Lindgrēna Astrīda

Grāmata par Pepiju Garzeķi

Grāmata par Pepiju Garzeķi

Astrīda Lindgrēna

.

PEPIJA APMETAS UZ DZĪVI SAVRUPMĀJĀ «VISTAS KĀJA»

Mazītiņas pilsētiņas nomalē atradās nolaists dārzs. Dārzā bija veca māja, un mājā dzīvoja Pepija Garzeķe. Viņai bija apritējuši deviņi gadi, un mājā viņa dzīvoja gluži viena. Viņai nebija ne tēva, ne mātes, un īstenībā tas bija gluži jauki, jo tādējādi nebija neviena, kas viņai liktu iet gulēt tad, kad viņa jutās visjautrāk, un neviens viņu nevarēja piespiest dzert zivju eļļu, ja viņa labāk vēlējās ēst konfektes.

Kādreiz Pepijai bija tēvs, kuru viņa briesmīgi mīlēja, jā, protams, viņai bijusi arī māmiņa, bet tas bija tik sen, ka viņa to vairs nespēja atminēties. Māmiņa nomira, kad Pepija vēl bija mazulīte un gulēja šūpulī, un brēca tik šausmīgi, ka neviens pat tuvoties viņai nevarēja. Tagad Pepija domāja, ka māmiņa sēž augšā debesis un pa mazu spraudziņu raugās lejup uz savu meitiņu, un Pepija bieži vien mēdza pamāt viņai un sacīt:

— Nebaidies! Gan es tikšu galā!

Tēti Pepija nebija aizmirsusi. Viņš bija jūras kapteinis un burāja pa lielajām jūrām, un Pepija bija burājusi līdz ar viņu, kamēr reiz spēcīga vētra iepūta tēti jūrā un viņš pazuda. Bet Pepija bija cieši pārliecināta, ka vienā jaukā dienā viņš atgriezīsies. Viņa domāja, ka tētis būs aizpeldējis uz kādu salu, kurā ir daudz nēģeru, tur kļuvis par nēģeru karali un augas dienas staigā apkārt ar zelta kroni galvā.

— Mana māmiņa ir eņģelis un tētis nēģeru karalis, visiem bērniem tā vis nav, — Pepija varen apmierināta sacīja. — Un, kad tētis uzbūvēs sev kuģi, viņš atbrauks man pakaļ, un es tad būšu nēģeru princese. Hei hopsā, tas tik būs jauki!

Viņas tētis pirms daudziem gadiem bija nopircis šo veco māju dārzā. Viņš bija iecerējis dzīvot tur ar Pepiju vecuma dienās, kad vairs nevarēs burāt pa jūru. Taču notika nelaime un viņu iepūta jūrā, un Pepija devās tieši uz savrupmāju «Vistas kāja», lai tur nogaidītu tēva atgriešanos. Māju tā sauca. Tā tur atradās ar visām mēbelēm un tikai gaidīja Pepijas ierašanos. Kādā skaistā vasaras vakarā viņa bija teikusi ardievas visiem tēva kuģa matrožiem. Tie gaužām mīlēja Pepiju, un Pepija mīlēja ari viņus.

— Ardievu, zēni! — Pepija sacīja un visus pēc kārtas noskūpstīja uz pieres. — Par mani nebaidieties. Es vienmēr tikšu ar visu galā!

No kuģa viņa paņēma līdzi divas lietas. Mazu pērtiķiti, ko sauca par Nilsona kungu — pērtiķiti viņa bija dabūjusi no tēva —, un lielu koferi, pilnu ar zelta naudu. Matroži stāvēja pie kuģa margām un ar skatieniem pavadīja Pepiju, kamēr vien varēja viņu saredzēt. Viņa gāja braši, nepagriezdamās atpakaļ, viņai uz pleca sēdēja Nilsona kungs, bet rokā bija koferis.

— Neparasts bērns, — viens matrozis ierunājās un noslaucīja asaru, kad Pepija bija izzudusi tālumā.

Viņš runāja pareizi. Pepija tiešām bija ļoti neparasts bērns. Visneparastākais bija viņas lielais spēks. Viņa bija tik aplam stipra, ka visā pasaulē nebija neviena policista, kas būtu tikpat stiprs. Viņa varēja pacelt zirgu, ja vien gribēja. Un to viņa gribēja. Viņai bija pašai savs zirgs, kuru viņa bija nopirkusi par zelta naudu tai dienā, kad atgriezās savrupmājā «Vistas kāja». Viņa allaž bija ilgojusies pēc zirga. Un tagad tas dzīvoja verandā. Bet, kad Pepija vēlējās tur dzert pēcpusdienas kafiju, viņa zirgu paņēma un izcēla dārzā.

Blakām savrupmājai «Vistas kāja» atradās cits dārzs un tajā dārzā cita māja. Tur dzīvoja kāds tēvs un māte ar diviem maziem, piemīlīgiem bērniem, zēnu un meiteni. Zēnu sauca par Tomiju un meiteni par Anniku. Tie bija divi ļoti mīļi, labi audzināti un paklausīgi bērni. Tomijs nekad nekošļāja nagus un vienmēr darīja to, ko māmuļa viņam lūdza. Annika netiepās, ja neizpildīja viņas iegribas, un viņa vienmēr izskatījās tik glīta labi izgludinātajā katūna kleitiņā, kuru sargājās noķēpāt. Tomijs un Annika jauki rotaļājās savā dārzā, bet viņi bieži vien bija ilgojušies pēc kāda rotaļu biedra, un tajā laikā, kad Pepija burāja ar savu tēvu pa jūru, viņi mēdza stāvēt pie dārza vārtiņiem un sacīt:

— Muļķīgi, ka tur tajā mājā neviens nedzīvo! Tur vajadzētu dzīvot kādam, kam ir bērni.

Tajā skaistajā vasaras vakarā, kad Pepija pirmo reizi pārkāpa savrupmājas «Vistas kāja» slieksni, Tomi ja un Annikas nebija mājās. Viņi bija aizbraukuši kādu nedēļu apciemot vecmāmiņu. Viņiem nebija ne jausmas, ka kaimiņu vasarnīcā kāds apmeties uz dzīvi, un, kad viņi pirmajā dienā pēc atgriešanās stāvēja pie sava dārza vārtiņiem un raudzījās uz ielu, viņi joprojām nezināja, ka viņiem tik tuvu jau atrodas rotaļu biedrs. Tieši kad viņi tā stāvēja un prātoja, ko lai iesāk un vai šodien atgadīsies kaut kas jauks, jeb vai diena būs tik pelēka, ka nekā jauka nevarēs ieraudzīt, tieši tai brīdī atvērās savrupmājas «Vistas kāja» dārza vārtiņi un pa tiem iznāca maza meitene. Tā bija visneparastākā meitene, kādu Tomijs un Annika bija redzējuši, un tā bija Pepija Garzeķe, kas devās rīta pastaigā. Viņa izskatījās tā:

Mati bija burkānu krāsā un sapīti divās cietās biželēs, kas slējās katra uz savu pusi. Deguns izskatījās pēc neliela kartupeļa un bija aplam mūsains. Zem deguna atradās ļoti plata mute ar veselīgiem, baltiem zobiem. Meitenes kleita bija gauži ērmīga. To bija šuvusi Pepija pati. Viņa bija cerējusi, ka kleita būs zila, bet, tā kā nepietika drēbes, tad meitene vietu vietumis bija iešuvusi mazas, sarkanas lupatiņas. Garās, tievās kājas bija ieautas garās zeķēs — viena zeķe bija brūna, otra melna. Un melnās kurpes bija divtik lielas kā viņas kājas. Šīs kurpes tētis bija nopircis kaut kur

Dienvidamerikā, domādams, ka meitenes kājas drīz izaugs, un Pe-pija neparko negribēja valkāt citas kurpes.

Bet Tomija un Annikas acis izpletās sevišķi platas, redzot uz svešās meitenes pleca pērtiķi. Tas bija mazs pērtiķītis, ieģērbts zilās biksēs un dzeltenā jakā, baltu salmu cepuri galvā.

Pepija gāja uz priekšu pa ielu. Vienu kāju viņa lika uz ietves, bet otru notekā. Tomijs un Annika pavadīja viņu ar skatieniem, cik tālu vien varēja saredzēt. Pēc kāda laiciņa meitene nāca atpakaļ. Šoreiz viņa gāja atmuguriski. To viņa darīja tāpēc, lai nebūtu jāpagriežas, ejot uz mājām. Pienākusi pie Tomija un Annikas dārza vārtiņiem, viņa apstājās. Bērni klusēdami raudzījās cits uz citu. Beidzot Tomijs ierunājās:

— Kāpēc tu gāji atmuguriski?

— Kāpēc es gāju atmuguriski? — Pepija atvaicāja. — Vai mēs varbūt nedzīvojam brīvā zemē? Vai tajā ikviens nevar iet, kā vēlas? Starp citu, es tev teikšu, ka Ēģiptē visi cilvēki tā iet un nevienam tas neliekas jocīgi.

— Kā tad tu to zini? Tu taču neesi bijusi Ēģiptē! — Tomijs atbildēja.

— Es neesot bijusi Ēģiptē! Nu tad iegaumē, ka esmu tur bijusi. Esmu bijusi itin visur uz zemeslodes un pieredzējusi daudz ērmīgākas lietas nekā to, ka cilvēki iet atmuguriski. Diezin ko tu teiktu, ja es būtu staigājusi uz rokām, kā to dara cilvēki Vidusindijā.

— Nu gan tu melo! — Tomijs izsaucās.

Pepija brīdi padomāja.

— Jā, tiesa. Es meloju, — viņa skumīgi atteica.

— Melot ir nejauki, — izsaucās Annika, kas beidzot uzdrīkstējās atvērt muti.

— Jā, melot ir ļoti nejauki, — Pepija teica vēl skumjāk. — Bet vai zini, es lāgu lāgiem to aizmirstu. Un kā gan tu vari prasīt, lai bērniņš, kura māmiņa ir eņģelis un tētis nēģeru karalis un kurš pats visu mūžu burājis pa jūru, vienmēr runātu patiesību. Un vai ziniet, — viņa teica, un viņas mūsainā sejiņa sāka starot, — es jums teikšu, ka Beļģijas Kongo nav neviena paša cilvēka, kas runātu patiesību. Viņi melo augas dienas. Iesāk pulksten septiņos no rīta un nebeidz līdz pašam saulrietam. Tāpēc, ja nu gadītos, ka es

lāgiem sāku melot, mēģiniet man to piedot un atcerieties, ka tas notiek tikai tādēļ, ka esmu maķenīt par ilgu dzīvojusi Beļģijas Kongo. Mēs taču tomēr varam būt draugi, vai ne?

— Protams, — Tomijs atteica un piepeši noģida, ka šī diena gan nebūs garlaicīga.

— Kāpēc jūs, piemēram, nevarētu ieturēt brokastis pie manis? — Pepija prātoja.

— Nu jā, kāpēc gan ne, — Tomijs atteica, — kāpēc mēs to nevarētu darīt? Nāc, ejam!

— Jā, un tūlīt! — Annika piekrita.

— Bet vispirms es jūs iepazīstināšu ar Nilsona kungu, — Pepija sacīja. Un pērtiķītis pacēla cepuri un pieklājīgi sveicināja.

Tad bērni iegāja pa savrupmājas «Vistas kāja» grīļīgajiem vārtiņiem un devās pa grantēto celiņu, kura malās auga apsūnojuši koki, varen smalki, kāpelēšanai noderīgi koki, tā vismaz izskatījās. Bērni aizgāja līdz mājai un uzkāpa verandā. Tur stāvēja zirgs un gremoja auzas no zupas bļodas.

— Pasarg dievs, kāpēc tu turi zirgu verandā? — Tomijs vaicāja. Cik viņš zināja, visi zirgi dzīvo stallī.

— Njā, virtuvē viņš tikai maisītos pa kājām, — Pepija domīgi noteica. — Salonā viņam nepatīk.

Tomijs un Annika paglaudīja zirgu un tad gāja iekšā mājā. Tur bija virtuve un salons, un guļamistaba. Taču izskatījās, ka Pepija šonedēļ aizmirsusi lielo spodrības piektdienu. Tomijs un Annika piesardzīgi raudzījās apkārt, vai neredzēs kādā kaktā sēžam nēģeru

karali. Savā mūžā viņi nebija redzējuši nēģeru karali. Taču nemanīja ne tēvu, ne māmuļu, un Annika bailīgi vaicāja:

— Vai tu šeit dzīvo gluži viena?

— Kur nu viena! Te taču dzīvo arī Nilsona kungs un zirgs, — Pepija atbildēja.

— Bet vai tev nav ne tēva, ne māmiņas?

— Nē, neviena paša, — Pepija līksmi attrauca.

— Bet kas vakaros tev pasaka, ka jāiet pie miera un tamlīdzīgi? — Annika vaicāja.

— To daru es pati. Vispirms saku pavisam laipni un, ja neklausu, tad jau piktāk, un, ja vēl neklausu, tad sevi iemizoju, vai saprotat?

Patiesībā Tomijs un Annika to nesaprata, taču viņi domāja, ka laikam tā esot laba izdarība. Pa to laiku viņi bija ienākuši virtuvē, un Pepija kliedza:

Tagad šite maisīs pankūkas, tagad šite viļās pankūkas, tagad šite cepsies pankūkas.

Tad viņa paņēma trīs olas un svieda tās augsti gaisā. Viena ola nokrita uz Pepijas galvas un saplīsa, dzeltenums notecēja līdz

I

,

1

(

pašām acīm. Tomēr abas pārējās olas meitene veikli uztvēra ar katliņu, kurā tās sašķīda.

— Vienmēr esmu dzirdējusi, ka olu dzeltenums esot derīgs matiem, — Pepija sacīja un izslaucīja acis. — Nu tik jūs redzēsit, ka mati augs griezdamies. Brazīlijā, zināt, visi cilvēki staigā apkārt ar olām matos. Tāpēc tur nav plikpauru. Gadījās tikai viens tāds dulls večuks, kas olas apēda, nevis ar tām ierīvēja matus. Nu tad viņš arī kļuva briesmīgs plikpauris un, kad parādījās uz ielas, sacēla tādu jampadraci, ka tajā bija spiesta iejaukties radiopolicija.

Runādama Pepija veikli bija izzvejojusi no katliņa olu čaumalas. Tad viņa paņēma mazgāšanas suku, kas karājās pie sienas, un sāka kult olas tik stipri, ka aptašķīja sienas. Beidzot saturu, kas bija palicis katliņā, viņa izlēja uz pannas, kura atradās uz plīts. Kad viena puse pankūkai bija izcepta, Pepija pameta to gaisā un uztvēra ar pannu pankūkas otru pusi. Kad nu pankūka bija gatava, Pepija to uzsvieda uz šķīvja, kas bija nolikts uz virtuves galda.

— Ēdiet, — viņa sauca, — ēdiet, kamēr tā ir karsta!

Un Tomijs ar Anniku ēda pankūku un atzina to varen gardu. Pēc tam Pepija viņus palūdza ienākt salonā. Tur atradās tikai viena mēbele. Varen liels atsitamais sekretērs ar daudzām mazītiņām atvilktnītēm. Pepija tās atvēra un parādīja Tomijam un Annikai visus dārgumus, kurus glabāja atvilktnītēs. Tur bija dīvainas putnu olas, ērmīgi gliemežvāki un akmeņi, mazas, smalkas lādītes, skaisti sudraba spogulīši, pērļu kakla rotas un vēl daudz kas cits, ko Pepija ar tēvu bija sapirkuši braucienos apkārt zemeslodei. Pepija iedeva katram biedram nelielu dāvanu piemiņai. Tomijs dabūja smalku dunci ar zilganu perlamutra kātu un Annika mazītiņu lādīti, kuras vāciņš bija veidots no sārtām gliemežnīcām. Lādītē atradās gredzens ar zaļu akmeni.

— Tagad labāk ejiet uz mājām, lai varētu atnākt te atkal rīt, — Pepija pamācīja. — Ja jūs neiesit uz mājām, rīt nevarēsit atnākt. Un tas būtu bēdīgi.

Arī Tomijs un Annika tā domāja. Un tad viņi gāja uz mājām. Garām zirgam, kas bija apēdis visas auzas, ārā pa savrupmājas «Vistas kāja» vārtiņiem. Viņiem aizejot, Nilsona kungs pavicināja ar cepuri.

l

I

I

PEPIJA IR MANTU MEKLĒTĀJS UN IEKUĻAS KAUTIŅĀ

Annika otrā rītā pamodās agri. Žigli viņa izrausās no gultas un aiztipināja pie Tomija.

— Celies, Tomij, — viņa teica un paraustīja brāli aiz rokas, — celies un iesim pie tās jocīgās meitenes ar lielajām kurpēm!

Tomijam uzreiz pārgāja viss miegs.

— Vēl gulēdams es zināju, ka šodien notiks kaut kas jauks, tikai nevarēju atminēties, kas īsti, — viņš teica, nomezdams pidžamas jaciņu. Tad viņi abi iešāvās vannas istabā. Viņi nomazgājās un notīrīja zobus ašāk nekā parasti, līksmi un ātri apģērbās un veselu stundu agrāk, nekā bija gaidījusi māmiņa, nobrauca lejup pa kāpņu margām no augšējā stāva, nokļūdami tieši pie brokast-galda. Tur viņi apsēdās un sauca, ka tūlīt gribot dzert šokolādi.

— Kas tad jums padomā, ka tik ļoti steidzaties? — māmiņa vaicāja.

— Mēs iesim pie tās meitenes, kas dzīvo blakus mājā, — To-mijs paskaidroja.

— Varbūt mēs tur paliksim visu dienu, —1 Annika piebilda.

Tieši tajā rītā Pepija cepa piparkūkas. Viņa bija iztaisījusi milzum lielu miklas blāķi un izplājusi to uz virtuves grīdas.

— Vai tu saproti, — Pepija stāstīja pērtiķītim, — ka cepamais dēlis neder ne velnam, ja jācep vismaz pieci simti piparkūku.

Un tā nu viņa tur bija izlaidusies uz grīdas un kā sadegusi rausa kopā piparkūku Sirdis.

— Nelien mīklā, Nilsona kungs, — viņa īgni uzsauca tieši tobrīd, kad pie durvīm zvanīja.

Pepija aizšāvās un atvēra durvis. Viņa bija balta no augšas līdz apakšai kā dzirnavnieks un, sirsnīgi sarokodamās ar Tomiju un Anniku, apbēra viņus ar veselu miltu mākoni.

— Jauki, ka jūs atnācāt, — viņa teica un nopurināja priekšautu, saceldama jaunu miltu mākoni. Tomijam un Annikai saskrēja kaklā tik daudz miltu, ka viņi sāka kāsēt.

— Ko tu dari? — Tomijs vaicāja.

— Ja nu es tev teiktu, ka tīru dūmeni, tu, lielais viszini, man tomēr neticētu, — Pepija atteica. — Redzi, es cepu. Ar to es drīz būšu galā. Jūs tikmēr pasēdiet uz malkas kastes.

Pepija nu gan strādāja veikli! Tomijs un Annika, sēdēdami uz malkas kastes, raudzījās, kā viņa traucas pie piparkūku mīklas, kā uzmet piparkūkas uz pannas un kā iegrūž to krāsnī. Bērniem tas šķita gluži kā kino.

— Kārtībā! — Pepija beidzot izsaucās un pēc pēdējās pannas ar troksni aizcirta krāsns durvis.

— Nu ko mēs darīsim tagad? — Tomijs prātoja.

— Nezinu, ko darīsit jūs, bet es nu gan nedomāju gurķoties,— Pepija sauca. — Esmu mantu meklētājs, un tādam nav neviena brīva brītiņa.

— Kas tu esi? — Annika brīnījās.

— Mantu meklētājs.

— Kas tas tāds ir? — Tomijs vaicāja.

— Nu vai zini, tāds, kas meklē mantas. Kas gan cits! — Pepija attrauca, saslaucīdama uz grīdas nobirušos miltus. — Visa pasaule ir pārpilna ar mantām, un nudien nepieciešams kāds, kas tās uzmeklē. Un tieši to dara mantu meklētājs.

— Un kas tās par mantām? — Annika joprojām brīnījās.

— Nu, dažnedažādas, — Pepija atteica, — zelta stienīši un strausa spalvas, un nosprāgušas žurkas, un mazītiņas skrūvītes, un dažādas lietiņas.

Tomijam un Annikai tas likās gaužām jauki, un viņi ar mīļu prātu vēlējās būt mantu meklētāji, lai gan Tomijs piebilda, ka viņš cerot atrast zelta stienīti, nevis mazītiņu skrūvīti.

— Redzēsim, kas tur labs iznāks, — Pepija noteica. — Vienu-mēr kaut ko taču atrod. Tikai pasteigsimies, ka neatnāk citi mantu meklētāji un nepievāc visus zelta stienīšus, kas atrodas šajā apkārtnē.

Visi trīs mantu meklētāji tagad devās ceļā. Pēc viņu domām, gudrākais būs pārmeklēt tuvējo vasarnīcu apkaimi, jo, kā Pepija paskaidroja, varot jau gadīties, ka viņi atrodot mežā kādu skrūvīti, taču labākās mantas vienmēr varot atrast tur, kur tuvumā dzīvojot cilvēki.

— Jāsaka gan, ka esmu pieredzējusi arī tieši pretējo, — viņa stāstīja, — toreiz, kad meklēju mantas Borneo džungļos. Tieši mūžameža biezoknī, kur cilvēks pat kāju nebija spēris, kā jūs domājat, ko es atradu? Jā, pavisam glītu koka kāju. To es atdevu kādam večukam ar vienu kāju, un viņš teica — šādu kāju pat par naudu nevarot nopirkt.

Tomijs un Annika vēroja Pepiju, lai redzētu, kā jāizturas, mantu meklētājam. Bet Pepija traucās no vienas ceļa malas uz otru, ar rokām aizēnodama acis, un tikai meklēja un meklēja. Lāgiem viņa rāpoja uz ceļiem, iebāza roku žoga spraugās un vīlusies teica:

— Dīvaini! Man nudien likās, ka redzēju zelta stienīti.

— Vai tad patiesi var ņemt visu, ko atrod? — Annika prātoja.

— Jā, itin visu, kas guļ zemē, — Pepija skaidroja.

Gabaliņu attālāk zaļajā mauriņā pie savas vasarnīcas gulēja

kāds vecs kungs.

— Tas tur guļ zemē, un mēs viņu esam atraduši. Ņemsim viņu ciet, — Pepija sacīja.

Tomijs un Annika briesmīgi izbijās.

— Nē, nē, Pepij, tēvoci mēs taču nevaram ņemt, to nedrīkst darīt, — Tomijs sacīja. — Un ko tad mēs ar viņu iesāksim?

— Ko mēs ar viņu iesāksim? Daudz ko. Mēs viņu varētu iebāzt trusīšu sprostā un barot ar pieneņu lapām. Bet, ja nu jūs negribat, manis dēļ, liksim viņu mierā. Lai gan varbūt atnāk kāds cits mantu meklētājs un pagrābj viņu.

Viņi gāja tālāk. Piepeši Pepija neganti iekliedzās.

— Nē, šitādu mantiņu nu gan es neesmu redzējusi! — viņa izsaucās un izvilka no zāles vecu, sarūsējušu skārda kārbu. — Šitāds ķēriens, šitāds ķēriens! Kārbu nekad nevar būt par daudz.

Tomijs uzmeta kārbai šaubu pilnu skatienu un teica:

— Kam tad tā der?

— Ai, daudz kam, — Pepija atteica. — Tajā var ielikt kūkas, tad tā būs kārba ar kūkām. Vai arīdzan nelikt. Tad būs — kārba bez kūkām, sevišķi jauki jau nu tas nav, bet noder arī tā.

Viņa pētīja kārbu, kas tiešām bija gauži sarūsējusi, turklāt dibenā tai bija caurums.

— Tā nu gan drīzāk izskatās pēc kārbas bez kūkām, — Pepija domīgi bilda. — Bet to var uzbāzt galvā un iztēloties, ka ir nakts.

Tā Pepija izdarīja. Uzbāzusi kārbu galvā, viņa soļoja cauri vasarnīcu kvartāliem gluži kā mazs skārda tornītis un neapstājās, pirms nebija pakritusi pret tērauda režģiem. Skārda kārba ar lielu brīkšķi nokrita zemē.

— Redziet nu, — Pepija sacīja, paņemdama kārbu. — Nebūtu man galvā bijusi kārba, es pakristu tieši uz sejas un šausmīgi sasistos.

— Jā, bet, ja tev nebijusi galvā kārba, tu nekad nebūtu sapinusies režģos, — Annika atbildēja.

Bet, iekāms viņa paguva pabeigt, Pepija no jauna iekliedzās un gavilēdama pacēla gaisā tukšu diega spolīti.

— Šodien laikam gan ir mana laimes diena, — viņa sacīja. — Šitāda mazītiņa, jauka spolīte, ar kuru var pūst ziepju burbuļus vai pakarināt saitē un valkāt kā kakla rotu! Es iešu uz mājām un tūlīt tā izdarīšu.

Tieši tajā brīdī atvērās tuvējās vasarnīcas vārtiņi un pa tiem izjoņoja mazs puisēns. Viņš izskatījās izbijies, un nemaz nebija jābrīnās, jo viņam uz papēžiem sekoja veseli pieci puikas. Aši satvēruši puikiņu, viņi piespieda to pie žoga un uzbruka visi pieci uzreiz. Viņi sāka to boksēt un sist. Puikiņš raudāja, ar rokām sejiņu aizsedzis.

— Sadodiet, zēni, lai viņš vairs nekad neuzdrīkstas parādīties šajā ielā, — sauca lielākais un spēcīgākais zēns.

— Ai, viņi taču sit Viliju, — Annika izsaucās. — Kā gan viņi var būt tik ļauni!

— Tas ir nejaukais Bengts. Viņš pastāvīgi kaujas, — Tomijs piebilda. — Un veseli pieci pret vienu, šitādi gļēvuļi!

Pepija piegāja pie zēniem un uzsita Bengtam ar pirkstu pa muguru.

— Pavej, jūs tur, — viņa sacīja. — Vai jūs no Vilija gribat iztaisīt putru, ja uzreiz uzbrūkat viņam visi pieci?

Bengts pagriezās un ieraudzīja nekad vēl neredzētu meiteni. Pavisam svešu meiteni, kas bija uzdrīkstējusies viņam pieskarties. Vispirms viņam aiz brīnumiem palika brīdi mute vaļā, un tad pār viņa seju pārslīdēja plats, grīnīgs smīns.

— Zēni, — viņš sauca, — paklau, zēni! Laidiet Viliju vaļā un paraugieties uz šo skuķi. Šo jancīgo skuķi!

Viņš sita sev pa ceļgaliem un smējās. Vienā mirklī zēni bija ielenkuši Pepiju, vienīgi Vilijs, asaras slaucīdams, piesardzīgi apstājās blakām Tomijam.

— Vai esat redzējuši šitādus matus! Gatavais ugunskurs! Un šitādas kurpes! — Bengts turpināja. — Vai varu vienu no tām aizņemties? Es labprāt gribētu pavizināties, bet man nav laivas.

Tad viņš saķēra vienu Pepijas biželi un aši to atlaida.

— Vai, es apdedzinājos! — viņš sauca.

Nu visi pieci zēni lēkāja ap Pepiju un sauca:

— Sarkangalvīte! Sarkangalvīte!

Pepija stāvēja loka vidū un laipni smaidīja. Bengts bija cerējis, ka viņa sadusmosies vai sāks raudāt, vismaz izskatīsies izbijusies. Bet, kad nekas nelīdzēja, viņš Pepiju iedunckāja.

— Tu nu gan neizturies pieklājīgi pret dāmu, — Pepija sacīja. Tad viņa ar savām spēcīgajām rokām pacēla Bengtu gaisā, aiznesa pie tuvējā bērza un uzkarināja viņu uz zara. Pēc tam paķēra nākamo zēnu un pakarināja to citā zarā, trešo uzsēdināja uz sētas staba pie kādas vasarnīcas, ceturto pārsvieda pāri sētai, tā ka zēns palika tupam puķu dobē aiz sētas. Pēdējo kausli viņa iesēdināja mazītiņos rotaļratiņos, kas stāvēja pie sienas. Tad Pepija, Tomijs, Annika un Vilijs brītiņu pastāvēja, raudzīdamies aiz brīnuma mēmajos zēnos. Un Pepija sacīja:

— Jūs esat gļēvuļi. Veseli pieci uzbrūkat vientuļam puisēnam. Tas ir gļēvi. Un pēc tam dunckājat vientuļu meiteni. Ptu, riebekļi!

— Nāciet, iesim uz mājām! — viņa uzsauca Tomijam un Anni-kai, Vilijām viņa teica:

— Ja viņi vēl kādreiz sadomās tevi iekaustīt, tad tikai pasaki man.

Bengtam, kas tupēja kokā un nedrīkstēja pakustēties, viņa teica:

— Varbūt tev vēl kaut kas sakāms par maniem matiem un manām kurpēm, tad būs labāk, ja pateiksi tūlīt.

Taču Bengtam nekas vairs nebija sakāms ne par Pepijas kurpēm, ne viņas matiem. Tad Pepija vienā rokā paņēma skārda kārbu, otrā diega spolīti un Tomija un Annikas pavadībā devās projām.

Kad viņi bija ienākuši Pepijas dārzā, viņa sacīja:

— Mīļie draudziņi, cik tas ir nejauki. Es esmu atradusi divas glītas lietiņas, bet jūs itin nekā. Jums vēl jāpameklē. Tomij, kāpēc tu nepāraugies tajā vecajā kokā? Veci koki bieži vien ir vissmalkākās vietas mantu meklētājiem.

Tomijs atteica, ka viņam liekoties — viņš un Annika nekad nekā neatradīšot, bet, lai izdarītu Pepijai pa prātam, viņš iebāza roku vecā koka dobumā.

— Vī manu! — viņš izsaucās aplam pārsteigts un izvilka roku. Rokā viņam bija smalka jo smalka piezīmju grāmatiņa ādas vākos. Atsevišķā nodalījumā atradās neliela sudraba spalva.

— Tas nu gan ir savādi, — Tomijs brīnījās.

— Redzi nu, — Pepija sacīja. — Par mantu meklētāju nekas nav labāks. Tikai jābrīnās, ka tādu nav sevišķi daudz. Galdnieku un skursteņslauķu, cik tik uziet, bet mantu meklētāju — nē, tādu nav daudz.

Tad viņa pienāca pie Annikas.

— Kādēļ arī tu nepameklē tajā vecajā dobumā? Šādos vecos dobumos vienmēr kaut ko atrod.

Annika iebāza dobumā roku un uzreiz satvēra sarkanu koraļļu rotu.

Annika un Tomijs brītiņu aiz brīnumiem stāvēja pavisam mēmi. Pēc tam nodomāja, ka nu gan katru dienu viņi būs mantu meklētāji.

Pepija visu nakti bija nevis gulējusi, bet rotaļājusies ar bumbu, un pēkšņi viņa jutās miegaina.

— Man liekas, kādu brītiņu vajadzēs nokrākties, — viņa sacīja.

— Vai jūs nevarat ienākt iekšā un mani kārtīgi apsegt?

Kad Pepija sēdēja uz gultas malas, noāvusi kurpes, viņa domīgi palūkojās uz draugiem un sacīja:

— Viņš gribēja pavizināties, šitais Bengts. Phē! — Meitene nicīgi iesmējās. — Gan es viņu iemācīšu airēt! Kādu citu reizi!

— Saki, Pepij, — kādēļ tu valkā tik lielas kurpes? — Tomijs cieņas pilnā balsī vaicāja.

— Lai varētu kustināt kāju pirkstus, saproti? — Pepija atbildēja. Tad viņa apgūlās. Viņa vienmēr gulēja, uzlikusi kājas uz spilvena un galvu ietinusi segā.

— Tā viņi guļ Gvatemalā, — viņa apgalvoja. — Un tikai tāda gulēšana ir pareiza. Šitā es arī gulēdama varu kustināt kāju pirkstus.

Vai jūs varat aizmigt bez šūpļa dziesmas? — viņa vaicāja.

— Man allažiņ kādu brītiņu jādzied, citādi neparko nenāk miegs. Tomijs un Annika dzirdēja, ka zem segas dungo. Tur Pepija

sevi iemidzināja. Klusītiņām un piesardzīgi viņi izlavījās ārā, lai Pepiju netraucētu. Durvīs viņi pagriezās un uzmeta pēdējo skatienu gultai. Viņi redzēja tikai Pepijas kājas, kas atpūtās uz spilvena. Tur nu viņa gulēja un izteiksmīgi kustināja kāju pirkstus.

Tomijs un Annika traucās uz mājām, Annika cieši turēja rokā savu koraļļu kakla rotu.

— Savādi gan, —• viņa sacīja. — Tomij, vai tev neliekas . .. vai tev neliekas, ka Pepija šīs mantiņas tur jau iepriekš bija nolikusi?

— Ej nu sazini. īstenībā nekad nekā nevar zināt, ja runa ir par Pepij u.

PEPIJA SPĒLĒ «SUNĪŠUS» AR POLICISTIEM

Mazajā pilsētiņā ātri vien visiem kļuva zināms, ka savrupmājā «Vistas kāja» gluži viena dzīvo kāda deviņus gadus veca meitene. Pilsētas krustmāmiņām un tēvočiem tas nepavisam nepatika. Visiem bērniem taču bija nepieciešams kāds cilvēks, kas viņus pieskata, un visiem bērniem jāiet skolā un jāmācās reizināšanas tabula. Tādēļ visas krustmāmiņas un tēvoči nolēma, ka šī mazā savrupmājas «Vistas kāja» meitene novietojama bērnu namā.

Kādā jaukā pēcpusdienā Pepija bija ielūgusi Tomiju un Anniku uz kafiju un piparkūkām. Kafijas galdu viņa uzklāja uz verandas kāpnēm. Tur bija saulaini un jauki, un visas puķes Pepijas dārzā smaržoja. Nilsona kungs kāpelēja augšup un lejup pa verandas jumtu. Lāgu lāgiem zirdziņš pabāza purnu, lai saņemtu kādu piparkūku.

— Dzīvīte, dzīvīte, jaukā dzīvīte, — Pepija teica un pēc iespējas tālāk izstiepa kājas.

Tieši tajā brīdī pa vārtiņiem ienāca divi policisti, ģērbušies pilnā formas tērpā.

— Ak vai! — Pepija izsaucās. — Šodien arī ir mana laimes diena. Nekā jaukāka par policistiem es nezinu. Nu jā, vienīgi gan rabarberu ķīseli.

Un sajūsmā starojošu seju viņa gāja pretī policistiem.

— Vai šitā būs tā meitene, kas ievākusies savrupmājā «Vistas kāja»? — viens no policistiem vaicāja.

— Gluži pretēji, — Pepija attrauca. — Šī te ir ļoti sīciņa vecmāmiņa, kas dzīvo pilsētas nomales trešajā stāvā.

Tā viņa runāja, tikai gribēdama ar policistiem pajokot. Bet policistiem tas nemaz nelikās jocīgi. Viņi atteica, lai nu meitene nepūloties ar asprātībām. Un tad viņi pastāstīja, ka pilsētā labi cilvēki visu nokārtojuši un viņa dabūšot vietu bērnu namā.

— Man jau ir vieta bērnu namā, — Pepija atbildēja.

— Ko tu saki, vai tad tas jau nokārtots? — viens policists vaicāja. — Kur tas bērnu nams atrodas?

— Te, — Pepija lepni atteica. — Es esmu bērns, un šī te ir mana māja, tātad tas ir bērnu nams. Un vietas man te pietiek, pie tam atliku likām.

— Mīļais bērns, to tu nesaproti, — policists smaidīdams atbildēja. — Tev jānāk uz īstu bērnu namu, un tur būs kāds, kas tevi pieskatīs.

— Vai jūsu bērnu namā var ņemt līdzi zirgu? — Pepija painteresējās.

— Nē, protams, ne, — policists atbildēja.

— Tā jau es domāju, — Pepija drūmi atteica. — Bet kā ar pērtiķi?

— Skaidrs, ka ne, tik daudz tev taču jāsaprot.

— Ak ja šitā, tad jūs varat meklēt bērnus savam bērnu namam kaut kur citur. Man ne prātā nenāk tur ievākties.

— Jā, bet saproti taču, ka tev jāiet skolā, — policists nerimās.

— Kādēļ tad man jāiet skolā?

— Lai iemācītos priekšmetus.

— Kādus priekšmetus? — Pepija vaicāja.

— Visādus. Daudz derīgu priekšmetu, piemēram, reizināšanas tabulu.

— Esmu bez šīs reizināšanas tabulas iztikusi deviņus gadus. Un domāju iztikt arī turpmāk, — Pepija sacīja.

— Bet padomā, cik skumīgi būs, ja tu paliksi par neprašu. Padomā, kad izaugsi liela un kāds varbūt tev vaicās, kā sauc Portugāles galvaspilsētu, tu nevarēsi atbildēt.

— Atbildēt es varēšu gan, — Pepija atcirta. — Es teikšu šitā: ja tev tik briesmīgi jāzina, kā sauc Portugāles galvaspilsētu, tad aizraksti uz Portugāli un pavaicā!

— Bet vai tev neliksies nepatīkami, ja tu pati nezināsi?

— Var jau gadīties, — Pepija atteica. — Es tad dažreiz gulētu nomodā un prātotu un prātotu, kā taču sauc to Portugāles galvaspilsētu. Bet vienumēr jau arī nevar līksmot, — Pepija sacīja un nometās uz rokām. — Nu jā, mēs ar tētuku bijām Lisabonā, — viņa turpināja, joprojām stāvēdama uz rokām, jo arī tā viņa varēja runāt.

Taču viens policists ieminējās, lai Pepija nedomājot, ka varot darīt visu, kas viņai ienākot prātā. Viņai tomēr jānākot viņiem līdzi uz bērnu namu un tūlīt pat. Viņš piegāja Pepijai klāt un satvēra viņas rokas. Taču Pepija aši atbrīvojās, viegli piesita policistam un uzsauca: «Ķer!» Un policists pat nebija paguvis acis pamirkšķināt, kad meitene bija uzlēkusi uz verandas margām. Tad viņa jau atradās uz balkona, kas pacēlās virs verandas. Policistiem nebija ne mazākās patikas rāpties pa to pašu ceļu. Tāpēc viņi ietraucās mājā un no turienes tās augšējā stāvā. Bet, kad viņi bija iznākuši uz balkona, Pepija jau rāpās uz jumta. Viņa kāpelēja pa jumta kārniņiem gluži kā pērtiķis. Pēkšņi viņa nonāca uz jumta kores un veikli uzlēca uz dūmeņa. Policisti stāvēja lejā uz balkona un pluinīja sev matus, bet lejā mauriņā stāvēja Tomijs un Annika un raudzījās augšup uz Pepiju.

— Ir gan jauki spēlēt «sunīšus», — Pepija teica. — Un cik labi, ka jūs atnācāt. Arī šodien ir mana laimes diena, tas skaidri redzams.

Policisti, laiciņu padomājuši, aizgāja un atnesa kāpnes, kuras pieslēja pie jumta kores vienā pusē, tad viņi kāpa augšup — viens pakaļ otram, lai dabūtu rokā Pepiju. Bet, nokļuvuši uz jumta kores,, viņi maķenīt izbijās un balansēdami devās uz Pepijas pusi.

— Nebaidieties! Tas nav bīstami. Tikai mieru! — Pepija sauca.

Kad policisti bija nonākuši sprīža attālumā no Pepijas, viņa

žigli notrausās no dūmeņa un klaigādama un smiedamās aizskrēja kores otrā pusē. Pāris metru attālu no mājas auga koks.

— Tagad es niršu! — Pepija kliedza un ielēca tieši koka zaļajā galotnē, pieķērās pie zara, brīdi tajā pašūpojās un pēc tam nokrita zemē. Tad metās uz mājas otru pusi un nocēla no turienes kāpnes.

Policisti izskatījās maķenīt pārsteigti, kad Pepija ielēca kokā, bet viņi kļuva visai īgni, kad, aizrāpušies atpakaļ pa jumta kori,, grasījās kāpt lejup pa kāpnēm. Vispirms viņi aplam pārskaitās un sauca, lai Pepija, kas stāvēja apakšā, uz viņiem raudzīdamās, tūdaļ pieliekot kāpnes, citādi viņi tai parādīšot velnu.

— Kādēļ jūs esat tik pikti? — Pepija pārmetoši vaicāja. — Mēs taču tikai rotaļājamies, un tad jābūt draugiem!

Policisti brītiņu padomāja, beidzot viens mulsā balsī ierunājās:

— Ei, paklau, vai tu nebūtu tik laipna un nepieliktu kāpnes,, lai mēs varētu nokļūt lejā?

— Nu skaidrs, ka es to darīšu! — Pepija izsaucās un tūdaļ pieslēja pie jumta kāpnes. — Un tad mēs varētu iedzert maķenīt kafijas un justies līksmi.

Bet policisti tiešām bija lieli blēži, jo, tikko nokļuvuši lejā,, metās pie Pepijas, saukdami:

— Nu gan tu dabūsi, nejaukā skuķe!

Bet Pepija atteica:

— Nē, tagad man vairs nav laika rotaļāties. Jauki jau tas ir, tam es piekrītu.

Tad viņa satvēra abus policistus aiz jostas, iznesa tos pa taciņu ārā aiz vārtiņiem uz ceļa. Tur viņa tos nolika, un pagāja labs laiciņš, iekāms tie sāka kustēties.

— Pagaidiet brītiņu! — Pepija izsaucās un iešāvās virtuvē. Viņa iznāca, nesdama pāris piparkūku siržu.

— Vai gribat nogaršot? — viņa jautāja. — Nav liela nelaime,, ja tās ir mazliet piedegušas.

Pēc tam viņa aizgāja pie Tomija un Annikas, kas stāvēja plati ieplestām acīm. Bet policisti steidzās atpakaļ uz pilsētu pie visām krustmāmiņām un tēvočiem un pateica, ka gudrākais gan būtu atstāt Pepiju turpat savrupmājā «Vistas kāja». Un, ja nu viņa gribētu iet skolā, lai tad nokārtojot to pati.

Bet Pepija un Tomijs, un Annika pavadīja jauku pēcpusdienu. Viņi pabeidza pārtraukto kafijas dzeršanu. Pepija iestūķēja mutē četrpadsmit piparkūkas un tad teica:

— Tie nu gan nebija nekādi īstenie policisti, ai nē! Pārāk daudz pļāpāja par bērnu namu un reizināšanas tabulu, un Lisabonu.

Pēc tam viņa izcēla ārā zirdziņu, un viņi uz tā jāja visi trīs. Annika sākumā baiļojās un negribēja jāt, taču, redzēdama, cik mierīgi izturas Pepija un Tomijs, lūdza, lai Pepija ari viņu uzceļ; zirga mugurā. Un zirdziņš rikšoja aplī pa dārzu, un Tomijs. dziedāja:

Zviedri nu jaj ar troksni un dipoņu!

Kad Tomijs un Annika taja vakara bija apgulušies, Tomijs sacīja:

— Annika, vai tev neliekas bezgala jauki, ka te ir ievākusies Pepija?

— Skaidrs, ka man tā liekas, — Annika atbildēja.

— Es pat vairs nevaru atcerēties, kā mēs rotaļājāmies, iekāms viņa nebija ieradusies.

— Njā, mēs spēlējām kroketu un kaut ko tamlīdzīgu, — Annika atbildēja. — Bet, manuprāt, ar Pepiju ir jautrāk. Arī ar zirdziņa un visu citu.

PEPIJA UZSĀK SKOLAS GAITAS

Tomijs un Annika, protams, gāja skolā. Ik rītu pulksten astoņos viņi traucās pa ceļu roku rokā ar skolas grāmatām padusē.

Pepija tajā laikā parasti apkopa zirdziņu vai apģērba Nilsona kungu. Jebšu arī nodarbojās ar rīta vingrojumiem: nostājās taisni uz grīdas un četrdesmit trīs reizes voltižēja. Pēc tam viņa mēdza apsēsties uz virtuves galda un visā mierā izdzert lielu krūzi kafijas, protams, piekozdama maizi ar sieru.

Tomijs un Annika, tipinādami uz skolu, allaž ilgaini noskatījās uz savrupmāju «Vistas kāja». Viņi daudz labprātāk ietu rotaļāties ar Pepiju. Būtu arī Pepija gājusi uz skolu, tad ceļš savā ziņā kļūtu pavisam citāds.

— Padomā, cik jauki mēs tad nāktu visi mājās no skolas, — Tomijs prātoja.

— Jā, ja mēs uz skolu arī kopā aizietu, — iebilda Annika.

Jo vairāk viņi par to domāja, jo skumjāk viņiem šķita tas, ka Pepija neiet skolā. Beidzot viņi nolēma pierunāt Pepiju to darīt.

— Tu pat iedomāties nevari, cik jauka ir mūsu skolas jaunkundze, — Tomijs viltīgi kādā pēcpusdienā teica Pepijai, kad kopā ar Anniku bija kārtīgi izmācījušies mājas uzdevumus un pēc tam ieradušies savrupmājā «Vistas kāja».

— Ja tu zinātu, cik skolā ir jauki, — Annika apgalvoja. — Es kļūtu traka, ja nevarētu iet skolā.

Pepija sēdēja uz ķeblīša un mazgāja bļodā kājas. Viņa neteica ne vārda, tikai laiku pa laikam pakustināja kāju pirkstus, izšļakstīdama ūdeni.

— Tur nemaz tik briesmīgi ilgi nav jāpaliek. Tikai līdz pulksten diviem, — Tomijs atsāka.

— Jā, jā, un tad mums ir ziemsvētku brīvdienas, lieldienu brīvdienas un vasaras brīvdienas, — Annika sacīja.

Pepija domīgi košļāja kājas lielo pirkstu un joprojām klusēja. Pēkšņi viņa izgāza visu ūdeni uz virtuves grīdas, un Nilsona kungs, kas tupēja maķenīt tālāk un rotaļājās ar spoguli, saņēma krietnu šļācienu uz biksēm.

— Tas ir netaisni, — Pepija stingri sacīja, nelikdamās ne zinis par Nilsona kunga izmisumu, ne viņa slapjajām biksēm. — Tas ir absolūti netaisni! Es to necietīšu!

— Ko tad? — Tomijs brīnījās.

— Pēc četriem mēnešiem būs ziemsvētki, un jums tad būs brīvdienas. Bet man, kas būs man? — Pepijas balss skanēja gaužām bēdīgi. — Nekādu ziemsvētku brīvdienu, pat ne vismazāko ziemsvētku brīvdienu, — viņa gaudās. — Jānotiek pārmaiņai. Rīt es sākšu iet skolā.

Tomijs un Annika aiz sajūsmas plaukšķināja rokas.

— Urā! Tad mēs tevi gaidīsim pie mūsu vārtiņiem pulksten astoņos.

— Nu nē! Tik agri es nevaru sākt. Turklāt es aizjāšu uz skolu, — Pepija paskaidroja.

