zaķa izšaušanai uz Mēnesi, Ģelzis un Misiņš tīšām kavējas.

„Vēl drusku jāgaida," Misiņš ziņo nemierīgajiem kaimiņiem. „Ģelzim jāsāk lidojums, kad Mēness atrodas īstajā vietā." Ari pats astronauts Ģelzis vairs nešaubās, viņš sirsnīgi māj draugiem:

„Sveiki! Sveiki! Lūdzu neaizmirst, ka es gaidišu ciemiņus. Var gadīties, ka tur augšā man vienam būs garlaicīgi."

Lietussargu padusē iespiedis, Ģelzis nostājas tai vietā, kur koka galotnei vajadzētu noliekties, kur jau stāv Bumbulis, Linga un Misiņš ar grozu. Dzenis Inspektors komandē baložus sākt straujo lidojumu uz papeles galotni:

„Uzmanību! Viens, divi..."

„Atlikt!" Ģelzis pēkšņi iesaucas.

Pārsteigums visiem.

„Kāpēc?"

„Kāpēc atlikt?" skan balsis visapkārt.

Ģelzis rausta plecus, mīņājas un dudina:

„Es īsti nezinu, kāpēc. Cilvēki tādas astronauta izšaušanas mēdz atlikt. Laikam tā vajaga. Tiem gribas pārbaudīt, vai viss kārtībā. Mēs darīsim tāpat. Es pārliecināšos, vai varu grozā iesēsties. Man tādas nelāga aizdomas..."

Pāris mirkļu vēlāk izrādās, ka Ģelža aizdomas īsti pamatotas. Grozs par mazu.

„Misiņ, pameklē lielāku! Ātri!" Bumbulis bažīgi skatās gaisā. „Mēness jau ripo virs tālo koku galotnēm. Drīz tas tur paslēpsies, un Ģelzim būs to grūti atrast. Misiņ, kusties!"

„Nav vērts kustēties," Misiņš atsaucas. „Šis mūsu vislielākais grozs. Lielāka nezinu."

„Bet Ģelzis taču nevar izšāviena brīdi kājās stāvēt!"

„Nē, tā es nedarīšu," Ģelzis ātri izšķiras. „Pārāk bīstami tā stāvēt. Lai nāk Misiņš manā vietā. Viņam mazāks augums. Misiņ, sēdies! Nu — ko tu vēl gaidi?"

„Es — ē... Es neesmu sagatavojies..." Misiņam uztraukumā dreb lūpa. ,,Ve-se-lī-bas p-pār-bau-de... at-svei-ci-nā-ša-nās..."

„Lielās steigas dēļ tev jāiztiek bez veselibas pārbaudes un atsveicināšanās," Ģelzis uzsauc draugam. „Tev nebūtu ieteicams kavēties. Palūk, Mēness tik zemu! Sēdies grozā. Protams, kājas pāri groza malai. Tā! Labi. Un še tev izplētnis. Ja vajaga, tad tik paspied šeit pie kāta podziņu. Izplētnis tūliņ atvērsies. To ievēro! Un vēl ievēro: tiklidz būsi uz Mēness, sūti ziņu, vai man vērts sekot. Kamēr nebūs no tevis nekāda aicinājuma, es lielāka groza nemeklēšu."

„Norunāts!" Misiņš pamāj. „Esmu gatavs!"

Dzenis dod zīmi baložiem. Tūliņ vairāki simti kā bultas triecas papeles galotnē. Tā noliecas, kā paredzēts. Apbrīnojami veikli vāvere un āpsis tin pieāķē grozu, apbrīnojami veikli Misiņš iesēžas grozā. Lai zaķiem nerastos iespēja lidojumu vēlreiz atlikt, dzenis steigšus komandē:

„Tagad spārnos! Spurkt!"

Kā baložu bars ceļas spārnos, tā papeles galotne strauji slienas augšā un izšauj grozu ar pirmo zaķu astronautu gaisā. Sākas slaida loka lidojums, bet ātrums driz zūd. Misiņš jūt — nebūs labi. Viņš izslien lietussargu, piespiež podziņu. Lietussargs gan atveras, bet tas izrādās par niecīgu, lai Misiņu gaisā noturētu. Uztraukuma dēļ Misiņš aizšauj ķepu acīm priekšā, jo tam negribas lidojuma baigās beigas redzēt.

31. MĒNESS GRIEŽAS

Vecais lietussargs, ko Ģelzis lepni nosauca par izplētni, izrādās ļoti noderīgs. Tas aizķeras kāda koka zarā un tā krietni mazina Misiņa kritiena sparu.

Nokrišanas vieta arī laimīga — kupls rabarberu cers. Platās rabarberu lapas miksti uzņem drosmigo zaķu astronautu, bet tas tomēr paliek nekustīgi guļot. Pieskrien Ģelzis un bažīgi sauc:

„Misiņ, Misiņ! Vai tu esi drusku beigts vai pavisam?" Misiņš neatbild, un Ģelzis uztraukumā vairs nesaprot, ko darīt. Uztraukušies arī visi citi draudzīgie kaimiņi, vienigi āpsis Bumbulis paturējis vēsu prātu. Viņš tausta Misiņa galvu, ķepas, ausis un mierina satrauktos kaimiņus:

„Varēja būt ļaunāk... Varēja būt ļaunāk... Ja kāds krīt no tāda augstuma, tad... hmm... Redzams, ka Misiņš ļoti izturīgs: pakausis vēl apaļš, ķepas veselas. Pulss gan pazudis, bet elpu vēl jūtu. Izskatās, ka drošsirdīgais zaķis cieši iemidzis. Tā liekas. Nogaidīsim. Varbūt viņš modīsies."

Paiet piecas zaķu minūtes, periet desmit, piecpadsmit. Čalis, Linga, Bumbulis un baložu bars vēl varētu gaidīt, bet ne Ģelzis.

„Kaut kas jādara! Kaut kā jāpalīdz!" Ģelzis satraukti lēkā. „Misiņš nekad nav tādu miegu gulējis. Nelāga zīme. Ko lai daru?"

