Gulda Judīte

Grēki - 1(Pirmā grāmata)

Judīte Gulda

Grēki

Veltīts Tomasam E. Hilam, kurš palīdzēja tapt šai grāmatai

Kāds gan ir muļķos iedomības spēks!

Viņu būtība, dzimšana, asaras —viss ir grēks: Viņu dzīve — viena vienīga kļūdu migla, Viņu nāve — pretīgas šausmas žiglas.

(iDžons Vebsters. “Malfi hercogiene”, 4. cēliens)

ŠODIENA Otrdiena, 9. janvāris

1

Pa reaktīvās lidmašīnas iluminatoru viņa varēja saskatīt dubulto gaismu rindu, kas mirgoja cauri miglas vāliem, lidmašīnai piezemējoties uz vientulīgā skrejceļa. Mazajā pasažieru nodalījumā viņa sēdēja viena pati, nepacietīgi gaidīdama atļauju izkāpt.

Skrejceļa otrā galā viņu gaidīja vīrietis. Cik vien viņš spēja atcerēties, bija tikai viena persona, pēc kuras viņš vienmēr tiecies, bet kura allaž pratusi no viņa izvairīties, — un tā bija šī sieviete, kas pašlaik kāpa ārā no lidmašīnas. Viņa spēja būt tik maiga kā putukrējums, tik smaržām pārpilna kā pļavas ziedi un tomēr reizē tik cieta kā krams. Gadiem ilgi viņš pacietīgi bija gaidījis šo sievieti. Pirms nepilnas stundas viņa bija piezvanījusi.

Un šobrīd viņa jau atradās uz apakšējā pakāpiena, viņas lokanais ķermenis bija gaismas ieskauts. Viņa metās skriešus vīrietim pretim, smailajiem papēdīšiem klikšķinot pa skrejceļa asfaltu. Lai sievieti ātrāk sastaptu, ari viņš skrēja uz priekšu, un pusceļā viņi pēkšņi jau atradās viens otra apskāvienos. Sieviete viņam kaisli piekļāvās, viņš, aizvēris acis, sajuta, ka viņa nedaudz atvirzās un mazliet atbīda viņu projām no sevis.

—Mīļā,—viņš maigi teica.—Tikko tu piezvanīji, es lēcu mašīnā. Cik mums ir laika?

— Izmetot šo līkumu, es jau tā zaudēju stundu. Vēl stundiņa, un man atkal jādodas projām.

— Vai tiešām ir tik traki?

Viņa lēnām pamāja ar galvu,

Viņi kopā devās uz mašīnu. Kad viņi bija līdz tai nonākuši, vīrietis atvēra durvis pasažieru pusē, un viņa ieslīga mašīnā un rūpīgi nogludināja svārkus pār ceļiem. Viņš aizgāja līdz Šofera durvīm un atsēdās viņai līdzās. Ne vārda neteikdams, no krūšu kabatas viņš izvilka salocītu papīra lapiņu. Tas bija čeks par vienpadsmit miljoniem dolāru.

Šķita, ka pār viņas adm nolaižas plīvurs.—Nē,—viņa sacīja, elpu aizturēdama. — Ne jau tāpēc es pārtraucu savu lidojumu.

—Lūdzu, atļauj kaut reizi tev palīdzēt. Pieņem šo te,—viņš maigi mudināja.

Viņa atvainodamās pasmaidīja. — Piedod, bet es to nevaru. — Aizgriezusies viņa lūkojās caur priekšējo stiklu kaut kur tālumā, pievērsusies kaut kam tikai sev vien saskatāmam.

— Ja tu tomēr pārdomāsi.... — Viņš savilka lūpas, nopūtās un nolika čeku uz mašīnas paneļa tā, lai viņa varētu aizsniegt. Piecpadsmit jardus tālāk lidmašīnas gaismas te iedegās, te nodzisa, un apaļie iluminatori līdzinājās spokainām dzeltenām acīm.

Stundu vēlākviņš sēdēja mašīnā viens, klausīdamies dzinēju spalgajā kaukšanā, lidmašīnai atraujoties no zemes un atkal pazūdot melnajā naktī.

Ilgi pēc tam, kad bija izdzēsti skrejceļa starmeši, viņš vēl arvien tur sēdēja, vērdamies tumsā. Pat vislielākā izmisuma brīdī vienīgais, ko viņa bija vēlējusies — būt viņam līdzās.

Čeks vēl arvien atradās uz mašīnas paneļa.

2

Savā greznajā Pjēra viesnīcas numurā Kāris fon Eiderfelds palūkojās Pjažē firmas rokas pulkstenī, kas maksāja septiņus tūkstošus dolāru. Smalkie zelta un lazurīta rādītāji vēstīja minūti pāri astoņiem. Vēl atlicis nedaudz mazāk nekā piecas stundas, viņš cietsirdīgi nodomāja. Viņš atsēdās krēslā, ar pirkstu galiem viegli uzsizdams pa tā graciozajiem roku balstiem. Tas viņam bija ļoti neraksturīgi — būt nervozam. Ikviens, kas viņu pazina, zināja — Kāris fon Eiderfelds vienmēr kontrolē gan savu, gan ari citu cilvēku likteņus.

Vājš un garš fon Eiderfelds pilnīgi atbilda priekšstatam par augstprātīgu aristokrātu — cilvēki gandrīz vai aizmirsa, ka viņš ir albīns. Viņa miesa bija līķa bālumā un galva, ko klāja plāni, balti mati, bija šaura un pēc formas atgādināja galvaskausu. Viņa dīvainās sārtās acis un neparastā miesas krāsa nespēja kaitēt viņa valdonīgajai pozai, viņa ērgļa degunam ar garajām, plānajām nāsīm un izliektajām baltajām uzacīm. Un to nespēja arī ne viņa tērauda lietuves un naftas tankeru flote, ne naftas pārstrādes rūpnīcas un daudzie miljoni.

Savu rūpniecisko impēriju Kāris fon Eiderfelds bija radījis un stiprinājis uz pēckara Vācijas krāsmatām. Reihs, kuram bija jāvalda tūkstoš gadu, bija sabrucis. Sī valsts bija zaudējusi savu dvēseli. Tanku

sliedes izraibināja zemi, pa kuru reizbija staigājis kāds lepns barbarosa. Pilsētas gruzdēja. Vācija bija viena vienīga postaža.

Taču fon Eiderfelds nejutās nelaimīgs. Viņš nenoticēja šai rūgtajai sakāvei. Turklāt pēc Māršala plāna no Amerikas ieplūda lielas naudas summas... Jā, viņš to uzskatīja par lielisku izdevību tiem, kuri varētu darboties uzvarētās tēvzemes atjaunošanā. Un vēl jo lielāka izdevība tā bija tiem, kuriem piemita spējas paredzēt nākotni, iztēle un uzdrīkstēšanās,—tiem, kuri tiešām zināja, kas jādara. Pat ja tie bija sīkumi. Piemēram, zināt, kur dabūt īpaši nepieciešamas lietas. Lietas, par kurām cilvēki labprāt maksāja. Un pat dārgi maksāja.

Jā, viņš bija zinājis, kur aizmirsti glabājas tikļoti vajadzīgie propāna gāzes krājumi. Nakts tumsas aizsegā viņš klusām izraka balonus no slepenās noliktavas un ar zirgu vilktiem vagoniem nogādāja tos vientuļā vinadārzā pie Mozeles upes. Darbs ilga divus mēnešus, toties ziemā tas pilnīgi atmaksājās. Arī daba bija viņa pusē, sagādādama aukstāko ziemu pēdējos desmit gados. Kurināmā nepietika. Viņš pārdeva propānu, kļuva bagāts un nopirka savu pirmo tērauda lietuvi. 1946. gadā Kāris fon Eiderfelds uzradās kā viens no pēckara industriālā buma arhitektiem. Viņa tērauda lietuves, piegādājot sijas un dzelzceļa sliedes, ļoti ātrā laikā palīdzēja atjaunot nodedzinātās pilsētas un sabombardētās dzelzceļa līnijas. Viņa naftas pārstrādes rūpnīcas produkcija bija nepieciešama, lai darbotos vilcieni un celtniecības iekārtas. Un viņa kuģi veda šo produkciju uz Hamburgu, Brēineni un Brēmerhāfeni. Drīz jau viņam bija pieejams itin viss. Un viņš izdarīja vispatīkamāko atklājumu. Jo vairāk viņš uzkrāja naudu, jo ātrāk tās apjoms šķita palielināmies. Tas bija gluži kā brīnums. Nauda tik tiešām taisīja naudu.

Līdz 1949. gadam viņš jau bija kļuvis miljonārs. Līdz 1960. gadam viņa kompānijas bija paplašinājušās un izveidojušās par apskaužamu vispasaules uzņēmumu tīklu ar septiņpadsmit filiālēm ārzemēs. Un šobrīd? Šobrīd kā viens no trīs bagātākajiem un varenākajiem vīriem visā Rūras apgabalā viņš varēja justies pilnīgi droši.

Viņa caururbjošais skatiens slīdēja pār krēslaino grezni mēbelēto dzīvojamo istabu. Tā atradās Pjēra viesnīcas piecpadsmitajā stāvā, un tās seši logi bija vērsti uz Piekto avēniju. Atklājās brīnišķīgs skats uz Centrālo parku, bet viņš to nekad neievēroja. Smagās damasta drapērijas vienmēr bija nolaistas.

Dabiskā pigmentādja viņu nesargāja, un tāpēc viņa jutīgās acis sāpīgi uztvēra gaismu.

Fon Eiderfelda Ņujorkas miteklī nekas ne tuvu neatgādināja Vāciju. Pēc stila spriežot, izskatījās, it kā tas būtu pārcelts šurp no Versaļas. Dzīvojamās istabas sienas bija klātas ar oriģināliem 19.

H

gadsimtasākumasienu paneļiem, kas bijarūpīgi noņemti noiekšsienām kādā Francijas pilī un ar kuģi nogādāti Ņujorkā. Pie paneļu uzlikšanas bija piedalījies gan dekorators, gan mākslas vēsturnieks, abi ar izsmalcinātu gaumi. Pie griestiem karājās pāris brīnišķīgu Venēcijas stikla lustru, virs marmora kamīna malas sudrabā zaigoja Venēcijas spogulis. Istabu pildīja Luija XVI laika dīvāniņi un krēsli, visi oriģināli un polsterēti ar senu zilu damastu. Tāpat kā krēsli, arī audums bija oriģināls 18. gadsimta darinājums: nolietojies gluži plāns, izbalējis un vietām nospuris. Pie sienām karājās trīs Monē gleznas zeltītos rāmjos, divi Goijas darbi un maza Fragonāra glezna.

Beidzis pārlūkot istabu, fon Eiderfelds ar domīgu izteiksmi sejā piecēlās no krēsla un lēnām pārgāja pār istabu. Šodiena ir tā diena, kuru viņš bija gaidījis visus šos gadus.

Man ir pilnīgas tiesības justies kā uzvarētājam, viņš domāja, gluži tāpat kā visas iepriekšējās reizes, kad es īstenoju savu atriebību. Bet šoreiz bija citādi. Nezin kāpēc atriebība vairs nav tik salda, ja to nākas gaidīt pārāk ilgi.

Viņš nopūtās un pakratīja galvu. Viņš līdzīgi atriebējam eņģelim vienmēr bija viegli un ātri iznīcinājis savus ienaidniekus. Ar varenās fon Eiderfelda industriālās kompānijas spēku aizmugurē tas nekad nebija sagādājis nekādas problēmas. Bet katram likumam ir izņēmums. Viņa izņēmums bija Helēna Žuno. Stājoties viņai pretim, viņš bija tikpat bezspēcīgs kā Goliāts pret Dāvidu. Viņas ierocis bija — un to viņš augstu vērtēja: viņa zināja, kas jādara. Gluži tāpat kā kādreiz bija zinājis viņš pats. Bet viņas zināšanas pa visu šolaiku nebija novecojušas. Tieši otrādi, šķita, ka, laikam ejot, tās kļūst arvien nozīmīgākas. Tās viņai bija devušas iespēju valdīt pār cilvēkiem. Un viņa bija izmantojusi ari fon Eiderfeldu. Viņš bija spiests kļūtpar vienu noriņas izdevniecības akcionāriem. Viņš to nebija gribējis. Un tomēr bija paderies. To varēja izskaidrot vai nu ar padošanos, vai ari... Nē, viņš vēl arvien nevēlējās pārdomāt otru iespēju. Viņa pārāk skaidri bija likusi to saprast. Un šī otra iespēja tagad karājās pār viņa galvu kā Damokla zobens. Un viņš zināja, ka Helēna Žuno nemānās. Viņš to zināja pārāk labi.

Jā, viņš nodomāja, Helēna Žuno, starptautiskās apvienības dibinātāja un pasaulē populārākā modes žurnāla “Les Modes”izdevēja Helēna Žuno bija kas vairāk nekā vienkārši sieviete. Daudz, daudz vairāk. Viņa bija skaista^ ar dzelžainu gribasspēku apveltīta, erotiska, šantažējoša briesmone. Isāksakot, bīstama. Viņa varēja fon Eiderfeldu iznīcināt. Reiz viņa savu varu jau bija likusi lietā, un viņš to pārāk labi atcerējās. Tikai par mata tiesu viņš bija izglābies no sakāves.

Viņš neloloja nekādu ilūziju. Tas pats varēja notikt atkal.

Pazīstamā naida sajūta sāpīgi svilināja ausis. Gott im Himmel^1 Kā viņš ienīda šo sievieti.

Bet šodien viņš un visi pārējie beidzot bija gatavi sākt karu. Nu bija pienācis viņas laiks.

Bija četrdesmit minūtes pāri astoņiem, un Marčello d’Itri ķērās pie pirmklasīgām un tomēr mērenām brokastīm lidmašīnā. Atlaidies sēdeklī, viņš pastiepa tukšo šampanieša glāzi, lai stjuarte to vēlreiz piepildītu.

— Tūlīt, ser, — viņa smaidīdama atteica.

Viņš ari uzsmaidīja stjuartei, kad tā piepildīja viņa glāzi ar šampanieti. Neparasti jauka meitene, viņš nodomāja, malkodams šampanieti, jā, patiešām, šodien viss bija jauks. Klusinātā, vienmērīgā lidmašīnas dzinēju rūkoņa aizmugurē viņam šķita patīkama. Viņš nespēja atcerēties, kad biezā mākoņu sega lejā šķitusi vēl skaistāka, un šī laikam bija vienīgā reize, kad nebija nekas iebilstams pret žilbinošo saules gaismu, kas bagātīgi ieplūda pa mazo kvadrātveida iluminatoru. Viņš netaisījās aizēnot logu. Nē, šodien viņš to nedarīs. Pat bezgaršīgās olas, ko viņš pēla ikviena lidojuma laikā, šodien sagādāja īpašu prieku.

Un viss tikai tāpēc, ka pēc divām stundām viņa lidmašīna nosēdīsies Kenedi ja lidostā, un tad visi tie mazie ritenīši, kurus viņš tik pedantiski bija licis kopā, beidzot sāks darboties.

Silts apmierinātības vilnis izplūda pa visu ķermeni.

Marčello d’Itri bija četrdesmit divus gadus vecs vidēja auguma vīrietis ar olīvkrāsas sejas ādu. Viņa melnie, nedaudz iesirmie mati bija biezi un mūžam likās — gandrīz vai ar nolūku — neķemmēti. Viņa vaigiem biezās bārdas dēļ piemita pastāvīga zilganzaļa nokrāsa, kuru nevarēja mazināt, lai ari cik daudz viņš skuvās. Viņš bija ģērbies modemā pelēka samta žaketē, pelēkās biksēs ar ielocēm, sarkani rūtotā kreklā un nēsāja tievu pelēku kaklasaiti. Ja neņemtu vērā viņa izspūrušos matus, viņš bija lieliski ģērbies un kopts; nagi bija manildrēti, ar rokām šūtie zābaki spīdēja, un tievā siksna ap viņa vidukli bija modelēta no kobras ādas un nostiprināta ar sprādzi astoņpadsmit karātu vērtībā. Uz pelēkā ādas portfeļa zem viņa sēdekļa atkārtoti pa diagonāli dižojās iniciāļi M. dl. ... M.d'L ...M.d'I. Viņš bija gluži apmierināts, tāpat kā tūkstošiem citu ceļotāju lietodams šādi “parakstītu” bagāžu. īpaši tāpēc, ka šie bija viņa paša iniciāļi.

Kaut ari šobrīd viņš bija atzīts par Itālijas pagājušo desmit gadu vadošo modelētāju, sākumā d’Itri iespējas gūt kaut nelielus panākumus bija ļoti mazas. Viņa fantastiskie, reizēm ārpasaulīgie modeļi, tāpat kā viņa necilā zemnieka izcelsme, bija vienādi šausminājuši gan ražotājus, gan pircējus. Aristokrātisko modelētāju laikā — kad uz katra modeļa etiķetes bija paredzams ieraudzīt titulu “princis”, “princese”, “grāfs” un “grāfiene”—ar viņa vienkāršo “Marčello d’Itri” pietika, lai pircēji steigā aizmuktu projām.

Bet labā feja bija nākusi viņam talkā. Helēna Žuno bija pamanījusi viņā potenciālu modelētāju. Pietika tikai ar vairāku viņa modeļu kolekciju publicēšanu viņas modes žurnālos, lai d’Itri ieņemtu savu noteiktu vietu modes laukā, pat nostājoties priekšā tai otrai jaukajai sabiedrības dāmai — Valentīne. Bet šī palīdzība, kā d’Itri atklāja krietni vēlāk, viņam dārgi maksāja. Helēna līdzīgi elegantam astoņkājim bija ievilkusi starp saviem taustekļiem viņa biznesu, un šie taustekļi bija visur. Galu galā viņa kontrolēja ne tikai Marčello d’Itri modi, bet ari Marčello d’Itri pašu.

Viņš nopūtās, atcerēdamies pagātni. Nūja, bet viss varēja būt vēl sliktāk. Tiem panākumiem, ko viņam bija sagādājusi Helēna, bija vismaz viena brīnišķīga kompensācija. Nauda. Un tā pamazām un ļoti nemanāmi, likdams lietā dažādus fiktīvus sadarbības partnerus, Marčello bija izmantojis savus pieaugošos ienākumus, lai iekļūtu Helēnas Žuno starptautiskajā apvienībā. Pirms vēl Helēna bija pamanījusi, kas notiek, Marčello jau atradās apvienības valdes sastāvā.

Un tagad pēc visiem dēšanu gadiem Ildēnas dēļ tam beidzot pienāks gals.

Viņas pašas radītais tagad gatavojās viņu iznīdnāt.

Burvīgā Manhatanas nostūrī Z.Z. Bavjē tīksminājās, domīgi lūkodamās no sava septiņpadsmitā stāva dzīvokļa pa balkona milzīgo, slīpo stikla logu uz Austrumu upi. Ārpusē uz terases sasalušos, neomulīgos podos tupēja apledojušas īves.

Apakšā abās Piecdesmit devītās ielas tilta joslās transports izskatījās miniatūrs, un tā hromētās detaļas mirdzēja saulē.

Z.Z. tur stāvēja, un viņas smēķētā “DunhilF agarete vddoja kodīgu dūmu gredzenus uz violeto muarē drapēriju fona. Viņa, beidzoties īsai, bet īpaši apmierinošai sarunai, tikko bija nolikusi ziloņkaula tdefona klausuli. Zvanītājs bija viņu informējis, ka Helēna Žuno atgriezusies pilsētā pirms paredzētā laika. Hdēna Žuno—šī skaistā, slikti audzinātā, modīgā ielasmeita, kuras mīlīgā sejiņa vien jau rādīja, ka ož pēc nepatikšanām, — un par to nebija nekādu šaubu. Droši vien nobijusies un stdgusies, Z.Z. detsirdīgā patikā nodomāja. Ak, tas taču bija tik jauki. Un kāda uzņemšana viņai te paredzēta! Pēc gandrīz desmit gadiem viņa bddzot saņems pēc nopelniem.

Vienkārši brīnišķīgi.

Z.Z. Bavjēbijatrīsdesmitastoņusgadusveca,spītīga,neparasti tieva un maza auguma. Viņa valkāja brīvi krītošu apģērbu sarkanbrūnā un violetā krāsā, zelta kaklarotu, darinātu no senās Bizantijas monētām, un zeltītas sandales. Viņas mati bija medus krāsā un gluži stīvi no pārlieku sapūstās lakas, viņai bija ērgļa deguns un mazas, zaļas un modras lūša acis. Savu izcilo eleganci viņa bija tiekusies sasniegt gadiem ilgi. Neviens no viņas daudzajiem paziņām sabiedrībā nezināja viņas īsto vārdu un arī to ne, ko nozīmē burti Z.Z. Un Z.Z_0 pati savā nodabā pasmaidīja.

Viņa aizgriezās prom no loga un pārgāja bagātīgi mēbelēto istabu, bizantiešu monētām kaklarotā viegli sitoties vienai pret otru.

Viņa pasmīnēja pie sevis, atceroties, kā tas viss sākās turpat vai pirms gadiem desmit. Pirms desmit gadiem, kad viņa vēl bija Zi gfrīda Bavjē kundze, jauka sieva leģendārajam finansistam, kurš bija slavens ar savām spējām paredzēt drošus ieguldījumus un kura vieglā ceļā iegūtā bagātība šķita pieaugam milzu tempā.

Tad 1965. gadā viss apgriezās ar kājām gaisā. Viņas mīļotais Zigis piespieda viņu piekrist šķiršanās procesam. Šķita — viņam nerūpēja tas, ka viņa tajā laikā bija stāvoklī. Vienīgais, kas Zigi interesēja, bija Helēna Zuno. Un Z.Z. to bija pieļāvusi, ticēdama, ka nepaies nemaz ilgs laiks, līdz viņš, uz ceļiem krizdams, rāpos atpakaļ un lūgs piedošanu. Viņa par to bija tikpat pārliecināta kā par ielūguma saņemšanu uz nākamajām grāfa Blekvela viesībām, par sava vārda nodrukāšanu žurnālā vai par to, ka viņas jaunākā tērpa modeli vēl tikai publicēs modes lapā. Un, ja nu Zigis tiešām nāktu pielūgties, ko tad? Nu tad viņa kādu brīdi to pamocītu, tad beidzot atmaigtu. Tā jau bija gadījies ari agrāk, tikai viņi nekad nenonāca līdz laulības šķiršanai. Viņa vienkārši pacietīgi pagaidītu, kamēr viņam šis dullums pāries. Un viņa, protams, bija saņēmusi pieklājīgu kompensāciju, vienalga, no kuras puses uz šo lietu skatījās. Septiņi miljoni dolāru, kooperatīvais dzīvoklis Ņujorkā un māja Isthemptonā, divas Pikaso un viena Braka glezna, O’Kīfsa kolekcija un noguldījums vēl nedzimušā bērna labā.

Bet bija noticis neiedomājamais. Viņas Zigis tomēr neatgriezās. Nākamajā dienā pēc viņu šķiršanās prāvas Zigis un tā dāma Helēna teica viens otram jāvārdu civilstāvokļa aktu reģistrācijas nodaļā. Divus mēnešus vēlāk viņš biržā nomira ar infarktu, atstādams Helēnai piecpadsmit miljonus dolāru, bet Z.Z. vienīgais ieguvums bija priekšlaicīgas dzemdības, laižot pasaulē dēlu.

Cik ļoti viņa bija vēlējusies šo bērnu! Viņa bija uzskatījusi to par pamatu, lai Zigfrīds atgrieztos. Līdz ar bērna piedzimšanu viņi abi kļūtu tuvāki — tēva pienākumi noteikti piespiestu Zigfrīdu pārtraukt savu donžuāna dzīvi un nodoties ģimenei Viņa pat bija izdomājusi bērnam vārdu. Ja meitene, tad Karla, ja zēns, tad Vilfreds.

Bet, kad jamaikiešu medmāsa viņai pienesa parādīt puisēnu, Z.Z. rokas pašas no sevis traucās pie acīm, lai tās aizklātu. Vienā acu uzmetienā viņa jau bija paspējusi apskatīt to briesmīgo, kroplīgo mazo radījumu. Viņa bija pamanījusi sīko sarkano ģīmīd ar plati ieplestajām acīm, ko bērns bija mantojis no viņas, mazo, sārto pavērto mutīti un pilnīgo bezpalīdzību sejiņā. Šo seju izķēmoja briesmīga kroplība. Viņas bērns bija izdzīvojis, betieguvisneārstējamu smadzeņu bojājumu.

— Manējais? — Šķita, ka viņas aizsmakušais čuksts atbalsojas zaļganbaltajās sienās,

Medmāsa svinīgi pamāja ar galvu,

Z.Z, acis šausmās iepletās,—Tas nevar būt,—viņa satriektā balsī iegaudojās, gaivu kraudama, —Tas nav manējais. Tas nevar būt Tas nekādi nevar būt. — Viņa bija atslīdējusi pret metāla gultas galu un mežonīgi šņukstēja.

Viņa tam nespēja noticēt. Viņa bija laidusi pasaulē kaut kādu briesmoni. Šī atziņa viņu noveda līdz nervu sabrukumam.

Atlabusi pēc dzemdībām, Z.Z, visiem saviem ziņkārīgajiem draugiem un draudzenēm paziņoja, ka bērns piedzimis nedzīvs. Un tad viņa saņēma daudzus apnicīgus līdzjūtības apliecinājumus un palīdzības piedāvājumus tā fakta dēļ, kuru viņa tik ļoti labprāt būtu gribējusi uzskatīt par īstenību.

Viņa nekad nespēja izdzēst Vilfredu no atmiņas. Atteikšanās no bērna vajāja viņu dienu un nakti, Nez vai viņš kādreiz ir iedomājies, kur ir viņa māte? ■—viņa jautāja sev atkal un atkal. Un kāds gan viņš ir tagad?

Viņa aizvēra acis un nodr ebinājās. Vienmēr viena un tā pati doma: kāds gan viņš ir tagad? Un vienmēr viņa bija baidījusies to noskaidrot

Helēnai par to vajadzēs samaksāt, Z.Z. bija zvērējusi. Jā, jā, vajadzēs gan. Tā bija tikai tās ielasmeitas vaina. Ja nebūtu bijusi šī Helēna, Z.Z. būtu mantojusi divdesmit miljonus dolāru to nožēlojamo septiņu vietā, ar kuriem viņai nācās samierināties tagad, Un galu galā viņai taču nevajadzētu būt vienai, dzemdējot Ziga... Viņa saminstinājās. Ziga... bērnu. Viņai nebūtu vienai jāuzņemas šī nasta, jāslēpj kauns par kropļa laišanu pasaulē. Ja Zigis būtu šeit un dalītos ar viņu šajās ciešanās, tās šķistu mazākas.

Un tā, tiklīdz tas kļuva iespējams, Z Z. iegādājās Helēnas Žuno starptautiskās apvienības akcijas trīs miljonu dolāru vērtībā.

Viņa juta, ka atmaksāsies katrs ieguldītais penijs. Viņu ļoti apmierināja apvienības valdes locekļa statuss; tagad viņa varēja novērot katru soli, ko spēra tā sieviete, kuru Z.Z. ienīda no visas sirds»

Bet tā bija vēl tāda nenozīmīga gatavošanās karam» īstais uzbrukums nupat akai sākās.

Lielais mersedesa limuzīns lavierēja starp daudzajām mašīnām dzīvajā transporta kustībā, Uz pelēkā plīša auduma sēdekļa bija iekārtojies tikai viens pasažieris — grāfs de Ležē. Viņš devās no savas modernās savrupmājas Austrumu Sešdesmit piektajā ielā uz Helēnas Žuno starptautiskās apvienības galveno ēku Piektajā avēnijā.

Grāfs bija vienlaikus gan baņķieris, gan vīnaudzētājs, gan Francijas premjerministra otrās pakāpes brālēns un turklāt vēl Helēnas Žuno starptautiskās apvienības valdes loceklis un alkoholiķis. Viņš bija īgns francūzis ar sarkanu seju, pievilcīgiem, bet reizē cietsirdīgiem vaibstiem, kurus sievietes drīzāk gan uzskatīja par neatvairāmiem; sešas pēdas un divas collas — garš un slaids. Viņa ogļmelnās acis bija aukstas, kuplie pelēkie mati bija atmesti atpakaļ, it kā lai mazāk pretotos vējam , Viņš bija eleganti ģērbies zilā uzvalkā, kas bija speciāli modelēts visaugstākās kvalitātes šūšanas ateljē. Pie uzvalka īpaši izcēlās melna rupja zīda kaklasaite. Viņa aproču pogas greznoja de Ležē ģimenes ģerbonis: lauva un salamandra, kas no abām pusēm balstīja vairogu. Aproču pogas piederēja pie ģimenes mantojamām vērtslietām, kas pārgāja no viena grāfa pie nākamā.

Aproču pogas bija izgatavotas no seniem zelta auskariem, kurus pirmajai grāfienei de Ležē kā dāvanu bija pasniedzis karalis Fran-suā I 1546.gadā» Lauva un salamandra simbolizēja padevību franču tronim»

Šobrīd grāfs izklaidīgi sekoja transporta kustībai un sajuta nelabumu. Satiksme viņu pārāk neinteresēja, viņam prātā bija svarīgākas lietas» Bet nelabums mācās virsū tāpēc, ka visu iepriekšējo nakti viņš bija pamatīgi dzēris un nebija gulējis. Nakts vidū piezvanīja no Parīzes. Helēna Žuno iesēdusies lidmašīnā un atstājusi Orlī lidostu milzīgā steigā, tā bija ziņojusi klusa, čerkstoša balss.

Arī lidmašīnas izvēle bija nozīmīga, un grāfs to bija pamanījis. Helēna acīmredzot speciāli nebija izvēlējusies grezno kompānijas lidmašīnu, jo viņa negribēja, lai kāds uzzinātu par viņas neparedzēto atgriešanos.

Viņa negribēja, lai citi paspētu sagatavoties. Grāfs pasmaidīja. It kā pašlaik viņa vēl kautko spētu līdzēt Vai tiešām viņa neaptvēra, ka ir jau par vēlu?

Cik naiva gan viņa bijusi, domājot, ka varēs pārspēt viņus viltībā, īpaši tagad, kad viņi tik ilgi un pacietīgi gaidījuši.

Un viņš jau arī nebija nekāds muļķis. Viņš bija gaidījis, ka Helēna rīkosies pēkšņi, un bija tam sagatavojies. OrlI lidostā viņai sekoja, un, pirms vēl lidmašīna bija uzņēmusi augstumu, viņš jau zināja par šo lidojumu. Viņš zināja ari to, ka tikai pirms piecpadsmit minūtēm šī lidmašīna nolaidusies Kenedija lidostā. Vienīgais, kas viņu pārsteidza — ka Helēna tik ilgi bija gatavojusies tā rīkoties.

Jā, ir ļoti laba sajūta atrasties visa galvgalā. Nabaga Helēna. Viņa bija uzskatījusi, ka ir karaliene, bet īstenībā bija tikai viena no bandiniekiem. No viņa bandiniekiem.

Viņa bijusi muļķe. Savas karjeras augšupejas laikā viņu ieaijājusi maldīga drošības sajūta. Bija tik jauki justies visvarenai, ja tavā rīcībā ir slepeni kanāli. Grāfs noslēpumaini pasmaidīja. Pat visslepenākos kanālus citi var atklāt un pārņemt savā ziņā.

Grāfs juta limuzīnu sakustamies, tad tas atkal apstājās. Nelabuma sajūta vēderā atgriezās. Labāk vajadzētu vēl kaut ko iedzert, lai noskalotu šo sajūtu, viņš sev iestāstīja.

Viņš atvēra mašīnā iebūvētā bāra durtiņas un ielēja palielu porciju konjaka vienā no Bakarā glāzītēm. Tad ar vienu malku to izdzēra.

Jā, tā jau bija labāk, viņš nodomāja, brendija radītajam siltumam gluži kā vajadzīgam mīļam glāstam izplatoties pa ķermeni. Tad viņš ielēja sev vēl vienu glāzīti.

Pēkšņi viņa lūpas sakniebās un dūre ietriecās plīša sēdeklī. Je suis betey^2 viņš nebija pamanījis acīm redzamo. Viņam jau iepriekš to vajadzēja ievērot.

Kaut kur no viņa ziņotāju redzesloka bija pazudušas divas stundas. Viņš sākumā nebija aptvēris, ka lidojums bijis par 140 minūtēm ilgāks nekā parasti. Viņš skaidri zināja visu par lidmašīnas pacelšanos un nolaišanos. Bet ko gan vēl Helēna darījusi tajās divās stundās? Viņa taču nebūs riņķojusi virs Adantijas okeāna. Lidmašīnā tam vienkārši nepietiktu degvielas.

Tātad viņa bija pārtraukusi lidojumu un kaut kur nosēdusies. Bet kur? Un kāpēc?

Viņš paņēma mašīnas mobilo telefonu. Kādam nāksies parunāt ar pilotu un to noskaidrot.

Kad grāfa melnais limuzīns tuvojās Žuno galvenajai mītnei, Džeimss Kordends Gors III tieši tajā brīdī ielika mutē vēl vienu cukurotu pankūku. Gors sēdēja sava baronu laika savrupnama brokastu istabā

Griničā, Konektikutas štatā, tikai četrdesmit piecu minūšu brauciena attālumā no Manhatanas. Mazās, košās istabas sienas klāja zaļas tapetes ar papardēm un grīda bija izlikta tumši pelēkām flīzēm. Kaltā dzelzs un stikla galdiņa otrāvpusē sēdēja viņa sieva, klusām lūkodamās laukā pa terases logu. Šādā brīdī varēja ļauties iztēlei. Rīta saule lika kokiem mest garas ēnas spilgti baltajā sniegā, līdz ar to mājas priekša līdzinājās zebras ādas paklājam.

Tad viņa palūkojās vīrā.

Gors bija maza auguma, apaļīgs sešdesmit vienu gadu vecs vīrs atkārušos žokli, savilktām sarkanām lūpām un neskaitāmiem zodiem. Viņa pakausis bija pliks un apaļās pelēkās acis no dziļajiem dobumiem zem stingrajām un asajām uzacīm bija pievērstas sev blakus izklātai “The Wall Street Journal” pirmajai lappusei.

Gora svītrainais uzvalks liecināja par viņa stāvokli sabiedrībā. Viņa kā veiksmīga baņķiera alga bija 150 000 dolāru gadā, viņš varēja atļauties brīvi tērēt naudu un būt biedrs pašos izmeklētākajos klubos, kur rūpējas par darba cilvēku izklaidēšanos. Pašlaik viņš bija savas karjeras kalngalā.

Gors pacēla acis no laikraksta un palūkojās pāri galdam.

Tikai paskatoties vien uz Džeraldīni, nebija nekādu šaubu, ka viņa ir izlutināta sieviete. Viņa bija piecdesmit septiņus gadus veca, kaut arī pēc izskata viņai nevarēja dot vairāk nekā trīsdesmit deviņus. Slimīgi tieva, vaigu kauli kā indiānietei, āda — tumša, tas nu noteikti bija Palmbīčas iedeguma tonis un atgādināja tur pavadītās nedēļas nogales. Viņas citronkrāsas tērps, ko papildināja tādas pašas krāsas strausa spalvas, bija šūts visaugstākās kvalitātes modes ateljē. Viņas pelnu pelēkie mati, ko saule bija izbalinājusi gandrīz baltus, sniedzās līdz pleciem. Katru ceturtdienas pēcpusdienu viņa tos ieveidoja slavenajā Susumu salonā uz Piektās avēnijas, tieši pirms piektdienas lidojumiem uz Palmbīču. Deguns viņai bija mazs un smalki veidots. Vairāk nekā pirms piecpadsmit gadiem tas tika “pielabots” kādā īpašā klīnikā netālu no Lozannas. Kaulaino rokas locītavu apņēma spoža gaiši dzeltenu dimantu rokassprādze. Viņa to bija iegādājusies pirms nedēļas un kopš tā laika nebija pat noņēmusi.

Gors noklepojās.—Starp citu, mīļā, man ir sliktas vēstis.—Runājot viņam zods trīcēja.

— Sliktas vēstis?

— Man šovakar būs jāpastrādā ilgāk.

—Ak, nē, dārgais, — viņa ievaidēdamās sacīja. —Ko tu runā. Tu ... tu taču to nedarīsi. Ne jau šovakar. Tu man apsolīji, ka šo vakaru mums nekas neizjauks. Mēs esam ielūgti uzvakariņām pie Esburijiem, vai atceries?

Gors kļuva nikns. Vai atceries? Kā viņš varēja aizmirst?

— Piedod, mīļā, — viņš mierīgi teica. — Labāk piezvani viņiem un pārceliet šīs vakariņas.

—Ak, nolādēts! —Vēl vienu jauku vakaru atkal izjauks viņa darbs. Un viņa tik ļoti bija to gaidījusi» Pie Esburijiem viesojās draugi no Francijas, un Džeraldīne vai mira no vēlēšanās izrādīt savu jau pa pusei aizmirsto Sorbonas franču dialektu un brīnišķīgo tafta tērpu, ko pagājušajā gadā bija nopirkusi Parīzē. Tas bija grezns, tumši zaļā krāsā. Nebija nekādu šaubu — tas bija īsts meistardarbs. Tas ieskāva viņas augumu tieši tajās vietiņās, kur bija nepieciešams, bet ne pārāk stingri, tas drīzāk... jā, tas glāstīja viņas augumu.

Tātad vakars bija sabojāts. Viņa nevarēja iet pie Esburijiem viena. Tā vienkārši nebija pieņemts.

M-ē-s-l-s, viņa domās noskaldīja. Uzmanīgi, viņa pati sev sacīja. Nomierinies. Saglabā pašcieņu. Viņa palūkojās vīrā.

Otrā pusē galdam Gors bija aizņemts ar pankūkām, lai apmierinātu savu neparasti milzīgo apetīti. Tomēr viņam bija patiesi žēl, ka sagrāvis Džeraldīnes plānus. Neviens labāk par Goru nezināja, cik ļoti viņa gaidījusi šīs vakariņas pie Esburijiem un tikšanos ar viņu franču viesiem. Gorām nepatika sievu sarūgtināt. Bet šovakar viņam bija citi plāni. Šovakar viņš gatavojās veikt vienu no svarīgākajiem pasākumiem savā mūžā.

Vēl adikušas tieši trīs dienas, viņš nodomāja. Vēl tieši trīs dienas, un Žuno bankas aizņēmuma termiņš būs notecējis. Ja to neatmaksās laikā, tad bankas vai, pareizāk sakot, viņa ziņā būs izlemt likteni 20 procentiem Helēnas Žuno starptautiskās apvienības akciju. Veseli 20 procenti no Helēnas Žuno personīgajiem 51 procenta, jo aizņēmums bija personisks. Un Helēnas Žuno starptautiskās apvienības valdes locekļi bija sazinājušies ar Goru — slepeni viņa klubos, atklāti ar vēstnieku un diplomātu starpniecību un pat vēl slepenāk — ar mistiskiem telefona zvaniem. Čukstus pat bija minēta summa, kādu viņš varētu saņemt. Miljons dolāru, kas netiktu aplikti ar nodokļiem, ar nosacījumu, ka viņš nedos Helēnai pagarinājumu un banka nolems pārdot šīs akcijas pārējiem akcionāriem par tirgus cenu.

Gluži kā alkatīgas lijas viņi visi gaidīja'īsto brīdi, lai uzkluptu Helēnai. Šāda vai tāda iemesla dēļ, bet katrs no viņiem bija nospriedis dabūt Helēnu nost no ceļa.

Ak, ko gan visu varētu izdarīt ar miljonu dolāru. Šobrīd viņam šī nauda bija nepieciešama vairāknekā jebkad. Viņam patika dzīvotērti, un Džeraldīnei bija tāds dzīvesveids, kādu... nu īstenībā nevarēja atļauties. Gan savrupmāja Griničā, gan nams Palmbīčā sociāli bija ļoti nozīmīgi, bet finansiāli nesamaksājami. Abi bija apķīlāti līdz kliņķim. Pilsētas nomalē lidlaukā gaidīja personīgā lidmašīna, ar kuru viņi nedēļas nogalēs devās uz Palmbīču. Apsildāmā garāžā rindojās zeltaini dzeltens Bentleu, ekstrajauns Cadillac Seville un pēdējā modeļa Lincoln Continental. Un kur tad vēl izklaides un iepirkšanās braucieni uz Parīzi, kur Gora kundze jau bija pazīstama kā īpaši bieža viešņa. Jau pie lidmašīnas trapa viņai tika izklāts sarkans celiņš un visos modes šovos pasūtītas biļetes pirmajās rindās. Un pie visa klāt vēl sešdesmit pēdas garā Chris Craft jahta, kuru Džeraldīne bija nolēmusi iegādāties. Un vispār viņa jau neprasīja neko daudz, vienkārši Palmbīčas māja izskatījās tāda kā plika, ja piestātne bija tukša. Un Gora ieteikumu, ka piestātni varētu nojaukt, viņa bija uzņēmusi ne tikai ar neapmierinātību vien. Viņa vienkārši bija šausmās.

Un tad pirms diviem mēnešiem bija parādījies visdārgākais ieradums—greznumiietiņu iegādāšanās viselegantākajos veikalos. Gors palūkojās uz dimantiem sievas rokassprādzē un saviebās.

Un tāpēc ar 150 000 dolāru gadā bija grūd iztikt Džeraldīne vēl nezināja, un—Dievs ir liecinieks—Gors nespēja salauzt viņas jauko sirsniņu, paziņodams, ka viņa finansiālais stāvoklis ir gaužām bēdīgs.

Viņš jau bija nedaudz “aizņēmies** no bankas, sev laiku pa laikam slepeni piešķirdams pa aizdevumam. Viņš vienmēr plānoja tos atmaksāt, kad uzsmaidīs laime vai .ari kad Džeraldīne neprasīs tik daudz naudas saviem izdevumiem.

Pie velna viņu, viņš dusmīgi nodomāja. Bija tik grūti viņai kaut ko atteikt.

Tāpēc miljons dolāru, ko viņam piedāvāja par pareizu Helēnas Žuno akciju novirzīšanu citiem akcionāriem, nāca gluži kā Dieva dāvana. Viņš nespēja no šī piedāvājuma atteikties.

Un vislabākais, ka nevienam par to nekas nav jāzina.

Viņš atgrūda laikrakstu. Daudz patīkamāk bija domāt par miljonu dolāru nekā burties cauri jaunākajiem notikumiem.

Tieši tāpēc viņš ari palaida garām kādu rakstu otrajā lappusē, kurš saucās “Rosība Žuno izdevniecībā”.

Ledainajam vējam sāpīgi kožot sejā, Hameleons aizcirta telefona būdiņas durvis. Drebinādamies viņš iemeta monētu automātā un uzgrieza kāda cita telefona automāta numuru pilsētas otrā malā. Tad viņš klausījās klusajos signālos. Vienreiz. Divreiz. Trīsreiz. Viņš pakāra klausuli, viņa monēta izkrita atkal ārā. Viņš to paņēma un nogaidīja divdesmit sekundes. Visapkārt bija dzirdama Taimskvēra kņada.

Vējš nesa pa gaisu papīrus un citus atkritumus, acis žilbināja uzkrītošās neona reklāmas. Mūzikas preču un apavu veikali vēl nebija atvērti. Pomoteātros valdīja klusums. Neviens neskraidīja no vienas iestādes uz otru ar ziņojumiem. Bija pārāk agrs. Visumā Taimskvērs izskatījās noplucis, no cienījamas atraitnes pārvērties tirgussievā. Un tomēr neizskatās jau nemaz tik slikti, Hameleons pie sevis nodomāja. Ap pusdesmitiem no rīta Taimskvērs nekad neizskatījās pārāk slikti. Bet par pusdesmitiem vakarā vispār nebija ko runāt.

Vakarvakarā skvērs bija līdzinājies babiloniešu karnevālam. Kur vien grozies, bildes no kinofilmām un izgriezumi ar baudkāriem aktiem. Ja bija vēlēšanās, stundas ceturksni varēja lūkoties ekrānā uz Sodomu. Visapkārt klaiņoja skuķi trušādas kažokos, bet ar kailiem, nosalušiem stilbiem. Citas dāmītes toties cēli grozījās ļodzīgās augstpapēžu kurpēs, mēteļus pavērušas, lai izrādītu stingrās, bet dārgi pērkamās krūtis. Puiši apspīlētos džinsos izsalkušām acīm nolūkojās viņās, vēl vairāk pievērsdami uzmanību viņu apaļo krūšu pievilcībai. Un viss bija viegli pieejams, protams, par maksu.

Pie Četrdesmit ceturtās ielas no namu ēnas atdalījās kāda puertorikāņu meitene. Viņa valkāja baltas plastikāta botas un īsus svārciņus. Viņas garās, kailās kājas bija gluži sarkanas no aukstuma.

— Iedosi piesmēķēt? — viņa maigi vaicāja. Pāri cigaretei uz Hameleonu raudzījās mirdzošas melnas acis.

Viņš parakņājās kabatā pēc šķiltavām. Uzliesmojot uguntiņai, viņš pamanīja meitenes dzeltenīgo ādu un mitrās sārtās lūpas. Viņas vaigi, kaut arī pūderēti, bija pelēki, drebošie pirksti, kas turēja cigareti, — pārāk resni un vīrišķīgi.

Hameleons pakratīja galvu un gāja tālāk. Vēl viena ielene. Viņam labāk patika tādas mīlīgas kaķenītes, nevis šīs dīvainās, ērkšķiem līdzīgās. Viņš nopūtās. Vai tiešām šajās ielās vairs nav nevienas īstas sievietes?

Pie sarkanās gaismas viņš nolika savu koferi uz trotuāra un aizdedzināja cigareti. Pēc tam palūkojās visapkārt, lai sameklētu piemērotu viesnīcu.

Četrdesmit astotajā ielā, tieši blakus Brodvejai, viņš tādu ari atrada. Viņš pavērās uz viesnīcu. Pēc skata gluži tāda pati kā ielasmeita. Astoņu stāvu ēka no neglītiem pelēkiem ķieģeļiem. Šaura ieliņa veda uz mašīnu stāvvietu viesnīcas aizmugurē. Aiz stūra Hameleons saskatīja sarežģītas ugunsdzēsēju kāpnes, kas nolaidās līdz pašai ieliņai. Liesmojošā neona reklāma priekšpusē vēstīja: “Viesnīca Zanzibāra”. Tālāk aprūsējuši burti veidoja uzrakstu: “Numurs — 5 dolāri un vairāk. Laipni lūdzam ilgstošai dzīvošanai, kā ari caurbraucot.”

Šāda vieta nodrošināja pilnīgu anonimitāti, šeit neviens neuzdeva nekādus jautājumus. Samaksā tik uz priekšu, un tu vari iet un nākt, kad vien vēlies.

Brīnišķīgi.

Viņš iemeta cigareti notekā un noskatījās, kā tā dzirksteļodama nokrīt. Tad, klusi svilpodams, uzkāpa pa betona pakāpieniem, atvēra durvis un iegāja priekštelpā.