Un to viņa darīja. Tieši pulksten desmitos nākamajā dienā viņa iznesa zirgu no verandas, un pēc maza brītiņa pilsētiņas iedzīvotāji traucās pie logiem, lai redzētu, kas tur auļo. Proti, viņi domāja, ka zirgs auļo. Bet tā tas nemaz nebija. Tā bija tikai Pepija, kas mazliet steidzās, lai drīzāk nokļūtu skolā. Mežonīgos rikšos viņa ieauļoja skolas pagalmā, nolēca no zirga, piesēja to pie koka un ar tādu blīkšķi atrāva vaļā skolas durvis, ka Tomijs un Annika, un visi viņu jaukie klases biedri palēcās solos.

— Heisā, heijā! — Pepija sauca un vicināja savu lielo cepuri. — Vai es nāku īstā laikā pie šā reizes viena rēķina?

Tomijs un Annika bija pastāstījuši skolotājai, ka šodien atnākšot uz skolu jauna meitene, kuru saucot par Pepiju Garzeķi. Un skolotāja jau bija dzirdējusi pilsētiņā runājam par Pepiju. Un, tā kā viņa bija labsirdīga un jauka jaunkundze, tad nolēma darīt visu, lai Pepija skolā justos labi.

Pepija piemetās uz kāda brīva sola, negaidīdama, kamēr viņu kāds lūgs apsēsties. Bet jaunkundze nepievērsa uzmanību viņas paviršajai uzvedībai. Viņa tikai laipni sacīja:

—1 Esi sveicināta skolā, mīļā Pepij! Ceru, ka tev te patiks un tu daudz ko iemācīsies.

— Nu kā tad, un es ceru, ka dabūšu ziemsvētku brīvdienas, — Pepija atteica. — Tieši tāpēc esmu te ieradusies. Taisnībai jābūt!

— Ja tu vispirms pateiktu savu pilno vārdu, es tevi ierakstītu skolas žurnālā, — skolotāja sacīja.

— Mani sauc par Pepilotu Viktualiju Rullgardinu Krismintu Efraima meitu Garzeķi, esmu kapteiņa Efraima Garzeķes meita. Agrāk viņš bija jūras bieds, bet tagad ir nēģeru karalis. Pepija īstenībā ir mans pamazināmais vārds, jo, pēc tētuka domām, Pepi-lota ir pārlieku garš.

— Ak tā, — skolotāja atteica, — nu tad mēs tevi arī sauksim par Pepiju. Bet tagad varbūt mazliet pārbaudīsim tavas zināšanas, — viņa turpināja. — Tu jau esi liela meitene un laikam daudz ko zini. Sāksim ar aritmētiku. Tagad, Pepij, pasaki man — cik ir, ja pie septiņi pieliek pieci?

Pepija paraudzījās uz skolotāju neapmierināta un pārsteigta. Tad viņa teica:

— Jā, ja jau tu pati to nezini, tad nedomā, ka es tev pateikšu!

Visi bērni pārsteigti blenza uz Pepiju. Un skolotāja paskaidroja,

ka tā nevarot atbildēt skolā. Skolotāju nevarot saukt par tu, bet viņu vajagot saukt par jaunkundzi.

— Ļoti lūdzu piedošanu, — Pepija nožēlas pilnā balsī sacīja. — Es to nezināju. Vairāk es tā nedarīšu.

— Es ceru, — skolotāja atbildēja. — Un tagad es tev pateikšu — ja pie pieci pieliek septiņi, ir divpadsmit.

— Redzi nu. Tu jau to pati zināji. Kādēļ tad jautāji man? — Pepija attrauca. — Ak, es stulbene, atkal tevi nosaucu par tu. Piedod, — viņa sacīja un iešāva sev krietnu pļauku pa ausi.

Skolotāja nolēma nepievērst tam uzmanību. Viņa turpināja pārbaudījumu.

— Nu, Pepij, kā tu domā,. — cik ir astoņi un četri?

— Jā, jā, tas būs sešdesmit septiņi, — Pepija atteica.

— Protams, ne. Astoņi un četri ir divpadsmit, — skolotāja paskaidroja.

— Paklau, vecenīt, tas nu par traku! — Pepija izsaucās. — Tu taču nupat teici, ka septiņi un pieci ir divpadsmit. Savai kārtībai jābūt ari skolā. Starp citu, ja tu esi tik bērnišķīgi sajūsmināta par šīm muļķībām, kāpēc tad neapsēdies kaktiņā un nerēķini pati, bet mūs liec mierā, tad mēs varētu spēlēt «sunīšus». Ak vai, es atkal sacīju tu! — Pepija iekliedzās izbijusies. — Vai tu man vari piedot ari šo pēdējo reizīti, es mēģināšu turpmāk to labāk iegaumēt!

Skolotāja teica, ka viņa piedošot. Taču, pēc viņas domām, nebija nekādas jēgas pārbaudīt Pepiju aritmētikā. Viņa sāka taujāt citiem bērniem.

— Vai tu, Tomij, man varētu pateikt: ja Lizai ir septiņi āboli, bet Akselim deviņi, cik ābolu viņiem ir kopā?

—■ Jā, saki vien, Tomij, saki, — Pepija iekrita starpā. — Un pie viena atbildi man: ja Lizai sāp vēders un Akselim tas sāp vēl vairāk, kas tad ir vainīgs un kur viņi nočiepuši ābolus?

Skolotāja izlikās, it kā nekā nebūtu dzirdējusi, un pievērsās Annikai.

— Tagad viens piemērs tev, Annika. Gustavs piedalījās kopā ar biedriem kādā izbraukumā. Aizbraucot viņam bija viena krona un atgriežoties septiņas ēras. Cik daudz viņš bija iztērējis?

— Nu kā tad, ari es to gribu zināt, — Pepija atkal iejaucās. — Es gribu zināt, kādēļ viņš bija tik izšķērdīgs un vai viņš pircis limonādi, un vai pirms aizbraukšanas kārtīgi izmazgājis ausis.

Skolotāja nolēma pilnīgi izbeigt ar aritmētikas uzdevumiem. Viņa cerēja, ka Pepijai varbūt vairāk patiks lasīt. Tādēļ viņa paņēma mazu, jauku plāksnīti, uz kuras bija uzzīmēts īlens. Tā priekšā atradās burts «ī».

— Nu, Pepij, tagad tu redzēsi kaut ko jauku, — viņa aši runāja. — Te tu redzi iīīīīlenu. Šis burts pirms īīīīīlena saucas par «ī».

— To nu gan es neteiktu, — Pepija attrauca. — Man tas izskatās kā maza svītriņa, kurai virsū otra svītriņa.

Skolotāja paņēma jaunu plāksnīti, uz kuras bija uzzīmēta odze, un stāstīja Pepijai, ka pirmais burts esot «o».

— Nu, ja runā par odzēm, tad es pateikšu, ka nemūžam neaizmirsīšu to reizi, kad cīnījos ar milzu odzi Indijā, — Pepija stāstīja. — Es jums teikšu, tā bija riebīga odze, četrpadsmit metru gara

un tik neganta kā bite, viņa katru dienu aprija piecus indiešus un piedevām vēl divus mazus bērnus, un vienreiz viņa atnāca un gribēja mani aprīt kā desertu. Viņa apvijās man apkārt — krač —, bet es neesmu «ar pliku roku ņemama», es teicu un triecu viņai pa galvu — bums —, un tad viņa šņāca — uiuiuiuič —, un es triecu vēlreiz — bums —, un, āre, odze nomira, ak tad tas ir burts «o», briesmīgi jocīgi!

Pepijai uz brīdi vajadzēja ievilkt elpu. Skolotājai likās, ka Pepija ir nekārtīgs un delverīgs bērns, un tāpēc ieteica, lai skolēni labāk kaut ko uzzīmē. Tad arī Pepija sēdēs mierīgi un zīmēs, — skolotāja domāja. Viņa izdalīja bērniem papīru un krāsainos zīmuļus.

— Jūs varat zīmēt, kas jums pašiem tīk, — viņa aizrādīja un pati apsēdās pie katedras un sāka labot bērnu burtnīcas. Pēc brītiņa viņa pacēla acis, lai redzētu, kā veicas ar zīmējumiem. Visi bērni sēdēja un lūkojās uz Pepiju, kas bija nolikusies uz grīdas un zīmēja pēc sirds patikas.

— Paklau, Pepij, kādēļ tu nezīmē uz papīra? — skolotāja neiecietīgi vaicāja.

— To jau sen esmu piezīmējusi pilnu, bet uz šitādas papīra sloksnītes manam zirgam neiznāk vietas, — Pepija paskaidroja.

— Pašlaik es zīmēju priekškājas, un, kad nonākšu pie astes, man būs jāiet gaitenī.

Skolotāja kādu laiciņu nogrima pārdomās.

— Varbūt labāk nodziedāsim kādu dziesmiņu, — viņa ieteicās.

Visi bērni sastājās pie soliem, vienīgi Pepija joprojām gulēja

uz grīdas.

— Dziediet vien, es kādu brītiņu atpūtīšos, — viņa sacīja.

— Pārliecīgas zināšanas var iedragāt arī pašu veselāko bērnu.

Taču tagad skolotājas pacietība beidzās. Viņa teica, lai visi

bērni izejot skolas pagalma, bet ar Pepiju viņa gribot parunāt atsevišķi.

Kad skolotāja un Pepija bija palikušas divas vien, Pepija piecēlās un piegāja pie katedras.

— Zini ko, jā, es gribēju sacīt, zini ko, skolotāj, tas jau bija briesmīgi jauki — atnākt un apskatīties, kā jums te klājas. Taču man tā vien liekas, ka es skolā vairs nenākšu. Lai nu ar tām ziemsvētku brīvdienām ir, kā ir. Te ir pārlieku daudz ābolu un īlenu, un odžu, un visādu mūdžu. Man galva sāk griezties. Ceru, ka tas tevi, skolotāj, neapbēdinās.

Bet tad skolotāja teica, ka, protams, viņa būšot bēdīga — visvairāk tāpēc, ka Pepija nemēģinot uzvesties pieklājīgi un ka tāda meitene, kas uzvedas tā kā Pepija, nekad nevar iet skolā, lai kā viņa to gribētu.

— Vai tad es uzvedos nepieklājīgi? — Pepija ļoti izbrīnījusies vaicāja. — Ak vai, es taču pati to nezināju, — viņa sacīja un izskatījās ļoti apbēdināta. Neviens nevarēja izskatīties tik skumjš kā Pepija, kad viņa jutās sāpināta. Kādu brītiņu viņa klusēja un tad trīsošā balsī sacīja:

— Saproties, skolotāj, ja cilvēkam māmiņa ir eņģelis un tētis nēģeru karalis un šis cilvēks visu mūžu burājis pa jūrām, tad viņš lāgā nezina, kā jāuzvedas skolā starp visiem šiem īleniem un āboliem.

Skolotāja atbildēja, ka viņa to saprotot un vairāk nedusmojoties uz Pepiju un varbūt Pepija nākšot atkal skolā, kad maķenīt paaugšoties. Tad Pepija, priekā starodama, sauca:

— Man liekas, tu esi briesmīgi laba, skolotāj! Un es tev kaut ko iedošu!

Pepija izvilka no kabatas mazu, smalku zelta pulkstentiņu un nolika to uz katedras. Skolotāja sacīja, ka tik dārgu mantiņu viņa nevarot ņemt no Pepijas, bet Pepija atbildēja:

— Tev tā jāņem! Jo citādi es rīt te atkal atnākšu, un tad būs liels jampadracis!

To teikusi, Pepija izdrāzās no klases un uzlēca mugurā savam zirgam. Visi bērni spiedās apkārt, lai paglaudītu zirdziņu un redzētu, kā Pepija aizjāj.

— Es pazīstu skolas Argentīnā, — Pepija vīzdegunīgi sacīja un nolūkojās lejup uz bērniem. — Jums vajadzētu iet tajās skolās. Tur lieldienu brīvdienas sākas trīs dienas pēc ziemsvētku brīvdienām un, kad beidzas lieldienu brīvdienas, tad pēc trim dienām sākas vasaras brīvdienas. Vasaras brīvdienas beidzas pirmajā novembrī, un tad, saproties, paiet krietns laiciņš, jo ziemsvētku brīvdienas sākas tikai vienpadsmitajā novembrī. Bet atteikties no tām nevar, jo tajā laikā taču nav nekādu mācību. Argentīnā ir stingri aizliegts mācīties mājas uzdevumus. Dažkārt notiek, ka viens vai otrs argentīniešu bērnelis iezogas garderobē un slepenībā mācās skolas uzdevumus, bet dievs lai pasarga, ja to pamana viņa māte. Aritmētikas tajās skolās vispār nav, un, ja nu kāds bērnelis zina, cik ir septiņi un pieci, un ir tāds muļķis, ka to pasaka skolotājai, tad viņu ieliek kaktā. Lasīšana notiek tikai piektdienās un arī vienīgi tad, ja viņiem ir kāda grāmata. Bet tādu tur nekad nav.

— Jā, bet ko tad viņi skolā dara? — ievaicājās kāds mazs puišelis.

— Ēd konfektes, — Pepija noteikti atbildēja. — No tuvākās konfekšu fabrikas uz skolu ievilkta caurule, un pa to visu dienu birst konfektes, tātad bērniem ir darba pilnas mutes.

— Bet ko dara skolotāja? — kāda meitene interesējās.

— Attin papīrīšus no konfektēm, tu muļķīte, — Pepija atbildēja. — Tu taču nedomāsi, ka tas jādara bērniem? To viņi dara ļoti reti! Viņi paši nemaz neiet uz skolu, bet sūta savus brālīšus.

Pepija pavicināja lielo cepuri.

— Palieciet sveiki, bērni! — viņa līksmi sauca. — Tagad jūs mani kādu laiciņu neredzēsit. Bet allažiņ atcerieties, cik daudz ābolu bija Aleksim, citādi jūs jutīsities nelaimīgi. Hahaha!

Skaļi smiedamās, Pepija izjāja pa skolas vārtiem, zirga pakavi šķīla gaisā oļus, un skolas logu rūtis džinkstēja.

PEPIJA SĒ2 UZ VĀRTIŅIEM UN KĀPJ KOKA

Aiz savrupmājas «Vistas kāja» sēdēja Pepija, Tomijs un An-nika. Pepija sēdēja uz viena vārtiņu staba, Annika uz otra un Tomijs uz vārtiņiem. Bija silta un jauka augusta beigu diena. Bumbierei, kas auga pavisam tuvu vārtiņiem, zari slīga tik zemu, ka bērni varēja sēdēt un bez jebkādām pūlēm plūkt visgardākos zeltaini sārtos rudens bumbierus. Viņi ēda un bumbieru sēkliņas spļāva uz ceļa.

Savrupmāja «Vistas kāja» atradās tieši nomalē, kur beidzās pilsēta un iela pārgāja lauku ceļā. Pilsētiņas iedzīvotājiem ļoti patika pastaigāties uz savrupmājas «Vistas kāja» pusi, jo tur bija visskaistākā apkaime.

Tieši tad, kad bērni tur sēdēja un ēda bumbierus, no pilsētas pa ceļu nāca kāda meitene. Ieraudzījusi bērnus, viņa apstājās un vaicāja:

— Vai redzējāt manu tēti te paejam garām?

— Mjā. Kā tad viņš izskatījās, vai viņam bija zilas acis? — Pepija jautāja.

— Jā, — meitene atbildēja.

— Samērīgi liels, ne par garu, ne par īsu?

— Jā, — meitene sacīja.

— Galvā melna cepure un kājās melnas kurpes?

— Jā, tieši tā, — meitene dedzīgi atteica.

— Tādu nu gan mēs neesam redzējuši, — Pepija noteikti

sacīja.

Meitene izskatījās pārsteigta un, ne vārda neteikdama, pagāja garām.

— Pagaidi mazlietiņ! — Pepija sauca. — Vai viņam nebija pliks pauris?

— Nē, tāda viņam nav! — meitene pikti atcirta.

— Tā viņa laime, — Pepija noteica un izspļāva sēkliņas.

Meitene traucās tālāk, bet Pepija vēl kliedza:

— Vai viņam bija nedabiski lielas ausis, kas nokarājās līdz pleciem?

— Nē! — meitene atbildēja un izbrīnījusies pagriezās. — Tu taču neteiksi, ka esi redzējusi ejam garām vīru ar tik lielām ausīm?

— Es nekad neesmu redzējusi vīru, kas iet ar ausīm. Visi tie, kurus es pazīstu, iet ar kājām, — Pepija aizrādīja.

— Ak tu pasaulīt, kāda tu esi muļķe! Es tikai gribēju teikt, vai tu esi redzējusi vīru ar tik lielām ausīm.

— Nē. Nav tāda cilvēka, kam būtu tik lielas ausis. Tas taču izskatīsies jocīgi. Nē, tik lielas ausis nevar būt, — Pepija skaidroja.

— Vismaz šajā zemē ne, — brītiņu padomājusi, viņa piebilda. — Ķīnā tas ir citādi. Kādreiz es Šanhajā redzēju vienu ķīnieti. Viņam bija tik lielas ausis, ka viņš tās varēja izlietot par apmetni. Ja lija lietus, viņš slēpās zem ausīm un viņam tur bija tik silti un jauki. Nu jā, ausīm tas varbūt nemaz nebija tik patīkami. Sevišķi nejaukā laikā viņš mēdza lūgt draugus un paziņas, lai viņi paslēpjas zem viņa ausīm. Tad nu viņi tur sēdēja un dziedāja skumjas dziesmas, kamēr negaiss pārskrēja. Cilvēki šo ķīnieti ieredzēja viņa ausu labad. Viņu sauca par Hai Šangu. Jums būtu vajadzējis redzēt, kad Hai Šangs rītos traucās uz darbu! Viņš allažiņ traucās pašā pēdējā brīdī, jo rītos labprāt pagulējās, un jūs varat iedomāties, cik tas izskatījās jauki, kad viņš joņoja un aiz viņa kā divas lielas, dzeltenas buras kuļājās ausis.

Meitene bija apstājusies un, muti atvērusi, klausījās Pepijas stāstā. Tomijs un Annika vairs neēda bumbierus. Viņi arī bija aizņemti ar klausīšanos.

— Viņam bija tik daudz bērnu, ka pat saskaitīt nevarēja, un mazāko sauca par Pēteri, — Pepija stāstīja.

— Ej nu, ķīniešu bērnu taču nesauks par Pēteri, — Tomijs iebilda.

— Tieši to pašu teica arī viņa sieva. «Ķīniešu bērnu taču nevar saukt par Pēteri,» viņa teica. Bet Hai Šangs bija briesmīgi stūrs un atteica, ka zēnu saukšot vai nu par Pēteri, vai arī nekā. Un viņš apsēdās kaktā, pārlika pāri galvai ausis un tikai kauca. Un tad viņa nabaga sievai vajadzēja piekāpties un zēns tika nosaukts par Pēteri.

— Ak šitā, — Annika bilda.

— Tas bija pats mazākais zēns visā Šanhajā, — Pepija turpināja. — Ēšanā īsts ņerkulis, un viņa māmiņa jutās tieši nelaimīga. Jūs taču zināt, ka Ķīnā viņi ēd bezdelīgu ligzdas? Un tā nu viņa māmiņa sēž ar šķīvi, pilnu bezdelīgu ligzdām, un grib paēdināt puišeli. «Tā, Pēterīt,» viņa saka, «tagad mēs ņemsim vienu ligzdu tētim!» Bet Pēteris tikai sakniebj lūpas un skurina galvu. Beidzot Hai Šangs saskaitās un teica, ka Pēteris nedabūs nekādu ēdienu, iekāms nebūs apēdis vienu bezdelīgu ligzdu par tēti. Un, ja Hai Šangs kaut ko teica, tad tā arī palika. Šī bezdelīgu ligzda klaiņoja no virtuves iekšā un ārā, no maija līdz oktobrim. Četrpadsmitajā jūlijā māmiņa lūdza, lai atļaujot Pēterim iedot pāris gaļas kotletīšu, bet Hai Šangs teica «nē».

— Kādas muļķības! — iebilda meitene, kas stāvēja uz ceļa.

— Jā, tieši to pašu teica Hai Šangs, — Pepija atsāka. — «Muļķības,» viņš teica. «Skaidrs, ka mazais var ēst bezdelīgu ligzdu, lai tikai beidz tiepties.» Bet Pēteris atkal saknieba lūpas no maija līdz pat oktobrim.

— Jā, bet kā tad viņš varēja dzīvot? — Tomijs brīnījās.

— Protams, viņš nevarēja dzīvot, viņš nomira, — Pepija sacīja. — Aiz tīras spītības. Nomira astoņpadsmitajā oktobrī. Un viņu apbedīja deviņpadsmitajā. Un divdesmitajā pa logu ielidoja bezdelīga un iedēja ligzdā, kas atradās uz galda, olu. Tātad tomēr viss bija labi. Nekāda nelaime nenotika, — Pepija līksmi sacīja. Pēc tam viņa domīgi paraudzījās uz meiteni, kas stāvēja uz ceļa un izskatījās galīgi satraukta.

— Cik tu izskaties savāda! — Pepija ieminējās. — Kas tad īsti ir? Tu taču nedomā, ka es te sēžu un meloju? Nu saki vien! Saki vien, ja tā domā! — Pepija draudīgi izsaucās un atrotīja piedurknes.

— Tad nē jau, ne, — meitene izbijusies atbildēja. — Negribu jau nu tieši sacīt, ka tu melo, bet.. .

— Ak tad ne! — Pepija izsaucās. — Bet tieši to es daru. Es meloju tā, ka mēle man kļūst melna, vai tu dzirdi? Vai tu tiešām domā, ka mazulis var nodzīvot bez ēšanas no maija līdz oktobrim? Nu jā, protams, es zinu, ka viņi var iztikt bez ēšanas tīri labi savus trīs četrus mēnešus, bet no maija līdz oktobrim — tas jau par traku. Tāpēc tev jāsaprot, ka tie ir meli. Nemaz neļaujies sev iestāstīt nezin ko!

Tad meitene aizgāja un ne reizi nepagriezās atpakaļ.

— Cik gan tie cilvēki ir lētticīgi, — Pepija teica Tomijam un Annikai. — No maija līdz oktobrim, kādas muļķības!

Tad viņa uzsauca meitenei:

— Nē, tavu tēti mēs neesam redzējuši! Neesam visu dienu redzējuši nevienu pašu plikpauri. Bet vakar te pagāja garām veseli septiņpadsmit. Roku rokā.

Pepijas dārzs tiešām bija brīnišķīgs. Sevišķi labi kopts tas gan nebija, bet tur atradās lieliski mauriņi, kurus nekad neapcirpa, un veci rožu krūmi, pilni ar baltām un dzeltenām, un sārtām rozēm, kas gan nebija sevišķi skaistas, bet smaržoja brīnumaini. Tur auga arī diezgan daudz augļu koku, bet paši labākie bija daži mūž-sirmi ozoli un kļavas, kuros lieliski varēja kāpelēt.

Tomija un Annikas dārzā nebija kāpelēšanai derīgu koku, un viņu māmiņa allaž baiļojās, ka bērni varētu nokrist un sasisties. Tāpēc viņi arī sevišķi daudz nebija kāpelējuši. Bet tagad Pepija teica:

— Ja nu mēs uzkāptu tajā ozolā?

Tomijs vienā mirklī bija lejā no vārtiņiem, sajūsmināts par Pepijas priekšlikumu. Annika gan mazliet šaubījās, bet, redzēdama, ka uz koka stumbriem ir lieli izciļņi, uz kuriem var kāpt, viņa izlēma, ka tiešām būtu jauki pamēģināt.

Kādus pāris metrus no zemes ozols sadalījās divos stumbros,

žāklē izveidodams it kā mazu istabiņu. Pēc īsa laiciņa visi trīs bērni jau tur sēdēja. Pār viņu galvām ozols pleta savu vainagu kā lielu, zaļu jumtu.

— Te mēs dzersim kafiju, — Pepija sacīja. — Es iešaušos virtuvē un uzvārīšu kādu malciņu.

Tomijs un Annika plaukšķināja rokas un sauca «bravo!».

Pēc neilga brītiņa Pepija jau bija uzvārījusi kafiju. Maizītes viņa bija izcepusi iepriekšējā dienā. Viņa apstājās lejā pie ozola un meta augšup kafijas tasītes, Tomijs un Annika tās uztvēra. Reizēm tās uztvēra ozols, un tā divas tasītes saplīsa. Bet Pepija aizskrēja pēc citām. Tad nāca maizīšu kārta, un ilgu laiku gaisā lidoja maizītes. Tās vismaz nesaplīsa. Beidzot kokā uzkāpa Pepija, vienā rokā turēdama kafijas kannu. Pudelīti ar krējumu viņa bija ielikusi kabatā, un cukurs atradās nelielā lādītē.

Tomijam un Annikai likās, ka tik lieliski kafija nekad nav garšojusi. Darbdienās viņi kafiju nedabūja, tikai ja bija kaut kur ielūgti ciemos. Un tagad viņi bija ielūgti. Annika mazliet notašķīja ar kafiju ceļgalus. Bet tā neesot nekāda nelaime, viņa sacīja.

Kad viņi bija padzēruši, Pepija nosvieda tasītes mauriņā.

— Gribu redzēt, cik izturīgu porcelānu viņi tagad ražo, — viņa teica. Viena tasīte un visas trīs apakštasītes, kā par brīnumu, izturēja. Un kafijas kannai tikai nolūza snīpis.

Tad Pepija uzreiz sāka kāpt augstāk.

— Kas to būtu domājis! — viņa piepeši iekliedzās. — Kokā ir dobums.

Koka stumbrā bija krietni prāvs dobums, ko lapotne bērniem bija apslēpusi.

— Ai, vai es arī drīkstu kāpt augšā un paskatīties? — Tomijs sauca. Bet atbildi nesaņēma. — Pepij, kur tu esi? — viņš satraukts jautāja.

Tad viņi izdzirda Pepijas balsi, taču ne no augšas, bet dziļi lejā. Šķita, ka balss skan no pazemes.

— Esmu kokā. Tas ir caurs līdz pašai zemei. Ja paraugos pa mazu spraudziņu, tad varu saskatīt kafijas kannu mauriņā.

— Un kā tu tagad tiksi augšā? — Annika brēca.

— Es vairs nekad netikšu augšā. Palikšu te līdz pensijas gadiem. Un jums no augšas pa dobumu jāmet man lejā ēdiens. Piecas sešas reizes dienā, — Pepija sacīja.

Annika sāka raudāt.

— Kādēļ skumt un vaimanāt? — Pepija bilda. — Labāk nāciet arī jūs te lejā, un iedomāsimies, ka smokam cietumā.

— Nemūžam! — Annika atsaucās. Un drošības labad viņa nokāpa no koka.

— Annika, es tevi redzu pa spraudziņu! — Pepija sauca. — Neuzkāp virsū kafijas kannai! Tā ir veca, jauka kafijas kanna, kas nevienam cilvēkam nav nodarījusi ļaunu, saproties! Un tā nav vainīga, ka ir bez snīpja.

Annika piegāja pie koka stumbra un pa mazu spraudziņu redzēja Pepijas pirksta galiņu. Tas viņu pa daļai nomierināja, tomēr viņa joprojām bija satraukta.

— Pepij, vai tiešām tu nevari tikt augšā? — viņa vaicāja.

Pepijas pirkstiņš pazuda, un pēc mirkļa viņa jau izbāza galvu

augšā pa stumbra dobumu.

— Varbūt es varu, ja kārtīgi mēģinu. — Un viņa ar rokām atvirzīja ozola lapotni.

— Ja tas tik viegli, tad arī es gribu nokļūt lejā un mazliet pamocīties cietumā, — ieteicās Tomijs, vēl joprojām sēdēdams ozolā.

— Njā, labāk paņemsim kāpnes, — Pepija atbildēja.

Viņa izlīda no dobuma un nolēca zemē. Tad aizdrāzās, atnesa kāpnes un iebāza tās koka dobumā.

Tomijam traki gribējās nokļūt lejā. Bija diezgan pagrūti aizrāp-ties līdz dobumam, jo tas atradās augstu, bet Tomijs bija drosmīgs. Viņam pat nebija bail ielīst tumšajā koka stumbrā. Annika redzēja, ka viņš pazūd, un sevī prātoja, vai brālīti vēl kādreiz ieraudzīs. Viņa mēģināja ielūkoties pa spraudziņu.

— Annika! — viņa dzirdēja Tomija balsi. — Tu pat iedomāties nevari, cik te ir brīnumaini. Tev arī te jānāk. Tas itin nemaz nav bīstami, ja var uzkāpt pa kāpnēm. Ja tu tikai vienreiz pamēģināsi, tad cita nekā vairs negribēsi darīt.

— Vai tas tik droši? —■ Annika vaicāja.

— Noteikti, — Tomijs atbildēja.

Tad Annika trīsošām kājām kāpa augšup, un pēdējā grūtākā gabaliņā viņai piepalīdzēja Pepija. Meitene mazliet satrūkās, ieraugot, cik tumšs ir ozola stumbrā. Bet Pepija turēja viņu aiz rokas un drošināja.

— Nebaidies, Annika, — viņa dzirdēja Tomija balsi lejā. — Tagad es redzu tikai tavas kājas, un, ja tu kritīsi, es tevi satveršu.

Annika nenokrita, bet nonāca laimīgi lejā pie Tomija. Un pēc viena mirkļa ieradās arī Pepija.

— Vai te nav jauki? — Tomijs bilda.

Un Annikai vajadzēja piekrist, ka tā ir. Lejā nemaz nebija tik tumšs, kā viņa bija domājusi, jo pa spraugu iespīdēja gaisma. Annika piegāja pie spraugas, lai pārbaudītu, vai viņa arī var redzēt kafijas kannu mauriņā.

— Šī būs mūsu paslēptuve, — Tomijs sacīja. — Neviens neiedomāsies, ka mēs atrodamies te. Un, ja viņi staigās ārpusē, mūs meklēdami, mēs viņus redzēsim pa spraugu. Un smiesimies.

— Mēs varam paņemt mazu nūjiņu, izbāzt to pa spraugu un viņus pakutināt, — Pepija piebilda. — Tad viņiem liksies, ka te spokojas.

To iedomādamies, bērni kļuva tik priecīgi, ka visi trīs apkampās. Tad viņi izdzirda gonga skaņas, kas Tomiju un Anniku aicināja pusdienās.

— Ka tevi piķis! Nu mums jāiet mājās. Bet rīt mēs te atnāksim, tiklīdz būsim mājās no skolas, — Tomijs sacīja.

— Jā, dariet tā, — Pepija piekrita.

Tad viņi kāpa augšup pa kāpnēm, vispirms Pepija, pēc tam Annika un beidzot Tomijs.

PEPIJA RĪKO EKSKURSIJU

— Šodien mums nav jāiet skolā, — Tomijs sacīja Pepijai, — jo skolā ir lielā tīrīšana, un mēs esam brīvi.

— Ha, — iekliedzās Pepija, — atkal netaisnība! Man nav nekādas tīrīšanas brīvdienas, lai gan to gauži vajadzētu. Paraugieties, kā izskatās virtuves grīda! Bet galu galā, ja tā labi padomāju, varu tīrīt arī bez šitās brīvdienas. Un to es darīšu tūliņ vai nu ar, vai bez tīrīšanas brīvdienas. Gribētu redzēt cilvēku, kas man to aizliegtu! Jūs apsēdieties uz virtuves galda, lai nebūtu man pa kājām, — Pepija izrīkoja.

Tomijs un Annika paklausīgi uzkāpa uz virtuves galda, tur uzrāpās arī Nilsona kungs un apgūlās Annikai klēpī.

Pepija uzsildīja lielu katlu ar ūdeni un pēc tam ūdeni nekautrēdamās izgāza uz virtuves grīdas. Tad viņa noāva lielās kurpes un nolika tās kārtīgi uz maizes šķīvja. Pēc tam pie kailajām kājām piestiprināja grīdas sukas un laidās ar tām gluži kā ar slidām pa virtuves grīdu, ka ūdens, viņai slidinoties, šļakstīt šļakstīja.

— Man vajadzētu būt slidošanas princesei, — viņa teica un pacēla kreiso kāju gaisā, tā ka iebelza ar to pa griestu lampu.

— Vismaz grācija un piemīlīgums man ir, — viņa atsāka, pārlēkdama pāri krēslam, kas stāvēja viņai ceļā.

—• Redziet nu, redziet, grīda ir tīra, — viņa beidzot sacīja un noņēma sukas.

— Vai tad tu grīdu nenoslaucīsi sausu? — Annika vaicāja.

— Nē, lai tā izžūst saulē. Domāju, ka tā nesaaukstēsies, ja tikai visu laiku kustēsies, — Pepija paskaidroja.

Tomijs un Annika norāpās no galda un ļoti piesardzīgi čāpoja pa grīdu, lai nesaslapinātos.

Ārā dzidri zilajās debesīs mirdzēja saule. Tādā starojošā septembra dienā ir patīkami doties uz mežu. Pepijai iešāvās prātā kāda ideja.

— Ziniet ko, paņemsim līdzi Nilsona kungu un dosimies nelielā ekskursijā.

— Ai jā, — Tomijs un Annika sajūsmā sauca.

— Aizteciet uz mājām un pajautājiet savai māmiņai, es pa to laiku sakārtošu ēdienu, — Pepija izrīkoja.

Tomijam un Annikai šāds priekšlikums ļoti patika. Viņi aizjoņoja uz mājām un pēc īsa laiciņa bija atpakaļ. Pepija ar Nilsona kungu uz pleciem jau stāvēja ārpus vārtiņiem. Vienā rokā viņai bija ceļa spieķis, otrā — liels grozs.

Bērni vispirms gāja kādu gabalu pa lauku ceļu, tad nogriezās birzī, kur starp bērziem un lazdu krūmiem vijās maza, jauka taciņa. Viņi pienāca pie kādiem vārtiņiem, aiz kuriem atradās vēl skaistāka birzs. Bet pie vārtiņiem bija nostājusies govs, un šķita, ka tā nedomā iet prom. Annika viņai uzkliedza, un Tomijs droši piegāja klāt, gribēdams govi pastumt prom, bet tā nekustējās un tikai raudzījās uz bērniem ar savām lielajām govs acīm. Lai tam darītu galu, Pepija nolika zemē grozu, piegāja pie govs un pacēla to sāņus, tad lopiņš samulsis aizjoņoja projām starp lazdu krūmiem.

— Padomājiet tikai, govs var izturēties gluži kā vērsis, — Pepija sacīja, pārlēkdama pāri vārtiņiem. — Un kas no tā iznāk? Vērši izturas kā govis. Tieši pietīgi ir to iedomāties!

— Tavu skaistu, skaistu birzi! — Annika jūsmīgi sauca un kāpa

uz visiem akmeņiem, ko ieraudzīja. Tomijs bija paņēmis līdzi Pe-pijas dāvāto dunci un nogrieza sev un Annikai ceļa spieķi. Maķenīt viņš iegrieza arī īkšķī, bet tā nebija liela nelaime.

—•1 Varbūt vajadzētu salasīt sēnes, — Pepija ierunājās un nolauza lielu, skaistu, sarkanu mušmiri. — Diezin vai to var ēst, — viņa prātoja. — Dzert to nevar, tik daudz es zinu, tātad neatliek nekas cits kā apēst. Varbūt to varētu!

Viņa nokoda lielu gabalu sēnes un norija.

— Tā lieta iet, — viņa sajūsmināta konstatēja. — Jā, jā, to mēs citreiz izsutināsim, — viņa teica un aizsvieda sēni augstu pār koku galotnēm.

— Kas tev ir tajā grozā? Kaut kas gards? — Annika tincināja.

— To es neteikšu pat ne par tūkstoš kronām, — Pepija atbildēja. — Vispirms uzmeklēsim labu apmešanās vietu un tad klāsim galdu.

Bērni sāka dedzīgi meklēt šādu vietiņu. Annika atrada lielu, plakanu akmeni, kas, pēc viņas domām, noderētu, bet ap to čumēja sarkanās skudras, un «pie tām es negribu sēdēt, ja neesmu ar viņām pazīstama,» Pepija sacīja.

— Jā, un tās kož, — Tomijs piebilda.

— Ak šīs kož, nu tad jākož pretī, -— Pepija izlēma.

Tad Tomijs starp lazdu krūmiem ieraudzīja mazu laukumiņu, un, pēc viņa domām, tur būtu labi sēdēt.

— Nē, tur nav pietiekami saulains, lai mani vasaras raibumi justos labi. Un es domāju, ka vasaras raibumi ir tik jauki, — Pepija atbildēja.

Mazliet tālāk atradās neliels paugurs, uz kura viegli varēja uzkāpt. Šā paugura virsotnē bija saulains laukumiņš, gluži kā balkons. Bērni apsēdās tur.

— Tagad jūs varat nosnausties, kamēr es uzklāšu galdu, — Pepija skubināja. Tomijs un Annika cieši piemiedza acis un dzirdēja, kā Pepija atver grozu un čaukstina ar papīriem.

— Viens, divi, deviņpadsmit, nu jūs varat atvērt acis, — Pepija beidzot teica. Un bērni palūkojās. Aiz sajūsmas viņi iekliedzās, ieraudzīdami visus gardumus, ko Pepija bija salikusi uz paugura. Tur atradās mazas, jaukas sviestmaizītes ar kotletītēm un šķiņķi, vesela kaudze ar cukuru apkaisītu pankūku, vairākas brūnas desas ripiņas un trīs ananasu pudiņi. Jo Pepija uz tēva kuģa bija iemācījusies gatavot ēdienus.

— Ai, cik jauka ir tāda tīrīšanas brīvdiena! — sauca Tomijs, piestūķēdams pilnu muti ar pankūkām. — Kaut tāda būtu katru dienu!

— Nu vai zini, es nemaz tā nekāroju tīrīt. Tiesa gan, tas ir jauki, bet tīrīt katru dienu kļūtu nogurdinoši, — Pepija sacīja.

Beidzot bērni bija tā pieēdušies, ka tikko varēja pakustēties, un viņi tikai sēdēja un baudīja saulītes mirdzumu.

— Diezin vai lidot ir grūti? — Pepija ierunājās un sapņaini lūkojās lejup pa nogāzi. Paugurs beidzās ar stāvu kranti, un līdz zemei bija tālu.

— Lejup jau varētu iemācīties lidot, — viņa prātoja. — Bet lidot augšup droši vien ir grūtāk. Taču var jau iesākt ar vieglāko. Man nudien liekas, es pamēģināšu.

— Nē, Pepij! Mīļā Pepij, nedari to! — Tomijs un Annika kliedza.

Bet Pepija jau stāvēja pie krants malas.

— Lido, muša nejaukā, lido, un šī muša nejaukā lidoja, — Pepija sacīja, un tieši tad, kad viņa teica «lidoja», meitene pacēla rokas un traucās gaisā. Pēc mirkļa noskanēja būkšķis. Tur zemē nokrita Pepija, Tomijs un Annika gulēja uz vēdera un izbijušies raudzījās uz Pepiju. Pepija piecēlās un notīrīja ceļgalus.

— Es aizmirsu vicināt rokas, turklāt vēderā man bija pārāk •daudz pankūku, — viņa līksmi sacīja.

Tieši tad bērni pamanīja, ka pazudis Nilsona kungs. Acīm redzot, viņš bija devies ekskursijā uz savu roku. Viņi atcerējās, ka pēdējo reizi bija redzējuši to sēžam apmierinātu un graužam grozu, bet pa to laiku, kad Pepija mēģināja lidot, viņi Nilsona kungu bija •aizmirsuši. Un tagad viņš bija pazudis. Pepija tā pārskaitās, ka iesvieda vienu kurpi lielā, dziļā ūdens paltī.

— Nekad nevajadzētu ņemt līdzi pērtiķus, ja kaut kur iet, — viņa teica. — Viņam vajadzēja palikt mājās un atblusot zirgu. To viņš būtu pelnījis, — viņa turpināja un iekāpa paltī, lai paņemtu kurpi. Ūdens sniedzās viņai līdz viduklim.

— Patiesībā vajadzētu izmantot gadījumu un izmazgāt arī matus, — Pepija prātoja un iebāza galvu ūdenī; viņa turēja to tik ilgi, kamēr ūdens sāka mest burbuļus.

— Tā, šoreiz nebūs jāiet pie friziera, — viņa jūsmīgi sacīja, beidzot izbāzusi galvu no ūdens. Meitene izrāpās no palts un apāva kurpes. Un tad viņi devās ceļā meklēt Nilsona kungu.

— Vai dzirdat, kā plankšķ, kad es eju? — Pepija smējās. —« Plisku, plasku, žļūku, žļaku, saka kleita un kurpes. Nudien jocīgi. Man liekas, tev arī vajadzētu pamēģināt. — Viņa pievērsās Annikai, kas tipināja tik smalka, ar gaišām, zīžainām cirtām, sārtu kleitiņu un mazām, baltām kurpītēm.

— Citreiz, — apdomīgā Annika noteica.

Un viņi gāja tālāk.

— Protams, uz Nilsona kungu jādusmojas, — Pepija atsāka. — Tā viņš rīkojas allažiņ. Vienreiz viņš aizmuka no manis

49

4 — 2649

Surabaja un pieņema izpalīdzes vietu pie kādas vecas atraitnes. Nu jā, tie jau ir meli, — pēc brītiņa viņa piebilda.

Tomijs ieteica iet katram uz savu pusi. Annika sākumā mazliet baiļojās, bet Tomijs aizrādīja:

— Tu taču neesi gļēvule!

Šādu apvainojumu Annika, protams, necieta. Un tā bērni izklīda katrs uz savu pusi.

Tomijs devās pāri pļavai. Nilsona kungu viņš neatrada, bet atrada ko citu. Vērsi! Vai, pareizāk sakot, vērsis atrada Tomiju, un Tomijs viņam nepatika. Tas bija negants vērsis, kas bērnus nepavisam nemīlēja. Viņš tuvojās, galvu nodūris, briesmīgi baurodams, un Tomijs bailēs šausmīgi iekliedzās, tā ka atbalss atskanēja visā mežā. To dzirdēja arī Pepija un Annika, un viņas brāzās turp, lai redzētu, kāpēc Tomijs tā kliedz. Vērsis jau bija uzķēris Tomiju uz ragiem un svieda viņu augstu gaisā.

— Šitāds nepraša vērsis, — Pepija sacīja Annikai, kas izmisusi raudāja. — Tā taču nedrīkst darīt. Viņš notraipa Tomija balto jūrnieka uzvalku. Man jāiet un jāparunā kāds prātīgs vārds ar vērsi.

Un to viņa darīja. Viņa pieskrēja pie vērša un rāva to aiz astes.

— Piedod, ka es pārtraucu, — viņa teica. Un viņa stingri rāva

vērša asti, tad vērsis pagriezās un ieraudzīja citu bērnu, kuru viņš arī gribēja uzķert uz ragiem.

— Piedod, kā jau teicu, — Pepija atkārtoja. — Un piedod, ka es nolaužu tavu ragu, — viņa teica un nolauza vērsim vienu ragu. — Ar diviem ragiem tagad nav moderni, — viņa piebilda. — Šogad visiem smalkākiem vēršiem ir tikai viens rags. Pat neviena. — Un viņa nolauza arī otru ragu.

Tā kā vērsis ragus nejūt, viņš arī nezināja, ka tie nolauzti. Viņš japrojām nejauki bauroja, un, ja tā nebijusi Pepija, no meitenes būtu palikuši pāri tikai milti.

— Hahaha, mitējies mani kutināt! — Pepija kliedza. — Tev nav ne jausmas, kā man kut. Hahaha, beidz jel, beidz, citādi es nobeigšos aiz smiekliem!

Bet vērsis nebeidza, un Pepija uzlēca viņam mugurā, lai kādu brītiņu būtu miers. Nekāda miera, protams, nebija, jo vērsim nepatika, ka uz muguras sēž Pepija. Viņš taisīja trakus lēcienus, lai meiteni nokratītu, bet Pepija tikai piespieda kājas un palika vērša mugurā. Vērsis auļoja šurpu turpu pa pļavu un tā bauroja, ka no viņa nāsīm vēlās dūmi. Pepija smējās un māja Tomijam un Anni-kai, kuri stāvēja gabaliņu tālāk, drebēdami kā apšu lapas. Vērsis griezās riņķī vien, pūlēdamies nomest Pepiju.

— Eo dejoju ar savu draudziņu, — Pepija dungoja un joprojām sēdēja vērša mugurā. Beidzot vērsis tā piekusa, ka nometās zemē un vēlējās, kaut pasaulē nebūtu neviena bērna. Galu galā viņam nekad nebija licies, ka bērni būtu vajadzīgi.

— Vai tagad tu domā nosnaust pusdienas diendusu? — Pepija laipni jautāja. — Tad es tevi netraucēšu.

Viņa norāpās no vērša muguras un aizgāja pie Tomija un Anni-kas. Tomijs bija maķenīt noraudājies. Viena roka viņam bija ievainota, bet Annika brūci bija apsējusi ar savu mutautiņu, un tā tagad vairs nesāpēja.

— Ai, Pepij! — Annika satraukta sauca, Pepijai pienākot.

— Šš, — Pepija čukstēja. — Neuzmodiniet vērsi. Viņš guļ.

— Nilsona kungs, Nilsona kungs, kur tu esi! — nākamajā mirklī viņa skaļi sauca, neraizēdamās par vērša diendusu. — Mums jāiet uz mājām!

Un redz, tur jau Nilsons sēdēja, uzrāpies kādā priedē. Viņš laizīja asti un izskatījās noskumis. Šāds mazs pērtiķis jau nevarēja justies labi, ja viens pamests mežā. Tagad viņš norāpās no priedes un uzlēca uz Pepijas pleca. Viņš vicināja cepuri, kā allaž, ja bija īsteni līksms.

— Ak tā, šoreiz tu nepaliki par izpalīdzi, — Pepija sacīja un noglaudīja pērtiķa muguru. — Nūjā, tie taču bija meli, tas tiesa, — viņa atkal sāka prātot. — Jā, bet, ja nu tas ir tiesa, tad nevar būt meli. Galu galā tomēr iznāks, ka viņš tiešām Surabajā bijis par izpalīdzi! Un tādā gadījumā es zinu, kā gatavot gaļas kotletes.

Un tad bērni devās uz mājām, Pepijas drēbes joprojām plak-šķēja un kurpes žļukstēja. Pēc Tomija un Annikas domām, diena bijusi brīnišķīga, par spīti vērsim, un viņi dziedāja dziesmu, ko bija mācījušies skolā. īstenībā tā bija vasaras dziesma, un tagad drīz iestāsies rudens, tomēr, pēc viņu domām, tā lieliski noderēja..

Un vasaras saulainās dienās pa mežiem un pļavām mēs ejam, par grūtībām tikai smejam un dziedam tā: halo, halā, ja esi jauns, nav dziedāt kauns,

tik netupi mājās,

tas sliņķiem vien klājas.

Mūs dziesma augšup trauc, kur kalnu smailes sauc.

Un vasaras saulainās dienās mēs dziedam tā: halo, haiā!

Pepija ari dziedāja, bet ne tieši tos pašus vārdus, viņas dziesma skanēja šādi:

Un vasaras saulainās dienās pa mežiem un pļavām es eju un daru, kas man tīk, un smeju.

2ļirkt, žļurks ap mani skan, jo slapjas kurpes ir kājās man.

Es paciešu šito sutru un ēdu rīsu putru.

Un vasaras saulainās dienās žjirkt, žļurks

ap mani skan!