Padoma nevienam. Beidzot dzenis Inspektors piesit ar knābi kokam:

„S-O-S! S-O-S! Radio telegramma Veiklumam! Lūdzu steidzies uz Sērkociņu pilsētu Misiņu glābt. Nebaidies! Skrej pa taisnāko ceļu. Atomiskie nokrišņi te nav redzēti un tie divi palaidnīgie puikas uz velosipēdiem — ari nē. Steidzies, Veiklumi Steidzies!"

Putnu radio darbojas teicami. Pēc briža pienāk atbilde. Veiklums ziņo:

„Es skriešu! Aulekšošu!"

Ģelzis zina Veikluma spējas. Tā skriešanas ātrums apbrīnojams. Bet līdz Veikluma mitnei tāls ceļš. Ģelzis gaida, gaida. Kad pacietība izsīkst, viņš jož Veiklumam pretī. Kaut kur pusceļā tie satiekas.

„Kas ar Misiņu?" Veiklums sauc jau pa gabalu.

„Mēs to izšāvām gaisā, lai lido uz Mēnesi!"

„Vai viņš tur augšā un netiek vairs atpakaļ?"

„Par ātru tika atpakaļ," Ģelzis nopūšas. „Nokrita! Kritienā pulsu un lietussargu pazaudējis, nu guļ kā beigts. Pat ausu galiņš vairs nekust. Tāpēc saucu tevi. Varbūt tu pratīsi Misiņu atkal dabūt uz ķepām."

Veiklums samazina garos soļus. Tam liekas, ka pārmērīga steigšanās vairs nebūtu vajadzīga:

„Ja Misiņš nemaz vairs nekust, tad nevarēšu palīdzēt. Protams, esmu veikls, bet ja kāds nosities, tad tam beigas."

„To vēl nevar zināt. Pasteigsimies!" Ģelzis mudina tēva brāli. „Bumbulis teica — Misiņš elpojot. Man liekas, ka viņš kritienā dabūjis tik briesmīgu miegu, ka vairs nevar atmosties. Vai tu zini, kā vislabāk atmodināt?"

„Piesoli jauno kāpostu serdītes," Veiklums pamāca. „No tādas mantas neviens zaķis nespēj atteikties. la Misiņš kāpostu dēļ necelsies, tad — beigas."

„Solīšu jaunās serdītes. Kliegšu Misiņam tieši ausī," Ģelzis apsola un sāk atkal skriet slaidiem lēcieniem. Vecais Veiklums tik tikko spēj sekot.

Lai gan Ģelzis un Veiklums pūlas jo ātrāk garo ceļa gabalu paveikt, tomēr paiet krietns laika sprīdis. Misiņam vaļas diezgan kritiena apreibumu izgulēt. Viņš pamazām atžirgst un sāk slaistīt ausis.

„š-š-šaus-ml-gas gal-vas s-s-sāpes," viņš sten, tausta pakausi un pieri. „Laikam bija b-bries-mlgi ilgs lidojums. Agrāk nevarēju vis iedomāties, ka Mēness tik tālu. Liekas — man te nepatiks. Viss grie-žas... Reizēm kokiem galotnes uz augšu, reizēm uz leju. Kā te Lieldienu zaķis varētu braukt ar olu vezumu? Olas izbirs. Nē, man te nepatīk. Nogaidīšu, kamēr pāriet galvas sāpes, un tad raudzīšu tikt atpakaļ."

Misiņš apsedz seju ar vēsu, platu rabarbera lapu, tomēr jūt, ka viss griežas: Mēness griežas, pašam galva griežas. Nelāga sajūta. Un vilšanās ari:

„Agrāk Mēness izskatījās dzeltens kā pienenes zieds, tagad zaļi koki un krūmi visapkārt. Dzeltenums pazudis. Brīnumu nekādu. Kaut nu drīzāk galvas sāpes norimtu, tad raudzītu staigāt un pamēģināt, vai te vispār kājās varēs noturēties," Misiņš raujas kamolā, taisās snaust un gaidit galvas sāpju rimšanu, bet ausis uztver klusu soļu troksni. Misiņš paceļ galvu un ļoti skumīgi nopūšas:

„Veltīgs lidojums. Esmu par vēlu šeit ieradies. Daudz par vēlu. Citi zaķi jau priekšā. Nekādu šaubu — tie Lieldienu zaķi. Parastie krūmu truši būtu sīkāka auguma. Nu — labi, ka tā. Ar amata brāļiem varbūt varēs vieglāk sarunāties, kā tikt no šejienes prom," Misiņš paslien galvu drusku augstāk un vārgā balsi jautā Mēness zaķiem:

„Kungi, kādā valodā ar jums varētu sarunāties? Esmu te uzšauts... No Zemes. Runāju latviešu, angļu, vācu un, ja va-jaga, vēl dažās citās valodās. Kā ar jums?"

Misiņam vēl sāp galva, vēl koki griežas, pats griežas, tāpēc ari nemana, ka abi pienācēji — Ģelzis un Veiklums — sačukstas:

„Prieks redzēt! Pirmais zaķu astronauts dzīvs gan!"

„Bet sajucis. Iedomājas, ka atrodas uz Mēness."

„Ko tagad darīsim?"

„Nekā!" Veiklums pasmaida. „Tā nav liela nelaime. Pasaulē jukušo vairāk nekā prātīgo. Pajautā, kā patik Mēness."

Ģelzis pasper dažus soļus uz drauga pusi. Nu Misiņš to parist.

„Ģelzi!" viņš priecigi iesaucas. „Ari tevi uzšāvuši gaisā! Un Veiklumu arī! Tas gan labi, ka mēs te trijatā. Tagad padomāsim, kā tikt atpakaļ. Mēness izrādās nedroša vieta. Viss griežas."

Abi gudrie zaķi saskatās. Veiklums parausta plecus par zīmi, ka nezina, ko Misiņam atbildēt. Ģelzis arī neliekas apķērīgāks.

„Vispirms... ē... tev.,, vajadzētu... ē... krietni atpūsties," viņš gausi meklē vārdus. „Veiklum, palīdzi man dabūt Misiņu gultā."