Priekštelpa gan vairs neizskatījās pēc ielenēm. Tā bija klāta ar flīzēm un atgādināja tādu kā turku pirts un divdesmito gadu teātra foajē krustojumu. Pie sienām bija apbrīnojami labas kvalitātes svečturi, tikai laika gaitā aprūsējuši, apdauzīti un zaudējuši krāsu. Acīs griezās asarām līdzīgo spuldzīšu gaisma. No vienas apakšstāva istabas pilnā skaļumā auroja radio. Ausis vai krita cietno briesmīgās disharmoniskās mūzikas. Ar tvaiku pildītie radiatori šņāca un šķindēja gluži kā iesnainas lokomotīves.

Pa labi tieši pretim durvīm stāvēja garš, stiklots koka galds. Tas gandrīz vai noslēpa skatienam mazu nogurušu blondīni, kas tur sēdēja un lasīja kādu reliģisku žurnālu.

Hameleons ieklepojās.

Blondīne negribīgi nolika žurnālu malā un pievērsa bālo seju apmeklētājam. —J-jā? —viņa izgrūda bez jebkāda entuziasma balsī.

Viņš nolika koferi zemē. — Es gribu istabu, — viņš klusi teica.

—Nu, izvēle gan nav pārāk liela,—viņa atsaucās aizsmakušā balsī. — Mums palicis tikai viens vien numurs. — Viņa izpūta košļājamo gumiju. — Pārējie ir aizņemti.

— Vai logi ir uz ielas pusi?

Blondīne pakratīja galvu. — Nav vis, tieši otrādi. Pa tiem var redzēt autostāvvietu. Trešais stāvs. Miers un klusums.

— Un maksā?

— Divdesmit zaļie par nakti.

— Divdesmit zaļie par?... Bet ārpusē taču rakstīts, ka pied.

—Jā jau, jā, —viņa nogurusi teica.—Es zinu. Tas uzraksts ir vecs. Ja gribat, ņemiet, ja negribat, meklējiet titur.—Viņas balss izklausījās saniknota. Viņai gribējās turpināt lasīt žurnālu.

Viņš nopūtās. — Nu labi, es palikšu.

— Cik ilgi jūs te uzturēsieties?

Viņš apdomājās. — Nu... teiksim, nedēļu.

Blondīne pabīdīja uz Hameleona pusi reģistrārijas grāmatu un vēroja., kā viņš noliecas un parakstās. Parādījās salasāms ieraksts: A.Semjuels no Vašingtonas. Kāda pārmaiņa, blondīne nodomāja, pēc visiem šiem nesalasāmajiem džoniem šmītiem, kuru vārdi pildīja visu lappusi. Viņa aizgriezāsun noņēma no āķīša istabas atslēgu. Hamdeons pasniedzās pēc tās.

—Paga, paga,—viņa, galvu pakratījusi, noteica. —Vispirms simt četrdesmit zaļos. Uz priekšu.

Viņš sameklēja kabatas portfeli un izvilka trīs piecdesmit dolāru banknotes.

—Trīssimt ceturtais numurs,—viņa piebilda, nomezdama atslēgu un desmit dolāru adikumu uz galda. — Trešajā stāvā. Lifts ir pa labi. ■—Viņa viegli pamāja lifta virzienā.—Un, ja iziesiet, vienmēr atstājiet atslēgu šeit, uz galda. īpašniekiem nepatīk, ja klienti vazā istabas atslēgas līdzi.

— Labi, labi,—viņš, paņemdams koferi, atsaucās un tad devās uz liftu.

304. numurs bija tieši tāds, kādu viņš to iedomājies. Tā bija maza, noplukusi istabiņa, papīriem līdzīgi palagi uz gultas apslēpa appelējušu, savēlušos matraci. Vannas istabā no nesalabotā krāna gļotainā izlietnē nepārtraukti pilēja ūdens. No blakusistabas caur plāno sienu pastāvīgi skanēja rupjas balsis un rokmūzika.

Hameleons atvilka izbalējušos aizkarus un pavērās tumsā. Labāku vietu viņš nemaz nebūtu varējis atrast. Visapkārt bija iestāžu veco ēku sētaspuses. Šajā vēlajā vakara stundā tās visas bija tukšas. Vēl zemāk autostāvvieta bija tukša un pamesta, piemētāta ar atkritumiem. Un tieši viņa loga labajā pusē atradās ugunsdzēsēju kāpnes, pa kurām varēja nokļūt līdz autostāvvietai. Netīras personiskās kāpnes. Viņš varēs uzkāpt un nokāpt pa tām jebkurā laikā nakti un, ja būs piesardzīgs, varbūt pat dienā. Un vislabākais bija tas, ka viesnīca “Zanzibāra” bija pietiekami tālu no tās mirdzošās augstākās sabiedrības pasaules, ar kuru viņam nāksies kontaktēties. Iespējams, ka viņu nobeigs gultā esošo blakšu kodieni, bet vismaz viņu nekādi nevarēs saistīt ar paveikto. Kad tas būs izdarīts, policija ošņās pie tiem “augstajiem” cilvēkiem, nevisjulsētas lētākajās viesnīcās, lai atrastu kādu anonīmu svešinieku. Sā vai tā, līdz tam laikam viņš plānoja jau būt tālu prom.

Viņš aizvilka aizkarus, aizgriezās no loga un piegāja pie gultas. Viņš novietoja uz tās koferi un atslēdza to. Tik tālu viss norisinājās saskaņā ar plānu. Autoostā viņš bija paņēmis atslēgu un šo koferi ar divām atsevišķām slēdzenēm.

Koferis bija glīti pielikts ar stingri salocītām drēbēm. Hameleons tās gluži vienkārši izgāza uz grīdas. Izņēmis kabatas nazi, viņš pārgrieza audumu, kas klāja vāka iekšpusi. Tad viņš pabāza roku aiz auduma.

Hameleons pasmaidīja. Viņa pirksti sataustīja kādu papīru. —Ak, mīļais, —viņš čukstus uzrunāja koferi.—Tu esi tik jauks, ka es ar tevi varētu doties jebkur.

No auduma spraugas viņš izņēma divdesmit sešas aploksnes.

Vispirms viņš atplēsa divdesmit piecas biezākās. Katra no tām bija pilna ar pavisam jaunām simtdolāru banknotēm. Viņš tās glīti salika kaudzītē. Tad, samitrinot pirkstu, viņš tās ātri pārskaitīja. Summa bija, kā runāts, — 50 000 dolāru.

Zemākā maksa par slepkavību.

Beidzot viņš atplēsa divdesmit sesto aploksni. Šķita, ka tā ir tukša. Tomēr iekšā bija viens vienīgs rūpīgi salocīts avīzes izgriezums. Viņš to lēnām atlocīja.

Viņš klusām iesvilpās un piemiedza acivTad viņš atsēdās uz gultas malas un noraudzījās sievietes fotogrāfijā. Sī bija pirmā reize, kad viņa uzdevums bija nogalināt sievieti. Cik žēl, viņš nodomāja. Ak Dievs, šī taču bija tik skaista dāma. Viņai nebija nekādu izredžu. Vismaz ne šajā gadījumā, kad pie darba ķērās viņš, Hameleons. Viņš bija labākais nolīgtais slepkava, kas jebkad pildījis savu amatu. Viņš aizdedzināja cigareti un vēlreiz pavērās fotogrāfijā ar vienkāršo parakstu: Helēna Zuno.

3

Žuno apvienības galvenā ēka atradās Piektās avēnijas un Divpadsmitās ielas ziemeļaustrumu stūri. Savu nesatricināmo veco kaimiņu vidū šī ēka izcēlās gluži kā mirdzošs un žilbinošs dimants. Helēna šī deviņpadsmit stāvus augstā nama noformēšanai bija speciāli nolīgusi Kevinu Rošu, Džonu Dinkelu un visu pārējo komandu.

— Es gribu kaut ko ļoti izskatīgu, —viņa bija teikusi arhitektiem. — Kaut ko mirgojošu un elegantu, kaut ko greznu un ari saturīgu.

Un tieši to ari viņa bija dabūjusi. Si ēka vārda tiešā nozīmē apstādināja satiksmi. Kaut kas ļoti līdzīgs* tikai mazāks izmēros bija lieliskajai “Plaza” viesnīcai ANO centrā. Rošs, Dinkels un visa viņu komanda bija uzbūruši godalgas vērtu stūrainu spoguļota stikla brīnumu. Rīta gaismā šī celtne izskatījās sasalusi un ledusauksta. Dienas laikā tā it kā atdzīvojās un sāka kustēties. Vakarā šķita, ka tās iekšpusē degtu miljoniem sveču. Bet saulrieta laikā tā bija visbrīnišķīgākā. Ēkas fasāde bija vērsta pret rietumiem, un rietošā saule lika šķautņainajām sienām liesmot kā ugunīs.

Pusdesmitos, kad Helēna izlāpa no sava baltā rollroisa ar īpašo nosaukumu “Sudraba mākonis”, nama fasāde viņu sagaidīja auksta un sidr abaina. Spoguļos visapkārt ēkai varēja redzēt mašīnas atspulgu un pelēkā formā tērptu šoferi atveram Helēnai durvis. Vairāki garāmgājēji uz ietves nolūkojās viņā. Helēna piederēja pie tāda tipa sievietēm, kuras, dabiski, liek citiem atgriezties, lai paskatītos viņās. Lai kur viņa gāja, viņu pamanīja visur. Daļēji tas bija viņas popularitātes, daļēji neparastā skaistuma dēļ.

Ikviens, kas viņu nepazina, būtu pilnīgi pārliecināts, ka Helēna ir nepilnus trīsdesmit gadus veca modele, Īstenībā viņai jau bija trīsdesmit astoņi gadi un piederēja akciju kontrolpakete Helēnas Žuno starptautiskajā apvienībā, tajā milzīgajā modes žurnālu impērijā, kas nesaviņas vārdu. Viņa bija nodibinājusi un pilnveidojusi šo apvienību, kas izdeva pasaulē visietekmīgākos un visizplatītākos modes žurnālus. Helēna bija slaida, piecas pēdas un desmit collas gara un izcēlās ar karalisku stāju un grāciju. Viņas smalkā, bālā, ovālā seja atgādināja kādu Drēzdenes figūriņu, un vēl viņai bija ļoti skaistas violetas acis. Tās iederējās viņas sejā un bija kā mirdzoši, reti dārgakmeņi, kuru īstais tonis ir atkarīgs no apkārtējā apgaismojuma. To nokrāsa mainīj ās no dūmakaina ametista līdz koši violetam, un tam visam pa vidu vēl smalkas šofēra dzirkstelītes. Helēnas kuplie mati bija ogļmelni. Atpakaļ atsukātais stingrais matu sakārtojums padarīja vēl izteiksmīgākus smalkos vaigukaulus, kuru dēļ viņu varēja pielīdzināt kādai Lielā teātra balerīnai. Lūpas bija pilnīgas un jutekliskas, un zobiem piemita svaiga porcelāna mirdzums. Greznā ūdeļādas kažoka apkakle bija pacelta, līdz ar to apslēpjot garo, graciozo kaklu.

Viņa nolūkojās lejup pa Piekto avēniju Vašingtona skvēra virzienā. Šajā rajonā atradās galvenokārt rezidences, tāpēc ietve bija gandrīz tukša. Avēnijas galā saulē balta mirdzēja arka. Milzīgā Ziemassvētku egle stāvēja klusa un aizmirsta. To ieraugot, Helēnas lūpas sakniebās.

Priecīgus Ziemassvētkus, viņa nodomāja, skumji pakratīdama galvu. Tik bēdīgi svētki, bēdīgi tāpēc, ka citi tikai izliekas tos svinam. Un tā dara visi, visas tās nesatricināmās ģimenes, kuras nekad netika sauktas konkrētos vārdos. Tā nu viņi tur sēdēja savos krakšķošajos šūpuļkrēslos vai uz krāsainiem paklājiem sniega ieskautajās mājelēs savu brīnumjauko radu vidū, ar kuriem varēja kopā baudīt svētku noskaņu.

Ari man kādreiz bija brīnumjauka ģimene.

Helēna notrīcēja, bet ne no aukstuma. Instinktīvi viņa pievilka ūdeļādas apkakli tuvāk kaklam un pieturēja to.

— Kundze? — pieklājīga balss aiz muguras ierunājās.

Viņa atjēdzās no saviem sapņiem un pagriezās. Šoferis vēl arvien pieturēja durvis, nevarēdams tās aizvērt, jo viņa stāvēja ceļā.

—Ai! Piedod, Džimij, —viņa ieteicās savā dobjajā balsī ar ffanču akcentu. Viņas elpa aukstajā gaisā veidoja baltus garaiņu mākonīšus. Viņa ātri atvirzījās no mašīnas.

Šoferis aizvēra durvis. — Vai jums līdz pusdienām būs vajadzīga mašīna, kundze?

Viņa apdomāja. — Nē... tu esi brīvs līdz pussešiem.

— Ļoti labi, kundze. Vai jums vēl kaut kas būs nepieciešams?

Viņa pakratīja galvu. — Nē. Pateicos, Džimij. Tikai izliec bagāžu pie dzīvokļa.—Viņa nespēja apspiestvieglu smaidu, kad šoferis sasita kopā papēžus. Tāda prūšu mode — nedaudz palocīties un pielikt pirkstu galus pie cepures malas. Mirkli vēlāk rollroisa motors ierūcās, un lielā mašīna klusi aizslīdēja pa Piekto avēniju.

Nedēļas laikā^kopš viņas prombūtnes nekas nebija mainījies. Un vispār, izņemotŽuno galveno ēku, šajā kvartālā nekas nebija mainījies jau gadiem ilgi. Piektās avēnijas otrā pusē Forbsa centra pelēkā masīvā celtne tupēja tik neuzvarama, kā jau to varēja gaidīt no finansiāla atbalsta sniedzēja puses. Helēnu smīdināja tas, ka šim stabilajam klasiskajam centram nācās atrasties pretim viņas ēkai. Žuno galvenā ēka nemaz nesaderēja kopā ar Malkolma Forbsa pīlārveidīgo visspēcīgā dolāra svētnīcu. Tāpat tā nesaderēja arī ar augstprātīgajiem pirmskara namiem, kas rindojās gar Piekto avēniju līdz pašai arkai.

Tomēr šī vieta viņas ēkai bija pilnīgi piemērota. Galu galā viņas impērija modes pasaulei nozīmēja to pašu ko Forbsa sfēra — ekonomikai. Helēnas vārds bija kļuvis par sinonīmu dižciltīgo modei gluži tāpat kā Ferčailda vārds, tikai viņam piederošā izdevniecība bija iespiesta neglītā fabrikai līdzīgā mājā tepat netālu. Ferčailds, kurš izdeva “IVomen’s lVearDailyn, kā arī augstprātīgais Kondē Nāsts, kas izlaida “Vogue” vai Nērsts ar savu “Harper's Bazaar”, nebija Helēnas konkurenti. Neskatoties uz to, neskaitāmas karikatūras attēloja divus modes žurnālu izdevējus, kas kaujas ap vienu skici.

Viegli pasmaidījusi, Helēna apgriezās uz papēža un devās uz ieeju. Viņu allaž smīdināja Ņujorkas “spožās”industrijas darboņu uzkrītošā augstprātība. Viņi vienmēr vēlējās būt saistīti ar grezno īstsaidu pilsētas augšdaļā. Galu galā pie kā tad piederēja Kondē Nāsts? Un visi modeļu nami? Tomēr Helēna viņiem parādīja. Viņa vienīgā uzņēmās rūpes par sabiedrības krējuma apģērbšanu pilsētas lejasdaļā. Kad viņa nolēma uzcelt apvienības galveno ēku rāmajā Divpadsmitās ielas rajonā, visi valdes locekļi jutās šokēti.

Vai tiešām tie smieklīgie snobi nekad negūs mādbu? Pilsētas augšdaļu vienmēr uzskatīja par ļoti modīgu, bet kas gan tur bija modīgāks par to, kas lejup pa Piekto avēniju? Kas gan varēja būt pārāks par elegantajām Parīzes noskaņām un ar Londonu saistīto cēlumu?

Ēkas durvis automātiski atvērās, un Helēna iegāja siltajā alai līdzīgajā vestibilā. Pamājusi ar galvu aiz marmora rakstāmgalda sēdošajai firmas darbiniecei, Helēna šķērsoja foajē un devās uz savu personīgo liftu. Kaut ari viņa bija tajā braukusi neskaitāmas reizes, viņa vēl arvien lūkojās apkārt ar lepnuma sajūtu. Šī bija viņas pasaule, tā pasaule, kuru viņa radījusi un kuru viņa vienīgā pārvaldīja, Izsūtāmie kaut kur mērķtiecīgi steidzās, viņu ašie soļi atbalsojās uz melnās marmora grīdas. Visas balsis saplūda vienā zemā murdoņā, kas cēlās līdz pat griestiem. Nejaušs klepus troksnis izcēlās gluži kā ieplīsuša zvana skaņas. Iztālēm viņa varēja dzirdēt nemitīgos telefona zvanus. Tieši tāda dzīve viņai patika. Viņas pasaule bija dzīva un vesela.

Viņa noraudzījās ārkārtīgi lielajos sudraba burtos pie foajē sienas. Tur bija rakstīts: “HZSA”. Un apakšā ar mazākiem burtiem paskaidrots: “Helēnas Zuno starptautiskā apvienība”. Viņai jau tikpat kā par rituālu bija kļuvis vienmēr paskatīties uz šiem burtiem. Vienkārši lai pati pārliecinātos, ka nesapņo.

— Labrīt, mis Zuno, — līksma balss viņai aiz muguras ierunājās. Helēna apgriezās. Tas bija Henrijs, dienas sargs, tērpies formā. Viņa krunkaino melno seju rotāja plats smaids. — Laimīgu Jauno gadu, — viņš piebilda.

Helēna pasmaidīja. — Un ļoti laimīgu ari tev, Henrij, — viņa atteica,

— Paldies, kundze.

Viņi bija sasnieguši Helēnas personīgo liftu. Henrijs nospieda ārpusē pogu, un durvis klusām atvērās. Viņš tās galanti pieturēja, lai Helēna varētu ieiet.

— Lai jums šodien labi veicas, mis Zuno, —viņš teica, tā patiešām arī domājot.

— Paldies, Henrij, lai nu tā būtu, —viņa atbildēja, par spīti visam, ko zināja. Tad, iegājusi mazajā, grezni iekārtotajā liftā, nospieda pogu ar ciparu deviņpadsmit

Deviņpadsmitais bija administrācijas stāvs. Uzgaidāmās telpas bez logiem bija plašas, krēslainas un grezni iekārtotas. Šeit firmas vērtība dolāros un centos bija pārvērsta reālās, taustāmās lietās, ko ikviens varēja apskatīt. Netika žēloti nekādi līdzekļi, Pat blondā darbiniece aiz milzīgā elipsveida marmora rakstāmgalda izskatījās lieliski, eleganti ģērbusies speciāli modelētā persiku krāsas tērpā, Grīdas klāja biezas sarkankoka plāksnes, tāpat arī sienas līdz īpaši akustiskajiem griestiem. Polsterētās ziemišķādas sarunu vietas — tās bija projektējis Bruetons, un katrs dīvāniņš te maksāja 24 000 dolāru—bija izvietotas pa visu telpu. Uz misiņa galdiņiem, kaudzītēs salikti, stāvēja jaunākie viņas izdoto žurnālu numuri. Tie nebija ne sanumurēti, ne piereģistrēti—vēl vairāk, pie sienām bija piestiprināti pēdējo izlaidumu vāki. Tos apgaismoja neredzamas, bet spēcīgas spuldzes; acu augstumā, ļoti tuvu viena otrai šo spuldžu apgaismotās vietas atgādināja mazus kino ekrāniņus. Līdzko jaunākie izdevumi ik mēnesi sasniedza lasītājus, arī šie te nekavējoties tika nomainīti Helēna pārlaida tiem valdonīgu skatienu. Katru no šiem vākiem viņa bija simtiem reižu redzējusi, vienmēr teikusi galavārdu attiecībā par to izskatu, krāsu, stilu un iespiedtehniku, un tomēr viņa juta sevī uzbangojam mātišķa lepnuma vilni. Šie bija viņas bērni, un tieši viņa bija to lepnā māte. Katram no šiem žurnāliem tieši viņa bija devusi vārdu:

“Les Modes” (amerikāņu izdevums),

“Les Modes” (angļu izdevums),

“Les Modes” (franču izdevums),

“La Moda” (itāļu izdevums),

“Mode” (vācu izdevums),

“Les Modes Homme” (franču izdevums),

“La Moda Uomo” (itāļu izdevums),

“Glamorous Miss”,

“Ladies’ Bazaar”,

“Bride’s World”,

“Beauté”,

“Yachting and Boating”.

Tie visi bija skaisti, grezni noformēti izdevumi ar gandrīz divdesmit astoņiem miljoniem eksemplāru ik mēnesi. Un visā pasaulē. Visas viņas impērijas daļas laida klajā jaunākās modes un izmainīja dzīves stilu uz zemeslodes.

Elegantā meitene aiz rakstāmgalda pavērās Helēnā ar redzamu izbrīnu. — Mis Žuno,—viņa ātri iesaucās.—Mēs... mēs jūs tik drīz atpakaļ negaidījām. Vismaz ne agrāk par pēcpusdienu...

Helēna atpogāja kažoku. — Es nolēmu atgriezties agTāk, Megij. Megija aizdomīgi palūkojās visapkārt un pieklusināja balsi līdz konspiratīviem čukstiem. — Grāfs de Ležē jau ir šeit Viņš ieradās pirms divdesmit minūtēm. Itin kā zinādams, ka jūs ieradīsieties no rīta, nevis pēcpusdienā.

Helēna pārtrauca pogāšanos. Ibērs de Ležē? Viņš, kā parasti, bija pārāk labi informēts. Viņa nevienam ne vārda nebija bildusi, ka gatavojas atgriezties agrāk. Bija tikai viena iespēja, kā viņš to varēja dabūt zināt, — viņam droši vien bija kāds cilvēks, kas novēroja Helēnas dzīvokli Parīzē. Tātad izspiegoja viņu. Tad tik tālu jau viņi bija tikuši. Viņa jau bija nojautusi, ka agrāk vai vēlāk tas notiks. — Un vai viņš ir vienīgais? — viņa pavaicāja.

Megija pamāja. — Pagaidām jā. Toties viņš ir gluži trauksmes stāvoklī. Klīst baumas, ka šodien sapulcēšoties valde.

Tas Helēnai nebija nekāds pārsteigums. Jau vairāk nekā pirms mēneša viņa pati bija noteikusi sēdes laiku. Tiem, kas neko nezināja, tā varēja šķist vienkārši ikdienišķa formalitāte. Bet tiem, kas zināja... Viņa juta kaklu dīvaini sažņaudzamies. Nepazīstamā balsī viņa nomurmināja: —Jā, viņi visi drīz būs klāt.

Megija satraukti viņā paskatījās. — Vai ar jums viss kārtībā, mis Žuno?

Helēna izmocīja smaidu un pamāja. —Jā, pateicos, Megij.

Telefons uz rakstāmgalda iezvanījās, un Megija pacēla klausuli. Helēna pagriezās un pa garo ar plīša paklāju klāto gaiteni devās uz savu kabinetu. Nopakaļ viņai atplūda Megijas telefonsarunas fragmenti. —Jā... viņa jau ir šeit... tikko ieradās... — Bet Helēna nepievērsa sarunai uzmanību. Vēl un vēlreiz viņai prātā pazibēja doma: lūk, vēl viena ziema, vēl viena auksta, nepatīkama ziema.

— Mis Žuno.

Helēna apstājās un pagriezās atpakaļ. Alberts Lūrijs, viņas administrators, steidzās, lai viņu satiktu. Viņš bija tievs, bāls vīrietis pāri trīsdesmit, ar pelēkbrūniem matiem. Vienā rokā viņš bija sagrābis pārlocītu laikraksta numuru.

— Sveiks, Albert, — Helēna teica. — Kur tu tā steidzies?

—Paldies Dievam, ka jūs satiku,—viņš aizelsies atsaucās. Seja bija sasārtusi. — Megija tikko man paziņoja, ka jūs esat šeit. Ir kaut kas tāds, ko jums, manuprāt, būtu jāredz nekavējoties.

Spriežot pēc Alberta satraukuma, Helēna saprata, ka noticis kaut kas nopietns. Alberts nebija no tiem, kas veltīgi ceļ trauksmi. — Nu, kas tad tur ir? —viņa pajautāja.

— Šeit nav īstā vieta. — Viņš norādīja uz mazu konferenču telpu gaiteņa galā.

Helēna pamāja. Viņi iegāja telpā ar glītu sienu apšuvumu, aizvēra durvis un apsēdās viens otram pretī uz grezniem ādas krēsliem.

— Labi, — Helēna ierunājās, — kāds tad ir tas dzīvības un nāves jautājums?

—Lūk. —Alberts drūmi norādīja uz laikrakstu.—Šodienas uWall Street Journal”. Vai paspējāt jau to pārlasīt?

— Man nebija tādas izdevības. Nu un?...

Pat neatbildējis Alberts pasniedza viņai laikrakstu un ar apsūdzošu pirkstu iebakstīja kādā rakstā otrajā lappusē. Helēņa to pārskatīja. Šķita, ka virsraksts kliedz uz viņu: “Rosība Žuno izdevniecībā”,

Helēnas lūpas kļuva sausas, izlasot apakšvirsrakstu “Milzīgā izdevniecība nonākusi nopietnās nepatikšanāsSatraukti viņa turpināja lasīt:

Paredzams, ka šodien notiks lietišķa, bet neparedzēta Helēnas Žuno starptautiskās apvienības valdes sēde. No drošiem avotiem, kaut arī šī persona vēlējās palikt anonīma, kļuvis zināms, ka sēdes tēma būs šķietami slepenā cīņa par varu šajā apvienībā. Nav nekāds noslēpums, ka mis Žuno ir aizņēmusies pārāklielas summas un par komerciālu neveiksmi izrādījies Zuno jaunais žurnāls “You!n, kas tika orientēts uz strādājošām sievietēm. Līdz ar to zaudēti miljoniem dolāru. Novērotāji publikāciju un žurnālistikas jomā uzskata, ka cīņa par varu šobrīd varētu ļoti slikti ietekmēt apvienības finansiālo stāvokli un jau tā nestabilo akciju vērtību.

Sīs milzīgās izdevniecības galvenais spēks vienmēr bijusi Helēna Zuno, leģendārā franču izdevēja, kas 1957. gadā aizsāka “Les Modes” Parīzē un padarīja savu firmu pai pasaulslavenu izdevniecību tīklu, kas pazīstams ar spēju noteikt modes tendences un izšķirt gaumes lietas.

Pirms diviem gadiem mis Zuno izmantoja lielu daļu savu personīgo apvienības akciju, lai izņemtu pamatīgu aizdevumu, ar kuru finansēt Žuno izdevniecību — atsevišķu apvienības sastāvdaļu, kas piederētu vienīgi mis Žuno. Kā mums tika ziņots, aizdevuma termiņš tūlīt būs notecējis. Ja mis Žuno nebūs spējīga norēķināties laikā, milzīga apvienības akciju daļa nonāks Manhatanas nacionālās bankas īpašumā, kas pēc tam varēs tās pārdot pēc saviem ieskatiem.vTādā gadījumā apvienības dibinātājai un prezidentei mis Žuno atliks tikai neliela daļa balsstiesīgo akciju, kuru noteikti nebūs pietiekamā skaitā, lai paturētu veto tiesības uz publikācijām un cenšanos nepieļaut akciju publisku noplūdi...

Laikraksts nočaukstēja, kad Helēna to atgrūda nost. Viņas seja bija drūma. Viņa zināja, ko nozīmē šis raksts. Kāds no apvienības valdes bija ar nolūku izpaudis šo informāciju presei, lai vājinātu viņas kā prezidentes stāvokli un pasliktinātu viņas attiecības ar bankām. Tā bija zemiska taktika—radītšaubas par viņas kategorisko nostāju pret kompānijas akciju publisku noplūdi, līdz ar to spiežot viņu mainīt savu nostāju. Ja viņa piekristu publiskai akcionāru skaita palielināšanai, visi valdes locekļi no tā daudz iegūtu, bet visvairāk jau viņa pati. Bet viņu biedēja jau pati doma, ka kaut kādi nepazīstami akcionāri iekļūs kompānijā, kura viņai tik daudz ko nozīmēja, ka sāksies neskaitāmas nesaskaņas un tikai tāpēc vien, lai gūtu lielāku peļņu. Biedriska dolāra meklējumu rezultātā kvalitāte neapšaubāmi kritīsies. Helēnai tas šķita neiedomājami. Galu galā HŽSA nebija nekas cits kā apliecinājums kvalitātei. Apvienībai bija neliels skaits akcionāru, un tas Helēnu pilnībā apmierināja.

Alberts nervozi sagrozījās krēslā. — Es.. Man žēl, mis Zuno, — viņš stostījās. — Es tikai domāju, ka jums to vajadzētu izlasīt pirms. o. — Un viņš bezpalīdzīgi noplātīja rokas.

Helēna palūkojās viņā. —Jā. Paldies, Albert,—viņa noteica savā dobjajā balsī. — Es tev piekrītu. Patiešām.

Tad viņa piecēlās, ar nogurušu roku uzsita Albertam uz pleca un, izgājusi no konferenču telpas, lēnām devās pa gaiteni uzšāvu kabinetu. Mani ir nodevuši, viņa skumji nodomāja. Ne jau pirmo reizi. Vienīgais, kas nemainās, ir mieles, kuras paliek pāri pēc šādiem gājieniem.

Protams, apvienībai ir savas problēmas, viņa pie sevis sprieda. Un kurai firmai tad tādu nav? Bet izpaust atklātībai tādas lietas, maskējot tās ar “ziņām” priekš “The Wall Street Journal”, bija zemiski un nepiedodami. Nez kurš tad bija tas vainīgais? De Ležē? Helēnu tas nemaz neizbrīnītu, Un tomēr viņa nevarēja būt pārliecināta: pārējie nebija daudz labāki.

Droša viņa bija tikai par vienu lietu. Ziņu izpaušana “The Wall Street Journal nebija nekāds brīdinājuma šāviens. Tas bija atklāts kara pieteikums. Un vienalga, īss vai garš, bet tas būs nepatīkams konflikts. Vai nu viens, vai vairāki valdes locekļi gribēja uzņemties kontroli pār apvienību. To viņi bija gribējuši jau gadiem ilgi. Un viņa zināja, kāpēc. Ne jau tāpēc, ka viņiem rūpētu kaut viena Zuno apvienības akcija. Pat ne tāpēc, ka viņus kaut par mata desu interesētu nauda vai mode, vai izdevniecības darbs. Tikai tāpēc, ka viņi Helēnu pietiekami ienīda, lai censtos atņemt viņai vienīgo, kas viņai patika un bija svarīgs — viņas apvienību.

Gaiteņa galā viņa pagriezās pa kreisi un apstājās pulētu koka durvju priekšā. Acu augstumā mazi zeltīti burti veidoja vienu vienīgu vārdu: “Prezidente”. Uzraksts izskatījās tiksvešs un nospiedošs. Viņa vēlējās, kaut nosaukums uz viņas durvīm labāk būtu bijis “Dibinātāja un mākslinieciskā redaktore”. Tieši par šīm jomām viņa bija vislepnākā.

Helēna nospieda rokturi un atvēra durvis. Priekštelpā ieejot, viņu sagaidīja rakstāmmašīnas nepārtrauktā monotonā klaboņa. Viņas sekretāre Džūlija cītīgi noņēmās ar vēstuļu kaudzi, kas bija sakrājušās brīvdienu laikā. Aiz muguras Džūliju apvienībā dēvēja par “Sfinksu”. Viņas uzticība, apsargājot Helēnas kabinetu, bija kļuvusi par leģendu.

Izdzirdējusi veramies durvis, Džūlija aizdomīgi pacēla galvu, rokas neatlaižot no rakstāmmašīnas. Viņas tumsi brūnās acis izbrīnā iepl etās. — Ai, mis Zuno, — viņa izsaucās. Viņa pārtrauca rakstīšanu, rokas apstājās pusceļā.

Helēna pasmaidīja. — Labrīt, Džūlija.

—Jūs jau tik ātri atpakaļ. Es gan nedzirdēju, ka mūsu lidmašīna...

—Jā, es zinu,—Helēna atteica.—Es gribēju atsteigties tā klusām, tāpēc lidoju ar parastu lidmašīnu. — Mirkli klusējusi, viņa piebilda: —Šķiet, ka tas nebija pietiekami klusām. Dzirdēju, ka grāfs jau gaida.

Džūlija saviebās.—Tur, iekšā, —viņa sadja. T ad sarāvās, pieliecās uz priekšu un pielika ausi pie iekšējā telefona, kas atradās uz rakstāmgalda.

Helēna dīvaini viņā nolūkojās. — Kas te?...

Džūlija piespieda pirkstu pie lūpām, lai viņa klusē. Tad, apmierināti izslējusies, norādīja uz iekšējo telefonu. Helēna saprata. Viņa pamāja, paliecās tuvāk un uzmanīgi klausījās. Klausulē varēja dzirdēt klusu dūcošu skaņu. Ibērs de Ležē bija ieslēdzis telefonu tur iekšpusē. Viņš noklausījās sarunu.

Helēna pakratīja galvu. Šis fakts viņu ne mazākā mērā neizbrīnīja. Viņa pazina grāfu labāk nekā jebkurš cits.

Ar savu nekaunību un viltību viņš prata panākt visu un tikt visur, kur vien vēlējās. Pat “Sfinksas” noteiktā ridba nespēja stāties viņam ceļā. Viņu varēja atturēt varbūt tikai bruņota sardze. Helēna paraustīja plecus^. — Kaut kas svarīgs?

— Šeit.—Džūlija pasniedza vairākas lapiņas ar ziņojumiem. —Jā, un vēl zvanīja jūsu brālis. Viņš gribot jūs personīgi satikt pirms šodienas sēdes. Tas esot ļoti svarīgi.

Helēna pamāja. Tikko grāfs būs prom, viņa satiksies ar Edmonu. — Pateicos, Džūlij, —viņa sadja. — Un parūpējies, lūdzu, lai mūs netraucē. Ari telefons ne.

Džūlija pamāja un turpināja rakstīšanu. Helēna piegāja pie kabineta iekšdurvīm un grasījās nospiest rokturi, tad apstājās un nogaidīja. Uz dažām sekundēm aizvērusi acis, viņa noskaņojās sarunai ar de Ležē. Tad iegāja kabinetā.

Tas bija stūra kabinets, kas īstenībā sastāvēja no četrām telpām — darbistabas, virtuves, guļamistabas un vannasistabas. Visus pārējos kabinetus un gaiteņus šajā ēkā, izņemot šo vienīgo, bija noformējuši slaveni dizaineri. — Rokas nost no mana kabineta, — viņa bija brīdinājusi padzīvojušo dekoratoru, kura firma te strādāja. Viņš bija šausmās.—Tikai pamēģiniet te kaut kam pieskarties, un es uzmaukšu jūsu galvu uz paletes, — viņa bija sadjusi.

Lielākajā telpā, kas kalpoja par kabinetu, abas ārsienas veidoja tikai logi. Viena siena bija vērsta pret svinīgo Forbsa centru, pa otru logu varēja pārskatīt Piekto avēniju līdz pat staltajai arkai, kas sargāja ieeju Vašingtonskvēra parkā. Šo stūri kabinetam Helēna bija izvēlējusies tieši Šī skata dēļ. Šī arka atgādināja Triumfa arku viņas iemīļotajā Parīzē.

Iekšsienas bija baltas, un grīdu no vienas sienas līdz otrai klāja smilšu krāsas vilnas paklājs. No šī viedokļa telpa līdzinājās jebkuram stūra kabinetam Ņujorkā. Tomēr Helēna, likdama lietā savu labo gaumi un stila izjūtu, kā ari atmiņas, pati bija izveidojusi sev greznu un tomēr izcili ērtu vidi.

Piesienām karājās ierāmētas modeļu skices, kas viņai no iepriekšējo gadu “LesModes” patika visvairāk. Mēbeles viņa bija izvēlējusies pati, ar mīlestību sadzinusi rokā senas franču mēbeles un likusi tās rūpīgi restaurēt. Vienalga, vai Helēna bija pilsētā vai ne, uz viņas galda vienmēr bija vāze ar svaigiem ziediem.

Tikai ar vienu skatienu Helēnai pietika, lai pamanītu, ka grāfs viņas svētnīcā jūtas kā mājās. Viņš sēdēja smalki darinātajā franču krēslā aiz Luija XV laika rakstāmgalda. Vāze ar svaigajiem ziediem bija pabīdīta sānis, un abas kājas mitrajos smalkādas zābakos bija nevērīgi uzliktas uz glīti pulētās galda virsmas. Savā sarkanajā rokā viņš turēja glāzi Napoleona konjaka, ar kuru bija uzcienājies no bāra aiz viņas rakstāmgalda, otrā — cigareti ar milzīgu pelnu asti galā.

Ibērs de Ležē izpūta dūmus pret griestiem un palūkojās Helēnā. Viņa spoži melnajās acīs mirdzēja uzjautrinājums. — Entrez/ — viņš nomurmināja. Pelni no cigaretes gala nokrita uz tīrā smilšu krāsas paklāja. — Mana skaistā Helēna, — viņš franču valodā iesaucās. — Es tevi jau gaidu. Lūdzu. Nāc iekšā. Es nekodīšu. Un, ja arī kostu, man šobrīd nav trakumsērgas. — Viņš sāka dobji un aizgūtnēm smieties.

Helēna klusi aizvēra aiz sevis durvis. Mirkli viņa lūkojās grāfā, tad aizgrieza seju. Viņas ads vēstīja vienīgi riebumu. Viņa zināja, ka grāfs ir dzērājs. Bet, ak Dievs, viņa nodomāja, ne jau nu tik piedzēries pusdesmitos no rīta.

— Vai drīkstu piedāvāt skaistajai Helēnai ko dzeramu? — viņš izsmejoši vaicāja, paceldams glāzīti.—Bārs šajā kabinetā ir brīnumjauki apgādāts.

— Pateicos, nē, — viņa auksti atteica.

— Hmm. Cest dommage ", —viņš savilka bērnišķīgu grimasi.

Uz mirkli viņa atcerējās, kā grāfs bija izskatījies agrāk, — viņa

jauneklīgo, satriecoši glīto ārieni, ogļmelnos matus, stalto stāju, lokano, atlētisko ķermeni, skaidrās melnās acis un noteikto, iešķelto zodu. Tagad žoldis bija atkāries, mati sirmi un kādreiz skaidrās acis — glāžainas no pārmērīgas dzeršanas. Vai tiešām šis ir tas pats vīrs, kuru viņa pazina kopš bērnības? Vai šis bija tas Ibērs de Ležē, kurš kādu laiku tik ļoti bija tiecies pēc viņas? [3] [4]

Lūpas sakniebusi, Helēna pārgāja pār telpu un, ne vārda neteikdama, tikai lūkojās uz viņa kājām. Caur viņu brāzās dusmu vilnis. Viņš te ākstījās, izmēģināja, dk ilgi viņa to spēs padest. Pēkšņi viņa sagrāba grāfa kājas un nogrūda tās no galda.

Viņš izdvesa nopūtu un ļāva tām smagi nokrist uz paklāja. — Vai zini, mīļā, tas gan nebija pārāk jauki darīts, — viņš pārmetoši teica.

— Ibēr, — Helēna sadja īpaši brīdinošā tonī, — tu atļaujies pārāk daudz.

Viņš pacēla uzacis, bet Helēna to nepamanīja. Viņa nolika vāzi parastajā vietā un tad novilka kažoku. Viņa to nevērīgi pārmeta pār vienu no mazajiem Luija XV krēsliem, kas atradās pie viņas rakstāmgalda. Tie abi bija polsterēti ar antīku zaļu ādu. Pienākusi pie krēsla, viņa brīdi stāvēja, cieši noraudzīdamās uz grāfu. Izlikdamies neko nesaprotam, viņš lūkojās pretī.

—Ibēr? Vai man nāksies atkārtot? —viņa beidzot pavaicāja.—Sis ir mans kabinets.

Grāfs paskatījās uz viņu bez jebkādas izteiksmes. Tad tēlotā aizmāršībā iesita sev ar plaukstu pa pieri. — Cik es esmu neapdomīgs, —viņš iesaucās. — Protams, tas taču tavējais, vai ne? Kā gan es to varēju aizmirst? — Viņš dižmanīgi sarauca pieri un, dziļi ieskaujies konjaka glāzē, lēni noteica:

— Nu mēs jau varētu padomāt ari reālāk. Vēl jau tas ir tavs kabinets. Un būs ari, vismaz līdz šīs nedēļas beigām.

—Vismaz, — Helēna strupi un asi atarta.—Manu krēslu, Ibēr...

— Tavu...

— Krēslu. Ja tu noteikti esi nolēmis man uzbāzties ar savu kompāniju, tev to diemžēl nāksies darīt no turienes. —Viņa norādīja uz tukšo krēslu pretī galdam.

Viņš klusēdams pacēla glāzi, it kā uzsauca kādam tostu un sāka slieties kājās. Viņa lūpas bija savilktas neglītā smaidā. Galanti vai, pareizāk sakot, uzspēlēti laipni palīdzējis Helēnai apsēsties, viņš ieņēma viņas norādīto vietu.

— Burvīgs kabinets... tik patīkams skats, —viņš atzinīgi noteica. — Bet te vajadzētu kaut ko izmainīt. Telpa, manuprāt, ir pārāk sievišķīga... par daudz savītā franču stila.

Helēna stīvi salika rokas uz galda un cieši lūkojās uz tām. Ja viņa neko neatbildēs, varbūt arī viņš drīz beigs ākstīties.

— Vai zini, — viņš ierunājās, — līdz nākamajai pirmdienai man varbūt nāksies atsaukt dizainerus un likt viņiem pārveidot šo telpu. “Izmetiet šito visu laukā,” es viņiem tā pavēlēšu. “Padariet te visu gludu un vīrišķīgu.”

Viņa klausījās tikai daļēji, prāts visu laiku darbojās, lai rastu iespēju, kā izdabūt grāfu laukā no šejienes. Vajadzēja kādu samērā strauju gājienu, lai viņš nepaspētu sacelt skandālu.

Viņš nospieda cigaretes galu kristāla pelnutraukā. Tad, izlikdamies, ka tikko pamanījis viņas ūdeļādas kažoku, viņš pasniedzās līdz blakus krēslam un pacēla tā piedurkni. — Slavenais Blekglama? — viņš vaicāja.

—Jā, — Helēna klusi atteica.

Grāfs iesmējās. — Cik burvīgi. Jebkura sieviete šajā pilsētā būtu gatava pastrādāt noziegumu, lai tiktu pie tāda. Bet tu? Viss, kas tev darāms — tikai izgatavot vien mēteļa modeli Ričardam Avedonam un... lūdzu. Tu taču esi staigājoša Blekglama leģenda. Lūk, Helēna Žuno, kurai, starp citu, jau visi skapji pilni ar kažokiem, vēl vienu saņem par brīvu. Un ne tikai kažoku vien, bet to titulu “leģenda” arī.—Viņš palūrēja uz Helēnu. —Tu taču vienmēr esi gribējusi kādu titulu, vai ne, Helēna?

Helēna mierīgi pavērās viņā. — Tu taču neatnāci te apspriest manu kažoku, Ibēr, —viņa sausi noteica.

Viņš ļāva piedurknei nokrist. — Protams, nē.

— Kāpēc tad tu īsti atnāci?

—Mūsu abpusējo darījumu interesēs,—viņš atsaucās.—Helēnas Žuno dēļ, protams. Gan apvienības, gan sievietes dēļ.

Helēna sastinga, viņas violetās acis no noguruma spīdēja. —Tādā gadījumā domāju, ka mums nav ko apspriest.

— Pilnīgi nekā?

— Pilnīgi. Kā tev zināms, varbūt pat pārāk labi, valdes sēde notiks pēcpusdienā. Es ieteiktu tev tajā apspriest jebkādus pieklājīgus iebildumus, kas saistīti ar apvienību vai arī ar mani, pie tam atklāti.

— Izvilkt atklātībā netīro veļu, un tad tā būs tīra, ja? — Viņš noklakšķināja ar mēli. —Ak, kāda drosmes izrādīšana. Nu jā, bet tu jau nekad neesi bijusi gļēvule, vai ne, Helēna? Tu vienmēr esi ieguvusi to, ko iekārojusi tava dzelzs sirds.

— Ibēr, — viņa nogurusi lūdza. — Vai tu beidzot nerunātu par lietu?

Viņš aizdedza vēl vienu cigareti. —Jā, redzi, es jau to taisos darīt. Es atnācu tevi brīdināt. Es gribu, lai tu būtu sagatavota, pirms sper kāju tajā valdes sēžu zālē.

— Sagatavota? Kam sagatavota?

— Apvienotai slepkavībai, mīļā.

VAKARDIENA I SLEPKAVĪBA

i

Parīze, 1944

Pulkstenis bija pāri trijiem, un Helēna spēlējās parkā. Janvāra pēcpusdiena bija auksta un vējaina, un šaurās ieliņas bija gandrīz tukšas. Bija ļoti kluss. Virs galvas debesis bija skaidri zilas un spīdēja saule. Visapkārt ēku ieskauts, mazais parks atradās ēnā.

Pāri ielai bija viņas māja. Tā bija gandrīz tāda pati kā citas mājas, kas drūmas un sašķiebušās balstījās viena pret otru līdzīgi sagāztu domino kauliņu rindai, kurā katrs nākamais ir atkarīgs no iepriekšējā stabilitātes. Bet viņas māja lepni izcēlās pārējo vidū. Pirmā stāva logiem priekšā bija interesanti savītas biezas dzelzs restes, un parādes durvis bija koši dzeltenas. Mamma gan uzskatīja, ka gaiši dzeltenas. Un pāri apsnigušajam jumtam varēja redzēt Svētās Sirds baznīcas baltos kupolus mirgojam saulē.

Viņa šķita saklausījusi kādu troksni. Viņa pārtrauca rotaļāties ar savu porcelāna lelli Antuaneti un uzmanīgi ieklausījās. Kaut kāds dunošs troksnis, bet ļoti tālu. Un tomēr tas tuvojās. Laikam kāda smagā automašīna, viņa izbrīnīta nodomāja.

Helēna nepacietīgi gaidīja. Motorizēta satiksme šajā Parīzes strādnieku rajonā bija ļoti reta parādība. Te nebija ne taksometru, ne privāto automobiļu. Parīzieši pārvietojās ar velosipēdiem. Vienīgie, kas izbaudīja vizināšanos greznās vieglajās vai kravas automašīnās, bija boši* un viņiem līdzīgi e. Monmartras ielas bija vecas un bedrainas, daudzas no tām bija pārāk šauras, lai tur iebrauktu pat vismazākā mašīna.