PEPIJA UZSTĀJAS CIRKA

Mazajā pilsētiņā bija ieradies cirks, un visi bērni traucās pie savām māmiņām un tētukiem un lūdzās, lai viņiem atļauj aiziet uz cirku. To darīja ari Tomijs un Annika, un viņu labais tētuks tūliņ iedeva viņiem dažas skaistas sudraba kronas.

Iespieduši naudu cieši saujā, bērni drāzās pie Pepijas. Viņa bija verandā kopā ar savu zirdziņu. Patlaban viņa pina zirga asti mazās bizltēs un izgreznoja tās ar sarkaniem pušķiem.

— Man liekas, šodien ir viņa dzimšanas diena. Un tāpēc viņam jābūt smalkam, — Pepija sacīja.

— Pepij, — Tomijs, aizelsies no straujās skriešanas, ierunājās, — Pepij, vai gribi nākt līdzi uz cirku?

— Es varu iet vienalga uz kurieni, — Pepija atteica, — bet, vai varu iet uz sirku, — nezinu, jo man nav jēgas, kas tas sirks tāds ir. Vai tas dara sāpes?

— Vai, cik tu esi jocīga! — Tomijs izsaucās. — Kas nu par sāpēm! Tas ir jautrs, zini! Zirgi un klauni, un skaistas dāmas, kas staigā pa virvēm!

— Bet tas maksā naudu, — Annika ieminējās un atvēra rociņu, lai paskatītos, vai tur joprojām atrodas lielā, spožā divkronu monēta un divas piecdesmit ēru monētas.

— Esmu bagāta kā trollis, — Pepija sacīja, — tāpēc vienmēr varu sev nopirkt sirku. Tikai iznāks tā pašauri, ja man būs vēl vairāk zirgu. Klaunus un tās skaistās dāmas es varētu novietot meitas istabā, bet ar zirgiem būs ļaunāk.

— Ej nu, muļķīte. Cirku tev taču nevajag pirkt. Bet iet uz cirku un skatīties, tas maksā naudu, — Tomijs skaidroja.

— Pasarg dievs, — Pepija iekliedzās un samiedza acis. — Ak ta skatīšanās maksā naudu?! Un es te staigāju apkārt un skatos visu dienu! Ej nu sazini, cik naudas tā esmu izskatījusi!

Lēnltiņām viņa piesardzīgi atvēra vienu aci, galva viņai reiba. — Lai maksā ko maksādams, bet tas nu gan man jāpaskatās!

Beidzot Tomijam un Annikai laimējās ieskaidrot Pepijai, kas cirks īsti ir, un tad Pepija aizgāja un paņēma no savas somas dažas zelta monētas. Pēc tam viņa uzlika galvā cepuri, kas bija tik liela kā dzirnavu rats, un tad bērni klunkuroja uz cirku.

Ap cirka teltīm drūzmējās daudz ļaužu, un pie biļešu lodziņa bija gara rinda. Beidzot pienāca Pepijas kārta. Viņa iebāza galvu lūciņā, nikni blenza uz veco, laipno dāmu, kas sēdēja būdiņā, un sacīja:

— Cik maksā uz tevi paskatīties?

Taču vecā dāma bija ārzemniece un nesaprata Pepijas jautājumu, bet atbildēja:

— Meitenīt, firmā fēta makšā pēc kron, otrā fēta — trīš kron un stavfēta — fēn kron.

— Ak šitā, — Pepija atbildēja, — bet tad tev jāapsola, ka tu staigāsi pa virvi.

Tad iejaucās Tomijs un sacīja, ka Pepija vēloties otrās vietas biļeti. Pepija pasniedza zelta monētu, un vecā dāma to aizdomīgi aplūkoja. Viņa monētā arī iekoda, lai redzētu, vai tā ir īsta. Beidzot viņa pārliecinājās, ka monēta tiešām ir īsta, un Pepija dabūja biļeti. Bez tam viņai vēl izdeva atpakaļ daudz sudraba sīknaudas.

— Ko es ar šīm mazajām, baltajām, neglītajām monētām iesākšu, — Pepija īgni sacīja. — Zini ko, labāk paturi tās, tad es uz tevi varēšu raudzīties divas reizes stavfētā.

Tā kā Pepija neparko negribēja ņemt atpakaļ sīknaudu, dāma apmainīja viņas biļeti pret pirmo vietu un arī Tomijs ar Anniku dabūja tādas pašas biļetes bez jebkādas maksas. Tādējādi Pepija, Tomijs un Annika sēdēja smalkos, sarkanos krēslos pavisam tuvu manēžai. Tomijs un Annika vairāk reižu pagriezās, lai pamātu skolas biedriem, kas sēdēja daudz tālāk.

— Tā nu gan ir jocīga telts, — Pepija sacīja un brīnīdamās raudzījās apkārt. — Grīdu viņi nokaisījuši ar zāģu skaidām, kā redzu. Neesmu jau nemaz tik smalka, tomēr, pēc manām domām, tas izskatās nevīžīgi.

Tomijs skaidroja Pepijai, ka visos cirkos izkaisot skaidas, kur auļot zirgiem.

Estrādē sēdēja cirka orķestris, kas pēkšņi sāka spēlēt skaļu maršu. Pepija strauji plaukšķināja ar rokām un no sajūsmas lēkāja krēslā.

— Nez vai par klausīšanos arī jāmaksā, jebšu to dabū par velti? — viņa prātoja.

Tieši tai brīdī atvilka mākslinieku ieejas priekškaru un ārā izbrāzās cirka direktors, ģērbies melnā frakā, turēdams rokā pātagu, un līdz ar viņu izauļoja desmit balti zirgi ar sarkanām spalvām rotātām galvām.

Cirka direktors šmiukstināja pātagu, un zirgi auļoja ap manēžu. Tad direktors atkal pašmiukstināja patagu, un visi zirgi apstājās, uzlikuši priekškājas uz barjeras, kas apņēma manēžu.

Viens zirgs bija apstājies tieši pretī vietām, kurās sēdēja bērni. Annikai nepatika, ka zirgs pienācis tik tuvu, un viņa pēc iespējas atvirzījās tālāk krēslā. Bet Pepija paliecās uz priekšu, pacēla zirga priekškāju un teica:

— Pazemīgs kalps! Varu tevi sirsnīgi pasveicināt no mana zirga. Viņam arī šodien dzimšanas diena, lai gan pušķi viņam ir nevis uz galvas, bet astē.

Par laimi, Pepija atlaida zirga kāju, iekāms cirka direktors pašmiukstināja no jauna pātagu, jo tad visi zirgi nolēca no barjeras un atkal auļoja pa manēžu.

Pēc numura beigām cirka direktors pieklājīgi palocījās, un zirgi izbrāzās ārā. Nākamajā mirklī priekškars no jauna pašķīrās un manēžā iznāca melns zirgs, uz viņa muguras stāvēja skaista dāma, ģērbusies zajā zīda triko. Viņu sauca par mis Karmensitu, tā bija rakstīts programmā.

Zirgs rikšoja apkārt pa zāģu skaidām, un mis Karmensita stāvēja mierīgi uz viņa muguras un smaidīja. Bet tad kaut kas notika. Tieši kad zirgs rikšoja garām Pepijai, gaisā nez kas nošalca, un tā bija Pepija. Nu viņa stāvēja uz zirga muguras blakām mis Karmen-sitai. Pirmajā mirklī mis Karmensita jutās tik pārsteigta, ka gandrīz, vai nokrita no zirga. Tad viņa saskaitās un vicināja ar rokām, lai dabūtu Pepiju nost no zirga muguras. Bet tas viņai neizdevās.

— Apmierinies maķenīt, — Pepija aizrādīja. — Tas taču nav labi, tev jābūt mierīgai. Citi cilvēki arī samaksājuši, tā man liekas!

Tad mis Karmensita pati gribēja nolēkt no zirga, bet viņai nelaimējās, jo Pepija viņu cieši turēja ap vidukli. Visi cilvēki cirkā sāka smieties. Pēc viņu domām, tas nudien bija trakoti jocīgi, kā šī sarkanmatainā meitene ar lielajām kurpēm kājās turēja ciet skaisto mis Karmensitu. Izskatījās, ka meitene visu mūžu būtu uzstājusies cirkā.

Bet cirka direktors nesmējās. Viņš pamāja uzraugiem, lai tie skrien un aptur zirgu.

— Vai tad numurs jau beidzies? — Pepija vīlusies ierunājās. — Tieši tagad, kad mums bija tik jautri!

— Palaidņa skuķe, taisies, ka tiec! — cirka direktors šņāca caur sakostajiem zobiem.

Pepija paraudzījās uz viņu apbēdināta.

— Kas tad nu, kāpēc tu uz mani dusmojies? Es domāju, ka mums vajadzētu uzjautrināties, — Pepija sacīja.

Viņa nolēca no zirga, aizgāja uz savu vietu un apsēdās. Bet tagad pie meitenes pienāca divi lieli uzraugi, lai izmestu viņu ārā. Viņi satvēra Pepiju un mēģināja pacelt.

Nekas neiznāca. Pepija sēdēja joprojām mierīgi, un, lai kā viņi pūlējās, nebija ne mazākās iespējas viņu izkustināt. Tad viņi paraustīja plecus un aizgāja projām.

Pa to laiku bija sācies nākamais numurs. Uznāca mis Elvīra — virves dejotāja. Viņa bija ģērbusies sārtā tilla kleitā un rokās turēja sārtu saulsargu. Maziem, glītiem solīšiem viņa uzskrēja uz virves. Viņa šūpoja kājas un taisīja visādus trikus. Tas izskatījās tik jauki. Viņa parādīja, ka var pat soļot atmuguriski pa tievo virvi. Bet, nogājusi līdz virves galam un apgriezusies, viņa ieraudzīja Pepiju, kas tur stāvēja.

— Ko tu tur teici? — Pepija jūsmīgi vaicāja, pamanījusi mis Elvīras pārsteigumu.

Mis Elvīra neteica ne vārda, bet nolēca no virves un metās ap kaklu cirka direktoram, kas bija viņas tēvs. Un direktors no jauna sūtīja uzraugus, lai tie sviež Pepiju ārā. Šoreiz viņš sūtīja veselus piecus vīrus. Bet tad visi cilvēki cirkā sāka kliegt:

— Ļaujiet! Mēs gribam redzēt to sarkanmataino skuķi!

Un viņi dimdināja ar kājām un plaukšķināja ar rokām.

Pepija uzlēca uz virves. Un mis Elvīras triki bija nieks salīdzinājumā ar Pepijas mākslu. Nonākusi virves vidū, viņa izstiepa vienu kāju tieši gaisā, un viņas lielā kurpe pletās kā jumts virs meitenes galvas. Viņa mazliet saliecās ceļgalos un ar izstiepto kāju pakasīja sev aiz auss.

Cirka direktors nemaz nepriecājās, ka Pepija uzstājas viņa cirkā. Viņš gribēja tikt no tās vaļā. Tāpēc viņš pielavījās un pagrieza mehānismu, kas saturēja virvi; viņš bija cieši pārliecināts, ka Pepija noripos lejā.

Bet Pepija to nedarīja. Viņa sāka virvi šūpot. Uz priekšu un atpakaļ, ašāk un ašāk, un — pēkšņi — viņa palēcās gaisā un nosēdās uz cirka direktora. Viņš tā izbijās, ka metās skriet.

— Šitāds jauks zirdziņš! Bet kāpēc tev matos nav pušķu? — Pepija vaicāja.

Tad viņai likās, ka laiks atgriezties pie Tomija un Annikas. Viņa nokāpa no cirka direktora, aizgāja savā vietā un apsēdās, un tad vajadzēja sākties nākamajam numuram. Tas ilga kādu laiciņu, jo cirka direktoram vispirms vajadzēja iziet, lai izdzertu glāzi ūdens un sasukātu matus. Pēc tam viņš ienāca, palocījās publikas priekšā un sacīja:

— Manas dāmas un kungi! Pēc dajiem acumirkļiem jūs skatī-šiet fasaules lielāko prlnumu, fasaules štibrāko cilfēku, Štibro Augustu, kuru nefēns nav uzfarējis. Lūcu, manas dāmas un kungi, tur nāk Štibrais Augusts!

Un manēžā ienāca milzīgs virs. Viņš bija ģērbies sārtā triko, ap vēderu apsējis leoparda ādu. Viņš palocījās publikas priekšā un izskatījās gauži apmierināts.

— Skatieties, kādi muškuļi, — cirka direktors sacīja un paspieda Stiprā Augusta roku, uz kuras pietūka muskuļi.

— Un tagad, manas dāmas un kungi, es jums farādīš kaut ko fatēsi ēfērojam. Kurš no jums uzdrīkštēš famēģināt fēveikt Štibro

Augustu, kurš uzdrīkštēš to, tam samaksās simts kron. Simts kron šamakšāš tam, kaš uzteiks Štibro Augustu, fadomājēt to, mani kungi un dāmas. Lūcu! Kas šākš?

Neviens neiznāca manēžā.

— Ko viņš sacīja? Kādēļ viņš runā arābiski? — Pepija jautāja.

— Viņš teica, ka tam, kas piekaus šo lielo vīru, izmaksās simt kronas, — Tomijs paskaidroja.

— Es to varu. Bet man žēl viņu piekaut, viņš izskatās tik labsirdīgs, — Pepija sacīja.

— Ko niekus, to taču tu nevari. Viņš ir visstiprākais vīrs pasaulē, — Annika iebilda.

— Jā, vīrs, — atteica Pepija. — Bet es esmu visstiprākā meitene pasaulē, atceries to!

Pa to laiku Stiprais Augusts cilāja lielus dzelzs stieņus un salieca resnas dzelzs stangas, pierādīdams savu spēku.

— Nu, mani kungi un dāmas, — sauca cirka direktors. — Fai tad fatēsi naf nefēna, kas fēlaš nofelnīt simts kron, fai fatēsi tās fajadžeš faturēt man fašam. — Un viņš plivināja simt kronu banknoti.

— Nē, to es fatēsi nefēļaušu! — izsaucās Pepija, pārkāpa pāri barjerai un iegāja manēžā.

Cirka direktors galīgi apjuka, viņu ieraudzīdams.

— Ej, fažūd, eš negrib tef redžēt! — viņš šņāca.

— Kāpēc tu vienmēr esi tik nelaipns? — Pepija pārmetoši sacīja. — Es jau tikai gribu pacīkstēties ar Stipro Augustu.

— Šitan naf nekād fēt frēkš jokēm, — cirka direktors sacīja. — Pažūd, ēkams Stibrais Augusts izdēš taf nekaunīb!

Bet Pepija pagāja garām cirka direktoram un devās tieši pie Stiprā Augusta. Viņa satvēra tā lielo roku un sirsnīgi pa-Jkratīja.

— Tagad mēs brītiņu pacīkstēsimies, — viņa sacīja.

Stiprais Augusts raudzījās uz viņu kā neziņā.

— Pēc mirkļa es sākšu, — Pepija aizrādīja.

Un to viņa darīja. Viņa pamatīgi satvēra Stipro Augustu, un,

iekāms kāds bija atjēdzies, kā tas notika, Augusts jau gulēja uz. grīdsegas. Tad viņš pietrūkās kājās, tumši pietvīcis.

— Hei, Pepij! — sauca Tomijs un Annika. To dzirdēja visi cilvēki, kas bija cirkā, arī viņi kliedza: «Hei, Pepij!» Cirka direktors, rokas lauzīdams, sēdēja uz barjeras. Viņš bija negants. Bet Stiprais. Augusts bija vēl negantāks. Visā mūžā viņš nebija pieredzējis kaut ko tik briesmīgu. Bet nu gan viņš parādīs šai sarkanmatainajai meitenei, kas īstenībā par vīru ir Stiprais Augusts. Viņš metās pie Pe-pijas un satvēra viņas viduci. Bet Pepija stāvēja stingri kā klints.

— Tu taču vari labāk, — viņa sacīja, lai cīkstoni uzmundrinātu. Bet tad viņa atraisījās no Stiprā Augusta tvēriena, un nākamajā mirklī viņš atkal gulēja uz grīdsegas. Pepija stāvēja viņam blakām un gaidīja. Ilgi viņai nevajadzēja gaidīt. Ierēkdamies Stiprais Augusts piecēlās un no jauna metās meitenei virsū.

— Tidelipams un pidelejams! — Pepija sacīja.

Kad Stiprais Augusts trešo reizi metās uz Pepiju, viņa to pacēla augstu gaisā un, rokas izstiepusi, nesa apkārt pa manēžu. Pēc tam no jauna nolika viņu uz grīdsegas un tur viņu turēja.

— Nu, večukiņ, es domāju, ilgāk mēs vairs nečīkstēsimies. Nekas jautrāks vairs neiznāks, — viņa sacīja.

— Pepija ir uzvarējusi, Pepija ir uzvarējusi! — kliedza cirka apmeklētāji. Stiprais Augusts, cik ātri vien spēja, izlavījās ārā. Un cirka direktors bija spiests pasniegt Pepijai simt kronu banknoti, lai gan viņš izskatījās tā, ka labāk vēlētos meiteni aprīt.

— Lūcu, mīlā jaunkundc, lūcu, te būš simt kron! — viņš teica.

— Ak šitā, ko es ar to papīra gabaliņu iesākšu? — Pepija nicīgi sacīja. — Ja vēlies, tu tajā vari ietīt siļķi!

To teikusi, viņa aizgāja un apsēdās.

— Tas nu gan bija garlaicīgs sirks, — viņa sacīja Tomijam un Annikai. — Mazs snaudiens nemaz nebūtu par ļaunu. Bet, ja būtu vajadzīga mana palīdzība, pamodiniet mani.

Un tad viņa atslīga krēslā un tūliņ aizmiga. Tur nu viņa gulēja un krāca, kamēr klauni un šķēpu rijēji, un čūsku dīdītāji rādīja savu mākslu Tomijam un Annikai, un citiem cilvēkiem cirkā.

— Pēc manām domām, Pepija tomēr bija vislabākā, — Tomijs pačukstēja Annikai.

PEPIJU APMEKLE ZAGĻI

Pēc Pepijas uzstāšanās cirkā pilsētiņā nebija neviena cilvēka, kas nezinātu, cik briesmīgi stipra ir Pepija. Par viņu pat bija rakstīts avīzē. Taču cilvēki, kas dzīvoja citur, protams, nezināja, cik stipra ir Pepija.

Reiz tumšā rudens vakarā pa ceļu garām savrupmājai «Vistas kāja» cilpoja divi klaidoņi. Tie bija nejauki zagļi, kas devušies gājienā pa zemi vērot, vai būtu kaut kas, ko viegli varētu nočiept. Viņi ieraudzīja savrupmājas logos gaismu un nolēma ieiet tur un palūgt kādu sviestmaizi.

Pepija tovakar bija izplājusi visu zelta naudu uz virtuves grīdas un sēdēja skaitīdama. Nekāda labā skaitītāja viņa nebija, taču lāgiem to darīja. Kārtības labad.

— ... septiņdesmit pieci, septiņdesmit seši, septiņdesmit septiņi, septiņdesmit astoņi, septiņdesmit desmit, septiņdesmit vienpadsmit, septiņdesmit divpadsmit, septiņdesmit trīspadsmit, septiņdesmit septiņpadsmit. . . pū, kakls aizsmacis no šiem septiņpadsmi-

tajiem, laikam taču ir vēl kādi citi padsmiti šajos padsmitajos, ai, atceros — simt četri, tūkstoš, tā patiesi ir liela nauda, — Pepija sacīja.

Tieši tajā brīdī klauvēja pie durvīm.

— Ienāciet vai palieciet ārā, kā jums tīk. Es nevienu nepiespiežu! — Pepija sauca.

Durvis atvērās, un klaidoņi ienāca iekšā. Uzminiet, vai viņi iepleta lielas acis, ieraudzīdami mazu, sarkanmatainu meiteni sēžot tur vientulībā un skaitot naudu!

— Vai tu esi viena pati mājās? — viņi viltīgi vaicāja.

— Nepavisam. Mājās ir arī Nilsona kungs, — Pepija atbildēja.

Zagļi taču nevarēja zināt, ka Nilsona kungs ir mazs pērtiķītis,

kas patlaban guļ savā zaļi krāsotajā gultiņā, apsedzis vēderu ar leļļu sedziņu. Zagļi domāja, ka tā sauc mājastēvu, un viņi abi nozīmīgi samirkšķinājās.

Šī samirkšķināšanās nozīmēja: «Mēs varam atnākt vēlāk.» Bet Pepijai viņi sacīja:

— Jā, mēs tikai ienācām pavaicāt par pulksteni.

Viņi kļuva tik dedzīgi, ka vairs nemaz nedomāja par sviestmaizēm.

— Lieli un stipri puiši, bet nezina, kas ir pulkstenis, — Pepija sacīja. — Diez kādu audzināšanu jūs esat dabūjuši? Pulkstenis ir apaļš daiciņš, kas saka «tik-tak» un iet un iet, un nekad nenonāk līdz durvīm. Ja jūs zināt citas mīklas, plājiet vaļā, — Pepija, viņus uzmundrinādama, sacīja.

Klaidoņi atzina, ka Pepija ir pārāk maza, lai kaut ko saprastu par pulksteņiem, tāpēc viņi, ne vārda nebilzdami, apgriezās un izgāja ārā.

— Neprasu, lai jūs teiktu «paldies», — Pepija viņiem nosauca aiz muguras, — bet vismaz varējāt pateikt «tik». Jums nav pareiza saprašana par pulksteni! Bet lai nu paliek, ejiet dieva mierā, — viņa piebilda un no jauna sāka skaitīt naudu.

Laimīgi tikuši ārā, zagļi aiz sajūsmas berzēja rokas.

— Vai tu redzēji, kāds lēvenis naudas? Ak tu pasaulīt! — viens no viņiem ierunājās.

— Jā, dažkārt cilvēkam laimējas, — otrs atbildēja. — Mums

atliek tikai nogaidīt, kamēr šis skuķis un Nilsona kungs aizmigs. Pēc tam ielavīsimies iekšā un visu sagrābsim.

Viņi apsēdās dārzā zem ozola nogaidīt. Lietus gāza straumēm, un viņi bija ļoti izsalkuši, tāpēc gaidīt nekāda prieka nebija, taču domas par lielo naudu viņus uzturēja možus.

Visās citās savrupmājās pamazām izdzisa gaisma, bet savrupmājā «Vistas kāja» tā joprojām spīdēja. Pepija bija iedomājusies mācīties skotu deju un negribēja iet gulēt, iekāms nebūs pārliecināta, ka tiešām to prot. Beidzot tomēr arī savrupmājā «Vistas kāja» izdzisa gaisma.

Klaidoņi vēl nogaidīja kādu laiciņu, lai būtu droši, ka Nilsona kungs aizmidzis. Beidzot viņi tomēr pielavījās pie virtuves

durvīm un grasījās atvērt tās ar saviem mūķīzeriem. Viens no viņiem — starp citu, viņu sauca par Blūmu — pavisam nejauši pamēģināja durvis. Tās nebija aizslēgtas.

— Kā tu domā, vai tiem cilvēkiem ir prāts? Durvis taču nav aizslēgtas, cik saprotu, — viņš pačukstēja savam biedram.

— Jo labāk mums, — biedrs atbildēja. Tas bija vīrs ar tumšiem matiem, un tie, kas viņu pazina, sauca viņu par Karlsonu-Dauzoņu.

Karlsons-Dauzoņa iededzināja bateriju un tad iešmauca virtuvē. Tur neviena nebija. Pepijas gulta atradās blakus istabā, un tur bija arī Nilsona kunga gultiņa.

Karlsons-Dauzoņa atvēra durvis un piesardzīgi palūkojās apkārt. Istabā valdīja miers un klusums, un viņš ar bateriju apgaismoja istabu. Kad gaismas stars krita uz Pepijas gultas, abi klaidoņi pārsteigti ieraudzīja pāris kāju, kas atdusējās uz spilvena. Galvu Pepija, kā parasti, bija pabāzusi zem segas gultas kājgalī.

— Tā laikam gan ir skuķe, — Karlsons-Dauzoņa pačukstēja Blūmam.

— Viņa, bez šaubām, guļ dziļā miegā. Bet kur varētu būt tas Nilsona kungs, kā tu domā?

— Nilsona kungs, ja drīkstu aizrādīt, — atskanēja no segas apakšas Pepijas rāmā balss, — Nilsona kungs guļ tajā zaļajā leļļu gultiņā.

Klaidoņi tā pārbijās, ka tūdaļ gribēja brāzties ārā. Bet tad viņi apdomāja Pepijas vārdus. Ka Nilsona kungs guļot leļļu gultiņā. Baterijas gaismā viņi arī ieraudzīja leļļu gultiņu un mazo pērtiķīti, kas tajā gulēja. Karlsons-Dauzoņa nevarēja valdīt smieklus.

— Blūm, — viņš teica. — Nilsona kungs ir pērtiķis. Hahaha!

— Un ko domāji tu, kas viņš tāds ir? Varbūt zāles pļaujamā mašīna? — no jauna atskanēja Pepijas mierīgā balss.

— Vai tavs tētis un māmiņa nav mājās? — Blūms vaicāja.

— Nnē. Viņi ir tālu prom. Gauži tālu! — Pepija sacīja.

Karlsons-Dauzoņa un Blūms aiz sajūsmas klukstēja.

— Paklau, meitenīt, — Karlsons-Dauzoņa sauca. — Panāc šurp, patērzēsim!

— Nnē, es taču guļu, — Pepija atteica. — Vai atkal gribat

5*

67

uzdot mīklas? Bet tad vispirms uzminiet manu mīklu: «Kas tas par pulksteni, kurš iet un iet, un nekad nenonāk līdz durvīm?»

Taču Blūms sāka rīkoties noteikti un parāva uz augšu Pepijas segu.

— Vai tu proti dejot skotu deju? — Pepija vaicāja un nopietni raudzījās viņa acīs. — Es to protu.

— Tu vaicā pārlieku daudz, — Karlsons-Dauzoņa sacīja. — Varbūt arī mēs varam mazliet pavaicāt? Kur tu liki, piemēra dēj, naudu, kas pirmāk bija uz grīdas.

— Somā, tur uz skapja, — Pepija pavisam vaļsirdīgi atteica.

Karlsons-Dauzoņa un Blūms ņirdza.

— Ceru, ka tev, draudziņ, nebūs iebildumu, ja to paņemsim mēs, — Karlsons-Dauzoņa sacīja.

— Itin nemaz ar ne. Protams, ne!

Tad Blūms piegāja pie skapja un nocēla somu.

— Ceru, ka tev, draudziņ, nebūs iebildumu, ja es to paņemšu atpakaļ, — Pepija teica, izrāpusies no gultas un iedama klāt Blūmam.

Blūms pat lāgā neapjēdza, kā tas notika, bet soma jau bija Pepijas rokās.

— Neniekojies! Dod šurp somu! — Karlsons-Dauzoņa pikti sauca.

Viņš cieši satvēra Pepijas roku un mēģināja izraut iekāroto somu.

— Man patīk niekoties! — Pepija atteica un uzcēla Karlsonu-Dauzoņu uz skapja. Pēc mirkļa arī Blūms tur sēdēja. Tad abi klaidoņi izbijās. Viņi saprata, ka Pepija nav nekāda parasta meitene.

Taču soma viņus tā kārdināja, ka viņi aizmirsa bailes.

— Abi reizē, Blūm! — Karlsons-Dauzoņa izsaucās, un viņi nolēca no skapja un metās virsū Pepijai, kas turēja rokā somu. Bet Pepija pagrūda viņus ar mazo pirkstiņu tā, ka viņi aizlidoja katrs uz savu kaktu. Pirms viņi paguva piecelties, Pepija bija dabūjusi virvi un veikli aptina ar to abu zagļu rokas un kājas. Tagad viņi sāka dziedāt citu dziesmu.

— Mīļā, labā jaunkundz, — Karlsons-Dauzoņa lūdzās. — Pie-

dod mums, mēs tikai pajokojām! Nenodari mums ļauna, esam divi nabaga klaidoņi un ienācām palūgt gabaliņu maizes.

Blūms pat ieraudājās.

Pepija nolika somu kārtīgi atpakaļ uz skapja. Tad viņa pievērsās gūstekņiem.

— Vai kāds no jums prot dejot skotu deju?

— Njā, njā, domāju, ka to mēs abi protam, — Karlsons-Dau-zoņa teica.

— Ai, tas ir jauki! — Pepija izsaucās un plaukšķināja rokas.

— Vai mēs nevarētu maķenīt padejot? Es šo deju tikko iemācījos, saprotiet.

— Ak tā, — Karlsons-Dauzoņa atteica mazliet pārsteigts.

Tad Pepija paņēma lielas grieznes un pārgrieza virvi, ar ko

bija saistīti gūstekņi.

— Bet mums taču nav mūzikas, — Pepija noraizējusies bilda. Tad viņai kas ienāca prātā.

— Vai tu nevarētu spēlēt ar matu suku, — viņa teica Blūmam.

— Es dejošu ar to tur. — Viņa norādīja uz Karlsonu-Dauzoņu.

Protams, Blūms prata spēlēt ar matu suku. Un to viņš darīja, ka skanēja visa māja. Nilsona kungs atmodās un apsēdās gultā noskatīties, kā Pepija griežas ar Karlsonu-Dauzoņu. Viņa bija nāvīgi nopietna un dejoja tik enerģiski, it kā runa būtu par viņas dzīvību.

Beidzot Blūms vairs negribēja spēlēt, apgalvodams, ka suka nežēlīgi kutinot lūpas. Un Karlsons-Dauzoņa, kas visu cauru dienu bija klaiņojis pa ceļiem, juta briesmīgu nogurumu kājās.

— Vai, mīļie, vēl kādu mazītiņu brītiņu, — Pepija lūdzās un dejoja tālāk. Un Blūmam un Karlsonam-Dauzoņam bija jāturpina.

Kad pulkstenis bija trīs naktī, Pepija sacīja:

— Ak, es varētu dejot līdz pat ceturtdienai! Bet jūs varbūt esat noguruši un izsalkuši?

Tā jau tieši bija, lai gan klaidoņi neuzdrīkstējās par to runāt. Pepija izņēma no pieliekamā maizi un sieru, un sviestu, un šķiņķi, un aukstu cepeti, un pienu un cēla to visu galdā, tad viņi visi trīs apsēdās pie virtuves galda, Blūms un Karlsons-Dauzoņa, un Pepija, un viņi ēda, kamēr pietūka. Pepija vienā ausī iepilināja mazliet piena.

— Tas palīdz pret dūrēju ausī, — viņa skaidroja.

— Ak, tu nabadzīte, tev ausī iesities dūrējs, — Blūms bilda.

— Nēē, bet tas var iesisties, — Pepija atbildēja.

Beidzot abi klaidoņi piecēlās, sirsnīgi pateicās par ēdienu un lūdza, vai varot atvadīties.

— Jauki gan, ka jūs atnācāt! Vai tiešām jums jau jāiet? — Pepija sūrojās.

— Nekad neesmu redzējusi neviena, kas tik labi dejotu skotu deju kā tu, manu cukurdūkulīt, — viņa sacīja Karlsonam-Dauzoņam. — Bet tu centīgi vingrinies spēlēt ar matu suku, tad tev lūpas nekutēs, — viņa teica Blūmam.

Tieši tai brīdī, kad klaidoņi jau bija pie durvīm, pietraucās Pepija un iedeva katram vienu zelta naudas monētu.

— To jūs esat godīgi nopelnījuši, — viņa piebilda.

PEPIJA SVIN DZIMŠANAS DIENU

Reiz Tomijs un Annika atrada savā pasta kastītē vēstuli.

«TOMIJAM UN ANNIKAI» bija rakstīts uz aploksnes. Atvēruši aploksni, viņi atrada tajā kartīti, uz kuras bija rakstīts:

«TMIJS UNE ANIKA NĀKS PIE PEPIJAS UZ DZIMŠANDIE-NAS SVINĪBĀM, RITĀ PECPUZDINĀ, APĢERPS KĀDU VE-LATES.»

Tomijs un Annika aiz prieka lēkāja un dejoja. Viņi gluži labi saprata kartītes saturu, lai gan tas bija rakstīts mazliet jocīgi. Pe-pija tikai ar briesmīgi lielām pūlēm to bija uzrakstījusi. Viņa nebija iepazinusies skolā ar burta «i» rakstību, taču mazliet rakstīt viņa tomēr prata. Toreiz, kad Pepija ar tēvu burāja pa jūru, viens no tēva matrožiem mēdza apsēsties ar viņu uz kuģa pūpes, lai iemācītu meitenei rakstīt. Diemžēl Pepija nebija nekāda pacietīgā skolniece. Brītiņu pamocījusies, viņa uzreiz sacīja:

— Nē, Frīdolf (šo matrozi sauca par Frīdolfu), nē, Frīdolf, jods parāvis šo māžošanos, es labāk uzkāpšu mastā un palūkošos, kāds rīt būs laiks.

Tāpēc nemaz nav jābrīnās, ka ar rakstīšanu viņai neveicās. Visu nakti viņa bija noņēmusies ar šo ielūguma kartīti, un uz rīta pusi, kad pār savrupmāju «Vistas kāja» dzisa zvaigznes, aiztipināja pie Tomija un Annikas mājas un iemeta vēstuli viņu pasta kastītē.

Tikko Tomijs un Annika bija pārnākuši no skolas, viņi sāka posties smalkajām svinībām. Annika palūdza māmiņu iecirtot viņas matus. Māmiņa to darīja un Annikas matos iesēja lielu, sārtu zīda lenti. Tomijs matus saslapināja un tad izsukāja, lai tie būtu īsti gludi. Viņš nu gan nevēlējās, lai viņa mati cirtotos. Pēc tam Annika gribēja uzvilkt savu smalkāko kleitu, bet māmiņa teica, ka tas esot lieki, jo Annika ļoti reti tīra un kārtīga pārnāca mājās pēc ciemošanās pie Pepijas. Tāpēc Annikai vajadzēja apmierināties ar to kleitu, kura skaitījās labākā pēc vissmalkākās. Tomi-jam bija vienalga, kāds uzvalks ir mugurā, ja tikai tas nav pārāk netīrs.

Bērni, protams, bija nopirkuši Pepijai dāvanu. Viņi bija izņēmuši naudu no savas krāj kasītes — sivēntiņa un atceļā no skolas ieskrējuši Lielās ielas rotaļu veikalā un nopirkuši ļoti smalku . . . jā, ko īsti, tas pagaidām lai paliek noslēpums. Dāvana bija ievīstīta zaļā papīrā un apsieta ar aukliņu, un, kad Tomijs un Annika bija kārtībā, Tomijs paņēma dāvanu un viņi joza projām, mātes dedzīgo brīdinājumu pavadīti, lai piesargā drēbes. Dāvanas sainīti kādu gabaliņu dabūja nest arī Annika, un viņi vienojās, ka dāvanu pasniegs abi reizē.

Bija jau novembris, un krēsla iestājās ļoti agri. Kad Tomijs un Annika iegāja pa savrupmājas «Vistas kāja» vārtiņiem, Pepijas dārzs jau bija tumšs un sirmie koki, kam patlaban krita lapas, drūmi šalca.

— Rudenīgi, — Tomijs sacīja. Toties jaukāk bija saskatīt savrupmājas apgaismotos logus un zināt, ka viņi dodas uz dzimšanas dienas svinībām.

Parasti Tomijs un Annika mēdza ielavīties pa virtuves durvīm.

bet šoreiz viņi gāja pa parādes ieeju. Zirgu verandā neredzēja. Tomijs dedzīgi pieklauvēja pie durvīm. No istabas atskanēja dobja balss:

Vai tumšā naktī pa ceļu nāk spoks uz manu māju patiesi?

Vai tas tikai mazās pelītes joks, kura saprot, ka nāk man viesi...

— Nē, Pepij, tie esam mēs! Atver! — Annika sauca.

Tad Pepija atvēra durvis.

— Ak, Pepij, kāpēc tu runāji par «spoku», es tā izbijos, — Annika sacīja, pavisam aizmirsusi apsveikt Pepiju.

Pepija sirsnīgi smējās un atrāva vaļā virtuves durvis. Ai, cik jauki bija ienākt gaismā un siltumā! Dzimšanas dienas svinības notiks virtuvē, jo tur bija vispatīkamāk. Mājas apakšstāvā bija tikai divas istabas. Salons, kur atradās tikai viena mēbele, un Pepijas guļamistaba. Bet virtuve bija liela un plaša, un Pepija tur visu tik smalki un glīti bija sakārtojusi. Uz grīdas viņa bija izklājusi grīdsegas, bet uz galda pašas izrakstīto galdautu. Viņas izšūtās

puķes gan izskatījās diezgan ērmīgas, taču Pepija apgalvoja, ka tādas augot Vidusindijā, un tad jau viss bija, kā piederas. Aizkari bija aizvilkti, un uguns plīti dega, ka sprakšķēja vien. Nilsona kungs sēdēja uz malkas kastes un sita vienu pret otru divus katla vākus, tālu kaktā stāvēja zirgs. Protams, arī viņš bija ielūgts dzīrēs.

Beidzot Tomijs un Annika atcerējās, ka viņiem jāapsveic Pepija. Tomijs palocījās, un Annika pakniksēja, un tad viņi pasniedza zaļo sainīti un teica:

— Man ir gods tevi apsveikt.

Pepija pateicās un dedzīgi raisīja vaļā sainīti. Tajā atradās mūzikas kastīte. Pepija gaužām jūsmoja. Viņa papliķēja Tomiju un papliķēja Anniku, un papliķēja mūzikas kastīti un iesaiņojuma papīru. Tad viņa sāka griezt kastītes mehānismu, un pēc daudziem pling un plong atskanēja melodija, tai laikam vajadzēja būt «Ak, tu mīļais Augustiņ!».

Pepija grieza un grieza, un šķita, ka viņa visu aizmirsusi. Taču viņa pēkšņi kaut ko atcerējās.

— Vai, mani mīļie, jums taču arī jāsaņem dzimšanas dienas dāvanas! — viņa izsaucās.

— Bet šodien nav mūsu dzimšanas diena! — Tomijs un Annika sacīja.

Pepija lūkojās uz viņiem pārsteigta.

— Nē, bet, cik zināms, man ir dzimšanas diena, un tāpēc es varu jums pasniegt dzimšanas dienas dāvanas. Vai varbūt jūsu mācību grāmatās stāv rakstīts, ka tā nedrīkst darīt? Varbūt ar to reizes vienu tabulu tā nedrīkst?

— Nē, skaidrs, ka drīkst, — Tomijs atbildēja. — Lai gan pie mums tā nemēdz darīt. Tomēr man nav nekādu iebildumu saņemt dāvanu.

— Man arī ne, — Annika piebilda.

Un tad Pepija ieskrēja salonā un paņēma divus sainīšus, kas atradās uz sekretēra. Tomijs, atraisījis savu sainīti, atrada tajā ziloņkaula stabulīti, un Annikas sainītī bija skaista tauriņveida sakta. Tauriņa spārniņi bija rotāti ar sarkaniem, ziliem un zaļiem akmentiņiem.

Tagad, kad visi bija saņēmuši savas dzimšanas dienas dāva-

nas, laiks bija sēsties pie galda. Uz galda atradās varen daudz kūku un maizīšu. Kūkas bija gluži neparasta veida, taču Pepija apgalvoja, ka tādas cepot Ķīnā.

Tad Pepija ielēja tasītēs šokolādi ar putu krējumu, un nu vajadzēja sēsties pie galda. Bet Tomijs ierunājās:

— Kad māmiņa un tētis rīko pusdienas, kungi vienmēr saņem karti ar tās dāmas vārdu, kura jāved pie galda. Domāju, ka mums vajadzētu darīt tāpat.

— Nu tad dari ar! — Pepija izsaucās.

— Nu jā, mums būs grūtāk, esmu viens pats kungs, — Tomijs šaubījās.

— Nerunā niekus! — Pepija izsaucās. — Vai tad tu domā, ka Nilsona kungs ir jaunkundze?

— Tad nē jau, ne, Nilsona kungu biju pavisam aizmirsis, — Tomijs atteica. Un viņš apsēdās uz malkas kastes un rakstīja uz kartītes:

«Setergrena kungam ir gods vest Garzeķes jaunkundzi.»

— Setergrena kungs esmu es, — viņš apmierināts sacīja un parādīja Pepijai kartīti. Tad viņš rakstīja uz nākamās kartītes:

«Nilsona kungam ir gods pavadīt Setergrena jaunkundzi.»

— Jā, bet zirgam arī vajadzīga kartīte, — Pepija noteikti iebilda. — Kaut arī viņš nevar sēdēt kopā ar mums pie galda.

Un tad Tomijs uz nākamās kartītes rakstīja to, ko viņam diktēja Pepija:

«Zirgam jāpaliek kaktā, tur viņš dabūs kūkas un cukuru.»

Pepija pabāza kartīti zirgam zem purna un sacīja:

— Lasi to te un saki, ko vēlies!

Bet, tā kā zirgam nebija nekādu iebildumu, Tomijs piedāvāja Pepijai roku, un viņi devās pie galda. Nilsona kungam ne prātā nenāca uzlūgt Anniku, un Annika pati viņu aizcēla pie galda. Viņš atteicās sēdēt uz krēsla, bet apsēdās tieši uz galda. Viņš negribēja dzert šokolādi ar putu krējumu, bet, kad Pepija viņa tasītē ielēja ūdeni, viņš ar abām rokām saņēma tasīti un dzēra.

Annika un Tomijs, un Pepija garšoja un ēda, un Annika sacīja — ja Ķīnā cepot šādas kūkas, viņa, izaugusi liela, braukšot uz Ķīnu.

Kad Nilsona kungs bija iztukšojis savu tasi, viņš to apgrieza otrādi un uzlika sev uz galvas. Pepija, to ieraudzījusi, darīja tāpat, bet viņa nebija izdzērusi visu šokolādi, un tagad pa viņas pieri un degunu tecēja neliela straumīte lejup. Tad Pepija izbāza mēli un straumīti apturēja.

— Nekas nedrīkst iet zudumā, — viņa paskaidroja.

Tomijs un Annika savas tasītes vispirms kārtīgi izlaizīja,

iekāms uzlika uz galvas.

Kad visi bija paēduši un jutās apmierināti, arī zirgs bija dabūjis savu tiesu, Pepija strauji satvēra galdauta četrus stūrus un noņēma to no galda, visas tases un kūku šķīvji sakrita kopā kā maisā. Visu to viņa iebāza malkas kastē.

— Pēc ēšanas es allažiņ gribu mazliet notīrīt, — viņa sacīja.

Nu viņi vēlējās rotaļāties. Pepija ieteica kādu rotaļu, kas saucās

«nebalstīt grīdu». Šī rotaļa bija gauži vienkārša. Vajadzēja tikai rāpot apkārt virtuvei, ne reizi nepieskarot kāju pie grīdas. Pepija ar vienu lēcienu bija apkārt virtuvei. Arī Tomijam un Annikai veicās diezgan labi. Viņi sāka no mazgājamās ierīces un, ja izplēta kājas pietiekami plati, tad varēja nokļūt līdz plītij, no plīts līdz malkas kastei, no malkas kastes līdz cepuru plauktam un tad uz galda, no turienes pāri diviem krēsliem līdz stūra skapim. Starp stūra skapi un mazgājamo ierīci bija vairāki metri, bet tur, par laimi, stāvēja zirgs, un, ja uzrāpās zirga mugurā pie astes, nonāca līdz galvai un īstajā brīdī taisīja lēcienu, varēja nokļūt tieši uz mazgājamā sola.

Kad viņi krietnu laiciņu bija tā rotaļājušies un Annikas kleita bija nevis vairs labākā pēc vissmalkākās, bet tikai visvisnelabākā un Tomijs kļuvis melns kā skursteņslauķis, bērni nolēma izdomāt kaut ko citu.

— Varbūt uzkāpsim istabaugšā un apsveiksim rēgus, — Pepija ierunājās.

Annika sastostījās.

— Rē ... rē ... vai tad istabaugšā ir rēgi? — viņa vaicāja.

— Un kā vēl! Milzums! — Pepija izsaucās. — Tur čum un mudž dažādi rēgi un spoki. Pat ne soli nevar paspert. Vai iesim augšā?

— Ai! — Annika izsaucās un pārmetoši skatījās uz Pepiju.

— Māmiņa teica, ka nekādu spoku un rēgu neesot, — Tomijs drosmīgi paskaidroja.

— Tam es neticu, — Pepija atcirta. — Citur jau nav, tikai te, jo visi spoki dzīvo tur augšā. Un velti lūgt, lai viņi vācas prom. Bet viņi nav bīstami. Viņi tikai kniebj rokās, tā ka paliek zilumi, un spiedz. Un spēlē ķegļus ar savām galvām.

— Spē . . . spē ... spēlē ķegļus ar savām galvām, — Annika čukstēja.

— Jā, tieši to viņi dara. Nāc, iesim augšā un parunāsimies ar viņiem. Es lieliski protu spēlēt ķegļus, — Pepija sacīja.

Tomijs negribēja rādīt, ka baidās, un savā ziņā viņam arī interesēja redzēt kādu rēgu. Tad nu gan būtu ko pastāstīt citiem zēniem skolā. Turklāt viņš sevi mierināja ar to, ka rēgi neuzdrīkstēsies aizskart Pepiju. Viņš tātad nolēma iet augšā. Nabaga Annika neparko negribēja to darīt, bet tad viņai ienāca prātā, ka varbūt kāds

pavisam mazītiņš spoks nozogas lejā, kamēr viņa te sēž viena pati. Un tas visu izšķīra. Labāk būt kopā ar Pepiju un Tomiju starp tūkstoš rēgiem nekā atrasties vienai pašai virtuvē ar kaut vai vismazāko rēgu bērniņu!

Pepija gāja pirmā. Viņa atvēra durvis, kas veda uz istabaugšas kāpnēm. Tur bija akla tumsa. Tomijs cītīgi turējās pie Pepijas, bet Annika vēl cītīgāk pie Tomija. Tad viņi tipināja augšup pa kāpnēm. Kāpnes krakstēja un brikšķēja pie katra soļa. Tomijs sāka domāt, vai nebūtu labāk atmest šo pasākumu, bet Annikai pat nebija vairs jādomā. Viņa par to jau bija pārliecināta.

Kāpnes izbeidzās, un viņi atradās istabaugšā. Tur bija gluži tumšs, vienīgi maza mēness gaismas svītriņa krita šķērsām pār grīdu. Kad vējš pūta spraugās, istabaugšā visos kaktos vaidēja un stenēja.

— Hallo, rēgi! — Pepija sauca.

Bet, ja tur arī atradās kāds rēgs, tas neatbildēja.

— Nu jā, tā jau es domāju, — Pepija skaidroja. — Viņi visi aizgājuši uz rēgu un spoku biedrības sanāksmi.

Annikai paspruka atvieglojuma nopūta, un viņa cerēja, ka šī sanāksme būs ilgstoša. Bet tieši tajā brīdī no kāda istabaugšas stūra bija dzirdama šausmīga skaņa.

— Kleuitt, — nošņācās, un Tomijs tai pašā mirklī redzēja, ka tumsā kaut kas šalkdams lido uz viņu. Viņš juta, ka pret pieri nez kas atsitas, un tūliņ pēc tam redzēja, ka pa mazo atvērto lodziņu izzūd kaut kas tumšs. Viņš kliedza, cik vien skaļi spēja:

\

— Rēgs, rēgs!

Un Annika viņam piebiedrojās.