Ar Ģelža un Veikluma palīdzību Misiņš pieceļas. Kaut gan vēl vārgs, tas skatās apkārt un brīnās:

„Ko es redzu? Ari Linga te! Un āpsis Bumbulis, Čalis! Visi šāvušies man pakaļ. Mīlīši, tā nevajadzēja! Es te nepalikšu. Es... Klausies, Ģelzi!" Misiņš apstājas un mirkšķina acis. „Tāda kā pazīstama tekā. Tā ved no kalna lejā. Taisnākais ceļš uz mūsu pagalmu! Ģelzi, vcri es tagad sapņoju?"

„Nē!" Ģelzis cieši apliecina.

„Nu tad mans lidojums uz Mēnesi bijis tikai sapnis!"

„Ari tas nebija sapnis. Mēs tevi uzšāvām gaisā, bet tu kriti atpakaļ."

„Jocīgi! Kā es pats to neredzēju?" Misiņš vēl nespēj ticēt īstenībai. Apmulsis un vārgs viņš soļo starp Ģelzi un Veiklumu līdz mīkstajai sūnu gultai.

Otrā rītā Misiņš pieceļas agri. Tam vēl sāp mugura, sāp ķepas, bet galva krietni skaidrāka. Viņš pamet acis darbnīcā.

„Krāsu maisītājs griežas. Tātad esmu gan mājā. Žēl, ka neizdevās līdz Mēnesim tikt," Misiņš tausta muguru un skaidri zina, ka otrreiz tādu ceļojumu sākt vairs dūšas nebūs.

32. DR. ĢELZIS

Vairākas dienas Misiņš jūtas nelāgi. Sāp mugura, sāp ķepas. Nabaga zaķis ļengani guļ. Tam netīk pat ausis kustināt. Tā paiet dienas.

„Cerēju, ka būšu pirmais Mēness apceļotājs. Nekā. Apdauzīts Lieldienu zaķis. Kam tāds vairs der?" viņš pie sevis sūrojas.

Par Misiņa muguru un ķepām Ģelzis daudz neraizējas.

„Pazīstu draugu Misiņu. Sīksts. Daudz var izturēt. Ķepas pasūrstēs — norims. Ja tik..." Ģelzis tā zīmigi piegrūž ķepu pie pieres un drūmi skatās uz āpsi Bumbuli. „Tu saproti, ko es domāju?"

„Saprotu."

„Pēc kritiena viņš runāja tikai par Mēnesi."

„Un tagad?"

„Misiņš tagad drūms un kluss," Ģelzis paskaidro. „Ai muļķigiem jautājumiem gribēju Misiņa galvas darbību pārbaudīt, bet es tā neprotu. Vienkārši nemāku muļķīgus jautājumus izdomāt. Raugi tu paslepus noskaidrot, kāpēc Misiņš tik neparasti uzvedas. Dienām ilgi klusē."

„Es to jau zinu. Misiņš noskumis, ka sāpīgās muguras dēļ nevarēšot olu krāsošanas sacīkstēs piedalities."

„Ratu ratā!" Ģelzis saķer galvu. „Olu krāsošanas sacīkstes! Kā es tās varēju aizmirst? Man vajadzētu krietni lielāku pakausi. Tādu ar plauktiņiem. Katrā plauktiņā papīritis ar atzīmi, kas jādara šodien, kas jādara rītu, kas pēc pusgada, gada. Sen zināju, ka krāsošanas sacīkstes būs rudens saulainajās dienās, ko cilvēki sauc par Indiāņu vasaru. Bet pakausis par mazu, lai visu, kas jāatceras, tur uzkrātu. Nesaprotu, ko tagad iesākt. Jaunā brinumkrāsa vēl negatava, Misiņš slābans, bet Indiāņu vasara jau klāt. Jārauga Misiņu dabūt uz kājām!"

Ģelzis aizskrien pie Misiņa.

„Kā tev šodien klājas?" viņš sirsnīgi apjautājas.

„Tāpat kā vakar," Misiņš skumīgi atbild.

„Neskumsti! Es rūpēšos, lai tu istā laikā būtu vesels. Mums taču jāpiedalās olu krāsošanas sacensībās."

„To tu varēsi darīt."

„Nē!" Ģelzis sparīgi sapurina draugu. „Tikai viens un kopīgiem spēkiem var cerēt sacensībās uzvarēt."

„Bet es esmu slims! Nāvīgi sadauzījies..." Misiņš sūrojas. „Grūti muguru locīt. Ķepas sāp. Ja sāku domāt par olu krāsošanas sacensībām, tad gribas raudāt."

„Neraudi vis! Es tevi tūliņ sākšu ārstēt."

„Tu neesi ārsts."

„Sīkums!" Ģelzis pavīpsnā. „Es tāds būšu. Doktors Ģelzis! Ārstēšu tevi, kamēr izārstēšu!"

„Kā?" Misiņš grib zināt.

„Ar ietekmēšanu. Cilvēki sen tā darot. Un ar labiem panākumiem. Tagad klausies! Teikšu tev labus vārdus," Ģelzis cieši skatās Misiņam acis un dobjā balsī murmina:

„Ar katru minūti tev klājas labāk un labāk. Sāpes rimst, sāpes rimm...st, sāpes rim-m-m-st. Nu jau gandrīz vairs nejūt! Rim-m-m-mst. Nu vairs nejūt!"

„Jūt gan!" Misiņš pārtrauc Ģelža dīvaino runāšanu. „Šāda ārstēšana man nelīdz. Ja vari, izdomā kaut ko labāku."

Kā nu Ģelzis nevarēs! Drusku padomājis, viņš stāsta:

„Ārstēšu tevi ar spaidīšanu. Varbūt to sauc par masēšanu. Man vienalga. Esmu tik dzirdējis, ka daži cilvēku ārsti knaibot un spaidot slimnieka sāpīgo vietu tik ilgi, kamēr sāpes pazūdot. Es arī tā darīšu. Ar vārdu sakot — sāpes no muguras tev izspaidīšu."