Automašīnas rūkoņa kļuva skaļāka, un Helēna, piespiedusi lūpas Antuanetes ausij, klusi čukstot, deva lellei norādījumus: “Skaties, Antuanete. Skaties, un drīz tu pirmoreiz mūžā redzēsi mašīnu.” Viņa iztaisnoja dzeltenās mežģīnes Antuanetes tērpā. Galu galā Antuanete taču bija dāma, un dāmām jāizskatās labi, izejot sabiedrībā.

Vēl pēc minūtēm no Durantinas puses parādījās rēcoša pelēka smagā automašīna.

* Vācu fašisti, (Tulk. piez.)

Helēnai tā lūkojoties, mašīna samazināja ātrumu un grabēdama brauca tuvāk, augšā kalnā. Aiz mašīnas veidojās sniega aste, un pelēkais brezents, kas bija pārvilkts pār mašīnu, plandījās vējā. Helēna skaidri varēja saskatāt uz mašīnas sāniem uzvilktos kāškrustus. Pat bērns būdama, Helēna jau zināja, ko tie nozīmē.

Vienā mirklī mašīna bija garām. Kodīgie degvielas dūmi lika Helēnai saraukt degunu. Ziņkārīgi viņa vērās mašīnai nopakaļ. Nez ko gan tā darīja Monmartrā. Tad nočīkstēja bremzes, mašīnai pagriežoties ap stūri. Motora troksnis lēnām pagaisa. Pēc pāris minūtēm jau bija klusums. Bet izpūtēja dūmu mākoņi vēl ilgi turējās, veidodami gaisā smagu, pelēku mākoni.

Helēna paskatījās apkārt, vai kāds viņu nevēro. Nē, neviens neskatījās. Tad viņa izdarīja to, ko neskaitāmas reizes bija redzējusi darām. Viņa nospļāvās uz ielas. Viņai bija tikai septiņi gadi, bet viņa jau bija apguvusi vecāko parīziešu ieradumus. Atklāti uz bošiem spļautnedrikstēja.Tasbijapārākbīstami. Betvarēja taču nospļauties, Kad viņi bija pabraukuši garām.

Bija pagājusi pusstunda, kopš mašīna izzuda skatienam, kad Helēna sajuta, ka kaut kas nav kārtībā. Viņa tobrīd cēla Antuanetei mazu sniegavīriņu uz parka sola. Pēkšņi bez iemesla viņa to skaidri sajuta.

It kā kaut kas būtu iedūries mugurā.

Kaut kas nebija kārtībā.

Viņa palūkojās pāri ielai uz savu māju. Viss izskatījās normāli un mierīgi. Šķita, ka nekas nav mainījies. Nekas... izņemot to, ka parādes durvis bija pavērtas un ārpusē stāvēja sieviete. Viņas seju aiz melnās vilnas šalles Helēna saskatīt nevarēja, bet viņa domāja, ka ir atpazinusi Kurbē kundzi, policijas prefektūras komutatora darbinieka sievu, tomēr pārliecināta Helēna nebija. Lai kas arī tā bija, viņa izmisīgi māja kādam mājas iekšpusē, nepārtraukti zaglīgi atskatīdamās pār plecu. Tad sieviete aizsteidzās. Helēna nepaspēja nopētīt viņas seju. Šalle aizsedza pārāk daudz, un sievietes seja bija ēnā.

Helēna nevarēja pateikt, kāpēc, bet tajā brīdī, kad mugurā atkal kaut kas iedūrās, viņa zināja, ka ātri jādodas pie mammas. Viņa nevilcinājās. Paķērusi Antuaned, viņa pārskrēja pāri ielai un nākamajā mirklī jau atradās trīs pakāpienus augstāk — pie gaiši dzeltenajām durvīm.

Pirms vēl Helēna bija paspējusi tām pieskarties, durvis atvērās.

— Ātri, — iešņācās mammas garā, resnā kalpone Mišela. Mišela pat nepagaidīja, kamēr Helēna nokrata no zābakiem sniegu. Rupji sagrābusi meiteni, viņa to iegrūda iekšā. Tad viņa aizcirta durvis aiz sevis un aizbultēja tās. Vestibilā bija tumšs. Aizkari bija aizvilkti, bet starp tiem bija redzama šaura gaismas strēmelīte.

Helēna palūkojās Mišelas saspringtajā, sārtajā sejā. — Kas noticis? — viņa vaicāja.

Mišela paraustīja plecus un strupi aizgriezās. Varbūt viņai bija slikts garastāvoklis, tāpēc ka mājā bija tik auksts — visas nedēļas norma jau bija izkurināta. Neskatoties uz saviem izmēriem, Mišela necieta aukstumu.

Mišelai bija lieli zemnieces kauli un milzīgas krūtis. Viņa bija gan saimniecības vadītāja, gan auklīte vienā personā. Gluži kā ģimenes loceklis viņa bija bezgala uzticīga, Helēna zināja — kopš tētis ir projām, mamma vairs nevar atļauties maksāt Mišelai algu. Tomēr Mišela palika.

Helēna pavērās visapkārt. Mamma stāvēja pie viena no foajē logiem, pagriezusi muguru. Viņa ba žīgi pa aizkaru spraudziņu raudzījās laukā, nervozi lauzīdama slaidās rokas. Helēna pamanīja, ka mammas vēders izskatās lielāks nekā jebkad, un viņa zināja, kāpēc. Nesen mamma bija paskaidrojusi, ka drīz Helēnai būs mazs brālītis vai māsiņa.

Mamma bija gara un kalsna. Helēna vēl atcerējās tos laikus, kad mammas seja bija bez grumbām, blondos matus nebija skāris vecums un ads bija skaidras un dzīvespriecīgas. Pēkšņi, gandrīz vienā nakn tās bija pārvērtušās un izskatījās nogurušas. Tomēr mamma vēl arvien bija ļoti eleganta sieviete. Pat briesmīgie okupācijas gadi neko nespēja kaitēt viņas iznesībai.

Turklāt mamma strādāja. Viņa strādāja pie Madlēnas de Rošas par šuvēju jau kopš 1939. gada. Tieši togad Sanela, pie kuras mamma līdz tam bija strādājusi, slēdza savu uzņēmumu.

Ai, un kā mamma prata šūt! Gluži kā pēc burvja mājiena uz viņas vecmodīgās kājminamās šujmašīnas tapa viens brīnums pēc otra vai ari tāpat ar rokām. Pavadījusi garas stundas Madlēnas de Rošas salonā, kur nācās šūt ienīstajām, resnajām vācu dāmām, mamma darāmo mēdza nest ari līdzi uz mājām. Šad tad viņa nedaudz šuva arī kaimiņiem, kuri naudas vietā gan maksāja ar pārtikas taloniem.

Šobrīd mamma pārtrauca lūkoties pa logu. Pat ja viņa bija pamanījusi Helēnu, viņa to neizrādīja. Gluži otrādi, viņa nervozi staigāja šurpu turpu pa vestibilu.—Mon Dieu /—viņa aizelsusies sacīja. — Katrīna vēl nav atgriezusies. Tām teātra stundām jau vajadzētu būt cauri.

—T ad mums vajadzēs doties prom bez viņas, —Mišela kategoriski noteica. —Ja viņa tik ļoti vēlas kļūt par jaunu Sāru Bemāru un visu laiku pavada teātrī...

— Doties prom bez Katrīnas? — Mamma šausmās paskatījis uz Mišelu. — Mums viņa jāsagaida.

Mišela izmisumā pacēla augšup resnās, sarkanās rokas un iesaucās: —Nav taču laika. Vai dzirdējāt, ko teica Kurbē kundze? Viņa riskēja ar savu dzīvību, nākdama šurp mūs brīdināt. Mēs nevaram zaudēt ne mirkli. Mēs nedrīkstam gaidīt.

— Mums jāgaidat — mamma caur sakostiem zobiem izgrūda.

— Tu redzēsi. Kuru katru bridi viņa būs šeit.

— Bridi, — Mišela kliedza. Viņas balss bija spalga un griezīga.

— Mums nav vairs nevienas minūtes laika. Šobrīd pat sekundes ir svarīgas.

Mamma lauzīja rokas. — Mišela, mums jāpagaida. Kā tu to nesaproti? Katrīna taču ir mana meita.

— Ari man viņa ir gluži kā meita, — Mišela atsaucās.

— Nu tad jau tu sapratīsi, — mamma noteica gluži bez loģikas. Mišela padevusies nopūtās. —Jums jau nevar neko ieskaidrot, —

viņa atcirta.—Tad jau es labāk palūkošos pieliekamajā. Ja tur vispār kaut kas ir. Mums vajadzēs pārtiku. Ceļojums būs garš.

Mamma izklaidīgi pamāja un devās pie Helēnas.

— Edmon,—Mišela uzsauca. Pēc tam viņa metās uz virtuvi ātrāk, nekā Helēna jebkad bija redzējusi viņu kustamies.

Mamma ar nogurušām acīm nolūkojās Helēnā. Tad noliecās pār viņu un ar tievajām rokām apskāva meiteni. Mamma turēja viņu ļoti cieši, pat pārāk cieši, un Helēnai sāpēja. Viņa bija pārbijusies. Vēl skaidrāk nekā iepriekš viņa zināja, ka kaut kas patiešām nav kārtībā.

— Edmon, — Mišelas balss no virtuves skanēja bīstami augstu.

— Palīdzi taču man, tu, nekam nederīgais sliņķi!

— Eju jau, eju. — Helēnas vicnpadsmitgadīgais brālis, apvilcis siltākās ziemas drēbes, nāca lejup pa kāpnēm.

— Mammu, — Helēna, paraudzījusies mammā, ierunājās.

—Jā, ma petite \

— Vai tētis drīz pārnāks mājās?

Mamma neatbildēja. Viņas acis bija asaru pilnas, un viņa tās ar delnu izberzēja. Augšā bērnistabā sāka raudāt mazā Marija. Viņa bija vai nu izsalkusi, vai slapja vai ari jutās vientuļa.

Mamma viegli atgrūda Helēnu. — Ej augšā, — viņa klusi sacīja.

— Ej un uzvelc Marijai siltas drēbes. Zilo vilnas kostīmu un mētelīti. Tad nones viņu lejā. Un pasteidzies.

— Vai mēs kaut kur brauksim, mammu?

Mamma pamāja. — Mēs dosimies ceļojumā.

Helēnas acis iemirdzējās. Ceļojums? Tas izklausījās jauki. Viņai patika ceļot. — Vai brauksim ar vilcienu, mammu? —Viņa lūdzās:

— Ai, lūdzu, brauksim ar vilcienu. Man tik ļoti patīk vilcienā.

— Jā, petite \ — mamma nočukstēja. — Mēs brauksim ar vilcienu. Bet tev jāpasteidzas. Citādi mēs varam nokavēt.

Helēna apķērās mammai ap kaklu un deši apskāva viņu. — Es pasteigšos, — viņa apsolīja.

Mamma dīvaini uzsmaidīja un mīļi pabužināja Helēnas matus. Helēna uzskrēja augšup pa kāpnēm. No augšas viņa palūkojās lejup. Mamma atkal bija pie loga, bažīgi vērdamās pa aizkara spraudziņu. Viņas lūpas vairs nesmaidīja. Pašlaik viņa izskatījās

izbijusies.

Helēna pārskrēja pār gaiteni un iegāja bērnistabā. Marija, viņu ieraudzījusi, tūlīt pārstāja raudāt, un viņas mazā, sārtā sejiņa atplauka smaidā. Viņai, gluži tāpat kā mammai, bija lielas, spoži zilas acis.

Helēna nosēdināja Antuaneti uz plaukta un no atvilktnes izņēma māsas zilo vilnas kostīmiņu un mazo ziemas mētelīti. Tad ātri un rūpīgi viņu saģērba. Marija, kamēr Helēna viņu ģērba un pogāja, smējās un rotaļīgi locījās. Parasti Marijas smiekli lika smieties ari Helēnai. Šodien tā nebija. Šodien kaut kas nepavisam nebija kārtībā. Helēna nezināja, kas, un šī neziņa viņai lika justies vēl neomulīgāk.

Uzmanīgi paņēmusi Mariju rokās, Helēna nesa viņu lejup. Mamma vēl aizvien staigāja pa foajē. Viņa bija uzvilkusi biezo brūno ziemas mēteli. Mišela un Edmons klusi stāvēja maliņā. Katram rokā bija tikliņš ar kāļiem. I Ielēna iekšēji novaidējās. Viņa nevarēja dest kāļus. Šķita, ka vienīgais ēdamais pasaulē ir kāļi, neko dtu viņi pēdējā laikā nebija ēduši.

Mamma vēlreiz pavēra aizkara spraudziņu un palūkojās laukā. Šoreiz viņa īsi un spalgi iekliedzās. — Viņa nāk, — viņa sauca. — Katrīna jau nāk.

— Labi, tad lieciet viņai pasteigties, — Mišela atarta.

Mamma viņā neklausījās, atbultēja durvis, ielaida Katrīnu un tad

tās atkal aizbultēja.

Helēnas māsai Katrīnai bija trīspadsmit gadu, bet viņa izskatījās vecāka. Viņa jau daļēji bija zaudējusi bērna apaļīgumu, Viņai bija lielas brūnas acis, brūni mati līdz pleciem, tos viņa mēdza atspraust uz augšu. Katrīna pamazām vērtās par burvīgu jaunu sievieti. Helēna zināja, ka tas tiešām tā ir, —viņa bija pamanījusi tos īpašos skatienus, kādus vīrieši uz ielas veltīja māsai. Helēna nešaubījās, ka Katrīna dienās kļūs par aktrisi.

Šobrīd Katrīna klusi vēroja pārējos. Sejā parādījās apmulsums.

— Vai jūs kaut kur dosieties? — viņa vaicāja.

— Protams. Un visi, — Mišela histēriski kliedza. Viņas krūtis satraukumā cilājās»—Nestāvi, skrien un uzvelc savas siltākās drēbes. Mēs nedrīkstam zaudēt ne mirkli.

— Kas noticis? — Katrīna jautāja. — Kas īsti noticis?

Mišelas acis bīstami uzliesmoja, — Nav tava darīšana, kas

noticis, —viņa atcirta. — Dari, kā teicu. Saģērbies silti. Un tūlīt. — Viņas balss tonis bija nepārprotams.

Katrīna uzmeta vaicājošu skatienu mammai, kura drūmi pamāja ar galvu. Neteikusi ne vārda, meitene pagriezās un devās augšā pārģērbties. Mamma maigi izņēma Mariju Helēnai no rokām un piespieda sev cieši klāt. Viņas rokas trīcēja.

Vēl_pēc divām minūtēm visi bija gatavi ceļam.

— Ātrāk, — Mišela, acīmredzot uzņēmusies vadību, mudināja,

— iesim pa sētas durvīm, caur dārzu.

Tikusi līdz virtuves durvīm, Helēna pēkšņi attapās, ka kaut ko aizmirsusi. Viņa apstājās un pagriezās pret Edmonu.

— Antuanete, — viņa sacīja. — Es aizmirsu Antuaneti.

— Lai paliek, — Edmons rupji atteica. — Tā taču ir tikai lelle.

— Protams, ka nē, — Helēna nikni iebilda. — Viņa ir mana draudzene,

Mamma maigi pieskārās Helēnas plecam. — Nav laika, ma petite\—viņa mierināja.—Mēs vēlāk atgriezīsimies un to paņemsim.

Helēna nekustējās ne no vietas, apņēmīgi atsacīdamās paklausīt. —Es gribu savu Antuaneti. Es gribu tūlīt. Es neiešu prom, pirms viņu nedabūšu.

Mišela izbolīja acis un izgrūda nesaprotamu skaņu. Ja ar skatienu vien varētu nogalināt, tad Helēna tajā pašā mirklī jau būtu pagalam. Tad viņa pašķielēja uz mammu.

Mammas lūpas sakniebās. Viņa nopūtās. — Labi jau, labi,—viņa atļāva. — Tikai aši.

Skriedama augšup uz bērnistabu, Helēna smaidīja. Nē, viņa taču neatstās Antuaneti vienu. Ne par kādu pasaules naudu. Mamma to viņai bija dāvinājusi dzimšanas dienā. Sī bija pirmā lelle, kas patiešām piederēja viņai vien. Visas pārējās viņa bija mantojusi no Katrīnas.

Antuanete sēdēja uz plaukta tieši turpat, kur Helēna viņu bija atstājusi. Helēna paņēma to un cieši piespieda sev klāt Iedama laukā pa durvīm, viņa izdzirdēja drausmīgu troksni uz ielas. Viņa metās pie loga, pagrūda sāņus mežģīņu aizkarus un palūkojās lejup.

Pie durvīm bija apstājies garš, spīdīgi melns Daimler, ko pavadīja motocikli un vairākas pelēkas smagās mašīnas. Abus mašīnas priekšējos spārnus greznoja karodziņi. Helēna tos pazina. Un kurš gan tos nepazītu? Tie plīvoja pāri visai Parīzei, nepārtraukti atgādinādami par nīstajiem iebrucējiem un sakāvi.

Helēnas sirds sāka joņot, un viņa notrīcēja. Bosi. Pēkšņi uzmācās bailes. Viņi atbraukuši man pakaļ, viņa nodomāja. Tāpēc ka es nospļāvos uz ielas, kad viņu mašīna bija pabraukusi garām.

Kamēr viņa tā skatījās, smago mašīnu borti ar troksni atsprāga vaļā, izlēca karavīri un sāka rindoties uz ietves. Viņu smagie, apkaltie zābaki skaļi klaudzēja uz bruģakmeņiem. Dažu sekunžu laikā, nostājušies miera stājā, viņi izveidoja taisnu līniju. Krūtis izriezuši gluži kā pāvi, un pie viņu šautenēm bija piestiprināti durkļi. Viņi bija ģērbušies citi pelēkās, citi melnās formās. Tie, pelēkajās formās, nēsāja kaskas un bija nostādīti ierindā. Viņa sāka tos skaitīt, tad pārtrauca. Tur bija vismaz divdesmit pelēko. Tie melnajās, ar sudrabu izšūtajās formās, jātnieku biksēs, cepurēs ar nagu un izcili spodrinātajos zābakos bija nevērīgi nostājušies stīvās ierindas sānā. Viņu bija trīs. Atskanēja aprauta komanda, ierinda pajuka, un puse karavīru metās uz durvīm. Otra puse, zābakiem klaudzot, aizskrēja gar mājas stūri, izzuzdami skatienam.

— Helēna! — mamma sauca. — Ātrāk, ātrāk, — viņas balss no bailēm trīcēja.

Helēna atstāja logu un steidzās pie kāpnēm. Tad palūkojās uz mammu. Viņas seja bija bāla, un viņa vēl arvien ar Mariju uz rokām soļoja pa vestibilu.

Mišela stāvēja kāpņu apakšā.—Nāclejā, —viņa histēriski spiedza. — Un tūlīt, tu mazā nepaklauša. — Viņas balsī varēja saklausīt paniku. Helēna acīmredzot vēl arvien nekustējās pietiekami ātri, jo Mišela, dziļi ievilkusi elpu, sāka rāpties augšup. Viņa vērās Helēnai tieši sejā, un milzīgās krūtis aiz piepūles cilājās. Tikko sasniegusi meiteni, Mišela rupji sagrāba viņas roku un vilka sev līdzi, visu laiku aizelsdamās murminot lūgšanu.

Pēc mirkļa pie parādes durvīm sāka dauzīties. Mamma novaidējās un sastinga. Durvis sakustējās, bet vēl stipri turējās. Viņi pat nebija pūlējušies pieklauvēt. Gluži otrādi — ar visu spēku metās pret durvīm.

—Mūkam,—Mišela gandrīz iegaudojās.—Ātri. Mēs nedrīkstam zaudēt ne mirkli. Padomājiet taču par mazajiem.

Mamma atjēdzās no šausmām un sāka kustēties. Helēna vēl pameta pārbiedētu skatienu atpakaļ, tad visi steidzās uz virtuvi. Parādes durvis aiz viņiem nodrebēja. Pie katra grūdiena tās krakšķēja. Pēkšņi Helēna vēlējās, kaut nebūtu gājusi pakaļ Antuanetei.

Mamma svinīgi nodeva Mariju Katrīnas rokās. Tad viņa lēnām pavēra virtuves durvīs šauru spraudziņu un paskatījās laukā. Šīs durvis veda uz pagalmu, kurā visiem apkārtējo namu iedzīvotājiem bija nelieli dārziņi»

Mamma iekliedzās, aizcirta durvis un aizbultēja tās» Arī pagalmā bija karavīri»

Mammas seja bija izmisuma pilna. Viņa aizvēra acis un atslīga pret virtuves sienu. — Bosi, — viņa nočukstēja.

Mišela, šausmu pārņemta, lūkojās uz viņu un ļāva tīkliņam izkrist no rokām. Tas novēlās uz grīdas ar dobju troksni, kāļi izbira, aizripodami pār linoleju visos virzienos. Neviens tiem nepievērsa nekādu uzmanību.

— Bērni, — mamma attapās. — Kur lai mēs paslēpjam bērnus?

—Es nezinu,—Mišela atteica. — Visā Francijā no bošiem neviens

neko noslēpt nespēj.

Pēkšņi virtuves durvīs atskanēja briesmīgs krakšķis, kam sekoja šausminoša, pērkona grāvienam līdzīga skaņa. Mišela iespiedzās un pārmeta krustu. Marija sāka raudāt. Viņi visi atsprāga nost no durvīm.

— Kuš, maziņā, — Katrīna, šūpodama Mariju uz rokām, klusi mierināja. ■— Kušš.».

Mamma izmisusi lūkojās apkārt —Jābūt taču kādai vietiņai... — Viņas balss aizlūza.

Viņi metās atpakaļ ēdamistabā. Antuanete izslīdēja Helēnai no rokām, un viņa ļāva tai nokrist. Viņa saprata, ka šobrīd svarīgāks ir kaut kas cits. Varbūt vēlāk.

— Atcerējos, nu kā tad, — Mišela pēkšņi iesaucās. — Šahta. — Viņas resnās, sārtās rokas nekavējoties norādīja bērniem ceļu., Tad viņa pagrūda vecās sienā iebūvētās ozolkoka durvis, un tās atvērās. Tās čīkstēja gluži kā nosēdies logs, kas gadiem ilgi nav virināts.

Tātad tagad mēs spēlēsimies, Helēna nodomāja. Viņi ar Edmonu un Katrīnu daudzreiz bija izmantojuši šo šahtu, spēlējot paslēpes.

Viņa atcerējās, kā Mišela reiz bija viņus pie tās pārsteigusi. Bez žēlastības viņa rāva aiz ausīm.

—Jūs, muļķi, —viņa bija rājusies. —Vai gribat būt pagalam? Šitā vieta ir tikpat veca kā revolūcija. Koks droši vien ir sapuvis. Vai arī, Dievs nedod, stieple neizturēs. Vai gribat nokrist un nomirt tur šahtas dibenā?

Bet šobrid viņa centās bērnus iedabūt tajā pašā šahtā, no kuras kādreiz tik ļoti bija atrunājusi. Helēnas prāts bija neziņā. Vai Mišela pavisam sajukusi? Bet varbūt sajukusi ir visa pasaule?

— Lieniet iekšā, — Mišela pavēlēja. —Visi.

Dzirdot viņas balsi, bērni saprata, ka jādara, kā-sacīts. Mišela pieturēja durvis. Katrīna padeva Mariju mammai un ierāpās iekšā.

Edmons un Helēna sekoja. Kad mamma padeva Mariju atpakaļ Katrīnai, grīdiņa nolīgojās.

— Un ne skaņas, — Mišela brīdināja. Viņas tumsās ads lūkojās dīvaini naidīgi un dūre draudoši pacēlās. —Ja es kaut pīkstienu dzirdēšu, tad es jūs nosloksnēšu un tā pamatīgi.

Helēna pārbijusies atlēca atpakaļ.

Mamma ieliecās šahtā un ar mazliet drebošiem pirkstiem maigi pieskārās katra bērna pierītei un pārvilka krusta zīmi. Viņa nebija reliģioza sieviete, bet šobrīd dīvainā kārtā viņu bija pārņēmis neparasts spēks. Viņas seju vairs nenomāca šausmas. Gluži otrādi — gaiši zilās acis bezbailīgi mirdzēja, bet lūpās rotājās skumjš, tomēr maigs smaids.

— Edmon,—viņa klusi sadja, — tev nāksi es kļūt par variēti daudz ātrāk, nekā daba to paredzējusi. Mans dēls, esi stiprs kā tavs tēvs, kura vietu tagad ieņemsi tu. Un tu, Katrīna. Tu esi vecākā. Tu ieņemsi manu vietu. Jums abiem kopā jāparūpējas par Helēnu un mazo Mariju. Glābiet savas dzīvības. Ja tik būs izdevība, aizmirstiet visu un... kad būs drošāk, bēdziet. Žanīnas tante ir godīga kristiete. Viņa dzīvo Sennazērā, tas ir pie Biskajas līča. Es nezinu, kā, bet dodieties pie Žanīnas tantes. Dievs jums piedos to, ko varbūt nāksies darīt, lai turp nokļūtu. Nebūs viegli, bet saņemieties. Drīz jau angļi un amerikāņi arī būs šeit. Tad jūs uz visiem laikiem būsiet drošībā. Viņi nav tādi cūkas kā boši. Gan redzēsiet, vēl pēc gada viņi izdzīs cūcīgos bosus no Francijas, lai iet atpakaļ uz savu cūkkūti pāri Reinai.

K-r-akš. Izgāzās parādes durvju stendere un ar lielu troksni nokrita vestibilā uz grīdas. Helēna no bailēm salēcās. Mamma uzmeta viņai skatienu.

— Ir laiks atvadīties, bērni. Nekad neaizmirstiet, mani mīļie, ka mamma jūs mīl vairāk, nekā jūs vispār spējat iedomāties.

—Jā, mamm, — Katrīna pieauguša cilvēka balsī drūmi nočukstēja. Viņa saņēma mammas roku un to noskūpstīja. —Mēs arī tevi mīlam.

Pēkšņi mamma atrāva roku un sāka darboties ap pirkstiem. Bērni viņu klusi vēroja. Viņa vilka nost savu zelta laulības gredzenu. Tad, iespiedusi to Edmona rokās, sacīja: — Ņem šo te, mans dēls. Tas ir vienīgais, ko varu jums iedot. Izmantojiet to, lai nokļūtu drošībā.

Edmona rokas sakļāvās.

— Lai Dievs stāv jums klāt, mani bērni, — mamma čukstēja. — Lai viņš mīl un sargā jūs. —Viņa neraudāja, tikai acis bija mitras

un sērīgas.

Edmonam vajadzēja aizgriezties. Viņam bija kauns par savām

asarām.

— Atcerieties, ko cs jums teicu, — Mišela saviļņotā balsī vēlreiz brīdināja. — Ne skaņas, — Viņa šņaukājās un ar delnu berzēja sarkano degunu. Ari viņas ads, tāpat kā mammai, bija stiklainas. Maigi viņa pagrūda mammu sāņus un aizcirta šahtas durvis. Tās sakļāvās līdzīgi bezzobaina vaļa žokļiem, un bērnus apņēma tumsa. Skanēja apslāpēti dauzīšanās un iekšā laušanās trokšņi.

Vēl no paslēpju laikiem šahtā Helēna zināja vietu, kur palūkoties laukā tā, lai neviens nepamanītu. Viņas pusē kokā bija neliels caurumiņš. Drīz Helēnas acis pierada pie tumsas, un viņa skaidri saskatīja caurumiņu. Pa to ieplūda gaismas stars, kurā dejoja miljoniem mazu puteklīšu.

Troksnis pie durvīm nerimās, un atkal atskanēja briesmīgs blīkšķis. Vēl kaut kas bija izgāzies. Helēna satvēra Katrīnas roku un pieturējās, jo trokšņi kļuva aizvien skaļāki. Katrīnas rokas bija sasvīdušas un trīcēja.

Pēkšņi kaut kas tā nokrakšķēja, ka aizkrita ausis. Izklausījās, it kā būtu iebrucis jumts. Šahta salīgojās, un Helēna iekliedzās. Marija sāka raudāt, Katrīna šūpoja viņu šurpu turpu, savu īkšķi ielikusi māsai mutei. Izsalkusī Marija to alkatīgi sūkāja.

—Jumts, — Helēna čukstus teica Katrīnai. —Jumts sabruka.

— Nē, — viņa atčukstēja. — Tās ir durvis.

— Bet mamma...

— Apklustiet, —- Edmons nošņācās.

Zābaki nu klaudzēja pa grīdu, un vāciski tika izkliegtas asas komandas. Helēna pielika ausi pie caurumiņa, lai paklausītos, bet nevarēja saprast ne vārda. Vāciski viņa zināja tikai dažus nenozīmīgus vārdus. Tad viņa paskatījās laukā.

Saskatīt varēja tikai nelielu istabas daļiņu, un vienīgais, ko viņa redzēja—figūras bez galvas. Caurums bija pārāk zemu, lai ieraudzītu kaut ko garāku par bērnu. Helēna redzēja iestīvinātās formas un spīdīgi melnos zābakus. Tad viņa atpazina mammas pelēkās vilnas zeķbiksēs tērptās kājas un vecās novalkātās kurpes. Tās skumji kontrastēja ar viņas kleitu un mēteli. — Paldies Dievam, ka es protu šūt, — viņa mēdza jokot. — Diemžēl pat es nespēju uzšūt kurpes un noaust zīda zeķbikses.

Helēnai pat nevajadzēja redzēt galvu, lai konstatētu, kura ir Mišela. Viņas ne ar vienu nesajaucamais, caurulei līdzīgais stāvs bija piespiests pie sienas virtuves durvju tuvumā. Kaut kas Helēnu mulsināja, tad viņa apjēdza, kas. Mišelas rokas—pavisam neraksturīgi viņai — bija aizliektas aiz muguras. Mišelas rokas allaž bija iespiestas sānos, nekad viņa nebija tās likusi aiz muguras.

Helēna pavērās pa kreisi. Viņa pamanīja uz grīdas Antuaneti. Viņai tā lūkojoties, spīdīgs zābaks uzmina uz lelles. Helēna saviebās no sāpēm, redzot tik mīļo sejiņu salūstam neskaitāmos gabaliņos. Tad zābaks spēra pa tiem, izmētādams pa visu istabu.

Pēkšņi Helēna saklausīja samākslotu bosa balsi runājam kropļotā franču valodā, tāpēc viņa pavirzījās, lai atkal palūkotos mammas virzienā. Viņa kaut ko teica melnā formā ģērbtajam vācietim, bet balss bija pārāk klusa, lai vācietis to dzirdētu. Tad pa visu māju atbalsojās skaļa pļauka. Mamma saliecās un no sāpēm iekliedzās.

Edmons pazina mammas kliedzienu. Ar apspiesta niknuma saucienu viņš grasījās atgrūst lūkas durvis, lai izlēktu un aizsargātu mammu.

Katrīna aizturēja elpu un ar nagiem ieķērās brāļa rokā. — Vai nedzirdēji, ko teica mamma un Mišela? — viņa iešņācās* Mums jāparūpējas par mazajiem. Vai tu gribi, lai mūs visus nogalina?

Edmons stīvi adaidās savā vietā un dusmīgi nopūtās. Katrīnai taisnība. Mamma un Mišela bija devušas nepārprotamas pavēles.

Nacists vēl kaut ko jautāja, atkal franciski. Viņa izruna bija tik slikta, ka Helēnai nācās piepūlēt dzirdi, lai vispār ko saprastu.

— Žaklīna Žuno, — viņa izdzirdēja mammas atbildi.

— Ķo? — asā balss uzkliedza. — Es nedzirdu. Skajāk.

— Žaklīna Žuno, — mamma atbrēca. — Žaklīna Žuno.

—Kā tu uzdrošinies pacelt balsi uz reiha virsnieku, — bošs auroja. Atskanēja vēl viena pļauka. Kliedziens nomāca mammas saucienu pēc palīdzības.

— Ko tu teici? — bošs vaicāja.

— Tā, tā... —vācieša balsī skanēja apmierinājums. —Vai tagad esi gatava parunāt?

—Jā, — atskanēja mammas aizsmakušais čuksts. —Jā.

— Kur tad ir raidītājs?

— Raidītājs? — mamma pārjautāja. — Es nezinu, par ko jūs runājat. Dieva dēļ, kas...

Plīkš! Vēl viena pļauka, tikai šoreiz skaļāka un stiprāka. Mamma ievaidējās un noslīga uz grīdas, ne vairāk kā četras pēdas no šahtas. Tagad Helēna varēja redzēt mammu pilnībā. Viņa bija nokritusi uz ceļiem, galva skārās pie grīdas. Helēna zināja, ka mammai ļoti sāp. Seja bija sarkana. Viņa klepoja un vēma, no mutes un deguna sūcās asinis. Kaunā viņa aizgrieza seju prom no šahtas. Helēnas vēders līdzjūtībā sažņaudzās. Vairāk par visu pasaulē viņa būtu gribējusi, lai bērni neredz tādu pazemojumu.

Bošs tuvojās vietai, kur mamma mocījās. No Helēnas skata punkta varēja saskatīt tikai zābakus un melnās bikses stāvam blakus mammai. Viņš noklepojās. —Jā, par to raidītāju...

— Es nesaprotu, par ko jūs runājat! — mamma kliedza, balsij guldzot no asinīm mutē. — Es zvēru, ka neko nezinu!

—Mele! —Viens no zābakiem iemirdzējās, tuvodamies mammai un trāpīdams viņai vēderā. Istabā un arī šahtas dziļumā atbalsojās mammas šausminošais kliedziens, Edmons aizbāza ar rokām ausis. Viņš klusām šņukstēja.

Helēna aizmiedza acis. Viņa vairs nespēja skatīties uz mammu. Mamma bija izslējusies, cik vien varēja, ar rokām aizsargājoši aptvērusi smeldzošo vēderu, no kura drīz pasaulē vajadzēja nākt mazam puisītim vai meitenītei.

— Mammu, — Helēna sāpēs bez balss čukstēja. — Ko viņi tev, mammu, dara?

Boss nokomandēja. Helēna ziņkārīgi pavēra ads. Pelēkie karavīri nekavējoties sadalījās četrās grupās. Varēja saklausīt viņu zābaku klaudzēšanu visās istabās, ari augšup pa kāpnēm un pagrabā. Helēna dzirdēja aizcērtamies durvis un kaut kur plīstam stiklus, Kareivji grūstīja mēbeles, apgriezdami otrādi visu māju. Drausmīgi blīkšķi rībēja visapkārt.

— Mēs esam pagalam, — Helēna iegaudojās.

— Klusē, — Katrīna nočukstēja.

Šķita, ka tam nekad nebūs gala. Tad kāpņu augšpusē kāds iesaucās. Vācietis, kurš stāvēja blakus mammai, notupās, sagrāba viņu aiz matiem un pacēla kādu pēdu augstāk.

—Muļķe,—viņš ņirgājās.—Viņi jau atrada. Vai bija vērts to slēpt no gestapo? Ko?

Mamma atrāvās nost un saviebās. Tad vācietis iespļāva viņai sejā. Helēna redzēja, kā mamma jutās, kad spļāviens to trāpīja un tecēja lejup pa vaigu. Vācietis atlaida viņas matus, un galva vēlreiz nokrita uz paklāja. Tomēr Helēna paspēja saskatāt vācieša seju zem cepures naga.

Viņa neticīgi skatījās uz vācieti. Viņa seja bija tik gluda un šaura kā galvaskauss, lūpas plānas, nežēlīgas un bezkrāsainas. Uz stingrā zoda izcēlās maza, izliekta rēta. Bet visvairāk Helēnu satrieca viņa ādas krāsa. Tā bija bāla kā līķis, bet acis — pretīgi sarkanas. Ja viņam būtu ragi, viņš izskatītos pēc nelabā.

Viņš piecēlās kājās, iztaisnoja formas tērpu un devās augšup pa kāpnēm. Helēna pēc viņa aiziešanas juta milzīgu atvieglojumu. Nezin kāpēc viņu vairāk šausmināja vācieša neglītā āriene, nevis nežēlība. Divi kareivji pelēkajās formās ienāca istabā un nostājās līdzās mammai. Tiklīdz viņa pakustējās kaut par mata tiesu, tie viņai zibenīgi veltīja sāpīgu spērienu.

Helēna mainīja pozu un palūkojās uz Mišelas pusi. Viņa nebija izkustējusies no savas vietas pie virtuves durvīm. Viņas īgnajā sejā vīdēja drūma izteiksme un rokas vēl aizvien bija aiz muguras.

Helēna dzirdēja daudzus zābakus klaudzam lejup pa kāpnēm. Tie visi atgriezās ēdamistabā. Acīmredzot viņi bija atraduši to, ko meklēja. Viens no kareivjiem to nonesa lejā. Tā bija stūraina, pēc izskata sarežģīta metāla kaste, kuru klāja mazi taustiņi un podziņas. Helēna to nekad iepriekš nebija redzējusi.

Nekrietnais, bālais bošs pamāja vīriem, kas apsargāja mammu.

— Parādiet viņai, kā mēs sodām meļus un nodevējus, — viņš pavēlošā balsī uzsauca, — un, kad būsiet beiguši, aizvediet viņu uz štābu. — Un viņš izgāja no istabas, iespiedis cimdoto roku sānos.

Sargi sasita papēžus. — Zu Befeblt° — viņi kori atteica. Tad viņi palūkojās uz mammu. Viņa tupēja klusi, bet acis bija uzmanīgas. Abi kareivji pieliecās un uzrāva viņu kājās. Viņa stāvēja, bīstami līgodamās. Helēna redzēja, ka viens no bošiem melnajā formā pienāca un savilka roku dūrē. Pēkšņi viņš ietrieca dūri mammai vēderā.

— Nodevēja, — viņš kliedza.

Mamma sāpēs iekliedzās un saļima. —Mans bērns! —viņa sauca.

— Mans bērns ir pagalam. — Pār viņas vaigiem lija asaras.

Dūre vēlreiz ietriecās viņai vēderā. Vēl viens sāpju kliedziens. Helēnu pildīja briesmīgs naids.

Pēkšņi viņa pamanīja pie virtuves durvīm kādu kustamies. Ar milzīga kaķa izveicību Mišela līda uz priekšu pie kareivjiem. Viena no viņas resnajām, sarkanajām rokām lēnām parādījās no aizmugures, un Helēna tajā pamanīja kaut ko spožu — virtuves nazi. Tas bija garākais un asākais visā mājā.

Iekliegusies Mišela metās pie tuvākā boša un iegrūda nazi viņam mugurā. Viņš iegaudojās un noslīga uz ceļiem. No viņa pavērtās mutes sūcās asinis, un acis iepletās it kā izbrīnā. Tad tās sastinga glāžainā, neko neredzošā izteiksmē. Viņš gāzās uz priekšu, un Helēna ieraudzīja nazi tam dziļi iedurtu mugurā. Tumši brūnais spals vēl mazliet trīcēja.

Pārējie raudzījās uz Mišelu reizē satriekti un izbrīnīti, Tad viens no viņiem pavērsa pret Mišelu šaujamo. Viņa pacēla rokas, lai aizsargātu sevi. Noplaiksnīja oranža uguns, un šķita, ka istaba uzsprāgs. Mišela tika atmesta pret virtuves sienu. Tad līdzīgi kroplai lellei viņa noslīdēja uz grīdas jocīgā sēdus stāvoklī. Viņas klēpī veidojās liels sarkans plankums. Helēnai likās, ka stiklainās acis pa caurumiņu raugās viņā. Niknas vāciešu rokas sagrāba mammu un vilka viņu uz ielas pie automašīnām. Viņa bija sarāvusies kamolā, asinīm noplūdušu seju. Pēkšņi Helēna pamanīja, ka arī mammas pelēkās zeķbiksēs tērptās kājas krāsojas asinīm. Divreiz viņa paklupa un nokrita uz ceļiem, un tad viņu grūstīja un spēra.

— Vive la Francef — saņēmusi pēdējos spēkus, mamma iesaucās. — Vive la RipubliqueF — Drosmīgie vārdi svinīgi atbalsojās ielās gluži kā aizliegta dziesma. Pat šahtas dzīlēs nomāktie bērni to skaidri dzirdēja. Mirkli valdīja nospiedošs klusums, tad ierēcās mašīnu motori, un atkal viss bija klusu.

Tomēr divi kareivji palika istabā, lai apsargātu māju un vēlāk aizvāktu līķus. Viņi bija noņēmuši ķiveres un šautenes atslējuši pret virtuves durvīm blakus Mišelai.

Viens no viņiem uzšķīla sērkociņu un aizdedza cigareti. Otrs kaut ko īgni teica. Lādēdamies viņš iespēra pa krēslu, un tas apgāzās.

Tieši tad ieraudājās Marija.

Kareivis, kurš spēra pa krēslu, pagriezās un ieklausījās. Un tad devās šahtas virzienā. Helēna vairs neko nevarēja redzēt, jo vācietis aizstājās priekšā caurumiņam. Pēkšņi durvis ar troksni tika atrautas, un šahtā iespīdēja apžilbinoša gaisma.

2

Spilgtajā gaismā bērni aizmiedza acis.

—Achy seh maly was ich hier gefunden habe! "*— kareivis iesaucās. Viņa seja uz spožās istabas fona veidoja garu ēnu. Viņš pagriezās pret biedru un sauca viņu klāt.

Edmons un Helēna pielīda tuvāk Katrīnai. Viņi spiedās kopā gluži kā pārbiedēti kucēni, kas pamesti likteņa varā. Helēna juta, ka Katrīna trīc. Acis nolaidusi, viņa turēja Mariju deši piespiestu pie krūtīm. Tagad Marija raudāja vēl skaļāk, un Helēna redzēja, ka māsa niķīgi spārdās.

Otrs kareivis pienāca klāt un ieskatījās šahtā. Tad viņš ieņurdējās, tika uzšķilts sērkociņš, un ņirbošajā gaismā Helēna varēja saskatīt abu bošu smīnā atņirgtās sejas. Vāciešu acis, ignorēdamas Helēnu, Edmonu un Mariju, blenza uz Katrīnu ar tik alkatīgu izteiksmi, kādu Helēna bija redzējusi bērniem pie konditorejas veikala skatloga. Katrīna, kaut arī vecākā no viņiem, pēkšņi izskatījās bezpalīdzīga un pārbiedēta. Viņas lūpas bija saspringtas, brūnās acis plaši ieplestas un piesardzīgas.

—Tu, — otrs kareivis sliktā franču valodā viņu uzrunāja. — Nāc laukā no turienes.

Katrīna palūkojās uz viņu, bet nekustējās. Bērni bija piespiedušies dts citam ciešāk nekā jebkad.

Lai dzīvo Francija! (Franču vai.)

Lai dzīvo Republika! (Franču vai)

*** Ei, paskat tik, ko es te atradu! (Vācu vai.)

— Paklau, — kareivis ledainā tonī atkārtoja. — Vai man tevi no turienes jāizvelk ar varu?

Trīcēdama Katrīna padeva Mariju Helēnai. Tad, neteikusi ne vārda, viņa pagrūda Edmonu sāņus un lēni izlīda no šahtas. Un palika neveikli stāvam uz ceļiem.

— Oho, — boss atzinīgi iesaucās, viņu nopētījis, gluži kā haizivs riņķodams ap savu laupījumu.

Otrs kareivis nometa cigaretes galu uz paklāja, ar zābaku nevērīgi to izberzēja un neapmierināti palūkojās biedrā. — Ichgehe zuerst,* — viņš neapstrīdami paziņoja. Lai biedrs nepārprastu, viņš vēl ar īkšķi iebakstīja sev krūtīs.

Otrs noraidoši papurināja galvu. — Neirt. Ich habe sie von dort — lraus gebracht." — Viņš norādīja uz šahtu.

Aizvien vēl tupēdama uz ceļiem, Katrīna pameta skatienu pār plecu. Viņas acis sastapās ar Helēnas acīm. Viņas lūpas bija cieši sakniebtas un ķermenis kļuva ļengans. Helēna pārāk bieži bija redzējusi šo izteiksmi uz ielas — tā nozīmēja sakāvi.

Nokaunējusies Katrīna aizgriezās un paraudzījās uz stīvo, dīvaini sēdošo Mišelu. Arī Helēna paskatījās turp. Asinis, kas veidoja milzīgo plankumu uz Mišelas kleitas, jau bija sarecējušas. Helēnai uzmācās nelabums, un viņa ātri novērsa skatienu.

Bošu strīds bija nonācis līdz lozēšanai. Viens parakņājās kabatā un izvilka ādas naudasmaku. Viņš to atvēra, pavērās tajā un izvilka monētu. It kā izpildīdams dīvainu rituālu, viņš monētu paberzēja, noskūpstīja to un uzmeta augstu gaisā. Tā apgriezās, iemirdzējās un tad krita. Ar ātru kustību vācietis to satvēra, un beidzot tā parādījās uz viņa rokas locītavas.

Abi pieliecās to apskatīt. Bošs, kurš bija laimējis Katrīnu, apmierināti smīnēja. Otrs skābi pasmaidīja.

Uzvarētājs rūpīgi adika monētu makā un iebāza to kabatā. Tad viņš noliecās un sagrāba Katrīnu aiz mēteļa piedurknes. Ar ātru kustību viņš to uzrāva kājās.

—Skaista jauna lellīte,—viņš teica sliktā franču izrunā.—Nu drīz mēs redzēsim, cik skaista tu esi īstenībā. Varbūt pārāk kaulaina. — Viņš novaikstījās.—Visas francūzietes ir pārāk kaulainas. —Ar lielo roku viņš papliķēja meitenes vaigu.

Katrīna instinktīvi viņu atgrūda.

Vācieša acīs dzirkstīja uzjautrinājums. — Viņa vēl ir jaunava, — viņš otram bošam paziņoja. — Es to vienmēr saožu. Glīta, mīļa jaunava. Nezinu, kā tas būs. [5] [6]

Otrs paraustīja plecus. — Man ir gadījies arī ar jaunavām, — arī viņš atteica tikpat sūktā franču valodā. — Nekā īpaša.

Helēna saskatījās ar Edmonu. — Ko viņi domā darīt?

Edmons auksti pavērās viņā. —Tikai nebaidies, — viņš čukstēja balsī, kas bija daudz pieaugušāka nekā viņš pats.

Viņa nopietni pamāja. — Mēģināšu.

Istabas otrā malā atskanēja kliedziens. — Klusu.

Helēna salēcās. Edmons nomierinoši paspieda viņas roku un uzsmaidīja. Bet viņa pamanīja, ka brāļa acis nesmaida.

Otrpus istabai bošs bija piebāzis seju Katrīnai tuvāk. — Ne jau katru dienu vīrietim gadās pa jaunavai, vai ne? — viņš skaļā balsī ņirgājās.

Pēkšņi viņš iekliedzās, apgrieza Katrīnu otrādi un atgrūda no sevis. Ar troksni viņa atsitās pret galda malu. Mati bija izspūruši pār viņas seju, un viņa rīstījās, cīnīdamās pēc gaisa.