— Tas, nabadziņš, nonāks par vēlu sanāksmē, — Pepija sacīja. — Ja nu tas bija rēgs! Nevis pūce! Starp citu, rēgu nemaz nav, — viņa pēc brītiņa atsāka. — Jo vairāk es par to domāju, jo vairāk pārliecinos, ka tā bija pūce. Tam, kas apgalvos, ka ir rēgi, es apgriezīšu degunu otrādi.

— Bet paklau, tu taču pati to apgalvoji, — Annika ierunājās.

— Ak tā, vai es to apgalvoju? Nu tad apgriezīšu pati sev degunu otrādi, — Pepija noteica.

Un viņa kārtīgi satvēra savu degunu un grieza to otrādi.

Nu Tomijs un Annika jutās mazliet mierīgāki. Viņi bija pat tik drosmīgi, ka uzdrīkstējās pieiet pie loga un palūkoties ārā dārzā. Debesīs slīdēja lieli, tumši mākoņi un pūlējās aizsegt mēnesi. Un koki šalca.

Tomijs un Annika pagriezās. Bet tad — ai, šausmas! — viņi ieraudzīja, ka tuvojas balts stāvs.

— Spoks! — Tomijs skaļi iekliedzās.

Annika bija tā pārbijusies, ka pat nejaudāja pakliegt. Stāvs nāca aizvien tuvāk, un Tomijs un Annika spieda viens otra roku un mirkšķināja acis. Bet tad viņi izdzirda, ka spoks sauc:

— Paraugieties, ko es atradu! Tur kaktā jūrnieka lādē gulēja tēva naktskrekls. Ja es viņu aptinu sev apkārt, tad nudien varu to valkāt.

Pie viņiem pienāca Pepija, ap viņas kājām kulstījās naktskrekls.

— Ak, Pepij, es aiz bailēm gandrīz vai nomiru, — Annika teica.

— Ej nu, muļķīte, naktskrekli taču nav bīstami, — Pepija atbildēja. — Tie vienīgi kož, kad sevi aizsargā.

Tagad Pepija nolēma pamatīgi pārbaudīt jūrnieka lādi. Viņa to aiznesa pie loga un atvēra vāku, mēness trūcīgā gaisma apspīdēja lādes saturu. Tur bija kaudze vecu drānu, kuras Pepija izsvieda uz grīdas. Tad tur vēl atradās tālskatis, pāris vecu grāmatu, trīs pistoles, zobens un turza ar zelta naudu.

— Tiddelipom un piddelidej, — Pepija apmierināta sacīja.

— Briesmīgi jauki! — izsaucās Tomijs.

/

Pepija to visu sakrāva naktskreklā, un tad bērni kāpa lejā un iegāja virtuvē. Pepija jutās gluži apmierināta ar atradumu.

— Nekad neļaujiet bērniem rīkoties ar ieročiem, — Pepija sacīja un paņēma katrā rokā pa pistolei. — Citādi viegli var notikt nelaime, — viņa piebilda un uzreiz nospieda abu pistoļu gaiļus. — Varens sprakšķis, — viņa sacīja un paraudzījās uz griestiem. — Redzami divi caurumi, kur izlidojušas skrotis.

— Ej nu sazini, varbūt skrotis izskrēja cauri griestiem un trāpīja kādam rēgam kājā, — viņa cerību pilnā balsī prātoja. — Lai tie mācās mazliet padomāt, ja turpmāk gribēs baidīt nevainīgus bērnus. Un, ja arī tādu spoku nav, viņiem tomēr nevajag biedēt cilvēkus, tā es domāju. Vai gribat katrs savu pistoli? — viņa vaicāja.

Tomijs jūsmīgi piekrita, un arī Annika tādu labprāt vēlējās, tikai ja tā nav pielādēta.

— Ja jūs gribat, mēs varam tagad nodibināt laupītāju bandu, — Pepija ierosināja un pielika pie acīm tālskati. — Ar šito te es gandrīz varu saredzēt blusas Dienvidamerikā, — viņa atsāka. — Ja mēs nodibināsim laupītāju bandu, tālskatis arī noderēs.

Tieši tobrīd klauvēja pie durvīm. Bija atnācis Tomija un Anni-kas tētis, lai pārvestu bērnus mājās. Viņiem sen jau esot laiks būt gultā, tētis apgalvoja. Tomijs un Annika žigli atvadījās un pievāca savas mantas — stabuli un saktu, un abas pistoles.

Pepija pavadīja viesus un redzēja, kā viņi pazūd lejup pa dārzu. Viņi pagriezās un pamāja Pepijai. Gaisma no istabas krita uz Pepiju. Tur viņa stāvēja ar savām stīvajām, sarkanajām biže-lēm, ietinusies tēva naktskreklā, kas viņai kulstījās ap kājām. Vienā rokā viņa turēja pistoli, otrā zobenu. Viņa ar tiem atdeva godu.

Kad Tomijs un Annika, un viņu tētuks bija nonākuši pie dārza vārtiņiem, viņi dzirdēja, ka Pepija kaut ko sauc. Viņi apstājās un klausījās. Koki tā šalca, ka grūti bija ko sadzirdēt. Tomēr viņi dzirdēja.

— Kad izaugšu liela, es kļūšu par jūras laupītāju. Vai jūs arīdzan? — viņa sauca.

PEPIJA IET UZ VEIKALU

Kādā skaistā pavasara dienā, kad spīdēja saule, vīteroja putni un visos grāvjos tecēja ūdens, pie Pepijas atjoza Tomijs un An-nika. Tomijs bija paņēmis līdzi cukura graudiņus Pepijas zirgam, un abi bērni brītiņu palika verandā un glaudīja zirgu, iekāms gāja iekšā pie Pepijas. Kad viņi ienāca, Pepija gulēja aizmigusi. Kā parasti, viņas kājas bija uzliktas uz spilvena, bet galva lejā zem segas. Annika ieknieba viņai kājas lielajā pirkstā un sacīja:

— Mosties!

Nilsona kungs jau bija uzcēlies un uzlēcis uz griestu lampas. Pamazām arī lejā zem segas kaut kas sāka kustēties, un tad uzreiz tur parādījās sarkanmataina galva. Pepija atvēra savas dzidrās acis un plati pasmaidīja.

— Pie joda, ak tad jūs man kniebjat pirkstos! Es sapņoju, ka tas bija mans tēvs, nēģeru karalis, kurš pārbaudīja, vai man nav

varžacis.

Viņa apsedas uz gultas malas un ava kajas zeķes, vienu bruņu un otru melnu.

— Nēē, protams, varžacis nedabūšu, kamēr valkāšu tās te. — Un viņa iebāza kājas lielajās, melnajās kurpēs, kas bija tieši divtik lielas kā viņas pēdas.

— Pepij, ko mēs darīsim šodien? — Tomijs vaicāja. — Mums šodien ir brīvdiena, man un Annikai!

— Tjā, par to varētu padomāt, — Pepija atteica. — Dejot ap eglīti mēs nevaram, jo to jau darījām pirms trim mēnešiem. Citādi visu pēcpusdienu varētu valstīties pa sniegu. Zeltu rakt arī būtu gluži jauki, bet to mēs nevaram, jo nezinām, kur zelts atrodas. Visvairāk zelta, cik zināms, ir Aļaskā, bet tur jau zelta racēju dēļ netiks klāt. Nē, mums jāizdomā kas cits.

— Jā, un kaut kas jocīgs, — Annika piebilda.

Pepija sapina abas biželes, kas stīvi slējās katra uz savu pusi. Viņa prātoja.

— Kā būtu, ja mēs aizietu uz pilsētu un iegrieztos veikalos, — viņa beidzot sacīja.

— Bet mums nav naudas, — Tomijs aizrādīja.

— Man ir, — Pepija atbildēja. Un, lai to pierādītu, tūdaļ aizgāja un atvēra savu somu — tā bija pilna ar zelta naudu. Viņa pagrāba krietnu riekšavu un naudu iebāza priekšauta kabatā uz vēdera.

— Bijusi nu mana cepure, es varētu doties ceļā, — viņa sacīja. Cepuri nekur nevarēja atrast. Pepija vispirms palūkojās malkas kastē, bet cepures, kā par brīnumu, tur nebija. Tad viņa paraudzījās pieliekamajā maizes kārbā, taču tur atradās tikai viens zeķturis, saplīsis modinātājs un mazs sausiņš. Beidzot viņa pat paskatījās uz cepuru plauktu, tur bija tikai cepamā panna, skrūvgriezis un gabaliņš siera.

— Nav itin nekādas kārtības, un nekā nevar atrast, — Pepija paīgni sacīja. — Siera gabaliņa gan man visu laiku trūka, un labi, ka to atradu.

— Hei, cepure, vai tu nāksi līdz uz pilsētu vai ne? Ja nenāksi tūliņ, būs par vēlu!

Bet neviena cepure neparādījās.

— Nu jā, lai tad viņa vaino pati sevi, ja ir tāda dumiķe. Bet,

pārnākot mājās, es negribu dzirdēt nekādu sūkstīšanos, —Pepija stingri noteica.

Pēc neilga laiciņa varēja redzēt, ka bērni cilpo uz pilsētu, To-mijs un Annika, un Pepija, uz viņas pleca sēdēja Nilsona kungs. Saule mirdzēja lieliski, debesis bija tik zilas un bērni tik līksmi. Blakus ceļam grāvī burbuļoja ūdens. Grāvis bija dziļš, un tajā bija daudz ūdens.

— Grāvji man patīk, — Pepija ieteicās un, neko daudz nedomādama, iekāpa ūdenī. Ūdens sniedzās viņai pāri ceļiem, un, kad viņa krietni pašļakstīja, tad trāpīja Tomijam un Annikai.

— Esmu laiva, — viņa teica un vagoja ūdeni. Tieši to teikdama, viņa pakrita un ienira ūdenī.

— Patiesību sakot, zemūdens laiva, — Pepija bezrūpīgi sacīja, izbāzusi degunu no ūdens.

— Paklau, Pepij, nu tu esi pavisam slapja! — Annika bažīgi izsaucās.

— Un kas gan par to? Kas teicis, ka bērniem visādā ziņā jābūt sausiem? — Pepija atteica. — Auksta norīvēšanās esot veselīga, esmu dzirdējusi. Tikai šajā zemē visi iedomājušies, ka bērni nedrīkst kāpt grāvī. Amerikā grāvji tik pilni ar bērniem, ka tur nav pat vietas ūdenim. Viņi tur noņemas visu cauru gadu. Ziemā viņi, protams, iesalst grāvī un tikai galvas paceļas virs ledus. Māmuļām tad jāiet un jānes viņiem saldā zupa un gaļas kotletes, jo viņi nevar pāriet mājās pusdienās. Toties viņi ir veseli kā rutki, ticiet man!

Mazā pilsētiņa pavasara saulē izskatījās īsti jauka. Šaurās, bruģētās ieliņas vijās starp māju rindām. Mazajos dārziņos, kas atradās ap ikvienu mājiņu, ziedēja sniegpulkstenītes un krokusi. Veikalu pilsētiņā bija pietiekami. Šajā skaistajā pavasara dienā cilvēki traucās iekšā un ārā un veikalu zvaniņi nepārtraukti skanēja. Kundzes nāca ar groziem uz rokas iepirkties kafiju, cukuru, ziepes un sviestu. Arī diezgan daudz bērnu bija ieradušies pilsētiņā, lai pirktu kokakolu vai košļājamo gumiju. Bet vairumam bērnu nebija naudas, par ko iepirkties, un viņi, nabadziņi, stāvēja pie veikala logiem un tikai skatījās uz jaukajām lietām, kas atradās aiz rūtīm.

Tieši tobrīd, kad saule mirdzēja viskošāk, uz Lielās ielas iznira trīs mazi stāvi. Tie bija Tomijs, Annika un Pepija, ļoti slapja Pe- ^

pija, kas visur, kur gāja, pameta aiz sevis mazu straumīti.

— Cik mēs esam laimīgi! — ierunājās Annika. — Paskat, cik daudz veikalu, un mums ir vesela priekšauta kabata, pilna ar zelta naudu.

Arī Tomijs, to iedomādamies, aiz prieka palēcās gaisā.

— Tjā, nu tad rīkosimies, — sacīja Pepija. — Vispirms es gribu sev nopirkt pianīno.

— Bet, Pepij, tu taču neproti spēlēt, — Annika aizrādīja.

— Kā lai es to zinu, ja nekad neesmu mēģinājusi, — Pepija atteica. — Man nekad nav bijis pianīno, uz kura pamēģināt. Un teikšu tev, Tomij, — lai spēlētu pianīno bez pianīno, ir nepieciešams daudz vingrināties.

Veikalā neredzēja neviena pianīno. Toties bērni pagāja garām kādam parfimērijas veikalam. Skatlogā bija liela burka ziedes pret vasaras raibumiem un blakām burkai papīra strēmele ar uzrakstu:

VAI JUS CIEŠAT NO VASARAS RAIBUMIEM?

— Kas uz tā papīra rakstīts? — Pepija vaicāja.

Viņa lāgā neprata lasīt, jo negribēja iet skolā, ne tā kā citi bērni.

— Tur rakstīts: «Vai jūs ciešat no vasaras raibumiem?» — Annika paskaidroja.

— Ak šitā, — Pepija domīgi atbildēja. — Nu jā, pieklājīgs jautājums prasa pieklājīgu atbildi. Nāciet, iesim iekšā!

Viņa atvēra durvis un gāja iekšā, Tomijs un Annika viņai sekoja. Aiz letes stāvēja kāda vecāka dāma. Pepija devās tieši , viņai klāt.

— Nē, — viņa noteikti sacīja.

— Ko tu vēlies? — dāma vaicāja.

— Nē, — Pepija atkārtoja.

— Nesaprotu, ko tu gribi teikt, — dāma sacīja.

— Nē, es neciešu no vasaras raibumiem, — Pepija attrauca.

Tad dāma viņu saprata. Tomēr, uzmetusi skatienu Pepijai, viņa izsaucās:

— Bet, mīļais bērns, tev taču visa seja kā nosēta ar vasaras raibumiem!

— Protams, — Pepija atteica. — Bet es no tiem neciešu. Man tie patīk. Ar labu ritu!

Viņa gāja ārā no veikala. Durvis viņa pagriezās un sauca:

— Bet, ja jums būtu kāda ziede, no kuras dabū vēl vairāk vasaras raibumu, tad atsūtiet man kādas septiņas astoņas burkas!

Pepija tipināja tālāk. Viņa apstājās pie konfekšu veikala. Pie veikala loga stāvēja vesels bariņš bērnu, nogrimuši visu to kārumu apskatē, kas atradās aiz loga. Tur bija lielas burkas ar sarkanām,

zilām un zaļām konfektēm, garas šokolādes tāfelīšu rindas, veselas kaudzes košļājamās gumijas un viskārdinošākās kokakolas pudeles, jā, nemaz nav jābrlnās, ka bērneļi, kas stāvēja pie loga un skatījās, lāgu lāgiem smagi nopūtās. Jo viņiem nebija naudas, pat nevienas piecēru monētas.

— Pepij, ieiesim šajā veikalā, — Tomijs dedzīgi sacīja, paraustīdams Pepijas kleitu.

— Šajā veikalā mēs ieiesim, ieiesim dziļi iekšā, — Pepija uzsvērti atteica. Un to bērni darīja.

— Es palūgšu astoņpadsmit kilogramu konfekšu, — Pepija sacīja un pavicināja zelta monētu. Pārdevēja muti vien iepleta. Viņa nebija radusi, ka uzreiz pērk tik daudz konfekšu.

— Tu laikam gribēji sacīt, ka vēlies astoņpadsmit konfektes,— viņa atvaicāja.

— Es gribēju sacīt, ka vēlos astoņpadsmit kilogramu konfekšu, — Pepija atbildēja. Viņa uzlika uz letes zelta monētu. Tad pārdevēja steidzīgi sāka bērt konfektes lielās turzās, Tomijs un Annika stāvēja pie letes un rādīja, kuras šķirnes vēlas. Tur bija tik lieliskas, sarkanas konfektes. Ja kādu laiciņu sūkāja šādu konfekti, pēkšņi mutē juta tādu dīvainu sulu. Un tad tur bija rūgtenas, zaļas, kas arī nemaz nebija sliktas. Želejas avenes un lakricas laiviņas arī bija labas.

— Mēs ņemsim trīs kilogramus no katras šķirnes, — Annika ieteica. Un tā viņi darīja.

— Ja es vēl drīkstētu palūgt sešdesmit kausiņus un septiņdesmit divas paciņas kokakolas, tad domāju, ka visumā tas nebūs vairāk kā simt trīs šokolādes cigaretes, kuras man šodien vajadzētu, — Pepija sacīja. — Un tādā gadījumā man nepieciešami nelieli divriči, lai visu to varētu aizvilkt.

Pārdevēja paskaidroja, ka divričus viņi varēšot nopirkt rotaļlietu veikalā, kas atrodoties tepat blakām.

Aiz saldumu veikala loga tagad bija sapulcējušies diezgan daudz bērnu, kuri aiz uztraukuma gandrīz vai paģība, redzēdami, kā Pepija iepērkas. Pepija aizdrāzās uz rotaļlietu veikalu, nopirka divričus un sakrāva tajos visas sapirktās turzas. Viņa pameta skatienu apkārt. Tad uzsauca:

— Ja te atrodas kāds bērns, kas neēd konfektes, lai tas panāk uz priekšu!

Neviens nenāca.

— Ļoti dīvaini, — Pepija brīnījās. — Bet vai ir tādi bērni, kas ēd konfektes?

Nu uz priekšu panāca divdesmit trīs bērni. Protams, arī Tomijs un Annika.

— Tomij, attaisi turzas! — Pepija uzsauca.

To Tomijs darīja. Un tad sākās tāda konfekšu ēšana, kāda šajā pilsētiņā nebija pieredzēta. Visi bērni piestūķēja pilnas mutes ar konfektēm. Gan sarkanās, ar labo pildījumu, gan rūgtenās, zaļās, gan lakricu laiviņas un želejas avenes, visas juku jukām. Un šokolādes cigareti vienmēr varēja turēt mutes kaktiņā, jo šokolādes un želejas aveņu garša kopā bija brīnum laba. Bērni brāzās šurp no visām malām, un Pepija ar pilnām rokām dalīja konfektes.

— Domāju, ka man būs jānopērk vēl astoņpadsmit kilogramu, — viņa teica. — Citādi rītam nekas nepaliks.

Pepija nopirka vēl astoņpadsmit kilogramu, tomēr nevar teikt, ka rītam būtu palicis sevišķi daudz.

— Tagad iesim uz nākamo veikalu, — Pepija sacīja un iegāja rotaļlietu veikalā. Visi bērni viņai sekoja. Rotaļlietu veikals bija gauži jauks, tur atradās dzelzceļa vilcieni un uzvelkami automobiļi, mazas, jaukas, glīti ģērbtas lellītes, leļļu servīzes, pistoles ar sprāgstošu pulveri, alvas zaldātiņi, suņi, drēbju ziloņi, grāmatu zīmes un raustāmie ķipari.

— Ko drīkstu piedāvāt? — vaicāja pārdevēja.

— No visa pa druskai, — Pepija atbildēja un vērīgi aplūkoja plauktus. — Mums, piemēram, ir liels raustāmo ķiparu trūkums, — viņa sacīja. — Arī pistoļu ar sprāgstošo pulveri nav. Domāju, ka jūs varēsit līdzēt.

Tad Pepija piegrāba pilnu riekšu ar zelta naudu. Bērni varēja rādīt, kas viņiem patīk un ko viņi visvairāk vēlas. Annika izvēlējās brīnišķīgu lelli ar gaišiem matiem un sārtu zīda kleitu. Ja paspieda lelles vēderu, viņa prata sacīt «māmiņ». Tomijs izvēlējās aviācijas ieroci un tvaika mašīnu. Un to viņš dabūja. Arī visi citi bērni parādīja, ko viņi vēlas, un, kad Pepija bija beigusi

iepirkšanos, veikalā visai daudz mantu vairs nepalika. Palika tikai dažas grāmatu zīmes un būvklucīši. Pepija sev nenopirka itin nekā, bet Nilsona kungs dabūja spoguli.

Pirms bērni pameta veikalu, Pepija katram nopirka māla dzeguzi, un, iznākuši uz ielas, viņi spēlēja ar savām māla dzeguzēm un Pepija sita takti. Lielajā ielā sacēlās tāda kņada, ka beidzot pienāca policists noskaidrot, kas notiek.

— Kas šeit tā trokšņo! — viņš kliedza.

— Tas ir Krūnoberga parādes maršs, — Pepija paskaidroja. — Taču nezinu, vai visiem bērniem tas ir skaidrs. Dažiem liekas, ka mēs spēlējam «Dārd negaisa grandi, brāļi».

— Uz vietas pārtrauciet! — policists rēca un aizspieda ar rokām ausis.

Pepija mierinādama viņam papliķēja pa muguru.

— Priecājieties, ka mēs nenopirkām bazūnes, — viņa sacīja.

Pamazām māla dzeguzes cita pēc citas apklusa. Beidzot tikai To-

mija dzeguze lāgu lāgiem iepīkstējās. Policists gaužām bargi aizrādīja, ka ļaudis uz Lielās ielas nedrīkst pulcēties un ka visiem bērniem jāiet uz mājām. Bērniem nebija pret to nekādu iebildumu. Viņi patiesībā gribēja izmēģināt savas jaunās rotaļlietas, mazliet pabraukāt ar automobili un apguldīt jaunās lelles. Un tā viņi visi līksmi un apmierināti aizgāja uz mājām. Tovakar neviens no viņiem neēda vakariņas.

Pepija un Tomijs, un Annika arī gribēja doties uz mājām. Pepija vilka divričus. Viņa lūkojās uz visām izkārtnēm, kurām gāja garām, un burtoja, cik jau nu labi prazdama.

— A-p-t-i-e-k-a, paklau, tur taču var nopirkt zāles, — viņa izsaucās.

— Jā, tur var nopirkt zāles, — Annika sacīja.

— Aif tad man tūdaļ jāiet iekšā un kaut kas jānopērk, — Pe-pija paskaidroja.

— Bet tu taču neesi slima, — Tomijs iebilda.

— Ja neesmu, tad varu saslimt, — Pepija atbildēja. — Katru mīļu gadu saslimst un nomirst daudz cilvēku un tikai tāpēc, ka viņi laikus nenopērk zāles. Nav tiesa, ka tāda nelaime uzbruks arī man.

Aptiekā stāvēja aptiekārs un ripināja tabletes. Viņš bija nodomājis pagatavot vēl pāris tablešu, jo bija jau vēls un viņš gribēja aptieku drīz slēgt. Tad pie letes pienāca Pepija, Tomijs un Annika.

— Es, lūgtum, gribēju nopirkt četrus litrus zāļu, — Pepija sacīja.

— Kādas zāles? — aptiekārs nepacietīgi vaicāja.

— Nu jā, tādas, kas palīdz pret slimībām, — Pepija atteica.

— Pret kādām slimībām? — aptiekārs vēl nepacietīgāk jautāja.

— Nu jā, tādas, kas palīdz pret garo klepu un drebuļiem, un vēdergraizēm, un pret masaliņām vai degunā iebāztu zirni un tamlīdzīgi. Būtu labi, ja ar tām varētu arī pulēt mēbeles. Tām jābūt varen labām zālēm.

Aptiekārs paskaidroja, ka tādu zāļu nemaz nav. Dažādām slimībām ir dažādas zāles, viņš apgalvoja, un, kad Pepija bija minējusi vēl kādas desmit dažādas kaites, no kurām gribēja izārstēties, aptiekārs nolika uz letes veselu rindu pudeļu. Uz dažām viņš uzrakstīja «Ārīgi», tas nozīmēja, ka ar šīm zālēm var noziest ādu. Pepija samaksāja, paņēma pudeles un gāja ārā. Tomijs un Annika viņai sekoja. Aptiekārs paskatījās pulkstenī un atminējās, ka laiks slēgt aptieku. Viņš tūdaļ aiz bērniem aizslēdza durvis un nodomāja, cik jauki tagad būs aiziet uz mājām un mazliet iekost.

Pepija saridāja ārā savas pudeles.

— Vai, vai, es gandrīz aizmirsu pašu svarīgāko! — viņa sauca.

Tā kā durvis tagad bija aizslēgtas, viņa uzlika pirkstu uz zvaniņa pogas un spieda ilgi un stipri. Tomijs un Annika dzirdēja, cik spalgi iekšā skan zvans. Pēc brītiņa atvērās mazs lodziņš — pa to lodziņu izsniedza zāles, ja kāds bija saslimis nakti. Aptiekārs pabāza ārā galvu. Viņa seja bija gauži sarkana.

— Ko tu vēl gribi? — viņš pikti vaicāja Pepijai.

— Lūdzu, atvainojiet, labais aptieķer, — Pepija sacīja, — bet es kaut ko atcerējos. Jūs tik labi saprotat slimības; kā ir labāk, ja sāp vēders, — vai ēst siltu plāceni vai vēderu turēt aukstā ūdenī?

Aptiekāra seja vēl vairāk pietvīka.

— Pazūdi uz vietas, citādi! . ..

Viņš aizcirta lodziņu.

— Pie joda, cik viņš negants, — Pepija sacīja. — Varētu domāt, ka es viņam kaut ko esmu nodarījusi.

'

Viņa vēlreiz paspieda zvaniņu, un nebija ilgi jāgaida, kad lodziņā no jauna parādījās aptiekāra seja. Tagad tā bija šausmīgi sarkana.

— Siltu plāceni laikam gan būs pagrūti sagremot, — Pepija sacīja, laipnām acīm raudzīdamās uz aptiekāru. Aptiekārs neatbildēja ne vārda, bet aizcirta lodziņu.

— Ko lai dara, — Pepija prātoja, raustīdama plecus, — es tomēr pamēģināšu ar siltu plāceni. Lai viņš vaino pats sevi, ja notiks nelaime.

Rāmi viņa apsēdās uz kāpnēm un kārtoja pudeles.

— Padomājiet, cik nepraktiski ir pieauguši cilvēki, — viņa sacīja. — Te nu man ir, pag, paskatīšos, veselas astoņas pudeles, un visas zāles itin labi varēja saliet vienā pudelē. Laime, ka cilvēkam pašam ir maķenīt veselīga zemnieka saprāta.

To teikusi, viņa atkorķēja pudeles un visu saturu salēja vienā pudelē. Viņa pudeli spēcīgi sakulstīja, pielika pie mutes un dzēra lieliem malkiem. Annika, kas atcerējās, ka viena daļa zāļu lietojama «Ārīgi», kļuva mazliet nemierīga.

— Bet, Pepij, — viņa ierunājās, — kā tu vari zināt, vai šīs zāles nav indīgas?

— To es uzzināšu, — Pepija līksmi atteica. — To es uzzināšu, vēlākais, rīt. Ja es vēl joprojām būšu dzīva, tad zāles nav indīgas un tās var dzert pat mazulis.

Tomijs un Annika par šiem vārdiem prātoja. Pēc brītiņa To-mijs, mazliet šaubīdamies, nomākti sacīja:

— Jā, bet, ja nu tās tomēr ir indīgas, kas tad notiks?

— Tad ņemiet to, kas būs palicis pudelē, un nopulējiet ēdamistabas mēbeles, — Pepija sacīja. — Indīgas vai ne, tomēr šīs zāles nebūs pirktas velti.

Viņa paņēma pudeli un ielika to divričos. Tur jau atradās Tomija aviācijas ierocis un tvaika mašīna un Annikas lelle un turza ar piecām nelielām, sarkanām konfektēm. Tās bija paliekas no astoņpadsmit kilogramiem. Divričos sēdēja arī Nilsona kungs. Viņš bija noguris un vēlējās braukt.

— Zināt, es jums teikšu, man liekas, tās ir varen labas zāles. Es jau jūtos daudz možāka. Jūtos sevišķi spirgta un mundra astē. — Un Pepija grozīja šurpu turpu savu mazo sēžamvietu. Tad viņa sāka vilkt divričus un klunkuroja uz savrupmāju «Vistas kāja». Tomijs un Annika gāja viņai blakām un juta maķenīt sāpes vēderā.

PEPIJA CIEŠ AVĀRIJU

Katru mīļu dienu, tikko bija beigušās mācības skolā, Tomijs un Annika brāzās uz savrupmāju «Vistas kāja». Viņi pat stundas negribēja gatavot mājās, bet ņēma grāmatas līdzi pie Pepijas.

— Tas ir labi, — Pepija sacīja. — Sēdiet vien un mācieties, tad varbūt arī man pielips mazliet zinību. Nevarētu vis sacīt, ka man zināšanas gauži būtu vajadzīgas, tomēr varbūt nevar kļūt īsti smalka dāma, ja nezina, cik daudz hotentotu dzīvo Austrālijā.

Tomijs un Annika sēdēja pie virtuves galda, atvēruši ģeogrāfijas grāmatas. Pepija sēdēja galda vidū, pavilkusi zem sevis kājas.

— Tomēr padomājiet, — viņa teica, pielikusi pirkstu pie deguna, — padomājiet, ja es patlaban esmu iemācījusies, cik daudz hotentotu tur dzīvo, bet viens uzreiz dabū plaušu karsoni un ņem un nomirst, tad visas manas pūles bijušas veltas, un es te sēdu un itin nemaz neesmu nekāda smalka dāma.

Viņa prātoja.

— Kādam vajadzētu pateikt hotentotiem, lai viņi uzvedas tā, ka jūsu mācību grāmatās nerodas kļūdas.

Kad Tomijs un Annika bija galā ar mācībām, tad tikai sākās

J

līksmība. Skaistā laikā viņi uzturējās dārzā, pajādelēja mazliet ar zirgu vai kāpa uz veļas ruļļa jumta, sēdēja tur un dzēra kafiju vai ari rāpās vecajā ozolā, kura vidus bija caurs un pa kuru viegli varēja norāpties lejā. Pepija sacīja, ka tas esot ļoti ievērojams koks, jo tajā augot limonāde. Un tas bija tiesa, jo ikreiz, kad bērni nokāpa lejā, tur atradās trīs limonādes pudeles. Tomijs un Annika nespēja saprast, kur paliekot tukšās pudeles. Pepija paskaidroja, ka tās tūdaļ izgaistot, tiklīdz esot izdzertas. Jā, tas nu gan bija ievērojams koks, — tā domāja arī Tomijs un Annika. Lāgiem tur auga arī šokolādes kūkas, bet tas notika tikai ceturtdienās, Pepija paskaidroja, un Tomijs un Annika ik ceturtdienu noteikti ieradās pēc šokolādes kūkām. Pepija sacīja — ja koku pa starpām kārtīgi aplaistot, tur izaugot arī franču maizītes un pat teļa cepetis.

Lietainā laikā bija jāpaliek istabā, bet arī tad bērni negarlaikojās. Viņi varēja apskatīt visas smalkās mantiņas Pepijas sekretāra atvilktnēs vai arī sēdēt pie plīts un skatīties, kā Pepija cep vafeles vai ābolus, vai arī apsēsties uz malkas kastes un klausīties Pepijas valdzinošos nostāstus par to laiku, kad viņa burājusi jūiā.

— Dieviņ tētiņ, tā nu gan bija vētra, — Pepija lāgiem sacīja. — Pat zivīm uzbruka jūras slimība, un tās gribēja peldēt krastā. Es pati redzēju vienu haizivi, kuras seja bija gluži zaļa, un vienu tintes zivi, kas ar savām daudzajām rokām bija saķērusi galvu. Vai, vai, tā tik bija vētra!

— Vai tev nebija bail, Pepij? — Annika vaicāja.

— Jā, padomā tikai, ja jūsu kuģis būtu cietis avāriju, — ieteicās Tomijs.

— Tjā, lielāku vai mazāku avāriju biju pieredzējusi daudz reižu un nemaz nebaidījos. Vismaz sākumā ne. Es nebaidījos, kad vētra no saldās zupas aizpūta rozīnes, mums ēdot pusdienu, arī tad ne, kad pavāram no mutes aizpūta liekos zobus. Bet, kad ieraudzīju, ka no mūsu kuģa kaķa bija palikusi tikai āda un viņš pats pavisam pliks lidoja gaisā uz Tālo Austrumu pusi, tad gan man sametās tā nelabi ap dūšu.

— Man ir kāda grāmata, kas stāsta par kuģa avāriju. Grāmata saucas «Robinsons Kruzo», — Tomijs sacīja.

— Ai, tā ir jauka grāmata! Robinsons nonāca uz vientuļas salas! — izsaucās Annika.

— Vai tu, Pepij, kādreiz esi cietusi avāriju un nonākusi uz vientuļas salas? — Tomijs vaicāja, ērtāk apsēzdamies uz malkas kastes.

— Ko tad tu domā! — Pepija uzsvērti atbildēja. — Tādu avārijas cietēju kā mani grūti būs sameklēt. Visi Robinsoni paliek ēnā. Man liekas, ka Atlantijas un Klusajā okeānā būs tikai kādas astoņas vai desmit salas, uz kurām es neesmu bijusi pēc avārijas. Tās atrodas kādā īpaši melnā tūristu rokasgrāmatu sarakstā.

— Vai nav brīnišķīgi dzīvot uz vientuļas salas! — Tomijs izsaucās. — Es arī tik labprāt tur gribētu nokļūt!

— To var viegli nokārtot. Salu jau netrūkst, — Pepija atbildēja.

— Nēē. Es zinu tādu ne visai tālu no šejienes, — Tomijs piekrita.

— Vai tā atrodas ezerā? — Pepija vaicāja.

— Protams, — Tomijs atteica.

— Lieliski, ja tā atrastos uz sauszemes, tad nederētu, — Pepija bilda.

Tomijs vai prātu zaudēja aiz sajūsmas.

— Dosimies uz turieni! Dosimies tūliņ uz turieni! — viņš sauca.

Pēc divām dienām Tomijam un Annikai sāksies vasaras brīvdienas un viņu tētis un māmiņa aizbrauks. Labāku izdevību tēlot Robinsonu nemaz nevarēja iedomāties.

— Lai varētu ciest avāriju, vispirms nepieciešama laiva, — Pepija paskaidroja.

— Un tādas mums nav, — Annika sacīja.

— Tur lejā upes dibenā guļ veca, salauzta laiva, — Pepija aizrādīja.

— Jā, bet tā jau cietusi avāriju, — Annika iebilda.

— Jo labāk, tad tā zinās, kā tas notiek, — Pepija paskaidroja.

Pepija pavisam vienkārši izvilka nogrimušo laivu. Veselu dienu

viņa noņēmās upmalā, drīvēdama ar darvu laivas rumpi. Un kādā lietainā dienā malkas šķūnītī darināja airu pāri.

Tad Tomijam un Annikai sākās vasaras brīvdienas, un viņu vecāki aizbrauca.

— Mēs pārbrauksim pēc divām dienām, — bērnu māmuļa sacīja. — Esiet labi un paklausīgi un iegaumējiet, ka jums jādara viss, ko saka Ella.

Ella bija ģimenes kalpone, un viņai vajadzēja pieskatīt Tomiju un Anniku pa to laiku, kamēr bērnu vecāki būs projām. Bet, kad bērni palika vieni ar Ellu, Tomijs sacīja:

— Ellai nemaz nevajag mūs pieskatīt, jo mēs visu laiku būsim pie Pepijas.

— Un mēs varam arī paši sevi pieskatīt, — piebilda Annika, — Pepijai nav neviena, kas viņu pieskata. Kāpēc tad mūs nevar likt mierā vismaz divas dienas?

Ellai nebija nekādu iebildumu dabūt pāris brīvdienu, un, kad Tomijs un Annika pietiekami ilgi bija lūgušies un ubagojuši, un

činkstējuši, Ella sacīja, ka viņa tiešām varot aizbraukt un apciemot savu māmuļu. Bet tad bērniem jāapsolot, ka viņi kārtīgi ēdīs un gulēs un vakaros nebizos apkārt bez silta svītera. Tomijs atteica, ka viņš esot ar mieru savilkt veselu duci svīteru, ja tikai Ella aizbrauks.

Un tā notika. Ella pazuda, un pēc divām stundām Pepija, Tomijs, Annika, zirgs un Nilsona kungs devās ceļā uz neapdzīvoto salu.

Bija rēna agrīnas vasaras diena. Gaiss bija silts, lai gan debess apmākusies. Bija prāvs gabaliņš, ko iet, iekāms viņi nonāca pie ezera, kur atradās neapdzīvotā sala. Laivu Pepija nesa uz galvas. Uz zirga muguras viņa bija sakrāvusi milzīgu maisu un telti.

— Kas tev ir maisā? — Tomijs vaicāja.

— Ēdiens un šaujamieroči, un segas, un viena tukša pudele, — Pepija paskaidroja. — Es gribu, lai mūsu avārija būtu patīkama, jo jums tā būs pirmā avārija. Ja es ciešu avāriju, tad nošauju kādu antilopi vai lamu un gaļu ēdu jēlu, bet ir taču iespējams, ka uz šīs salas nav ne antilopu, ne lamu, un būtu riebīgi, ja mums šādu nieku dēļ vajadzētu ciest badu!

— Un ko tu darīsi ar tukšo pudeli? — Annika jautāja.

— Ko es darīšu ar tukšo pudeli? Kā tu vari jautāt tik muļķīgi? Lai ciestu avāriju, pats svarīgākais, protams, ir laiva, bet pēc tam tukša pudele. To tētuks man mācīja, kad es vēl gulēju šūpulī. «Pe-pij,» viņš teica, «tas nekas, ja tu aizmirsīsi nomazgāt kājas, kad iesi uz galmu, bet neaizmirsti tukšu pudeli, ja cietīsi avāriju, citādi tev izies plāni.»

— Ko tad tu ar to darīsi? — Annika tiepās.

— Vai tu nekad neesi dzirdējusi par pudeļu pastu? — Pepija vaicāja. — Uz papīra strēmeles uzraksta, ka tiek lūgta palīdzība, papīru iebāž pudelē, pudeli aizkorķē un iesviež jūrā, un tad pudele aizpeld tieši pie tāda, kas avarējušos var izglābt. Kā gan, pēc tavām domām, avarējušie citādi var izglābties? Visu atstāt gadījumam, ko? To nu gan ne!

— Ak tad šitā, — Annika noteica.

Drīz viņi bija pienākuši pie neliela ezera, kura vidū atradās neapdzīvotā sala. Patlaban saule līda ārā no mākoņiem un jauki apmirdzēja gaišos agrīnās vasaras zaļumus.

— Patiesi, tā ir viena no jaukākām neapdzīvotām salām, kādas esmu redzējusi, — Pepija sacīja.

Viņa ievilka laivu ūdenī, atbrīvoja zirgu no tā nastas un visu sakrāva laivā. Laivā ielēca Annika, Tomijs un Nilsona kungs. Pepija papliķēja zirdziņu.

— Jā, mīļo zirdziņ, lai kā es gribētu, tomēr nevaru tevi lūgt apsēsties laivā. Ceru, tu proti peldēt. Tas ir tik vienkārši. Tev jādara tikai šitā.

Viņa ielēca ūdenī ar visām drēbēm un iztaisīja dažus vēzienus.

— Tas ir briesmīgi jauki, vari man ticēt. Un, ja gribi, lai būtu vēl jaukāk, vari tēlot valzivi. Šitā!

Pepija piesmēla pilnu muti ar ūdeni, apgūlās uz muguras un sprauslāja kā strūklaka. Neizskatījās, ka zirgam tas sevišķi patiktu, bet, kad Pepija iekāpa laivā, paņēma airus un sāka irties projām, zirgs arī metās ūdenī un peldēja aiz viņiem. Valzivi gan viņš netēloja. Kad viņi bija piebraukuši pie salas, Pepija sauca:

— Visi vīri pie sūkņiem!

Un vēl pēc mirkļa:

— Viss velti! Mums jāpamet kuģis! Lai glābjas, kas var!

Viņa apstājās laivas pūpē un metās ar galvu ūdenī. Pēc tam iznira, satvēra laivas auklu un peldēja uz krastu.

— Man visādā ziņā jāglābj maiss ar ēdienu, tāpēc kuģa ļaudis var palikt uz klāja, — viņa teica. Pepija piestiprināja laivu pie kāda akmens un palīdzēja Tomijam un Annikai izkāpt krastā. Nilsona kungs tika pats ar sevi galā.

— Noticis brīnums! Mēs esam izglābti! — Pepija sauca. — Vismaz pagaidām. Ja vien te neatrodas kanibāli un lauvas.

Tagad pie salas bija piepeldējis arī zirgs. Viņš izkāpa no ūdens un nopurinājās.

— Paraug, tur jau arī pirmais stūrmanis, — Pepija apmierināta sacīja. — Noturēsim kara padomi!

Viņa no maisa izņēma pistoli, kuru bija atradusi jūrnieka lādē savrupmājas «Vistas kāja» augšistabā. Pacēlusi pistoli, viņa lavījās uz priekšu, piesardzīgi skatīdamās uz visām pusēm.

— Kas tur ir, Pepij? — Annika izbijusies vaicāja.

— Man liekas, es dzirdēju kāda kanibāla murdoņu, — Pepija

atbildēja. — Cilvēks nekad nevar būt diezgan piesardzīgs. Kāda jēga izglābties no noslīkšanas jūrā, lai kopā ar sutinātiem dārzeņiem mēs tiktu pasniegti pusdienā kanibālam!

Taču kanibālus nemanīja.

— Ha, viņi atkāpušies un kaut kur aizmugurē paslēpušies, — Pepija skaidroja. — Vai varbūt sēž un burto pavārgrāmatā, kā mūs vārīt. Bet to es saku, ja viņi mūs domā pasniegt ar sutinātiem burkāniem, to es viņiem nemūžam nepiedošu. Burkāni man ir pretīgi.

— Ak, Pepij, nerunā taču tā! — Annika bilda un nodrebēja.

— Ak tā, arī tev nepatīk burkāni? Nu jā, lai būtu kā būdams, bet tagad celsim telti.

Un to Pepija darīja. Telts drīz vien stāvēja aizsargātā vietā, un Tomijs un Pepija rāpoja iekšā un ārā un jutās aplam laimīgi. Netālu no telts Pepija sakārtoja akmeņus un salika uz tiem zarus un žagarus.

— Vai, cik lieliski, mums būs ugunskurs! — Annika līksmoja.

— Un kāds vēl! — Pepija atteica. Viņa paņēma divus zariņus un sāka tos berzt vienu pret otru. Tomijs ar interesi viņā noraudzījās.

— Vai patiesi, Pepij, — viņš jūsmīgi sauca, — tu kursi ugunskuru tā, kā to dara mežoņi?

— Nēē, bet man salst pirksti, — Pepija atteica, — un šitā ir tikpat labi kā pie ugunskura. Pag, kur tad es noliku sērkociņus?

Drīz vien liesmoja jauks ugunskurs, un Tomijs sacīja, ka tagad esot briesmīgi mājīgi.

— Jā, un ugunskurs atbaida meža zvērus, — Pepija piebilda.

Annika satrūkās.

— Kādus meža zvērus? — viņa trīsošā balsī vaicāja.

— Odus, — Pepija atteica un domīgi pakasīja oda kodumu kājā.

Annika atvieglota nopūtās.

— Jā, un, protams, arī lauvas, — Pepija atsāka. — Bet pret pitoniem un Amerikas bizoni tas neder.

Viņa papliķēja pistoli.

— Tomēr nebaidies, Annika. Ar šito daiciņu es tikšu galā pat ar pelēko strupasti.

Tad Pepija cēla priekšā kafiju un sviestmaizes, un bērni sēdēja ap ugunskuru un ēda, un dzēra, un jutās pagalam jauki. Nilsona kungs sēdēja uz Pepijas pleca un arī ēda, un zirdziņš lāgu lāgiem pabāza purnu un dabūja maizes gabaliņu un cukura graudiņu. Turklāt viņam taču bija tik daudz zaļas, leknas zāles, ko plūkt.

Debesis bija apmākušās, un ap krūmājiem iestājās pilnīga tumsa. Annika piespiedās Pepijai pēc iespējas ciešāk klāt. Liesmas meta tik dīvainas ēnas. Šķita, ka tumsa aiz šā mazā loka, ko apgaismoja uguns, ir dzīva. Annika trīsēja. Padomā, ja nu aiz tā kadiķa krūma stāv kāds kanibāls. Vai aiz tā lielā akmens slēpjas lauva?

Pepija nolika kafijas tasīti.

Piecpadsmit spoki uz miroņa šķirsta uzdzied heisā, un vēl pudele ruma, —

Pepija dziedāja aizsmakušā balsi. Annika vēl vairāk sāka trīsēt.

— Šī dziesma iespiesta kādā citā grāmatā. Kādā jūras laupītāju grāmatā, — Tomijs dedzīgi stāstīja.

— Ak šitā gan, — Pepija attrauca. — Tad grāmatu ir sarakstījis Frīdolfs, jo šo dziesmu viņš iemācīja man. Cik reižu es esmu sēdējusi sava tēva kuģa pūpē mēnesnīcas naktīs, kad Dienvidu Krusts pacēlās tieši virs galvas un man blakām Frīdolfs dziedāja šitā:

Piecpadsmit spoki uz miroņa šķirsta uzdzied heisā, un vēl pudele ruma!

Pepija dziedāja vēl spalgākā balsī.

— Pepij, ja tu tā dziedi, man kļūst pavisam ērmīgi. Baigi un reizē jauki, — Tomijs teica.

— Man ir tikai baigi, — Annika atzinās. — Varbūt maķenīt arī jauki.

— Kad izaugšu liels, es došos jūrā. Būšu tāds pats jūras laupītājs kā tu, Pepij, — Tomijs noteikti sacīja.

— Lieliski! Kārību jūras bieds kļūsi tu un es arī, Tomij. Mēs salaupīsim zeltu un rotaslietas, un dārgakmeņus un paslēpsim savus dārgumus kādā Klusā okeāna neapdzīvotas salas alā, un trīs ģindeņi sargās mūsu alu, un mums būs karogs ar galvaskausu un

diviem sakrustotiem kauliem zem tā, un mēs dziedāsim «Piecpadsmit spoki» tik skaļi, ka tas atbalsosies no vienas Atlantijas okeāna malas līdz otrai, un visi, kas brauks pa jūru, izdzirduši mūs, nobālēs un metīsies jūrā, lai izbēgtu no mūsu asiņainās atriebības.

— Nu bet es? Es neuzdrīkstos kļūt par jūras laupītāju. Ko lai iesāku es? — Annika sūkstījās.

— Ak, tu tomēr varēsi braukt mums līdzi. Un slaucīt putekļus no fortepiano, — Pepija viņu mierināja.

Ugunskurs pamazām izdzisa.

— Laiks iet pie miera! — Pepija sacīja. Teltī viņa bija izplājusi egļu zarus un tiem pāri pārklājusi biezas segas.

— Vai tu gribi iebāzt teltī savus nagus? — Pepija jautāja zirdziņam. — Vai labāk gribi palikt te ārā ar segu uz muguras? Ak tev vienmēr teltī kļūst nelabi, tu saki? Nu jā, kā vēlies! — Pepija laipni papliķēja zirdziņu.

Drīz visi trīs bērni un Nilsona kungs, satinusies segās, gulēja teltī. Ārā pret krastu skalojās viļņi.

— Vai dzirdat okeāna šalkoņu? — Pepija sapņaini sacīja.