Tāds ārstēšanas veids Misiņam nepatīk:

„Varbūt tu padarīsi manu sāpīgo muguru vēl sāpīgāku?" viņš kunkst.

„Kaut kāds nepraša tā izdaritu, bet ne Dr. Ģelzis. To neaizmirsti, un tad tev prāts būs mierigs. Man taču jāgādā, lai tu varētu olu krāsošanas sacensībās piedalīties. Tu pats zini — sacensības notiek reizi pa divdesmit pieciem gadiem. Tikai reizi! Būtu gauži garlaicīgi divdesmit piecus gadus gaidīt līdz nākamajām sacensībām. Liecies slīpi! Tūliņ tevi apstrādāšu."

Misiņš paklausa. Viņš pacieš kniebienus, spiedienus, sitienus un grūdienus. Beidzot kliedz:

„Ģelzi, es vairāk nevaru izturēt!"

„Laba zīme," Ģelzis priecājas. „Tā rāda, ka esmu labs ārsts. Vēl drusku pacieties. Vēl! Vēl! Tā! Tagad guli mierīgi līdz ritam. Pēc brokastīm ņemšu vēlreiz tevi mīstit."

Nākamajā rītā Misiņš agri kājās un pazūd piekrastes krūmos. Visu nakti tas jutis Dr. Ģelža spēcīgo ārstēšanu. Otrreiz tādu viņš vairs negrib piedzivot. Mugurā gan vēl vecā sdpe, bet Misiņš nedomā to Ģelzim teikt. Viņš grib ar visādiem muskuļu vingrinājumiem pats sev palīdzēt. Aiz egļu pudura mazs gluds laukumiņš. Tur Misiņš taisās sākt ķermeņa lokanības pārbaudi, bet to pārsteidz Ģelža nemanītā ierašanās.

,,U-hū!" Ģelzis priecigi iesaucas. „Beidzot tevi atradu. Nevarēju saprast, kas ar tevi. Klausies, draugs! Nāc mājā! Nupat atkal īstais laiks ar ārstniecibu nodarboties."

Misiņam raustās ausis.

„Ārstēšanu atliksim," viņš ņurd. „Jūtos krietni... nu tā... teiksim citādi nekā vakar. Gribu ar šo dienu atjaunot novārtā pamesto rīta vingrošanu. Tā noderēs kauliem, muskuļiem un ādai."

Rīta vingrošanas ierosinājums Ģelzim patīk. Viņš apmet kūleni un uzsauc Misiņam:

„Sāksim!"

Ko Ģelzis dara, to visu Misiņš vēl nespēj, bet viņš ļoti, ļoti cenšas tai cerībā, ka tā varēs no Ģelža ārstniecības izvairīties. Un cerības šoreiz izdodas. Rītu pēc rīta ķepas visādi staipījis, grozījis, muguru locījis, Misiņš beidzot jūt, ka sāpes pamazām zūd, senais vingrums atgriežas. Nu viņš beidzot atzīst, ka Ģelzis bijis labs ārsts:

„Ja pēc kritiena es būtu tikai gulējis, gulējis, gulējis, tad laikam sastingtu pavisam. Tagad droši varu teikt: līdz olu krāsošanas sacensībām mums nevajadzēs divdesmit piecus gadus gaidīt. Mēs kāpsim zaķu skolas kalnā jau šoruden."

„Katrā ziņā mēģināsim," Ģelzis domīgi piebalso. Par Misiņu tam gan vairs nevajaga raizēties, bet jaunā krāsa vēl negatava. Un šī neveiksme Ģelzi padara domīgu.

33. ĢELŽA PAREĢOJUMI

Līdz olu krāsošanas sacensībām vairs nedaudz dienu. Ģelzis sēž pie krāsu maisītāja rītos agri un vakaros vēlu. Brinum-krāsa nerodas.

„Pieneņu ziedi nelidz, saulespuķu ziedi nelīdz, dzeltenās lauvmutītes nelīdz. Krāsa laba, glīta, bet naktī nespīd. Un pārāk bieza arī. Misiņ, ko nu darīsim?" Ģelzis jautā draugam.

„Atšķaidīsim," Misiņš pasniedz terpentina trauku.

Ģelzis piešauj krietnu terpentina šļakatu, iemērc otu un nopūšas:

„Par šķidru. Krāsa neturas otā. Nesaprotu, kāpēc man šodien neveicas?"

„Vakar nebija labāk. Aizvakar — tāpat," Misiņš zobgalīgi atgādina. „Ja tev būtu mēri un svari, ja tev būtu mēģenītes, trauciņi un visādas pudelites, tad varbūt labāk veiktos."

Ģelzis nicigi paskatās uz Misiņu.

„Veca dziesma," viņš sapīcis ņurd. „To tu jau sen man pie auss skandināji. Apnikusi. Tu esi būvnieks, bet par ķīmiju tev maza jēga. Modernam ķīmiķim nevajaga pudelītes, mo-

dernam ķīmiķim vajaga idejas. Tu dzirdi — idejas! Ja ideja skaidra, tad šļirkt, šļirkt — jauna krāsa. Kā dabū citu ideju, tā šļurkt, šļurkt — Ullai nagu laka gatava. Būs! Ari Švīkai smaržūdens būs. Kādā laimīgā dienā pārsteigšu jūs visus ar ķīmijas brīnumiem. To iegaumē! Būvniecību var katrs, bet ar ķimiju vērts nodarboties tikai tam, kam ideju netrūkst. Piemēram — man. Pēc desmit dienām izšķirsies, kurš būs Lielais zaķis. Es tev varu droši pareģot: es tas būšu. Un, protams, ari tu, jo abi esam kopā sajūgti. Tik neaizmirsti, ka Lielais zaķis jāraksta ar lielo L."

Lai neaizmirstu visu to, kas jāiegaumē. Misiņš velk ar ķepu smiltīs aplīšus:

O — būs pārsteigums.

O — būs nagu laka.

O — būs smaržūdens.

O — Lielais zaķis jāraksta ar lielo L.