Bošs lādējās un piesardzīgi aptaustīja apakšlūpu. Tā asiņoja. Viņš palūkojās uz pirkstu, ieņurdējās un noslaucīja to biksēs.

Otrs bošs histēriski smējās.—Memch *, —viņš iesaucās. — Kannst du nicht einmal ein Mädchen handelnr

Sakostais pablenza uz viņu. — Halt's Maul.r* — viņš šņāca. Tad mežonīgi metās virsū Katrīnai. Viņa rokas satvēra mēteli un norāva to.

— Nē, — Katrīna spiedza. — Ak Dievs, lūdzu, nē.

Bošs smīnēja un laizīja savu lūpu. Katrīna atspiedās pret galdu. Viņas slaidie pirksti pastiepās, gluži kā skaitītu lūgšanu. Helēna dzirdēja plīstam audumu, kad vācietis rāva nost māsai kleitu, kuru viņai bija šuvusi mamma. Pogas iztrūka un nokrita uz galda. Kleita noslīdēja Katrīnai līdz potītēm.

— Lūdzu, — Katrīna šņukstēja. — Lūdzu...

Vēl kaut kas plīsa, tas bija viņas krūšturis. Izmisīgi viņa tam pieķērās, bet vācietis to izrāva viņai no rokām. Kā sargādamas meitenes rokas sakļāvās pāri mazajām krūtīm.

— Lūdzu... lūdzu, nevajag, —viņa zemā balsī lūdzās.

— Klusu, — atskanēja asa pavēle, un vācietis iecirta viņai sejā pļauku. Katrīna satrūkās kā dzelta. Tad, savilkusi pirkstu, ar naida kliedzienu viņa, cik vien spēka, ietrieca nagus vācieša vaigos. Gandrīz nekavējoties uz ādas parādījās četras asiņainas svītras.

— VerdammtT~—Helēna dzirdēja aizelsušos vācieti nolamājamies. Tad viņš iesita Katrīnai vēl vairākas reizes un uzgrūda uz galda.

Ei, cilvēk! (Vācu vai.)

Vai tu neproti apieties ar meiteni? (Vācu vai.)

*“ Turi muti! (Vācu vaī.)

Nolādēts! (Vācu vai.)

Katrīna spēra un locījās, kamēr viņš novilka meitenei vilnas zeķbikses un biksītes. Tagad viņa bija kaila, un asaras tecēja pār vaigiem. Vācietis viņu sagrāba un norāva no galda. Viņa pretojās un mēģināja piecelties, bet sapinās savos apģērba gabalos un pakrita uz paklāja. Nevilcinādamies ne mirkli, boss atpogāja bikses un uzklupa viņai.

3

Helēnā plosījās bezspēcīgas dusmas. Līdz šim viņa nepazina naida, bet šobrīd, kad māsa bija nospiesta uz grīdas un vācietis—viņai virsū, Helēna to sajuta pirmoreiz. Kaklā kā tvaiks dedzinādams kāpa nelabums, un viņai nācās saņemt visus spēkus, lai to apspiestu.

—Nē, — Katrīna elsoja.—Nē.—Viņas stingrās, puiciskās krūtis šausmās cilājās.

— Laid viņu vaļā, — Helēna pēkšņi iespiedzās.

Kareivji uzjautrināti palūkojās šahtas virzienā un nosmīnēja. Tad pirmais, turēdams Katrīnu aiz locītavām, paplēta meitenes kājas. Viņa pūlējās izrauties, bet viņas spēki salīdzinājumā ar uzbrucēju bija pārāk vāji. Vācietis stingri spieda viņas locītavas, viņa rokas kļuva sarkanas un trīcēja., Meitene sāpēs kodīja lūpas.

— Memch, mach's schnell ,* — nepacietīgi izgrūda kareivis, kurš vēroja no malas.

Bošs virs Katrīnas viņā neklausījās.

Edmons gandrīz nemanāmi piebikstīja Helēnai un lēnām pievērsa skatienu virtuves durvīm. Helēna sekoja viņa acīm. Edmons taču negribēja, lai viņa skatītos uz Mišelu. Nē, tur jābūt kaut kam citam. Un ļoti svarīgam... Tad viņa saprata. Blakus Mišelai pret durvju stenderi bija atslietas vāciešu šautenes. Helēna vēlreiz paraudzījās brālī. Viņu acis drūmi sastapās, un meitene viegli pamāja. Pat bez vārdiem viņa zināja, kas viņiem jādara. Viņa uzmanīgi nolika Mariju uz šahtas grīdas. Tad abi gaidīja izdevīgu bridi.

Vācietis, kurš bija piespiedis Katrīnu grīdai, piebāza savas kājas pavisam tuvu meitenes kājstarpei un ar vienu vienīgu niknu grūdienu ieguva viņu. Katrīnas ārprātīgais kliedziens, šķita, uz mūžīgiem laikiem paliks karājamies gaisā. Tad vienā brīdī, kas likās tik garš un sastindzis, viņas mugura izliecās, un Helēna bija pārliecināta, ka māsa tūlīt nometīs uzbrucēju, bet mirkli vēlāk Katrīna nogurusi atkrita atpakaļ, caur zobiem izgrūzdama šausminošas elsas.

Helēna juta līdzi māsas pazemojumam un kaunam. To pašu darīja ari Edmons. Viņš dziļi ievilka elpu.

— Drīz, — viņa lūpas bez skaņas čukstēja. — Drīz.

Helēna atbildot piemiedza acis.

Augumiem piedauzīgi sitoties vienam pret otru, Katrīna kā agonijā mētāja galvu uz visām pusēm. Viņas seju izķēmoja drausmīga grimase. Otra kareivja acis uzmanīgi vēroja pie viņa kājām notiekošo. Gaidīdams savu kārtu, viņš atsprādzēja siksnu un ļāva biksēm noslīdēt

Edmons piebikstīja Helēnai. Bija laiks. Meitene noskatījās, kā brālis klusām izlec no šahtas. Sekundi nogaidījis, viņš piesardzīgi palūkojās vīriešos. Tie abi nenovērsa acis no Katrīnas. Līdzīgi krabim Edmons aizrāpās aiz galda un pamāja, lai Helēna seko.

Mēģinādama atkārtot brāļa izveicību un prasmi, Helēna sekoja un aiz galda pievienojās viņam. To viņa bija sasniegusi neviena nepamanīta. Brālis iedrošinoši paspieda viņas roku.

— Dieva dēļ, izbeidziet, — atskanēja Katrīnas balss.

Helēna paraudzījās gar galdauta malu, bet Edmons saķēra viņas roku un norādīja uz virtuves durvīm. Viņš gribēja, lai Helēna seko soli solī. Viņa pamāja. Istabas otrā pusē troksnis neaprima.

— Ak Dievs, — Katrīna raudāja. — Ak Dievs, kur tu esi?

Tagad pamāja Edmons. Viņi abi ar Helēnu sāka lēnām un uzmanīgi līst uz savas mīļotās Mišelas sastingušā ķermeņa pusi. Uz šauteņu pusi.

— Ahhhhh... — gaudoja virs Katrīnas gulošais vācietis.

Edmons un Helēna bija pusceļā starp galdu un Mišelu. Izbrīnīti

viņi pameta skatu atpakaļ. Grūdieni bija kļuvuši biežāki. No vācieša sasārtušās pieres tecēja sviedri, un sārtās vēnas uz deniņiem tik ļoti pulsēja, ka Helēnai likās — tās pārsprāgs.

— Ahhhhh. Ahhhhh. Ahhhhh... — Viņa ķermenis krampjaini raustījās.

Edmons pamāja Helēnai doties tālāk. Viņa steidzīgi rāpoja aiz brāļa, un viņi neatskatījās, pirms nebija sasnieguši Mišelu. Tobrīd vācietis, acis pievēris, sāka atgūt elpu. Katrīna klusi šņukstēja. Helēna atkal juta nelabumu kāpjam kaklā, bet viņai nenācās piepūlēties, lai to apspiestu. To viņas vietā izdarīja vācietis. Tas lūkojās tieši uz viņu un Edmonu. — Verdammte Scbeifikinder* — viņš dusmīgi auroja, norādīdams ar niknumā trīcošu pirkstu uz viņiem.

Marija atkal sāka raudāt, viņas raudas no šahtas iekšpuses skanēja pavisam dobji.

— Ātri, — Edmons uzsauca. —Ātri... man pakaļ.

Helēna stāvēja kā sastingusi.—Es... es nevaru pakustēties, —viņa nočukstēja.

Edmons sagrāba viņas roku un parāva virtuves durvju virzienā. Nezaudēdams laiku, viņš izmantoja kareivju apmulsumu. Viņš pacēla tuvāko šauteni un izstiepa to sev priekšā, gandrīz aizskardams Mišelas galvu. Šautene zaigoja zilganmelna un eļļaina. Tā bija smaga. Vīrietis var tādu noturēt taisni. Bet bērna rokās tā šūpojās. Tomēr naids rada enerģiju, un šoreiz šauteni turēja nevis Edmons Zuno, bet naids.

Acis piemiedzis, Edmons lūkojās tēmēklī, kā bija noskatījies to darām kovboju filmās. Bet kino nevar iemācīt zēnam šaut. Tanld un šautenes jau vairākus gadus Parīzē bija pierasta lieta, un Edmons ar draugiem neskaitāmas reizes bija tos izpētījuši gan tuvumā, gan no tālienes un arī apsprieduši to darbību. Lūk, tā arī Edmons, tikai vienpadsmit gadus vecs puika, zināja, kā apieties ar ieroci. Un šobrīd viņš to turēja rokās.

Vācieši to visu redzēja. Abi bija gluži sastinguši. Viņu acis pildīja naids, Un vēl kaut kas, ko nevarēja manīt pirms dažām minūtēm. Bailes,

—Runter, du verdammtesSchwein.r—tas, kurš gulēja virsū Katrīnai, auroja, pūlēdamies atcerēties piemērotus franču vārdus. Viņš ar žestiem rādīja Edmonam, lai nolaiž ieroci un met to zemē. Otrs kareivis pieliecās un uzvilka bikses, bet viņa dusmīgās acis ne brīdi neizlaida Edmonu no redzes loka, pat sasprādzējot siksnu ne. Tad viņš paspēra soli Edmona virzienā.

Helēna bija drausmīgi pārbijusies. — Ei, — viņa kliedza. — Ei, Edmon, šauj.

Brālis apmulsis vilcinājās. Smagā šautene viņa drebošajās rokās šūpojās šurpu turpu.

Vācietis lēnām nāca tuvāk. Viņa niknā seja bija nosvīdusi, un tumšās ads spīdēja. — Klausies, atdod to man, — viņš sliktā franču valodā mēģināja pierunāt

Edmons drūmi vērās viņā.

— Dzirdi, liec to nost, — vācieša balss kļuva laipnāka. — Nekā ļauna nebūs, puisīt.

Helēna zināja, ka tas ir tikai viltīgs paņēmiens, lai dabūtu šauteni laukā no Edmona rokām. Un, ja tas notiks, kas būs pēc tam? Vai viņus visus nogalinās? Vienīgais, ko viņa zināja — Edmons nedrīkst atdot ieroci.

— Klausi taču, —vācietis, laipns izlikdamies, sacīja.—Esi nu labs zēns un noliec to zemē.

Ak, kā Helēna ienīda šo maldinošo balsi. Tagad vācietis piedevām izspieda liekulīgu smaidu. Viņas sirds mežonīgi dauzījās. Ai, Edmon, lūdzu, dari kaut ko. Neļauj sevi piemuļķot. Ātri dari kaut ko... kamēr vēl ir laiks.

Vācietis jau bija pavisam tuvu. Viņa kreisā roka sniedzās pēc ieroča. Viņš kustējās lēni un bezgala piesardzīgi, it kā tuvotos čūskai. — Noliec to zemē, — viņš maigiv čukstēja. — Nekas ļauns nenotiks,—viņa balss bija pavedinoša. Šķita, tā saka: tevvēl ir iespēja. Iespēja neizdarīt kaut ko briesmīgu, ko vēlāk nāksies nožēlot.

Edmons instinktīvi pakāpās soli tuvāk Helēnai.

— Edmon, —viņa caur sakostiem zobiem brīdināja. — Edmon...

Vācieša ads nikni uzzibsnīja viņas virzienā. Viņš baidījās, ka meitenes

lūgums ietekmēs brāli. Otrs vācietis drūmi vēroja notiekošo. Marija bija klusa.

Boša roka jau gandrīz bija sasniegusi stobru. Tā trīcēja.—Nu, nu. Mierīgi, —viņš laipni mudināja. — Labi. Mierīgi, zēn...

— Edmon,—Katrīna, pūlēdamās piecelties sēdus un nogrūst otru vācieti, iekliedzās. Helēna palūkojās māsā. Viņas ads no izbailēm bija kļuvušas ovālas. — Edmon, — viņa sauca. — Dieva dēļ...

—Halt’sMaul,—vādetis pēkšņi uzbrēca un nikni iesita meitenei. Viņa atkrita zemē, sāpēs iekaucoties, kad galva ar dobju troksni atsitās pret paklāju.

No Edmona krūtīm izlauzās apspiests niknuma kliedziens, un viņš nospieda gaili. Kaut kas uzliesmoja. Tajā pašā mirklī istabu satricināja sprādziens. Mammas skaistie trauki plauktā sašķīda, Marija šahtā skaļi raudāja. Un tad tik pēkšņi istabā atkal iestājās klusums, ka Helēna pat baidījās elpot. Viņai likās — tas iztraucēs klusumu. Pat Marija bija mitējusies raudāt. Pulvera kodīgā smaka gūlās pār istabu kā lāsts. Pirmoreiz šodien Helēna dzirdēja sienas pulksteņa pastāvīgo un uzmācīgo tikšķēšanu pie parādes durvīm. Tad viņa pavērās Edmonā un ievilka elpu.

Edmons vēl aizvien turēja ierod sev priekšā, bet viņa seja bija pelēka un apmulsusi. Šķita, viņš neaptvēra, ka ir ievainots. Asins straumīte no mutes tecēja pa kaklu lejup, un divi priekšzobi bija izdauzīti. Atskanot šāvienam, šautene bija atsitusies atpakaļ, trāpīdama pa žokli, un pašu atgrūdusi pie Helēnas. Bet viņam bija izdevies atgūt līdzsvaru, un viņš turpināja tēmēt.

Edmona priekšā kareivis vairs nestāvēja. Nošauts tiešā tēmējumā, viņš bija pagalam. Lode bija ietriekusies krūtīs, ribas un plaušas sašķaidītas miljons mazos gabaliņos un, viņam krītot, nevērīgi izmētātas pret sienu. Kaulu un miesas kripatiņas bija nosmērējušas tapetes.

Uz franču zemes bija par vienu vācieti mazāk. Viena bosa vairs nebija. Tieši tāpat kā vairs nebija Mišelas.

Un es pat ne reizes neiekliedzos, Helēna nodomāja.

Otrs boss ledainām acīm blenza Edmonā.

Edmons pamāja viņam ar šauteni. — Uzvelc bikses, —viņš dobjā balsī pavēlēja.

Mirkli valdīja saspringts klusums. Tad bošs paliecās uz priekšu.

— Ļoti lēnām, — Edmons brīdināja. — Citādi... — Neizrunāts līdz galam, drauds smagi karājās gaisā.

Bošs uzmanīgi uzvilka bikses un sabāza tajās kreklu. Sejā nebija nekādas izteiksmes, bet ads lūkojās piesardzīgi. Ne uz mirkli tās nenovērsās no Edmona. Aizsprādzējis siksnu, viņš ļāva rokām nokrist gar sāniem. Pirksti bija izvērsti uz āru. Gluži neapzināti Helēna saprata, kāpēc. Viņš gaidīja izdevību mesties virsū.

Edmons nolaida šauteni nedaudz zemāk un paskatījās uz Katrīnu. — Piecelies, — viņš maigi teica.

Viņa pavērsa asaraino seju pret brāli. Tad ar delnām izberzēja ads.

— Sameklē kādas drēbes, — Edmons sacīja. Balss bija pilna pārdzīvojumu. — Ej. Saģērbies.

Katrīna pamāja. Ads nolaidusi, viņa ar pūlēm ļodzīdamās piecēlās kājās. Rokas vārgi centās aizsegt kailumu. Viņa izskatās tik vāja, Helēna nodomāja. Tik... tik nokaunējusies. Karsts, dzeļošs pazemojuma vilnis uzbangoja ķermenī. Tad viņa satriekta pamanīja, ka Katrīnas dskas notraipītas ar asinīm. Viņa ātri novērsās.

Pēkšņi vādetis sakustējās. Helēna to redzēja, un sirds viņai krūtīs salēcās. Veltīgi viņa pūlējās saukt brāli un brīdināt. Lūpas bija šausmās sastingušas.

Viņa dzirdēja Edmona balsi. Ari viņš tagad visu redzēja, bet bija jau par vēlu. Tikai mirkli viņš bija novērsies, un vādetis to nekavējoties izmantoja.

Viņš metās pakaļ Katrīnai un sagrāba to aiz kājas. Viņa vēlreiz nokrita uz grīdas un bezspēkā ievaidējās, Tad, uzrāvis viņu kājās sev priekšā, izmantodams meitenes vārgo ķermeni kā vairogu, viņš piecēlās. Ar vienu roku viņš bija aptvēris Katrīnas kaklu, un gaisā kaut kas pazibēja. Kabatas nazis. Tā smaili viņš bija piegrūdis Katrīnai pie rīkles. Ne pārāk stipri, bet pietiekami, lai kairinātu maigo ādu. Meitenes ads šausmās iepletās, mute rīstījās, tverdama gaisu.

— Nomet ierod, vai arī es pārgriezīšu viņai rīkli, — bošs mierīgi teica. Acis bija piemiegtas, un viņš ar nicinājumu raudzījās Edmonā.

Helēna blenza vādetī. Nepārprotami —viņš izpildīs savus draudus. Edmons nekustējās. Nomāktā seja bija mitra. Auksti sviedri tecēja pār

pieri. Viņš šobrīd neko nespēja palīdzēt, tomēr turēja šauteni paceltu.

Naža smaile arvien dziļāk iespiedās Katrīnai kaklā. Parādījās asins lāse un lēnām pilēja pār krūtīm.

— Nomet to ieroci, — bošs atkārtoja.

Edmons bezpalīdzīgi ļāva šautenei izslīdēt Ar troksni tā nokrita viņam pie kājām.

Boša lūpas papletās cietsirdīgā smīnā. Viņš nedaudz atvirzīja nazi, bet arvien to turēja pie Katrīnas rīkles. Viņš neveikli pagāja uz priekšu.

Tagad viņš atradās tieši Edmona priekšā. Ar ātru kustību viņš aizspēra šauteni sev aiz muguras, foajē virzienā. —Muļķi, jūs,—viņš nošņāca. Helēna viņa elpā varēja saost ķiploku smaku.

Viņai uzmetās zosāda, un trīcēdama viņa lika acīm aizklīst līdz durvīm. Kaut kāda nojauta pateica priekšā, ka viņi šeit mājā nav vienīgie. Viņa neko nebija dzirdējusi, vienkārši juta kāda klātbūtni. Un viņai bija taisnība. Viņa pamanīja kādu vīrieti zogamies caur foajē uz ēdamistabas pusi. Tas nebija vācietis. Helēnai šķita, ka viņu pazīst. Vai tiešām? Sirds sāka sisties ātrāk. Jā, tas bija tēta draugs. Lavāla kungs. Viņu ads sastapās. Viņš apstājās, pielika pirkstu pie lūpām, bet apmēram piecu pēdu attālumā no vācieša nočīkstēja grīdas dēlis. Satrūcies bošs palaida Katrīnu vaļā un apmetās riņķī. Viņš nolamājās, tad roka ar slaidu vēzienu pašāvās gaisā. Helēna izdzirdēja naža švīkstoņu. Lavāla kungs zemu noliecās, tomēr asmens trāpīja pa viņa ziemas mēteli, atšķeldams vilnas strēmeli līdz pat oderei. Helēna notrīcēja, jo viņam blakus, šūpodamās no nelabuma, stāvēja Katrīna.

— Katrīna, — Helēna iekliedzās. — Katrīna.

Katrīna lūkojās viņā neko neredzošām acīm. Viņa atradās kaut kādā sev vien zināmā pasaulē.

— Katrīna, — Helēna sauca vēlreiz. — Paej nost no viņiem.

Šoreiz viņas vārdi pašķīra Katrīnai apziņas miglu, un viņa aizspruka

no kaujas lauka. Helēna satvēra māsas ledaino roku.

Nazis vēlreiz nozibsnīja gaisā. Helēna vispirms to dzirdēja un tikai tad ieraudzīja. Lavāla kungs paliecās sāņus, pacēla celi un trieca to vācieša cirksnī. Bošs sāpēs iekaucās un savilkās kamolā. Nazis izslīdēja no viņa rokas, seja kļuva slimīgi pelēka. Tad viņš nogāzās uz grīdas. Viņš gulēja uz vieniem sāniem, ļoti neērtā stāvoklī, ar rokām satvēris kājstarpi. Lavāla kungs no mēteļa kabatas izvilka mutautiņu un noslaucīja pieri. Viņš vēl aizvien no piepūles cīnoties saraustīti elpoja. Viņš vairs nebija nekāds jaunais.

—Lavāla kungs,—Helēna pēkšņi teica. Viņa nikni paraustīja viņa mēteļa stūri. — Viņi aizveda mammu. Vācieši aizveda mammu.

Viņš lūkojās Helēnā, un meitene brūnajās, nogurušajās acīs saskatīja līdzjūtību. Viņš uzlika rokas meitenei uz pleciem un piespieda viņu sev cieši klāt, kā to mēdza darīt mamma. Bet viņa vēders nelīdzinājās ne mammas siltajam, ne arī Mišelas maigajam vēderam. Mētelis bija auksts un raupjš. Helēnai nepatika, ka tas skrāpē. Tas viņu nemaz nenomierināja. Pirmo reizi šodien viņa sāka šņukstēt.

Lavāla kungs viņu maigi atgrūda, tad pietupās, līdz viņu sejas atradās viena otrai pretim. Viņš dziļi pavērās meitenei ads. —Jā, Helēna, — viņš klusi teica. — Viņi aizveda jūsu mammu. Bet mēs nedrīkstam pieļaut, lai viņi aizved jūs, vai ne?

Helēna piekrītoši pamāja.

— Labi. Tad esi nu drosmīga meitene un noslauki asaras.

Viņa nošņaukājās un darīja, kā bija likts.

— Nu, re. Tā jau ir labāk. — Viņš izmocīja smaidu uz lūpām. — Tagad es gribu, lai tu uzmanīgi paklausies. Vai tu tā darīsi?

—jā, — Helēna trīcošā balsī atsaucās.

—Jums tūlīt jādodas prom no šīs mājas,—viņš sacīja.—Šeit vairs jūs nebūsiet drošībā. Vai saproti?

Helēna atkal pamāja.

— Labi. Es jūs aizvedīšu uz tādu vietiņu, kur jūs būsiet drošībā. — Lavāla kungs piecēlās un palūkojās uz Katrīnu. Tikai tagad viņš ieraudzīja meitenes asiņainos augšstilbus. Satriekts viņš nespēja izteikt ne vārda. — Ak tu nabadzīte, — viņš murmināja, kratīdams galvu. — Viņi taču ir vēl ļaunāki nekā zvēri.

Katrīna kaunā novērsās.

— Nevajag, — Lavāla kungs asi piebilda. — Tev nav jākaunas. Nekad. Tu neesi darījusi neko sliktu. Atceries to.

—Jā, — Katrīna nočukstēja. —Jā. Es atcerēšos.

— Tagad skrien augšā un uzvelc kaut ko mugurā, — viņš sūtīja meiteni. — Bet nemazgājies. Nav vairs laika.

Katrīna pamāja un izgāja no istabas.

Lavāla kungs palūkojās uz vācieti, tad pievērsās Edmonam:

— Man vajag dvieli un izturīgu virvi.

— Vai veļas aukla derēs? — Edmons vaicājoši pavērās.

Lavāla kungs pamāja. —Veļas aukla būs pašā laikā.

Nebildis ne vārda, Edmons aizgāja. Helēna dzirdēja, kā viņš rakņājas virtuvē. Pēc minūtes viņš atgriezās, nesdams dvieli un baltu auklas rituli. Lavāla kungs ar kāju apgrieza vācieti uz vēdera, tad noliecās un prasmīgi sasēja viņu ar virvi. To izdarījis, vēl aizbāza viņam ar dvieli muti. Vācietis izbailēs smilkstēja. Nu viņš vairs nelikās tik drosmīgs, Helēna apmierināti nodomāja.

Katrīna apģērbusies jau kāpa lejup. Neskatīdamās ne uz vienu, viņa devās tieši pie šahtas, paņēma Mariju un cieši piespieda sev klāt

Lavāla kungs palūkojās apkārt. — Visi gatavi? — viņš vaicāja.

Bērni klusēdami pamāja. Nekavēdamies ne mirkli, visi devās caur virtuvi uz sētas durvīm. Viņiem nopakaļus atskanēja sienas pulksteņa sitieni, pavēstot: pusčetri. Bija pagājusi nepilna pusstunda, kopš Helēna parkā spēlējās ar Antuaneti. Nepilna pusstunda, un viņas dzīve bija izmainījusies. Uz visiem laikiem.

Lavāla kunga vadībā viņi skrēja pa pagalma spožo, cieto sniegu. Tas gurkstēja zem zābakiem. Viņi paskrēja garām vecai, sarūsējušai mucai, kurā krāja ūdeni dārzu laistīšanai. Tagad to klāja ledus. Kaut kur dziļi sirdī Helēna nojauta, ka nekad vairs to neredzēs. Augstu virs viņu galvām rindojās pazīstamās veļas auklas. Veļa stīvi karājās asajā vējā. Tad viņi izskrēja caur pretējās mājas tumšo tunelim līdzīgo gaiteni.

Viņi bēga. Lai glābtu savas dzīvības.

4

Māja atradās īsas, tumšas šķērsieliņas galā. Lavāla kungs apstājās Žulē Tālē ielas 17. numura parādes durvju priekšā un ātri trīs reizes nospieda zvana pogu.

Eka bija veca, netīra un pelēka. Līdzīgi pārējām šī rajona mājām, tā izskatījās, it kā īrnieki dzīvotu uz nabadzības robežas. Blakus durvīm atradās pastkastīte, bet uz tās nebija rakstīts neviens vārds vai uzvārds. Helēna pavērās augšup. Visi logi bija tumši.

Tieši tajā brīdī, kad meitene nosprieda — neviena nav mājās, durvīs strauji atvērās, un ieliņā ieplūda dzeltenas gaismas kūlis. Plikpaurains nēģeru milzis ar smagu miesas būvi uz gaismas fona veidoja neskaidru ēnu. Lielās melnās rokas viņš bija sakrustojis pār krūtīm.

Lavāla kungs noņēma bereti un aizelsies kaut ko nomurmināja.

Milzis pagriezās pret bērniem, ar ledainu skatienu tos nopētīdams. Tad viņš pakāpās sāņus un pamāja, lai viņi iet iekšā. Visi klusi iespraucās viņam garām gaitenī. Smagās durvis aiz viņiem aizvērās.

Helēna paraudzījās uz Edmonu. Brāļa acis bija tikpat plati ieplestas kā viņai. No ārpuses māja izskatījās veca un nolaista. Iekšpusē tā bija grezna līdz mazākajam sīkumam. Pirmais, ko Helēna pamanīja — cik šeit ir silts. Viņu mājā vienmēr valdīja aukstums un caurvējš, šī te drīzāk atgādināja domnu. Mēbeles bija senas un vērtīgas. Meitene ievēroja kristāla lustras, skaistas zilgani baltas austrumu vāzes un biezus paklājus. Sienas klāja grezns sarkans audums, un katrā pusē glītajām dubultdurvīm pa masīvam bronzas svečturim, kas atgādināja muskuļotus morus.

Milzis pamāja viņi em, lai uzgaida. Viņš piegāja pie lielajām durvīm, vienreiz pieklauvēja un iegāja istabā. Helēna varēja dzirdēt sarunas troksni, un gaisu saviļņoja skaidri sievietes smiekli. Tad durvis aizvērās un iestājās klusums.

Helēna pavērās apkārt gaitenī. Katrīna nogurumā bija atspiedusies pret sienu. Pusstundu nesusi uz rokām Mariju, viņa vispār vairs rokas nejuta. Edmons uzmanīgi aptaustīja vienu no svečturiem. Tik piesardzīgi, it kā svečturis pēkšņi varētu atdzīvoties un viņam iekost. Lavāla kungs stāvēja brālim tieši blakus, apakšlūpu nedaudz izstiepis un domīgi lūkodamies tālumā.* Bereti viņš bija neveikli sažņaudzis rokās.

Mirkli vēlāk durvis atvērās, un milzis atkal iznāca. Viņam sekoja neliela auguma dāma, likdama mazus, smalkus solīšus. Viņa bija austrumniece. Helēna stāvēja kā apburta. Nekad agrāk viņa nebija redzējusi neko tik eksotisku. No viņas plūda tālu zemju smaržas, tas bija orhideju, ūdensliliju vai kādu nepazīstamu aizliegtu augļu aromāts. Viņas āda bija bāla un mati ogļu melnumā. Vaļā atlaisti, tie sniedzās līdz jostasvietai. Acis sveču gaismā spoži mirdzēja. Tās bija ieslīpas, tumšas un gudras. Sarkanais, zaigojošais zīda tērps cieši piekļāvās augumam, un zemais jostasvietas griezums to izcēla vēl vairāk. Kaut gan viņa pati bija ļoti slaida, krūtis bija pārsteidzoši lielas. Ap kaklu platīna ķēdē iekārtais dimants slīga krūšu bedrītē. 1944. gada ziemā tā dzirkstošais skaistums likās vienkārši piedauzīgs.

Milzis uzkavējās pieklājīgā attālumā, bet sieviete nemaz negrasījās viņu sūtīt prom. Arī pamanījusi Katrīnu, Edmonu un Helēnu, viņa nedeva nekādus norādījumus. Viņa piegāja tieši pie Lavāla kunga un pastiepa roku, smalku un baltu kā porcelāns.

Helēna uzmanīgi vēroja, kā Lavāla kungs paspiež sievietes roku. Viņš to turēja tik maigi un graciozi, ka Helēnai tas šķita dīvaini.

Sieviete bija ļoti maza auguma, tāpēc viņai vajadzēja skatīties uz augšu. —Mesjē, —viņa teica. Skanīgā balss bija spalga, bet skaidra. Helēna pazina blakus istabā dzirdētos kristāldzidros smieklus.

Lavāla kungs pieklājīgi nolieca galvu. — Sanga kundze, — viņš sacīja cieņas pilnā balsī, — tas ir jauki, ka jūs mani tā sagaidāt.

Viņa, pamājusi ar galvu, bez kāda ievada sacīja: — Mesjē, es zinu, ka jūs esat šeit kaut kādu nepatikšanu dēļ. Nepārprotiet mani, ja varēšu, es jums palīdzēšu. Tomēr es negribētu neko zināt par šīm nepatikšanām. — Balss vēl arvien bija smalka un maiga, toties tonis — strups un lietišķs. Izklausījās, it kā ledains vējš būtu skāris šīs brīnišķās krūtis. — Vai mēs sapratām viens otru?

— Pilnīgi, kundze. Jūsu priekšlikums ir ļoti prātīgs un augstu vērtējams.

Viņa ieskatījās Lavāla kungam acīs.—Labi. Ko jūs vēlētos, lai es daru?

Viņš norādīja uz bērniem.—Viņiem nepieciešama droša vieta uz kādu laiku.

Sanga kundzes seja neko neizteica. — Tas nav nekas neparasts. Bet jūs taču piekritīsiet, mesjē, ka es šonakt neslēgšu savu iestādi. Bērnu dēļ jau nu ne.

— Protams, protams, — viņš atsaucās.

— Labi. Tad mēs saprotam viens otru. — Viņas dārgakmeņiem līdzīgās acis ieurbās vīrietī. — Cik ilgi viņi šeit paliks?

—Līdz rītdienai. Pa kādu brīdi ieradīšos viņiem pakaļ un aizvedīšu kaut kur citur.

Viņa pamāja. — Tādā gadījumā šis jautājums ir nokārtots. Bet atcerieties. Es ceru jūs sagaidīt ne vēlāk kā trijos pēcpusdienā.

Lavāla kungs bija gatavs viņu gandrīz vai apbērt ar pateicības vārdiem. — Kundze ir tik laipna, — viņš iesāka. — Es...

Sanga kundze pacēla roku, lai viņu apklusinātu. Helēna pamanīja, ka viņas nagi bija gari un sarkani lakoti. — Man ir viens nosacījums, — viņa piebilda.

Visi, ne vārda neteikdami, lūkojās sievietē.

— Viņiem jāuzvedas ļoti klusu, —viņa pieprasīja. — Vai vecākie bērni spēs panākt, lai mazais netaisītu troksni?—Viņa jautājoši vērās Katrīnā.

Katrīna drūmi pamāja.

—Ļotijabi.—Sanga kundze pagriezās pret milzi. — Uzved viņus augšā uz Žizeles istabu.

Neatbildējis milzis palocījās. Ar rokām viņš norādīja, lai bērni viņam seko.

Helēna vilcinājās un izmisīgi raudzījās uz Lavāla kungu. Viņš bija vienīgais pazīstamais šajā svešajā vietā, un doma, ka bērni tiek no viņa atšķirti, Helēnu šausmināja.

Viņš pamanīja meitenes šaubas. — Ko tu vēl gaidi? — viņš ieprasījās. — Ej... ej viņam līdzi. Es jums rīt pēcpusdienā atnākšu pakaļ.

Helēna viņā skeptiski noskatījās. — Vai tu apsoli?

Viņš pamāja. — Es apsolu. Labi, neuztraucies. Viss būs kārtībā.

Impulsa vadīta, Helēna apvija rokas ap Lavāla kunga kaklu un deši viņu apskāva. Tad tikpat pēkšņi viņa atrāvās un sekoja milzim. Edmons un Katrīna gāja viņai līdzi.

Katrīna baroja Mariju no paštaisītas pudelītes, kad Edmons, pievērsies Helēnai, aizrādīja: —Tu labāk uzmanies. Tā tu vari izkrist pa logu.

Helēna viņā neklausījās. Žizeles istaba atradās bēniņos, un tajā bija jumta logs. Pastiepjoties gultā pirkstgalos, Helēna varēja aplūkot robainās jumtu kores. Bija iestājusies nakts, un ārā bija melns kā peklē.

— Pieraugi gan, — Edmons brīdināja. — Lai es vēl paspētu tevi saķert, ja kritīsi.v

— Bērni, — Žizele aizrādīja. — Esiet klusu. Šanga kundze vēlas, lai jūs netaisītu ne mazāko troksni. —Viņa uzmeta acis Edmonam un papliķēja pa matraci.

Viņš saviebās, bet paklausīgi atsēdās viņai līdzās uz gultas malas. Helēna juta, kā matracis ieliecas zem brāļa svara. Gultai bija labas atsperes.

Pēc dažām minūtēm viņa atstāja logu un pievienojās viņiem. Lejā varēja dzirdēt spēlējam klavieres, vairākas reizes atskanēja spiedzieni un spalgi smiekli. Izklausījās, it kā apakšā noritētu ballīte.

Žizele teica, ka viņas šajā mājā esot divdesmit meitenes. Šobrīd viņai pienāktos atrasties lejā kopā ar pārējām un gaidīt, kamēr ieradīsies klienti. Tomēr viņai pašlaik bija tādi “delikāti apstākļi”, un Šanga kundze necieta, ka meitenes tādā laikā strādā.

Žizele bija kuplām krūtīm un gara auguma. Bet skaista gan viņa nebija. Mana nelaime, viņa žēlojās, ir mana auguma augšdaļa. Tā ir pārāk īsa, lai jebkad cerētu uz slaidu, elegantu figūru. Šī iemesla dēļ viņa vienmēr izskatījās padrukna. Lielās krūtis viņu vērta apmēram divdesmit gadus vecu, kaut gan viņai vēl bija tikai septiņpadsmit. Pirms gada viņa no Otejas nomales bija ieradusies Parīzē. Kopš tā laika viņa nepārtraukti strādājusi pie Šanga kundzes.

Meitenēm, kuras šeit strādāja, bija vairākas priekšrocības. Pirmkārt, laba samaksa un, otrkārt, atšķirībā no pārējiem parīziešiem, kas mira badā,—pieliekamajos pietiekami daudz pārtikas. Bet pats labākais — Šanga kundzes meitenes varēja atļauties nēsāt skaistus tērpus. Tā jau bija gandrīz nedzirdēta izšķērdība.

Skaistajām meitenēm bija greznas istabas ar augstiem griestiem, un viņu drēbes darināja visslavenākie Parīzes modelētāji. Piemēram, Žoselīna, Žizele cieņas pilnā balsī sacīja, bija visdaiļākā un arī visdārgākā no visām. Vīrieši, kuri spēja viņu atļauties, apgalvoja, ka Žoselīna ir Parīzes visburvīgākā būtne. Bet viņu atļauties varēja tikai tas, kurš bija gatavs šķirties no sešiem tūkstošiem franku. Tikai veiksminieks.

— Man garlaicīgi, — Edmons purpināja, Žizeles stāsts viņu neinteresēja.

Helēna pamāja. — Man ari. Nevaru riest tā te sēdēt un neko nedarīt.

Žizele mirkli padomāja. Tad viņas seja iemirdzējās. — Es zinu, ko, —viņa teica. — Es jūs visus uzzīmēšu! Vai gribat?

Edmons savieba skābu ģīmi.

— Es to tiešām daru diezgan labi, — Žizele aši sacīja. — Tas ir, kamēr jūs apsolāt sēdēt mierīgi. Tūlīt paņemšu bloknotu, — Viņa piesteidzās pie kumodes, kur glabājās viņas zīmēšanas bloks un zili zīmuļi. Tad viņa, pārbīdījusi vienu no krēsliem, izraudzījās sev īpašu vietu. Beidzot apmierināta viņa atsēdās tajā bērniem iepretim, Pieri saraukusi, visus pēc kārtas nopētīja. Tad pamāja Helēnai, lai sēž mierīgi. īsiem zīmuļa vilcieniem viņa sāka skicēt.

Helēna apzinīgi un klusi sēdēja un vēroja Žizeles rokas. Tās bija mazas, nagi pārāk strupi. Darboties spējīgas, bet ļoti atpalika no Sanga kundzes smalki lakotajām ķepiņām. Helēna pārdomāja, vai visiem cilvēkiem ar īsu ķermeņa augšdaļu ir tik mazas rokas,

Edmons noklepojās, un Helēna palūkojās brālī. Brīdī, kad viņu skatieni sastapās, Edmons sašķobīja seju smieklīgā grimasē. Helēna sāka ķiķināt

Zizele brīdinoši paraudzījās meitenē. — Sēdi mierīgi! — viņa dusmīgi teica. Pēc pusstundas viņa jau bija uzzīmējusi visus četrus. Tad, pēkšņi iesaukusies, viņa pacēla zīmējumus gaisā. — Ko jūs par tiem domājat? —viņa dedzīgi vaicāja.

Helēna tos pamatīgi nopētīja. Tie bija tīri labi, viņa tūlīt pat atpazina Katrīnu tās “durstīgā” tēla dēļ. Tomēr viņa jutās vīlusies, ieraudzīdama sevi. Viņai šķita, ka Zizele attēlojusi viņu pārāk mīļu, ne tādu, kāda raudzījās pretī no spoguļa, Edmons arī izskatījās diezgan līdzīgs, bet kaut kas atkal nebija tieši tā kā īstenībā. Deguns bija pavisam nepareizs un acis sazīmētas pārāk tuvu kopā,

Zizele skatījās uz Helēnu. — Nu? — viņa noprasīja.

Pirms vēl Helēnai radās iespēja izteikt savu viedokli, atskanēja soļi gaitenī un klauvējiens pie durvīm. Katrīna salēcās un pagriezās pret dūnām ar pārbiedēta zvērēna izteiksmi sejā.

Zizele maigi uzsmaidīja un papliķēja Katrīnas roku. —Neuztraucies, tas ir tikai Rolands.—Viņa piecēlās, lika zīmēšanas bloku kumodē un atslēdza durvis.

Ienāca melnais milzis, nesdams paplāti. Uz tās bija vairāki apsegti kūpoši trauki. Viņš nolika paplāti uz kumodes un aizgāja.

—Viņš nešķiet pārāk draudzīgi noskaņots, vai ne? — kad viņš bija aizgājis, Helēna jautāja.

— Kāpēc tu tā domā? — Žizele vaicāja.

— Nu tāpēc, ka viņš nesaka ne vārda.

— Saproti, viņš ir mēms, — Žizele atteica. —Viņš nevar parunāt.

— O! — Helēnu tas ieinteresēja. — Kā tas var būt?

Žizele paraustīja plecus. — Es nezinu.

— Bet viņš taču dzird un saprot mūs?

Žizele pamāja, piegāja pie kumodes un noņēma kūpošajiem traukiem vāciņus. Kārdinošs tvaiku mākonis pacēlās no lielajiem šķīvjiem, un Helēnas nāsis sasniedza burvīga smarža. Mute pildījās siekalām. Cik gan sen viņai bija nācies sajust kaut ko tik smaržīgu un garšīgu. Pēkšņi viņa aizmirsa milzi Rolandu un viņa nespēju runāt. Viņa bija izsalkusi.

Žizele salika ēdamo porcelāna šķīvjos ar apzeltītu maliņu.

Izbrīnā plaši ieplestām acīm Helēna raudzījās savā porcijā. Bieza gaļas šķēle ar sēņu mērci, sautēti zaļumi un kartupeļi. Tad viņa palūkojās uz Katrīnas un Edmona porcijām. Nolēmusi, ka viņiem kā vecākajiem būs lielāka ēstgriba, Žizele bija piekrāvusi viņu šķīvjus vēl augstāk. Un, it kā ar to vēl nepietiktu, saldajam ēdienam bija pievienots šķīvis ar mazām kūciņām. Uz mirkli Helēna pievēra acis un izbaudīja ēdiena aromātu. Tad, laiku nezaudēdama, ķērās tam klāt.

Helēna bija pamodusies. Neizpratnē viņa raudzījās apkārt, mēģinādama atklāt, kas viņu pamodinājis. Uzmanīgi klausīdamās, viņa vēlreiz to sadzirdēja. Kāds viegli klauvēja pie Žizeles durvīm.

Lēnām meitenes acis pierada pie tumsas. Viņa paskatījās uz Žizeles gultu un beidzot saskatīja tur aizmiguša cilvēka apveidu. Ari Katrīna, Edmons un Marija uz grīdas sagatavotajā guļvietā vēl šņāca saldā miegā.

Helēna atkal saklausīja klauvējienu. Viņa nezināja, vai vajadzētu iet un atvērt durvis, bet Žizele bija aizliegusi bāzt degunu laukā, pat ja vajadzēja iet uz tualeti. Viņiem nācās lietot naktspodiņu aiz aizslietņa. Durvīm nepārtraukti bija jābūt aizslēgtām. Tā bija negrozāma pavēle.

Helēna pagriezās pret Edmonu. Mirkli viņa vilcinājās, tad sapurināja brāli.

Viņš nekavējoties bija sēdus. — Kas te...

Helēna ar roku aizspieda viņa muti. — Kuš! — viņa čukstēja. — Kāds ir pie durvīm.

Viņš izslēja galvu un klausījās.

Vēl viens klauvējiens. Šoreiz tas laikam izlauzās cauri Žizeles miega mākonim Viņa ievaidējās un pacēla galvu no spilvena* — Ejiet projām, —viņa miegainā balsī atsaucās*

—Žizele! — aizsmakusi sievietes balss klusi ierunājās» —Tā esmu es! Žoselīna. Atver! Man vajag ar tevi parunāt!

Zizele vēlreiz ievaidējās un piecēlās sēdus, — Labi jau, labi, — viņa īgni teica. Tad nogurusi izstaipījās un izberzēja acis. Beidzot Helēna dzirdēja nokrakšķam gultas atsperes, un Zizele pārmeta kājas pār gultas malu.

Edmons un Helēna atkal atgūlās, kamēr Žizele vilkās uz durvju pusi. Kad atslēga durvis apgriezās, bērnu acis bija aizvērtas tēlotā miegā.

Durvis pavērās, un istabā iespīdēja vārga, dzeltena gaismiņa. Tas, kurš stāvēja gaitenī, rokā turēja sveci,

— Žoselīna, — Zizele čukstus ierunājās. — Ko tu te dari? Un vispār, dk ir pulkstenis?

— Gandrīz četri, — atbildēja dobja balss.

Zizele pašūpoja galvu. — Ko tu tādā nakts melnumā gribi?

— Kuš. — Iestājās klusums. — Vai viņi ir aizmiguši?

— Kā tu par viņiem zini? — Zizeles balss bija piesardzīga.

— Vienkārši. Divus no viņiem es vakar pēcpusdienā redzēju kāpjam augšup pa kāpnēm. Es zinu, ka jābūt vēl kādam. Bija pārāk daudz mazu pēdiņu. Bez tam ievēroju, ka te uznesa vakariņu paplāti. — Helēna redzēja, kā otra sieviete pār Zizeles plecu mēģina ielūkoties istabā. Mirgojošajā sveces gaismā meitene saskatīja pārsteidzoši skaistu, visskaistāko sievieti, kādu jebkad bija redzējusi. Garu un blondu, ietinušos bāli zilā šifona rītatērpā, kas viņas augumu darīja baudkāru un slaidu. — Nu, Zizele, — Žoselīna pierunāja. — Ielaid mani uz mirklīti. Man jāredz viņi.

Žizele saniknota purināja galvu.—Kāpēc? Jābūt kādam iemeslam.

— Labi jau, labi, es tev pateikšu. — Žoselīna piesardzīgi palūkojās apkārt, un viņas balss tonis noslīdēja oktāvu zemāk.—Varbūt mums abām no tā atlec nauda.

— Nauda? — Žizeles balss nakts klusumā izklausījās īpaši skaļa.

— Kuš! — Žoselīna nošņāca. — Nepamodini viņus! Tikai ielaid mani paskatīties uz viņiem. Es tev vēlāk visu izstāstīšu.

Žizele iesprauda rokas gurnos. — Varbūt izstāsti man tūlīt.

—Nu labi. Viens no maniem klientiem šovakar bija tas pulkvedis, kurš ir gluži sajucis manis dēļ.

—Jā, jā. Tas plikpaurainais. Es viņu zinu.

—Un viņš man izstāstīja, ka šie meklējotpa visu Parīzi četrus sīkos.

— Četrus sīkos?

Četri sīkie. Helēna juta pār muguru pārslīdam trīsas. Edmons viņai blakus sastinga.

— Jā, četrus. Vecāku zēnu un meiteni un vienu mazāku, gadus septiņus astoņus vecu» Plus vēl zīdaini.

— Kādēļ gan gestapo vajadzētu dzīties pakaļ bērniem? — Žizele vaicāja.

— Viņi ir slepkavas.