Bija akla tumsa, un Annika turēja Pepijas roku, jo tad viss likās mazāk bīstams. Un pēkšņi sāka līt. Lietus lāses plakšķēja pret telts jumtu, bet teltī bija silts un sauss, un tad klausīties lietus plakšķē-šanu bija pat patīkami. Pepija izgāja ārā un uzklāja zirdziņam vēl vienu segu. Zirgs stāvēja zem kuplas egles, un viņam nekas nekaitēja.

— Kāds mums te krāšņums, — Tomijs nopūtās, kad teltī atgriezās Pepija.

— Protams. Un paskat, ko es atradu zem akmens: trīs šokolādes tāfelītes!

Pēc īsa laiciņa, turēdama Pepijas roku, Annika jau gulēja, piestūķējusi pilnu muti ar šokolādi.

— Šovakar mēs aizmirsām iztīrīt zobus, — Tomijs ieminējās, pēc tam arī viņš aizmiga.

Kad Tomijs un Annika atmodās, Pepija jau bija projām. Viņi pasteidzās izlīst no telts. Spīdēja saule. Telts priekšā dega jauns ugunskurs, un pie tā sēdēja Pepija, cepdama šķiņķi un vārīdama kafiju.

— Sirsnīgi laimes vēlējumi un priecīgas lieldienas, — viņa teica, ieraudzījusi Tomiju un Anniku.

— Ko tu, šodien taču nav lieldienas, — Tomijs atbildēja.

— Ak šitā! Nu tad paglabājiet novēlējumu līdz nākošajam gadam, — Pepija atteica.

Šķiņķa un kafijas jaukā smarža iesitās bērniem degunā. Viņi apsēdās pie ugunskura sakrustotām kājām, un Pepija cēla viņiem priekšā šķiņķi, olas un kartupeļus. Pēc tam viņi dzēra kafiju, piekozdami piparkūkas. Tik brīnumaini nebija garšojušas nevienas brokastis.

— Man liekas, mums klājas labāk nekā Robinsonam, — Tomijs sacīja.

— Jā, un, ja mums laimēsies pusdienai dabūt svaigas zivis, tad baidos, ka Robinsons aiz skaudības kļūs zils, — Pepija piebilda.

— Pē, zivis man negaršo, — Annika ieteicās.

— Man arī ne, — Tomijs viņai piebalsoja.

Bet Pepija nogrieza garu zaru, vienā galā piesēja auklu, no saspraužamās adatas izveidoja āķi, uzlika uz tā maizes drupaču un pati apsēdās uz liela akmens krastmalā.

— Tagad redzēsim, — viņa sacīja.

— Ko tad tu makšķerēsi? — Tomijs vaicāja.

— Tintes zivi. Tas ir vislielākais gardums pasaulē, — Pepija atbildēja.

Viņa tur nosēdēja kādu stundu, bet neviena tintes zivs nepie-kodās. Piepeldēja kāds asaris un apošņāja maizes drupaču, bet tad Pepija aši izcēla makšķeri.

— Nē, pateicos, draudziņ, — viņa teica. — Ja es sacīju — tintes zivi, tad pie tās arī palieku. Nemaz nedomā nākt un noraut manu ēsmu!

Pēc kāda laiciņa Pepija iesvieda makšķeri ezerā.

— Jums laimējies. Man liekas, jūs dabūsit speķa pankūkas. Tintes zivs šodien iespītējusies.

Tomijs un Annika jutās gauži apmierināti. Ūdens saules mirdzumā laistījās tik aicinoši.

— Peldēsimies, — Tomijs sacīja.

Arī Pepija un Annika tam piekrita. Ūdens bija diezgan auksts.

Tomijs un Annika vispirms iebāza tajā kājas lielo pirkstu, bet aši to izvilka.

— Es zinu kaut ko labāku, — Pepija sacīja. Krastmalā bija klints, un tai cieši blakām auga koks. Koka zari liecās pār ūdeni. Pepija uzkāpa kokā un ap vienu tā zaru apsēja virvi.

— Re, šitā! — viņa izsaucās. Satvēra virvi, uzlidoja gaisā un tad ieslīdēja ūdenī.

— Tā uzreiz var saslapināties, — viņa teica, iznirusi no ūdens.

Tomijs un Annika sākumā tā kā šaubījās, bet tas izskatījās tik

jauki, un viņi nolēma ari pamēģināt. Un, reiz sākuši, viņi vairs nemaz negribēja beigt, jo tas bija vēl jaukāk, nekā izskatījās. Nilsona kungs arī gribēja piedalīties. Viņš uzrāpās uz virves, bet tai mirklī, kad viņam bija jāienirst ūdenī, viņš griezās atpakaļ un, cik jaudas, rāpās augšup. Tā viņš rīkojās ikreiz, lai gan bērni viņu sauca par gļēvuli. Tad Pepijai ienāca prātā, ka var uzsēsties uz dēļa un nobraukt no klints ūdenī, un arī tas bija jauki, sacēlās lielas šļakatas, kad bērni krita ūdenī.

— Šitais Robinsons — diez vai viņš arī kādreiz sēdējis uz dēļa, — Pepija prātoja, sēdēdama augšā klintī un grasīdamās laisties lejā.

— Kur nu, vismaz grāmatā par to nebija rakstīts, — Tomijs paskaidroja.

— Nu, tā jau es domāju. Man liekas, viņa kuģa avārija ir tikai tāds nieks. Ar ko gan viņš visas dienas nodarbojās? Varbūt izšuva ar krusta dūrieniem? Bršš, nu es nāku!

Pepija slīdēja lejup, un ap viņas galvu plīvoja sarkanās bizes.

Pēc peldes bērni nolēma kārtīgi izpētīt neapdzīvoto salu. Viņi visi trīs uzsēdās zirga mugurā, un zirdziņš padevīgi rikšoja pa salu. Augšup un lejup pa pauguriem, cauri bieziem brikšņiem un ķeburainiem zariem, pāri slīkšņai un skaistām laucēm, pilnām ar pļavas puķēm. Pepija turēja ieroci šaušanas gatavībā un laiku pa laikam izšāva, tā ka zirdziņš aiz bailēm palēcās.

— Tur nogāzās lauva, — viņa apmierināta sacīja.

Vai arī:

— Sitais kanibāls iestādīja pēdējo kartupeli!

— Pēc manām domām, šai salai uz visiem laikiem vajadzētu

palikt par mūsu salu, — Tomijs sacīja, kad viņi bija atgriezušies nometnē un Pepija grasījās cept speķa pankūkas.

Pepija un Annika viņam piekrita.

Speķa pankūkas garšoja brīnum labi, ja tās ēda gluži karstas. Bērniem nebija ne šķīvju, ne dakšiņu, ne nažu, un Annika vaicāja:

— Vai mēs varam ēst ar pirkstiem?

— Manis dēļ, lūdzu, lai gan es pieturos pie vecās paražas ēst ar muti, — Pepija atbildēja.

— Ak, tu taču saproti, ko es gribēju teikt, — attrauca Annika. Viņa ar savu mazo rociņu satvēra pankūku un kāri to iebāza mutē.

Un tad atkal iestājās vakars. Uguns bija izdzēsta. Cieši saspiedušies kopā, ar speķi noziestām mutēm bērni gulēja, ietinušies savās segās. Pa kādu telts spraugu iespīdēja liela zvaigzne. Okeāna dunoņa bērnus iemidzināja.

— Šodien mums jābrauc mājās, — otrā rītā Tomijs sūkstījās.

— Nejauki gan. Es te gribētu palikt visu vasaru. Bet šodien pārbrauc mājās māmiņa un tētuks, — Annika sacīja.

Pēc brokastīm Tomijs aizgāja paklaiņāt gar krastmalu. Pēkšņi viņš nelabi iebrēcās. Laiva! Laiva bija pazudusi. Annika gauži uztraucās. Kā viņi tiks projām? Viņa gan gribēja palikt visu vasaru uz salas, taču tas ir pavisam kas cits, ja zina, ka nevar aizbraukt. Un ko teiks nabaga māmiņa, ja redzēs, ka Tomijs un Annika pazuduši! To iedomājot, Annikas acīs sariesās asaras.

— Kas tev notika, Annika? Ko tu īstenībā saproti par avāriju? Kā tu domā, ko teiktu Robinsons, ja pēc divām dienām, ko viņš nodzīvojis uz neapdzīvotās salas, piebrauktu krastā kuģis. «Esiet tik laipns, Kruzo kungs, ejiet uz klāju, jūs izglābs, noskūs, nomazgās un nogriezīs kāju pirkstiem nagus!» — Pepija klāstīja. — Man gan liekas, ka Kruzo kungs aizbēgtu un paslēptos aiz krūma. Ja reiz cilvēkam laimējies nokļūt uz neapdzīvotas salas, tad viņš grib tur palikt vismaz septiņus gadus.

— Septiņus gadus! — Annika iebrēcās, un arī Tomijs izskatījās gauži domīgs.

— Nu jā, es jau nedomāju, ka mēs te paliksim nez cik ilgi, — Pepija, viņus mierinādama, teica. — Kad Tomijam pienāks karaklausības laiks, mums jādod par sevi ziņa, tā es domāju. Var jau būt, ka vienu vai divus gadus karaklausību atliks.

Anniku pārņēma aizvien lielāks izmisums. Pepija domīgi viņā noraudzījās.

— Nu jā, ja tu to uzņem šitā, tad mums nekas cits neatliek kā sūtīt pudeli, — viņa teica.

Viņa piegāja pie maisa un izvilka no tā pudeli. Arī papīru un spalvu viņai laimējās atrast. Visu to viņa nolika uz akmens Tomija priekšā.

— Raksti tu, tu jau esi izveicīgāks rakstu mākslā, — viņa sacīja.

— Jā, bet ko lai es rakstu? — Tomijs vaicāja.

— Pag, ļauj apdomāties, — Pepija atteica. — Tu vari rakstīt šitā: «Palīdziet mums, iekāms mēs neesam aizgājuši bojā. Veselas divas dienas mēs nīkstam šajā salā bez šņaucamās tabakas.»

— Nē, Pepij, tā mēs nevaram rakstīt, tas taču nav tiesa, — Tomijs pretojās.

— Kā tad? — Pepija vaicāja.

— Mēs taču nevaram rakstīt «bez šņaucamās tabakas», — Tomi js skaidroja.

— Ak tā? Varbūt tev ir šņaucamā tabaka? — Pepija atcirta.

— Nē, — Tomijs teica.

— Varbūt Annikai ir šņaucamā tabaka?

— Protams, ne, bet. ..

— Varbūt man ir šņaucamā tabaka? — Pepija neatlaidās.

— Nu skaidrs, ka ne, bet mēs taču nelietojam šņaucamo tabaku, — Tomijs skaidroja.

— Bet es tieši gribu, lai tu raksti: «Bez šņaucamās tabakas divas dienas ...»

— Ja mēs tā rakstīsim, cilvēki domās, ka mēs lietojam šņaucamo tabaku, — Tomijs tiepās.

— Paklau, Tomij, atbildi man vienu! — Pepija izsaucās. — Kādiem cilvēkiem tad visbiežāk nav šņaucamās tabakas, vai tiem, kas to lieto, vai tiem, kas to nelieto?

— Protams, tiem, kas to nelieto, — Tomijs atcirta.

— Nu, ko tad tu stīvējies! Raksti, kā es saku!

Un tad Tomijs rakstīja: «Iekāms mēs neesam aizgājuši bojā. Divas dienas mēs nīkstam šajā salā bez šņaucamās tabakas.»

Pepija paņēma papīru, iebāza to pudelē, pudeli aizkorķēja un iesvieda ūdenī.

— Tagad mūsu glābēji drīz būs klāt, — viņa piebilda.

Pudele šūpojās ezerā un tad mierīgi apstājās krastmalā pie alkšņa saknēm.

— Mums tā jāsviež tālāk, — Tomijs izlēma.

— Tā būtu vislielākā muļķība, — Pepija pamācīja. — Ja pudele aizpeldēs tālu, mūsu glābēji nezinās, kur mūs meklēt, bet, ja pudele paliek tepat, mēs viņiem varam uzsaukt, un tad mūs uz vietas izglābs.

Pepija apsēdās krastmalā. Tomijs un Annika apsēdās viņai blakām. Pēc minūtēm desmit Pepija nepacietīgi ierunājās:

— Cilvēki laikam domā, ka mums nav nekā cita ko darīt kā tikai sēdēt un gaidīt glābējus. Kur gan tie paliek?

— Kas tad? — Annika brīnījās.

_ Tie, kuriem mus jaizglābj. Ta ir tieši briesmīga nevīžība un

paviršība, tas taču skar cilvēku dzīvību.

Annikai sāka likties, ka viņiem nudien būs jānīkst šajā salā. Pēkšņi Pepija izstiepa gaisā pirkstu un sauca:

— Ak tu pasaulīt, cik es esmu izklaidīga! Kā gan es to varēju aizmirst?

— Ko tad? — Tomijs vaicāja.

— Laivu. Es taču to vakar, kad jūs bijāt aizmiguši, izcēlu krastā, — Pepija paskaidroja.

— Kāpēc tu to darīji? — Annika viņai pārmeta.

— Tāpēc, ka baidījos, laiva kļūs slapja, — Pepija atteica.

Vienā rāvienā viņa atnesa laivu, kas bija paslēpta zem egles.

Viņa ielaida laivu ūdenī un drūmi teica:

— Nu šitā gan, tagad viņi var nākt! Ja viņi nāks tagad un mūs izglābs, tad to darīs veltīgi. Jo nu mēs paši sevi izglābjam, un to viņi pelnījuši. Tā viņiem būs laba mācība citreiz būt veicīgākiem.

Ceru, ka mēs nokļūsim mājās ātrāk nekā māmiņa un tētis, — Annika sacīja, kad viņi jau sēdēja laivā un Pepija spēcīgiem vēzieniem irās uz sauszemi. — Citādi māmiņa tā pārbīsies!

Es gan tam neticu! — Pepija atteica, rākSetergrena kun8s un kundze pārbrauca mājās pusstundu ag-™ Par bērniem. Tomiju un Anniku nekur neredzēja. Bet vēstuļu ds lte atradās papīra gabaliņš, un uz tā bija rakstīts:

PEPIJU APCIEMO SMALKS VIESIS

Kādā vasaras vakarā Pepija, Tomijs un Annika sēdēja uz Pepi-jas verandas kāpnēm un ēda zemenes, ko viņi šis pašas dienas priekšpusdienā bija salasījuši. Bija mīlīgs vakars ar putnu vītero-šanu un puķu smaržām un — jā, un zemenēm. Viss dvesa mieru. Bērni ēda, gandrīz klusēdami. Tomijs un Annika domāja, cik lieliski, ka iestājusies vasara un paliek vēl ilgs laiks līdz skolas sākumam. Ko domāja Pepija, nav tik viegli zināt.

— Pepij, nu jau tu savrupmājā «Vistas kāja» esi nodzīvojusi veselu gadu, — Annika ierunājās un saspieda Pepijas roku.

— Jā, laiks aizrit, un cilvēks kļūst vecāks, — Pepija atteica. — Rudenī man apritēs desmit gadi, un tad jau labākās dienas būs aiz muguras.

— Kā tu domā, vai dzīvosi te vienmēr? Es gribēju sacīt, kamēr izaugsi liela un kļūsi jūras laupītājs? — Tomijs vaicāja.

— Kas to lai zina! — Pepija atteica. — Es taču domāju, ka tētuks mūžam nepaliks uz tās nēģeru salas. Tiklīdz viņš uzbūvēs jaunu kuģi, tā atbrauks man pakaļ.

Tomijs un Annika nopūtās. Pēkšņi Pepija apsēdās uz kāpnēm taisna kā miets.

— Skatieties, tur jau viņš nāk! — viņa izsaucās un rādīja uz vārtiņiem. Ar trim lēcieniem viņa atradās pie vārtiņiem. Tomijs un Annika šaubīdamies viņai sekoja — tieši tā, lai redzētu, ka viņa metas ap kaklu kādam ļoti resnam tēvocim ar sarkanām, apcirptām ūsām un zilam jūrnieka biksēm kājās.

— Tētuk Efraim! — Pepija kliedza un, karādamās resnā vīra kaklā, dedzīgi tirināja kājas, tā ka lielās kurpes nokrita.

— Tētuk Efraim, kā tu esi izaudzis!

— Pepilota Viktuālija Rullgardina Krīsminta Efraima meita Garzeķe, mans mīļotais bērns! Es nule gribēju sacīt, ka izaugusi esi tu.

— To es zināju, tāpēc jau arī teicu to pirmā, haha! — Pepija attrauca.

— Manu mazulīt, vai tu vēl joprojām esi tikpat stipra?

— Vēl stiprāka, — Pepija atteica. — Vai lauzīsimies?

— Lai notiek! — tētuks Efraims atbildēja.

Dārzā atradās galds, un uz tā apsēdās Pepija un viņas tēvs, lai lauztos, un Tomijs un Annika uz viņiem noraudzījās. Pasaulē bija tikai viens cilvēks tikpat stiprs kā Pepija, un tas bija viņas tēvs. Tur nu viņi sēdēja un lauzās no visa spēka, bet nevienam nelaimē-

jās uzvarēt. Beidzot kapteiņa Garzeķes roka mazliet nodrebēja, un Pepija sacīja:

— Kad man būs desmit gadu, tad es tevi nolikšu uz lāpstiņām, tētuk Efraim!

Arī tētukam Efraimam tā likās.

— Bet, mīļā pasaulīt, es taču aizmirsu jūs iepazīstināt. Šis te ir Tomijs, un tā ir Annika, un tas mans tētuks, kapteinis un viņa majestāte Efraims Garzeķe, jā, jo tu taču esi nēģeru karalis, vai ne?

— Tieši tā, — kapteinis Garzeķe atbildēja. — Esmu kurrekurre-dutiešu nēģeru karalis uz kādas salas, ko sauc par Kurrekurredutas salu. Es tur aizpeldēju pēc tam, kad mani iepūta jūrā, tu taču atceries?

— Nu kā tad, atceros gan. Es visu laiku zināju, ka tu neesi noslīcis, — Pepija sacīja.

— Kur nu noslīkt, tas man ir tikpat grūti kā kamielim izlīst caur adatas aci. Es peldu uz saviem taukiem.

Tomijs un Annika brīnīdamies raudzījās uz kapteini Garzeķi.

— Kāpēc jums, tēvocīt, nav nēģeru drēbes mugurā? — Tomijs vaicāja.

— Tās man ir te somā, — kapteinis Garzeķe atbildēja.

— Velc tās mugurā, velc tās mugurā! Gribu savu tētuku redzēt karaļa rotā! — Pepija kliedza.

Tad viņi visi iegāja virtuvē. Kapteinis Garzeķe pazuda Pepijas guļamistabā, un bērni gaidīdami apsēdās uz malkas kastes.

— Tieši kā teātrī, — Annika gaidu pilnā balsī čukstēja.

Un tad — pang! — durvis atvērās, un tur stāvēja nēģeru karalis. Ap vidukli viņam bija lūku brunči, galvā zelta kronis, ap kaklu karājās gara kakla virtene, vienā rokā viņš turēja šķēpu un otrā vairogu. Tas arī bija viss. Ak jā, zem lūku brunčiem bija redzamas divas resnas, spalvainas kājas, rotātas ar zelta riņķiem ap potītēm.

— Ussamkussor mussor filibussor, — kapteinis Garzeķe teica, draudīgi savilkdams uzacis.

— Ai, viņš runā nēģeru valodā, — Tomijs jūsmīgi izsaucās. — Ko tas nozīmē, tēvoci Efraim?

— Tas nozīmē: «Drebiet, mani ienaidnieki!»

— Paklau, tētuk Efraim, vai nēģeri nebija pārsteigti, kad tu izpeldēji viņu salas krastā? — Pepija vaicāja.

— Jā gan, briesmīgi pārsteigti, — kapteinis Garzeķe sacīja. — Sākumā viņi gribēja mani apēst, bet, kad es ar plikām rokām biju nolauzis palmu, viņiem iešāvās prātā labāka doma, un viņi nolēma iecelt mani par karali. Tad priekšpusdienās es valdīju un pēcpusdienās būvēju sev kuģi. Bija vajadzīgs ilgs laiks, lai to pabeigtu, jo es strādāju viens pats. Tas bija tikai neliels buru kuģis. Kad kuģis bija gatavs, es teicu nēģeriem, ka uz neilgu laiku viņus pametīšu, bet drīz atgriezīšos, un man līdzi būs princese, kuru sauc par Pepilotu. Tad viņi sita pa saviem vairogiem un kliedza: «Us-somplussor, ussomplussor!»

— Ko tas nozīmē? — Annika jautāja.

— Tas nozīmē: «Bravo, bravo!» Veselas divas nedēļas es valdīju pamatīgi — tā, lai pietiktu tam laikam, kad būšu projām. Un tad es pacēlu buras un laidos jūrā, un nēģeri kliedza: «Ussamkura, ussamkura!» Un tas nozīmē: «Gaidīsim tevi atpakaļ, resnais, baltais virsaiti!» Pēc tam es devos tieši uz Surabaju. Un kā jūs domājat, ko es ieraudzīju pašu pirmo, kad izkāpu krastā? Jā, savu veco, godīgo šoneri «Draiskuli». Un savu veco, godīgo Frīdolfu, kas stā-

vēja pie margām un no visa spēka māja man. «Frldolf,» es teicu, «nu es pats pārņemu vadību.» — «Ai, ai, kapteini» viņš atbildēja. Un tā es darīju. Visi vecie matroži ir tie paši, un tagad «Draiskule» zviln tur lejā, ostā, tu vari aiziet un apsveikt visus savus vecos draugus, Pepij.

Pepija tā priecājās, ka nometās uz virtuves galda ar galvu uz leju un tirināja kājas. Bet Tomijs un Annika neko nevarēja darīt — viņi jutās mazliet apbēdināti. Bija tieši tā, it kā viņiem gribētu atņemt Pepiju, tā viņiem šķita.

— Tagad mēs dzīrosim, tagad mēs dzīrosim tā, ka trīsēs visa savrupmāja! — Pepija izsaucās, kad atkal bija nostājusies uz kājām.

Tad viņa uzklāja varenas vakariņas, un visi sēdās pie virtuves galda un mielojās. Pepija iestūķēja mutē trīs cieti novārītas olas ar visām čaumalām. Lāgu lāgiem viņa iekoda tēvam ausī aiz liela prieka, ka viņš pārbraucis. Nilsona kungs, kas bija gulējis, piepeši pietraucās pie galda un, ieraudzījis kapteini Garzeķi, aiz pārsteiguma berzēja acis.

— Nē, paskat tik, te jau ir arī Nilsona kungs! — kapteinis Gar-zeķe teica.

— Jā, jā, man ir vēl vairāk mājlopu, vari man ticēt, — Pepija paskaidroja, izgāja ārā un ieveda zirgu, kas arī dabūja vienu cietu olu, ko grauzt.

Kapteinis Garzeķe ļoti priecājās, ka meita tik jauki iekārtojusies savrupmājā «Vistas kāja», viņš priecājās arī par to, ka viņai līdzi bijusi soma ar zelta naudu un viņai nebijis jācieš trūkums tēva prombūtnes laikā.

Kad viņi bija paēduši, kapteinis Garzeķe izvilka no somas burvju bungas, tādas, pa kurām mēdza sist nēģeri, sarīkodami dejas un upursvētkus. Un kapteinis Garzeķe nosēdās uz grīdas un sāka sist bungas. To skaņa bija dobja un dīvaina, pavisam citādā, nekā Tomijs un Annika līdz šim bija dzirdējuši.

— Pa nēģeru modei, — Tomijs paskaidroja Annikai.

Pepija novilka lielās kurpes un vienās zeķēs dejoja kādu dīvainu deju. Tad karalis Efraims dejoja mežonīgu deju, ko bija iemācījies Kurrekurredutas salā. Viņš vicināja šķēpu un nevaldāmi žestikulēja ar vairogu, un viņa basās kājas spēcīgi midījās. Pepija iekliedzās:

— Pielūko, ka nesabrūk virtuves grīda!

— Nekas, — kapteinis Garzeķe atbildēja un virpuļoja vien tālāk. — Tagad tu kļūsi nēģeru princese, mana sirdsmīļā meitiņ!

Tad Pepija pietrūkās kājās un dejoja ar tēvu. Viņi grozījās viens pret otru un gaudoja, un kliedza, un lāgiem tik augstu palēcās, ka Tomijam un Annikai galva reiba no skatīšanās. Laikam tas pats notika ar Nilsona kungu, jo viņš visu laiku sēdēja, aizspiedis ar rokām acis.

Pamazām deja vērtās laušanās cīņā. Kapteinis Garzeķe tā pasvieda meitu, ka tā uzlidoja uz cepuru plaukta. Bet tur viņa ilgi nepalika. Ieaurodamās viņa taisīja varenu lēcienu un uzlēca tieši virsū tētukam. Pēc mirkļa viņa tēvu tā pasvieda, ka viņš ar galvu ielidoja tieši malkas kastē. Viņa resnās kājas slējās stāvus gaisā. Viņš pats vairs nevarēja piecelties pa daļai tāpēc, ka bija resns, un pa daļai tāpēc, ka briesmīgi smējās. Malkas grēdā dārdēja gluži kā pērkona grandi. Pepija satvēra tēva kājas, lai palīdzētu viņam piecelties, bet tad likās — viņš aiz smiekliem nosmaks. Viņš bija briesmīgi kutelīgs.

— Ki-ki-kili, nekutini mani, — viņš vaidēja. — Svied mani jūrā vai pa logu dārzā, vienalga kur, tikai nekutini manas kājas!

Viņš tā smējās, ka Tomijs un Annika baidījās, vai nesagrūs malkas kaste. Beidzot viņam palaimējās izķepuroties no kastes, bet, tiklīdz viņš bija uz kājām, tā satvēra Pepiju un aizsvieda šķērsām pāri virtuvei. Viņa uzkrita ar seju uz sodrējiem klātās plīts.

— Hahaha, te nu ir tiešām īsta nēģeru princese! — viņa sajūsmināta sauca, pagriezusi pret Tomiju un Anniku ogļu melno sejiņu. Tad viņa no jauna iekliedzās un metās uz tēvu. Viņa tā dauzīja pa tēva lūku brunčiem, ka lūki lidoja pa visu virtuvi. No galvas nogāzās zelta kronis un aizripoja zem galda. Beidzot Pepijai laimējās nogāzt tēvu uz grīdas, un viņa uzsēdās tam virsū.

— Vai atzīsties, ka esi uzvarēts?

— Jā, esmu uzvarēts, — kapteinis Garzeķe sacīja. Tad viņi abi

smējās tār ka ritēja asaras. Pepija pavisam viegli iekoda tēvam degunā, un viņš teica:

— Tādu līksmību neesmu pieredzējis kopš tās reizes, kad mēs abi tīrījām jūrnieku krogu Singapūrā.

Viņš palīda zem galda un paņēma kroni.

— Ak, to vajadzēja redzēt kurrekurredutiešiem, — viņš sacīja. — Ka valsts regālijas guļ savrupmājā «Vistas kāja» zem galda.

Viņš uzlika galvā kroni un sakārtoja lūku brunčus, kas bija kļuvuši gluži plāni.

— Tie tev, protams, būs jāsūta uz daiļlāpīšanas salonu, — Pepija aizrādīja.

— Jā, bet tas joks ir tā vērts, — kapteinis Garzeķe atteica.

Viņš apsēdās uz grīdas un notrausa no pieres sviedrus.

— Paklau, Pepij, mīļo bērniņ, vai tagad tu vēl melo?

— Protams, ja man iznāk laiks, bet tas nenotiek bieži, — Pepija pieticīgi atbildēja. — Bet kā tad ar tevi pašu? Arī tu melošanā nebiji uz mutes kritis.

— Njā, es mēdzu nēģeriem mazliet pamēļot sestdienas vakaros, ja viņi nedēļas laikā bija uzvedušies kārtīgi. Mēs mēdzām sarīkot tādu mazu melošanas vakaru ar dziesmām un bungu skaņām, un lāpu dejām. Jo sliktāk es meloju, jo stiprāk viņi sita bungas.

— Ak šitā! Man nav neviena, kas sistu bungas, — Pepija sūrojās. — Es šeit staigāju vientulībā un meloju pati sev, ka ausis svilst, bet nav neviena, kas to dzirdētu un spēlētu kaut vai uz matu sukas. Nupat kādā vakarā, kad biju apgūlusies, es sev stāstīju par kādu teļu, kas prot taisīt mežģīnes un rāpties kokā, un iedomājies, es pati tam noticēju! Vai tā nav lieliska melošana? Bet sist uz bungām, ak, nav neviena, kas to darītu!

— Labi, tad to darīšu es, — kapteinis Garzeķe apsolīja. Un viņš sita bungas lieliski un ilgi par godu savai meitai, un Pepija, kas sēdēja viņam klēpī, piespieda sodrējiem klāto vaigu pie viņa vaiga, un tēvs kļuva tāds pats melns kā meita.

Annika stāvēja, kaut ko pārdomādama. Viņa lāgā nezināja, vai būs pareizi to sacīt, bet viņa nevarēja nerunāt.

— Melot ir neglīti. Tā saka mana māmiņa, — viņa aizrādīja.

— Vai, kāda tu esi muļķe! — Tomijs izsaucās. ■«— Pepija taču nemelo no tiesas, bet tikai izliekas, viņa visu izdomā, vai saproti, tu muļķīte!

Pepija domīgi pavērās Tomijā.

— Lāgiem tu runā tik gudri, ka baidos — no tevis iznāks kaut kas dižens, — viņa sacīja.

Bija vakars. Tomijam un Annikai vajadzēja iet uz mājām. Diena bija bagāta notikumiem, un bija tik jauki redzēt īstenu, dzīvu nēģeru karali. Un skaidrs, ka Pepijai bija līksmi, ka atbraucis viņas tēvs. Bet tomēr! Tomēr!

Kad Tomijs un Annika bija apgūlušies, viņi netērzēja, kā to parasti mēdza darīt. Bērnistabā valdīja klusums. Piepeši bija dzirdama nopūta. Nopūtās Tomijs. Pēc maza brītiņa atskanēja vēl viena nopūta. Šoreiz nopūtās Annika.

— Kāpēc tu guli un nopūties? — Tomijs saīdzis vaicāja.

Bet atbildi viņš nesaņēma. Jo Annika bija palīdusi zem segas un raudāja.

PEPIJA RĪKO atvadu dzīres

Kad Tomijs un Annika nākamajā rītā iespraucās pa savrupmājas «Vistas kāja» virtuves durvīm, mājā skanēja šausmīgi krācieni. Kapteinis Garzeķe vēl nebija atmodies. Bet Pepija stāvēja virtuves vidū un noņēmās ar rīta vingrošanu. Viņa tieši taisīja piecpadsmito voltižēšanu, kad Tomijs un Annika viņu pārtrauca.

— Ak jā, tagad mana nākotne nodrošināta, — Pepija sacīja. — Nu es būšu nēģeru princese. Pusgadu būšu nēģeru princese un pusgadu burāšu ar «Draiskuli» pa visām pasaules jūrām. Tētuks domā — ja viņš pusgadu kārtīgi pārvalda Kurrekurredutas salas nēģerus, tad otru pusgadu viņi var iztikt bez valdīšanas. Jo, saprotiet, vecam jūras vilkam lāgu lāgiem nepieciešams just zem kājām kuģa klāju. Bez tam viņam taču jādomā arī par manu audzināšanu. Lai es dienās kļūtu par kārtīgu jūras laupītāju, man neklājas dzīvot tikai galma dzīvi vien. Tas padara cilvēku mīkstčaulīgu — tā saka mans tētuks.

— Un savrupmājā «Vistas kāja» tu vēl kādreiz iegriezīsies? — Tomijs pārvērstā balsī vaicāja.

— Jā, kad mēs būsim pensionāri, — Pepija atteica. — Tā pēc gadiem piecdesmit sešdesmit. Tad mēs rotaļāsimies un priecāsimies, vai dzirdat?

Šie solījumi ne Tomiju, ne Anniku neapmierināja.

— Un tomēr — padomājiet tikai — nēģeru princese, — Pepija sapņaini sacīja. — Daudziem bērniem tas nav vēlēts. Un es būšu smalka princese! Ausīs man būs riņķi un mazliet lielāks riņķis nāsīs.

— Un kas tev vēl būs? — Annika vaicāja.

— Itin nekas vairāk. Pat ne nieciņa vairāk. Bet man būs nēģeris, kas mani katru ritu nospodrinās ar zābaku smēru. Un es būšu tikpat melna kā citi kurrekurredutieši. Es tikai vakaros nostāšos ārā aiz durvīm, tad, kad tur izliek kurpes.

Tomijs un Annika pūlējās iedomāties, kā Pepija izskatīsies.

— Vai tu domā, ka melnā krāsa labi piestāvēs taviem sarkanajiem matiem? — Annika šaubīdamās sacīja.

— Nu to jau redzēs. Citādi matus var nokrāsot zaļus. — Viņa jūsmīgi nopūtās. — Princese Pepilota! Cik lieliska dzīve! Kāds krāšņums! Un kā es dejošu! Princese Pepilota dejo sārtā gaismā, bungām rībot! Padomājiet, kā skanēs mans deguna riņķis!

— Un kad — kad — tu aizbrauksi? — Tomijs vaicāja. Viņa balss skanēja kā ierūsējusi.

— «Draiskule» pacels enkuru rīt, — Pepija atbildēja.

Visi trīs bērni kādu brīdi klusēja. Šķita, vairāk nebija ko sacīt. Beidzot Pepija iztaisīja jaunu voltižēšanu un teica:

— Bet šovakar te, savrupmājā «Vistas kāja», tiks rīkots atvadu mielasts. Atvadu mielasts, vairāk es nekā neteikšu! Visi, kas vēlas •atnākt un pateikt man ardievas, ir sirsnīgi aicināti.

Ziņa par to gluži kā pērkona grāviens izplatījās mazītiņās pilsētiņas bērnu vidū.

— Pepija Garzeķe aizbrauks no mūsu pilsētas, un šovakar viņa savrupmājā «Vistas kāja» rīko atvadu mielastu. Tur var ierasties ikviens, kas tikai vēlas!

Un to, kas vēlas, bija daudz. Noteiktāk sakot, trīsdesmit četri bērni. Tomijs un Annika bija izlūgušies savai māmiņai palikt tur tik ilgi, cik paši vēlēsies. Un viņu māmiņa saprata, ka tas tiešām ir nepieciešams.

Tomijs un Annika nekad neaizmirsīs to vakaru, kad Pepija rīkoja atvadu mielastu. Bija brīnumaini silts un skaists vasaras vakars, kad cilvēks pats sev var sacīt:

— Tāda ir vasara!

Rozes Pepijas dārziņā liesmoja un smaržoja. Sirmie koki šalca tik noslēpumaini, ja vien — ja vien! Tomijs un Annika nevēlējās šo domu izdomāt līdz galam.

Visi bērni, paņēmuši māla dzeguzītes, soļoja pa savrupmājas «Vistas kāja» dārza celiņu un jautri pūta. Tomijs un Annika gāja paši pirmie. Kad viņi bija pienākuši pie verandas kāpnēm, durvis atvērās un parādījās Pepija. Viņas mūsainajā sejiņā spulgoja acis.

— Esiet sveicināti manā vienkāršajā mājoklī! — viņa teica, paplezdama rokas. Annika vērīgi noraudzījās Pepijā, lai atcerētos, kā viņa izskatās. Nemūžam, nemūžam viņa neaizmirsīs Pepiju ar tās sarkanajām bizītēm, līksmo smaidu un lielajām, melnajām kurpēm kājās.

Attālāk bija dzirdami dobji bungu rībieni. Kapteinis Garzeķe sēdēja virtuvē, iespiedis starp ceļgaliem nēģeru bungas. Arī šodien viņam bija mugurā nēģeru drēbes. Pepija to īpaši bija viņam palūgusi. Viņa taču saprata, ka visi bērni labprāt vēlēsies redzēt dzīvu nēģeru karali.

Virtuve bija kā piebāzta ar bērniem, kas stāvēja ap karali Efraimu un lūkojās viņā. Un Annika domāja, cik labi, ka nav sanākuši vairāk bērnu, jo tad viņiem pietrūktu telpas. Tieši tajā brīdī •dārzā atskanēja harmonikas. Tur nāca visa «Draiskules» komanda ar Frīdolfu priekšgalā. Pepija dienā bija aizgājusi uz ostu apsveikt •draugus un ielūgusi viņus atvadu mielastā. Tagad viņa pieskrēja pie Frīdolfa un tā spieda viņu, ka puiša seja metās zila. Tad Pepija viņu palaida vaļā un sauca:

— Mūziku! Mūziku!

Un tad Frīdolfs spēlēja harmonikas, karalis Efraims rībināja bungas un visi bērni pūta māla dzeguzītes.

Uz malkas kastes bija uzlikts dēlis, un uz tā garās rindās stāvēja limonādes pudeles. Uz lielā virtuves galda bija noliktas piecpadsmit tortes, un uz plīts atradās milzīgs katls ar desām.

Karalis Efraims paķēra astoņas desas. Visi sekoja viņa piemēram, un drīz vien virtuvē nebija dzirdama cita skaņa kā tikai šmakstināšana, kāda rodas, ēdot desas. Pēc tam ikviens varēja ņemt tik daudz putu krējuma tortes, cik vēlējās, un tāpat dzert limonādi. Virtuvē bija mazliet par šauru, un sabiedrība izklīda verandā un dārzā, tā ka nokrēslī visapkārt balti zaigoja putu tortes gabaliņi.

Kad visi bija krietni paēduši, Tomijs ieteica rotaļāties «Visi dara tā», lai nokratītu desas un torti lejup. Pepija šo rotaļu lāgā nezināja, un Tomijs viņai paskaidroja, ka viens būs Džonijs un visiem jādara tas pats, ko darīs Džonijs.

— Lai iet! Rotaļa liekas gluži laba. Un vislabākais, ja Džonijs būtu es, — Pepija izlēma.

Viņa tūliņ rāpās augšā uz veļas ruļļa būdas jumta. Vispirms bija jāuzrāpjas uz dārza žoga, un tad ar vēderu varēja uzmesties uz jumta. Pepija, Tomijs un Annika to jau bija darījuši daudz reižu, tāpēc viņiem tas nesagādāja nekādu grūtību. Taču citiem -bērniem tas likās diezgan grūti. «Draiskules» matroži, protams, jau bija paraduši kāpelēt pa mastiem, tāpēc arī viņiem tā bija nieka lieta. Kapteinim Garzeķem gan gāja mazliet grūtāk, jo viņš bija aplam resns. Turklāt viņš sapinās savos lūku brunčos. Kad beidzot nokļuva uz jumta, viņš smagi sēca.

— Sie lūku brunči vairs nekad nebūs tādi, kādi bijuši, — viņš. drūmi noteica.

No jumta Pepija nolēca zemē. Daži mazākie bērni baiļojās to> darīt, bet Frīdolfs bija tik jauks un viņus nocēla. Viņš nocēla visus, kas neuzdrīkstējās nolēkt. Tad Pepija mauriņā apmeta sešus kūleņus. Visi bērni darīja tāpat, bet kapteinis Garzeķe sacīja:

— Lai kāds piepalīdz man no mugurpuses, citādi es to nepaveikšu.

To darīja Pepija. Viņa tik spēcīgi pagrūda tētuku, ka viņš iesācis vairs nespēja beigt kūleņot un sešu kūleņu vietā apmeta četrpadsmit.

Pēc tam Pepija uzbrāzās pa kāpnēm verandā, izkāpa ārā pa logu un tik plati paplēta kājas, ka nokļuva uz kāpnēm, kas stāvēja ārpusē. Žigli viņa uzšāvās augšā pa kāpnēm, uzrāpās uz savrupmājas «Vistas kāja» jumta, uzlēca uz dūmeņa, apstājās uz vienas kājas un iedziedājās kā gailis, tad metās ar galvu lejup uz koka, kas atradās pie mājas kores, noslīdēja zemē, iešāvās malkas šķūnītī, paķēra cirvi un sacirta sienā vienu dēli, izspraucās pa šauro spraugu, uzlēca atkal uz dārza žoga, balansēja pa to piecdesmit metru, uzrāpās ozolā un apsēdās tā augstajā galotnē atpūsties.

Ārā pie savrupmājas «Vistas kāja» bija sapulcējušies krietni daudz cilvēku un, mājās pārgājuši, stāstīja, ka redzējuši kādu nēģeru karali, kas stāvējis uz savrupmājas «Vistas kāja» dūmeņa uz vienas kājas un saucis «kikerikū», un tas atbalsojies tālu visapkārt. Taču neviens pats šim stāstam neticēja.

Kad kapteinis Garzeķe gribēja izspraukties pa malkas šķūnīša, šauro spraugu, notika tas, kam bija jānotiek, — viņš iesprūda un netika ne uz priekšu, ne atpakaļ. Tāpēc rotaļu vajadzēja pārtraukt, un visi bērni sapulcējās, lai noraudzītos, kā Frīdolfs izzāģē kapteini* Garzeķi no sienas.

— Tā nu gan bija jautra rotaļa, — kapteinis Garzeķe sacīja,, kad tika atbrīvots. — Bet ko mēs tagad izdomāsim?

— Senajās dienās kapteinis un Pepija mēdza cīkstēties, kurš no abiem būs stiprāks, — Frīdolfs sacīja. — To noskatīties bija varen* jauki.

— Tā nemaz nav muļķīga iedoma, — kapteinis Garzeķe atbildēja. — Tikai tagad, par nelaimi, mana meita kļūst stiprāka par mani.

Tomijs stāvēja cieši blakām Pepijai.

— Pepij, — viņš čukstēja, — es tā baidījos, ka, rotaļājoties «Visi dara tā», tu ielīdīsi ozola stumbrā, kur mēs mēdzam slēpties. Negribu, ka to vietu zinātu vēl kāds cits, kaut arī mēs nekad vairs tur nelīstu.

— Nē, tas ir mūsu noslēpums, — Pepija piekrita.

Viņas tētuks bija sadabūjis dzelzs stieni. Viņš to pārlauza pušu, it kā tas būtu no vaska. Pepija paņēma citu dzelzs stieni un darīja tāpat.

— Nē, vai zini, ar šādām blēņām es uzjautrinājos, kad gulēju šūpulī. Lai kaut kā nosistu laiku, — Pepija sacīja.

Tad kapteinis Garzeķe izcēla virtuves durvis. Frīdolfam un vēl septiņiem matrožiem vajadzēja nostāties uz durvīm, un kapteinis Garzeķe pacēla durvis un apnesa tās desmit reižu apkārt mauriņam.

Bija jau kļuvis gluži tumšs, un Pepija vietu vietumis aizdedzināja lāpas, kas spīdēja tik jauki, mezdamas burvīgu mirdzumu pār dārzu.

— Nu, vai būsi beidzis? — viņa uzsauca tēvam, kad tas bija apstaigājis ap mauriņu desmit reižu. Jā, tēvs bija beidzis. Tad Pepija uz virtuves durvīm uzveda zirgu, uzsēdināja tā mugurā Frī-dolfu un vēl trīs matrožus, un viņiem visiem četriem rokās bija pa divi bērni. Frīdolfs turēja Tomiju un Anniku. Tad Pepija pacēla durvis un nesa tās ap mauriņu divdesmit piecas reizes, un lāpu gaismā tas izskatījās varen jauki.

— Nudien, meitēn, tu esi stiprāka par mani, — kapteinis Garzeķe teica.

Pēc tam visi apsēdās mauriņā. Frīdolfs spēlēja harmonikas, un matroži dziedāja skaistas jūrnieku dziesmas. Pepija paņēma katrā rokā pa lāpai un sāka dejot trakulīgu deju.

Svētki beidzās ar uguņošanu. Pepija meta raķetes un mākslīgas saules, tā ka visas debesis švirkstēja. Annika sēdēja verandā un skatījās. Viss bija tik skaisti. Tik brīnumaini. Rozes viņa nevarēja

redzēt, taču tumsā juta to smaržu. Cik viss būtu brīnišķīgi, ja? vien ... ja vien .. . Annikai likās — viņas sirdi sažņaudz kāda salta roka. Kā gan būs rītdien? Un visu vasaru? Un vienmēr? Savrupmājā «Vistas kāja» vairs nebūs Pepijas. Tur nebūs Nilsona kunga, un verandā nestāvēs zirdziņš. Nekādas izjādes, nekādi izbraucieni kopā ar Pepiju, nevienas jaukas stundas vakaros savrupmājā «Vistas kāja», neviena koka, kurā aug limonāde, jā, koks jau gan vēl te būs, taču Annikai bija tāda noģida, ka tur vairs neaugs limonāde, kad Pepijas te nebūs. Ko lai rīt sadara Tomijs urn Annika? Laikam gan spēlēs kroketu. Annika nopūtās.

Svētki bija beigušies. Visi bērni pateicās un atvadījās. Kapteinis Garzeķe devās kopā ar matrožiem uz «Draiskuli». Pēc viņa domām, Pepija arī varēja iet viņiem līdzi. Bet Pepija sacīja, ka viņa šo nakti vēl pārgulēšot savrupmājā «Vistas kāja».

— Rīt pulksten desmitos mēs pacelsim enkuru, to iegaumē, — kapteinis Garzeķe aiziedams uzsauca.

Un tad bija palikuši tikai Pepija, Tomijs un Annika. Viņi sēdēja tumsā uz verandas kāpnēm pavisam klusi.

— Jūs taču varat atnākt te un rotaļāties, — Pepija beidzot ieteicās. — Atslēgu es pakāršu uz naglas blakām durvīm. Jūs varat ņemt visu, kas atrodas atvilktnēs. Un, ja es piesliešu kāpnes, jūs paši varēsit nokāpt lejā ozola dobumā. Lai gan tur varbūt vairs neaugs tik daudz limonādes. Nav vairs tas gadalaiks.

— Nē, Pepij, mēs vairs te nenāksim, — Tomijs nopietni sacīja.

— Nē, nemūžam, nemūžam! — Annika piebilda. Un sevī viņa nodomāja, ka, ejot garām savrupmājai «Vistas kāja», vienmēr aizvērs acis. Savrupmāja «Vistas kāja» bez Pepijas — Annika atkal juta salto roku pie sirds.

PEPIJA DODAS UZ KUĢI

Pepija kārtīgi aizslēdza savrupmājas «Vistas kāja» durvis. Atslēgu viņa pakarināja uz naglas blakām durvīm. Tad viņa nocēla no verandas zirgu — pēdējo reizi viņa to nocēla no verandas! Nil-sona kungs jau sēdēja uz viņas pleca un izskatījās visai cienīgs. Viņš, protams, saprata, ka notiek kaut kas neparasts.

— Jā, tad nu tas būtu viss, — Pepija sacīja.

Tomijs un Annika pamāja. Jā, tā jau nu ir.

— Pulkstenis nav diez cik daudz. Mēs iesim kājām, tas aizņems vairāk laika, — Pepija izšķīrās.

Tomijs un Annika atkal pamāja, taču nebilda ne vārda. Tā viņi sāka gājienu uz pilsētas pusi. Uz ostu. Uz «Draiskuli». Zirgs varēja steberēt aiz viņiem, kā viņam tīk.

Pepija pameta skatienu pār plecu uz savrupmāju «Vistas kāja».