Četrus aplīšus uzvilcis, viņš skaidri noprasa:

„Kas man vēl jāiegaumē?"

„Pagaidām pietiks," Ģelzis kļūst nevaļīgs. „Domāsim par jauno krāsu, tā šodien jāpabeidz."

Krāsa šķidra, krāsa vēl tumsā nespīd. Lai dabūtu krāsu biezāku, Ģelzis pieliek brūnos mālus. Bet kā māli krasu podā, tā maisītājs vairs nespēj kārtigi maisīt. Tas griežas lēnām: ķep-ķep-ķep.

Sacensibu tuvums padarījis Ģelzi tramīgu. Viņš grozās gar plauktu un rausta ūsas:

„Tagad krāsa par biezu. Ratu ratā! Ja pieliešu terpentīnu, būs atkal par šķidru. Nesaprotu, kā te varētu ātri izlīdzēties?"

„Tu nupat teici — ideju netrūkstot," Misiņš smīnigi atgādina.

„Protams — netrūkst," Ģelzis atcērt, „bet tās neder. Vēl jāpadomā. Šādā reizē nedrīkst galvu žēlot. Lai pastrādā!"

Galva netiek žēlota. Ne lāga ēdis, ne dzēris, ne pasmējies. Ģelzis skatās krāsu podā un ņurd:

„Nesaprotu, nesaprotu un vēlreiz nesaprotu."

„Ko?" Misiņš ausās.

„Šo neveiksmi. Esmu labs ķīmiķis. Kad dabūšu gatavu Ullai nagu laku un Švikai labu smaržūdeni, būšu slavens. Tagad tik nesaprotu, kāpēc man neveicas samaisīt tādu krāsu, kas tumsā spid?"

„Tev vajadzētu..." Misiņš taisās dot padomu, bet Ģelzis to nepacietīgi pārtrauc:

„Tik nesaki, ka man vajadzīgas pudelītes un mēģenites. Tās vecmodīgas lietas, tās kavē. Mums laika maz, tāpēc nemulsini mani."

Nakti no dienas vairs neatšķirdams. Ģelzis vēlreiz mēģina mainigo krāsu dabūt. Viņš maisa, maisa, maisa, pašķīdina, sabiezina, osta, krata. Krāsa izskatās spoži dzeltena. Ģelzis uztriepj to uz sienas. Lieliska krāsa, bet tumsā nespid. Nu beidzot Ģelzis nāk pie Misiņa un atzīstas:

„Mums laika par maz. Mainīgo krāsu vairs nevarēsim paspēt. Raudzīsim citādi kļūt slaveni."

„Kā to varētu?" Misiņš šaubās, bet Ģelzim jau plāns gatavs.

„Man ideju netrūkst," viņš lepni izslien galvu. „Dažreiz šis idejas der, dažreiz neder. Šoreiz derēs. Esmu drošs. Tu zini — lai kļūtu Lielais zaķis, ļoti īsā laikā jānokrāso trīs olas tā, kā vēl neviens nav krāsojis. Jāsagādā gudrajiem večiem pārsteigums. Ja mums būtu jaunā brīnumkrāsa, tad šaubu nekādu. Bet krāsa mums neizdevās, tāpēc uzstāsimies ar daudzumu. Kamēr cits krāsos trīs olas, mēs paveiksim trīsdesmit. Tu atceries, kā mēs darījām Lieldienās, kad vajadzēja vienā nakti olu kalnus nokrāsot? Olas garā rindā, tad ar otu pāri — žviukt. Kādi raibumi tiks. Nosauksim to par visjaunāko mākslu. Es gribu redzēt, vai kādam pietiks dūšas teikt, ka visjaunākā māksla nav nekāda māksla. Misiņ, no sacensībām mēs atgriezīsimies smaidīdami. To iegaumē!"

Darbnīcas kakta smiltīs redzami četri mazi aplīši — zīmes par visu to, ko Ģelzis piekodinājis neaizmirst. Misiņš klusi atkārto pirmo, otro, trešo, ceturto un tad pievelk vēl piekto, lai atgādinātu sev, ka Ģelzis pareģojis priecīgu atgriešanos.

34. SACENSĪBAS

J aukā, saulainā rītā Ģelzis un Misiņš pošas uz olu krāso šanas sacensībām.

„Mums šoreiz jāsteidzas, tāpēc automobili atstāsim mājā. Ja ceļā stāvi kalni un dziļas gravas, tad drošāk kājām," Ģelzis paskaidro namsaimniekam Bumbulim un sāk rikšot. Pēc pāris simts soļiem viņš pēkšņi apstājas.

„Kas tev notika?" Misiņš bažīgi apjautājas.

„Man radās jauna ideja. Tagad mums derētu lidmašīna. Ar to mēs ātri aizšautos līdz Zaķu Augstskolas pagalmam. Klausies, draugs, pa ceļam apmetīsim nelielu līkumu un piestāsim pie mana tēva brāļa Veikluma. Varbūt Veiklumam lidmašīna jau pie durvīm. No tāda veca gudrinieka visu ko var sagaidīt. Jozīsim turpu!"

Ģelža dedzīgais mudinājums Misiņu neietekmē. Viņš patausta muguru, pakausi un tad īsi paziņo:

„Es atsakos!"

„No kā?" Ģelzis nesaprot.

„No lidmašīnas. Reiz biju gaisā. Man pietiek. Vēl tagad mugurkauls jūtigs. Katrā ziņā gribu olu krāsošanas sacen-sibās piedalīties, tāpēc soļošu."

„Negrozāms lēmums?" Ģelzis tincina.

„Negrozāms!"

„Nu, tad ari man jāsoļo," Ģelzis nopūšas. „Mums jāturas kopā. Zaķu Augstskolas pagalmā mēs par abiem būsim viens. Nekā nevar grozīt. Pie Veikluma mēs varētu piestāt tāpat — ziņkārības dēļ."

Ziņkārības dēļ arī Misiņš gatavs mest līkumu līkumus. Jož Ģelzim pakaļ uz Veikluma mītnes pusi.