Žizele iesmējās. — Slepkavas? Sitie mazie mīļumiņi?

— Nemaz nesmejies, — Žoselīnas balss bija nopietna. — Viņi ir slepkavas. Patiešām» Viņi vakar nošāva bošu» Vispār tur bija divi, bet tikai viens tika dzīvs laukā. Viņš visu izstāstīja, un tagad, lai viņus sagūstītu, izsludināta prēmija par informācijas sniegšanu»

— Prēmija?

Žoselīna dedzīgi pamāja.

—Cik?—Žizeles acis, lūkodamās uz bērniem, alkatīgi nozibsnīja.

Žoselīna mirkli klusēja. — Pusmiljons franku.

— Pusmio.» — Žizele ievilka elpu. -— Augstais Dievs! Tā taču ir vesela bagātība»

Un puse no tās varētu būt tavējā, — Žoselīna ātri piebilda» — Padomā tikai! Ceturtdaļmiljons franku uzreiz. Mēs vislabākajā salonā varētu nopirkt trīs vai varbūt pat četrus tērpus»». Nu, laidīsi mani iekšā vai ne?

Žizele vēl vilcinājās. — Bet Sanga kundze.».

— Šanga kundzei nekas nav jāzina» Paļaujies uz mani» Es to nokārtošu.

— Bet...

— Bet neko» — Žoselīna viegli uzsmaidīja. Viņa pasniedzās un maigi pieskārās Žizeles sejai ar maigiem un slaidiem manildrētiem pirkstiem» — Un vēl kas, dārgā. Es esmu pamanījusi, dk īpaši tu vienmēr skaties uz mani. Es zinu, kāpēc. Tu negribi gulēt ar vīriešiem. Tev labāk patīk sievietes. — Smaids bija kļuvis platāks» — Bet tas jau nav nekāds noziegums» Es arī pati reizēm vēlos kādu ritu sievieti» Varbūt es pat ļaušu tev nonākt uz manu istabu. — Gaisu pildīja solījumi»

Žizeles balss bija pārvērtusies apslāpētā čukstā: — Noiet uz tavu istabu?...

Žoselīna pamāja. Lēnām viņa pavēra ritatērpu. Viņas krūtis bija stingras un brīnišķi veidotas, gluži kā grieķu statujai» Helēna dzirdēja Žizeli elsojam.

— Un ne to vien, — Žoselīna pavedinošā balsī turpināja. — Es ļaušu tev darīt, ko tu vēlēsies. — Viņa paklusēja» — Es pat papletīšu kājas, lai tu varētu izbaudīt to prieku.

Ar drebošām rokām Žizele plaši atrāva durvis un pakāpās malā.

— Nāc iekšā, — viņa nočukstēja.

Žoselīna iebrāzās istabā. Edmons piebikstīja Helēnai. Abi vienlaicīgi aizvēra acis, un Edmons sāka ritmiski elpot, it kā būtu dziļi aizmidzis. Helēna, līdzinādamās brālim, klusi šņākuļoja. Mirkli vēlāk viņa sajuta sievietes klātbūtni, tām abām pienākot un apgaismojot bērnus ar sveci. Viņa sajuta Žoselīnas smaržu. Lavanda.

— Yai ir īstie, kā tu domā? —viņa izdzirdēja^ Žizeles šņukstus.

— Šķiet, ka pilnīgi atbilst aprakstam, — Žoselīna atčukstēja.

— Esmu pārliecināta, ka šie ir īstie.

Tad Helēna dzirdēja viņas aizvirzāmies un uzdrošinājās atvērt acis. Sievietes atkal stāvēja pie durvīm.

— Žoselīna... — Žizeles balss trīcēja.

-Jā?

— Es gribu noiet līdzi uz tavu istabu. Tūlīt.

Žoselīna izbrīnīta lūkojās viņā. Tad viņa pasmaidīja un apskāva Žizeli Viņa to trokšņaini noskūpstīja uz lūpām. — Labi, nāc. Bet būtu labi, ja tu pēc stundiņas atgrieztos un viņus pieskatītu. Bez tam man mazliet jāpaguļ. Rīt no paša rīta man jāsatiek tas pulkvedis. — Viņa nodrebinājās. — Varbūt viņš gribēs, lai es ar viņu pusdienoju tajā šausmīgajā kafejnīcā Elizejas laukos.

Tad durvis aiz viņām aizcirtās. Istaba vēlreiz atradās pilnīgā tumsā. Helēna gaidīja, kad durvīs noskrapstēs atslēga, bet Žizele laikam steigā bija aizmirsusi tās aizslēgt.

Edmons neteica ne vārda, kamēr nebija pilnīgi izzudis soļu troksnis gaitenī. Tad viņš piecēlās sēdus, muguru turēdams tik taisnu kā dēlis.

— Mosties, Katrīna, — viņš drūmi pavēlēja. — Un ģērbies.

Arī Helēna piecēlās sēdus. — Pusmiljons franku! — viņa ieteicās.

— Iedomājies tikai! Visā pasaulē nemaz nevar būt tik daudz naudas. —Pasteidzies!—Edmons iešņācās. Viņa tonis bija nepārprotams,

nācās paklausīt.

Viņš jau bija kājās un taustījās uz Žizeles naktsgaldiņa pusi. Parakņājies tumsā, viņš atrada, ko meklēja. Helēna dzirdēja uzšķiļam sērkociņu, un tad iedegās maza liesmiņa. Kad sāka spīdēt naktslampiņa, Helēna jau bija uzmodinājusi Katrīnu.

5

Uz priekšu viņi tika ļoti lēni. Ieliņa nebija apgaismota, un vairākas reizes bērni paslīdēja uz bīstamā ledus. Nedega neviena spuldze: elektrība bija pārāk dārgs prieks. Katru vakaru Parīze tikai uz pusstundu mirdzēja ugunīs,

Helēna trīcēja no aukstuma un pacēla ziemas mēteļa apkakli pie zoda. Temperatūra naktī bija krietni zemāka un viņas mētelis nebija pietiekami biezs. Ausis vai stinga no aukstuma, meitenei vajadzēja cepuri.

Pa kreisi viņai vilkās Katrīna, drūmi klusēdama, Marija viņas rokās atgādināja mazu, klusu vīstoklītL Pēksņ ā uzturēšanās aukstumā mazajai varētu nākt par ļaunu, Helēna nodomāja. Bija bīstami zīdaini tik ilgi turēt aukstumā.

Bet vēl bīstamāk bija tikt notvertiem uz ielas pēc pusnakts, komandantstundas laikā. Viņi jau sen bija atklausījušies Mišelas stāstos, lai zinātu, kas notiek ar šī noteikuma neievērotājiem. Jebkurš francūzis, kuru notvēra nakts patruļa, rika aizvests uz žandarmērijas štābu. Tur viņu gaidīja divējāds liktenis. Ja laimējās un nakts pagāja mierīgi komandantstundas neievērotāji tikai pavadīja nakti, spodrinādami bosu zābakus. Ja nepaveicās un pretošanās kustība tonakt nogalināja kādu vācieti, tad arī viņus gaidīja atriebība. Nākamajā rītā šos pavisam nevainīgos cilvēkus nošāva iznīcinātāju komanda,

Vakar pēcpusdienā Edmons bija nogalinājis bosu. Tagad Helēna smagu sirdi domāja, kuram nevainīgam francūzim nāksies par to samaksāt ar savu dzīvību. Kādam jau noteikti nāksies. Bosi par to parūpēsies,

Viņa rūgti sprieda, kas gan ir briesmīgāk — zaudēt dzīvību, ja viņus notvers, vai sirdsapziņas mokas, ja būs lemts izdzīvot Instinktīvi viņa nojauta, ka samaksāt viņiem nāksies, vienalga, kāda veidā, Ja tagad viņi tiks pasargāti no briesmām, varbūt visu atlikušo dzīvi nāksies pavadīt ar vainas izjūtu sirdī. Kā gan dtādi viņi varētu atmaksāt tiem, kuri viņu vietā saņems brutālo neglābjamo spriedumu?

Tomēr cilvēku dabas pamatinstinkts ir izdzīvošana, nevis ziedošanās. Viņu cīņa par izdzīvošanu bija sākusies gan apzināti, gan neapzināti. Pirmais gājiens bija pat pārāk skaidrs — cik ātri vien iespējams, jātiek laukā no Parīzes. Tā bija vienīgā cerība uz glābiņu. Viņiem vajadzēja sekot mammas norādījumiem un mēģināt sasniegt drošību, kuru viņiem solīja Žanīnas tantes māja tālajā Sennazērā.

Sennazēra. Ai, dk tālu tā izklausījās! Un Helēna nekad nebija braukusi tālāk par Rambū. Tad viņa sarauca pieri, un šī vārda burvība izgaisa kā dūmi. Ceļošanai bija vajadzīga nauda,

— Mums nemaz nav naudas, — viņa izdzirdēja sevi skaļi raizējamies. — Šausmas, mēs pat nevaram braukt ar metro. Kā mēs tiksim laukā no Parīzes?

— Mums ir nauda, — Edmons klusi teica.

— Tiešām? — Katrīna pārjautāja. Viņas balsī skanēja izbrīns.

—Jā, — Edmons sacīja. —Mums ir mammas laulību gredzens un

vēl kaudze franku. Vairāk nekā divi tūkstoši.

— Divi tūkstoši franku? — Katrīna nočukstēja. Tad viņas balss kļuva aizdomīga. — Kur tu tos ņēmi?

— No Zizeles naktsgaldiņa, protams. Kur gan citur?

— Bet... bet tā taču ir zagšana, — Katrīna iebilda.

Edmons patnepapūlējās atbildēt. Helēna iztēlojās, kā viņš parausta plecus. Tad viņa ierunājās, lai brāli aizstāvēm.—Es priecājos, ka viņš tā izdarīja, —viņa Katrīnai pačukstēja. — Zizele ir briesmone! Viņa to pelnījusi! Viņa gribēja pārdot mūs bošiem!

— Un tomēr zagšana...

Edmons pārtrauca Katrīnu. — Ko tu gribi? —viņš nikni nošņāca. —Palikt Parīzē, lai mūs noķer? Lai atkārto to, ko viņi ar tevi izdarīja? Va[ to tu vēlies?

Šie vārdi līdzinājās pļaukai. Katrīna aprāvās un neteica vairs neko. Helēna dzirdēja tikai Katrīnas ašos soļus tumsā. Tad viņa saklausīja vēl kaut ko, un tas viņu sāpināja. Katrīna klusām raudāja.

Ari Edmons to dzirdēja. Asaras viņu darīja bezpalīdzīgu.—Piedod, — viņš maigi teica māsai. — Es... es negribēju tevi sāpināt. Dievs to zina, ka tu jau tā esi cietusi pārāk daudz. Bet, lūdzu, mēģini saprast. Ja mēs vispār gribam sasniegt Sennazēru, mums šī nauda būs vajadzīga. Šī un vēl vairāk. Tici man.

Katrīna nošņaukājās, un viņi tālāk gāja klusēdami.

6

Pēdas sūrstēja, kājas sāpēja, pat mugura un kakls nejutās īsti veseli. Helēna nevarēja pateikt, vai tas no aukstuma vai tāpēc, ka viņi tik daudz gājuši. Nu jau vairākas dienas, kopš viņi bija pametuši Parīzi, Edmons bija piekukuļojis kādu velotaksometra īpašnieku, kas viņus izveda no pilsētas, bet ar to vēl briesmas nebija beigušās. Tagad viņiem vajadzēja šķērsot bošu okupēto apkārtni. Viņi negāja pa ceļiem, bet izvēlējās dubļainās taciņas, kas šķērsoja laukus. Tā viņi ne tikai izvairījās no mašīnām, konkrēti — no bošiem, bet ari pagāja garām daudziem ciematiem, kas bija pa ceļam. Zeme pirms ziemas iestāšanās noteikti bijusi slapja, jo

taciņas veidoja dziļi dubļos iesaluši riteņu nospiedumi. To dēļ iešana bija bīstama.

Bija Edmona kārta nest Mariju. Viņš turēja meiteni tā, ka viņa varēja lūkoties uz aizmuguri pār brāļa plecu. Viņš māsiņai klusām dungoja dziesmiņas.

Pēkšņi Helēna apstājās. — Man vajag nedaudz atpūsties, — viņa nogurusi paziņoja.

Edmons pagriezās pret māsu. — Mēs atpūtīsimies piecas minūtes, —viņš noteica. — Bet tad mums atkal būs jādodas tālāk.

— Paldies Dievam, — Helēna pateicīgi nomurmināja. — Pēdējo pusstundu es domāju, ka man nokritās kājas,

Rokas kabatās sabāzusi, Helēna lūkojās pāri bezgalīgajiem, neauglīgajiem laukiem un ciematiem, kas izraibināja ainavu. Kaut kur tālumā, kur debesis satiekas ar zemi, virs horizonta pacēlās divi smaili torņi.

— Ei... Kas tur ir? —viņa vaicāja.

Edmons paraudzījās apkārt. — Kur? — viņš noprasīja.

— Tur tālumā, — Helēna atteica, norādīdama uz smailēm. — Redzi? Tie divi asumi.

Edmons ieskatījās vērīgāk. Tad paraustīja plecus. — Izskatās pēc baznīcas vai kaut kā tamlīdzīga, — viņš nosprieda.

Katrīna satraukti iesaistījās sarunā. — Tur jābūt Sartrē! Mišela man reiz stāstīja, ka tūlīt aiz Ablī var saredzēt katedrāli. Un mēs tikko izgājām caur Ablī.

Ablī bija pilsētiņa, kurai viņi nebija gājuši garām, bet nakšņojuši tās nomalē, lai satiktu pēc iespējas mazāk cilvēku.

Edmons domīgi pamāja. —JaMišelai taisnība, tad tai tiešām jābūt Sartrē, —viņš lēni teica. —Te nekur apkārtnē nav citas katedrāles, par kuru man būtu nācies dzirdēt.

Helēna vēlreiz pavērās tālajās smailēs. — Kā tu domā, vai līdz Sartrē ir tālu? — viņa jautāja.

Brālis smaidīja. — Kājām visur ir tālu.

Helēna viņu dusmīgi iedunkāja. — Es domāju kilometros.

Viņš sarauca pieri. — Es nezinu. Bet varētu būt desmit, bet varbūt piecpadsmit kilometru.

Helēnai piecpadsmit kilometri nozīmēja pāri visai pasaulei. — Es ceru, ka pēc tam līdz Sennazērai vairs nebūs tik tālu kā tagad līdz Sartrē,—viņa nomurmināja. — Nedomāju, ka manas pēdas spētu to izturēt.

Edmons tikko manāmi pasmaidīja.

Pēkšņi Helēnai radās ideja. Viņa satvēra brāļa roku. — Vai mēs atlikušo ceļa gabalu nevarētu braukt ar vilcienu? — viņa dedzīgi painteresējās.

Viņš pakratīja galvu. — Diemžēl nevaram vis. Lai to darītu, mums nepieciešamas ceļošanas atļaujas un nauda. Bet mums nav ne viena, ne otra.

— Ak, — viņas seja izstiepās. Bet es domāju, ka mums ir nauda.

— Tās vairs nav. Es visu atdevu tam taksistam.

— Bet mums taču vēl ir mammas gredzens, — Helēna aizrādīja.

— Vai tad to nevar lietot naudas vietā?

Edmons aptaustīja kabatu, kur tas glabājās, vienkārši lai pārliecinātos, vai gredzens ir vietā. — Mēs neizmantosim gredzenu, ja varēsim iztikt citādi,—viņš noteica.—Tas ir vienīgais, ko mamma mums varēja iedot. Tas... nu, tas līdzinās... mantojumam.

— Tad varbūt tu varētu nozagt nedaudz naudas? — viņa vaicāja.

Katrīna uzmeta Edmonam triumfējošu skatienu. —Jaukas lietiņas

viņa no tevis prasa. Pirms mēs vēl ko aptversim, viņa būs kļuvusi par kabatu apūrītāju.

Edmona sejā parādījās aizvainojums. Helēna skarbi paraudzījās māsā. — Kas tas ir — kabatu aptīritājs? — viņa noprasīja.

—Tāds, kurš bāž rokas ritu cilvēku kabatās un zog viņu naudu, — viņa asi atteica.

Helēna pakratīja galvu. — Nē. Nedomāju, ka man tas patiktu, — viņa domīgi teica. —Tas neizklausās visai jauki. —Tad viņa ziņkārīgi pievērsās Edmonam.—Kad tu paņēmi Zizeles naudu, tu taču neskaitījies kabatu aptīritājs, vai ne? Es domāju, tu taču īstenībā neņēmi no viņas kabatas.

Edmons uzlika viņai uz pleca roku. — Atceries vienu lietu, Helēna, — viņš klusi teica. — Vienalga, vai paņem no kabatas vai naktsskapīša, vai vistu kūts, tas ir viens un tas pats. Zagšana paliek zagšana, nav svarīgi, kā vai kāpēc to dara. Tas ir slikti, un nekas to nevar vērst par labu. — Viņš skarbi vērās Katrīnā. Viņas seja nosarka, un viņa nokaunējusies aizgriezās.

Helēna paņēma brāļa roku un cieši saspieda. — Bet, ja tas ir slikti, kāpēc tad tu.. —Viņas vārdi neveikli aprāvās.

Viņš skumji pasmaidīja. — Tāpēc, ka man nebija citas izvēles. Atceries, ko teica mamma. Viņa sacīja, ka Dievs piedos to, ko mums nāksies darīt. Tomēr izdarītais tādēļ labāks nekļūst.

Helēna to klusēdama pārdomāja.

Pēkšņi Edmons sasita plaukstas. — Viss, — viņš rieti noteica.

— Piecas minūtes ir galā! Laiks kustēt tālāk.

—Jau? — Katrīna ievaidējās.

—Jau, —- viņš negrozāmi atsaucās. -— Mums vēl ļoti liels gabals priekšā. — Viņš paraudzījās debesīs. Helēnas acis viņam sekoja. Saule grasījās rietēt, un debesis atkal kļuva pelēcīgas. Viņa zināja, ka, tiklīdz norietēs saule, kritīsies ari temperatūra» Vēl pāris stundu, un kļūs tumšs. Un daudz aukstāks.

Viņi nebija pagājuši pat ne piecas minūtes, kad Katrīna spalgi iekliedzās. Pārbijušies Edmons un Helēna apstājās un skatījās uz māsu. Viņa bija noliekusies un ar roku berzēja kreiso potīti.

Edmons ātri atdeva Mariju Helēnai, tad maigi pieskārās Katrīnas plecam. — Kas notika? — Viņa balss bija norūpējusies.

Katrīna iesāņus vēroja brāli. Mati viņai bija pārkrituši pār seju. Starp matu šķipsnām Helēna redzēja viņas acis. Tās bija sāpju asaru aizmiglotas. — Mana potīte, — viņa ievaidējās. — Es to ... es to sagrūdu grambā.

Edmons notupās uz ceļiem, ar rokām maigi aptaustīdams māsas potīti. Helēna varēja dzirdēt, kā viņa sāpēs aiztur elpu.

Edmons piecēlās, palika roku zem Katrīnas paduses un palīdzēja viņai nostāties uz kājām. — Kā tu domā, vai varēsi paiet? — viņš iejautājās.

Viņa paspēra dažus piesardzīgus soļus un pamāja ar galvu. — Būs jau labi, — viņa atteica.

Edmons domīgi lūkojās pāri laukiem, ar acīm pievērsdamies attālajam ceļam. — Novirzīsimies no šīs takas un iesim pa ceļu, — viņš izlēmīgi sacīja. — Tad tev būs vieglāk iet.

— Pa ceļu? — Katrīna noraizējusies pārvaicāja. —Vai tu domā, ka tas ir droši?

— Priekš tevis tas šobrīd ir drošāk nekā pa taku. Varbūt tev ir izmežģīta kāja, un šīs grambas jau nu nepalīdzēs. Turklāt šaubos, vai mūs kids te meklēs. Droši vien boši mūs dzenā pa Parīzi, bet viņi nevar izošņāt visu Franciju. Visādā ziņā viņi tā nepūlēsies mūsu dēļ. Neesam jau tik svarīgi.

Katrīna pamāja. Brāļa teiktajā bija daudz loģikas.

— Iesim, — viņš ierosināja. — Helēna kādu brīdi var panest Mariju. Tu atspiedies pret mani, es mēģināšu tevi pabalstīt. Tā mēs no tavas kājas noņemsim daļu svara.

Kaut ari tagad viņi gāja pa gludu asfaltu, viņu pārvietošanās bija jūtami palēninājusies. Bet Helēna apbrīnoja Katrīnu viņas izturības dēļ. Viņa pūlējās neizrādīt, cik ļoti sāp, lai gan manāmi kliboja. Pārējie neveiksmīgi centās pierunāt viņu apstāties, lai atpūstos. Un viņai bija taisnība. Viņiem vajadzēja turpināt ceļu. Bija jau laiks padomāt par nakšņošanas vietu. Līdz šim viņi nebija uzgājuši pieņemamu pajumti.

Gandrīz pusstundu viņi ceļā nesastapa nevienu automašīnu. Tad tālumā atskanēja vientuļas mašīnas rūkoņa.

Helēna paskatījās Edmonā un jautājoši norādīja uz grāvi. — Vai mums nevajadzētu?...

Viņš pakratīja galvu. — Nedomāju, ka tas būtu nepieciešams. Bet gadījumā, ja kāds prasa, — jūs sauc Sēra un Denīza. Es būšu Žaks. Mēs dzīvojam Ablī un pašlaik ejam apciemot sasirgušo vecomammu, kas dzīvo Sartrē. Sapratāt?

Katrīna un Helēna pamāja. Tad ātri nosprieda, ka Katrīna būs Sēra, bet Helēnas vārds būs Denīza.

Labi vien bija, ka viņi sacerēja šo stāstu. Nepagāja ne minūte, kad melna vieglā automašīna, braukdama no Ablī puses, nobremzēja tieši viņiem blakus. Resns bošs ar sārtu ģīmi, tērpies formā, nolaida mašīnas logu, izliecās laukā un māja, lai viņi pienāk klāt.

Helēna šaubīdamās pavērās Edmonā. Viņš pamāja, un visi devās pie mašīnas, Kamēr Edmons un Katrīna sarunājās ar šoferi, Helēna pastiepās pirkstgalos un ziņkārīgi paskatījās pa aizmugurējo logu mašīnā. Pārsteigta viņa ievēroja, ka mašīnā nav neviena pasažiera. Uz aizmugurējā sēdekļa atradās tikai liels sainis, ietīts brūnā papīrā un apsiets ar auklu.

— Kurp jūs dodaties? — viņa izdzirdēja šoferi apbrīnojami labā franču valodā vaicājam.

Katrīna asi atmeta galvu. — Mūsu vecāmamma ir slima, — viņa auksti atteica. — Ejam viņu apciemot.

Šofera mute savilkās smaidā, un viņš vērās Katrīnā ilgāk, nekā tas būtu nepieciešams. — Kur viņa dzīvo?

Katrīna norādīja attālo torņu smaiļu virzienā. — Sartrē.

— Es pamanīju, ka tu klibo.

— Es izmežģīju potīti, — Katrīna, plecus paraustīdama, atsaucās. — Nield vien.

— Pat ja tev nebūtu izmežģīta potīte, līdz Šartrē ir pārāk tāls ceļš,—bošs aizrādīja. Pēkšņi viņa smaids kļuva plašāks. — Ziniet ko, es jūs turp aizvedīšu. — Viņš paliecās sānis un atvēra no iekšpuses priekšējās durvis. — Kāp iekšā!

Tas izklausījās vairāk pēc pavēles nekā piedāvājuma, Katrīna nekustējās. — Un kā ar brāli un māsām? — viņa stīvi noprasīja.

— Viņi var salīst aizmugurē.

Helēna vēlreiz paraudzījās uz Edmonu. Viņš negribīgi pamāja, un meitene pakāpās sāņus, lai ļautu atvērt durvis. Sainis tika aizgrūsts tālākajā malā, un Helēna pirmā ietrausās mašīnā.

Meitene satraukta vērās apkārt, Te viņai viss bija jauns un neredzēts. Nekad iepriekš viņa nebija sēdējusi mašīnā. Sēdekļi bija mīksti un piepūsti un nedaudz smaržoja pēc ādas, panelis bija izgatavots no pulēta koka. Helēna, braukdama šādā greznā automašīnā, jutās ļoti svarīga persona.

Kad visi bija sakāpuši, bošs prasmīgi ieslēdza ātrumu un līgani sāka braukt. Stūrēdams viņš nepārtrauca iesāņus lūkoties uz Katrīnu. Viņa pat neslēpa savu noraidošo attieksmi pret vāciešiem. Atspiedusies pret durvīm, viņa ierāvās stūrī, dk tālu vien varēdama. Ledainajā klusumā viņa caur priekšējo stiklu pētīja nedzīvo vienmuļo ainavu.

— Kā tevi sauc? — bošs ierunājās.

— Sēra, — Katrīna klusi atbildēja. Viņa pat nepūlējās pievērst blakussēdētājam uzmanību.

—Mans vārds ir Kurts,—viņš atsāka. — Es esmu no Reinzemes. Un kur tu dzīvo?

— Ablī.

Helēna ziņkārīgi aplūkoja aptīto saini, kas atradās viņai blakus uz sēdekļa. Brūnais papīrs pieskaroties nočaukstēja. — Kas tur ir iekšā? — viņa skaļi noprasīja.

Šofera acis aizmugures spogulī pievērsās meitenei.—Avīzes. Man katru dienu jābrauc uz Parīzi pēc “Pariser Zeitung”, “Paris-Soir” un “Le Petit Parisien” un jānogādā tās ģenerālštābā Sartrē.

— Ai! — Tikpat labi pakā varēja būt čūska: Helēna instinktīvi atrāva roku. Pat viņa zināja, kas tās ir par avīzēm. Tās pārdeva katrā Parīzes kioskā. “Pariser Zeitung” bija Parīzes vāciešu laikraksts, kas iznāca katru dienu. Pārējos izdeva frand — vādešu līdzskrējēji. Normāli parīzieši nevienu no tiem nelasīja.

—Ja gribi, vari tos pašķirstīt,—šoferis ierosināja. —Jums ir daudz laika. Šartrē ir patālu, vēl kādus divdesmit kilometrus no šejienes.

— Nē, paldies, — Helēna pieklājīgi atteicās.

Viņš laikam nebija dzirdējis. Noņēmis vienu roku no stūres, viņš pasniedzās pēc salodtā laikraksta sev blakus uz sēdekļa un pār plecu pasniedza to uz aizmuguri. —Ja negribi plēst vaļā paku, te būs viens brīvs eksemplārs.

Viņai nekas dts neadika kā paņemt laikrakstu. Viņa nomurmināja paldies un, tā kā nevēlējās lasīt, atdeva to Edmonam. Viņš adodja laikrakstu.

Pēkšņi viņš ļāva tam nokrist klēpī un sāka domīgi raudzīties laukā pa logu.

Brāļa reakcijas apmulsināta, Helēna nolēma atklāt, kāds ir tās cēlonis. Pacēlusi laikrakstu, viņa redzēja, ka tas ir “Paris-Soir” eksemplārs. Virsraksts šķita kliedzam uz meiteni: “Mātes bēdas”. Ar mazākiem burtiem bija paskaidrots sīkāk: “Pa visu valsti tiek meklēti nolaupīti bērni. Izsludināta atlīdzība miljons franku apmērā.” Izplūdušā fotoattēlā varēja saskatīt resnu sievieti, kuru Helēna nekad iepriekš nebija redzējusi. Un zem tā — trīs zīmuļa skices.

Nelabums kāpa meitenei kaklā. Zīmējumi bija palielināti, tomēr viņa pārāk labi tos pazina; Žizeles skices« Un Katrīnas līdzība bija neticama, viņu varēja pazīt nekļūdīgi , ..

Meiteni sagrāba dusmu vilnis» Taktika bija skaidra» Bosi viņus vajāja un pamatīgi» Un šajā vajāšanā viņi gribēja izmantot frančus, kuri neko nenojauta» Ja būtu izziņots, ka tiek meklēti bērni, kas nogalināja bosu, bērnus uzskatītu par varoņiem» Jebkurš normāls francūzis uzņemtu viņus atplestām rokām un palīdzētu» Tagad gluži otrādi —viņi bija “nolaupīti” un noraudājusies “māte” ar nepacietību gaidīja viņu atgriešanos» Romantiski noskaņotie franči mīlēja bērnus. Viņi līstu vai no ādas laukā, lai atdotu bērnus izmisušajai mātei. Helēna nešaubījās, ka ikviens, kas viņus atpazīs, gluži nevainīgi steigsies uz tuvāko policijas iecirkni, lai paziņotu, kur un kad viņus redzējis»

Un “māte” fotogrāfijā? Droši vien izrādīsies kāda gestapo aģente.

Tātad tagad viņiem vairs nebija jābīstas tikai no bošiem vien. Ikviens francūzis bija kļuvis par viņu potenciālo ienaidnieku.

Viņi vairs nevarēja uzticēties nevienam. Nekādā gadījumā,

Edmons aizgriezās no loga» Sejā bija drūma izteiksme. Rūpīgi viņš nolika laikrakstu klēpī un pavērsa to pret priekšējo sēdekli. Viņš mēģināja runāt nepiespiestā balsī» — Skaties, Sēra, — viņš uzsauca. — Vai nav interesanti?

Katrīnai vajadzēja mirkli, lai atbildētu, —viņa vēl nebija pieradusi pie jaunā vārda. Tad viņa apgriezās sēdeklī otrādi.

Edmons norādīja uz bildēm.

Katrīnas izteiksme nemainījās, tikai seja nobālēja. Lēnām viņa ieņēma iepriekšējo stāvokli un truli blenza laukā pa logu.

Satiksme uz ceļa bija kļuvusi dzīvāka. Viņi pabrauca garām kareivju vadam, kas soļoja Sartrē virzienā. Tos ieraugot, Helēna izbijās vēl vairāk, viņa nespēja aptvert, kas notiks, ja šoferis viņus pazīs» Tomēr viņa pati atbildēja uz šo jautājumu; viņš nodos bērnus, nedomādams ne mirkli» Varbūt ari pašlaik viņš nebrauca uz Šartrē, bet gan uz tuvāko policijas iecirkni» Jeb vēl sliktāk -— uz gestapo štābu.

Šoferis vēlreiz nopētīja Katrīnu un sarauca pieri. — Vai zini, — viņš gausi novilka, — tu izskaties kaut kur redzēta. Nezin kāpēc man ir tāda sajūta, ka esmu tevi jau iepriekš saticis.

—Nedomāju, ka tas varētu būt iespējams, — Katrīna aši atsaucās.

— Nē, es esmu par to pārliecināts. Varbūt Ablī. Es bieži tur braucu cauri.

—Nu kā tad! —Katrīna meloja. — Es tagad atceros! Es arī esmu jūs iepriekš redzējusi!

Pēkšņi viņš uzspieda uz bremzēm. Mežonīgi palēkusies, mašīna apstājās. —Acb du lieber Himmelf Šoferis iesaucās. Apgriezies sēdekli, viņš paķēra laikrakstu no Edmona klēpja. Cieši ieskatījies zīmējumos pirmajā lapā, viņš atgrūda avīzi. —Jūs... jūs esat tie nolaupītie bērni! Tie, kurus meklē pa visu valsti! — Viņš blenza Katrīnā.

Viņa negaidīti sāka smieties. Helēna atcerējās — tā smieties māsa bija trenējusies ilgi un daudz — mājās savā istabā. Galu galā varbūt viņas aktiermākslas stundas atmaksāsies.

— Kas te tik smieklīgs? — šoferis nesaprata.

Katrīna tēloja, ka nevar atgūt elpu. — Vai tad jūs nesaprotat? — viņa elsa.—Mēs nemaz neesam nolaupīti. Mēs aizbēgām no mājām!

Viņš šaubījās. — Bet... kāpēc?

Katrīnas seja pieņēma spītīgu izteiksmi. — Tāpēc, ka mamma ir briesmone! — viņa nikni izgrūda, — Mums bija jātiek prom. Viņa mūs sit, kamēr kļūstam zili melni.

— Kāpēc tad jūs dodaties uz Sartrē?

Viņa dziļi ievilka elpu. —Tur dzīvo mans draugs, vārdā Ivs. Tā ir vienīgā vieta, kur mēs varam apmesties.

— Bet... laikraksti,—šoferis neticīgi ieminējās. —Tur rakstīts, ka jūs nolaupīja.

Katrīna rūgti iesmējās. — Patiešām? — Viņa ielūkojās šoferim ads.

— Tomēr kāpēc?

—Viss ir ļoti vienkārši. Mamma ir gudra sieviete. Viņa nojauta, ka cilvēki vairāk pacentīsies, ja uzskatīs, ka mēs esam nolaupīti.

Viņš lēnām pamāja. — Bet kā viņa varēja noorganizēt publikāciju avīzē?

Katrīna pasmaidīja. — Nu jau gadu viņa saietas ar augsti stāvošu vācieti. Viņš ir līdz ausīm iemīlējies mammā, tāpēc viņa var visu dabūt gatavu. —Viņa piedūra pirkstu laikrakstam. — Pat šitādas lietiņas.

Viņš pašūpoja galvu. — Izklausās dīvaini. Tomēr es tev ticu. Bet, lai kā es to arī negribētu, man nāksies ziņot par jums priekšniecībai. Esmu devis karavīra zvērestu.

— Es zinu, — Katrīna atteica. Pēkšņi viņa nolaida ads. — Esmu jau pārāk pieaugusi, lai ļautu mammai vadīt manu dzīvi, — viņa nočukstēja. — Es augu tik ātri, ka viņa pat nepamanīja manas vajadzības. Viņa tikai domā, kā apmierināt savas vēlmes.

Šofera interese pieauga. — Vajadzības? — viņš pārvaicāja. — Kādas vajadzības? — Helēna uztvēra viņa skatienu. Acis iemirdzējās spožāk.

— Nu tu taču saproti. — Katrīna paraustīja plecus. — Es esmu sieviete, bet nevaru no tā gūt nekādu baudu. [7]

Viņš izslējās taisnāk — Vai tad tev citu draugu nav? Es domāju tādus, kuri spētu»..

— Vēl bez īva? — Katrīna pakratīja galvu un sāpīgi nopūtās. —Nav vis. Redzi, lielākā daļa vīriešu, kurus esmu sastapusi, īstenībā nav nekādi vīrieši. Viņi vienkārši baidās no mammas. Vienīgi Ivam netrūka drosmes pateikt viņai, ko domā . —Viņa negaidīti apklusa un cieši vērās blakussēdētājā. — Vai tu spētu stāties viņai pretim?

— Es... es domāju, ka jā, — vioņš stostījās»

Viņa pasmaidīja un, lēnām pastiepusi pirkstus, sāka maigi taustīt viņa bikšupriekšu.

— Nē, — viņš norūca. — To tu nedrīksti darīt. Man jāved jūs uz policijas iecirkni, Mēs nevaram zaudēt laiku.

Viņa atkal uzsmaidīja un atpogāja mēteli» Tad paņēma viņa roku un uzlika uz savām krūtīm. — Es neesmu vairs bērns, — viņa kārdināja. — Es esmu sieviete.

Nervozi viņš atvilka roku un brauca tālāk. Tomēr viņš nepievērsa pārāk daudz uzmanības ceļam,

— Vai es tevi uzbudinu? — Katrīna ķircināja.

Viens vienīgs čuksts, — Jā.

Katrīnas roka vēlreiz ķērās pie taustīšanās, — Tas kļūst stingrāks, —viņa apbrīnas pilnā balsī iesaucās» —Ai, tas taču ir milzīgs,

— Lielāks nekā tavam draugam?

— Daudz lielāks»

Šoferis redzami piepūtās no lepnuma. — Tad kāpēc tu neatbrīvo manu metamo un neķeries tam kārtīgi klāt?

Viņa apsološi smaidīja» — Nē, tas ir pārāk liels, lai tāpat vien paspēlētos. Es gribu to»., sev! iekšā.

Mašīna nogriezās sāņus.

Katrīna aši paskatījās pa logu. Pa labi netālu atradās neliels skujkoku mežs.

— Zini, ko, — viņa ieteicās, — Vai redzi tos kokus priekšā? Mēs tur varētu uz dažām minūtēm piestāt» Ja tu iebrauksi labi dziļi, neviens pat nepamanīs mašīnu,

Viņš vilcinājās. —Ja to atklās, mani aizsūtīs uz krievu fronti,

— Neuztraucies, neatklās» Kas gan viņiem to pastāstīs? Taču ne jau šitie mazie briesmoņi aizmugurē,

Helēna pamazām kļuva nikna. Katrīna mazliet šāva pār strīpu, Briesmoņi, ko tu neteiksi!

— Klausies, tas taču neaizņems daudz laika, — Katrīna piebilda, — Pēc tam tu varēsi nogādāt mūs policijas iecirknī, Bet vispirms es gribu, lai tu ar mani apejies kā ar sievieti.

Bosa seja atplauka smaidā. Viņš negaidīti nospieda bremžu pedāli un pa dubļainu ceļu strauji iegriezās mežā. Noliekušies priežu zari berzējās gar mašīnas malām. Starp kokiem bija tumšāks. Tie aizsedza sauli un gaismu.

Nobraukuši apmēram desmit metrus, viņi izbrauca klajumā. Tas bija laukumiņš, kur skaldīja malku. Saskaldītas dzeltenas pagales bija glīti sakrautas grēdās. Starp varenajiem priežu zariem viņi varēja saskatīt ceļu, bet viņus pamanīt nebija nemaz tik viegli.

Bošs izslēdza motoru. — Vai tu vēlies bērnus aizsūtīt nelielā pastaigā? — viņš ieminējās.

Katrīna pakratīja galvu. —Nē, ir pārāk auksts. Bez tam viņiem tas nebūs nekas jauns. Viņi jau iepriekš to ir redzējuši.

—Kā pavēlēsi. —Viņš pacēla gurnus no sēdekļa un novilka bikses.

Helēna juta pieskaramies kādu roku. Viņa palūkojās Edmonā. Viņa acis neizteica neko. Bet viņš māja, lai noņem auklu no laikrakstu saiņa.

— Kad tavs metamais ir ārā, tas ir vēl lielāks! — Katrīnas balss izklausījās sajūsmināta. — Tik liels un sarkans, un piebriedis.

Helēna bija dabūjusi auklu. Edmons to nepacietīgi paķēra. Drūmi viņš daļu aptina ap roku un no pārējā gabala izveidoja dipu. Sākumā Helēna nosprieda, ka viņš sadomājis spēlēt kaut kādu spēli. Tad viņa pēkšņi aptvēra, kas notiks un kāpēc Katrīna šeit iemānījusi bošu. Viņa aizturēja elpu un gaidīja.

—Vispirms paņem to mutē, — šoferis ieteica. —Tad tas kļūs vēl stingrāks.

Iekliegdamies Edmons metās uz priekšu. Viņš apmeta dipu ap šofera kaklu un stingri to pievilka, aizžņaugdams rīkli.

Boša seja kļuva koši sārta. Viņš izdvesa šausmīgas saraustītas skaņas un ar rokām mēģināja atvilkt auklu. Katrīna iespiedzās. Vispirms viņa ierāvās mašīnas stūri, tad noliecās un sāka taustīties zem sēdekļa, meklēdama, ar ko varētu bošu apdullināt. Viņa atrada smagu lukturi un sāka ar to mežonīgi sist vācietim pa galvu. Bet bošs izrādījās ļoti izturīgs. Ar pēkšņu rāvienu viņš dabūja pušu vienu auklas kārtu. Kratīdams galvu, viņš centās no tās atbrīvoties. Saniknots viņš uzklupa Katrīnai.

Edmons nekavējoties izlēca no mašīnas. Ari Helēna sekoja viņam. Apkārt mētājās pagales. Nevildnādamies Edmons paķēra tuvāko un atrāva šofera durvis.

Bošs ar milzīgajām rokām bija sagrābis Katrīnas kaklu. Viņas vaļējā mute izmisīgi tvēra pēc gaisa, ķermenis bija iespiests sēdeklī. Viņa smaka nost

Edmons ar pagali sāka dauzīt boša sprandu. Ieņurdēdamies boss apmetās krēslā otrādi, tomēr neatlaizdams Katrīnas rīkli.

Helēna izmisumā raudzījās apkārt. Tad viņa pamanīja kādu metāla darbarīku blakus pagaļu kaudzei. Tas bija kaut kas līdzīgs pīķim, ko lietoja kluča sašķelšanai. Gals izskatījās ļoti ass. Meitene mēģināja to pacelt, bet tas bija pārāk smags. Viņa paraustīja Edmonu aiz rokas. — Ņem šito! — viņa kliedza. — Ņem šito!

Edmons nometa pagali zemē. Ar abām rokām satvēris pīķi, viņš vēlreiz metās bosam virsū. Šoreiz viņš bija bruņojies ar ieroci, kas spēja iznīcināt. Viņš aši iegrūda pīķi boša vēderā.

Bošs iebļāvās. Rokas atlaida Katrīnas kaklu, un acis pievērsās vēderam. Šokēts viņš blenza uz ieurbušos pīķi. Tad sāka tecēt asinis.

Bet viņš vēl nebija beigts.

Tajā brīdī Helēna izdzirdēja neatlaidīgus soļus maršējam garām pa ceļu. Viņas sirds sāka mežonīgi sisties krūtīs. Šī skaņa varēja nozīmēt tikai vienu. Kareivju vads, kuram viņi pabrauca garām, itin drīz būs klāt.

Arī bošs to noteikti bija dzirdējis, jo pēkšņi viņš saņēma visus spēkus un mēģināja kliegt. Katrīna steidzīgi uzspieda roku uz viņa mutes, lai apslāpētu skaņas. Viņa saviebās, kad vācietis iespieda zobus viņai pirkstos, bet izturēja. Tad, nikni cīnīdamies kā ievainots zvērs, viņš centās izlīst no mašīnas. — Kājas! — Edmons uzbrēca Katrīnai. —Turi kājas!

Viņa atlaida muti un satvēra vācieša bikses, lai ievilktu viņu atpakaļ mašīnā.

Helēna uzmeta acis ceļam. Starp priežu zariem varēja saredzēt kareivjus. Tie jau bija garām. Bet, atskatījusies uz mašīnu, viņa pamanīja vēl kaut ko. Bošs grasījās satvert stūri, lai nospiestu signālu.

Katrīna palaida vaļā kājas un sagrāba roku. Tikko viņai izdevās to atraut no signāla, viņš sniedzās vēl un vēl.

Edmons drūmi sagrāba šoferi aiz matiem. Viņš pavilka galvu nedaudz laulā no mašīnas un cirta pret to durvis. Bošs viebās un stenēja, bet nebļāva. Helēna dzirdēja vienu pretīgu būkšķi pēc otra, Edmonam belžot dūms pret vācieša galvu. Piektajā reizē atskanēja drausmīgs krakšķis, un no galvas sāka plūst asinis. Pamazām bošs padevās. Ķermenis kļuva ļengans.

Beidzot viņš bija pagalam.

Kareivju vads bija aizgājis, soļu troksnis izzuda tālumā. Ceļš bija tukšs.

Pārguris Edmons novēlās zemē. Teņu viņš sēdēja, izmocījušos izteiksmi sejā. Viņam blakus no mašīnas laukā karājās boša galva. Aizmugures sēdeklī Helēna saklausīja Marijas čīkstēšanu. Neticami, visu šo laiku viņa bija mierīgi gulējusi.

Katrīna izstreipuļoja no mašīnas. Viņai vajadzēja pieķerties pie tās, lai noturētos kājās. Uzmetusi skatienu bosam, noliecās un vēma.

— Laikraksti, — Edmons nočukstēja. Viņš vēl aizvien smagi elpoja. —Mums tie.. .jāpanes... kautkur tālāk Jāaprokvai jāsadedzina. Tie nedrīkst nokļūt Sartrē,

Katrīna pagurumā pamāja un nokrita viņam līdzās zemē.

Viņi atpūtās minūtes piecpadsmit. Pa to laiku Edmons un Katrīna atguva daļu spēka. Helēna palīdzēja viņiem aiznest laikrakstus kādus piecdesmit metrus tālāk un sadedzināt. Lai slēptu ugunskura vietu, pārogļojušās atliekas viņi pārklāja ar malku un priežu zariem.

7

Bija jau melna nakts, kad viņi beidzot atrada vietu naktsguļai. Viņi to uzgāja gluži nejauši. Nogājuši vairāk nekā trīs kilometrus uz Sartrē pusi, bērni tālumā ieraudzīja mašīnas ugunis.

— Ātri! — Edmons sauca. — Grāvī!

Viņi novēlās no ceļa, un te nu tā bija viņu priekšā — liela, apaļa drenu caurule, kas savienoja grāvjus un gāja gar ceļa abām malām. Tieši zem ceļa viņi būs vislabāk paslēpušies. Dibenā bija ūdens, kas jau labi sen bija pārvērties ledū. Kaut ari aukstumā, viņi būs drošībā.

Kad mašīna virs galvām aizbrauca, viņi izlīda, lai padarītu savu mītni cik vien iespējams omulīgu. Edmons lika izraut krūmiņus, kas auga ceļa malā. Viņš nolēma, ka tos varētu nostatīt abos caurules galos, lai mazliet aizsargātos no vēja. Bet krūmi spītīgi turējās zemē: saknes bija iesalušas. Viņiem izdevās savākt tikai dažus kailus zarus. Viņi uzlika tos uz ledus un paši apgūlās tiem virsū.

Viņi gulēja saspiedušies cieši kopā, nosaluši un izsalkuši, ar ķermeņu karstumu sildīdami viens otru un cenšoties padarīt cita miegu ērtāku. Bet Helēna gulēja slikti. Marija naktī bieži raudāja. Kad beidzot uzausa gaisma, Helēna pamodās trīcēdama, klabošiem zobiem. Pat neatvērusi acis, viņa juta, ka Edmona šeit nav.

Viņš atgriezās pēc stundas. Viņš bija aplaupījis kādu māju tuvējā ciematā un atnesa nedaudz piena, dažas siera šķēles, divus tievus desas luņķus un mazliet cukura. Cukurs vēl āmen atradās zilganbaltā keramikas trauciņā. Edmons bija uzgājis ari brendija pudeli. Viņš izvilka korķi, un visi pēc kārtas iedzēra pa malkam. Garša bija rūgta, un tas dedzināja rīkli, toties pēc tam nomierinoša siltuma vilnis izplatījās pa ķermeni, Viņi pat nedaudz apslapināja Marijas lūpas. Visiem par pārsteigumu, tas mazo nomierināja.

— Šķiet, ka brendijs viņu apklusina, *— Edmons konstatēja.

— Iedosim viņai mazdrusciņ, kad vajadzēs, lai viņa neraud.

Paēduši viņi turpināja ceļu. Viņi virzījās uz dienvidrietumiem pāri

vēl kailākiem laukiem un vēlāk cauri mežiem, kur kokiem trūka apakšējo zaru. Gadsimtu laikā tika aizvākti krūmi un jzgāzti koki, un Helēna iedomājās, ka vasarā te zemi klāj sūnas. Šobrīd to klāja sadzeltējušas priežu skujas un nobiruši čiekuri. Debesis virs galvas bija biezas un pelēkas, izskatījās, ka snigs.