— Jauks ūķis, — viņa sacīja. — Bez blusām un visādā ziņā labs. Un varbūt pat daudz labāks, nekā to varēs teikt par nēģeru būdu, kurā man būs jādzīvo.

Tomijs un Annika neteica ne vārda.

— Ja manā nēģeru māla būdā būs šausmīgi daudz blusu, es tās pieradināšu, — Pepija sacīja. — Es tās salikšu cigāru kastē un spēlēšu ar tām «Pēdējais pāris ārā». Pie to kājiņām es piesiešu mazus pušķīšus. Un pašas uzticamākās un padevīgākās es nosaukšu par «Tomiju» un «Anniku», un naktīs tās gulēs kopā ar mani gultā.

Pat šie vārdi nepadarīja Tomiju un Anniku runīgākus.

— Mīļo pasaulīt, kas tad jums noticis? — Pepija saīgusi vaicāja. — Teikšu, ka staigāt apkārt ilgu laiku un nerunāt ir bīstami. Ja mēli nelieto, tā nokalst. Kādreiz Kalkutā es pazinu vienu krāsns

mūrnieku, kurš tikai klusēja un klusēja. Nu tad arī notika tas, kam bija jānotiek. Reiz viņš man gribēja sacīt: «Ardievu, mīļā Pepij, laimīgu ceļu un pateicos par kopā pavadīto laiku!» Un vai jūs varat uzminēt, kas no tā iznāca? Vispirms viņš sāka šausmīgi vaibstīties, jo mutes saites bija ierūsējušas un muti vajadzēja ieziest mazliet ar šujammašīnas eļļu. Tad beidzot atskanēja: «U buj uje muj!» Es palūkojos viņa mutē, un, iedomājieties, mēle tur gulēja kā maza, savītusi lapiņa! Un, kamēr vien viņš dzīvoja, citu viņš nevarēja izteikt kā: «U buj uje muj!» Būtu briesmīgi, ja ar jums notiktu tāpat. Paklausīsimies, vai jūs varat izteikt labāk nekā šis krāsns mūrnieks: «Laimīgu ceļu, mīļā Pepij, un pateicos par kopā pavadīto laiku!» Pamēģiniet, vai varēsit!

— Laimīgu ceļu, mīļā Pepij, un pateicos par kopā pavadīto laiku, — Tomijs paklausīgi atbildēja.

— Paldies dievam, — Pepija sacīja. — Jūs varat cilvēku nobaidīt! Ja jūs būtu teikuši «U buj uje muj», es nezinu, ko tad darītu.

Tur jau bija osta. Un tajā atradās «Draiskule». Kapteinis Gar-zeķe stāvēja uz klāja un izkliedza pavēles. Matroži šaudījās šurpu turpu, lai visu nokārtotu braucienam. Ostmalā bija sapulcējušies visi mazītiņās pilsētiņas iedzīvotāji un māja ardievas Pepijai. Un

te nu viņa naca kopa ar Tomiju un Anniku, un zirgu, un Nilsona kungu.

— Tur nāk Pepija Garzeķe! Dodiet vietu Pepijai Garzeķei! — skanēja caucieni, un cilvēki pavirzījās sāņus, dodami meitenei ceļu. Pepija māja un sveicināja pa labi un pa kreisi. Tad viņa paņēma zirgu un pārnesa to pāri steķiem. Nabaga dzīvnieks aizdomīgi glūnēja uz visām pusēm, jo zirgiem braucieni ar kuģi ne visai patīk.

— Raug, tur jau tu esi, mīļotais bērns! — kapteinis Garzeķe izsaucās un pārtrauca savas pavēles, lai apskautu Pepiju. Viņš piespieda meiteni pie krūtīm, un viņi abi apkampās tik cieši, ka nobrikšķēja kauliņi.

Annika visu rītu bija staigājusi apkārt ar kamolu kaklā. Un, kad viņa ieraudzīja, ka Pepija paceļ zirgu, kamols atraisījās. Piespiedusies pie preču kastes ostmalā, viņa ieraudājās, sākumā klusi, bet tad aizvien stiprāk un stiprāk.

— Nekauc! — Tomijs pikti izsaucās. — Tu mūs padari smieklīgus visu cilvēku acīs!

Taču pēc šiem vārdiem Annika tiešām ļāvās asaru plūdiem. Viņa trīsēja raudās. Tomijs paspēra akmeni, un tas aizvēlās un iekrita ūdenī. Patiesībā viņš šo akmeni gribēja uzsviest uz «Draiskules». Šitais nožēlojamais kuģis, kas aizvedīs no viņiem Pepiju! Nudien — ja neviens neredzētu, arī Tomijs labprāt mazliet ļautu vaļu asarām. Viņš paspēra vēl vienu akmeni.

Tagad pa kuģa laipām brāzās Pepija. Viņa traucās pie Tomija un Annikas. Paņēma abu bērnu rokas savējās.

— Atlikušas desmit minūtes, — viņa teica.

Tad Annika nometās uz preču kastes un raudāja tik ļoti, ka likās — viņas sirds salūzīs. Te vairs nebija neviena akmens, ko Tomijs varētu paspert. Viņš sakoda zobus un izskatījās briesmīgs.

Ap Pepiju sapulcējās visi mazītiņās pilsētiņas bērni. Viņi paņēma savas māla dzeguzītes un nopūta viņai atvadu maršu. Nemaz nevar aprakstīt, cik skumji tas skanēja, jo bija gaužām, gaužām žēlabains maršs. Annika raudāja tā, ka tikko turējās kājās. Tieši

tad Tomijam ienaca prata, ka viņš uzrakstījis Pepijai ardievu dzejoli. Viņš izvilka papīru un sāka lasīt. Nelaime tikai, ka viņa balss tā trīsēja!

Ardievu, Pepij, tu projām brauc, raugi, bet iegaumē, te paliek tavi draugi, kas tevi ieslēguši savā sirdī uz visiem laikiem, vai dzirdi!

— Dziesma tiešām ar atskaņām, — Pepija apmierināta teica. — To es iemācīšos no galvas un skandēšu saviem kurrekurredu-tiešiem vakaros, kad mēs sēdēsim pie ugunskura.

No visām pusēm spiedās bērni pateikt Pepijai ardievas. Pepija pacēla roku, un tad iestājās klusums.

— Bērni, — viņa sacīja, — tagad es varēšu rotaļāties tikai ar maziem nēģeru bērniem. Grūti pateikt, kādas rotaļas mūs iepriecinās. Varbūt mēs spēlēsim «sunīšus» ar mežonīgajiem degunradžiem un šņāksim kā čūskas vai jāsim uz ziloņiem un būdiņas priekšā kokosa palmā iekārsim šūpoles. Vienmēr mēs centīsimies kaut kā nosist laiku.

Pepija brītiņu apklusa. Tomijs un Annika juta, ka viņi ienīst šos nēģeru bērnus, ar kuriem Pepija turpmāk rotaļāsies.

— Bet, — Pepija atsāka, — varbūt pienāk kāda diena lietus perioda laikā — kāda garlaicīga diena, kaut arī ir jautri skraidīt apkārt plikam, kad līst lietus, jo tad citu neko nevar iesākt kā tikai izmirkt. Un, labi izskrējušies, mēs varbūt ielīdīsim manā māla būdiņā, protams, ja visa būdiņa nebūs kļuvusi par putru, un tad mēs varēsim cept māla kūkas. Bet, ja būdiņa nebūs kļuvusi mīksta kā putra, mēs tajā apsēdīsimies, nēģeru bērni un es, un varbūt nēģeru bērni sacīs: «Pepij, pastāsti kaut ko.» Un tad es viņiem stāstīšu par mazītiņu pilsētiņu, kas atrodas tālu, tālu pavisam citā pasaules malā, un par mazajiem, baltajiem bērniem, kas tur dzīvo. «Jūs nemaz nevarat iedomāties, kādi jauki bērni tur dzīvo,» es viņiem teikšu. «Viņi ir balti kā mazi eņģelīši, visa viņu miesa ir balta, izņemot kājas, viņi pūš māla dzeguzītes un — pats labākais — prot reizes vienu,» — un ko vēl lai viņiem saku? Ja mazie nēģeru bērni kļūs gauži izmisuši, ka viņi nemāk reizes vienu, ko lai es ar viņiem

iesāku? Nu jā, ļaunākajā gadījumā es nojaukšu māla būdiņu, un tad mēs cepsim māla kūkas, ierakdamies mālos līdz pat kaklam. Būtu jau trakoti jocīgi, ja es viņus nepiespiestu domāt par kaut ko citu kā par reizes vienu. Pateicos jums visiem! Un ardievu, ardievu!

Tad bērni ar dzeguzītēm nopūta vēl skumjāku maršu.

— Pepij, laiks nākt uz klāja! — kapteinis Garzeķe sauca.

— Jā, jā, kaptein! — Pepija atteica.

Viņa pievērsās Tomijam un Annikai un lūkojās uz viņiem.

«Cik jocīgas izskatās Pepijas acis,» Tomijs domāja. Tieši tā bija izskatījusies Annikas māmiņa, kad Tomijs gauži, gauži saslima. Annika sēdēja uz nelielas preču kastes. Pepija viņu satvēra savās skavās.

— Ardievu, Annika, ardievu! Neraudi! — viņa čukstēja.

Annika apķērās Pepij ai ap kaklu un žēlabaini ieraudājās.

— Ardievu, Pepij! — viņa šņukstēja.

Tad Pepija satvēra Tomija roku un cieti saspieda. Un pēc tam aizšāvās uz laipām. Pār Tomija degunu noritēja liela asara. Viņš sakoda zobus, taču nekas nelīdzēja. Noritēja vēl viena asara. Viņš satvēra Annikas roku, un tā viņi tur stāvēja un ar skatieniem pavadīja Pepiju. Viņi varēja to saredzēt uz kuģa klāja. Bet, ja jāraugās caur asaru plīvuru, viss kļūst maķenīt neskaidrs.

— Lai dzīvo Pepija Garzeķe! — cilvēki ostmalā kliedza.

— Uzvelc laipas, Frīdolf! — kapteinis Garzeķe pavēlēja.

Un Frīdolfs to darīja. «Draiskule» bija gatava doties uz svešām pasaules malām. Bet tad ...

— Nē, tētuk Efraim, tas neiet! Es to neizturēšu! — Pepija izsaucās.

— Ko tad tu neizturēsi? — kapteinis Garzeķe brīnījās.

— Es nevaru izturēt, ja kāds cilvēks dieva zaļajā pasaulē manis labad bēdājas un raud. Vismazāk, ja to dara Tomijs un Annika. Izliec no jauna laipas. Es palieku savrupmājā «Vistas kāja»!

Kapteinis Garzeķe laiciņu klusēja.

— Dari, kā zini! Tā tu allažiņ esi rīkojusies, — viņš beidzot teica.

Pepija piekrizdama pamāja.

129

9 — 2649

— Jā, tā es allažiņ esmu rīkojusies, — viņa klusi noteica.

Un tad viņi atkal apskāvās, Pepija un viņas tēvs, apskāvās tā, ka kauliņi nobrikšķēja. Un viņi vienojās, ka kapteinis Garzeķe bieži, ļoti bieži apmeklēs savrupmāju «Vistas kāja».

— Lai nu kā, tētuk Efraim, tomēr labāk, ja bērnam ir sava māja un viņam nav jāmētājas apkārt pa jūru un jādzīvo nēģeru māla būdā, vai tā nav? — Pepija prātoja.

— Tev taisnība kā allažiņ, manu meitiņ, — kapteinis Garzeķe atteica. — Skaidrs, ka labāk, ja tu dzīvo kārtīgi savrupmājā «Vistas kāja». Tas, protams, maziem bērniem pats labākais.

— Tieši tā! Tas ir absolūti labākais, ja mazi bērni dzīvo kārtīgu dzīvi. It īpaši, ja viņi paši to var nokārtot, — Pepija piekrita.

Nu Pepija atvadījās no «Draiskules» matrožiem un vēl pēdējo reizi cieši apskāva tētuku Efraimu. Tad pacēla uz savām spēcīgajām rokām zirgu un aiznesa to pa laipām krastmalā. Pēc tam «Draiskule» pacēla buras. Bet pašā pēdējā brīdī kapteinis Garzeķe vēl kaut ko iedomājās.

— Pepij, tev vajag vairāk zelta naudas! Ņem to! — viņš kliedza.

Un tad viņš svieda pret krastu somu ar zelta naudu. Bet «Draiskule» diemžēl jau bija aizbraukusi patālu no krasta. Soma nesasniedza mērķi. Plunkšķ — tā noteica un nogrima jūrā. Caur cilvēku pūli nošalca nopūta. Bet tad atkal noskanēja «plunkšķ». Tur ienira Pepija. Pēc mirkļa viņa iznira, turēdama zobos somu. Viņa izkāpa krastā un norāva aļģes, kas bija aizķērušās aiz ausim.

— Ha, nu es atkal esmu bagāta kā trollis, — viņa teica.

Tomijs un Annika vēl nebija aptvēruši notikušo. Vaļējām

mutēm viņi stāvēja un blenza uz Pepiju un zirgu, un Nilsona kungu, un somu, un «Draiskuli», kas pilnās burās devās jūrā.

— Vai tu — vai tu neesi uz kuģa? — Tomijs beidzot šaubīdamies vaicāja.

— Mini trīs reizes, — Pepija atteica un izspieda ūdeni no biželēm.

Pēc tam viņa uzcēla zirga mugurā Tomiju un Anniku, un somu, un Nilsona kungu un tad uzlēca arī pati.

— Atpakaļ uz savrupmāju «Vistas kāja»! — viņa mīlīgā balsī sauca.

Beidzot Tomijam un Annikai viss bija skaidrs. Tomiju pārņēma tāds prieks, ka viņš tūdaļ sāka dziedāt savu iemīļoto dziesmu:

— Zviedri nu jāj ar troksni un dipoņu!

Annika bija tā noraudājusies, ka uzreiz nespēja rimties. Viņa joprojām elsoja, bet tās bija klusas, laimīgas elsas, kas drīz vien aprims. Viņas vidukli cieši bija aptvērusi Pepija. Un tas iedvesa brīnumainu mieru. Ak, cik viss bija jauki!

— Ko mēs darīsim šodien, Pepij? — Annika vaicāja, kad bija beigusi šņukstēt.

— Njā, varbūt spēlēsim kroketu, — Pepija atteica.

— Labprāt, — Annika piekrita. Jo viņa zināja, ka pat kroketa spēle ir pavisam citāda, ja tajā piedalās Pepija.

— Vai varbūt... — Pepija vilcinādamās ierunājās.

Visi bērni spiedās ap zirgu, lai dzirdētu, ko Pepija sacīs.

— Vai varbūt... — viņa teica. — Varbūt aizjozīsim līdz upei un mācīsimies staigāt pa ūdeni.

— Pa ūdeni taču nevar staigāt, — Tomijs attrauca.

— Nekas nav neiespējams, — Pepija iebilda. — Kubā es satiku kādu galdnieku, kas ...

Zirgs sāka rikšot, un bērni, kuri spiedās apkārt, vairs nevarēja sadzirdēt turpinājumu. Bet viņi stāvēja vēl ilgi, ilgi un māja Pepi-jai un viņas zirgam, kas auļoja uz savrupmājas «Vistas kāja» pusi. Drīz viņi varēja saredzēt tikai mazu punktiņu tālē. Beidzot tas pavisam izgaisa.

PEPIJA ATROD KUKARAMBU

Kādā rītā Tomijs un Annika, kā parasti, ietraucās Pepijas virtuvē un sauca «laburītu!». Taču atbildi viņi nesaņēma. Pepija sēdēja uz virtuves galda, klēpi viņai bija Nilsona kungs un uz lūpām laimīgs smaids.

— Laburītu! — Tomijs un Annika no jauna sacīja.

— Iedomājieties tikai, — Pepija sapņaini teica, — iedomājieties, ka es to esmu atradusi. Tieši es un neviens cits!

— Ko tad tu esi atradusi? — Tomijs un Annika prašņāja. Viņus itin nemaz nepārsteidza, ka Pepija kaut ko atradusi, jo to viņa darīja vienmēr, tomēr viņi gribēja zināt, kas tas tāds ir. — Ko tu atkal esi atradusi, Pepij?

— Jaunu vārdu, — Pepija atteica un palūkojās uz Tomiju un Anniku tā, it kā viņus tikai tagad ieraudzītu. — Jaunu, žirgtu, trauksmainu vārdu.

— Kādu vārdu? — Tomijs jautāja.

— Lielisku vārdu! Labāku par to neesmu dzirdējusi, — Pepija atteica.

— Nu tad pasaki to, — Annika lūdzās.

— Kukaramba, — Pepija gavilēdama attrauca.

— Kukaramba, ko tas nozīmē? — Tomijs nerimās.

— Kaut es to zinātu, — Pepija sacīja. — Zinu vienīgi to, ka putekļu sūcēju tas nenozīmē.

Tomijs un Annika laiciņu pagudroja. Beidzot Annika sacīja:

— Bet, ja tu nezini, ko tas nozīmē, tad taču tam nav nekādas vērtības.

— Nu jā, tieši tas jau mani uztrauc, — Pepija atbildēja.

— Nezin kurš bija pirmais, kas izdomāja, ko nozīmē vārdi? — Tomijs prātoja.

— Laikam gan kāds bars vecu profesoru, — Pepija atbildēja. — Un patiešām jāsaka — cilvēki ir jocīgi! Padomā tikai, kas viņiem ienāk prātā! «Baļļa» un «arkls», un «aukla», un tamlīdzīgi, neviens prātīgs cilvēks nevar saprast, kur viņi šos nosaukumus ķēruši. Bet «kukarambu», kas patiesi ir labs vārds, viņiem ne prātā nenāk izdomāt! Kāda laime, ka man tas iešāvās galvā. Un gan es noskaidrošu, ko tas nozīmē.

Viņa atkal brītiņu pagudroja.

— Kukaramba! Nezinu, varbūt tas ir zili krāsota karogkāta augšgals, — viņa šaubīdamās teica.

— Zili krāsotu karogkātu nemaz nav! — Annika aizrādīja.

— Jā, tev taisnība. Varbūt tā ir skaņa, kas rodas, kad mīcās pa dubļiem un dubļi iesprūd pirkstu starpās!

Annika tūdaļ iebrida dubļos, un bija dzirdama lieliska kukaramba.

Pepija papurināja galvu.

— Nē, neder. Nupat bija dzirdams lielisks «pļumpis». «Kukaramba» te neder.

Pepija paplūkāja matus.

— Sitas kļūst aizvien noslēpumaināks. Bet, lai tas būtu kas bū-

damsf es to noskaidrošu. Varbūt to var nopirkt veikalā. Nāciet, iesim un pavaicāsim.

Tomijam un Annikai nebija nekādu iebildumu. Pepija aizgāja pie savas somas, kas bija pilna ar zelta naudu.

— Kukaramba, — viņa sacīja. — Šis vārds liekas dārgs. Labāk būs, ja paņemsim līdzi zelta naudu.

Un to viņa darīja. Nilsona kungs, kā parasti, uzlēca uz Pepijas pleca. Un viņa nocēla no verandas zirgu.

— Steidzīga lieta, — viņa sacīja Tomijam un Annikai. — Mēs jāsim. Jo citādi, kad mēs tur nokļūsim, kukarambas varbūt vairs nebūs. Es nebrīnītos, ja birģermeistars būtu nopircis pēdējo gabalu.

Kad zirgs ar Pepiju, Tomiju un Anniku uz muguras auļoja pa mazās pilsētiņas ielām, pakavi tik skaļi dimdēja pa bruģa akmeņiem, ka to dzirdēja visu māju bērni, un viņi priecīgi traucās ārā, jo visi gaužām mīlēja Pepiju.

— Pepij, uz kurieni? — viņi sauca.

— Es pirkšu kukarambu, — Pepija atteica, uz mirkli pieturējusi zirgu.

Bērni aprāvās un izskatījās diezgan pārsteigti.

— Vai tas ir kas labs? — ievaicājās kāds mazs puisītis.

— Un kā vēl, — Pepija atbildēja aplaizīdamās. — Tas ir lielisks. Vismaz tā izklausās.

Pie kādas konditorejas viņa apturēja zirgu un nocēla Tomiju un Anniku. Tad viņi iegāja veikalā.

— Es palūgšu vienu turzu kukarambas. Bet tai jābūt kraukšķīgai, — Pepija sacīja.

— Kukaramba? — piemīlīgā jaunkundze aiz letes atbildēja. — Tādas mums nav.

— Nē, tai jābūt. Tai jābūt visos labi iekārtotos veikalos.

— Jā, bet šodien tā jau izbeigusies, — jaunkundze atbildēja. Lai gan viņa nekad nebija dzirdējusi tādu vārdu, tomēr negribēja atzīt, ka viņas veikals būtu sliktāk iekārtots nekā citi veikali.

— Ai, vai jums tā bija! — Pepija dedzīgi izsaucās. — Mīļā, mīļā, pasakiet, kā tā izskatās! Es savu mūžu neesmu redzējusi kukarambu. Vai tās malas ir sarkanas?

Tad piemīlīgā jaunkundze skaisti pietvīka un sacīja:

— Ak, es nemaz nezinu, kas tas ir. Mums vismaz tās nav.

Pepija gaužām vīlusies gāja ārā pa durvīm.

— Tad man jātraucas tālāk. Bez kukarambas es mājās neatgriezīšos.

Nākamais veikals bija dzelzslietu pārdotava. Pādevējs laipni palocījās pret bērniem.

— Es gribētu nopirkt kukarambu, — Pepija sacīja. — Bet tai jābūt vislabākajai šķirnei, tādai, ar ko var nogalināt lauvu.

Pārdevējs izskatījās viltīgs.

— Palūkosim, — viņš teica un pakasīja aiz auss, — palūkosim.

Viņš paņēma nelielu dzelzs grābeklīti un sniedza to Pepijai.

— Varbūt tas derēs? — viņš vaicāja.

Pepija uzmeta viņam īgnu skatienu.

— Tā taču ir tāda manta, ko profesori sauc par grābekli, — viņa aizrādīja. — Bet es gribēju pirkt kukarambu. Nemēģiniet apkrāpt mazu, nevainīgu bērnu!

Tad pārdevējs sāka smieties un teica:

— Diemžēl tādas mantas, kā tu teici, mums nav. Pavaicā šūšanas piederumu veikalā tur, stūra mājā.

— Šūšanas piederumu veikals, — Pepija murmināja, iznākusi kopā ar Tomiju un Anniku uz ielas. — Cik es zinu, tur tās nav.

Brīdi viņa izskatījās drūma, bet tad viņas sejiņa noskaidrojās.

— Varbūt galu galā kukaramba ir slimība, — viņa prātoja. — Nāciet, aiziesim pie daktera!

Annika zināja, kur dzīvo ārsts, jo viņai tur tika potēts.

Pepija piezvanīja pie durvīm. Durvis atvēra medicīnas māsa.

— Vai drīkst runāt ar ārstu? — Pepija vaicāja. — Ļoti nopietns gadījums. Šausmīgi smaga slimība.

— Lūdzu, nāciet te! — medicīnas māsa aicināja.

Kad bērni iegāja, ārsts sēdēja pie galda. Pepija devās viņam klāt, aizvēra acis un izkāra mēli.

— Kas tev kait? — ārsts vaicāja.

— Baidos, ka esmu saslimusi ar kukarambu, — Pepija atbildēja. — Jo man niez visa miesa. Un guļot man acis uzreiz aizkrīt ciet. Dažreiz es žagojos. Svētdien, kad biju izēdusi šķīvi zābaku smēres un pienu, jutos pavisam nelāgi. Ēstgriba man ir laba, bet ēdiens bieži iesprūd balss rīklē, un tad no tā nav nekāda labuma. Laikam gan esmu saslimusi ar kukarambu. Sakiet man tikai vienu — vai tā ir lipīga?

Ārsts palūkojās Pepijas veselīgajā, sārtajā sejiņā un teica:

— Man šķiet, ka tu esi veselīgāka par daudziem citiem. Esmu pārliecināts, ka tu neesi saslimusi ar kukarambu.

Pepija dedzīgi satvēra ārsta roku.

— Tātad tomēr tāda slimība ir, vai ne?

— Nē, — ārsts atteica, — tādas nav. Bet, ja tāda arī būtu, esmu pārliecināts, ka tev tā nepieliptu.

Pepija izskatījās drūma, viņa dziļi palocīja celīšus, atvadīdamās no ārsta, un Annika darīja tāpat. Tomijs sasita papēžus. Un tad viņi atkal devās pie zirga, kas viņus gaidīja pie ārsta dārza žoga.

Netālu no ārsta mājas atradās kāda trīsstāvu māja. Augšējā stāva logs bija atvērts. Pepija norādīja uz to un sacīja:

— Es nemaz nebrīnītos, ja tur atrastos kukaramba. Es uzrāpšos augšā un paskatīšos.

Žigli viņa uzrāpās augšup pa notekas cauruli. Nonākusi vienā līmenī ar logu, viņa palaida rokas vaļā un, pašūpojusies gaisā, pieķērās pie palodzes. Meitene ar rokām parāvās uz augšu un iebāza iekšā galvu.

Istabā pie loga sēdēja divas dāmas un tērgāja. Uzminiet, vai viņas jutās pārsteigtas, kad piepeši virs palodzes parādījās sarkanmataina galva un kāda balss sacīja:

— Skatos, vai tur iekšā neatrodas kukaramba?

Abas dāmas aiz bailēm iekliedzās.

— Vai dieniņ, ko tu tur runā, bērns? Vai kaut kas pasprucis vaļā?

— Nu tieši to jau es gribētu zināt, — Pepija pieklājīgi atteica.

— Vai, varbūt viņš atrodas pagultē! Vai viņš kož? — viena dāma iekliedzās.

Man gandrīz tā liekas. Viņam ir lieliski dzerokļi, — Pepija atteica.

Abas dāmas cieši pietvērās viena pie otras. Pepija ieinteresēta palūkojās apkārt, bet beidzot skumīgi sacīja:

— Nē, te pat nav kukarambas spalviņas. Piedodiet, ka iztraucēju! Man tikai likās, ka jāpavaicā, kad es te nejauši gāju garām.

Viņa atkal nošļūca lejā pa notekas cauruli.

— Bēdīgi, — viņa teica Tomijam un Annikai. — Sājā pilsētā nav kukarambas. Jāsim atpakaļ uz mājām.

Un to viņi darīja. Kad viņi nokāpa no zirga pie verandas, To-mijs gandrīz samina mazu vabolīti, kas rāpoja pa smilšainu taciņu.

— Ai, piesargies, vabole! — Pepija izsaucās.

Viņi visi trīs noliecās, lai apskatītu vabolīti. Tā bija mazītiņa, ar zaļiem, spožiem spārniņiem.

_ Cik tā skaista, diezin kas tā par vabolīti? — Annika prātoja.

— Mēslu vabole tā nav, — Tomijs paskaidroja.

— Arī maija vabole tā nav, — sacīja Annika. — Un briežvabole arī ne. Es nudien vēlētos zināt, pie kādas sugas tā pieder.

Pepijas sejā atmirdzēja laimīgs smaids.

— Es zinu. Pie kukarambas sugas.

— Vai tu par to esi droša? — Tomijs šaubīdamies vaicāja.

— Vai tu domā, es nepazīšu kukarambu, ja to redzēšu? — Pe-pija atcirta. — Savu mūžu neesmu redzējusi kaut ko tik kūka-rambisku.

Viņa piesardzīgi pavirzīja vabolīti drošākā vietā, kur neviens to nevarēja samīt.

— Mana mīļā, saldā kukaramba, — viņa teica, — es taču zināju, ka beidzot tevi atradīšu. Jocīgi gan. Mēs traucamies pa visu pilsētu, meklēdami kukarambu, bet izrādās, ka tā visu laiku bijusi pie manas savrupmājas «Vistas kāja».

PEPIJA KĀRTO JAUTĀJUMU SPORTU

Garās, lieliskās vasaras brīvdienas kādā dienā beidzās, un Tomijs un Annika atkal gāja skolā. Pepija joprojām atzina, ka viņa ir pietiekami skolota arī bez iešanas skolā, un nedomājot spert savu kāju skolā, iekāms pienākšot diena, kad viņa visādā ziņā gribēšot iemācīties pareizi uzrakstīt vārdus «juras slīmiba».

— Bet, tā kā es nekad neslimoju ar juras slīmibu, tad pagaidām man par šo vārdu rakstību nav ko uztraukties, — viņa piebilda. — Un, ja man tomēr kādreiz uzbruktu šī slīmiba, tad būtu daudz kas cits ko darīt nekā burtot šos vārdus.

— Man gan liekas, tev jūras slimība nekad neuzbruks, — Tomijs apgalvoja.

Un viņam bija taisnība. Pepija bija burājusi tālu jo tālu pa jūrām kopā ar tēvu, iekāms viņš kļuva par nēģeru karali un Pepija nokļuva savrupmājā «Vistas kāja». Bet ar jūras slimību viņa nekad nebija slimojusi.

Lāgiem Pepija uzjautrinājās, jādelēdama un paņemdama To-miju un Anniku pēc skolas beigām. Tomiju un Anniku tas ļoti iepriecināja. Viņiem gaužām patika jāt, un patiesi, ne jau daudzi bērni varēja no skolas aizjāt uz mājām.

— Paklau, Pepij, atjāj mums pakaļ pēcpusdienā, — reiz sacīja Tomijs, kad viņš un Annika pēc brokastu starpbrīža steidzās atpakaļ uz skolu.

— Jā, dari to! Jo šodien ir diena, kad Rosenblūma jaunkundze izdalīs dāvanas labiem un čakliem bērniem.

Rosenblūma jaunkundze bija veca, bagāta dāma, kas dzīvoja šajā mazajā pilsētiņā. Par savu naudu viņa gan baidījās, tomēr vienreiz katrā ceturksnī ieradās skolā un izdalīja bērniem dāvanas. Ne jau visiem, ak nē! Dāvanas saņēma tikai ļoti labi un čakli bērni. Un, lai Rosenblūma jaunkundze noskaidrotu, kuri bērni tiešām bija labi un čakli, viņa pirms dāvanu izdalīšanas noturēja garu pārbaudi. Tāpēc visi mazās pilsētiņas bērni dzīvoja mūžīgās bailēs no Rosenblūma jaunkundzes. Jo vienmēr, kad viņi grasījās mācīties mājas uzdevumus un tieši sēdēja un gudroja, vai vispirms neizdomāt kaut ko jaukāku, viņu māmuļas vai tēvi sacīja: — Neaizmirstiet Rosenblūma jaunkundzi!

Un tas nudien bija briesmīgs kauns, ja tajā dienā, kad Rosenblūma jaunkundze izdalīja skolā dāvanas, skolēni pārnāca mājās

pie vecākiem un mazākiem brāļiem un māsām un nepārnesa ne naudiņu, ne saldumu kārbu, pat ne apakšsvārkus. Jā, tieši apakšsvārkus! Jo Rosenblūma jaunkundze dalīja arī drēbes trūcīgākiem bērniem. Taču, lai cik trūcīgs būtu skolēns, ja viņš neprata atbildēt

uz Rosenblūma jaunkundzes jautājumu, cik centimetru ir vienā kilometrā, tad nekā nedabūja. Jā, nudien nebija nemaz jābrīnās, ka šīs mazās pilsētiņas bērni dzīvoja mūžīgās bailēs no Rosenblūma jaunkundzes. Viņi baiļojās arī no Rosenblūma jaunkundzes zupas! Jo Rosenblūma jaunkundze lika visus bērnus izmērīt un nosvērt, lai pārbaudītu, vai kāds nav pārlieku novājējis vai arī nav dabūjis mājās paēst. Visi šādi nonīkuši bērni brokastu starpbrīžos varēja iet pie Rosenblūma jaunkundzes un dabūt lielu šķīvi zupas. Tas jau nu būtu bijis lieliski, ja vien zupā nebūtu daudz pretīgu graudu. Tie mutē bija tik lipīgi.

Bet nu bija pienākusi lielā diena, kad skolā ieradīsies Rosenblūma jaunkundze. Mācības beidzās agrāk, nekā parasts, un bērni pulcējās skolas pagalmā. Pagalma vidū bija nolikts liels galds, un

j.

pie tā sēdēja Rosenblūma jaunkundze. Par palīgu viņai bija pielikti divi rakstītāji, kas visu par bērniem uzrakstīja: cik daudz viņi sver, vai prot atbildēt uz jautājumiem, vai ir trūcīgi un viņiem nepieciešamas drēbes, vai uzvedībā viņiem labas atzīmes, vai mājās viņiem ir mazāki brāļi un māsas, kam arī nepieciešamas drēbes, jā, jautājumiem, kurus Rosenblūma jaunkundze uzdeva, nebija gala. Uz galda viņas priekšā atradās kārba ar naudu, daudzas saldumu turzas un veselas kaudzes apakšsvārku un zeķu, un vilnas bikšu.

— Visi bērni lai sastājas rindā, — Rosenblūma jaunkundze sauca. — Pirmajā rindā tie bērni, kam mājās nav brāļu un māsu, otrajā tie, kam ir viens vai divi brāļi vai māsas, un trešajā — kam vēl vairāk.

Jo Rosenblūma jaunkundze visur ievēroja kārtību, un tas jau arī bija taisnīgi, ka tie bērni, kam mājās bija vairāki brāļi un māsas, dabūja lielākas saldumu turzas nekā tie, kam brāļu un māsu nebija.

Un tad sākās pārbaude. Ai, ai, kā bērni trīsēja! Tie bērni, kas neprata atbildēt, vispirms tika nostādīti kaktā, lai nokaunētos, un pēc tam gāja mājās pavisam tukšām rokām.

Tomijs un Annika skolā bija ļoti kārtīgi. Un tomēr Annikai lente matos trīsēja aiz uztraukuma, kad viņa stāvēja blakām Tomi-jam, un Tomi ja seja kļuva bālāka un bālāka, jo vairāk viņš tuvojās Rosenblūma jaunkundzei. Tieši tai brīdī, kad pienāca viņa reize atbildēt, rinda, kurā stāvēja bērni vieninieki, pēkšņi sakustējās. Kāds spiedās bērniem vidū. Un tas nebija neviens cits kā Pepija. Viņa pavirzīja bērnus sāņus un gāja tieši pie Rosenblūma jaunkundzes.

— Atvainojiet, — viņa sacīja, — bet es nebiju klāt no sākuma. Kurā rindā jāstāv, ja kādam nav četrpadsmit brāļu un māsu, no kuriem trīspadsmit ir mazi palaidņa puikas?

Rosenblūma jaunkundze izskatījās visai sapīkusi.

— Stāvi pagaidām tur, kur esi, — viņa atteica. — Bet man liekas, ka tevi drīz noliks tur, kur jāstāv bērniem un jānokaunas.

Un tad rakstītāji pierakstīja Pepijas vārdu, un viņu nosvēra, lai redzētu, vai viņai nav nepieciešama zupa. Bet Pepija svēra par divi kilogrami vairāk, nekā vajadzēja.

— Zupu tu nesaņemsi, — Rosenblūma jaunkundze stingri sacīja.

— Dažkārt cilvēkam laimējas, — Pepija sacīja. — Tagad tikai atliek tikt vaļā no ņiebura un apakšbrunčiem, tad cilvēks varēs uzelpot.

Rosenblūma jaunkundze viņā neklausījās. Viņa sēdēja un meklēja pareizrakstības vārdnīcā kādu grūtu vārdu, ko Pepijai vajadzētu uzrakstīt.

— Paklau, meitēn, — viņa beidzot sacīja, — pasaki man, kā tu rakstīsi vārdus «jūras slimība»!

— Labprāt, — Pepija atteica, — juras slīmiba.

Rosenblūma jaunkundze saldenskābi pasmaidīja.

— Ak šitā, bet pareizrakstības vārdnīcā ir gluži citādi.

— Nu tad jau tev varen laimējies, ka uzzināji, kā es to rakstu. Es vienmēr esmu rakstījusi «juras slīmiba», un labi vien bijis.

— Pierakstiet, — Rosenblūma jaunkundze sacīja rakstītājiem un drūmi saknieba lūpas.

— Jā, dariet to, — Pepija piebilda. — Pierakstiet, kā es teicu, un pielūkojiet, lai pareizrakstības vārdnīcā pēc iespējas ātrāk izdarītu labojumu.

— Bet tagad, mīļā meiten, — sacīja Rosenblūma jaunkundze. — Atbildi man — kad nomira Kārlis Divpadsmitais?

— Vai, arī viņš tagad miris! — Pepija izsaucās. — Vai dieniņ, nudien skumīgi, ka tagad mirst tik daudz cilvēku! Esmu pārliecināta, ka tas nekad nenotiktu, ja viņš nebūtu saslapinājis kājas!

— Pierakstiet, — Rosenblūma jaunkundze pavēlēja ledainā balsī.

— Jā, dariet to, nudien! — Pepija piebilda. — Un pierakstiet arī, ka asins dēles ir labas, ja pieliek pie miesas. Un, ejot gulēt, jāiedzer silta petroleja, tā uzmundrina!

Rosenblūma jaunkundze paskurināja galvu.

— Kāpēc zirgam ir maigi dzerokļi? — viņa nopietni jautāja.

— Ei nu, vai tiešām tu par to esi pārliecināta? — Pepija domīgi atbildēja. — Starp citu, paprasi to viņam pašam. Tur viņš stāv, — viņa sacīja, norādīdama uz savu zirgu, kuru bija piesējusi pie koka.

Viņa apmierināta smējās.

— Cik labi, ka es viņu paņēmu līdzi, — Pepija atsāka. — Citādi tu nekad neuzzinātu, kāpēc viņam ir maigi dzerokļi. Jo man, atklāti sakot, par to nebija ne mazākās jausmas. Un es ar! par to nejautāju.

Rosenblūma jaunkundzes mute bija tagad gluži kā plāna svītriņa.

— Kaut kas nedzirdēts! Pavisam nedzirdēts! — viņa izsaucās.

— Jā, man ari tā liekas, — Pepija apmierināta noteica. — Ja es vēl joprojām būšu tik zinoša, tad no sārtām vilnas biksēm vaļā netikšu.

— Pierakstiet to, — Rosenblūma jaunkundze teica rakstītājiem.

— Nē, neliecieties traucēties, man patiesībā šādas sārtas vilnas bikses nemaz nevajag, — Pepija aizrādīja. — Par tām es nedomāju. Bet jūs varat pierakstīt, lai man izsniedz lielu turzu konfekšu.

— Vēl pēdējais jautājums, — Rosenblūma jaunkundze teica, un viņas balss skanēja tik dīvaini salti.

— Jā, plāj tik vaļā, — Pepija mudināja. — Man šitāds jautājumu sports patīk.

— Vai tu vari atbildēt uz šādu jautājumu? — Rosenblūma jaunkundze sacīja. — Pērām un Polam jādala torte. Ja Pērs dabū ceturto daļu, ko dabū Pols?

— Dūrienu vēderā, — Pepija sacīja. Un, pievērsusies rakstītājiem, pavisam nopietni piebilda: — Pierakstiet, ka Pols dabū dūrienu vēderā.

Tagad Rosenblūma jaunkundze bija beigusi Pepiju iztaujāt.

— Tu esi pats stulbākais un nepatīkamākais bērns, kādu esmu satikusi. Ej tūdaļ kaktā, kur stāv tie, kam jānokaunas!

Pepija paklausīgi meimuroja uz kaktu, bet klusi un nikni purpināja:

— Netaisni! Es taču pratu atbildēt uz jebkuru jautājumu!

Paspērusi dažus soļus, viņa pēkšņi kaut ko iedomājās un ar

elkoņiem izlauza sev ceļu atpakaļ pie Rosenblūma jaunkundzes.

— Piedodiet, — viņa sacīja, — bet es aizmirsu uzdot savu krūšu platumu un augstumu virs jūras līmeņa. Pierakstiet to, —

viņa uzsauca rakstītājiem. — Ne jau tapec, ka es gribētu zupu — nepavisam ar ne —, bet grāmatvedībā taču jābūt kārtībai.

— Ja tu tūdaļ neiesi un nenostāsies rindā, kurā stāv tie, kam jānokaunas, tad teikšu tev, ka zinu kādu mazu meiteni, kas drīz dabūs kārtīgas sukas, — Rosenblūma jaunkundze brīdināja.

— Nabaga meitenīte, — Pepija atteica. — Kur viņa ir? Sūti viņu pie manis, es viņu aizstāvēšu! Pierakstiet to!

Un tad Pepija aizgāja un apstājās pie bērniem, kuriem bija jānokaunas. Tur noskaņa bija nomākta. Daudzi bērni raudāja un šņukstēja, viņi domāja, ko teiks vecāki un brāļi, un māsas, kad viņi pārnāks mājās bez naudas un konfektēm. Pepija pameta skatienu uz raudošajiem bērniem un pāris reižu norīstījās. Tad viņa sacīja:

— Paklau, izkārtosim pavisam īpašu jautājumu sportu!

Bērni uzreiz izskatījās mazliet mundrāki, bet viņi lāgā nesaprata, ko Pepija gribēja sacīt.

— Nostājieties divās rindās, — Pepija teica. — Visi tie, kas zina, ka Kārlis Divpadsmitais ir miris, vienā rindā, un tie, kas vēl nav dzirdējuši par viņa nāvi, — otrā rindā.

Bet, tā kā visi bērni zināja, ka Kārlis Divpadsmitais ir miris, tad iznāca tikai viena rinda.

— Tas neder, — Pepija sacīja. — Jābūt vismaz divām rindām, citādi nekas labs nesanāks. Pavaicājiet Rosenblūma jaunkundzei, tad dzirdēsit.

Pepija padomāja.

— Tagad es zinu, — viņa beidzot sacīja. — Visi izglītotie palaidņi nostājas vienā rindā.

— Un kas stāvēs otrā rindā? — vaicāja kāda maza meitenīte, kas negribēja atzīties, ka viņa ir izglītota palaidne.

— Otrajā rindā nostāsimies mēs, kas vēl nav pilnīgi izglītoti palaidņi, — Pepija paskaidroja.

Pie Rosenblūma jaunkundzes galda pārbaude ritēja pilnā sparā, un lāgu lāgiem kāds mazs, raudu pārņemts skolēns aizklumzāja pie Pepijas bariņa.

— Tagad sāksies pats grūtākais, — Pepija sacīja. — Tagad mēs redzēsim, vai jūs kārtīgi esat lasījuši savas mācību grāmatas.

Viņa pievērsās mazam, kalsnam puišelim zilos svārciņos.

— Paklau, tu nosauc kādu mirušu! — viņa sacīja.

Puišelis izskatījās mazliet izbrīnījies, tomēr atteica:

— Vecā Pētersona kundze piecdesmit septītajā numurā.

— Redzi nu. Varbūt zini vēl kādu? — Pepija vaicāja.

Nē, to puišelis nezināja. Tad Pepija izveidoja rokas kā tauri un skaļi čukstēja:

— Cik man zināms, Kārlis Divpadsmitais!

Pēc tam Pepija jautāja pēc kārtas visiem bērniem, vai viņi zina, kas ir miris, un visi atbildēja:

— Vecā Pētersona kundze piecdesmit septītajā numurā un Kārlis Divpadsmitais.

— Sī pārbaude, izrādās, norit necerēti labi, — Pepija sacīja. — Tagad tikai pavaicāšu vēl kaut ko. Ja Pērām un Polam jādala torte, taču Pērs neparko negrib torti, bet apsēžas kaktā un grauž sauso ceturtdaļu, kuram tad jāuzupurējas un jāapēd visa torte?

— Polam! — visi bērni sauca.

— Nez vai tik dūšīgi bērni kā jūs būtu vēl kaut kur atrodami, — Pepija prātoja. — Bet nu jums jāsaņem atalgojums.

Viņa izvilka no kabatām veselu kaudzi zelta monētu, un katrs bērns dabūja vienu zelta naudas gabalu. Katrs bērns dabūja arī lielu turzu konfekšu, ko Pepija izvilka no savas mugursomas.

Un tad nu gadījās tā, ka to bērnu vidū, kuriem bija jānokaunas, valdīja liela līksmība. Un, kad Rosenblūma jaunkundzes pārbaude bija beigusies un visi devās uz mājām, visžiglāk traucās tie bērni,

kuri bija stāvējuši kauna kaktā. Bet vispirms viņi visi spiedās ap Pepiju.

— Paldies, mīļā Pepij! Paldies par naudu un konfektēm, — viņi teica.

— Lūdzu, lūdzu! Nav par ko pateikties. Bet, ka es jūs paglābu no sārtām vilnas biksēm, to gan nekad neaizmirstiet.

PEPIJA SAŅEM VĒSTULI

Dienas aizritēja, un iestājās rudens. Vispirms rudens, pēc tam ziema — gara un auksta ziema, likās, tā nekad nebeigsies. Tomijam un Annikai bija tik daudz ko darīt skolā, un ar katru aizritējušo dienu viņi jutās gurdāki, un rītos aizvien grūtāk viņiem bija piecelties. Setergrena kundze sāka baiļoties par viņu bālajiem vaidziņiem un slikto ēstgribu. Un nelaime nelaimes galā — abi bērni piepeši saslima ar masalām, viņiem pāris nedēļu vajadzēja palikt gultā. Tās būtu bijušas briesmīgi garlaicīgas nedēļas, ja ik dienas neierastos Pepija un netaisītu trikus aiz viņu loga. Ārsts viņai lipīgās slimības dēļ bija aizliedzis iet slimo bērnu istabā, kaut arī viņa teica, ka pēcpusdienās varot saspiest ar nagiem vienu vai divus miljardus masalu baciļu. Bet taisīt trikus aiz loga viņai neviens nebija aizliedzis. Bērnistaba atradās otrajā stāvā, tādēļ Pepija bija pieslējusi pie loga kāpnes. Un Tomijs un Annika, gulēdami gultā, ar lielu satraukumu gaidīja un minēja, kā šodien izskatīsies Pepija, kad parādīsies pie loga. Jo katru dienu viņa izskatījās citāda. Dažreiz viņa bija izģērbusies par skursteņslauķi, bet dažreiz, ietinusies baltā palagā, bija līdzīga spokam un dažreiz tēloja raganu. Lāgiem viņa aiz loga spēlēja jautru teātri un visas lomas tēloja pati. Un reizēm viņa uz kāpnēm vingroja — pie tam kā vingrojal Viņa stāvēja uz augšējā pakāpiena, šūpodama kāpnes uz priekšu un atpakaļ, un Tomijs un Annika aiz bailēm kliedza, jo domāja, ka Pepija kuru katru acumirkli velsies lejā. Bet tas nenotika. Kad viņa kāpa zemē, tad darīja to vienmēr ar galvu lejup, lai Tomijam

150

un Annikai būtu mazliet jautrāk. Katru dienu viņa gāja uz pilsētu un pirka ābolus un apelsīnus, un konfektes. Visu to viņa salika grozā un sasēja grozu ar auklu. Tad Nilsona kungam vajadzēja uzvilkt grozu augšā pie Tomi ja, kurš atvēra logu un saņēma grozu. Dažreiz Nilsona kungs atnesa vēstuli, kad Pepija bija aizņemta un pati nevarēja ierasties. Bet bieži tas negadījās, jo Pepija augas dienas stāvēja uz kāpnēm. Dažreiz viņa, piespiedusi degunu pie loga rūts, pārgrieza acis, šausmīgi vaibstījās un teica Tomijam un Annikai, ka viņi katrs saņems zelta naudiņu, ja tā nesmiesies. Bet tas nebija iespējams. Tomijs un Annika tā smējās, ka tikko neizvēlās no gultas.