Veiklums izklājis tomātu lapas saulē žāvēt. Bez steigas viņš tās cilā un tausta.

Tik mierīga Veikluma nodarbība ciemiņus pārsteidz.

„Vai mēs neesam dienas sajaukuši?" Misiņš jautā Ģelzim. „Tādiem Lieldienu zaķiem, kam lieli plāni un godkārība dīda, dienas viegli var sajukt. Skaties, Veiklums par sacensībām nedomā. Viņš mierīgi vāc zaļo krāsu. Varbūt mēs esam par vēlu ceļu sākuši?"

Tāda varbūtība Ģelzi satrauc.

„Ratu ratā..." viņš piesit ķepu pierei. „Ja sacensības jau būtu cauri, tad mēs esam īsti lempji. Vai tas tā, to tūliņ pārliecināsimies," Ģelzis steidzas pie Veikluma, sveicina to un tad bažīgi apjautājas:

„Tēva brāli, vai tu skaidri zini, kad sāksies olu krāsošanas sacensības?"

„Pēc trim dienām," Veiklums arvien vēl mierīgi tausta zaļās tomātu lapas.

„Patīkama ziņa," Ģelzis draiskulīgi iegrūž Misiņam dunku sānos. „Mēs vēl neesam lempji. Trijās dienās paspēsim tur tikt. Protams, tūļāties nevarēsim. Veiklum, kāpēc tu vēl te ar lapām laiku kavē? Vai tu lidosi?"

„Nē. Netaisos turpu doties," Veiklums vienaldzīgi atbild.

„Kāpēc? Vai tu negribi kļūt Lielais zaķis? Tas taču liels gods. Cilvēki teiktu — Lieldienu zaķu karalis. Tu neesi godkārīgs?"

Veiklums niķīgi smīn:

,,N-nu... es taisītos ar citiem sacensties, ja būtu drošs par uzvaru."

Misiņš ar Ģelzi zīmīgi saskatās un tad atzīstas:

„Nē, par uzvaru tu nevari būt drošs!"

„Mēs esam nodomājuši visus pieveikt..."

Ciemiņu vaļsirdība uzjautrina Veiklumu. Ari Veikluma kļūst vaļsirdīgs:

„Sen jau jūtu: būs sīva konkurence. Tāpēc nemēģināšu. Ja zaudēšu, kas mani vairs sauks par Veiklumu! Arī puikām šoreiz ieteicu palikt mājā, lai citiem nevarētu rasties izdeviba smiet, ka Veiklumam neveikli dēli. Varbūt lidz nākamajām sacensībām tie būs kaut ko asprātīgāku izdomājuši, tad varēs mēģināt. Kas jums labs padomā?"

„Mēs rādisim jaunāko mākslu," Ģelzis jūsmīgi paskaidro. „Kāda tā izskatās, to vārdos grūti pateikt. Tā jāredz. Bet to mēs gan rādisim tikai Zaķu Augstskolas pagalmā pēc trim dienām."

„Lai jums labi veicas!" Veiklums drusku pavada ciemiņus. „Neesmu skauģis, tik laika par maz, lai skrietu jums līdz visjaunāko mākslu skatīties. Esmu iededzies izmēģināt zaļās krāsas iegūšanu no tomātu lapām."

Ceļi, ceļi, bet tie vairs Ģelzim un Misiņam nav sveši, īstajā laikā Ģelzis un Misiņš nonāk džungļainajos krūmos, kas apņem Lieldienu zaķu augstskolas pagalmu. Rudens atkal jauki nokrāsojis koku un krūmu lapas. Un raibās lapas labi slēpj simtiem Lieldienu zaķu — karaļa goda tīkotāju.

Skolas pagalmā jau novietotas olas, krāsas, otas. Par visu gādāts. Sacensoņiem tik atliek rādīt, ko katrs spēj.

Pagalma stūri sēž sacensību novērtētāji. Ģelzis un Misiņš tos labi pazist. Vidū Augstskolas Prezidents Lielausis, pa labi ķīmijas profesors Sārmainā Skābe un pa kreisi Prezidentam mākslas profesors Otainis.

Prezidents nekā cita nedara, tik sasveicinās ar atnācējiem un smaida.

Otainis ar ļoti sīku otiņu atzīmē žāvētu rabarbera lapu grāmatā sacensibu dalībnieka vārdu un kārtas numuru.

Sārmainā Skābe katram paskaidro sacensību noteikumus:

„Piecās zaķu minūtēs jānokrāso trīs olas tā, kā vēl neviens nav krāsojis. Uzvarētājs būs tas, kas sagādās vislielāko pārsteigumu."

Kā Ģelzis dzird atgādinājumu par pārsteiguma sagādāšanu, tā nevar vairs klusi mierā palikt.

„Mēs jums sagādāsim dubultu pārsteigumu!" viņš braši iesaucas.

„Kas tie mēs?" Otainis izslien ausis.

„Es!"

„Es!" Ģelzis un Misiņš atsaucas.

„Divatā nevar pārsteigumu gādāt. Lielais zaķis jau ari būs tikai viens."

„Bet Prezidenta kungs ar lielo P pagājušā rudeni teica, ka par mums kopā tik kārtigs Lieldienu zaķis vien iznākšot," Misiņš paskaidro, mīlīgām acim skatās uz skolas Prezidentu un gaida, ko tas teiks.

„Jā, tā toreiz jūs novērtēju," Prezidents atzīstas. „Olu apgādi Lieldienās var veikt divatā, bet sacensībās katram jāiet atsevišķi. Pa vienam. Tikai pa vienam. Tā tas bijis pirms simts, divi simti, pieci simti, tūkstoš gadiem un vēl agrāk. Tā sacensības būs arī šodien. Pa vienam."

„Prezidenta kungs ar lielo P! Mēs tā neesam raduši," Misiņš žēligā balsī paskaidro, bet Ģelzis tam aiz muguras čukst:

„Nekaulējies! Mēs neesam nekādi nīkuļi. Cīnīsimies katrs atsevišķi. Tu vari gleznot kaut vai pirmo zaķu astronautu. Man vienalga. Es likšu olas rindā."