Pēcpusdienā sāka snigt slapjš sniegs.

T as pārsteidza bērnus nesagatavotus—kaut kur meža vidū Zili no aukstuma un izmirkuši līdz ādai, viņi beidzot uzgāja pajuma. Tā bija pamesta meža cirtēju būda, un tajā bija pat pavards. Saskaldītas malkas grēdas bija sakrautas gar ārsienām, un bērni pa klēpītim sanesa to būdā. Edmons iekūra uguni. Slapjā malka dega slikti, un būdiņa pildījās dūmiem. Tie lika acīm asarot, bet viņi jutās pateicīgi par siltumu.

Aptvēruši, ka var tikt iepurināti vairākas dienas, viņi ēda taupīgi, lai pārtikas pietiktu ilgākam laikam. Kad izbeidzās piens, viņi baroja Mariju ar siltā ūdenī izšķīdinātu cukuru.

Šķita, ka vētra turpināsies vēl kādu laiku, tāpēc viņi izmantoja izdevību un izmazgāja Marijas drēbītes. Tas viņai acīmredzot ļoti noderēja, jo visu nakti meitenīte gulēja ciešā miegā.

Bet samirkšana slapjā sniegā viņiem nebija nākusi par labu. Katrīna un Helēna bija saaukstējušās. Viņas daudz šķaudīja un klepoja, un Katrīna vēl piedevām saķēra laringītu. Tajā naktī slapjo sniegu nomainīja īsts sniegs.

Pēc divām dienām laiks noskaidrojās. Viņi izgāja no būdas un izbrīnā raudzījās apkārt. Temperatūra bija nokritusies vēl zemāk, bet gaiss bija tīrs un kristāldzidrs. Debesis bija bāli zilas, un visu apkārtni klāja bieza, mirgojoša sniega sega. Pat koku zari izskatījās, it kā kāds uz tiem būtu sakrāvis kokvilnas pikas. Jaunajām meitenēm tas viss atgādināja pasaku valstību.

— Brīnišķīgi, vai ne? — Helēna pievērsās Edmonam.

Viņš pamāja. — Jā, ļoti skaisti, — viņš piekrita. Bet viņa prātu šobrīd acīmredzot nenodarbināja skaistums. Bija daudz svarīgākas lietas, par kurām domāt. Viņš pagriezās pret Katrīnu. —Vai cukurs vēl atlicis?

— Mazliet, — viņa aizsmakušā balsī krekšķēja.

— Lai cik tur ari būtu, sajauc to ar siltu ūdeni un iedod Marijai, — viņa teica. — Kad viņa būs paēdusi, saģērb viņu silti. Mēs drīz dosimies tālāk.

Katrīna paklausīgi pamāja un iegāja būdā modināt Mariju. Mirkli vēlāk viņa izsteidzās laukā.

Edmons paskatījās viņā. — Vai kas noticis?

—Marija,—Katrīna teica aizsmakusi, —Viņa deg kā ugunīs. Man šķiet, ka viņai ir drudzis!

Pagrūdis māsu sāņus, Edmons iegāja būdā. Steidzīgi viņš devās uz gultu, kur gulēja Marija, un ar roku pieskārās mazās pierītei.

— Baidos, ka tev taisnība, — viņš drūmi sacīja Katrīnai. — Viņa patiešām ir slima.

Helēna rīkojās tāpat, kā bija redzējusi darām brāli, un uzlika roku uz Marijas pieres. Tā bija slapja no sviedriem, bet ledaini auksta.

— Ko mēs iesāksim? — viņa vaicāja.

Edmons pavērās Marijā,—Kas mums jādara? —viņš murmināja. —Jādabū viņai ārsts.

Katrīna šaubījās, — Neviens ārsts te nenāks.

— Tad mēs iesim pie viņa, — viņš vienkārši atbildēja.

Katrīna viņu stingri saņēma aiz rokām un sapurināja.—Bet ir pārāk

auksts! — viņa skarbi teica. — Ir bīstami nest viņu aukstumā šādā stāvoklī!

Edmons pogāja vaļā mēteli. Helēna vēroja, kā viņš maigi ietin tajā Mariju, — Tas viņai neļaus nosalt, —viņš piebilda,

— Un tu pats? — Katrīna jautāja. — Ko tu taisies vilkt mugurā? Viņš paraustīja plecus. — Gan jau iztikšu. Man taču nav drudzis. Katrīna nopētīja viņu.—Padomā jēdzīgi! Tā tu nosalsi līdz nāvei! —Varbūt,—viņš atcirta.—Bet tur neko nevar līdzēt, —Tad viņš

pacēla balsi; — Labi, pietiek pļāpāt. Pasteidzieties, lai būtu gatavas ceļam, Mēs tūlīt dodamies projām.

Katrīna uzbudināta pacēla gaisā rokas, Tad pārstaigāja visu būdu, lai savāktu viņu nedaudzās mantas,

Pogājot mēteli, Helēna pievērsās brālim, — Vai ārsts nemaksā naudu? — viņa noprasīja.

Edmons pamāja,

— Vai tas nozīmē, ka tu to nozagsi? —viņa cerīgi nočukstēja.

— Nē, es to nedarīšu, — viņš skarbi atteica.

— Ai. — Viņa sarauca pieri. — Kā tad mēs samaksāsim ārstam? Viņš uzsita pa krūšu kabatu, —Mums nāksies izmantot mammas

gredzenu. Es gan negribu to pazaudēt, bet domāju, ka mamma sapratīs.

Helēna pamāja. Viņam taisnība. Šādos apstākļos sapratīs.

* * *

Ikreiz, kad viņi tuvojās ciematam, Edmons lika viņām drošā vietā nogaidīt, bet pats, paņēmis Mariju, gāja meklēt ārstu, Izrādījās, ka

ārsti šajā pusē ir retums. Tikai pēc dažām stundām viņš beidzot vienu atrada. Viņš tur atstāja Mariju, bet pats steidzās atpakaļ, kur bija atstājis Katrīnu un Helēnu. yiņam atkal bija mugurā mētelis.

— Ejam, — viņš mudināja. — Ārsta māja ir jauka un silta. Mazliet siltuma mums nenāks par ļaunu.

Katrīna bažīgi paskatījās uz brāli. — Domā, ka ārstam var uzticēties? — viņa jautāja.

— Es ceru, ka var, — viņš atbildēja. — Šā vai tā, mums nav citas izvēles. Es tur atstāju Mariju.

— Vai ārsts dzīvo ciematā? — Helēna vaicāja, norādīdama uz tālumā saskatāmo māju pudurīti. — Vai vienā no tām fermām?

—Ciematā. Ejam taču.—Sniegs gurkstēja zem kājām, viņiem ejot pa mierīgo galveno ieliņu. Pie pēdējās mājas Edmons atvēra vārtiņus uz mazu pagalmu, un tad viņi stāvēja uz lieveņa, kamēr brālis klauvēja pie durvīm. Tās atvēra drukna pusmūža sieviete. Viņa pazina Edmonu.

— Nāciet iekšā, nāciet, — viņa aicināja, ar rokām bīdīdama viņus iekšpusē. — Ārsts ar maziņo ir augšā.

Viņi iegāja tumšā, šaurā gaitenī. Aizvērusi aiz viņiem durvis, sieviete pamāja uz viņu kājām. — Novelciet kurpes, tās noteikti ir cauri slapjas. Atstājiet tepat pie durvīm. Tad nāciet man līdzi.

Viņi sekoja sievietei pa gaiteni uz priekšu. Viņa pavēra matēta stikla durvis. Tā bija virtuve. Tās stūrī atradās milzīga plīts, un no tās plūda pamatīgs siltums. Bērni ātri pievirzījās tai klāt un izstiepa rokas pāri karstajai virsmai, mēģinādami tās sasildīt.

— Apsēdieties, — sieviete turpināja, norādīdama uz galdu.

— Izskatās, ka jūs labprāt tiktu galā ar kādu ēdamo. Es tikko pagatavoju siltas pusdienas.

— Bet Marija... — Edmons iesāka.

— Mazā jūtas labi, — durvīs ierunājās vīrieša balss.

Bērni pagriezās un pāri telpai lūkojās viņā. Tas bija padzīvojis vīrietis, sirmiem matiem un dziļu grumbu izvagotu seju. Viņš nēsāja brilles sudraba rāmjos un biezu vilnas džemperi. — Viņa ir augšā aizmigusi.

— Vai kaut kas nopietns? — Edmons nobažījies vaicāja.

Ārsts paskatījās viņā.—Viņa vēl ir tikai zīdainis,—viņš paskaidroja.

— Tādā vecumā viss var būt nopietni. Mazajiem ir arī mazāka pretestība slimībām. — Tad viņš iedrošinoši uzsmaidīja. — Bet, manuprāt, viss būs kārtībā. Šobrīd viņai nepieciešams pabūt siltumā. Cerēsim, ka drudzis drīz pāries. Ja tā, tad jau pēc dažām dienām viņa varēs ceļot tālāk.

— Dažas dienas! — Edmons izsaucās. — Mēs nevaram tik ilgi uzkavēties. Mums... mums jau tūlīt jādodas prom.

Ārsts sarauca pieri —Jūs neesat vietējie, citādi es būtu jūs pazinis. Tas nozīmē, ka jums vēl tais ceļš zem kājām. Vai man ir taisnība?

Edmons klusēdams pamāja.

Ārsts atsēdās pie virtuves galda un pamāja, lai ari viņi dara to pašu. — Jūs varat man uzticēties, — viņš līdzjūtīgi teica. — Varbūt izstāstīsiet man visu?

Edmons, ne vārda neteikdams, vērās viņā. Mirkli šaubījies, viņš pamāja. Viņi atsēdās pie galda. Dzerot no tasēm kūpošu kakao, Edmons izstāstīja ārstam visu, kas bija noticis, sākot ar mammu un Mišelu, un vāciešiem, kuri dauzījās pie gaiši dzeltenajām durvīm,..

Vēl pēc četrām dienām Marija bija pietiekami vesela, lai ceļotu tālāk, Bērni bija labi atpūtušies, uzkavēšanās viņiem bija nākusi tikai par labu. Helēna tika vaļā no iesnām un Katrīna — no laringīta.

Kad bija pienācis laiks atvadīties, pār Helēnas vaigiem plūda asaras, Ārsts un viņa saimniecības vadītāja bija izturējušies pret viņiem vairāk nekā laipni, un viņa negribēja doties prom. Viņi bija parūpējušies, lai bērni justos tikpat labi kā mājās brīdī, kad viņiem uz to nebija nekādu tiesību, tāpēc bērniem tagad bija tāda sajūta, ka viņi sacītu ardievas tuviem draugiem.

Helēna paslēpa seju pie sievietes lielajām, mīkstajām krūtīm un apskāva viņu, cik stipri vien spēja. — Man tevis pietrūks, — viņa čukstēja.

—-Ari man jūsu visu pietrūks,—sieviete klusi atsaucās, nolūkodamās meitenē. — Rūpējieties par sevi, un lai Dievs jūs sargā.

Edmons paveda ārstu sāņus. No kabatas viņš izvdlka mammas gredzenu, — Mēs esam jums tik daudz pateicības parādā, — viņš ierunājās, — Šis te ir vienīgais, ar ko spējam jums samaksāt.

Ārsts pakratīja galvu. — Es neko nevaru ņemt.

— Bet jūs izglābāt Marijas dzīvību, — Edmons iebilda.

— Tas bija mans pienākums — gan kā francūzim, gan ārstam.

Edmons pamāja. — Paldies jums, — viņš klusi teica, — Ari par

jaunajām drēbēm.

Ārsts vēlreiz pakratīja galvu, — Nē, tieši mums būtu jāpateicas jums. Kaut arī maza daļiņa, bet ir tādi, kas sadarbojas ar mūsu dzimtenes okupantiem un nomelno mūsu godu un lepnumu. Tomēr jūs — vēl tikai bērni — esat pietiekami drosmīgi, lai stātos pretī bosiem. Jūs iedvesmojat visus pārējos. Par to mēs jūtamies jums pateicīgi,

Saimniecības vadītāja ielika biezā, jaunā segā satīto Mariju Katrīnas rokās. — Parūpējies par mazo eņģelīti, — viņa Katrīnai pieteica.

Katrīna smaidīja. — Es to tiešām darīšu.

Sieviete izberzēja mitrās acis un nošņaukājās. — Kādreiz, kad viss jau būs beidzies, paziņojiet mums, kā beidzās jūsu ceļojums. Pat tad, ja tas notiks pēc daudziem gadiem. —Viņa cieši apskāva Edmonu, tad noņēma sev no kakla sudraba ķēdīti ar medaljoniņu galā. Svinīgi viņa to aplika ap zēna kaklu.—Lai tā būtu kā svētība. Mēs lūgsim par jums Dievu. — Tad viņa pasniedzās un no galda noņēma smagu grozu, pilnu ar visizmeklētāko pārtiku no pieliekamā.—Tas jums ceļam, — viņa vienkārši piebilda.

Edmons pastiepās pirkstgalos un noskūpstīja viņu uz vaiga. — Paldies, — viņš nočukstēja.

Pēkšņi viņi izdzirdēja kaut kur ārpusē zvaniņu skaņas. — Kas tur? — Helēna iesaucās, steigdamās pie loga. Viņas acis iepletās. Mājas priekšā uz apsnigušās ieliņas stāvēja milzīgas kamanas ar diviem kastaņbrūniem zirgiem priekšā.

—Tas būs Klods Sorels, — ārsts ieteicās. — Nabadzīgs fermeris, kurš man ir pateicību parādā. Pagājušogad es izglābu viņa sievas dzīvību. Viņš nevarēja atļauties man samaksāt, tāpēc es atvēlēju viņam šo parādu atstrādāt. Es sarunāju, ka jūs pavadīsiet nakti viņa fermā. Rīt viņš jūs kamanās aizvedīs uz Sateodē. Tad jums jānoiet sešdesmit kilometri uz dienvidiem, un jūs nonāksiet līdz Luārai. Pēc tam ejiet gar upi uz rietumiem, kamēr sasniegsiet jūru. Tur arī būs Sennazēra.

8

Kad viņi bija sasnieguši fermu, Klods Sorels apstādināja kamanas mājas priekšā un apgriezās otrādi savā sēdvietā. — Esam klāt, —viņš noteica, ar dobjām, caururbjošām acīm nopētīdams bērnus.

Neteicis ne vārda, viņš nolēca zemē un pagaidīja, kamēr viņi izrāpjas no ragavām. Bērni izstaipīja kājas. Viņi bija braukuši vairāk nekā stundu un bija stīvi no aukstuma. Neko nelīdzēja ari vecā, biezā lupatu sega, ar kuru viņi bija aptinušies. Sorels pat nepapūlējās izjūgt zirgus. Viņš piesēja tos pie staba, kur tie stāvēja, astes kustinādami un trokšņaini sprauslodami. Viņu kastaņbrūnie ķermeņi no pārpūles kūpēja, un pār mugurām lāsoja sviedri. Sorels tos bija triecis, bez žēlastības pātagodams zirgus, kad tie nebija pietiekami ātri rikšojuši pār sniega klātajiem laukiem.

— Nāciet līdzi, —viņš strupi pavēlēja.

Viņi devās pie durvīm, un Helēna noskatīja māju. Tā bija liela un drūma, kā netīrs traips pasakainajā ainavā. Līdzīgi pārējām provinces ēkām, tā bija sena. Neglīta jau no pašiem pirmsākumiem, tā bija ieguvusi vēl neizskatīgākas koka piebūves abos galos, kas slējās pret mūra sienām, kā atbalstu meklēdamas. Biezajās sienās tālu viens no otra glūnēja mazi kvadrātveida lodziņi. To dēļ māja atgādināja neieņemamu cietoksni. Katram logam bija nošķiebušies koka slēģi: daži no tiem aizvērti, daži vaļā un klabēja vējā. Vientuļais skurstenis bija vienīgais, kas liecināja, ka māja ir apdzīvota. No tā kūpēja tieva dūmu strūkliņa.

Pie sliekšņa viņi apstājās, lai nodauzītu no zābakiem sniegu. Tad Sorels ieņurdējās, atgrūda durvis, un viņi iegāja mājā.

Krēslainajā koridorā griesti bija tik zemi, ka Sorelam nācās pieliekties, ieejot pa durvīm. Sienas bija balsinātas ar krītainu krāsu, kas pieskaroties palika pie pirkstiem.

Viņi izgāja caur vēl vienām durvīm un nonāca virtuvē. Līdzīgi koridoram, tā bija vāji apgaismota. Rupji tēsto dēļu grīda gadu desmitu laikā no mazgāšanas bija noberzta gandrīz balta. Pie sienām karājās daži briežu ragi un izbāztas galvas. Tās daļēji atradās ēnā, bet acis uztvēra caur logu ienākušo gaismu un ļauni spīdēja. Helēna nespēja saprast, kāpēc gan cilvēki karina savās istabās kādus biedējošus priekšmetus.

— Ei, sieva! — Sorels skaļā, skarbā balsī nokliedza.

Viņi izdzirdēja atveramies un aizveramies durvis. Tad bez skaņas istabā ieslīdēja sieviete. —Jā? — viņa nomurmināja. Izklausījās, ka viņa šļupst; tad Helēna saprata, kāpēc. Viņai bija piepampusi lūpa.

Helēna skatījās uz sievieti. Viņa bija daudz īsāka par vīru, ar sarkanu nogurušu seju. Biezie, cirtainie mati sapīti bizē. Viņa bija ģērbusies biezos, melnos svārkos un melnā džemperī ar pārāk garām piedurknēm, un izbalējušā zilā priekšautā. Raugoties sievietes sagumušajos plecos, Helēna domās salīdzināja viņu ar vajātu un iesprostotu dzīvnieku.

— Vai neredzi, ka mums ir ciemiņi, slinkā sieviete? — Sorels auroja. — Ko stāvi kā muļķe! Pasteidzies un uzklāj galdu. Pēc tam sagatavo viņiem guļvietas!

—Jā, Klod, —viņa paklausīgi bilda. Helēna pamanīja, ka sievietes seja ir nosarkusi. Arī viņai tā būtu, ja pret viņu tā izturētos svešinieku klātbūtnē.

Sieviete pavērās viņos un pamāja, lai sēžas ap rupji tēsto galdu. Tikai tagad Helēna īstenībā aptvēra, cik sieviete ir jauna. Jauna un reizē novecojusi.

— Parūpējiesjai viņi ātri tiek gulēt, — Sorels norūca. — Rīt man viņi jāaizved uz Sateodē. Mums agri jādodas ceļā.

Pār plecu viņa paglūnēja vīrā. —Jā, Klod.

Viņš atkal ieņurdējās, noņēma no plaukta māla krūzi, attaisīja to un iedzēra malku» Helēna saoda sidru un pēc tam redzēja to tekam viņam pār zodu. Viņš to noslaucīja piedurknē, aiznesa krūzi pie galda un ar blīkšķi nolika to. Tad pavilka krēslu, atsēdās un uzcēla zābakos apautās kājas uz tīrā galda.

Helēna ievēroja nepatikas dzirksti sievietes ads, tomēr teikt viņa neko neteica»

Sorels iedzēra vēl vienu sidra malku un smagi atgrūda krēslu. Piecēlies kājās, viņš norūca: — Būšu mājās vēlāk. Skaties, lai viņi ātri iet gulēt

— Uz kurieni tu dosies? — sieviete vaicāja. Viņas balsī Helēna saklausīja bailes»

— Uz ciematu.

Viņa pagriezās pret vīru, nervozi burzīdama pirkstos priekšauta stūri. — Klod, lūdzu, nē, — viņa vaimanāja. — Tu jau pagājušonakt tur biji un atnāci... —Viņš sašķobīja niknu ģīmi, un sieviete apklusa.

— Klusē, sieva! — viņš draudoši pakratīja dūri. —Jeb gribi vēl zilumu klāt savai lūpai?

— Nē, Klod, — viņa pagurusi teica. Tad novērsās un piegāja pie plīts, bet viņš vilkās laukā pa durvīm.

— Man nepatīk šitie cilvēki, — Katrīna noteica.

Edmons atbildes vietā pamāja. Viņš sēdēja uz viena no cietajiem, nelīdzenajiem matračiem. Sad un tad viņš pašūpoja Mariju uz čīkstošajām gultas atsperēm. Katrreiz, kad viņš to darīja, meitenīte spiedza no sajūsmas, un gaisā pacēlās biezi putekļu mākoņi. Viņiem visiem mugurā bija mēteļi. Mājas augšstāvu neapkurināja. Kad viņi būs gultās zem vecajiem dūnu pēļiem un kožu saēstajām segām, tad būs labi un silti, bet vēl jau tā nebija. Istaba bija krēslaina, to drūmi apgaismoja vientuļa petrolejas lampa.

Helēna pierausās kājās un piegāja pie mazā lodziņa. Tas bija šaurs, ka iespraukties varētu varbūt vienīgi balodis, bet tas bija izbūvēts mājas jumta galā, un, pastiepusies uz pirkstgaliem, Helēna varēja aplūkot pagalmu divus stāvus zemāk. Bija uzlēcis mēness. Balts un gandrīz pilns, tas apspīdēja apkārtni un meta sniegā garas ēnas.

Edmons atspiedās pret skabargaino gultas galu. — Tas ir fermera dēļ,—viņš atsaucās. — Viņa sieva jau nav pārāk slikta, bet iebiedēta. Vai redzējāt viņas lūpu? Viņš noteikti pamatīgi iebelzis.

— Es nesaprotu, kāpēc gan ārsts ar viņiem uztur draudzīgas attiecības, — Katrīna, galvu grozīdama, iebilda. — Vai tad viņš nezina, ka fermeris ir... nu, ne gluži prātīgs?

— Varbūt ārstam žēl viņa sievas. Vai arī fermeris viņa priekšā neizrāda savu patieso attieksmi, — Edmons domīgi sacīja. — Vai atceries, kā viņš smaidīja un cik draudzīgi izturējās pret ārstu, kad mēs kāpām ragavās?

Katrīna lēnām pamāja. —Jā, viņš noteikti pietēloja.

Helēna vēlreiz pastiepās uz pirkstgaliem un pavērās laukā. Viņa saskatīja tikai drūmus, iedzelteni sniegotus laukus un tumsu, kas pletās visapkārt. Kaut kur tālu tumsā slēpās ciemats, kurā dzīvoja laipnais ārsts... un saimniecības vadītāja ar siltajām krūtīm. Un vēl daudz tālāk uz dienvidiem bija Luāra. Karaliskā upe, kā to dēvēja, ap kuru slējās milzīgas pilis un majestātiskas baltas savrupmājas. Viņiem tikai jāiet gar līkumoto upi, līdz beidzot nonāks Sennazērā un atradīs tanti Žanīnu, kuru viņi nekad nav redzējuši. Kopā viņi sagaidīs, kamēr bošus izdzīs no Francijas, kamēr mamma un tētis ieradīsies viņiem pakaj un atvedīs atpakaļ uz Parīzi.

Pēkšņi viņa izdzirdēja klusas zvanu skaņas. Viņa pavērās visos virzienos. Tālumā varēja saskatīt kamanas. Viņa vēroja, kā tās tuvojas un apstājas pie mājas. Šoreiz fermeris nevis izlēca, bet ļodzīdamies norāpās no savas sēdvietas. Nepapūlējies piesiet zirgus pie staba, viņš sagrīļojās, iztaisnojās un iestreipuļoja mājā. No apakšstāva atskanēja negaidīts blīkšķis.

Katrīna salēcās. — Kas tur?

— Fermeris, — Helēna atteica, aizgriezdamās no loga. — Tikko ieradās. Laikam būs kur paklupis. — Viņa iesmējās. — Manuprāt, viņš ir iedzēris.

— Es ceru, ka viņš būs pietiekami skaidrā, lai rīt no rīta mūs aizvestu uz Šateodē, — Edmons nomurmināja. Paliecis galvu uz vieniem sāniem, viņš klausījās. Fermeris smagi kāpa pa ļodzīgajām kāpnēm. Sasniedzis kāpņu laukumiņu, viņš atslīga pret durvīm. Mirkli valdīja klusums, tad viņš pieslējās kājās un aizstreipuļoja pa šauro gaiteni. Beidzot aizcirtās durvis.

Tad viņi caur sienām sadzirdēja viņa balsi. — Sieva, vai tu jau esi gultā?

Saruna turpinājās, tikai tā izklausījās vienpusēja; viņš viens auroja tik skaļi, ka bērni varēja uztvert katru vārdu. Kaut kas krita, tika atvilktas un aizgrūstas atvilktnes.

Vēlāk līdz viņiem atkļuva arī sievas balss. — Klod, nedari tā! — viņa histēriski kliedza. Durvis gaiteņa galā tika atrautas, un fermera soļi atkal atbalsojās visā mājā. Helēna juta sievieti skrienam viņam pakaļ. — Nē, Klod, nedari to! Es lūdzu tevi!

— Novāc savas rokas! — viņš šņāca. Atskanēja kautiņa troksnis. Helēna saviebās, saklausījusi iecērtamies asu pļauku. Sieviete ievaidējās. Droši vien viņa noslīga zemē, jo grīda salīgojās. — Tu, muļķa sievišķi! — Viņš nospļāvās. — Ko tu gribi? Lai mēs visu atlikušo mūžu novelkam nabadzībā?

— Nē, Klod, — viņa elsoja. — To es negribu. Bet es arī negribu asiņainu naudu!

— Aizver muti, slampa!

Iestājās klusums, tad viņš tuvojās bērnu durvīm. Helēna aizturēja elpu. Mirkli viņa baidījās, ka fermeris nolēmis ari viņus iekaušot. Bet tai vietā viņš ielika durvīs atslēgu.

Viņa šausmās skatījās uz durvīm. Tas bija vēl briesmīgāk nekā viņa iespējamais uzbrukums. Viņa notrīcēja, dzirdēdama atslēgu apgriežamies slēdzenē. Tad durvju rokturis nolaidās, jo kāds to pārbaudīja no ārpuses.

Negaidīti drausmīga apziņa apskaidroja Helēnas prātu. Bija noticis ļaunākais.

Viņi bija kļuvuši cietumnieki.

— Re nu, viņi ir ieslēgti, — fermeris drūmā apmierinājumā novilka. — Tagad viņi vairs nekur nespruks.

Helēna palūkojās vispirms Katrīnā, tad Edmonā. — Ko lai mēs iesākam? — viņa čukstēja,

— Kuš! — nošņācās Edmons. — Esiet klusu!

Fermeris ņurdēja. — Celies sieva! Ej un apģērbies. Es gribu, lai tu pienācīgi izskaties, kad ieradīsies vācieši. Viņi drīz būs klāt. — Viņš apklusa. — Iedomājies tikai — pusotra miljona franku! Es, Klods Sorels, — miljonārs!

Helēna izmisumā pakratīja galvu. Tātad atlīdzība par mūsu sagūstīšanu jau atkal paaugstināta, viņa nodomāja. Pie Šanga kundzes bija pusmiljons franku; laikrakstos pirms sešām dienām sludināja miljonu. Tagad vēl pielikts pusmiljons. Ja viņiem neticamā kārtā izdosies no šejienes izkļūt, atlīdzība drīz sasniegs astronomiskus apmērus, kas jebkuru, pat tanti Zaklīnu, pamudinās viņus nodot bošiem.

— Bet tu pat nezini, vai viņi ir īstie, — sieviete gaudoja.

Klods Sorels smējās. — Krodziņā bija avīze. Skaidrs kā diena, tās

bija viņu bildes. īpaši tas vecākais skuķis. Tur stāvēja rakstīts, ka viņi ir nolaupīti. Vai nav muļķīgi? —Viņš atkal ijesmējās. —Ja dakteris nebūtu teicis ko citu, es pat varbūt noticētu, Sā vai tā, labi vien ir, ka es nolēmu nedaudz iedzert. Ja būtu tevi klausījis un palicis mājās, es nekad nebūtu uzzinājis par atalgojumu. Tā jau tik veiksme ir rodama, īstajā laikā atrodoties īstajā vietā. Cik labi, ka ari žandarms tur bija. Viņš atļāva man piezvanīt.

Sievietes balss bija pārvērtusies čukstā. — Kam tu zvanīji?

— Es taču sapratu, kas viņus īstenībā meklē — gestapo, protams. Ja es ķēpātos ar žandarmēriju, tas ilgtu vairākas dienas. Es gribēju pārliecināties, ka atalgojums neaizkavēsies. Tu jau zini, cik ilgi velkas tās papīrlietas.

Sieviete nevaldāmi elpoja. Helēna varēja iedomāties, kā viņas sarkanā seja kļūst vēl sārtāka. — Kā tu to varēji? — viņa kliedza. —Mēs esam francūži! Un ārsts ir mūsu draugs. Viņš mums uzticējās! Bez tam mēs esam viņam parādā!

— Tu gribēji teikt, ka tu esi viņam parādā. Galu galā viņš taču mums to pusotru miljonu franku neiedod, vai ne? — Sorels rēķināja. — Un vispār tā nav viņa darīšana. Tāpēc beidz uztraukties un noslauki asaras. Ciest nevaru, ka tev acis visu laiku ir sasārtušas un uztūkušas. Tu jau tāpat esi pietiekami neglīta!

Bezcerīgi Helēna dzirdēja izgaistam viņu soļu troksni. Viņa bija domājusi, ka sieviete uzkavēsies. Varbūt varētu viņu pierunāt, lai nozog vīram atslēgu un atslēdz durvis.

Edmons nolika Mariju un piecēlās no gultas.—Mums jātiek laukā no šejienes, — viņš klusi teica.

Katrīna pamāja. — Bet kā? Mēs esam ieslēgti. — Viņa pievērsās Helēnai. — Vai logu var attaisīt?

Helēna māja ar galvu. —Jā, bet tas ir pārāk mazs. Pa to pat Marija nevarētu izspraukties.

Edmons paņēma petrolejas lampu un apstaigāja istabu, izpētīdams visus tumšos kaktus, ar pirkstiem iztaustīdams sienas, domīgā klusumā vērdamies griestos un grīdā. Tomēr nebija nevienas citas izejas, izņemot durvis,—ne bēniņu durvju, ne aizmirstu aizbirušu eju aiz notraipītajām tapetēm. Pat pelei būtu grūti kaut kur ielīst.

—Nu? — Katrīna ierunājās. Viņas lielās brūnās acis deši raudzījās brālī.

Viņš drūmi pakratīja galvu. —Izskatās, ka mums būs jāizvēlas vai nu cepeškrāsni, vai pavardu. Ir tikai viens ceļš, kā izkļūt laukā no šejienes.

Katrīna jautājoši savilka uzacis.

Viņš paraudzījās māsā un nopūtās. — Mums nāksies aizdedzināt istabu.

Viņa palūkojās uz brāli, tad lēni pamāja.—Un cerēt, ka viņi laicīgi atnāks un atslēgs durvis?

Viņš neatbildēja. — Labāk ķersimies pie darba, — viņš, pirkstus izstiepdams, noteica. — Palīdziet man aizvilkt matračus pie loga.

Viņš nolika lampu uz kastes, un viņi sāka spēkoties ar matračiem. Piebāzti ar zirgu astriem, tie bija stīvi un smagi. Kad tie visi bija sakrauti pie sienas, Edmons pārliecinājās, vai tie nekritīs, tikko būs aizdegušies. Tad viņš izberzēja putekļainās rokas pret biksēm. Katrīna paņēma Mariju.

— Apsedz viņai seju ar sedziņu, — Edmons ieteica. — Tādējādi viņa neieelpos tik daudz dūmu.

Katrīna pamāja» Viņa noskūpstīja Mariju uz pieres un maigi pārlika mīksto sedziņu pār mazo, sārto galviņu. — Čuči, mazulīt, — viņa nomierinoši sacīja. -— Nebaidies.

—- Ātri atspiedieties pret durvīm un stāviet tur, — Edmons pavēlēja»

Viņš paķēra segu un pārmeta to pār Helēnas un Katrīnas pleciem.

—Uzraujiet šo pāri galvām un turiet. Tas jūs nedaudz pasargās no karstuma. — Viņš jautājoši pavērās vispirms Katrīnā, tad Helēnā. Neko nevajadzēja paskaidrot Viņas saprata,

Edmons pacēla lampu augstu gaisā» Helēna redzēja, kā viņš to līgani meta pret logu. Stikla cilindrs, ietriecies sienā, izšķīda un nokrita uz matraču kaudzes, aplejot tos ar petroleju» Tajā pašā laikā līdz pat griestiem uzšāvās trakojošu liesmu stabs»

No šī brīža sāka darboties instinkts» Viņi sāka rokām un kājām dauzīt pa grīdu un durvīm»

— Ugunsgrēks! — Helēna aprauti spiedza» — Ugunsgrēks! — Viņas balsī skanēja patiesas šausmas»

Katrīnas acis no bailēm kļuva mežonīgas. — Palīgā! — viņa kliedza» —Ugunsgrēks! — Spriežot pēc balss toņa, Helēna zināja, ka Katrīnas izbailes ir ne mazākas un tikpat īstas kā viņai pašai»

Viņa pameta skatienu atpakaļ. Matračus pilnībā bija pārņēmis uguns» Viņai tā raugoties, aizdegās ari pēļi» Dažu sekunžu laikā visa tālākā istabas mala bija viena vienīga uguns jūra. Gruzdošo astru un spalvu smaka izraisīja nelabumu» Pēkšņi Helēnai pietrūka ko elpot. Šķita, ka uguns izsūc no istabas visu gaisu. Acis bija apdedzinātas un asaroja. Viņa sāka vēl niknāk sist pa durvīm un vēlreiz iespiedzās.

— Ugunsgrēks!

— Palīgā! Palīgā!

Tagad dūmi līdzinājās biezam, melnam aizkaram. Tie dedzināja plaušas, un bērni neko nevarēja redzēt. Tad viņi gaitenī izdzirdēja ātrus soļus» Fermeris lādējās»

Sieviete spiedza. -— Dūmi! — viņa iekliedzās. — Pa visām durvju šķirbiņām! Klod, dari kaut ko! Māja nodegs!

Viņi vēlreizsaklausīja atslēgu apgriežamies slēdzenē.Tika nospiests rokturis» Durvīm atveroties, iebrāzās pēkšņa svaiga gaisa strāva,

Smakdami un klepodami bērni neko neredzošām acīm izstreipuļoja gaitenī» Klods Sorels metās viņiem garām istabā» Viņš norāva žaketi un sāka ar to slāpēt liesmas» Tam nebija nozīmes» Visās pusēs jau dega tapetes, uguns mēles laizīja sauso koka grīdu» Troksnis bija drausmīgs — uguns rēca»

Sievietei bija uznākusi histērija. Ar rokām aizklājusi seju, viņa to

mēģināja pasargātno karstuma.—Klod! —viņa nepārtraukti spiedza.

Bērni noskrēja pa ļodzīgajām kāpnēm, gandrīz vai gāzdami viens otru no kājām. No augšstāva atskanēja dobjš blīkšķis, kaut kas lūza. Sieviete iekliedzās un adēca atpakaļ. Helēna pavērās atpakaļ un ieraudzīja, ka viena liesmojoša sija atdalījusies no griestiem. Viens tās gals jau šūpojās gaitenī, otrs vēl aizvien turējās pie istabas griestiem. Vēl tikai daži mirkļi, un gaiteni apņems uguns. Un kāpnes arī.

Nepagāja ne minūte, kad viņi jau bija ārā skaidrajā, ledainajā naktī. Nekad vēl viņi nebija jutušies tik labi svaigā gaisā. Helēna dziļi ievilka elpu un noslaucīja no pieres sviedrus; tie klāja visu ķermeni.

Mirkli viņi tā stāvēja, skatīdamies uz māju. Mazais jumtgala lodziņš spoži liesmoja, un sniegs uz jumta no karstuma bija sācis kust. No malām pilēja ūdens. Negaidīti milzīga uguns mēle aplaizīja sniegoto jumtu un uzšāvās melnajās debesīs, tiekdamās uz bālo mēnesi un sūtīdama dzirksteļu sveicienu naktij. Visa apkārtne tagad izskatījās dzeltena un ņirbēja it kā atdzīvojusies. Gan māja. Gan klēts. Un sniegs ari. Helēna juta, ka kāds rausta viņu aiz piedurknes.

— Nāc taču! — Edmons sauca. Viņš jau grasījās mesties pāri sniegam.

— Pagaidi! — Helēna sauca, ar roku rādīdama. — Kamanas! Vai mēs nevaram braukt ar tām?

Brālis pamāja. — Leciet abas iekšā, — viņš teica. — Es vadīšu.

Viņi steidzās pie kamanām, bet tieši tajā brīdī krakšķēdama iebruka daļa jumta. Pārbijušies zirgi sacirtās, iezviedzās un metās aulekšiem nakti, līdzi vilkdami tukšās kamanas. Edmons drāzās pakaļ, bet veltīgi. Zirgi jau bija pāri laukiem. Brālis padevies noplātīja rokas un aizelsies skrēja atpakaļ.

Atkal bērni kājām gāja pār sniegotajiem laukiem. Tikai šoreiz viņi sniegā atstāja redzamas pēdas. Gluži kā Ansītis un Grietiņa ar maizes drupačiņām, Helēna nodomāja. Tikai mums gan neatlidos purniņi un neizdzēsīs šīs pēdas.

Šķita, ka Edmons lasa viņas domas. — Kaut atkal sāktu snigt, — viņš nomurmināja. — Tad vismaz mūsu pēdas nebūtu pamanāmas. — Viņš cerīgi paskatījās debesīs, tomēr bija skaidri redzams, ka sniegs nav gaidāms.

Kad viņi bija nogājuši simt metrus, Helēna pagriezās un atskatījās uz māju. Liesmas bija pilnīgi apņēmušas ari apakšstāvu, un divi stāvi — viens īsāks, otrs garāks — izmisuši mētājās uz uguns fona. Mirkli Helēna atcerējās sievietes roku nevainojami izberztās grīdas, kas no tīrīšanas bija kļuvušas gandrīz baltas. Viņas un iepriekšējo sieviešu darbs tagad tika izmantots iekuram, Bet tagad nebija laika nodoties līdzjūtībai. Tālumā jau varēja saskatīt mašīnu žilbinošās ugunis, Mums ir mazāk laika, kā bijām domājuši, Helēna pie sevis noteica,

Boši ātri tuvojās.

Šoreiz viņiem līdzi bija suņi.

Bērni varēja dzirdēt tos tālumā rejam. Helēnas plaušas no ātrās skriešanas dega, bet viņa neuzdrošinājās apstāties un atpūsties ne mirkli. Palaikam atskatoties, varēja redzēt smalkus gaismas stariņus laužamies cauri nakts tumsai.

Steigā viņiem nebija laika izvēlēties labākos, drošākos vai vieglākos ceļus. Viņi skrēja pār sasalušajām lapu kaudzēm, klumburoja pāri ledū kaltajiem laukiem un metās garām kailajiem augļu dārziem.

Tumsa un sniegs bija viņu naidnieki, apslēpdami šķēršļus uz takas — akmeņus, bedres, izgāztus kokus un sausus zarus. Viņi bieži krita, bet tad kā ironizēdams sniegs, kurā slēpās bīstamie slazdi ceļā, viņiem atkal palīdzēja — būdams par mīkstu spilvenu pie katra kritiena.

Ar katru bridi šķita, ka suņu riešana skan arvien tuvāk un tuvāk. Paveroties atpakaļ, šūpojošās gaismas nepārtraukti bija viņiem pa pēdām.

Sasniedzot šauru, aizsalušu strautu, pār kuru līdzīgi tiltam bija pārmesti divi gari dēļi, Edmons lika uz mirkli apstāties un atvilkt elpu. Pateicībā viņi pievilka pilnas plaušas ar gaisu. Marija raudāja, bet nebija vairs brendija, ar ko viņu klusinātTas kopā ar ārsta saimniecības vadītājas doto pārtikas grozu bija palicis degošajā mājā. No savas pašreizējās atrašanās vietas viņi vēl aizvien varēja redzēt ugunsgrēku. Visu ziemeļupamali krāsojasarkanīgablāzma.Negaidottāuzliesmoja,

— Droši vien klēts, — Edmons ierunājās. —Arī tai noteikti tikusi klāt uguns, Varbūt dzirksteles no mājas pārmetušās turp.

Katrīna nospļāvās sniegā. —Tā viņiem vajag, — viņa norūca.

Edmons raudzījās uz mēnesnīcas apspīdēto dēļu tiltu. — Klausieties, — viņš satraukti teica. — Man ir ideja.

Helēna pagriezās pret viņu. — Kāda tad?

— Mēs sadalīsimies.

Katrīna neizpratnē lūkojās viņā. — Sadalīsimies? Bet...

— Nekādu bet, — viņš rupji atcirta, — Mums tas jādara, īpaši tāpēc, ka viņiem ir suņi. Turklāt divus tik viegli nepamanīs kā četrus, Viņi taču meklē četrus bērnus,

Helēna trīcēja, — Nedomāju vis, ka man tas patiktu, — viņa činkstēja. —Mums vajadzētu turēties visiem kopā.

— Mēs tā nevaram, — Edmons negrozāmi nosacīja. Viņš dziļi ievilka elpu. — Katrīna, tu ņemsi Mariju. Jūs šķērsosiet strautu. Kad būsiet pāri, mēs ar Helēnu novāksim dēļus. Tādējādi suņi mums nevarēs sekot. Mēs dosimies gar strautu uz dienvidiem, novirzīdami viņus no jūsu pēdām.

Helēnai pēkšņi šķita, ka viņa grimst.—Nē! —viņa kliedza. — Es gribu, lai mēs paliekam kopā.

— Aizveries! — Edmons nošņācās. Viņš raudzījās Katrīnā. Viņas seja mēnesnīcā izskatījās bāla. Meitenes nopietni pamāja. — Es parūpēšos par Mariju, — viņa klusi apsolīja.

— Rūpējies ari par sevi, — Edmons noteica. — Satiksimies pie tantes Zanīnas.

Katrīnas acis aizmiglojās, to Helēna varēja redzēt pat mēnesnīcā. —Jā, satiksimies pie tantes Zanīnas, — Katrīna klusi nočukstēja.

Ātri viņi viens otru uz atvadām noskūpstīja. Mirkli Katrīna piespiedās Edmonam, ar acīm vērdamās viņā.

— Piedod, —viņa ierunājās.

— Kādēļ? — viņš nesaprata.

— Ka biju tāda muļķe. Par zagšanu, atceries. Man nebija tiesību tā runāt.

Edmons ar zābaku bakstīja sniegu, skatīdamies lejup. — Aizmirsti to,—viņš norūca.—Kad satiksimies Sennazērā, tad ari apspriedīsim, kurš ko ir nozadzis.

Viņa smaidīja. —Jā. To mēs izdarīsim. Ardievu, Edmon. Ardievu, Helēna.

Pēkšņi Edmons parakņājās kabatā un kaut ko iespieda Katrīnai rokā. — Mammas gredzens, — viņš čukstēja. — Varbūt jums to vajadzēs vairāk nekā mums.

Viņa pamāja. Tad ar asarām acīs, maigi piespiedusi Mariju pie krūtīm, viņa uzmanīgi šķērsoja dēļu tiltiņu. Tikusi otrā pusē, viņa stāvēja sniega uzkalniņā, vērodama, kā Edmons ar Helēnu adauž dēļus. Edmons pacēla tos un aizmeta strauta otrā pusē. Ar zara galu viņš sajauca sniegu tajā vietā, kur bija atradies tiltiņš.

Tagad vairs nebija iespējams pateikt, ka tas te kādreiz stāvējis. Edmona un Helēnas pēdas vedīs gar strautu, maldinot gūstītājus. Kādu laiku Katrīna un Marija būs drošībā. Tas nebija daudz, bet sākumam labi.

Edmons izslējās un aizmeta zaru. Mirkli viņi ar Helēnu raudzījās pāri strautam uz Katrīnu. Viņa līdzinājās pamestai Madonnai, kas tur savu bērnu. Helēna pacēla roku un pamāja. Katrīna drūmi māja pretī. Tad Helēna un Edmons, pagriezušies pret dienvidiem, ātri skrēja prom gar strautu.

Helēna šņaukājās un ar roku berzēja degunu. Acis aizmigloja asaras. Viņa domāja, nez vai vēl kādreiz izdosies satikt Katrīnu un Mariju.

9

Pusstundu vēlāk viņi aptvēra, ka ir atrāvušies no vajātājiem. Helēna vairs nedzirdēja suņu rejas. Atskatījusies viņa juta tikai tumšu un ļoti klusu nakti visapkārt. Mašīnu ugunis bija izzudušas. Bija skaidrs, ka boši neseko viņiem. Viņa uztraukti saķēra Edmona piedurkni. — Viņi ir prom! — viņa iesaucās. — Paskaties atpakaļ!

Viņš apstājās un pagriezās. — Patiesi, —viņš pārsteigti atteica.

Helēna nolēma izmantot pelnīto atpūtu un uzmetās uz nogāzta koka, Tad pavērās Edmonā. — Varbūt viņi liks mūs mierā? — viņa jautāja.

Viņš pagriezās pret māsu un pakratīja galvu. —Veltīgi ceri, —viņš skarbi noteica. —Viņi tik ātri nepadodas. īpaši pēc tām nepatikšanām, ko, mūs ķerot, piedzīvoja pašā sākumā.

Pēkšņi Helēnai prātā iešāvās šausmīga doma. Neapzinādamās, ko dara, viņa pieslējās kājās un lūkojās brālī.—Tu taču negribi teikt, ka viņi... —Teikuma beigas pazuda. Viņa nespēja sevi piespiest izrunāt to līdz galam; tas bija pārāk briesmīgi, lai ietērptu vārdos.

Edmona seja apmācās. — Tu domā, vai viņi nav sekojuši Katrīnai, ja? — viņš smagi vaicāja.

Viņa pamāja.

— Es nevaru atbildēt uz šo jautājumu. Vienīgais, ko es zinu, ka viņām jābūt drošībā. Es cerēju, ka mēs labi nomaskējām viņas pēdas.

— Varbūt viņiem radās aizdomas, — Helēna prātoja. Viņi no fermas sekoja trīs pēdu pāriem, un pie strauta vienas pēdas pazuda. Kā tu domā, vai viņiem ienāca prātā izpētīt visu apkārtni?

— Iespējams tas, manuprāt, ir, — Edmons klusi atsaucās. Viņš ar zābaka pumu paspēra pagali. — Varbūt viņi devās atpakaļ pēc zirgiem. Ja tā, tad viņi var neparādīties risu nakti. Galu galā viņi var turpināt vajāšanu rīt no rīta, tāpat viņi kustēsies ātrāk nekā mēs. Un mūsu pēdas pa nakti nepazudīs. — Viņš drūmi smaidīja. — Tās te paliks vēl vairākas dienas.

Viņa pamāja, — Nu ko tad mēs darīsim?