Pamazām viņi atveseļojās un drīkstēja celties. Bet, ak vai, viņi bija tik bāli un vājiņi! Pepija pirmās dienas pēc viņu piecelšanās sēdēja kopā ar viņiem virtuvē un skatījās, kā viņi ēd biezputru. Proti, viņiem vajadzēja ēst biezputru, bet tas nekādi neveicās. Viņu māmiņa kļuva pavisam nervoza, raugoties, kā viņi niekojas.

— Ēdiet taču biezputru, tā ir tik garšīga, — viņa sacīja.

Annika mazliet pamaisīja ar karoti šķīvī, bet juta, ka neparko

nedabūs biezputru lejā.

— Kādēļ man tā īsteni jāēd? — viņa žēlabaini sacīja.

— Kā gan tu vari jautāt tik muļķīgi, — Pepija rājās. — Ja tu neēdīsi garšīgo biezputru, neaugsi liela un stipra. Un, ja tu nebūsi liela un stipra, nevarēsi piespiest savus bērnus, kad tev tādi būs, lai viņi ēstu garšīgo biezputru. Nē, Annika, tas neder. Ja visi izturēsies tā kā tu, tad jau visā zemē sāksies vislielākā nekārtība biezputras ēšanā.

Tomijs un Annika katrs apēda divas karotes biezputras. Pepija viņos noraudzījās ar lielu līdzjūtību.

— Jums vajadzētu kādu laiciņu pabūt uz jūras, — viņa teica, šūpodamās krēslā, uz kura sēdēja. — Tad jūs drīz vien iemācītos ēst. Atceros to reizi, kad biju uz sava tētuka kuģa un Frīdolfs kādu rītu nespēja izēst vairāk par septiņiem biezputras šķīvjiem. Tētuks vai galvu zaudēja Frīdolfa sliktās ēstgribas labad. «Mīļais Frīdolf,» tētuks teica raudulīgā balsī, «baidos, ka tev būs piesitusies kāda nelaba kaite. Gudrākais būs, ja tu šodien paliksi savā lažiņā, kamēr

kļūsi veselāks un varēsi ēst kā citi cilvēki. Es atnākšu, ietīšu tevi segā un iedošu spēcinošu meducīnu!»

— To sauc par medicīnu! — Annika aizrādīja.

— Un Frīdolfs valstījās gultā, — Pepija turpināja, — jo viņš pats bija izbijies un prātoja, kas tā varētu būt par nelabu kaiti, kas viņam uzbrukusi, ja viņš bija varējis izēst tikai septiņus biezputras šķīvjus. Viņš tieši gulēja un prātoja, nez vai nodzīvos līdz vakaram, kad ieradās tētuks ar spēcinošu meducīnu. Tā bija melna, nejauka meducīna, bet, saki, ko gribi, spēcinoša tā bija. Kad Frīdolfs bija apēdis pirmo karoti, no viņa mutes izšāvās tīri kā ugu-

nlgas liesmas. Viņš tā iekliedzās, ka tas satricināja «Draiskuli» no« priekšgala līdz pūpei un atbalsojās piecdesmit jūras jūdzes tālu no kuģa. Koks vēl nebija paguvis novākt galdu, kad Frīdolfs izšāvās no kambīzes, nemitīgi skaļi brēkdams. Viņš metās pie galda un sāka ēst biezputru, taču, izēdis piecpadsmit šķīvjus, aizvien vēl brēca pēc ēdiena. Bet, kad biezputra bija izēsta, kokam neatlika nekas cits kā nostāties un mest Frīdolfa vaļējā mutē aukstus, vārītus kartupeļus. Un, tiklīdz koks domāja beigt, tā Frīdolfs nikni ierūcās, un koks saprata — ja viņš negrib, ka apēd viņu pašu, viņam jāturpina barot Frīdolfu. Bet diemžēl kokam bija palikuši tikai nožēlojami simt septiņpadsmit kartupeļi, un, iesviedis Frīdolfa mutē pēdējo kartupeli, viņš aši izšāvās pa durvīm un aizslēdza tās. Un tad mēs visi stāvējām ārā pie durvīm un pa lodziņu lūkojāmies uz Frīdolfu. Viņš ņerkstēja kā mazs, izsalcis bērns un aši citu pēc cita apēda maizes bļodu, paplāti un piecpadsmit šķīvjus. Tad viņš ķērās klāt galdam, nolauza un apēda tā četras kājas. Viņa mutē virpuļoja zāģu skaidas, un viņš teica, ka tie esot kokaini sparģeļi. Viņam šķita, ka galda virsa ir labāka, jo tā garšojot gluži kā patL

gardākā sviestmaize, ko viņš ēdis bērnībā. Tad tētuks atzina, ka Frldolfs izveseļojies no savas nelabās kaites, un, iegājis iekšā pie viņa, teica, lai nu viņš mēģinot pagaidīt, kamēr pēc divām stundām pienākšot pusdienu laiks un viņš dabūšot rāceņu biezeni un speķi. «Jā, jā, kaptein,» Frldolfs sacīja un noslaucīja muti, «taču es gribētu zināt vienu, kaptein,» un viņa acis iespīdējās aiz dedzības, «cikos būs vakariņas, un kādēļ tās nevarētu būt maķenīt agrāk?»

Pepija nolieca galvu uz sāniem un raudzījās uz Tomiju un Anniku, un uz viņu biezputras šķīvjiem.

— Kā teicu, jums vajadzētu pabūt mazliet uz jūras, tas izārstētu jūsu slikto ēstgribu.

Tieši tai brīdī garām Setergrenu mājai pagāja pastnieks un devās uz savrupmāju «Vistas kāja». Pamanījis pie loga Pepiju, viņš uzsauca:

— Pepij Garzeķe, tev ir vēstule!

Pepija tā brīnījās, ka tikko nenovēlās no krēsla.

— Vēstule? Man!? īstena vēstule, es gribu sacīt, pavisam īstena vēstule? Tā man vispirms jāredz, iekams es ticēšu.

154

Bet tā tiešām bija īstena vēstule — vēstule ar daudzām jocīgām pastmarkām.

— Lasi tu, Tomij, tev ir tā māka, — Pepija sacīja.

,Un Tomijs lasīja:

— «Mana dārgā Pepilota,» — viņš lasīja, — «kad saņemsi šo* vēstuli, jebkurā laikā vari aiziet lejā uz ostu un paraudzīties pēc «Draiskules». Jo tagad es tomēr esmu nolēmis aizbraukt Tev pakaļ un uz kādu laiciņu aizvest Tevi uz Kurrekurredutas salu. Tev taču jāredz zeme, kurā Tavs tēvs kļuvis par varenu karali. Te ir tiešām mājīgi, un man liekas, ka Tev te patiks. Mani uzticīgie pavalstnieki arī ļoti ilgojas redzēt princesi Pepilotu, par kuru tik daudz dzirdējuši. Tātad par to vairs nav ko runāt. Tu brauksi — tāda ir mana karaliskā un tēvišķā griba. Vienu skaļu buču un daudz sirsnīgu sveicienu sūta Tev Tavs vecais tēvs

karalis Efraims Pirmais Garzeķe,

Kurrekurredutas salas monarhs.»

Kad Tomijs bija beidzis lasīt, virtuvē iestājās dziļš klusums.

PEPIJA DODAS UZ KUĢI

Kādā skaistā rītā ostā iebrauca «Draiskule», greznota ar karogiem un karodziņiem no priekšgala līdz pūpei. Mazītiņās pilsētiņas ragu mūzikas orķestris bija nostājies krastmalā un, cik vien spēja, spēlēja jauku apsveikuma melodiju. Un visi cilvēki, kas dzīvoja pilsētiņā, bija sapulcējušies noskatīties, kā Pepija apsveic savu tēvu, karali Efraimu Pirmo Garzeķi. Tur stāvēja ari fotogrāfs, lai uzņemtu viņu sastapšanos.

Pepija jutās tik saviļņota, ka lēkāt lēkāja, un laipas vēl lāgā nebija izliktas, kad kapteinis Garzeķe un Pepija, skaļu gaviļu pavadīti, metās viens otram pretī. Kapteinis Garzeķe tik ļoti priecājās sastapt savu meitu, ka meta viņu gaisā vairāk reižu. Arī Pepija priecājās no visas sirds un svieda tēvu gaisā vēl vairāk reižu. Vienīgais, kas nepriecājās, -bija fotogrāfs, viņš nekādi nevarēja lāgā uzņemt, jo vai nu Pepija, vai viņas tēvs lidoja gaisā.

Tomijs un Annika arī atnāca apsveikt kapteini Garzeķi, bet, ak vai, cik viņi bija bāli un novārguši! Viņi taču pirmo reizi pēc slimības bija iznākuši ārā.

Pepijai, protams, bija jāiet uz klāja un jāapsveic Frīdolfs un visi viņa draugi matroži. Tomijs un Annika drīkstēja viņu pavadīt. Bija tik dīvaini staigāt apkārt pa tādu garu kuģi, un Tomijs un Annika kārtīgi iepleta acis, lai visu labi apskatītu.

Pepija tik cieši apskāva matrožus, ka viņi tikai pēc piecām minūtēm varēja atvilkt elpu. Pēc tam viņa uzcēla uz pleciem kapteini Garzeķi un cauri visam ļaužu pūlim aiznesa tēvu līdz pašai savrupmājai «Vistas kāja». Tomijs un Annika roku rokā tipināja aiz viņiem.

— Lai dzīvo karalis Efraims! — ļaudis sauca, jo viņiem šķita, ka šī ir liela diena pilsētiņas vēsturē.

Pēc dažām stundām kapteinis Garzeķe jau gulēja savrupmājā «Vistas kāja» un krāca tā, ka visa māja drebēja. Virtuvē Pepija, Tomijs un Annika sēdēja pie galda, uz kura vēl atradās lielisko vakariņu paliekas. Tomijs un Annika bija gaužām klusi un domīgi. Par ko gan viņi domāja? Jā, Annika domāja par to, vai galu galā nav labāk būt mirušai. Un Tomijs sēdēja un prātoja, un mēģināja atcerēties, vai šajā pasaulē vispār ir kaut kas jautrs, taču neko tādu nevarēja izdomāt. Visa dzīve galu galā ir tuksnesis, viņš atzina.

Bet Pepijas noskaņa bija lieliska. Viņa papliķēja Nilsona kungu, kas piesardzīgi staigāja šurpu turpu pa šķīvjiem, viņa papliķēja Tomiju un Anniku, te viņa dziedāja, te svilpoja, lāgu lāgiem izdarīja mazus, priecīgus dejas solīšus un likās nemaz nemanām Tomija un Annikas nomāktību.

— Cik būs lieliski atkal reiz doties jūrā! — viņa sacīja. — Iedomājieties — cik labi būt brīvajā jūrā!

Tomijs un Annika nopūtās.

— Esmu gauži satraukta redzēt arī Kurrekurredutas salu. Padomājiet tikai — cik jauki gulēt tur krastmalā un mērcēt kāju lielos pirkstus tīrajā, rāmajā Dienvidu jūrā, un tad tikai jāatver mute, lai tajā iekristu nobriedis banāns.

Tomijs un Annika nopūtās.

— Kāpēc jūs tā pūšat? Vai jums nepatīk mazi, mīļi, melni bērni? — Pepija vaicāja.

— Kā nu ne, — Tomijs atbildēja. — Bet mēs tikai domājam par to, ka laikam aizritēs ilgs laiks, iekāms tu atgriezīsies savrupmājā «Vistas kāja».

— Jā, protams, ilgs, — Pepija līksmi atteica. — Bet tāpēc es nemaz neskumstu. Man pat liekas, ka Kurrekurredutas salā ir līksmāk.

Annika pievērsa Pepijai bālu, izmisušu sejiņu.

— Ai, Pepij, kā tu domā, cik ilgi tu paliksi projām?

— Tjā, to nav viegli pateikt. Aptuveni tā līdz ziemsvētkiem,

es domāju.

Annika klusi iešņukstējās.

— Ej nu sazini, — Pepija atsāka. — Varbūt Kurrekurredutas salā ir tik jauki, ka gribēsies tur palikt uz visiem laikiem. Hopsā! — Pepija izsaucās un taisīja jaunu dejas soli. — Nēģeru princese — tas nemaz nav slikts amats tādam, kam trūkst skolas izglītības kā man.

Tomi ja un Annikas acis viņu bālajās sejiņās kļuva dīvaini spožas. Un pēkšņi Annika nolika galviņu uz galda un sāka raudāt.

— Lai gan, ja tā labi padomāju, negribētu vis palikt tur uz visiem laikiem, — Pepija sacīja. — Galma dzīve arī galu galā var apnikt. Un tad kādā jaukā dienā es teikšu: «Tomij un Annika, kā būtu, ja mēs pamestu līkumu atpakaļ uz savrupmāju «Vistas kāja»?

— Ai, cik tas būs jauki, kad tu mums tā atrakstīsi! — Tomijs izsaucās.

— Atrakstīsi! — Pepija atkārtoja. — Ausis taču jums ir. Es nedomāju rakstīt. Es tikai gluži vienkārši pateikšu: «Tomij un Annika, tagad mēs brauksim mājās uz savrupmāju «Vistas kāja».»

Annika pacēla galvu, un Tomijs vaicāja:

— Ko tu ar to gribi teikt?

— Ko es gribu teikt? — Pepija atvaicāja. — Vai tad jūs nesaprotat zviedru valodu? Vai varbūt esmu aizmirsusi jums pastāstīt, ka jūs brauksit man līdzi uz Kurrekurredutas salu? Man gan likās, ka par to jau biju minējusi.

Tomijs un Annika pietraucās kājās un nostājās virtuves vidū. Viņi spēji elpoja, un Tomijs sacīja:

— Nerunā blēņas! Māmiņa un tētuks mums to nekad neatļaus!

— Atļaus gan, — Pepija paskaidroja. — Ar jūsu māmiņu es jau runāju.

Savrupmājas «Vistas kāja» virtuvē valdīja klusums tieši piecas sekundes. Bet tad atskanēja traks kliedziens. Tur aiz prieka kliedza Tomijs un Annika. Nilsona kungs, kas sēdēja uz galda un mēģināja uztriept sviestu uz savas cepures, izbrīnījies pacēla acis. Vēl vairāk viņš izbrīnījās, kad redzēja, ka Pepija un Tomijs, un Annika sadevās rokās un bez jebkādas kārtības sāka dejot ap galdu. Viņi kliedza un dejoja tā, ka griestu lampa nokrita uz grīdas. Tad Nil-sona kungs izsvieda sviesta nazi ārā pa logu un arī sāka dejot.

— Vai tas patiesi, patiesi ir taisnība? — vaicāja Tomijs, kad viņi, mazliet nomierinājušies, bija iekāpuši malkas kastē aprunāties par šo jautājumu. Pepija pamāja ar galvu.

Jā, tas bija taisnība. Tomijs un Annika brauks līdzi uz Kurre-kurredutas salu. Protams, visas pilsētiņas krustmātes nāca pie Setergrena kundzes un sacīja:

— Tu taču nedomā sūtīt savus bērnus tik tālu uz Dienvidu jūru kopā ar Pepiju Garzeķi? Tā nevar būt tava nopietnība.

Bet tad Setergrena kundze sacīja:

— Kādēļ lai es to nedarītu? Bērni slimoja, un ārsts saka — viņiem esot nepieciešama gaisa maiņa. Un, kamēr vien es pazīstu Pepiju, viņa nekā tāda nav darījusi, kas kaitētu Tomijam vai Anni-kai. Neviens nevar būt tik maigs pret viņiem kā Pepija.

— Un tomēr — Pepija Garzeķe! — krustmāmiņas sacīja un sarauca degunu.

— Tieši viņa, — Setergrena kundze atteica. — Pepija Garzeķe varbūt vienmēr neuzvedas tik smalki. Bet viņai ir laba sirds.

Un kādā saltā agrīna pavasara vakarā Tomijs un Annika pirmo reizi mūžā pameta mazītiņo pilsētiņu, lai kopā ar Pepiju dotos plašajā, brīnumainajā pasaulē. Viņi visi trīs stāvēja pie margām, kad svaigais rietumvējš pacēla «Draiskules» buras. Visi trīs, jā, — bet varbūt pareizāk būtu teikt, ka visi pieci, jo viņiem līdzi bija arī zirgs un Nilsona kungs.

Visi bērnu skolas biedri bija sapulcējušies krastmalā un gandrīz raudāja aiz skumjām un skaudības. Rīt viņiem, kā parasti, būs jāiet uz skolu. Ģeogrāfijas stundās viņi mācījās par visām Dienvid-jūras salām. Tomijam un Annikai tagad kādu laiku nevajadzēs mācīties. «Veselība ir dārgāka par mācībām,» ārsts bija teicis. «Un Dienvidjūras salas viņiem tieši noderēs,» Pepija piebilda.

Tomija un Annikas māmiņa un tētuks stāvēja krastmalā. Un,

kad Tomijs un Annika redzēja, ka viņi ar mutautiņu izslauka acis, bērnu sirdis mazliet sažņaudzās. Tomēr gan Tomijs, gan Annika jutās tik laimīgi, tik laimīgi, ka tas gandrīz sagādāja sāpes.

«Draiskule» lēnām aizslīdēja no krasta.

— Tomij un Annika, kad jūs iebrauksit Ziemeļjūrā, uzvelciet divus svīterus un... — kliedza Setergrena kundze.

Teikuma beigas noslāpēja ardievu saucieni, zirga trakulīgie zviedzieni, Pepijas līksmie kliedzieni un kapteiņa Garzeķes spēcīgā taurēšana, kad viņš šņauca degunu.

Brauciens bija sācies. «Draiskule» burāja projām zem zvaigžņotajām debesīm. Ap tās priekšgalu dejoja ledus gabali, un burās dziedāja vējš.

— Ak, Pepij, — ierunājās Annika. — Es jūtos tik jocīgi. Man sāk likties, ka arī es gribēšu būt jūras laupītājs, kad izaugšu liela.

I

PEPIJA IZKĀPJ KRASTA

— Kurrekurredutas sala ir tieši mums priekšā! — kādā saulainā rītā izsaucās Pepija, stāvēdama pie tālskata, ap viduci apsējusi mazu drēbes gabaliņu.

Viņi bija burājuši augām dienām un naktīm, nedēļām un mēnešiem ilgi gan pa vētras kultu, gan rāmu un laipnu jūru, zvaigžņu un mēness mirdzumā, zem tumšiem, draudīgiem mākoņiem un saules versmē, viņi bija burājuši tik ilgi, ka Tomijs un Annika gandrīz vai bija aizmirsuši, kā ir, ja dzīvo mājās mazītiņā pilsētiņā.

Viņu māmiņa gan justos pārsteigta, ja viņus tagad ieraudzītu. Viņu vaidziņi vairs nebija bāli! Žirgti un saulē nodeguši, un acīgi viņi, tāpat kā Pepija, karājās vantīs. Iestājoties siltākam klimatam, drēbes viņi pamazām bija noģērbuši, un no resnajiem, divos apakš-svīteros satuntuļotajiem bērniem, kuri šķērsojuši Ziemeļjūru, tagad bija izkūņojušies divi mazi, brūni, kaili bērni ar drēbes gabaliņu ap viduci.

— Ak, cik mums ir lieliska dzīve! — ik rītu teica Tomijs un Annika, atmozdamies kambīzē, kuru viņi dalīja ar Pepiju. Bieži vien Pepija jau bija piecēlusies un stāvēja pie stūres.

— Labāks stūrmanis par manu meitu nekad nav burājis šajās septiņās jūrās, — kapteinis Garzeķe mēdza teikt. Un viņam bija

taisnība. Cauri pašām bīstamākajām gāzmām un garām bīstamajām pazemes šērām Pepija ar drošu roku vadīja «Draiskuli».

Bet tagad braucēji drīz būs sasnieguši savu mērķi.

— Kurrekurredutas sala ir tieši mums priekšā! — sauca Pepija.

Jā, tur tā gulēja zem zaļām palmām, apskalota ar zilu, zilu

ūdeni.

Pēc divām stundām «Draiskule» iebrauca mazajā līcītī salas rietumu pusē. Krastmalā stāvēja visi Kurrekurredutas salas iedzīvotāji — vīri, sievas un bērni, lai saņemtu savu karali un viņa sarkanmataino meitu. Kad tika izmestas laipas, atskanēja varena balsu šalkoņa.

— Ussakuma kussomkara! — ļaudis sauca, un tas nozīmēja: «Esi sveicināts ar atgriešanos, resnais, baltais virsaiti!»

Karalis Efraims majestātiski soļoja pa laipām, ģērbies zili svītrotā uzvalkā, bet Frīdolfs no priekšklāja ar harmonikām spēlēja kurrekurredutiešu jauno nacionālo himnu «Zviedri nu jāj ar troksni un dipoņu!».

Karalis Efraims sveicinādams pacēla roku un sauca:

— Muoni manana! — Tas nozīmēja: «No jauna jūsu kalps!»

Viņam sekoja Pepija. Viņa nesa zirgu. Pūlī atskanēja šalkoņa.

Viņi jau bija dzirdējuši par Pepiju un viņas vareno spēku, bet bija pavisam kas cits redzēt to īstenībā. Tomijs un Annika pieticīgi meimuroja krastā, bet tieši tajā brīdī kurrekurredutieši redzēja tikai Pepiju. Kapteinis Garzeķe pacēla meiteni un uzsēdināja sev uz pleca, lai salinieki labi varētu viņu saskatīt, un pūlis atkal nošal-cās. Bet tūliņ pēc tam Pepija uzcēla kapteini Garzeķi uz viena pleca un zirgu uz otra, un tad šalkas vērtās orkānā.

Kurrekurredutas salā dzīvoja tikai simt divdesmit seši cilvēki.

— Man pietiek ar tik daudz pavalstniekiem, — karalis Efraims sacīja. — Vairāk cilvēku nemaz nevar pieskatīt.

Viņi visi dzīvoja mazās, jaukās būdiņās zem palmām. Lielākā un smalkākā būdiņa piederēja karalim Efraimam. «Draiskules» komandas vīriem arī bija savas būdiņas, kurās viņi dzīvoja, kamēr «Draiskule» atradās mazajā līcītī. Starp citu, tagad viņa tajā bija gandrīz visu laiku. Tikai reizēm radās nepieciešamība doties ekspedīcijā uz kādu piecdesmit jūdžu attālu salu ziemeļos. Tajā atradās

veikals, kurā varēja nopirkt kapteinim Garzeķem šņaucamo tabaku.

Kāda ļoti smalka, tikko kā celta būdiņa zem kokosa palmas bija paredzēta Pepijai. Tur bija vietas ārī Tomijam un Annikai. Bet, iekāms viņi iegāja būdiņā nomazgāt ceļa putekļus, kapteinis Garzeķe gribēja viņiem kaut ko parādīt. Viņš satvēra Pepijas roku un atkal veda viņu atpakaļ uz krastmalu.

— Te, — viņš teica, rādīdams ar resno pirkstu. — Te es izpeldēju malā, kad biju iepūsts jūrā.

Kurrekurredutieši šim ievērojamam gadījumam par godu bija uzcēluši piemiņas akmeni. Uz akmens kurrekurredutiešu valodā bija ieskrāpēts:

«No lielā, plašā okeāna ieradās mūsu resnais, baltais virsaitis. Te ir tā vieta, kur viņš izpeldēja malā, kad ziedēja maizes koks. Kaut viņš vienmēr paliktu tāds pats resns un lielisks, kāds bija toreiz!»

Kapteinis Garzeķe šo uzrakstu nolasīja Pepijai, Tomijam un Annikai skaļā, aiz saviļņojuma trīsošā balsī. Pēc tam viņš spēcīgi nošņaucās.

Kad saule grasījās rietēt un pazust Dienvidjūras bezgalīgajās skavās, kurrekurredutiešu bungas aicināja visus uz svētkiem un valdīšanas vietu salas vidū. Tur atradās karaļa Efraima smalkais tronis no bambusa niedrēm, greznots ar sārtiem hibiskusa ziediem. Šajā tronī viņš sēdēja, kad valdīja. Pepijai kurrekurredutieši bija uzcēluši mazāku troni, kas atradās blakām tēva tronim. Jā, steigā viņi pat bija darinājuši divus mazus bambusa krēsliņus Tomijam un Annikai.

Bungu rīboņa kļuva skaļāka, kad karalis Efraims cienīgi ieņēma vietu tronī. Viņš bija noģērbis svītraino uzvalku un ietērpies karaliskā rotā, ar kroni galvā, lūku brunčiem ap vēderu, haizivju zobu saiti ap kaklu un resniem riņķiem ap kāju potītēm. Pepija brīvi apsēdās savā tronī. Viņai joprojām ap viduci bija drēbes gabaliņš, bet matos viņa bija iespraudusi dažus sarkanus un baltus ziedus, lai izskatītos smalkāka. Tāpat bija darījusi Annika. Tikai Tomijs gan ne. Neviens nespēja viņu piespiest greznot matus ar ziediem.

Karalis Efraims taču bija ilgāku laiku pametis valdīšanu un tagad nu pūlējās valdīt no visa spēka. Pa to laiku mazie, melnie kurrekurredutiešu bērni tuvojās Pepijas tronim. Nezin kāpēc viņiem likās, ka balta āda ir daudz smalkāka par melnu, un tāpēc, jo tuvāk nāca Pepijai, Tomijam un Annikai, jo lielāku cieņu viņi izjuta. Turklāt Pepija taču bija princese. Pienākuši pie Pepijas, viņi visi nometās uz ceļiem un piespieda pieres pie zemes.

Pepija veikli nolēca no troņa.

— Ko es redzu! — viņa teica. — Arī jūs te spēlējat mantu meklētājus. Pagaidiet, es arī piedalīšos!

Viņa nometās ceļos un pētīja zemi.

— Laikam jau te pirms mums būs bijuši mantu meklētāji. Te nav atrodama pat saspraužamā adata, varu galvot.

Viņa no jauna apsēdās tronī. Tikko viņa to bija izdarījusi, visi bērni atkal nolieca galvu viņas priekšā pie zemes.

— Vai jūs kaut ko esat pazaudējuši? — Pepija vaicāja. — Te tas tomēr nav, tāpēc varat piecelties.

Par laimi, kapteinis Garzeķe tik ilgi bija uzturējies salā, ka daži salinieki mazliet bija iemācījušies viņa valodu. Protams, to viņi nezināja, ko nozīmē «pasta avanss» un «ģenerālmajors», bet kādu nieku tomēr saprata. Pat bērni zināja vienkāršākus izteicienus, piemēram, «liecies mierā» un tamlīdzīgi. Kāds mazs puisēns, vārdā Momo, pat diezgan labi mācēja runāt balto cilvēku valodā, jo bieži uzturējās kuģa komandas būdiņās un ieklausījās vīru sarunās. Kāda

maziņa, mīļa meitenīte, ko sauca par Moanu, arī diezgan labi zināja balto cilvēku valodu.

Tagad Momo mēģināja paskaidrot Pepijai, kāpēc viņi nometušies viņas priekšā ceļos.

— Tu esot dikti smalks, balts princese, — viņš teica.

— Es nemaz neesmu dikti smalks, balts princese, — Pepija atbildēja lauzītā kurrekurredutiešu valodā. — Vispār esmu tikai Pepija Garzeķe, un lai piķis parauj šo sēdēšanu tronī.

Viņa nolēca no troņa. To darīja arī karalis Efraims, jo viņš ar saviem valdīšanas pienākumiem bija galā.

Saule kā sarkana bumba iegrima Dienvidjūrā, un drīz vien debesīs iedegās zvaigznes. Kurrekurredutieši valdīšanas vietā iededzināja varenu sārtu, un karalis Efraims, un Pepija, un Tomijs, un Annika, un «Draiskules» komandas vīri nometās mauriņā un noraudzījās kurrekurredutiešu dejā ap sārtu. Bungu dobjā rīboņa, savādā deja, tūkstošiem nepazīstamu džungļu puķu smarža, dzirkstoši zvaigžņotās debesis pār viņu galvām — tas viss modināja Tomijā un Annikā dīvainas jūtas. Jūras varenā šalkoņa visu laiku bija dzirdama kā spēcīga mūzika.

— Man liekas, šī te ir brīnišķīga sala, — Tomijs ierunājās, vēlāk, kad Pepija, Annika un viņš bija apgūlušies uz lāviņas savā mājīgajā būdiņā zem kokosa palmām.

— Man arī tā liekas, — Annika piekrita. — Un tev, Pepij?

Bet Pepija gulēja, pēc paraduma izstiepusi kājas uz pagalvja

spilvena.

— Klausieties okeāna gāzmās, — viņa sapņaini teica.

PEPIJA RUNA PRĀTĪGI AR HAIZIVI

Nākamajā rītā agri Pepija, Tomijs un Annika izlīda no būdiņas. Bet kurrekurredutiešu bērni bija piecēlušies vēl agrāk. Viņi satraukti jau sēdēja zem palmām un gaidīja, kad iznāks baltie bērni un sāks rotaļāties. Viņi veikli runāja kurrekurredutiešu valodā un smējās tā, ka baltie zobi spīdēja melnajās sejiņās.

Viss bērnu bariņš ar Pepiju priekšgalā devās uz krastmalu. Tomijs un Annika aiz prieka lēkāja, ieraudzīdami smalkās, baltās smiltis, kurās varēja ierakties, un zilo jūru, kas izskatījās tik aicinoša. Koraļļu rifs netālu no salas krastmalas noderēja par viļņ-lauzi. Aiz tā rāma un spoža kā spogulis šūpojās jūra. Visi bērni, gan baltie, gan melnie, nosvieda drēbes gabaliņus un smiedamies un klaigādami metās ūdenī.

Vēlāk viņi vāļājās baltajās smiltīs, un Pepija, Tomijs un Annika atzina, ka labāk būtu, ja arī viņu āda bijusi melna, jo izskatījās tik jauki šīs baltās smiltis zem melnajiem bērniem. Bet, kad Pepija ierakās smiltīs līdz kaklam, tā ka varēja redzēt tikai viņas mūsaino sejiņu un divas sarkanas biželes, arī tas izskatījās gaužām jocīgi. Visi bērni apmetās viņai apkārt, gribēdami patērzēt ar viņu.

— Pastāsti par baltajiem bērniem balto bērnu zemē, — Momo teica mūsainajai sejai.

— Baltajiem bērniem patīk reizes viens, — Pepija sacīja.

— To sauc vienreiz viens, — Annika iebilda. — Turklāt kā var apgalvot, ka mums tas patīk, — viņa aizvainotā balsī turpināja.

— Baltajiem bērniem patīk reizes viens, — Pepija ietiepīgi atsāka. — Baltie bērni tieši vai zaudē galvu, ja viņi katru dienu nedabū kārtīgu reizes viena porciju.

Pepija vairs nespēja parunāt lauzītajā kurrekurredutiešu valodā, tāpēc pārgāja uz savu dzimto valodu.

— Dzirdot, ka raud kāds baltais bērns, droši var teikt, ka nodegusi skola vai izkritusi kāda sanitārā diena vai arī skolotāja aizmirsusi uzdot bērniem reizes vienu. Nemaz jau nerunājot par to, kas notiek, sākoties vasaras brīvdienām. Tad ir tāda raudāšana un vaimanāšana, ka, to dzirdot, cilvēks labāk vēlas būt miris. Kad, sākoties vasaras brīvdienām, aizveras skolas durvis, neviena acs nepaliek sausa. Visi bērni dodas uz mājām, dziedādami sēru dziesmas, un šņukst vien, domādami par to, ka aizritēs vairāki mēneši, iekāms viņiem atkal tiks uzdots reizes viens. Jā, tās ir gluži neaprakstāmas bēdas, — Pepija teica nopūzdamās.

— Nerunā niekus! — Tomijs un Annika izsaucās.

Momo lāgā nesaprata, kas tas reizes viens tāds ir, un prasīja

tuvāku paskaidrojumu. Tomijs to gribēja darīt, bet Pepija viņam aizsteidzās priekšā.

— Jā, vai saproti? Septiņi reiz septiņi ir simt divi. Jocīgi, vai ne? — Pepija klāstīja.

— Nav vis simt divi, — Annika iebilda.

— Nē, jo septiņi reiz septiņi ir četrdesmit deviņi, — Tomijs paskaidroja.

— Neaizmirsti, ka mēs tagad esam Kurrekurredutas salā, — Pepija aizrādīja. — Te viss ir citādi un klimats daudz raženāks, tāpēc septiņi reiz septiņi ir simt divi.

— Nemuldi niekus! — Tomijs un Annika sacīja.

Aritmētikas stundu pārtrauca kapteinis Garzeķe, kas atnācis

pastāstīja, ka viņš un visa kuģa komanda, un visi kurrekurredu-tieši esot nodomājuši doties uz kādu citu salu pāris dienu pamedīt meža cūkas. Kapteinim Garzeķem patlaban ļoti bija iekārojies svaigs sivēna cepetis. Viņiem līdzi braukšot arī Kurrekurredutas salas sievas, lai ar saviem skaļajiem kliedzieniem sabaidītu sivēnus. Tas nozīmēja, ka bērniem jāpaliek vieniem pašiem Kurrekurredutas salā.

— Tā tam jābūt, — kapteinis Garzeķe noteica.

Un tad viņš un visi viņa pavalstnieki, apbruņoti ar vairogiem un lokiem, iekāpa lielajās kanoe laivās un aizīrās no Kurrekurre-dutas salas.

Pepija izveidoja no rokām tauri un kliedza viņiem nopakaļ:

— Brauciet mierīgi! Bet, ja jūs nebūsit atgriezušies līdz manai piecdesmitajai dzimšanas dienai, es likšu jūs meklēt pa radio.

Kad viņi bija palikuši vieni, Pepija un Tomijs, un Annika, un Momo, un Moana, un visi citi bērni lūkojās cits uz citu un izskatījās ļoti apmierināti. Nu viņiem pašiem vairākas dienas piederēja lieliskā Dienvidjūra.

— Ko mēs darīsim? — Tomijs un Annika vaicāja.

— Vispirms paņemsim no kokiem brokastis, — Pepija atbildēja.

Viņa aši uzkāpa palmā pēc kokosa riekstiem. Momo un citi kurrekurredutiešu bērni rāva maizes koka augļus un banānus. Pepija iekūra krastmalā ugunskuru un tur grauzdēja gardos maizes koka augļus. Visi bērni nometās lokā ap viņu un dabūja lieliskas brokastis: grauzdētus maizes koka augļus, kokosa riekstu pienu un banānus.

Kurrekurredutas salā nebija neviena zirga, un tāpēc visus melnos bērnus gauži valdzināja Pepijas zirgs. Tie, kuri uzdrīkstējās, varēja kādu brītiņu uz viņa pa jādelēt. Moana teica, ka viņa labprāt kādreiz aizbrauktu uz balto cilvēku zemi, kur atrodas tik jocīgi dzīvnieki.

Nilsona kungs nekur nebija manāms. Viņš bija devies džungļos un atradis tur dažus savus radagabalus.

— Un ko mēs darīsim tagad? — Tomijs un Annika vaicāja, kad bija apnicis jādelēt.

— Baltie bērni laikam grib redzēt smalkas grotas? — Momo

vaicāja.

— Skaidrs, ka baltie bērni grib redzēt smalkas grotas, — Pepija atteica.

Kurrekurredutas sala bija koraļļu sala. Dienvidpusē stāvas koraļļu sienas tieši iecirtās jūrā, un tur bija jūras izskalotas lieliskas grotas. Daļa grotu atradās lejā pie ūdens un bija pildītas ar ūdeni, bet citas bija augstāk klintīs, un tur kurrekurredutiešu bērni mēdza rotaļāties. Lielākajā grotā viņi bija savākuši varenu kokosa riekstu un citu gardumu krājumu. Nonākt šajā grotā nebija nieka lieta. Ļoti piesardzīgi vajadzēja rāpties gar stāvo klinšu sienu, pieturoties pie akmens un klints izciļņiem. Citādi viegli varēja ievelties jūrā. Tā jau nu nebūtu nekāda lielā nelaime, bet tur lejā bija daudz haizivju, un tām ļoti garšoja mazi bērni. Kurrekurredutiešu bērni tomēr labprāt nira pēc pērļu gliemežvākiem, bet kāds tad allaž stāvēja sardzē un, pamanījis haizivs spuras, kliedza: «Haizivs, haizivs!» Lielajā grotā bija prāvs krājums mirdzošu pērļu, kuras bērni bija atraduši gliemežvākos. Ar pērlēm viņi mēdza rotaļāties, un viņiem nebija ne mazākās jausmas, kāda bagātība šīs pērles būtu balto cilvēku zemē. Kapteinis Garzeķe lāgu lāgiem paķēra dažas pērles, kad brauca sev pirkt šņaucamo tabaku. Par pērlēm viņš dabūja daudz mantu, kuras, pēc viņa domām, bija vajadzīgas viņa pavalstniekiem, bet vispār viņš atzina, ka viņa uzticamie kurre-kurredutieši labi var iztikt ar to, kas viņiem pašiem ir. Un bērni joprojām varēja rotaļāties ar pērlēm.

Annika kratījās vaļā ar abām rokām, kad Tomijs viņai teica, lai rāpjas pa sienu uz lielo grotu. Noiet pirmo gabaliņu nebija grūti, jo tur bija prāvs izcilnis, taču, jo zemāk viņi nokāpa, jo izcilnis kļuva šaurāks, un pārējos metrus līdz grotai vajadzēja rāpties, pieķeroties, kur nu pagadās.

— Nemūžam! Nemūžam! — Annika atcirta.

Pēc Annikas domām, nemaz nebija jauki rāpties pa klints sienu, pie kuras gandrīz nevar pieķerties un kuras pakājē desmit metru lejā atrodas jūra, pilna ar haizivīm.

Tomijs gaužām sapīka.

— Nav nekādas jēgas ņemt līdzi uz Dienvidjūru māsas, — viņš teica, karādamies pie klints sienas. — Skaties uz mani! Tev jādara tieši tāpat...

Atskanēja — «plunkš», kad Tomijs ievēlās ūdenī. Annika skaļi iekliedzās. Arī kurrekurredutiešu bērni bija izbijušies. «Haizivs! Haizivs!» viņi kliedza, rādīdami uz jūru. Tur bija redzama spura, kas aši traucās uz Tomija pusi.

«Plunkš!» — no jauna atskanēja. Un tā bija Pepija, kas ielēca ūdenī. Viņa piekļuva pie Tomija aptuveni vienā laikā ar haizivi. Tomijs aiz bailēm briesmīgi kliedza. Viņš sajuta pie savas kājas haizivs asos zobus. Bet tieši tai mirklī Pepija satvēra asinskāro nejauceni un ar abām rokām pacēla gaisā.

— Vai tev nemaz nav kauna! — Pepija sacīja. Haizivs pār-

steigta, juzdamās nelāgi, raudzījās apkārt. Gaisā bez ūdens viņai bija pagrūti elpot.

— Apsoli, ka tā vairs nekad nedarīsi, un es tevi palaidīšu vaļā, — Pepija sacīja. Tad no visa spēka aizsvieda haizivi tālu jūrā. Un haizivs steigšus peldēja projām, nolēmusi pēc iespējas ātrāk doties uz Atlantijas okeānu.

Tomijs pa to laiku bija uzrāpies uz neliela plato un sēdēja tur trīsēdams. Viņa kāja asiņoja. Tad pierāpās Pepija. Viņa izskatījās diezgan savāda. Tad viņa pacēla Tomiju gaisā un pēc tam viņu tik cieši saspieda, ka zēnam gandrīz pietrūka elpas. Pēc tam pēkšņi palaida Tomiju vajā un pati apsēdās uz klints. Viņa ar rokām aizklāja sejiņu. Viņa raudāja. Pepija raudāja. Tomijs, Annika un visi kurrekurredutiešu bērni lūkojās uz viņu izbijušies un pārsteigti.

— Tu raudi tāpēc, ka Tomijs gandrīz tika aprīts, — Momo ierunājās.

— Nē, es raudu tāpēc, ka nabaga haizivs šodien palika bez brokastīm, — Pepija pikti atteica un izslaucīja acis.

PEPIJA SAKA VIENU PRĀTĪGU VĀRDU DŽIMAM UN BUKAM

Haizivs zobi tikai mazliet bija ieskrambājuši Tomija kāju, un, kad viņš bija nomierinājies, viņš visādā ziņā gribēja rāpties uz lielo grotu. Pepija no malvas lūkiem nopina auklu un piestiprināja to pie akmens. Pēc tam kā kalnu kaziņa viegli norāpās līdz grotai un piestiprināja tur auklas otru galu. Tagad pat Annika uzdrīkstēja aizrāpties līdz grotai. Ja bija kārtīga aukla, pie kuras pieturēties, rāpties nebija liela māksla.

Tā bija brīnumaina grota. Tik liela, ka visiem bērniem tur bija vietas diezgan.

— Šī grota ir pat lieliskāka nekā caurais ozola stumbrs mājās, — Tomijs sacīja.

— Nē, lieliskāka nu gan ne, bet tikpat lieliska, — Annika pretojās, sajuzdama dūrienu krūtīs, kad domāja par ozolu mājās, un negribēdama pieļaut, ka kaut kas varētu būt lieliskāks.

Momo parādīja bērniem, cik daudz kokosa riekstu un maizes koka augļu biezeņa bija sakrāts grotā. Tur varētu nodzīvot vairākas nedēļas, nejūtot izsalkumu. Moana pienāca un parādīja izurbtu bambusa niedri, kura bija piepildīta ar brīnišķīgām pērlēm. Viņa

iedeva Pepijai, Tomijam un Annikai katram veselu riekšu pērļu.

— Jums nu gan ir jaukas mantas kauliņu spēlei, — Pepija sacīja.

Bija brīnumaini sēdēt grotas malā un noraudzīties uz saulē mirdzošo jūru. Un bija arī jauki gulēt uz vēdera un spļaut lejā ūdenī. Tomijs ieteica sacensību, kurš ilgāk varēs spļaudīties. Momo bija varens spļāvējs. Taču Pepiju viņš tomēr nevarēja pārspēt. Viņa prata spļaut starp priekšzobiem, un neviens nevarēja viņai līdzināties.

— Ja šodien Jaunzēlandē līst lietus, tad vainīga esmu es, — viņa nosprieda.

Tomijam un Annikai ar spļaušanu neveicās.

— Baltie bērni neprot spļaut, — Momo pašpārliecināts konstatēja. Pepiju viņš tā īsti nepieskaitīja pie baltajiem bērniem.

— Baltie bērni neprot spļaut. Tu neapjēdz, ko runā! — Pepija izsaucās. — To viņi mācās, sākot ar pirmo dienu, klasē! Spļaut tālu, spļaut augstu un spļaut skrienot. Tev būtu vajadzējis redzēt Tomija un Annikas skolotāju, tā nu gan prot spļaut! Viņa saņēma pirmo godalgu par spļaušanu skrienot. Kad viņa skrien apkārt spļaudama, tad gavilē visa pilsēta.

— Nerunā niekus! — Tomijs un Annika sacīja.

Pepija aizēnoja acis ar roku un raudzījās jūrā.

— Tur peld kuģis, — viņa sacīja. — Mazītiņš tvaikonītis. Diezin ko tas te meklē?

Un par to tiešām bija jābrīnās. Tvaikonītis brauca tieši uz Kurrekurredutas salas pusi. Uz tā klāja bez melnajiem jūrniekiem atradās arī divi baltie vīri. Tie bija Džims un Buks. Netīri, rupji vīri, kas izskatījās kā īsti bandīti. Un tieši tādi viņi arī bija.

Reiz, kad kapteinis Garzeķe veikalā pirka šņaucamo tabaku, tur atradās arī Džims un Buks. Viņi bija redzējuši, ka kapteinis Garzeķe uzlicis uz letes divas neparasti lielas un skaistas pērles, un dzirdējuši, ka viņš teicis — ar tādām pērlēm Kurrekurredutas salas bērni spēlējot uz kauliņiem. Kopš tās dienas viņiem bija tikai viens mērķis — aizbraukt uz Kurrekurredutas salu un mēģināt iegūt pēc iespējas vairāk pērļu. Viņi zināja, ka kapteinis Garzeķe ir briesmīgi stiprs, un izjuta cieņu arī pret kuģa «Draiskule»

komandas vīriem, tāpēc nolēma nogaidīt, kad visi vīri būs aizbraukuši medībās. Tagad tāda izdevība bija. Paslēpušies tuvīnā salā, viņi ar tālskati bija novērojuši, ka kapteinis Garzeķe un visi kurre-kurredutieši aiziras no salas. Viņi tikai nogaidīja, kamēr kanoe laivas aizbrauks diezgan tālu.

— Izmetiet enkuru! — uzsauca Buks, kad tvaikonis bija piebraucis pie salas. Pepija un visi bērni klusēdami viņus vēroja no grotas. Tika izmests enkurs. Džims un Buks ielēca mazā laiviņā un īrās uz krastu. Melnajiem vīriem viņi pavēlēja palikt uz kuģa.

— Tagad mēs aizlavīsimies uz ciemu un viņus pārsteigsim, — Džims sacīja. — Mājās būs palikušas tikai sievas un bērni.

— Jā, — Buks atbildēja. — Kanoe laivās bija tik daudz sievu, ka laikam gan mājās būs tikai bērni. Ceru, ka viņi pašlaik spēlē kauliņus, haha!

— Kāpēc jūs tā domājat? Vai jums ļoti patīk spēlēt kauliņus? Pēc manām domām, tikpat jauki ir lēkāt kā āžiem! — Pepija no grotas izsaucās.

Džims un Buks pārsteigti pagriezās un ieraudzīja, ka Pepija un visi bērni izbāž no grotas galvas. Vīru sejās paplaiksnīja apmierināts smīns.

— Tur jau bērni ir, — Džims teica.

— Lieliski! Ar tiem mēs ātri tiksim galā, — izsaucās Buks.

Tomēr viņi katram gadījumam nolēma pielietot mazliet viltības. Nevarēja taču zināt, kur bērni paslēpuši pērles, tāpēc to vajadzēja izdibināt ar laipnību. Viņi izlikās, ka ieradušies Kurrekurredutas salā ne jau pēc pērlēm, bet tikai mazliet izklaidēties. Viņi bija nosvīduši un sakarsuši, un Buks ieteica vispirms izpeldēties.

— Es tikai aiziršos atpakaļ līdz kuģītim un paķeršu peld-biksītes, — viņš teica.

Un to viņš darīja. Pa to laiku Džims viens pats stāvēja krastmalā.

— Vai te ir laba peldvieta? — viņš pieglaimīgi uzsauca.

— Pavisam lieliska. Pavisam lieliska haizivīm. Tās te peldas ik dienas! — Pepija atbildēja.

— Ko nu muldi! Te taču nemana nevienu haizivi, — Džims attrauca.

Tomēr viņš mazliet satraucās un, kad Buks atgriezās ar peld-biksītēm, pastāstīja, ko teikusi Pepija.

— Blēņu runas! — Buks atbildēja un uzsauca Pepijai: — Vai tu apgalvoji, ka te peldēties ir bīstami?

— Nēē, to es neesmu teikusi, — Pepija atbildēja.

— Jocīgi gan! Vai tad tu neteici, ka te ir haizivis?