Misiņš lēnām kāpjas atpakaļ.

„Norunāts," viņš pamāj Ģelzim. „Mēs neesam nīkuļi. Turēsimies."

Plāns nu skaidrs. Atliek tikai gaidīt sacensības kārtu. Tā gan tālu, bet Ģelzis un Misiņš par to neskumst. Tie var mierīgi noskatīties, kā citi zaķi pūlas.

Sacensoņi strādā katrs pa savai modei. Dažs mērc olu krāsā. Cits, lai ātrāk tiktu galā, reizē lieto divas otas. Netrūkst veiklu zaķu, Ģelzis tomēr skatās un smīn:

„Es jums parādīšu, kd olas jdkrdso..."

Kad pienāk Ģelža kārta ķerties pie otas, viņš lepni ziņo:

„Prezidenta kungs! Man netīk ar trim olām niekoties. Ņemšu trīsdesmit. Tagad modē masu produkcija. Gribu būt modems. Piecās minūtēs — trīsdesmit."

Ģelzis rāda slavējamu veiklību. Viņš paķer zilo, zaļo, dzelteno krāsu un trīs otas. Kā trīsdesmit olas vienā rindā, tā ota zilajā krāsā un ar to pāri visai rindai tip-tip-tip-tip-tip-tip. Pēc tam Ģelzis noliek ķepu olu rindas galā, labi notēmē un tad laiž ķepu pāri tā, lcri ar vienu vēzienu visas olas apveltos uz

otriem sāniem. Otrie sāni dabū dzelteno krāsu tip-tip-tip-tip-tip-tip. Pēc tam ota šķiež zaļo krāsu ķep-ķep-ķep, Ģelzis braši nostājas olu rindas galā un nomet otu:

„Gatavs!"

„Ko? Jau ga-tavs?"

„Viņš tikko iesāka!" ķīmijas profesors un mākslas profesors strauji pieceļas. Tiem cienīgi seko Prezidents.

„Paskatīsimies, kas tur iznācis," viņš pārlaiž acis Ģelža olu rindai.

„Te redzama visjaunākā māksla," Ģelzis galanti paklanās un pieklājības dēļ kāpjas atpakaļ, lai ļautu profesoriem ar Prezidentu netraucēti apspriesties.

Prezidents paceļ olu, Otcrinis paceļ olu, Sārmainā Skābe paceļ olu. Ģelzim pa gabalu liekas, ka trīs varenie zaķi ļoti pārsteigti.

„Skaties, Misiņ!" Ģelzis priecīgi berzē ķepas. „Šie aiz pārsteiguma tik kaklus vien staipa. Nekādu šaubu — es būšu Lielais zaķis nākamajiem divdesmit pieciem gadiem. Ja gribi, mēģini savas trīs olas kaut kā rcdbināt. Man gan liekas, tās veltīgas pūles. Mani neviens vairs nepārspēs."

Misiņš arī domē, ka nebūtu vērts ar krāsu ķepas apziest. Viņš sēž saulītē un omulīgi noskatās, kā citi zaķi vēl pūlas.

Olu krāsošana turpinās līdz vakaram. Puķītes, pūpoliņi, ķeburīši un Lieldienu sveicieni atkārtojas. Garlaikojas Prezidents un profesori, garlaikojas Ģelzis un Misiņš. Kad pēdējais sacensību dalībnieks noliek otu, Ģelzis atviegloti uzelpo un lēnām virzās Prezidentam tuvāk tai pārliecībā, ka Prezidents sitīs tam uz pleca un teiks apmēram tā:

„Ģelzi, apsveicu tevi. Agrāk domāju, ka tu tāds vējīgs zaķu puisis, visādu ideju apsēsts. Bet šodien tu pārspēji visus gudros un prātīgos. Tāpēc tu nu būsi mūsu Lielais zaķis."

Prezidents vēl apspriežas ar mākslas profesoru Otaini un ķīmijas profesoru Sārmaino Skābi. Ģelzi pamanījis, viņš mudina:

„Nāc nu, nāc! Drošāk! Paskaties, kā Garezera Zelts ieguva Lielā zaķa godu."

„Garezera Zelts? Ne es?" Ģelzis burza sev ausis. Grūti ticēt tam, ko dzird. „Es taču sagādāju jums vislielāko pārsteigumu!"

„Tas tiesa," Prezidents piekrīt. „Ar noķēpātām olām. Labs piemērs, kā nevajaga darīt. Bet mums te ir otrs pārsteigums. Tas visiem labi patīk. Apskati!"

Prezidentam priekša trīs olas. Garezera Zelts ar nedaudz otas vilcieniem tās apstrādājis. Uz vienas olas redzams Zaķu Augstskolas Prezidents, uz otras — Sārmainā Skābe, uz trešās — Otainis.

Neveiksmes dēļ Ģelža prāts bēdīgs, bet kad viņš ierauga trīs jocīgos portretus, tā pasprūk smiekli:

,,U-hu-ū! Labs joks! Nudien — labs! Prezidentam ausis bezgalīgas, un Otainim otu vainags. Misiņ, nāc tuvāk un papriecājies! Vai tev neliekas, ka Garezera Zeltam apskaužami veikla ķepa?"

,,Tā man liekas gan," Misiņš atbild. „Visjaunāko mākslu katrs var ķepināt, bet Garezera Zeltam blakus turēties katrs vis nevar."

Misiņa vaļsirdīgais vērtējums izdzēš Ģelža smaidu.

„Vai tu domā, ka es neesmu nekā vērts?" viņš drūmi jautā.

„Garezera Zelts par tevi pārāks," Misiņš nevar un nevar aizmirst trīs komiskos portretus.

Ģelzis nemēģina Garezera Zelta pārākumu apšaubit.

„Šodien viņš pārāks, bet tas tā nepaliks," Ģelzis apņēmīgi nosaka. Drūms un mazrunīgs viņš soļo blakus Misiņam uz mājas pusi.

Visu ceļu Ģelzis vārdos skops un drusku izklaidigs. Misiņš nešaubās, ka draugs atkal pūlas ap kādām jaunām idejām, tāpēc atstāj to pilnā mierā.