— Mēs apmānīsim viņus. Mēs neatstāsim ne pēdas, ne arī kādu smaržu suņiem.

Helēna aizdomīgi paskatījās brālī. — Kā tā?

— Turpināsim iet gar strautu un cerēsim, ka tas apvienosies ar

kādu lielāku straumi. Kādu, kas ātrāk plūst un nav pārklāta ar ledu. Tad bridīsim pa ūdeni. Tas viņus atstās galīgā neziņā.

— Brr... — Pat doma vien lika Helēnai notrīcēt. — Bet vai ūdens nebūs pārāk auksts?

— Tas būs ledains, — viņš atbildēja. — Bet tā mums ir labākā izeja. — Viņš rotaļīgi piebikstīja māsai. — Kustēsim nu!

Viņi vilkās tālāk. Ceļā gadījās vairāki strautiņi, bet tikai aptuveni pēc trīs stundām viņi uzgāja nikni joņojošu straumi, kur ledus bija tikai pie pašām maliņām. Helēna bailīgi vērās šajā tumšajā dzelmē, kas dusmīgi vēlās pār akmeņiem un krācēm.

Edmons apņēmīgi sagrāba nūju un pārbaudīja ūdens dziļumu. Izrādījās, ka diezgan sekls. Tad viņš iemeta nūju ūdenī. To ātri aizrāva pa straumi lejup.

Viņš pats pie sevis pamāja un saņēma Helēnu aiz rokas.—Straume ir spēcīga, — viņš brīdināja. — Es gribu, lai tu turies pie manis. Ja neturēsies, tevi var aizraut prom.

Viņa pamāja. — Es uzmanīšos, —viņa apsolīja.

Edmons lēnām iebrida ūdenī, un Helēna piesardzīgi sekoja. Viņa saviebās un saņēma visus spēkus, lai neiekliegtos. Ūdens jau skalojās ap ceļiem. Tas bija tik auksts, ka viņai šķita — kājas ir pēkšņi nogrieztas. Sekundi vēlāk viņa tās vairs nejuta. Tomēr viņa uzskatīja, ka tas savā ziņā ir pat labāk.

Edmons saprata viņas izjūtas. — Pacieties, — viņš lūdza. — Mēs nepaliksim te ilgāk, kā nepieciešams.

Taču Helēnai likās, ka viņiem jābrien caur šo viltīgo straumi mūžīgi. Vairākas reizes viņa zaudēja pamatu zem kājām, kad no zābaku apakšas izspruka kāds akmens. Tad tikai pieturēšanās pie Edmona paglāba viņu no aizraušanas pa straumi lejup.

Kad viņi sasniedza zemu koka tiltu, Edmons lika zem tā apstāties.

— Pieturies pie kaut kā, — viņš brīdināja. — Es tevi uz bridi palaidīšu vaļā. Es gribu paskatīties apkārtni.

Helēna apvija rokas ap ledus ieskautu pāli. Viņa vēroja, kā Edmons atsita no tilta malas dažas lāstekas, pieķērās pie dēļiem un pievilkās. Uzmetis ātru skatienu, viņš atkal nolaidās ūdenī. Helēna jautājoši vērās brālī.

Viņš smaidīja. — Tur ir neliels ceļš, —viņš stāstīja. — Un nesen pa to ir iets un braukts. Tas ir ļoti labi, tāpēc ka mūsu pēdas vairs nebūs vienīgās. Ejam.

Viņi izbrida no ūdens, un Edmons uzrāpās pa stāvo sniega klāto krastu. Helēna viņam sekoja, ar pārsalušajiem pirkstiem ķerdamās pie kukuržņiem un zālēm. Kad viņa jau bija gandrīz krastā, brālis satvēra viņas roku un uzrāva to augšā.

Viņa bija priecīga, ka tikusi laukā no straumes, bet, lai cik tas dīvaini, nu viņai bija vēl aukstāk» Viņa nojauta — tas tāpēc, ka kājas atkal atguva spēju just, Viņa paraudzījās lejup. No zeķbiksēm un apaviem pilēja ūdens. Viņa dzirdēja klabam zobus.

Edmona acis klīda kaut kur tālumā. Paldies Dievam, ka spīd mēness, Helēna nodomāja. Tas vēlreiz bija kļuvis par sabiedroto. Bez mēness viņi te nevarētu saskatīt nenieka.

— Mēs nedrīkstam zaudēt laiku, — Edmons ieteicās. Mums jāatrod vieta, kur sasildīties, Un izžāvēt drēbes. Citādi no plaušu karsoņa mums neizglābties.

10

Tas notika septiņas dienas pēc tam, kad viņi bija aizmukuši no degošās fermas. Ausma pamazām iekrāsoja bālās debesis. Kristāldzidrajā gaisā sala. Aukstums bija tik briesmīgs, ka Helēnas degunā un ausīs likās salīduši ledus gabaliņi, kuri tūlīt atlūzīs. Par bošiem viņi vairs nedomāja. Bet pēkšņi tie viņiem izrādījās visapkārt Egļu zari sakustējās, un bruņoti vīri nedzirdami izlīda no biezokņa, ieslēgdami abus lokā. Viens no tiem pienāca klāt un pārbaudīja, vai viņiem nav ieroču. Tad viņš nokrekšķējās un atgriezās ierindā.

Helēna bija apmulsusi un pārbijusies. Viņa paraudzījās Edmonā. Viņš pamāja ar galvu, brīdinādams māsu uzvesties klusu un darīt, kā pavēlēts.

Viņus ātri uzrāva augšup kalnā līdz tuvākajam ceļam. Tur bija apstādinātas četras ar brezentu pārklātas kravas automašīnas. Boši aizgrūda bērnus uz trešās mašīnas aizmuguri. Viņi ierāpās iekšā. Pāris bruņotu sargu viņiem sekoja.

Mašīnā viena otrai pretī atradās divas koka solu rindas. Helēna un Edmons atsēdās vienā pusē, bet sargi viņiem pretī. Braucot un nekustoties bija daudz aukstāk nekā agrāk. Helēna apņēma sevi ar rokām, aši berzēdama ķermeni un mēģinādama saglabāt siltumu.

Mašīnas motors iegārdzās, noklepojās un ierūcās. T ad ar negaidītu grūdienu mašīna sāka kustēties. Ceļš bija ļoti bedrains, un bērni uz sola nepārtraukti kraujās un lēkāja.

Helēna pievērsās Edmonam, — Kā tu domā,.. — viņa iesāka.

Viņš pārtrauca māsu, rupji piebakstīdams viņai. — Varbūt viņi saprot franciski! — viņš nošņāca. — Domā, ko runā!

— Klusu! — viens no sargiem asi nokliedza.

Edmons noslēpumaini smaidīja. Helēna zināja, ka viņš ir apmierināts—bija izdevies pateikt vismaz tik daudz. Brālis ar īsajiem, izspūrušajiem matiem izskatījās smieklīgs. Helēna nojauta, ka arī viņa izskatās pietiekami dīvaina» Utu dēļ viņiem bija nādes apgriezt vienam otra matus,

Kad viņi bija nobraukuši dažus kilometrus, Edmons noliecās un iespieda galvu starp ceļiem» Helēna dzirdēja viņu klusi dungojam savā nodabā» Motora rūkoņa un mašīnas grabēšana bija tik skaļa, ka Helēna tikko varēja brāli saklausīt, Sākumā viņa nepievērsa uzmanību» Tad pēkšņi viņa uzmanīgi saausījās» Jo brālis nedziedāja sev» Viņš dziedāja viņai!

Melodiju viņa labi pazina, bet vārdus Edmons bija izgudrojis pats:

Mēs esam vienkārši zemnieku bērni no Somūras.

Nekad neesam bijuši Parīzē un ne tālāk ka Tūrā.

Atceries, ko es tev stāstu, un, pat ja tu domā ko citu,

Tu drīksti visiem citiem stāstīt tikai un vienīgi šito»

Mūsu tētis reiz alā audzēja šampinjonus, pirms mira,

Un mīļotā mamma arī pagalam, nu viņam blakus ir(a).

Mums nav ne brāļi, ne māsas, ne kāds cits vēl gans.

Tavs vārds ir Eloiza, un Henrijs Goijons ir mans.

Ja viņi ko uzspiež, moka vai pasāk citu kaut ko,

Tad niķojies, trako vai grūd viņus prom,

Ja rāda tie bildi ar māsu, tad atceries:

Tu viņu nepazīsti un tajā brīdī no viņas atsakies.

Lai notiek kas notikdams, es te pūlējos un rūcu,

Ja saprati, ko teicu, — man piebaksti, lūdzu.

Helēna piebakstīja Edmonam ar elkoni. Viņš pārstāja dziedāt un atkal apsēdās taisni. Viņi apmainījās skatieniem, un Helēna uzsmaidīja brālim.

Jā, viņa saprata. Viņa bija Eloīza Goijona, un šis bija viņas brālis Henrijs. Katrīna un Marija bija viņiem svešas. Gan tētis, gan mamma bija miruši. Tētis audzēja šampinjonus (alā, kas, bez šaubām, līdzinājās tai, kurā viņi pavadīja pagājušo nakti). Un, ja boši sākspīdzināt (kā viņi izdarījās ar mammu), Helēnai jāuzvedas muļķīgi vai bērnišķīgi» Tas nemaz nebūs tik grūti, viņa nodomāja. MišeJu bieži vien dzina izmisumā Helēnas dūrites un niķošanās.

Viņi lūkojās ārā pa mašīnas vaļējo aizmuguri, taču varēja saskatīt tikai aiz viņiem braucošo mašīnu un kailos kokus ceļmalā, Reizēm, kad ceļš pagriezās, Helēna pamanīja arī aizsalušo upi.

Spriežot pēc izmēriem, tā nevarēja būt Luāra. Tātad viena no mazākajām pietekām, Tad viņi negaidīti jau bija ieradušies vāciešu štāba Helēnu pārsteidza ēkas skaistums. Bet, protams, viņa nodomāja, bosi jau vienmēr pievāca sev to vislabāko , Tā bija ari ar šo štābu» Tas bija iekārtots burvīgā vecā savrupmājā, kas bija uzcelta tieši blakus upei»

Būvēta no baltiem akmeņiem, brīnišķīga tā slējās virs lediem klātā ūdens, kas, pēc Helēnas domām, vasarā noderēja kā baseins. Ēkai bija četri stūra torņi, masīvas karnīzes un šaujamlūkas, un lieli dubuldogi. Zaļo mansarda jumtu lieliski greznoja mazi skurstenīši.

Jebkurā gadsimtā šī būtu apburoša savrupmāja, un ari tagad tā vēl tāda bija, bet bosi jau bija uzspieduši savu nemaldīgo zīmogu. Daļa dārza bija ai buldozeru nostumta līdzena, lai izveidotu netīru automašīnu stāvvietu. Uz lieveņa slaistījās stīvi sargi pelēkās formās. No šaujamlūku galiem karājās divi milzīgi karogi. Uz viena bija uzkrāsots netīrais kāškrusts. Uz otra divi kopā savijuši es S burti.

Helēnai vēl bija jāatklāj, ko tie SS nozīmēja.

Mašīnas borts ar troksni tika nolaists, un viens no vāciešiem piebakstīja bērniem ar šauteni. Edmons un Helēna nolēca uz stāvvietas. Tad viņus dzina pa plašo, lepno lieveni cauri divviru durvīm ar kokgriezumiem, Helēnas acis iepletās. Vēl nekad agrāk viņa nebija redzējusi šādu greznību. Bet tā bija auksta greznība. Bez centrālapkures; tikai milzīgi bezjēdzīgi kamīni veltīgi aizņēma vietu.

Viņi apstājās garā foajē ar augstiem griestiem. Helēna izbrīnīta lūkojās apkārt Griesti bija no apgleznota koka, sienas klāja milzīgi gobelēni, uz grīdas — mirdzošs parkets un ar zīdu apvilktas polsterētas sēdvietas. Visu šo skaistumu bojāja neglītās, lietišķās kancelejas mēbeles. Metāla skapji un telefona vadu mudžeklis pat neļāva karogi apskatīt brīnišķo rakstāmgaldu.

Kareivju eskorts izstiepās un stīvi salutēja plikpaurainam virsniekam ar monokli acī, kurš sēdēja aiz rakstāmgalda. Viņi kaut ko runāja, bet vāciski, tāpēc Helēna nesaprata ne vārda. Beidzot virsnieks ar monokli pamāja. Viņš nocēla telefona klausuli un kaut ko tajā klusi pateica. Mirkli vēlāk ieradās jauns blonds bošs. Tika parakstīti un apmainīti papīri, un boši, kas bija atveduši šurp bērnus, atkal izslējās un izstiepa labās rokas.

— Heil Hitler! — viņi kori noskaldīja.

Virsnieks noguris nevērīgi pieņēma sveicienu, — Heil llitlery — viņš sausi nomurmināja. Abi boši enerģiski apgriezās uz papēžiem un aizsoļoja.

Tagad viņus sargāja jaunais blondais vācietis. Viņš veda Edmonu un Helēnu cauri visai savrupmājai. Viņi pagāja garām elegantām kāpnēm ar balustrādi, iegriezās drūmā koridorā un tad pa ne tik elegantiem pakāpieniem nokāpa telpā, kas acīmredzot bija savrupmājas pagrabs,

Pagraba telpa bija apaļa, tā, iespējams, atradās zem kāda torņa, kurš bija vērsts uz upi. Tur bija mitrs un auksts un nebija neviena Soģa, Oda pēc pelējuma. Patiesi, pie griestiem ieskrūvētās spuldzes vārgajā gaismā viņi pamanīja, ka akmens sienas ir nopelējušas gluži baltas.

Sliktākais no visa bija gaidīšanas neziņa, Helēnu un Edmonu tur noturēja droši vien pusi dienas. Viņi sēdēja uz dēta koka sola, kuram pretī atradās garš no dēļiem sanaglots galds un pēc izskata ērts ar audumu pārvilkts krēsls, Helēnai neizturami gribējās čurāt. Ikreiz, kad viņa to mēģināja iestāstīt bošam, viņš tikai truli pablenza meitenē. Viņai šķita, ka viņš frantisla nesaprot.

Izdzirdējusi gaitenī soļu troksni, Helēna ar cerībām un bailēm pacēla ska tienu augšup. Ar cerībām, ka beidzot kāds atnāks un izlaidīs viņus no šejienes ārā. Ar bailēm tāpēc, ka tas tikpat labi varēja būt viņu bende. Bet parasti soļi pagāja garām, un pēc tam viņa dzirdēja kaut kur atveramies un aizveramies durvis.

Atkal atskanēja soļi, un Helēna nu jau laikam simto reizi pacēla galvu. Pēkšņi durvis ar troksni atvērās, un sargs izstiepās miera stājā, Istabā iesoļoja vēl divi pelēkās formās tērpti sargkareivji. Aiz viņiem iespraucās resns seržants ar sārtu seju, Un aiz viņa...

Helēnas acis pārsteigumā iepletās, un viņa sāka trīcēt Viņa juta Edmonu piebakstām ar elkoni, brīdinot, lai viņa saņemas, Viņa mēģināja apspiest trīsas, caviikt dabisku ģīmi. Bet kā gan viņa to varēja? Viņai mācās virsū nelabums,

Nelabums — tāpēc ka vācietis elegantajās melnajās biksēs un spīdīgajos zābakos līdz ceļiem bija pārāklabi pazīstams. Viņa seja bija detsirdīga, šaura, un atgādināja galvaskausu, zods iešķelts un lūpas bezkrāsainas. Āda bija balta un pilnīgi bez krāsas, un nospodrinātais cepures nags zemu pārvilkts pār adm, Un tomēr Helēna varēja ieskauties šajās ads. Tās bija sarkanas, sātaniskas ads, kas šķita izstarojam ļaunumu no pašiem sirds dziļumiem, it īpaši, kad tajās iespīdēja gaisma.

Viņš bija tas, kurš iespļāva mammai sejā.

Viņš bija tas, kurš auroja: “Parādiet viņai, kā mēs sodām meļus un nodevējus.”

Viņš bija pats ļaunuma iemiesojums.

Ienākot istabā, viņš vienu dmdoto roku bija iespiedis gurnos, Negaidīti viņš pagrieza galvu, it kā gribētu aizsargāt ads, Tad ātri pamāja uz spuldzi pie griestiem.

Resnais seržants svarīgi izgāza vēderu. — Zu Befehl, Herr Obersturmbannführerr — viņš nokliedza. Negaidot nekādus norādījumus, viņa resnie, sarkanie pirksti nospieda slēdzi, un telpu ietina tumsa.

Tagad vienīgā gaisma nāca no gaiteņa. Tās fonā bosi atgādināja dēmonus, mezdami dīvainas ēnas uz grīdas. Bija viegli iedomāties, ka drausmīgā dzeltenā gaisma ir elles uguns atspīdums.

Seržants aizsteidzās prom pa koridoru, papēžiem klaudzot pa akmeņu grīdu. Dažas minūtes vēlāk viņš atgriezās, nesdams lampu. Droši vien tā bija vienīgā lampa, ko viņam bija izdevies tik ātri sameklēt. Apakša bija no dārga koka, ko apņēma liela, mākslīga strausa ola. Abažūru veidoja zīda audums. Lampu stingri nolika uz dēļu galda un iesprauda kontaktā. Zīda abažūrs maigi mirdzēja. Sājā drausmīgajā telpā tā bija smieklīga greznuma palieka.

Pārējie stīvi stāvēja pie sienas, bet boss ar balto ģīmi atsēdās ar audumu pārvilktajā krēslā un pārlika vienu kāju pār otru. Viņš vēlreiz ātri pamāja ar roku. Seržants nekavējoties panāca uz priekšu un pasniedza papīra lapu.

Boss izstiepa papīru un uzmanīgi nopētīja to. Lampas gaismā Helēna varēja saredzēt tam cauri. Viņa aizturēja elpu. Lapas otrā pusē bija iespiesti trīs zīmējumi. Zizeles zīmējumi.

Arī Edmons tos pamanīja. Viņš piespieda savu kāju tuvāk viņējai, mēģinādams mazināt māsas izbailes.

Sarkanās acis mētājās no zīmējumiem uz bērniem. Bālais ģīmis izstaroja neapmierinātību un pārliecības trūkumu.

Bošs apgriezās un palūkojās seržantā.—Es könnte diese Kinder sein, — viņš teica. — Ich weiß nicht Jeder, der ihnen gesehen hat, hatte bei diese Gleichnisse geschworen. Aber... —Viņš draudīgi pakratīja papīra lapu. — Ich bin nicht zufrieden. — Viņš asi pievērsās seržantam. Schmidt! Bringen Sie mir das Mädchen! "

—Jawohl, Herr Obersturmbannführerr*—Seržants sasita papēžus un vēlreiz aizsteidzās.

Smits, Helēna nodomāja. Tam jābūt uzvārdam.

Bošs ar bālo ģīmi ledaini vērās Helēnā. Tad viņš ar cimdotu pirkstu norādīja uz Edmonu.—Kā tevi sauc?—viņš pavēloši jautāja tajā pašā sliktajā franču akcentā, kuru Helēna atcerējās dzirdējusi, kamēr tupēja šahtā.

— Henrijs Goijons, — Edmons atbildēja. Viņa balss skanēja ļoti mierīgi, bet Helēna juta brāļa kājas spazmatisld trīcam. [8] [9]

Bosa pirksts ātri mainīja virzienu. Sarkanās acis tagad vērās Helēnā. — Un kā sauc tevi?

— Eloīza Goijona, — viņa mierīgi atteica.

Boss adaidāskrēslā un salieca cimdotos pirkstus. Viņš domīgi nopētīja Helēnu. — Un kur tad tu dzīvo, Eloīza Goijona? —viņš ledainā tonī vaicāja.

— Somūrā.

— Kur ir tava māte?

Viņa nošņaukājās un paberzēja degunu. — Mamma ir mirusi.

— Un tēvs?

— Arī miris.

— Ar ko viņš nodarbojās?

— Viņš strādāja zem zemes.

Bošs skarbi palūkojās viņā. — Viņš bija metro strādnieks?

— Nē, kungs, — Edmons ātri iestarpināja. —Viņš strādāja alā. Sarkanās acis aizdomīgi samiedzās, un Helēna gandrīz vai sajuta to

ļaundabīgo starojumu. —Alā?

—Jā, kungs, — viņa piebilda. — Tētis audzēja šampinjonus.

— Paskaties! — Pēkšņi viņa no kabatas izvilka vienu no sēnēm, ko abi ar brāli bija salasījuši pirms divām dienām, un sniedza to bošam.

Viņš nepatikā sarauca degunu un māja, lai viņa to aizvāc. Tad viņš pagriezās un noskatīja abus vāciešus, kas viņu bija ieveduši šajā telpā. Tie šķita saplūstam kopā ar sienu. Viņi zināja, ka bošs nav apmierināts. Helēna domāja — viņš uzskata, ka veltīgi zaudējis laiku. Viņa un Edmons bija spējuši to pārliecināt, ka viņi nav tie, ko viņš meklē. Galu galā Žizeles skicēs viņi abi nemaz nebija tik ļoti precīzi attēloti. īpaši tagad, kad viņiem bija nācies nogriezt matus, līdzība bija vēl mazāka.

Tagad Helēna dzirdēja divus soļu pārus tuvojamies pa gaiteni. Droši vien seržants atgriežas ar vēl kādu, viņa nosprieda. Viņa tikai nezināja, kurš tas varētu būt.

Soļu troksnis kļuva skaļāks. — Mach's schnell! * — seržants nepacietīgi uzsauca.

— Labi jau, labi, es steidzos, — zema balss atbildēja.

Helēnas sirds sāka mežonīgi dauzīties. Ciklabi viņa pazina šo balsi! Tā bija Katrīna.

Tātad ari viņu boši sagūstījuši. Tad Helēna sastinga, apzinādamās Katrīnas klātbūtnes bīstamību. Boši grasījās viņu izmantot, lai identificētu pašu Helēnu un Edmonu. Neko nenojauzdama, Katrīna ienāks šeit un metīsies klāt, lai viņus apskautu. Tas patiesi būs kā Jūdasa skūpsts, Visā savā nevainībā.

Klusām, tik ļoti klusām, ka pat Helēna tikko spēja sadzirdēt,

' Kusties ātrāk! (Vācu vai.)

Edmons sāka kaut ko dungot. Tā pati melodija, ko viņš bija dziedājis mašīnāo

Viņš mēģināja Helēnai kaut ko pateikt. Bet ko? Viņas prātā domas joņoja zibensātrumā. Tad viņai atausa atmiņā dažas dzi ēsmas rindiņas:

Ja rāda tie bildi ar māsu, tad atceries:

Tu viņu nepazīsti un tajā brīdī no viņas atsakies.

Pēkšņi viņa saprata. Viņš mēģināja pateikt, kā viņiem jāizturas pret Katrīnu. Helēna nedrīkst ļaut pat nojaust, ka pazīst māsu. Viņa šaubīdamās lūkojās uz durvīm, un viņas dvēsele pārdzīvoja neizsakāmas mokas. Viņai jāizturas pret māsu kā pret svešinieci!

Viņai bija jāpiedzīvo drausmīga situācija. Helēna gribēja izdrāzties gaiteni un mesties māsai ap kaklu. Tomēr situācija lika neatzīt māsu, noliegt to, ka viņām abām ir viena miesa un asinis. Bet kāds no tā labums, pat ja viņa tā darīs? Vienalga, vai viņi izliksies, ka pazīst Katrīnu vai ne, viņa taču abus pazīs.

Helēna nespēja izdomāt, kas notiks tālāk, jo soļu troksnis jau bija atkļuvis līdz durvīm. Seržants pagrūda Katrīnu, un viņa ienāca pagrabtelpā.

11

Helēna ar tukšu sejas izteiksmi palūkojās māsā. Tā patiesi bija Katrīna, tomēr ļoti izmainījusies. Novājējusī, izspūrusī meitene, kas tur stāvēja, piespiedusi pie krūtīm mazuli, izskatījās kalsna un salauzta. Bez dzīvesprieka, Ads nespīdēja ne mazākās dzīvības liesmiņas, un ķermenis šķita sagumis. Helēna pamanīja, ka viņai pirkstā mirdzēja mammas gredzens.

— Skaties! — bālģīmis boss strupi noteica. — Mēs atradām tavu brāli un māsu!

Katrīna pagrieza galvu un paskatījās Helēnā, Helēnai likās, ka māsas ads uz mirkli iedegās, bet tas bija tikīsu bridi, ka viņa nevarēja būt pārliecināta, — Kas tie tādi? — Katrīna tikko manāmi nomurmināja.

— Tu viņus nepazīsti? — bošs vaicāja.

Katrīna lēnām pakratīja galvu. —Nē! —viņa aizsmakusi čukstēja. — Ka gan lai es viņus pazītu?

— Tu gribi teikt, ka nekad agrāk neesi tos redzējusi?

Viņa vēlreiz pakratīja galvu.

Sarkanās ads kļuva šauriņas. —Ja mēs atklāsim, ka tu melo, tu mirsi. Vai tu to zini?

—Jā, —viņa klusi atbildēja.

— Tad tie nav viņi?

Katrīnas seja neko neizteica. —Nē. Es jau jums to vienreiz sacīju.

— Es tev neticu! — viņš kliedza.

Katrīna skumji paraustīja plecus. — Ticiet, kam gribat, — viņa nogurusi čukstēja. — Kāda gan tam nozīme.

Boss nopūtās. Viņš lēni pieslējās kājās un ap galdu tuvojās Helēnai. Viņa roka pastiepās, sagrāba meiteni aiz apkakles un uzrāva kājās. Tad rupji sapurināja.

— Vai tā ir tava māsa?

Helēna pavērās Katrīnā un pakratīja galvu. Tad viņš negaidīti iesita Helēnai pa seju. Viņa ievaidējās, sāpēm izskrienot pa visu ķermeni, un viņa aizstreipuļoja līdz galdam. Roka satvēra degunu. Pirksti sataustīja kaut ko slapju. Asinis.

Viņš atkal pievērsās Katrīnai. —Tu vēl aizvien viņus nepazīsti? — viņš kliedza.

— Nē, — Katrīna palika pie sava.

Viņš iesita Helēnai vēlreiz. Šoreiz viņa nokrita zemē. Mirkli viņa tur gulēja, klusi raudādama. Kad vācietis aizgriezās, Edmons notupās, palīdzēdams viņai piecelties.

Bošs iebāza roku kabatā un no apzeltītas kārbiņas izvilka cigareti. Viņš ar nolūku ar cigaretes galu uzsita pa kārbiņu. Seržants paliecās uz priekšu, lai to aizdegtu.

Bošs dziļi ievilka dūmu, domīgi raudzīdamies Katrīnā. —Noliec bērnu, — viņš pamāja pavēlēdams.

Katrīna paskatījās visapkārt, meklēdama vietu, kur nolikt Mariju.

— Uz galda.

Viņa vilcinājās. Tad maigi aiznesa Mariju pie galda un noguldīja. Viņa klusi kaut ko čukstēja, nomierinoši glaudīdama mazo galviņu.

— Tagad paej nost.

Negribīgi Katrīna paklausīja. Bailes viņas acīs rādīja, ka viņa apzinās, kas notiks.

Bošs atdeva cigareti seržantam un norādīja uz Mariju. Katrīna skaļi ievilka elpu.—Nē!—viņa kliedza. Nedariet to! Lūdzu! —Viņa saķēra boša piedurkni un izmisīgi to paraustīja. — Es jūs lūdzu!

Viņš atgrūda meiteni un iesita viņai pa seju. Viņas vaigs tūlīt kļuva balts, ar skaidri saskatāmiem pirkstu nospiedumiem. Drūmi viņš pagriezās un pēc kārtas nopētīja Edmonu un Helēnu, saltajām acīm ļauni spīdot. Viņa seju rotāja pretīgs smaids. Tad, apmeties apkārt, pievērsās seržantam. —Jeizt! [10] — viņš nokomandēja.

Šausmās Helēna vēroja, kā seržants atpogā Marijas drēbītes. Lēnām viņš pielika cigaretes degošo galu pie viņas vēderiņa un turēja to. Marija drausmīgi iespiedzās un sāka mežonīgi spārdīties ar mazajām kajelēm. Viņas kliegšana šķita kļūstam arvien skaļāka. Abi boši, kas stāvēja pie sienas, novērsa skatienu. Katrīnas seja bija bāla, un pār vaigiem ritēja asaras.

Tieši tajā brīdī Helēna pie sevis nozvērējās. Kādreiz, viņa nodomāja. Kādreiz, ja viņiem izdosies izkļūt no šejienes, viņa liks šiem šausmīgajiem radījumiem samaksāt par to, ko viņi ir darījuši. Viņa liks tiem maksāt atkal un atkal. Viņa nezināja, kā. Viņa nezināja, kad. Viņa vispār nezināja neko daudz, bet vienu seržanta uzvārdu. Un ar to jau varēja kaut ko iesākt.

— Lūdzu! — Katrīna raudāja. — Lieciet bērnu mierā!

Cietsirdīgais smaids nepazuda no bezkrāsainajām lūpām. — Nu!

Vai esi gatava atzīt, ka šie bērni ir tavs brālis un māsa?

Helēna aizturēja elpu un vēroja Katrīnu. Šķita, ka māsa tūlīt nokritīs, bet balss viņai bija mierīga. — Gk reižu man jums jāsaka? Tie nav viņi.

Bošs nikni uzsita ar dūrēm pa galdu. Lampai apgāžoties, Marija atkal iekliedzās. Abažūrs pasargāja spuldzi no saplīšanas, toties tagad tā spīdēja bošam acīs.

Viņš aizgriezās no galda un pamāja seržantam, lai pārtrauc spīdzināšanu. Tad pievērsās abiem pārējiem.—Atbrīvojiet viņus, — viņš strupi nokliedza franciski, norādīdams uz Edmonu un Helēnu.

Helēna pameta skatienu uz Katrīnu. Uz mirkli dziļi māsas acīs iemirdzējās triumfējošas liesmiņas. Tad tās pazuda.

Boša balss kļuva vēl skaļāka. — Kas attiecas uz tiem idiotiem, kas viņus te atveda, es gribu tos redzēt nekavējoties. Tie tiks nosūtīti uz krievu fronti.

Smits noklepojās un jautājoši pamāja Katrīnas virzienā.

— Meiteni un mazo — kā parasti. — Bošs uzbudināti atmeta ar roku. — Parūpējieties, lai viņas tiktu nosūtītas uz Poliju.

Katrīnas sejas izteiksme nemainījās, bet šķita, ka ķermenis vairs nav sagumis. Viņa izturējās ar kaut ko līdzīgu klusai pašcieņai. Šādu pašu lepnu skatu Helēna bieži bija redzējusi mammas sejā. Mammā būtu lepojusies ar Katrīnu.

Tad dusmīgi, it kā negribētu zaudēt vairs ne minūti dārgā laika, bošs ar bālo ģīmi izsoļoja no istabas.

Šmits palika nopakaļus. Viņš sagrāba Katrīnu aiz rokas. Katrīna klusēdama pamāja.

Helēna bija vienīgā, kas pamanīja, ka Katrīna novilkusi no pirksta mammas gredzenu. Kad viņa pieliecās, lai paņemtu no galda Mariju, viņa gredzenu pastūma zem lampas abažūra.

Uz mirkli māsu acis sastapās. — Paņem gredzenu,—Katrīnas seja

šķita sakām. Helēna saprotoši pamāja.

Tad Katrīna jau bija prom.

Edmons un Helēna atkal bija ceļā. Vējš bija pieņēmies, un viņi ciešāk satinās mēteļos. Viņi nezināja, kur atrodas. Apkārtne bija kalnaina, mežiem klāta, klusa un tumša. Kaut arī viņi zināja, ka kaut kur tuvumā jābūt Luārai, tomēr to nekur nemanīja. Bija jau vēla pēcpusdiena, un drīz iestāsies nakts. Debesis starp kokiem vairs neizskatījās zilas. Viņiem ātri jāmeklē kāda pajumte.

Tikai viena lieta darīja Helēnu spēcīgu. Naids. Vēl tik jauniņa būdama, viņa bija nodarbināta ar to, kā iznīcināt cilvēkus, kas šķīruši viņu no ģimenes. Kas bija spīdzinājuši vispirms mammu un tagad Mariju, Jā, viņa gatavojās nopietni atriebties. Pat ja tam būs nepieciešami daudzi gadi. Galu galā viņa bija jauna. Viņa varēja atļauties gaidīt

Šmits, viņa vēlreiz nodomāja. Viņa nedrīkst aizmirst šo vārdu, nekad. Resns seržants ar sārtu seju, vārdā Smits. Ar to viņa sāks un beigās pieveiks arī to nekrietno bošu ar balto ģīmi. Bet viņa to darīs ļotHēnām. Tā, lai viņam nāktos vairāk mocīties.

Šīs atriebības domas bija saldas. Šobrīd tā bija vienīgā iespēja, kā viņa varēja cīnīties pret bošiem un izgāzt savas dusmas un naidu.

Kad savrupmājas durvis aiz viņas un Edmona bija aizcirtušās un viņi pagājuši pietiekami tālu, tikai tad Helēna iedeva Edmonam mammas gredzenu. Viņa paskaidroja, kā Katrīna to pabāzusi zem abažūra un kā viņai, Helēnai, izdevies to nemanot paķert. Brālis cieši saspieda mazo zelta riņķīti plaukstā, tad lēnām pa vienam vien atvēra pirkstus, lūkodamies uz gredzenu, it kā tas jebkurā brīdī varētu pazust. Pēkšņi viņš to pielika pie lūpām un godbijīgi noskūpstīja.

Tad viņa seja aptumšojās. Rokai trīcot, viņš gredzenu uzmeta augstu gaisā. Tas vēl reizi iezaigojās, tad iekrita kādā tālā krūmu biezoknī.

Lēnām Edmons noslīga ceļos. Viņš piespieda vaigu sasalušajai zemei, un viņa augums sāpēs raustījās, kad viņš balsī raudāja. Helēna bezpalīdzīgi stāvēja, nespēdama viņu mierināt. Viņa juta asaras plūstam pār vaigiem. Viņa nesaprata, ko ir izdarījusi nepareizi.

Kad bija jau satumsis, viņi iznāca klajumā. Tas līdzinājās šaurai, tumšai ielejai starp priedēm, un garām stiepās spīdīgas dzelzceļa sliedes. Kādu laiku viņi gāja pa sliedēm un nakti pavadīja turpat blakus—neapkurinātā darbarīku būdā. Edmonam izdevās atmūķēt durvis, un viņi atsēdās uz kaut kādiem instrumentiem, atspiedās pret būdas sienu un apēda atlikušos šampinjonus. Tie bija Iedus auksti, un šis aukstums Helēnai izraisīja zobusāpes, bet, kad tos labi sakošļāja, tie šķita nedaudz siltāki. Tie vismaz remdēja mokošo tukšuma sajūtu vēderā , Tad viņi izbrīvēja nedaudz vietas uz grīdas, sataisīja sev guļasvietu no brezenta gabaliem un, saspiedušies kopā, aizmiga.

Bet tas bija nepatīkams miegs, Tikko aizvēra acis, mācās virsū sapņi, Helēna sapņoja par Parīzi, tomēr tā nebija Parīze, kuru viņa pazina. Tā bija kaut kāda izķēmota, murgpilna pasaule, kurā Triumfa arka bija sašķiebusies līdzīgi ļaunam, melnam minaretam, Sena atgādināja okeānu, un visi tilti bija pazuduši. Plašie laukumi bija draudīgi sarāvušies un tumši — gluži kā viduslaiku ieliņas; citur bija kā no vienas vietas nosēts ar bīstamiem akmeņiem un briesmīgiem kokiem ar masīvām grubuļainām saknēm. Tad sapnī parādījās Sennazēra, un pats dīvainākais ■— tā izskatījās tieši kā skaistā Parīze, kuru viņa pazina. Pēc tam atskanēja apdullinošs troksnis. Zeme salīgojās, mājas nodrebēja, un Sennazēra tika nolīdzināta līdz ar zemi. Helēna pēkšņi pamodās visa aukstos sviedros.

Bija nakts vidus, un ārpusē garām drāzās vilciens. Tātad tāpēc es sapņoju par zemestrīci, viņa atviegloti nodomāja. Būdiņa līgojās, Helēna piecēlās kājās, aizkļuva līdz durvīm un pa šķirbiņu pavērās lauka. Ledaina gaisa mākonis šāvās viņai garām,Tumsa bija piķa melnumā, un lokomotīve sprausloja debesīs sarkanu dzirksteļu kūli. Šis velnišķīgais skats meiteni tik ļoti pārbiedēja, ka viņa ātri aizvēra durvis, saritinājās deši blakus Edmonam un aizvēra acis, Un, pirms vēl paspēja ko apdomāt, viņa jau bija aizmigusi, Un sapņi turpinājās. Šoreiz viņa atradās melnummelnā atklātā vietā, Visapkārt tālumā varēja saskatīt spīdam dzirksteles. Tad viņa atklāja, ka tās lēnām kustas,,, neatlaidīgi tuvodamās viņai. Vēl vēlāk viņa saprata, ka ir kļūdījusies, īstenībā tur boši ar baltajiem ģīmjiem vicināja cigaretes. Šausmās viņa skatījās, kā tie ieslēdz viņu lokā. Jo tuvāk tie nāca, jo vairāk viņa sajuta cigarešu karstumu. Viņa mēģināja atkāpties, bet veltīgi — viņi bija ari aizmugurē, Un nāca aizvien tuvāk. Vēl tuvāk Pēkšņi tie paliecās uz priekšu, cigaretes apsvilināja ādu un dziļi iegrauzās viņas miesā.

Viņa sāka kliegt un nespēja beigt, līdz izdzirdēja Edmonu sakām: — Helēna! Mosties! Mosties! — Tad viņa juta brāļa rokas, kas purinot centās viņu pamodināt. -—Mesties! — viņš sauca, —Mosties! Tev rādījās slikts sapnis.

Viņa atvēra acis un cieši piespiedās brālim, vēl arvien trīcēdama no bailēm, Viņš nomierinoši glaudīja māsai galvu. Bija jau rīts, Ārpusē varēja manīt vārgu, pelēku gaismu.

Kad Helēna nomierinājās, viņi vēl uzēda šampinjonus. Tad turpināja ceļu uz rietumiem gar dzelzceļa sliedēm. Viņiem vēl aizvien nebija skaidrs, kur viņi atrodas. Vienīgais, ko bērni zināja—visu laiku jāvirzās uz rietumiem. Vienmēr uz rietumiem. Diezgan bieži viņi dzirdēja tuvojamies vilcienu, un tajā brīdī viņi ātri muka prom un paslēpās aiz kokiem, kamēr vilciens aizdrāzās garām. Helēna pamanīja, ka lielākā daļa no tiem bija preču vilcieni, gari ar kastēm un dažādu tehniku piekrauti serpentīni.

Pēcpusdienā sliedes viņus aizveda līdz preču stacijai kādas lielas pilsētas nomalē. Šeit viņi pamanīja vairākus uzrakstus ar pilsētas vārdu. Beidzot viņi zināja, kur atrodas. Anžēra.

Laukuma vidū bija izbūvēts signāltomis. Tas bija tievs un neglīts, un tā augšpusē bija milzīgi logi, pa kuriem varēja redzēt jebkurā virzienā. Nejauši Helēna pamanīja aiz stikliem sēdošos dlvēlais. Tie bija kontrolieri, kas virzīja satiksmi.

Kad bērni sasniedza laukuma malu, kur sliedes vēlreiz sadalījās divos atsevišķos ceļos, Edmons brīdinoši pieskārās māsas rokai.

— Ko tu teiktu par pavizināšanos vilcienā? — viņš lēni noprasīja.

— Tu gribi teikt, ka mēs... brauksim ar vilcienu?

—Jā, mums tikai vajag notrāpīt tādu, kas dodas uz rietumiem, un uzlēktuz tā. Šķiet, ka daudzi apstājas tur tālāk, gaidīdami zaļo gaismu. Redzi? — Viņš pamāja ar roku, kur bija apstādināts garš preču vagons. Izskatījās, ka tā lokomotīve lido uz tvaika mākoņa, Viņiem tā lūkojoties, iedegās zaļā gaisma, un lokomotīve iepukšķējās, gausi atsākdama vilkt savu smago nastu.

Helēna pievērsās Edmonam. —Vai vilciens mūs aizvedīs tieši līdz Sennazērai? — viņa cerību pilnā balsī vaicāja.

Viņš paraustīja plecus. — Es nezinu, bet vismaz daļu no šī gabala mēs nobrauksim.

— Bet, ja vilciens pagriežas un dodas citā virzienā, ko tad?

— Tad mums būs jālec nost.

Pēc nepilnas pusstundas viņi jau sēdēja preču vilciena nodalījumā, kas bija piekrauts ar milzīgām kastēm. Slīdošās durvis bija nedaudz pavērtas, un garām skrēja lauku ainavas. Vēlu pēcpusdienā vilciens uzbrauca uz rezerves sliedēm un apstājās. Helēna vēroja, kā ar ceļamkrāniem vilciena aizmugurē tiek iekrauti milzīgi konusveida cilindri. Tie bija izgatavoti no tumši pelēka metāla, un apakšpusē tiem bija haizivs spurām līdzīgi izaugumi. Edmons teica, ka tās esot raķešu bumbas. Visa apkārtne kā mudžēt mudžēja no formās tērptiem bošiem. Daži no tiem lēnām devās no vilciena aizmugures uz priekšgalu, atvērdami nodalījumu durvis un pārbaudīdami kravu.

—Viņi dodas uz mūsu pusi,—Edmons nočukstēja. —Ātri, mums jātiek prom, pirms viņi mūs atklājuši.

Viņš pavēra slīdošās durvis nodalījuma otrā pusē un paraudzījās laukā» Tā mala bija tukša» Tur nebija nekādas rosības — tūlīt aiz sliedēm augšup sliecās lēzena krūmiem apaugusi nogāze» Viņi ar Helēnu klusi nolēca no platformas un rāpās augšup» Kādu brīdi viņi gāja pa līdzenumu» Tad pēkšņi apstājās» Tālāk vairs nebija kur iet» Priekšā bija stāvs bezdibenis un simts metru zemāk sausa ar laukakmeņiem piebirusi upes gultne» Viņi nekādi nevarēja līdz tai nokļūt, šķērsot to un pēc tam pa stāvajām klintīm uzrāpties otrā krastā» Nāksies meklēt citu ceļu, kā tikt pāri» Pa kreisi ceturtdaļkilometra attālumā bezdibeni šķērsoja dīvains veidojums» Tā virspuse bija vienā līmenī ar krastu, bet tam cauri auga koki un krūmi, piešķirot tam jocīgu, gandrīz teatrālu izskatu»

Helēna pastiepa roku šajā virzienā» —Kas tas tāds? —viņa jautāja.

— Akvedukts, — Edmons atbildēja» —Tādus būvēja romieši, lai apūdeņotu šīs zemienes»

— Tas ved uz rietumiem, — Helēna piezīmēja»

Viņi devās turp» Tikusi tā tuvumā, Helēna sastinga. No tālienes akvedukts bija gan izskatījies smalks, tomēr stabils. Pašlaik izskatījās, ka tas tūlīt sabruks» Akmeņi bija izbrukuši, malas nogruvušas, un nebija nekādu margu, pie kurām varētu pieturēties. Kanāls, pa kuru reiz bija tecējis ūdens, tagad bija pildīts ar zemi un tajā bija iesakņojušies koki un krūmi.

Edmons bez bailēm uzkāpa uz šaurā akvedukta un sāka virzities-uz priekšu. Helēna atrāvās atpakaļ, drūmi noraudzīdamās nedrošajā ceļā. Šķita, ka akvedukts karājas gaisā, ka to nekas nebalsta. Viņa pagriezās sānis un pavērās lejup uz sauso upes gultni» Tā bija kļūda. Viņa ātri novērsa acis.

Jākrīt būtu ļoti ilgi.

Edmons pagriezās atpakaļ. — Nu? — viņš noprasīja. — Ko tu vēl gaidi?

— Tas... tas izskatās briesmīgi bīstami, — Helēna apmulsusi stostījās.

Kādu brīdi skatījies uz māsu, viņš beidzot ierunājās. — Tas ir drošs, — viņš maigi teica. — Tas te stāvējis jau vairāk nekā tūkstoš gadu» Nedomāju, ka tieši tagad tas sabruks. — Viņš pamāja māsai, lai seko. — Uz priekšu?

Helēna negribīgi spēra dažus soļus. Tajā pašā mirklī viņa saprata, ka ir pat sliktāk, nekā viņa bija iedomājusies» Vajadzēja piesardzīgi meklēt ceļu ap koku stumbriem un krūmiem, dažbrīd nācās stāvēt pašā bezdibeņa malā.

Pēkšņi viņa apstājās. Galva nenormāli griezās. Bija neiespējami iet tālāk. Tā viņa nemūžam te netiks pāri. To neļāva viņas veselais saprāts.

Edmons vēlreiz pagrieza galvu. — Dieva dēļ, Helēna? — viņš sauca pār plecu. — Nāc taču! Vai tu negribi nokļūt Sennazērā?

Tas palīdzēja. Helēna piespieda sevi skatāties bailēm ads. Lēnām viņa atkal sekoja brālim. Rokas kļuva mitras, un viņa atklāja, ka no bailēm tek sviedri. — Tikai neskaties lejup, — viņa pie sevis nepārtraukti atkārtoja. —Viss būs labi, ja tu neskatīsies lejup!

Tāpēc viņa ar acīm sekoja Edmona mugurai. Viņa kopēja katru brāļa kustību. Kad viņš gāja apkārt dziļajiem caurumiem, kur akvedukts pamazām iebruka, viņa tos apgāja tieši tāpat. Kad viņš rāpās pār gružu kaudzēm, viņa darīja to pašu.

Vējš pieņēmās spēkā. Gaudodams tas raustīja bērnus, gandrīz nogāzdams no kājām. Tas kļuva tik spēcīgs, ka pēc brīža tie vienkārši nometās uz ceļiem un rāpoja tālāk uz visām četrām. Reiz Helēnas pirksti izkustināja akmeni, un tas pārkrita pār malu. Helēnai šķita, ka tas krīt veselu mūžību. Beidzot atskanēja tāls brīkšķis. Viņa lēnām turpināja rāpot uz priekšu.

Viņi jau bija tikuši pusē, kad Helēna tālumā izdzirdēja vilciena tuvošanos. Cīnīdamās ar vēju, viņa palūkojās uz dzelzceļa tiltu. No šejienes tas izskatījās mazs, gluži kā sasliets no aprūsējušiem zobu bakstāmajiem. Viņai tā skatoties, uz tilta uzbrauca lokomotīve. Lēnām vilciens pukšķināja pāri tiltam uz rietumiem. Tas noteikti bija tas pats vilciens, no kura viņi nesen bija nolēkuši. Uz aizmugurējām platformām bija sakrauti tie ļaunā izskata cilindri. Kad lokomotīve bija sasniegusi tilta vidu, daži vagoni vēl nemaz nebija redzami. Tas patiešām bija garš sastāvs.