— Jā, to es teicu. Bet, ka te ir bīstami, — nē, to gan neteicu. Mans tēvatēvs te peldējās pērngad.

— Nu, redzi nu, — Buks atteica.

— Un mātestēvs pārnāca no slimnīcas nupat piektdien, — Pepija turpināja. — Ar visjaukākajām koka kājām, kādas jebkad bijušas večukam.

Domīgi viņa nospļāvās ūdenī.

— Tāpēc es nesaku, ka te ir bīstami, lai gan peldoties dažkārt var pazaudēt kāju vai roku. Bet, kamēr koka kāju pāris maksā tikai vienu kronu, es nedomāju, ka aiz skopuma jūs atteiksities no spēcinošās peldes.

Viņa vēlreiz nospļāvās.

— Mans tēvatēvs, starp citu, bērnišķīgi sajūsmināts par savām koka kājām. Viņš saka — tās esot nenovērtējamas, ja sākoties kautiņš.

— Vai zini, ko es domāju? — Buks sacīja. — Es domāju, ka tu melo. Tavs tēvatēvs ir vecs vīrs, un viņš taču negribēs piedalīties kautiņā.

— Gribēs! — Pepija spalgi iekliedzās. — Viņš ir pats niknākais večuks un ne vienu reizi vien sadragājis pretinieka pauri ar koka kāju. Viņš nemaz nejūtas labi, ja no rīta līdz vakaram nevar kauties. Tad viņš aiz dusmām kož pats savā degunā.

— Ko nu muldi! Cilvēks taču nevar iekost pats savā degunā, — Buks atbildēja.

— Jā gan! Viņš uzkāpj uz krēsla, — Pepija nerimās.

Buks brītiņu padomāja, bet tad nolamājās un sacīja:

— Nespēju ilgāk klausīties tavā muldoņā. Nāc, Džim, izģērbsimies.

— Starp citu, varu jums pateikt, — Pepija turpināja, — ka manam tēvatēvam ir pats garākais deguns pasaulē. Viņam ir pieci papagaiļi, un tie var sēdēt uz viņa deguna cits citam blakus.

Tagad Buks patiešām saskaitās.

— Vai zini ko, tu mazā, sarkanmatainā blēde, tu tiešām esi vismelīgākā meitene, kādu esmu saticis. Vai tev nemaz nav kauna? Vai tiešām tu man gribi iestāstīt, ka pieci papagaiļi var sēdēt rindā uz tava tēvatēva deguna? Atzīsties, ka tie ir meli!

— Jā, — Pepija skumīgi atteica. — Tie ir meli.

— Redzi nu, ko es sacīju, — Buks attrauca.

— Tie ir briesmīgi, šausmīgi meli, — Pepija vēl skumjāk runāja.

— Nu jā, es to uzreiz noģidu, — Buks atteica.

— Jo piektajam papagailim, — Pepija izsaucās un sāka raudāt, — piektajam papagailim vajadzēja stāvēt uz vienas kājas.

— Ej pie velna! — Buks kliedza. Un tad kopa ar Džimu aizgāja aiz krūma izģērbties.

— Pepij, tev taču nav tēvatēva, — Annika pārmetošā balsī sacīja.

— Nē! Vai tad tādam jābūt? — Pepija līksmi vaicāja.

Buks pirmais bija uzģērbis peldbiksītes. Eleganti viņš ienira no klints ūdenī un peldēja tālāk. Bērni grotā viņā satraukti nolūkojās. Viņi pamanīja haizivs spuru, kas uz mirkli parādījās virs jūras līmeņa.

— Haizivs! Haizivs! — kliedza Momo.

Buks, kas ar lielu baudu plunčājās ūdenī, pagrieza galvu un ieraudzīja šausmīgo nezvēru peldot viņam pretī.

Laikam gan neviens pasaulē nebija peldējis tik žigli kā tagad Buks. Pāris mirkļos viņš bija sasniedzis krastu un izlēca no ūdens. Viņš bija negants un pietvīcis, un likās, it kā Pepija būtu vainīga, ka jūrā bija haizivis.

— Vai tev nav ne mazākās sirdsapziņas? — viņš brēca. — Jūrā taču čum un mudž haizivis.

— Vai tad es teicu ko citu? — Pepija piemīlīgi atbildēja, pašķiebusi galviņu. — Vienmēr jau es nemeloju, saproties.

Džims un Buks aizgāja aiz krūma un atkal apģērbās. Pēc viņu domām, bija pēdējais laiks padomāt par pērlēm. Nevarēja jau zināt, cik ilgi kapteinis Garzeķe un citi vīri paliks jūrā.

— Paklausieties, bērniņi, — Buks sacīja. —*Esmu dzirdējis runājam, ka te varot izzvejot daudz pērļu. Diezin vai tas taisnība?

— Un kā vēl! — Pepija atbildēja. — Ja staigā pa jūras dibenu, tad pērļu gliemežvāki šņirkst vien zem kājām. Ej tik iekšā ūdenī, tad pats redzēsi.

Bet Buks to negribēja darīt.

— Katrā gliemežvākā ir liela pērle, — Pepija sacīja. — Aptuveni tāda kā šitā.

Pepija turēja rokā milzīgu, mirdzošu pērli.

Džims un Buks kļuva tik tramīgi, ka tikko varēja nostāvēt mierīgi.

— Vai jums tādu ir daudz? Mēs tās no jums nopirksim, — Džims sacīja.

Tie bija meli. Džimam un Bukam nebija naudas, lai nopirktu pērles. Viņi tās tikai gribēja iegūt ar viltību.

— Nu, protams, mums te grotā ir kādas piecas sešas pērlītes, — Pepija paskaidroja.

Buks un Džims nespēja apvaldīt sajūsmu.

— Lieliski, dodiet tās šurp, mēs tās visas nopirksim, — Buks

mudināja.

— O nē! — Pepija atteica. — Ar ko tad lai rotaļājas nabaga bērni? Vai to jūs esat padomājuši?

Pagāja labs laiciņš, šādi sarunājoties, iekāms Džims un Buks apjēdza, ka viņiem neizdosies iegūt pērles ar viltību. Bet, ja nu tas neiet ar viltību, viņi nolēma lietot varu. Tagad taču viņi zināja, kur pērles atrodas. Atlika tikai aizrāpties pie grotas un tās paņemt.

Aizrāpties pie grotas, jā, tas nu bija jautājums. Pa sarunas laiku Pepija bija piesardzīgi noraisījusi malvu auklu. Tagad tā atradās labi noglabāta grotā.

Džimam un Bukam ne visai patika rāpties pa klinti. Bet, acīm redzot, citas izejas nebija.

— Dari to, Džim! — Buks mudināja.

— Nē, dari tu, Buk! — Džims attrauca.

— Dari tu to, Džim! — Buks nerimās. Viņš bija stiprāks par Džimu. Un tad Džims sāka rāpties. Izmisis viņš tvēra katru izcilni, ko varēja aizsniegt. Viņa mugura mazgājās saltos sviedros.

— Tikai pieturies, lai neiekrīti jūrā, — Pepija viņu uzmundrināja.

Tad Džims ievēlās jūrā. Buks kliedza un lādējās, stāvēdams krastā. Arī Džims kliedza, jo pamanīja, ka viņam tuvojas divas haizivis. Kad haizivis bija ne vairāk kā metru attālu no Džima, Pepija svieda uz haizivju purna pa kokosa riekstam. Tas haizivis uz brīdi samulsināja, un Džims paguva uzrāpties uz nelielā plato. No viņa drēbēm tecēja ūdens, viņš izskatījās nožēlojams. Buks viņu lamāja.

— Dari pats to, tad redzēsi, cik tas ir patīkami, — Džims aizrādīja.

— Jā gan, es nudien tev parādīšu, cik tas ir patīkami, — Buks atbildēja un sāka rāpties pa klints sienu.

Bērni viņu vēroja. Anniku pārņēma bailes, kad viņš tuvojās.

— Ai, ai, nerāpies tur, tad tu iekritīsi, — Pepija sacīja.

— Kur? — Buks vaicāja.

— Tur, — Pepija atbildēja, norādīdama ar pirkstu.

Buks paraudzījās lejup.

— Šitā es iztērēšu pārāk daudz kokosa riekstu, — Pepija pēc mirkļa izsaucās, kad atkal bija nosviedusi jūrā kokosa riekstu, lai aizkavētu haizivis un tās neaprītu Buku, kas kārpījās ūdenī. Bet viņš iznira no ūdens negants kā lapsene, viņš nemaz nebaidījās. Viņš tūliņ sāka no jauna rāpties, jo bija ieņēmis galvā, ka viņam jātiek līdz grotai un jādabū pērles.

Šoreiz viņam veicās labāk. Nokļuvis jau gandrīz pie grotas malas, viņš gavilēdams izsaucās:

— Nu, bērni, tagad jūs man samaksāsit par ņirgāšanos!

Tad Pepija viņu pagrūda ar rādītāja pirkstu.

Noskanēja tikai — plunkš.

— Tev pašam vajadzēja paņemt līdzi kokosa riekstus! — Pepija izsaucās, norādīdama uz tuvās haizivs purnu. Bet tad parādījās vairāk haizivju, un Pepijai vajadzēja sviest lejā vairāk kokosa riekstu. Viens no tiem trāpīja Bukam pa galvu.

— Ak tu pagāns, kā tas varēja notikt! — Pepija izsaucās, kad Buks iekliedzās. — Skatoties no šejienes, tu esi tieši tikpat liels kā varena, pretīga haizivs.

Tad Džims un Buks nolēma nogaidīt, kad bērni pametīs grotu.

— Kad viņi jutīs izsalkumu, tad būs spiesti aiziet no turienes, — Buks drūmi sacīja. — Un tad viņi gan ko pieredzēs!

Viņš uzsauca bērniem:

— Man žēl, ka jūs sēdēsit grotā, kamēr nomirsit bada nāvē!

— Tev ir laba sirds, — Pepija atbildēja. — Bet tuvākajās divās nedēļās tev nevajag par mums uztraukties. Pēc tam mums vajadzēs kokosa riekstus sadalīt uz galviņām.

Viņa pārlauza vienu kokosa riekstu, izdzēra tā pienu un apēda lielisko kodolu.

Džims un Buks lādējās. Saule grasījās rietēt, un viņi iekārtojās salā uz nakts guļu. Viņi neuzdrīkstējās aizirties līdz tvaikonim un palikt tur pa nakti, jo bērni pa to laiku varēja aizlavīties ar visām

pērlēm. Viņi apgūlās uz cietās klints ar slapjajām drēbēm mugurā. Tas bija gaužām nepatīkami.

Augšā, grotā, sēdēja bērni un mirdzošām acīm ēda kokosa riekstus un maizes koka augļus. Tie garšoja tik labi, un viss bija satraucoši un jauki. Lāgu lāgiem viņi izbāza no grotas galvas, lai palūkotos uz Džimu un Buku. Bija jau tik tumšs, ka viņi tikai neskaidri varēja saredzēt abus vīrus uz klints plato. Bet viņi dzirdēja, ka tie lādējas.

Pēkšņi sākās spēcīga lietus gāze, kādas atgadās tropos. Vesela lietus jūra brāzās no debesim. Pepija izbāza no grotas deguna galiņu.

— Nez vai vēl kādam būs tāda laime kā jums! — viņa uzsauca Džimam un Bukam.

— Ko tu ar to gribi sacīt? — Buks ierunājās cerību pilnā balsī. Viņš domāja, ka bērni būs nožēlojuši savu izturēšanos un tagad atdos viņiem pērles. — Ko tu ar to gribi sacīt, ka mums ir tāda laime?

— Jā, padomājiet tikai, vai tā nav laime, ka jūs jau pirms lietus gāzes bijāt izmirkuši. Citādi, cik saprotu, šitā gāze jūs galīgi saslapinātu.

Šķita, kāds lejā lādējas, bet grūti bija teikt, vai tas ir Džims vai Buks.

— Ar labu nakti! Ar labu nakti! — Pepija izsaucās. — Domāju, ka nu jūs gulēsit.

Bērni apgūlās grotā. Tomijs un Annika gulēja blakus Pepijai un turēja viņas roku. Gulēt bija jauki. Grotā bija pietiekami silts un patīkami. Ārpusē šalca lietus.

PEPIJAI APNĪK NOŅEMTIES AR DŽIMU UN BUKU

Bērni visu nakti gulēja labi, bet Džims un Buks gan ne. Viņi tikai lādējās par lietu un, kad lietus bija pierimis, sāka ķildoties, kurš vainīgs, ka nav dabūjuši pērles, un kuram īsteni iešāvusies galvā šī muļķīgā doma — braukt uz Kurrekurredutas salu. Bet, kad bija uzlēkusi saule un izžāvējusi slapjās drēbes, un no grotas parādījās Pepijas žirgtā sejiņa un viņa uzsauca labrītu, viņi vairāk nekā jebkad nolēma iegūt pērles un aizbraukt no salas kā bagāti vīri. Viņi tikai nevarēja aplēst, kā to izdarīt.

Pa to laiku Pepijas zirgs bija sācis brīnīties, kur palikusi Pepija, Tomijs un Annika. Nilsona kungs bija atgriezies no radu apciemojuma džungļos un tāpat brīnījās. Viņš arī prātoja, ko teiks Pepija, kad pamanīs, ka viņš pazaudējis savu salmu cepuri.

Nilsona kungs uzlēca uz zirga astes, un zirgs sāka klunkurot pa salu, lai atrastu Pepiju. Pamazām viņš tuvojās salas dienvidu pusei. Un tad ieraudzīja, ka no grotas parādās Pepijas galva. Zirgs līksmi iezviedzās.

— Skaties, Pepij, tur nāk tavs zirdziņš! — Tomijs sauca.

/

— Un uz viņa astes sēž Nilsona kungs! — Annika piebiedrojās.

To dzirdēja Džims un Buks. Viņi dzirdēja, ka zirgs pieder Pe- I * pijai, tur tai sarkanmatainai blēdei grotā.

Buks pagājās uz priekšu un satvēra zirgu aiz krēpēm.

— Paklau tu, troļļu bērns! — viņš uzsauca Pepijai. — Esmu

nodomājis nosist tavu zirgu. ^

— Tu gribi nosist manu zirdziņu, kuru es tik ļoti mīlu. Manu mīļo, labo zirdziņu. Tu taču to nedarīsi, — Pepija sacīja.

— Jā, man tas būs jādara, — Buks atbildēja, — ja tu negribi nākt šurp un atnest visas pērles. Iegaumē, visas! Citādi es šajā pašā brīdī nositīšu tavu zirgu.

Pepija nopietni uz viņu paraudzījās.

— Mīļais, labais, — viņa sacīja. — Lūdzu tevi, cik jauki vien * protu, — nenosit manu zirdziņu un atstāj bērniem to pērles.

— Tu dzirdēji, ko es teicu! Nes tūliņ šurp pērles! Citādi...

Un klusā balsī viņš sacīja Džimam:

— Pagaidi tikai, kad viņa atnāks šurp ar pērlēm. Tad es viņu ► piekaušu zili melnu pateicībā par šo negaisa nakti. Zirgu mēs paņemsim līdz un pārdosim kādā citā salā.

Pepijai viņš uzkliedza:

— Nu, kā tad būs? Vai nāksi vai ne? f

— Jā, nākšu jau, nākšu, — Pepija atbildēja. — Tikai neaizmirsti, ka tu pats mani lūdzi. 4

Viņa tik viegli lēkāja pa klinšu izciļņiem, it kā tas būtu pats līdzenākais pastaigu ceļš, un tad nolēca lejā uz plato pie Buka un Džima, un zirga. Viņa apstājās Buka priekšā. Tā viņa tur stāvēja — maziņa un sīciņa, ar drēbes gabaliņu ap viduci un divām sarkanām ^ biželēm, kas slējās katra uz savu pusi. Viņas acis bīstami dzalkstīja.

— Kur pērles, skuķi? — Buks uzkliedza.

— Šodien nekādu pērļu nebūs, mēs toties lēkāsim kā āži, —

Pepija atteica.

Tad Buks tā ierēcās, ka Annika augšā, grotā, nodrebēja.

— Tagad es nudien nositīšu ir tevi, ir tavu zirgu! — viņš kliedza un metās uz Pepiju. •

— Lēnām pa tiltu, labais cilvēk, — Pepija sacīja. Viņa satvēra Buku ap viduci un uzsvieda trīs metrus gaisā. Lidodams lejā, viņš diezgan krietni sasitās pret klinti. Tagad sarosījās Džims. Viņš grasījās dot Pepijai briesmīgu triecienu, bet meitene, apmierināti smiedamās, pasitās sāņus. Un pēc mirkļa arī Džims uzlidoja pret dzidrajām rīta debesīm. Un tagad viņi abi tupēja uz klints un skaļi vaidēja. Pepija piegāja pie viņiem un satvēra katru savā rokā.

— Ne jau katrs var spēlēt kauliņus, kā iedomājas, — viņa sacīja. — Visam jābūt robežai.

Viņa abus blēžus aiznesa un iesvieda laivā.

— Tagad brauciet uz mājām un palūdziet savu māmiņu, lai viņa jums iedod piecas ēras, ar ko nopirkt akmentiņus. Galvoju, ka ar tiem tikpat labi var spēlēt kauliņus.

Pēc neilga laika tvaikonītis aizbrauca no Kurrekurredutas salas. Kopš tā laika tas nekad nav rādījies šajos ūdeņos.

Pepija papliķēja zirdziņu. Nilsona kungs uzlēca uz Pepijas pleca. Un aiz salas smailes parādījās vesela rinda kanoe laivu. Tas bija kapteinis Garzeķe, kas ar saviem ļaudīm atgriezās pēc laimīgām medībām. Pepija kliedza un māja viņiem, un viņi māja pretī ar airiem.

Tad Pepija veikli atkal uzmeta auklu pie grotas un Tomijs, un Annika, un citi bērni viegli varēja nokāpt lejā. Un, kad kanoe laivas drīz vien apstājās mazajā līcītī blakām «Draiskulei», krastā bija sapulcējušies visi bērni un viņus sagaidīja.

Kapteinis Garzeķe papliķēja Pepiju.

— Vai viss bija mierīgi? — viņš jautāja.

— Pilnīgi mierīgi, — Pepija atbildēja.

— Ko tu runā, Pepij, tā taču nebija! — Annika izsaucās. — Gandrīz notika nelaime.

— Nu jā, taisnība, to es aizmirsu, — Pepija piekrita. — Protams, nebija mierīgi, tētuk Efraim. Tikko tu pagriez muguru, tā notiek visādi brīnumi.

— Bet, mīļais bērns, kas tad notika? — kapteinis Garzeķe satraukts vaicāja.

— Kaut kas briesmīgs. Nilsona kungs pazaudējis savu salmu cepuri, — Pepija paskaidroja.

PEPIJA PAMET KURREKURREDUTAS SALU

Sekoja brīnumainas dienas, brīnumainas dienas siltā, brīnumainā pasaulē ar sauli un mirdzošu, zilu ūdeni, un puķu smaržu.

Tomijs un Annika tagad bija nodeguši tik brūni, ka viņus tikko varēja atšķirt no kurrekurredutiešu bērniem. Un Pepijai visa seja bija nosēta ar vasaras raibumiem.

— Šis izbrauciens man ir īstā skaistuma kūre, — meitene apmierināta sacīja. — Tik daudz vasaras raibumu man nekad nav bijis. Ja tas tā turpināsies, tad nudien kļūšu neatvairāma.

Momo un Moana, un citi kurrekurredutiešu bērni atzina, ka patiesībā Pepija jau tagad ir neatvairāma. Nekad viņu dzīve nebija bijusi tik līksma kā tagad, un viņi mīlēja Pepiju tāpat kā Tomijs un Annika. Jā, viņi, protams, mīlēja arī Tomiju un Anniku, un Tomijs un Annika mīlēja viņus. Tāpēc viņi arī jutās tik labi un rotaļājās, rotaļājās un rotaļājās augām dienām. Bieži vien viņi kāpa grotā. Pepija bija tur aiznesusi segas, un pēc vēlēšanās viņi varēja grotā pavadīt naktis, taču tagad tur bija ērtāk nekā tajā pirmajā naktī. Viņa bija iekārtojusi arī virvju kāpnes, kas nolaidās līdz ūdens līmenim, un bērni kāpelēja augšup un lejup pa virvi un pēc sirds patikas plunčājās ūdenī. Tiešām, tagad viņi tur varēja peldēties, jo Pepija bija lielu ūdens posmu norobežojusi ar tīklu, tā ka haizivis tur nevarēja iekļūt. Bija tik jauki peldēt iekšā un ārā no ūdens pilnajām grotām. Pat Tomijs un Annika bija iemācījušies

nirt pēc pērļu gliemežnīcām. Annika atrada lielu, skaistu, sārtu pērli. Viņa nolēma paņemt to līdzi uz mājām un izgatavot gredzenu piemiņai no Kurrekurredutas salas.

Dažkārt viņi iedomājās, ka Pepija ir Buks, kas mēģina iekļūt grotā, lai nozagtu pērles. Tad Tomijs uzvilka augšā virves kāpnes un Pepijai bija jārāpjas pa klinti. Visi bērni kliedza: «Buks nāk, Buks nāk!» Kad Pepija iebāza galvu grotā, tad viņi pēc kārtas badīja pa meitenes vēderu, kamēr viņa atmuguriski iekrita jūrā. Tur viņa plunčājās, izbāzusi kājas virs ūdens, un bērni aiz smiekliem gandrīz paši ievēlās jūrā.

Kad viņiem apnika rotaļāties grotā, viņi pārmaiņas pēc uzturējās savā bambusa mājiņā. Pepijai un bērniem salas iedzīvotāji palīdzēja uzcelt šo mājiņu, lai gan visvairāk paveica pati Pepija. Tā bija liela, pilnīgi četrstūraina, darināta no tievām bambusa niedrēm, un bērni varēja tajā rāpot gan iekšā, gan uz jumta, kā pašiem patika. Tieši pie pašas mājiņas auga augsta kokosa palma. Pepija palmas stumbrā bija iecirtuši pakāpienus, un tādējādi varēja uzkāpt līdz pašai palmas galotnei. No turienes pavērās skaists skats. Starp divām citām palmām Pepija bija ierīkojusi šūpoles no malvas lūkām. Tās bija lieliskas šūpoles. Ja šūpojās varen dūšīgi un pašā šūpošanās karstumā izlēca ārā, tad ielidoja ūdenī. Pepija šūpojās tik briesmīgi augstu un aizlidoja tik tālu ūdenī, ka pati sacīja: «Kādā jaukā dienā es novelšos Austrālijā, un tam neklāsies labi, kuram es uzkritīšu uz galvas.»

Bērni rīkoja arī gājienus džungļos. Tur bija augsts kalns, un no tā gāzās ūdenskritums. Pepija bija ieņēmusi prātā, ka viņa

nobrauks mucā no šā ūdenskrituma, un to viņa darīja. Viņa aiznesa uz turieni vienu «Draiskules» mucu un ielīda tajā. Momo un Tomijs aiztaisīja mucas vāku un palīdzēja iegrūst mucu ūdenskritumā. Muca ripoja lejup milzīgā ātrumā un beidzot sašķīda. Bērni redzēja, ka Pepija pazūd ūdens šļakatās, un viņi neticēja, ka Pepiju vairs kādreiz ieraudzīs. Bet te uzreiz viņa iznira no ūdens un, izkāpusi krastā, sacīja:

— Tās nu gan brauc žigli, šīs ūdens mucas!

Jā, tā ritēja dienas cita pēc citas. Bet drīz iestāsies lietus periods, tad kapteinis Garzeķe mēdza ieslēgties savā būdiņā un prātot par dzīvi, un viņš baiļojās, ka Pepija nejutīsies labi Kurre-kurredutas salā. Tomijs un Annika arī aizvien biežāk domāja par to, kā klājas mājās tētim un māmiņai. Viņi arī labprāt vēlējās tikt mājās pirms ziemsvētkiem. Tāpēc viņi nemaz nekļuva bēdīgi, kā to varētu domāt, kad Pepija kādā rītā sacīja:

— Tomij un Annika, kā būtu, ja tā uz kādu laiciņu atkal pārbrauktu uz savrupmāju «Vistas kāja»?

Momo un Moanai, un citiem kurrekurredutiešu bērniem tā, protams, bija sēru diena, kad viņi noraudzījās, kā Pepija un Tomijs, un Annika uzkāpj «Draiskules» klājā, lai burātu uz mājām. Bet Pepija apsolīja, ka viņi bieži, bieži atgriezīsies Kurrekurredutas salā. Kurrekurredutiešu bērni bija novijuši baltu ziedu vainagus, kurus ardievām Uzkarināja Pepijai un Tomijam, un Annikai kaklā. Un viņu atvadu dziesma skanēja tik sērīgi aizbraucošajam kuģim nopakaļ. Krastmalā stāvēja arī kapteinis Garzeķe. Viņam bija jāpaliek Kurrekurredutas salā. Bērnus viņa vietā bija uzņēmies aizvest Frīdolfs. Kapteinis Garzeķe domīgi šņauca degunu lielajā mutautā un māja ardievas. Pepija un Tomijs, un Annika tā raudāja, ka asaras ritēja no acīm, un viņi māja un māja kapteinim Gar-zeķem un mazajiem, melnajiem bērniem, kamēr vien varēja saredzēt salu.

Vējš visu ceļu viņiem bija ļoti labvēlīgs.

— Labāk būs, ja izņemsim svīterus, iekāms nokļūstam Ziemeļjūrā, — Pepija sacīja.

— Ak jā, — Tomijs un Annika atbildēja.

Drīz vien bija redzams, ka «Draiskule», par spīti lieliskajam ceļa vējam, līdz ziemsvētkiem nenokļūs mājās. Tomijs un Annika, to dzirdot, ļoti noskuma. Iedomājies tikai, nevienas eglītes un? nevienas dāvanas!

— Tad jau mēs tikpat labi varējām palikt Kurrekurredutas. salā! — Tomijs sapīcis sacīja.

Annika domāja par tēti un māmiņu un izlēma, ka tomēr labprāt grib atgriezties mājās. Bet žēl gan, ka viņiem neiznāks svinēt ziemsvētkus, par to Tomijs un Annika bija vienis prātis.

Kādā tumšā janvāra vakarā Pepija, Tomijs un Annika ieraudzīja mazītiņās pilsētiņas gaišās ugunis. Viņi bija atgriezušies-mājās.

— Tjā, tāds nu bija Dienvidjūras brauciens, — Pepija noteica,, kāpdama lejup pa kāpnēm ar zirgu uz muguras.

Neviens viņus nesagaidīja, jo neviens nezināja, kad viņi pārbrauks mājās. Pepija uzcēla Tomiju, Anniku un Nilsona kungu, uz zirga, un tad viņi devās ceļā uz savrupmāju «Vistas kāja». Zirdziņam bija krietni ko brist, jo ceļi un ielas bija piesniguši. Tomijs un Annika raudzījās uz priekšu cauri sniegputenim. Drīz viņi būs pie tētuka un māmiņas. Un piepeši viņi juta, ka pēc tiem ir noilgojušies.

Setergrenu ģimenes māja bija tik aicinoši apgaismota, un pa logu varēja redzēt, ka tētis un māmiņa sēž pie vakariņu galda.

— Tas ir tētis un māmiņa, — Tomijs priecīgi sacīja.

Bet savrupmāja «Vistas kāja» bija pilnīgi tumša un pārklāta ar sniegu.

Anniku pārņēma izmisums, domājot, ka Pepijai jāiet tur vienai pašai.

— Mīļā Pepij, pirmo nakti tu taču varētu palikt pie mums, — viņa sacīja.

— Ak nē, — Pepija atbildēja un iestiga sniegā pie žoga. — Vispirms man mazliet jāsakārto savrupmāja «Vistas kāja».

Viņa brida tālāk pa augstajām sniega kupenām, kas viņai sniedzās līdz vēderam. Aiz viņas steberēja zirgs.

— Jā, bet padomā, kāds tur iekšā būs aukstums, jo visu laiku nav kurināts, — Tomijs iebilda.

— Ko niekus, ja tikai sirds ir silta un pukst tā, kā vajadzīgs, tad nemaz nesalst, — Pepija atteica.

PEPIJA GARZEĶH NEGRIB AUGT LIELA

Ai, kā Tomija un Annikas māmiņa un tētis glāstīja savus bērnus un skūpstīja, un cēla galdā visgardākos ēdienus, un pēc tara rūpīgi apvīstīja apkārt segu, kad tie bija apgūlušies! Un viņi nosēdēja ilgi, ilgi uz gultas malas un klausījās tais dīvainajos notikumos, ko bērni bija pieredzējuši Kurrekurredutas salā. Viņi visi jutās tik priecīgi. Vienīgās bēdas bija ziemsvētki. Tomijs un. Annika gan negribēja teikt vecākiem, ka viņi bēdājas tāpēc, ka nebija varējuši nosvinēt ziemsvētkus, tomēr tā nu tas bija. Bija tik neparasti pārbraukt mājās, kā jau allaž, kad ilgāku laiku esi bijis projām, un daudz kas būtu citādi, ja viņi paguvuši atgriezties ziemsvētku vakarā.

Turklāt Tomijs un Annika juta mazliet sāpes, domājot par Pepiju. Tagad viņa, protams, gulēja savrupmājā «Vistas kāja», uzlikusi kājas uz galvas spilvena, un neviens nebija pie viņasr neviens neaizbāzi ja ap viņu segu. Viņi nolēma nākamajā rītā, tikko piecelsies, aiziet pie Pepijas.

Bet nākamajā rītā viņu māmiņa bērnus nepavisam negribēja, laist projām, viņa taču bērnus nebija redzējusi tik ilgu laiku, turklāt pusdienās atnākšot vecmāmiņa apsveikt bērnus. Tomijs ua

Annika klusi sevī prātoja, ko gan dara Pepija visu augu dienu, un, kad metās krēsla, viņi vairs nespēja paciesties.

— Mīļā māmiņ, mums j ā i e t un jāapciemo Pepija, — Tomijs sacīja.

— Nu labi, teciet vien, tikai nepalieciet pārāk ilgi, — Seter-grena kundze atvēlēja.

Un Tomijs un Annika joza pie Pepijas.

Pienākuši pie savrupmājas «Vistas kāja» vārtiņiem, viņi apstājās un raudzījās. Mājiņa izskatījās tieši kā ziemsvētku pastkarte. Tā atradās baltā sniegā, un logi līksmi mirdzēja. Verandā dega lāpa, mezdama gaismu pār balto sniega seģeni ārpusē. Uz verandas pusi bija kārtīgi nošķūrēts ceļš, tāpēc Tomijam un Annikai nemaz nevajadzēja bradāt pa sniega kupenām.

Tieši tajā brīdī, kad viņi verandā nopurināja sniegu no kājām, atvērās durvis un tajās stāvēja Pepija.

— Laimīgus ziemsvētkus šajā būdiņā! — viņa teica. Un tad iestūma bērnus virtuvē. Un tur — tur nudien stāvēja eglīte! Sveces bija aizdedzinātas, un sprakstēdamas dega septiņpadsmit brīnumsvecītes, izplatīdamas ap sevi mājīgu mirdzumu. Uz galda atradās ziemsvētku biezputra un šķiņķis, un desas, un visādi ziemsvētku čdieni, jā, pat piparkūkas un rieksti. Krāsnī liesmoja uguns, un pie malkas kastes stāvēja zirgs, jautri skrāpēdams ar kāju. Nilsona kungs šaudījās šurpu turpu pa eglīti starp brīnumsvecītēm.

— Domāju, ka viņš būs ziemsvētku eņģelis, — Pepija drūmi sacīja, — bet, par nelaimi, viņš nevar palikt mierā.

Tomijs un Annika stāvēja kā valodu zaudējuši.

— Ai, Pepij, cik brīnišķīgi! — izsaucās Annika. — Kā tu to visu paguvi?

— Jā, esmu čakla meitene, — Pepija atbildēja.

Tomijs un Annika piepeši jutās tik briesmīgi priecīgi un laimīgi.

— Pēc manām domām, ir tik labi, ka atkal esam savrupmājā «Vistas kāja», — Tomijs sacīja.

Viņi apsēdās pie galda un apēda varen daudz šķiņķa un rīsu biezputras, un desu, un piparkūku, un viņiem šķita, ka tie garšo labāk nekā banāni un maizes koka augļi.

— Lieliski! — izsaucās Annika. — Mēs tomēr svinam ziemsvētkus, kaut arī bez ziemsvētku dāvanām!

— Tās nu gan ir muļķīgas runas, — Pepija atteica. — Jūsu ziemsvētku dāvanas esmu paglabājusi. Jums pašiem tās jāatrod.

Tomijs un Annika aiz sajūsmas tumši pietvīka, un viņi pietrau-cās kājās un sāka meklēt. Tomijs malkas kastē atrada lielu saini, uz kura bija rakstīts «TOMIJAM». Sainī bija smalka krāsu kārba, Annika pagaldē atrada sainīti ar savu vārdu, un sainītī atradās skaists, sarkans saulsargs.

— To es varēšu ņemt līdzi, kad nākamo reizi brauksim uz Kurrekurredutas salu, — Annika sacīja.

Augšā virs pavarda kupola karājās divi sainīši. Vienā sainītī atradās automobilis Tomijam, bet otrā leļļu servīze Annikai. Zirdziņa astē karājās mazs, mazs sainītis, un tajā bija pulkstenis To-mija un Annikas istabai.

Atraduši savas ziemsvētku dāvanas, viņi cieši, cieši apskāva Pepiju. Viņa stāvēja pie virtuves loga un skatījās uz sniega kupenām dārzā.

— Rīt mēs celsim lielu sniega māju, — viņa teica. — Un vakaros tur spīdēs gaisma.

— Ak jā, darīsim to! — atsaucās Annika, juzdamās aizvien apmierinātāka, ka viņi pārbraukuši mājās.

— Prātoju, vai mēs varētu augšā uz jumta iekārtot slēpošanas kalniņu, kas beigtos lejā kupenās. Esmu nodomājusi iemācīt zirdziņu slēpot. Tikai nevaru izšķirties, vai viņam vajag četras vai divas slēpes, — Pepija sacīja.

— Rīt gan būs varen jautra diena. Kāda laime, ka pārbraucām mājās tieši ziemsvētku brīvdienās! — Tomijs izsaucās.

— Mums vienmēr būs jautri, — Annika piebilda. — Te savrupmājā «Vistas kāja» un Kurrekurredutas salā, un itin visur.

Pepija piekrizdama pamāja. Viņi visi trīs bija uzrāpušies uz virtuves galda. Pēkšņi pār Tomija seju pārlidoja ēna.

— Es negribu augt liels, — viņš noteikti ierunājās.

— Es arī ne, — Annika piebalsoja.

— Jā, pēc tā nu gan nav ko censties. Lielie cilvēki nekad ne-,prot līksmot. Viņi tikai noņemas ar garlaicīgiem darbiem un valkā jocīgas drēbes, un viņiem ir varžacis un kuminālnodoklis.

— Komunālnodoklis, — Annika izlaboja.

— Vai tas nav viss viens! — Pepija atteica. — Bez tam viņiem galva pilna ar māņticību un trakulībām. Viņi domā, ka notiks liela melaime, ja ēdot nejauši iebāzīs mutē nazi vai tamlīdzīgi.

— Un rotaļāties viņi arī neprot, — Annika piebilda. — Pū, kāpēc gan jāaug lieliem!

— Bet kas tad teicis, ka jāaug? — Pepija vaicāja. — Ja nealo-jos, tad man kaut kur ir tabletes.

— Kas tās par tabletēm? — Tomijs vaicāja.

— Dažas gaužām labas tabletes tādiem, kuri nevēlas augt lieli, — Pepija atteica un nolēca no galda. Viņa izmeklējās gan skapī, gan atvilktnēs un pēc brītiņa atgriezās, turēdama rokās kaut ko līdzīgu zirņiem.

— Zirņi! — Tomijs pārsteigts izsaucās.

— Vai tev prāts! — Pepija atteica. — Tie nav zirņi. Tās ir ikrumelīra tabletes. Tās es pirms ilga laika dabūju Rio pilsētā no kāda veca indiāņu virsaiša, kad es garām ejot ieminējos, ka nemaz •negribu augt liela.

— Nez vai tādas mazas tabletītes var līdzēt, — Annika šau-'bījās.

— Protams, var, — Pepija apgalvoja. — Tikai tās jāēd tumsā •un jāsaka šitā:

Mazā, smalkā, krumelīra,

Nevēlos es izaugt līla.

— Tu laikam domā — liela, — Tomijs iebilda.

— Ja es teicu — līla, tad arī domāju līla, — Pepija atcirta.

— Tieši tur jau ir tas āķis. Visi parasti saka liela, un tas ir pats sliktākais, kas var notikt. Jo tad sāk augt pavisam traki. Reiz bija kāds puika, kas ēda šīs tabletes un teica «liels» «līla» vietā. Un tad viņš sāka tā augt, ka bail bija skatīties. Vairākus metrus vienā dienā. Tas bija skumīgi. Nu jā, savā ziņā tas bija ērti, kamēr viņš ejot varēja no ābeles noraut ābolus gluži kā žirafe. Bet drīz arī to vairs nevarēja, jo bija jau par garu. Ja viņu apciemoja krustmāmi-ņas un gribēja sacīt: «Vai, cik tu esi liels un varens!» — viņām šie vārdi bija jāierunā megafonā, lai zēns tos dzirdētu. No viņa varēja saskatīt tikai viņa garās, tievās kājas, kuras kā divas karoga kārtis pazuda mākoņos. Arī sadzirdēt viņu vairs nevarēja, jā, tikai reiz gan, kad viņš, nolaizīja sauli un dabūjis uz mēles briesmīgu apdeguma tulznu, sāka tā kliegt, ka visas puķes novīta. Bet tā arī bija no viņa pēdējā dzīvības zīme. Lai gan viņa kājas joprojām staigā apkārt un, pēc manām domām, traucē satiksmi.

— Es neuzdrīkstos ēst tabletes. Ja nu es izsaku nepareizi, — Annika izbijusies aizrādīja.

— Tu neizteiksi nepareizi. Ja es domātu, ka tu teiksi nepareizi, tad tabletes tev nemaz nedotu, — Pepija viņu mierināja. — Jo rotaļāties tikai ar tavām kājām būtu garlaicīgi. Tomijs, es un tavas kājas — tā nu gan būtu jauka sabiedrība.

— Nu skaidrs, ka tu neteiksi nepareizi, — arī Tomijs piebalsoja.

13* ' 195

Viņi izdzēsa visas ziemsvētku svecītes. Istabā iestājās tumsa, tikai aiz plīts durtiņām liesmoja uguns. Klusi viņi apsēdās lokā istabas vidū un sadevās rokās. Pepija iedeva Tomijam un Annikai katram pa tabletei. Aiz uztraukuma viņiem pa muguru skrēja saltas tirpas. Iedomājieties tikai, pēc mirkļa šīs dīvainās tabletes atraidīsies viņu vēderā, un pēc tam viņi nemūžam, nemūžam vairs neaugs lieli. Tas bija brīnišķīgi.

— Tā, tagad, — Pepija čukstēja.

Un viņi norija tabletes.

— Mazā, smalkā krumelīra, nevēlos es izaugt līla, — viņi visi trīs reizē noskandēja.

Tā, nu tas bija izdarīts. Pepija iededzināja galda lampu.

— Lieliski! — viņa teica. — Nu vairs nebūs jāaug lielai, jādabū varžacis un visādas kaites. Lai gan tabletes manā skapī nogulējušas gaužām ilgi, un nevar būt pilnīgi drošs, ka tās nav zaudējušas savu spēku. Bet cerēsim to labāko.

Annikai bija ienācis kaut kas prātā.

— Bet, Pepij, tu taču gribēji būt par jūras laupītāju, kad izaugsi liela, — viņa izbijusies iesaucās.

— Pū, es tomēr varu būt jūras laupītājs, — Pepija attrauca. — Kļūšu tāds mazs, mazs, ellīgs jūras laupītājs, kas visādā ziņā izplatīs ap sevi nāvi un sajukumu.

Viņa kādu brīdi domāja.

— Paklausieties, ja te pēc daudziem, daudziem gadiem ies garām kāda krustmāmiņa un redzēs, ka mēs dārzā lēkājam un rotaļājamies. Tad viņa varbūt tev, Tomij, vaicās: «Va dzi, draudziņ, •cik vecs tad tu esi?» Un tu atbildēsi: «Piecdesmit trīs gadus, ja nemaldos.»

Tomijs apmierināts smējās.

— Tad nu gan viņa domās, ka esmu briesmīgi mazs, — viņš piebilda.

— Pats par sevi saprotams, — Pepija piekrita. — Bet tu varētu teikt, ka biji lielāks, kad biji maziņš.

Tieši tajā brīdī Tomijs un Annika atcerējās, ka viņu māmiņa •bija piekodinājusi nepalikt pārāk ilgi.

— Mums tagad jāiet uz mājām, — Tomijs sacīja.

— Bet mēs atnāksim atkal rīt, — Annika piebilda.

— Smalki! Mēs sāksim celt sniega māju pulksten astoņos, — Pepija teica.

Viņa pavadīja bērnus līdz vārtiņiem, un mazās, sarkanās biželes dejoja ap viņus galvu, kad viņa traucās atpakaļ uz savrupmāju «Vistas kāja».

— Padomā tikai, — Tomijs sacīja vēlāk, tīrīdams zobus, — padomā, ja es nezinātu, ka tās bija krumelīra tabletes, tad uz galvošanu teiktu, ka tie bija parastie zirņi.

Annika stāvēja bērnistabā pie loga, ģērbusies sārtajā pidžamā, un raudzījās uz savrupmājas «Vistas kāja» logu.

— Paskaties, es redzu Pepiju, — viņa jūsmīgi izsaucās.

Arī Tomijs aizsteidzās pie loga. Jā, tiešām! Tagad, kad kokiem vairs nebija lapu, varēja saskatīt Pepijas virtuvi.

Pepija sēdēja pie galda, atspiedusi galvu rokās. Sapņaini viņa lūkojās uz mazu svecīti, kas lipinājās viņas priekšā.

— Viņa... viņa izskatās briesmīgi vientuļa, — Annika ieteicās, un viņas balss mazliet drebēja. — Ai, Tomij, kaut jel būtu jau rīts un mēs tūliņ varētu aiziet pie viņas.

Klusi viņi stāvēja pie loga un raudzījās ziemas vakarā. Pār savrupmāju «Vistas kāja» jumtu mirdzēja zvaigznes. Un tur virtuvē atradās Pepija. Viņa būs tur vienmēr. Gadi aizritēs, bet Pepija, Tomijs un Annika nekļūs lieli. Protams, tabletes nav zaudējušas savu spēku! Nāks jauni pavasari un vasaras, un rudeņi, un ziemas, bet viņu rotaļa turpināsies. Un rīt viņi cels sniega māju un uz savrupmājas jumta ierīkos slēpošanas kalniņu, kad pienāks pavasaris, viņi ielīdīs tukšajā ozola stumbrā, kur aug limonāde, viņi iedomāsies, ka ir mantu meklētāji, un jās ar Pepijas zirgu, viņi sēdēs malkas kastē un risinās nostāstus, varbūt viņi dažreiz aizbrauks arī uz Kurrekurredutas salu un apciemos Momo un Moanu, un citus nēģeru bērnus, bet vienmēr atgriezīsies savrupmājā «Vistas kāja». Jā, tās bija tik brīnumaini mierinošas domas — Pepija vienmēr paliks savrupmājā «Vistas kāja».

— Ja viņa paskatīsies šurp, mēs viņai pamāsim, — Tomijs sacīja.

Bet Pepija tikai sapņaini vērās savu acu priekšā.

Tad viņa izdzēsa sveci.

SATURS

Pepija apmetas uz dzīvi savrupmājā «Vistas kāja» . Pepija ir mantu meklētājs un iekuļas kautiņā .

Pepija spēlē «sunīšus» ar policistiem.....

Pepija uzsāk skolas gaitas.......

Pepija sēž uz vārtiņiem un kāpj kokā ....

Pepija rīko ekskursiju........

Pepija uzstājas cirkā.........

Pepiju apmeklē zagļi.........

Pepija svin dzimšanas dienu.......

Pepija iet uz veikalu.........

Pepija cieš avāriju.........

Pepiju apciemo smalks viesis......

Pepija rīko atvadu dzīres.......

Pepija dodas uz kuģi.........

Pepija atrod kukarambu........

Pepija kārto jautājumu sportu......

Pepija saņem vēstuli.........

Pepija dodas uz kuģi........

Pepija izkāpj krastā.........

Pepija runā prātīgi ar haizivi.......

Pepija saka vienu prātīgu vārdu Dzimām un Bukam . Pepijai apnīk noņemties ar Džimu un Buku .

Pepija pamet Kurrekurredutas salu.....

Pepija Garzeķe negrib augt liela......

Астрид Линдгрен ПЕППИ ДЛИННЫИЧУЛОК Издательство «Лиесма» Рига 1972

На латышском языке Перевод Э. Клиене Иллюстрации И. Ванг Ниман Обложка и титул М. Бирзе

Astrīda Lindgrēna GRAMATA PAR PEPIJU GARZEKI

Redaktore T. Pētersone Māksi, redaktors H. Purviņš Tehn. redaktore D. Radziņa Korektore B. Kalniņa Nodota salikšanai 1971. g. 25. novembrī. Parakstīta iespiešanai 1972. g. 16. februārī. Tipogrāfijas krītotais papīrs Nr. 2, formāts 60x84'/ifl- 12.5 fiz. iespiedi.; 11,63 uzsk.

iespiedi.; 10,54 izdevn. 1. Metiens 45 000 eks. Maksā 44 kap. Izdevniecība «Liesma» Rīgā, Padomju bulv. 24. Izdevn. Nr 24641/100. Iespiesta Latvijas PSR Ministru Padomes Preses komitejas 2. tipogrāfijā Rīgā, Dzirnavu ielā 57. Pasūt. Nr. 2649.

Content

Lindgrēna Astrīda Grāmata par Pepiju Garzeķi

PEPIJA APMETAS UZ DZĪVI SAVRUPMĀJĀ «VISTAS KĀJA»

I

PEPIJA IR MANTU MEKLĒTĀJS UN IEKUĻAS KAUTIŅĀ

PEPIJA SPĒLĒ «SUNĪŠUS» AR POLICISTIEM

PEPIJA UZSĀK SKOLAS GAITAS

PEPIJA RĪKO EKSKURSIJU

PEPIJA UZSTĀJAS CIRKA

PEPIJU APMEKLE ZAGĻI

PEPIJA SVIN DZIMŠANAS DIENU

PEPIJA IET UZ VEIKALU

PEPIJA CIEŠ AVĀRIJU

PEPIJU APCIEMO SMALKS VIESIS

PEPIJA DODAS UZ KUĢI

PEPIJA ATROD KUKARAMBU

PEPIJA SAŅEM VĒSTULI

PEPIJA DODAS UZ KUĢI

PEPIJA IZKĀPJ KRASTA

PEPIJA RUNA PRĀTĪGI AR HAIZIVI

PEPIJA SAKA VIENU PRĀTĪGU VĀRDU DŽIMAM UN BUKAM

PEPIJAI APNĪK NOŅEMTIES AR DŽIMU UN BUKU

PEPIJA PAMET KURREKURREDUTAS SALU