Mājās pārnācis un darbnicas kaktā ievilktos Misiņa aplīšus ieraudzījis. Ģelzis atkal kļūst rosīgs un valodīgs.

„Lūdzu atkārto, ko katrs aplitis nozīmē," viņš aicina Misiņu. „Man tādas aizdomas, ka esmu bijis pārāk vieglprātīgs. Varbūt vieglprātīgāks nekā Lieldienu zaķim pieklājas?"

„Jā, tā tas bija," Misiņš neslēpj godīgu vērtējumu. „Tu man piekodināji iegaumēt: būs brinumkrāsa, būs nagu laka, būs smaržūdens. Vai šodien pievilkt vēl vienu aplīti par zīmi, ka pēc divdesmit pieciem gadiem tu būsi uzvarētājs olu krāsošanas sacensībās un kļūsi Lielais zaķis?"

„Tā gan nedari!" Ģelzis pasniedz Misiņam slotiņu. „Ņem un nodzēs visus aplīšus."

„Kāpēc?"

„Tev nekā nevajadzēs prātā paturēt. Es turpmāk lielīšos pēc tam, kad būšu kaut ko ievērojamu paveicis."

„Ko ievērojamu tu tagad sāksi?"

,,N-nu... to redzēsim..." Ģelzis noslēpumaini smīn un izvairās tieši atbildēt. Pēc īsas atpūtas viņš sēžas automobilī un aizripo kādās noslēpumainās darīšanas. Ilgi, ilgi Ģelzis kaut kur kavējas, bet kad viņš atgriežas, tam vezumā mēri, svari, mēģenītes, pudelītes.

Bumbulis ziņkārīgi apskata Ģelža vezumu.

„Kas tev padomā?" viņš cilā pudelītes un mēģenītes.

„Sākšu pamatīgo ķīmiju."

,,T-tā!" āpsis pārsteigts. „Domāju — tu to jau sen iesācis."

„Biju pārāk moderns," Ģelzis kaunīgi atzīstas. „Misiņš gan brīdināja, ka ar tādu ātru šļurkt-čurkt maisīšanu brīnumkrāsu nedabūšot, bet es neklausījos. Nu izrādās, ka muļķa būvnie-kam taisnība. Profesors Sārmainā Skābe man cieši piekodināja lietāt šos sva.u un mēru stobriņus. Tā turpmāk darīšu. Varbūt izskatīsies drusku vecmodīgi, bet es katrā ziņā gribu mainīgo krāsu dabūt un pēc divdesmit pieciem gadiem mierīgu prātu doties uz olu krāsošanas sacensībām."

Netālu no krāsu maisītāja Ģelzis izkaļ dobumus, plauktus un plauktiņus. Kad visas atvestās mantas tur saliktas, darbnīcas kakts tiešām izskatās kā ķīmiķa laboratorija. Misiņš nu vairs nešaubās, ka jaunā brīnumkrāsa reiz izdosies.

NODAĻAS

1. Jaunie Lieldienu zaķi . . .

2. Divi Misiņi.......

3. Četru kāršu tilts ....

4. Sērkociņu pilsēta ....

5. Bumbuļa īrnieki.....

6. Iepazīšanās ar kaimiņiem .

7. Skunks un lapsa apciemo

Lieldienu zaķus ....

8. Slazds.........

9. Telpu izdaiļošana ....

10. Baumas........

11. Ideju meklētāji.....

12. Satiksmes noteikumi . . .

13. Pa kluso pusi......

14. Mierlīgums.......

15. Bagātais radinieks ....

16. Jaunais automobilis . . .

17. Sauszemes laiva . . . .

18. Izturības pārbaude ....

19. Ģelzis vizina draugus . . .

20. Slepenās gaitas.....

21. Sacīkšu brauciens ....

22. Cirkus mākslinieki ....

23. Krāsu maisītājs.....

24. Mainīgās krāsas tīkotāji .

26. Ulla vēlas nagu laku . .

26. Gaisa bildes......

27. Kā tu man. tā es tev . . .

28. Aukstuma kaste.....

29. Atomiskie nokrišņi . . . .

30. Lidojums uz Mēnesi . . .

31. Mēness griežas.....

32. Dr. Ģelzis.......

33. Ģelža pareģojumi . . . .

34. Sacensības.......

Content

Širmanis Jānis Ģelzis un Misiņš

ZIEMAS SVĒTKU VECĪTIS UN LIELDIENU ZAĶI

1. JAUNIE LIELDIENU ZAĶI

2. DIVI MISIŅI

3. ČETRU KĀRŠU TILTS

4. SĒRKOCIŅU PILSĒTA

5. BUMBUĻA ĪRNIEKI

6. IEPAZĪŠANĀS AR KAIMIŅIEM

7. SKUNKSS UN LAPSA APCIEMO LIELDIENU ZAĶUS

8. SLAZDS

9. TELPU IZDAIĻOŠANA

10. BAUMAS

11. IDEJU MEKLĒTĀJI

12. SATIKSMES NOTEIKUMI

13. PA KLUSO PUSI.

15. BAGĀTAIS RADINIEKS

16. JAUNAIS AUTOMOBILIS

17. SAUSZEMES LAIVA.

18. IZTURĪBAS PĀRBAUDE

19. ĢELZIS VIZINA DRAUGUS

20. SLEPENĀS GAITAS

21. SACĪKŠU BRAUCIENS

22. CIRKUS MĀKSLINIEKI

23. KRĀSU MAISĪTĀJS

24. MAINĪGĀS KRĀSAS TĪKOTĀJI

25. ULLA VĒLAS NAGU LAKU

26. GAISA BILDES

27. KĀ TU MAN, TĀ ES TEV

28. AUKSTUMA KASTE

29. ATOMISKIE NOKRIŠŅI

30. LIDOJUMS UZ MĒNESI

31. MĒNESS GRIEŽAS

32. DR. ĢELZIS

33. ĢELŽA PAREĢOJUMI

34. SACENSĪBAS

NODAĻAS