Ilgu pilnām acīm Helēna raudzījās vilcienā, vēlēdamās, kaut vēl aizvien atrastos tajā. Viņa gan labprātāk šķērsotu bezdibeni vagona aizsegā, nevis rāpodama pāri akveduktam.

Mirkli vēlāk viņa atsauca šo vēlēšanos.

Viss sākās ar klusu dūkoņu kaut kur augstu debesīs. Viņa palūkojās augšup. No mākoņu segas bija izlīdusi lidmašīna un drāzās lejup tilta virzienā. Pēkšņi uz vilciena saradās mazītiņi cilvēku stāvi, droši vien vesels bošu bataljons. Viņa dzirdēja lielgabalu un ložmetēju skarbos pielādēšanas trokšņus. Tad atskanēja drausmīga, spalga kaukšana.

— Pieliecies! — Edmons kliedza. — Gulies un piespied galvu pie zemes!

Helēna darīja, kā pavēlēts, tikai galvu pagrieza sānis, pievērsdama tiltam. Viņa redzēja kaut ko izkrītam no lidmašīnas pavēderes. Lai kas ari tas bija, šķita, ka tas slinki lidinās gaisā. Tikai mirkli vēlāk viņa saprata, ka tā ir bumba.

Tā netrāpīja tiltu, bet iekrita bezdibenī» Pēkšņi zeme nodrebēja, un atskanēja milzīgs sprādziens. Augstu gaisā uzšāvās zeme, uguns, dūmi un akmeņi. Helēna iekliedzās. Viņa juta, ka vibrācijas dēļ arī akvedukts nodreb. Akmeņi zem viņas sakustējās. Viņas acu priekšā vairāki mūra gabali sadrupa un krita lejā bezdibenī.

Kad dūmi izklīda, viņa redzēja, ka tilts tālumā vēl aizvien turas un vilciens turpina lēni kustēties uz priekšu. Redzēdami krītam bumbu, daži bosi bija nokrituši guļus uz vagona jumtiem; tagad viņi slējās kājās. Viņa redzēja, kā viens no bosiem karājas pie tilta balsta, izmisīgi ar tievajām kājām spārdīdams Tad viņš zaudēja atbalstu, un ķermenis, mežonīgi kūleņodams, iekrita bezdibenī.

Cauri mākoņiem atdūca vēl viena lidmašīna. Helēna sāka histēriski lūgt Dievu, bet tas nepalīdzēja. Ari šī lidmašīna iznira virs tilta, izspļāva ugunis un tad nometa bumbu. Vēl viena šausminoša kaukoņa, un zeme nodrebēja. Un vēl un vēlreiz. Helēnai visapkārt lidinājās gruži, un līdz ar katru sprādzienu akvedukta akmeņi dejoja savu drausmīgo deju, līdzīgi paisumam — paripodami no vienas malas uz otru, līdz atgriezās savās vecajās vietās.

Tad viena no bumbām trāpīja mērķī. Vienā visu aptverošā sekundes desmitdaļā tilts pārlūza uz pusēm. Vilciens gluži kā čūska izlocījās gaisā un tad krita bezdibenī, Tad sekoja briesmīgākais sprādziens, kāds vien bija iespējams. Viena pēc otras gaisā uzgāja raķešu bumbas.

Akvedukts mežonīgi drebēja. Visapkārt, līdzīgi miljonam klabošu zobu, grabēja akmeņi. Viņiem virsū gāzās zeme un klints gabaliņi, un vilciena paliekas. Saliekts sliedes gabals atlidoja ne tālāk kā piecus metrus no Helēnas un kā nikna, trīcoša skulptūras sastāvdaļa lepni nosēdās uz akvedukta akmeņiem.

Pēkšņi Helēna saoda degošu matu smaku. Vēl mirkli vēlāk viņa aptvēra, ka ož viņa pati. Matus bija apsvilinājusi tālā sprādziena adieka.

Tad iestājās klusums, tik dziļš un noslēgts, kādu viņai nekad nebija gadījies dzirdēt. Lēnām pagriezdama galvu, viņa pavērās visapkārt Vieta, kur atradās tilts, tagad bija trīs reizes platāka nekā agrāk. Nekur neredzēja ne pašu tiltu, ne vilcienu. Kas nebija uzsprādzis un izmētāts pa visu apkārtni, to tagad klāja tonnām akmeņu un gruvešu.

Vismaz viens raķešu bumbu sūtījums nekad nesasniegs piekrasti un nekad netiks nomests uz pilsētu, kuru sauc par Londonu.

Tad Helēna sāka elsot. Sākumā klusu, vēlāk šņuksti pieauga skaļumā, līdz beidzot mazais ķermenis nevaldāmi raustījās, viņa raudāja. Viņa lēja asaras par sevi, par Katrīnu un Mariju, par mammu. Viņa raudāja par tiltu. Par Parīzi. Par visu Franciju.

Edmons pierāpoja pie māsas. —Ar tevi viss kārtībā? —viņš klusu vaicāja.

Viņa pacēla galvu un caur asarām lūkojās uz brāli. —Jā, —viņai izdevās izspiest. — Un tev?

Viņš pamāja un paraustīja plecus. Tikai dažas skrambas, nekā nopietna.

Tas bija brīnums. Viņi bija tikuši cauri neskarti. Varbūt ne visai skaisti, jo lielākā daļa matu bija nosviluši un sejas biešu sārtumā, bet mati a taugs, un viņi nebija nopietni apdeguši. Tikai virspusēji, jā, tas bija brīnums.

Helēna pārstāja raudāt, nožāvēja asaras un klusi pateicās Dievam. Tad viņi, nezaudēdami laiku, steidzās norāpot adikušo ceļa gabalu. Taga d Helēna vairs nedomāj a par akveduktu. Viņas bailes no augstuma bija tik niecīgas salīdzinājumā ar to, ko viņi bija tikko pārdzīvojuši.

Piecas minūtes vēlāk viņi jau stāvēja bezdibeņa otrā pusē.

Ilgu bridi viņi klusēdami vērās visapkārt. Tad turpināja savu ceļu.

Bērni bija nogājuši tikai dažus metrus, kad viņus ieskāva raibi ģērbtu vīru grupa ar ieročiem rokās. Helēna saskaitīja pavisam dud cilvēku.

Taču ne vēlreiz, viņa izmisīgi domāja. Ne jau vēlreiz boši. Pēc visa tā, ko viņi jau pieredzējuši.

Viņa neredzēja, ka vīri nolaiž ieročus. Viņa nepamanīja ne viņu noskrandušo apģērbu, ne salasītās šautenes. Viņa pazina tikai savu naidu un bailes. Tas viss pārāk ilgi bija krājies viņas sirdī. Tagad tas šāvās laukā. Viņa metās virsū tuvākajam vīrietim. Viņa savilka rokas dūrēs un nikni dauzīja vīrieša vēderu. Viņa spēra un skrāpēja, un koda. Bet viņš stingri stāvēja un raudzījās meitenē.

— Mans Dievs! — kāds cits mīkstā Turīnas akcentā iesaucās. — Viņa ir mežonēns! Zvērēns!

Mežonēns? Zvērēns? Helēna apgriezās otrādi. Ko gan tas idiots zina? Un kāpēc viņš tik labi runā frandski? Tad viņai pielēca. Viņš noteikti ir vādešu līdzskrējējs. Viņa nospļāvās. Tie bija vēl lielākas cūkas nekā paši boši. Tad viņa nikni metās tam virsū, sizdama tik ilgi, līdz bija gatava no noguruma krist gar zemi. Paraudzījusies augšup, viņa redzēja, ka vīrietis lūkojas viņā neris ar sāpju izteiksmi, bet izbrīnīts.

Es panākšu, lai tev sāp, cūka tāds, viņa nodomāja. Els panākšu, lai tev pamatīgi sāp! Viņa noliecās, paķēra lielu akmeni, ļodzīdamās piecēlās un sāka to celt virs galvas. Viņa grasījās mest ar to vīrietim. Nosist viņu kā prusaku!

Bez jebkādām pūlēm vīrietis pasniedzās, izņēma viņai akmeni no rokām un aizmeta prom.

Pēkšņi Helēna sāka trīcēt Kāda jēga vēl cīnīties? —viņa sev jautāja. Viņi atkal bija sagūstīti, Un tagad viņai vairs nebija adids ne enerģijas, ne dņas spara. Viņa padevās, un tas meiteni sāpināja visvairāk. īpaši tādēļ, ka Katrīnas un mammas upurēšanās tagad izrādījās veltīga.

Bezspēdgi viņa noslīga sēdus. Asaras ritēja pār vaigiem. Viņa gaudoja kā nāvīgi ievainots dzīvnieks.

— Mēs esam jūsu draugi, — vīrs ar akmensdeto sejas izteiksmi maigi sacīja. Viņš notupās ceļos Helēnai pretim un ielūkojās ads. — No kurienes tu esi?

Meitene klusēdama novērsās. Viņi nespēs izdabūt no viņas ne vārda. Pat ja spīdzinās. Pat ja dedzinās tāpat kā Mariju.

— Un tu? — viņa dzirdēja vīrieti prasām.

— No Parīzes, — Edmons atbildēja. Viņa balss skanēja miglaini un kaut kur tālu prom, it kā sapnī. Lietas te noskaidrojās, te pazuda, te uznira atkal.

— No Parīzes! — vīrietis iesaucās. — Un jūs nogājāt visu šo ceļu? Vieni paši? Kā tevi sauc?

— Edmons Žuno.

— Un viņu? — Viņš norādīja uz Helēnu, bet viņa to nemanīja. Viņa atkal ieslīga neredzamajā zonā,

— Tā ir mana māsa Helēna. Vēl divas māsas un mūsu mammu aizveda boši. Viņi mūs visur meklē. Viņi izziņoja, ka mēs it kā esot nolaupīti. Tā nav taisnība! Mēs nogalinājām bošu, un tagad viņi grib nogalināt mūs! Mammai mājās bija paslēpts raidītājs. Ar to arī viss sākās. Bet tas taču bija pareizi darīts, nu, tas raidītājs, vai ne?

— Ļoti pareizi, —vīrietis atbildēja. —Jūsu mamma cīnījās par Franciju. Jums ir par ko lepoties.

Mamma! Pēkšņi Helēna pamanīja miglainu mammas tēlu stāvam viņai pretī. Viņa mēģināja pasniegties un pieskarties mammai, bet rokas bija kā ar svinu pielietas. Tad atkal viss noskaidrojās. Tā nebija mamma... Tas bija vīrs ar akmensdeto sejas izteiksmi. Un Edmons ar viņu sarunājās. Helēna jutās ļoti apmulsusi.

— Tātad jūs esat tie tā saucamie nolaupītie bērni, — vīrietis domīgi noteica. — Un visu šo laiku jums izdevās paslēpties?

Edmons pamāja, to Helēna redzēja. — Mēs dodamies pie savas tantes.

— Kur tas ir?

— Sennazērā.

Vīri saskatījās. — Vēl jau liels gabals priekšā, — viens no viņiem beidzot sacīja.

Tad Helēna atslēdzās. Pēdējais, ko viņa atcerējās — ka vīrs ar akmensdeto sejas izteiksmi paceļ viņu uz rokām. Viņš stipri oda pēc sviedriem, tomēr nezin kāpēc tas Helēnu nomierināja. -— Nāc ar mums, mazā franču meitene, — viņš klusi čukstēja. — Mēs parūpēsimies, lai tu noteikti nokļūsti Sennazērā.

ŠODIENA Trešdiena, 10. janvāris

1

Bija piecpadsmit minūtes pāri desmitiem, kad Helēna iegāja konferenču telpā, klusi aizvērdama aiz sevis durvis» Mugurā viņai bija bāli dzeltens Sanelas kostīms un mati — atsukāti atpakaļ zem neiztrūkstošās parūkas. Vienīgā rotaslieta — liela zelta broša, kas piesprausta pie žaketes atloka.

Valdes locekļi jau sēdēja un gaidīja. Aiz durvīm Helēna bija dzirdējusi balsu murdoņu, bet šobrīd telpā negaidīti iestājās klusums. Piespiesti smaidīdama, viņa aizgāja līdz savai vietai galda galā, Un palika stāvam, ar pirkstu galiem atbalstījusies pret pulēto galda virsmu. Violetās acis raudzījās piesardzīgi un vērtējoši.

Visi bija savās parastajās vietās. Lai arī uzlicis tumšas saulesbrilles, fon Eiderfelds tomēr bija atgrūdis krēslu no spoži apgaismotā galda. Blakus viņam grāfs ar sārto ģīmi izsmejoši lūkojās Helēnā. Viņa ievēroja, la grāfa rokas trīc. Viņam līdzās gluži kā eleganta melna atraitne sēdēja Z.Z. Viņa valkāja melnu zīda kostīmu, garus ādas cimdus un mazu cepurīti ar plīvuru, kas daļēji aizsedza viņas seju. Viņa smaidīja un ar ļaunu sejas izteiksmi pūta cigaretes dūmus: tie gaisā savijās, rotaļīgi kustēdamies spilgtajā apgaismojumā. Viņai pretī d’Itri niekojās ar papīra lapu garlaicīgu izteiksmi sejā.

Sfinksa bija klāt, lai protokolētu sēdi. Viņa sēdēja telpas tālākajā stūri, kājas sakrustojusi. Paliktnis ar papīra lapām atradās viņai klēpī, pildspalva pacelta, gatava darbam.

Pēkšņi durvis atvērās un rosīgi ienāca Edmons, Neko neteikdams, viņš šķērsoja telpu, nolika krēslu blakus Džūlijai un apsēdās.

Helēna palūkojās brālī. Gandrīz nemanāmi viņš pašūpoja galvu. Helēna, slēpdama īstās emocijas, piešķīra sejai domīgu izteiksmi. Edmons tikko bija atgriezies no tikšanās Manhatanas bankā. Parīt viņai bija jāatmaksā desmit miljonu dolāru aizņēmums. Viņš bija gājis, lai izcīnītu pagarinājumu.

Galvas pašūpošana Helēnai pateica visu, ko viņa gribēja zināt. Nekāda pagarinājuma nebūs. Ja vien nenotiks kāds brīnums, banka iegūs viņas ķīlu—20 procentu no HŽSA akcijām—un atgrūdīs šiem plēsoņām. Jeb varbūt pat kādam vēl lielākam solītājam, ko viņa nepazina. Sā vai tā, gala rezultāts būs viens un tas pats. Viņa zaudēs kontroli pār HŽSA. Pārējo īpašumā tas nodos 69 procentus no kopējo balsstiesīgo akciju skaita, un viņas atlikušais 31 procents līdzināsies pupu mizām. Naida un atriebības vadīti, viņi turpinās kaitēt Helēnai, šoreiz apbruņoti ar pietiekami lielu varu, lai viņu pazudinātu. Gandrīz noteikti viņi ievēlēs citu prezidentu. Tā bija drūma perspektīva, tomēr ar to nācās rēķināties. Galu galā Ibērs bija atļāvies to viņai jau pateikt acīs.

Doma, ka viņš vai kāds ņo pārējiem sēdēs viņas krēslā un vadīs HZSA, bija vienkārši atbaidoša. Viņa jutās kā māte, kurai taisās atņemt bērnu. Kā gan citādi, HŽSA taču bija viņas bērns.

Bet tagad nebija īstais laiks atklāt savas jūtas. Viņai vajadzēja būt bezkaislīgai. Nosvērtai.

Līdzīgi aktrisei, kas gatavojas ietuzskatuves, viņa dziļi ievilka elpu. — Labrīt, — viņa iesāka. Kristāldzidrā balss skanēja skaidri un bezpersoniski. Viņa neļāva nojaust iekšējo dvēseles stāvokli. —- Sāksim apvienības valdes sēdi.

— Es zinu, ka katram no mums ir dārgs laiks. Tāpēc es kategoriski ierosinu stingri turēties pie darba kārtības jautājumiem. Mēģināsim nenovirzīties no tiem kā pagājušajā reizē. Tomēr, —viņa palūkojās Ibērā, kas uzjautrināts smīnēja, —- es gribu, lai jūs zinātu; esmu ņēmusi vērā jūsu iebildumus attiecībā uz manu vadības stilu. Diemžēl neko nevarēšu līdzēt sakarā ar sūdzībām par manu personību. Bet, kad man būs laiks, es apsvēršu tās sūdzības, kas tieši saistītas ar HŽSA publikāciju jomu.

— Tātad darba kārtības pirmais punkts, Jums katram priekšā ir šī gada perspektīvā plāna kopija. Ja jūs būtu tiklaipni un atvērtu tās, mēs varētu apspriest visus punktus pēc kārtas. — Viņa apsēdās, paņēma savu kopiju un atvēra pirmo lappusi.

Pārējie raudzījās savos dokumentos, bet neviens no viņiem nepakustējās, lai paņemtu tos,

Z.Z. lēnām uzsmaidīja. Tad pasniedzās un pagrūda savu kopiju prom. — Es saprotu, ka šie plāni ir ļoti svarīgi, — viņa viltīgi iesāka. —Tomēr es jūtu, ka man not eikti jārikojas, lai mēs atliktu šīs dienas darba kārtības, jautājumus un varētu apspriest kaut ko daudz nozīmīgāku HZSA pastāvēšanas labā.

Helēna sakrustoja rokas un gurdi pavērās Z.Z. Šis gājiens nebija nekāds pārsteigums; kaut ko tamlīdzīgu viņa jau bija gaidījusi.—Un tas būtu? — viņa mierīgi pajautāja.

Z.Z. smaids kļuva platāks. Viņa pacēla mazo, pelēko plīvuru un pārmeta to pār cepuri. — Kaut kas tāds, kas attiecas uz ikvienu no mums. — Viņa paklusēja. — Vadība.

— Labi, — Helēna vēsi noteica. — Sakiet, ko esat nolēmusi.

Z.Z. piecēlās kājās. Helēna pamanīja uztraukumu šaurajās zaļajās

acīs. Viņa šo skatienu pazina pārāk labi. Tātad šodien atkal “sunīšu” spēlēšana.

— Vakarvakarā, — Z.Z„ ierunājās, — man bija privāta... teiksim, papļāpāšana ar šiem ap galdu sēdošajiem džentlmeņiem. Mēs visi bijām vienādās domās, ka dažu pēdējo gadu laikā HŽSA ir uzplaukusi. Tomēr—kaut ari atsevišķi no HZSA—jaunā, jūsu uzspiestā žurnāla izgāšanās visu nostāda citādā perspektīvā. Mēs esam nopietni norūpējušies par jūsu personīgajām finansiālajām grūtībām. Protams, normālos apstākļos tā nebūtu mūsu darīšana. Bet fakts, ka ķīla aizņēmumam, kuru jūs nespēsiet atmaksāt, ir divdesmit procenti HZSA akciju, mūs neapšaubāmi ietekmē.

Helēna sastingusi vērās Z.Z. sejā. Nespēsiet atmaksāt! Šie plēsoņas bija neciešami labi informēti. Viņi zināja lietas, kuras nemaz nepienāktos zināt. Vakar “ Wall Street Journal” rakstā bija izteiktas šaubas par viņas iespējām atmaksāt aizņēmumu, šodien visi to jau noteikti apgalvo. Viņa domāja, nezin kurš gan bankā palaidis muti. Varbūt Gors?

— Šajā sakarībā, — Z.Z. paštaisni turpināja, — kas notiks, ja Manhatanas banka pār dos šīs akcijas kādam, kuru mēs nepazīstam? Ja kāds svešs no malas tās vienkārši nopirks un ieradīsies te? Tā būtu katastrofa, tā, lūk! Galu galā tās personas rokās būs piektā daļa apvienības akciju.

— Tātad mēs ar džentlmeņiem apspriedām šo lietu. Un mēs nonācām pie kopīga slēdziena, — Z.Z. apklusa un saldi uzsmaidīja Helēnai. — Tāpēc mēs piedāvājam jums palīdzēt pārlaist vētru. Mēs gribam nopirkt jūsu divdesmit procentus HŽSA akciju par vienpadsmit mil joniem dolāru. Tas ir desmit miljoni plus miljons procentos. Tā jūs varēsiet atmaksāt Manhatanas bankai, ķīla būs atgriezta atpakaļ, un mums nevajadzēs uztraukties par svešinieku atrašanos valdē. No šī plāna mēs iegūsim visi.

Protams, tu jau nu iegūsi gan, Helēna nodomāja. Tu iecirtāsi savus nagus apvienībā, un man pat nebūs jānoliek ieroči.

— Ja jūs nolemsiet mums pārdot divdesmit procentus HŽSA akciju, — Z.Z. turpināja, — mēs to noteikti uzskatīsim par labas gribas izpausmi. Tas mazinās mūsu bailes no ārējiem... iebrucējiem. Tas ari pastiprinās mūsu ticību jūsu vadīšanas spējām. — Viņa pagriezās pret pārējiem un gudri smaidīja. — Vai man ir taisnība, džentlmeņi?

— Ir jau gan, — Ibērs sirsnīgi norūca.

Z.Z. papleta rokas.—Nu, redzat? —viņa saldi teica. —Tas ir ļoti vienkārši. — Viņa atslīga krēslā.

Helēna ieklepojās un, rūpīgi izmeklēdama vārdus, sacīja: — Šķiet, ka “ārējie iebrucēji” ļoti nodarbina jūsu prātus. Es mēģināšu atbrīvot jūs no šīm bailēm.

— Manuprāt, pats labākais jums šobrid būtu nogaidīt un redzēt, vai — un es uzsveru vārdu “vai” — banka patiešām iegūs manas ieķīlātās akcijas. Ja tā notiks, es uzskatu, ka jums nav jāuztraucas nenieka. Kā es saprotu, jūs būsiet pirmie, kas tās nosolīs.—Viņa pāri telpai pavērās Edmonā. —Vai es pareizi spriežu?

—Jā, — Edmons ar neizteiksmīgu sejas izteiksmi piekrita.

— Tāda ir mana atbilde, — Helēna negrozāmi noskaldīja. — Lai kas arī notiktu, jums būs iespēja apturēt “ārējos iebrucējus”. Un, ja jūs to izdarīsiet, jums būs tiesības ievēlēt ari jaunu prezidentu. Tad manas vadīšanas spējas uz jums vairs neattieksies. — Viņa palūkojās apkārt. — Uzskatu, ka vismaz pagaidām misis Bavjē ierosinātais jautājums ir izsmelts. Tagad—kas attiecas uz šī gada perspektīvajiem plāniem...

— Ne tik ātri, mana mīļā, — Ibērs ātri iejaucās sarunā. — Es pieprasu, lai tiek atlikti visi šīsdienas darba kārtības jautājumi un sēde pārcelta uz pirmdienas ritu. — Viņš pasmaidīja. — Tad mēs visi vairāk zināsim par HŽSA nākotni. Galu galā viss, ko mēs apspriestu šodien, varbūt būtu veltīga laika tērēšana. Kā jūs norādījāt, varbūt mums pirmdien būs tiesības ievēlēt jaunu prezidentu. Ja tā, tad varbūt būtiski mainīsies visa HŽSA darbība.

Helēna piespiedās un saglabāja neizteiksmīgu seju. Ibēra taktika bija skaidra. Aizdevums bija jāatdod piektdien; nākamā darbadiena bija pirmdiena. Ja viņi jau bija pārliecinājuši banku akcijas pārdot viņiem — un Helēna par to nemaz nešaubītos —, šis process neaizņemtu vairāk kā dažas minūtes. Tad veiksmīgais pircējs drāztos šurp un izmantotu jauniegūtās akcijas balsošanā. Lai tiktu vaļā no viņas. Lai izgrūstu viņu no HŽSA. Viņa nebūs nekas vairāk kā sīka akcionāre ar saistītām rokām.

Kas attiecas uz valdi, viņa prātoja, nez kurš gan no viņiem īstenībā plānoja nopirkt akcijas. Fon Eiderfelds un Ibērs abi bija stāvus bagāti. Tie to varētu atļauties.

Z.Z. un d’Itri ari bija krietnas summas vērti, bet viņiem trūka to vienpadsmit miljonu, ko palaist vējā. Varbūt viņi metīsies visi kopā; tad gan viņi panāks, ko gribējuši, pat nepamanot robu savā naudas makā.

Helēna pēkšņi piecēlās kājās. — Labi, —viņa teica. — Sēde tiek pārcelta uz desmitiem pirmdien no rīta» — Ātri viņa izgāja no konferenču telpas. Acis bija nocietinājušās. Viņa zināja, kas darāms. Viņa personīgi tiksies ar Ibēru un fon Eiderfeldu. Pret Z.Z. viņa neko nevarēja iesākt, un d’Itri bija tikai maza zivtiņa; bez Ibēra un fon Eiderfelda viņi būtu pazuduši kā nekam nederīgi noziedznieki. Bet Ibērs un fon Eiderfelds... Jā, varbūt viņa varēs ar tiem tikt galā.

Lai kā viņai tas nepatika, viņai vēl pēdējo reizi nāksies izmantot savu varu pār viņiem. Tam nevajadzētu būt pārāk grūti.

Galu galā agrāk tā bija iedarbojusies.

Stundu vēlāk Helēna lika Džimijam piebraukt rollroisu, un viņi ar Edmonu brauca uz pilsētas augšdaļu pusdienot. Restorāns jau bija pārpildīts, bet zāles pārzinis pavadīja viņus līdz viņu parastajam galdiņam. Pa ceļam viņi ar galvas mājienu sveicināja daudzus paziņas.

Ikvienam, kas Helēnu redzēja, viņa izskatījās vēl skaistāka un atraisītāka nekā jebkad. Bet Edmons zināja labākj ā, māsa bija nosvērta. Tomēr reizē ļoti saspringta. Edmons domāja par šo nenormālo spriedzi un vēlējās, kaut varēta viņai kaut kā palīdzēt Pēdējo gadu laikā Helēna sevi darbā bija nodzinusi gandrīz līdz nāvei. Šķita, ka ikreiz, kad viņai laimējās uzvarēt kādā lietā, tūlīt iznira kaut kas jauns un atkal nogāza viņu no kājām. — Tu dzersi? — viņš vaicāja.

Viņa pakratīja galvu. — Varētu jau vienu, bet domāju — šoreiz iztikšu ar sodas ūdeni. Esmu nolēmusi, ka vislabākais noslēgums pretīgai dienai būtu uzvesties kā sievietei. — Viņa smaidīja. —Safrizēšu matus. Es sazvanīju Susumu, un viņi apsolīja, ka iespiedīs mani pēc pusdienām.

Viņš pamāja un pasūtīja māsai sodas ūdeni un sev martīni. Kad zāles pārzinis aizgāja, Edmons aizdedza cigareti un pārliecās pār galdu. Tad zemā balsī ierunājās: — Es zinu, tu negribēsi dzirdēt, ko es teikšu, bet, būdams tavs brālis un advokāts, domāju, ka man tas ir jādara.

Viņa pamāja. —Tu grasies mani pārliecināt, lai es padaru apvienību par sabiedrisku uzņēmumu, — viņa mierīgi pateica priekšā.

Edmona balss noslīdēja oktāvu zemāk. —Jā. Es zinu — ņi to negribi darīt, bet tas ir vienīgais veids, kā saglabāt kontroli pār H2SA. Šorīt, pēc tam, kad bankā noraidīja pagarinājumu, es atļāvos pajautāt, vai viņi pagarinātu aizdevuma termiņu, ja tu padarītu apvienības akcijas pieejamas sabiedrībai. Viņi teica, ka to darīs, bet tikai ar noteikumu, ka tu iziesi uz sabiedrību. Tādā gadījumā viņiem būtu garantijas. Jāsaka — labi barotais misters Gors bija gluži vai ne savā ādā, kad es minēju šo priekšlikumu. Nezinu, kādu iemeslu dēļ, bet viņš, šķiet, ne visai grib, lai tā notiktu. — Edmons sarauca pieri.

— Man patiešām tas vīrs nepatīk. Un nekad nav paticis. Viņā ir kaut kas dīvains. Kaut kas no pielīdēja.

— Es arī viņam neuzticos.—Helēna izskatījās domīga. —Varbūt Ibērs vai kāds no pārējiem viņu uzpircis.

Edmons paraustīja plecus. To no viņiem varēja gaidīt.

Helēna grasījās kaut ko teikt, bet apklusa, jo tika atnesti dzērieni. Viņa lēnām sūca savu sodas ūdeni. — Es runāju ar fon Eiderfeldu un Ibēru, — viņa atsāka. — Taisos šovakar viņus satikt, un varbūt man izdosies no viņiem atkratīties.

— Jā, bet no tā tomēr neradīsies nauda, — Edmons piezīmēja.

— Ja tu nesamaksāsi, viņi mierīgi atnāks un paņems HZSA savās rokās. Un to tu nedrīksti pieļaut. Pieņem manu padomu, Helēna. Ļauj citiem iegādāties akcijas. Gtādi viss, kā dēļ tu tik ilgi esi centusies un strādājusi, noies dibenā.

Viņa skumji pamāja. — Cik man vēl adids laika līdz lēmuma pieņemšanai?

— Vēlākais, līdz rītdienas pēcpusdienai.

Helēna paraudzījās glāzē. Laika nebija daudz. Tomēr. „. Pēkšņi viņa pacēla ads. — Labi, — viņa notdca.—Rīt pusdienas laikā es tev došu atbildi. Es nopietni visu apdomāšu.

— Lūdzu, dari tā. — Viņš strauji pasniedzās pār galdu un ar savu roku apklāja Helēnas roku, ar acīm lūgdamies māsu. -— Klausīdama manam padomam, tu izturēsi un no akciju publiskas pārdošanas vēl iegūsi naudu. Četrdesmit miljonus dolāru. Varbūt vairāk. Un zaudēt tu patiešām neko nezaudēsi. Tu būsi valdes priekšsēdētāja. Tev vēl aizvien piederēs piecdesmit viens procents no apvienības.

Hdēna gurdeni nopūtās. —Jā, Edmon.Mēs jau to esam apsprieduši. Atceries?

Viņš pamāja. — Es atceros, — skanēja atbilde.

Viņš patiešām atcerējās. Kopš pirmās rdzes, kad viņš par to ierunājās. Helēna negrozāmi bijusi pret. Savā ziņā viņš māsu saprata. Bet viena lieta bija pilnīgi neloģiska. Ja jau viņa tik ļoti bija gribējusi paturētHŽSA“privātu”, kādēļ viņa vispār pieļāva to plēsoņu klātbūtni.

— Neaizmirsti, — viņš atgādināja. — Gada laikā lietas ir izmainījušās. Sabiedriskot apvienību — tā ir tava vienīgā iespēja.

Helēna lēnām pašūpoja galvu. — Nē, nav vis. Man ir vēl viena iespēja, kuru nezina neviens. Pat tu ne.

Viņš dīvaini palūkojās māsā. — Pie velna, ko tu runā?

Helēnas balss kļuva klusāka. — Naidžels piedāvāja aizdot man naudu.

Edmons pēkšņi saslējās. Sis jaunums izmainīja visu. Fārkjuharšīras hercogs Naidžels Somersets bija trešais bagātākais cilvēks Anglijā.

— Kāpēc tu man to agrāk neteici? — Edmons vaicāja.

Helēna spēlējās ar glāzi. —Tāpēc, ka es nezinu, vai man vajadzētu

viņa palīdzību pieņemt.

— Kāpēc? Vai tāpēc, ka viņš mīl tevi?

— Nē, — viņa maigi teica. — Tāpēc, ka es mīlu viņu. — Viņa paklusēja un ieskatījās Edmonam acīs. —Viņš atkal lūdza mani kļūt par viņa sievu.

— Un?

—Es vēl aizvien neesmu devusi atbildi. Es teicu, ka man jāpadomā.

— Bet kāpēc? Tu taču pati teici, ka tu viņu mīli.

— Tāpēc, ka es negribu precēties, pirms nav atrisinātas HZSA problēmas. Man liekas tas nebūtu... pareizi.

Edmons izbolīja ads. — Ak Dievs! Ko tu runā? Tu vienkārši negribi, lai viņš domātu, ka tu precies viņa naudas dēļ. Tā ir?

Viņa pakratīja galvu. — Nē... tāpēc, ka es pati gribu būt par to pārliecināta.

2

Susumu salonam Piektajā avēnijā bija laba reputācija — kā vienai no brīnišķīgākajām skaistumkopšanas iestādēm pasaulē. Tieši šeit kādā no individuālajām zālēm astotajā stāvā Helēnai pašlaik kārtoja matus. Viņa spogulī vēroja, kā slaidais japāņu frizieris prasmīgi aptina ap viņas galvu mīkstu, biezu turbānu. Viņai blakus uz soliņa sēdēja manikīre, cītīgi apstrādādama viņas nagus.

— Vai jūs neatvainotu mani uz mirkli? — Helēna pieklājīgi ierunājās. — Es gribētu aiziet uz tualetes telpu.

— Protams, kundze, — Susumu atteica. — Ceru, jūs to atradīsit.

Helēna pamāja. Frizieris galanti palīdzēja viņai piecelties no krēsla

un uzsmaidīja. Arī manikīre smaidīja. Tie bija dārgi smaidi. Matu sakārtošana pie Susumu izmaksāja veselu bagātību, īpaši, ja to darīja Susumu personīgi.

Helēna pāri telpai devās pie durvīm. Frizieris pasteidzās un atvēra viņai durvis. Tiklīdz viņa grasījās iziet gaitenī, kāds salona darbinieks vadīja dāmu uz citu telpu. Helēna nolēma nogaidīt, kamēr viņi paies garām.

Sieviete palūkojās Helēnā un apstājās. — O, mis Žuno, — viņa purpināja. — Cik sen neesam redzējušās!

Helēna izskatījās apmulsusi. —Jā? — viņa izmocīja, nespēdama aptvert, kas ir šī kaulainā, blondā, iedegusī sievietes lirikatūra.

— Mēs tikāmies pagājušajā gadā, atcerieties. Es esmu Džeraldīne

Gora. Mana vīra pārziņā ir jūsu rēķini Manhatanas bankā.

Helēna uzsmaidīja. — Protams. Kā klājas?

Džeraldīne Gora izstiepa kaulaino roku, un Helēna vienkārši nespēja neievērot abas rokassprādzes, kas apņēma viņas locītavu. Abas bija pilnīgi vienādas, vienīgi vienu rotāja gaiši dzelteni briljanti, bet otru asinssarkani rubīni. Abas noteikti nāca no Bulgāri salona. Un abas noteikti bija dārgas.

— Ai, cik skaistas rokassprādzes, — Helēna apbrīnoja.

Džeraldīne pacēla roku un apmierināti smaidīja. — Tiešām

jaukas, vai ne? Rubīna sprādzei es uzskrēju tikai pirms dažām minūtēm. Pēdējā laikā esmu jutusies tik nospiesta. Iestāstīju sev, ka labam garastāvoklim nelīdzēs tikai frizētava vien. Vai nav jocīgi, ka šādu mazu nieciņu iegādāšanās uzreiz palīdz pārvarēt depresiju?

—Jā, patiesi tā ir.

Pēkšņi Džeraldīne saviebās. — Bet nevaru iedomāties, ko lai saku vīram. Manuprāt, to ieraudzījis, viņš metīsies izdarīt pašnāvību. — Viņa palūkojās pavadonī, kurš pieklājīgā attālumā viņu gaidīja. — Labi, es laikam iešu, citādi viņi netiks galā ar maniem matiem. Parasti es te frizējos ceturtdienās, bet šonedēļ lidošu uz Palmbīču dienu agrāk. Virdžīnija Simonsena rīko brīnišķīgu masku balli! — Viņa dziļi nopūtās. — Man tik ļoti patīk masku balles, un jums?

— Jā, man arī, — Helēna laipni atbildēja, kaut ari nekad mūžā nebija tādas apmeklējusi.

— Labi, nu man tiešām jāiet. Bija tik jauki saskrieties ar jums. Atā! — Tad viņa devās pavadonim līdzi pa gaiteni.

Helēna noraudzījās viņai pakaļ. Cik pretīgi pļāpīga sieviete, viņa nodomāja. Bet viens viņai Džeraldīnē patika. Izsmalcinātā, lai neteiktu — dārgā, gaume.

Un vēl viņa pabrīnījās, kā Gori var atļauties šādu dzīvesveidu.

Kāris fon Eiderfelds pieklājīgi paņēma grāfa mēteli un cepuri, pakāra tos gaitenī un ieveda viņu dzīvojamā istabā. Kaut ari ārā jau bija tumšs, smagie damasta aizkari vēl aizvien bija cieši aizvilkti. Dega tikai divas ļoti nespodras lampas.

Fon Eiderfelds pamāja viesim, lai atsēžas izbalējušā franču krēslā. — Atsēdieties, mans mīļais grāf. Drīz jau vajadzētu ierasties mūsu draudzenei. Vai pagaidām negribēsiet kaut ko iedzert?

— Armaņjaku, ja jums ir, — grāfs atteica.

— Ir gan. — Fon Eiderfelds pāri istabai piegāja pie masīvā skapja. Kad viņš atvēra divviru durvis, Ibērs ieraudzīja, ka tā iekšpuse pārvērsta par bāru, kurā ir ari ledusskapis un izlietne, Fon Eiderfelds atnesa dzērienu, -—Jums ir aploksnes? — viņš jautāja,

Ibērs pamāja un atrāva kabatas portfeli. Viņš izvilka lielu aploksni un nolika sev blakus uz rakstāmgalda, — Kurjers tās atgādāja no Parīzes pirms nepilnas stundas,

— Jūs domājat, ka tās dēļ viņa grib mūs satikt^5 — fon Eiderfelds

vaicāja,

Ibērs izskatījās domīgs,—Iespējams,—viņš atsaucās,—Kaut gan es domāju — viņa vēl nemaz nezina, ka aploksnes pazudušas. Es nolīgu vislabāko seifu atmūķētāju, kāds vien bija dabūjams. Viņš nozaga tikai to, par ko es viņam maksāju. Tad viņš seifu atkal aizslēdza. Nekas neliecināja, ka notikusi ielaušanās.

Fon Eiderfelds apmierināti smaidīja, ■— Uzslavēju jūs par labu darbu. Tagad viņai vairs nebūs pār mums nekādas varas. Vai jums izdevās atldāt, kur viņa vakar lidojuma laikā apstājās?

— Izdevās gan. — Grāfs norija lielu konjaka malku, — Viņa nosēdās kādā privātā Anglijas lidlaukā. Mūsu jaukā Helēna apgrozās augstā sabiedrībā. Minētais lidlauks pieder Naidželam Somersetam.

Fon Eiderfelds saausījās. —Viņi vēl arvien satiekas?

— Laikam gan,

Fon Eiderfelds prātīgi apdomāja šo ziņu.—Tie diemžēl nav pārāk labi jaunumi, Somersets ir viens no bagātākajiem cilvēkiem Anglijā, Ko tad, ja viņš piedāvā Helēnai tos vienpadsmit miljonus dolāru? Tad mums nāksies ciņu zaudēt.

— Nedomāju vis, ka tā notiks, — Ibērs pārliecināti atteica. — Citādi tas jau būtu nokārtots. Jūs nepazīstat Helēnu tik labi kā es. Viņa negaidītu līdz pēdējam brīdim, betsen būtu visu noorganizējusi. Bez tam viņas ētika nemūžam neļautu pieņemt žēlastības dāvanu, kaut ari aizdevuma veidā. Nē, mans draugs. Šoreiz viņai beigas. Viņa nekur nespēs izraut tādu naudu.

Fon Eiderfelds sadrūma. — Dieva dēļ, ceru, ka jums ir taisnība.

Tajā brīdī iezvanījās telefons. Fon Eiderfelds piegāja pie rakstāmgalda un pacēla klausuli. —Jā? -—Viņš paskatījās Ibērā un pamāja. — Lai viņa nāk tūlīt šurp, — Viņš nolika klausuli un pasmīnēja. —Tā bija sekretāre. Helēna jau kāpj augšā.

Vēl pēc dažām minūtēm Helēna ieradās. Viņa nebija paspējusi pārģērbties. Kažoks bija vaļā, un zem tā varēja redzēt bālo Šanelas kostīmu. Tikai matus vairs nesedza parūka. It kā nevērīgi apgriezti, tie tomēr izskatījās apbrīnojami eleganti, biezos viļņos līdz pleciem tie glīti ieskāva seju. — Sveicināti, — viņa stīvi ierunājās.

Fon Eiderfelds neveikli pamāja, lai viņa ienāk,—Lūdzu. Grāfs jau ir klāt. Vai drīkstu paņemt kažoku?

Viņa pakratīja galvu, — Nedomāju, ka palikšu pārāk ilgi.

Fon Eiderfelds paraustīja plecus un ieveda viņu dzīvojamā istabā, kur Ibērs bija ērti atgāzies krēslā. Viņš pat nepapūlējās piecelties.

— Ahā,—viņš ļauni nosmīnēja.—Tātad prezidente nolaidusies no saviem augstumiem, lai aprunātos ar vienkāršiem akcionāriem. Apsēdies. — Viņš paliecās sāņus un papliķēja pa blakus krēslu.

— Pateicos, nē, — viņa vēsi atbildēja. — Es labāk pastāvēšu.

— Kā vēlies Nu, kāpēc tad tu gribēji mūs satikt?

Helēna rūpīgi izmeklēja vārdus. — Es atnācu, lai atgādinātu, ka jums abiem būtu... izdevīgāk, teiksim... nenostāties pret mani. Pārstāt spēlēt “sunīšus”. Kā jūs varbūt atceraties, mēs jau reiz par to runājām.

Ibērs pasmaidīja un pieslējās kājās. Viņš piegāja pie kamīna, kur bija ielikta malka un skaliņi. Viņš pietupās un uzmanīgi pielika uguni. Skali lēnām sāka degt, un pēc dažām minūtēm aizdegās ari malka. Liesmas krēslainajā istabā izplatīja dzeltenīgu gaismu. Ibērs apmierināts noņurdēja un piecēlās. — Tu droši vien domā to savu “varu” pār mums? -— viņš vaicāja.

—Jā, — Helēna atteica.

Ibērs turpināja smaidīt.—Uzklausi manu padcmu, mīļā. Ej mājās un aizmirsti to. Redzi, mēs vairs netrīcam no bailēm.

— Manuprāt, jums vajadzētu pret to izturēties daudz nopietnāk, — Helēna brīdināja. — Es varu pazudināt jūs abus. — Viņa pagriezās un pievērsa naidpilnu skatienu fon Eiderfeldam.—Es varētu jūs iesūdzēt tiesā par kara noziegumiem. Jūs pakārs, — Tad atkal pievērsās Ibēram.—Un tevi ari. Tevi ari pakārs. Par slepkavību .

Ibērs sāka smieties. — Tas ir kaut kas nedzirdēts! Kurš tev ticēs? Lai šitā atļautos apmelot, tev vajadzīgi pierādījumi!

Viņas acis kļuva šaurākas. — Neāksties, Ibēr! Tu labi zini, ka es visu varu pierādīt. Pierādījumi ir ieslēgti manā seifa.

Viņš iesmējās atkal un piegāja pie rakstāmgalda. Paņēmis lielo aploksni, viņš to atplēsa. No tās viņš izvilka mazāku baltu aploksni.

— Vai tu šo te pazīsti? — viņš vaicāja, paceldams to augšup. Pāri zīmogam bija Helēnas paraksts.

Helēna dziļi ievilka elpu. —Jā, —viņa čukstēja.—Kur tu to ņēmi?

—Teiksim, tā ieradās šeit no tava seifa Parīzē. Savu advokātu vari nevainot. Viņš te nav iejaukts. Īstenībā viņš pat vēl nezina, ka kaut kas ir pazudis. — Ibērs atplēsa balto aploksni un izņēma vecus, apdzeltējušus dokumentus. Viņš tos atlocīja un teatrāli turēja gaisā.

— Kara noziegumu pierādījumi, — viņš skaļā balsī paziņoja. Tad pasniedza dokumentu fon Eiderfeldam. — Esiet nu tik laipns, draugs, —viņš klusi sadja.

Helēna šausmās skatījās, kā fon Eiderfelds drūmi paņem papīrus, pieiet pie kamīna un iemet tos ugunī. Liesmas alkatīgi ieskāva tos un sāka laizīt, vēl pēc brīža tie jau bija melni un sačokurojušies,

— Un tagad — šī te! — Ibērs uzvaroši izvilka otru baltu aploksni, tikai apjomīgāku nekā pirmo. Arī tā bija aizzīmogota, un virsū bija Helēnas paraksts, — Un šo tu pazīsti? —viņš ņirdzīgi noprasīja. Uz mirkli Helēna aizvēra ads. Tas nedrīkst notikt, viņa nodomāja. Nedrīkst, Viņa atvēra acis. Bet tā bija īstenība,

Ibērs atplēsa otru aploksni,

Tās iekšpusē bija magnetofona lente. Viņš to augstu pacēla gaisā, —Slepkavības pierādījums? —viņš izsmejoši iesaucās. Tad līdzjūtīgi noldakšķināja mēli,—Vai zini, mīļā, vajadzēja labāk apdomāt, pirms ķēries pie šantāžas.

Viņš lēni piegāja pie kamīna un ar pretīguma sajūtu iemeta lenti uguni, Daļa lentes iztinās un izlocījās pa paklāju. Grāfs to ar kāju iespēra atpakaļ kamīnā. Tad pagriezās pret Helēnu,

Viņas seja bija nobālējusi. Pārakmeņojusies viņa raudzījās kamīnā. Tieši tobrīd lente sāka kust, izplatīdama degošas plastmasas smaku, —Vai redzi, mīļā? — Ibērs apmierināti ieteicās,—Tev vairs nav nekādas varas pār mums. Kas bijis, tas pagājis un aizmirsts, — Viņš uzsita knipi. — Tā, lūk,

Helēna sastingusi vērās liesmās. Tā nebija vis. Viņai bijušais nekad nebūs pagājis. Un nekad netiks aizmirsts.

VAKARDIENA II IZVAROŠANA

I

Sennazēra, 1950

Žanīnas tante dzīvoja Sennazēras nomalē un pārtika no tā, ko izaudzēja dārzā. Viņas māja atradās uz privāta zemes gabala ceturtdaļkilometra attālumā no jūras. Tā bija būvēta no izdēdējušiem pelēkiem akmeņiem, divus stāvus augsta un ar stāvu jumtu. Skaidrā laikā varēja saskatīt, kā divus kilometrus lejup uz dienvidiem jūrā ietecēja Luāra.

No visām pusēm māju ieskāva dārzs. Tika izmantots katrs zemes kvadrātcentimetrs. Tur atradās četras ļielas siltumnīcas un dučiem garu ar stiklu pārklātu lecekšu, kurās Žanīnas tante audzēja dēstus. Pavasari pilsētnieki tos pirka un pārstādīja savos dārzos. Visapkārt lecektīm zeme bija aparta, un tur audzēja dārzeņus un puķes. Nebija nevienas vietiņas, kur augtu vienkārši zāle. Starp puķudobēm un dārzeņu vagām bija izlikti dēļi, kas kalpoja kā taciņas.

Tālāk aiz mājas bija vēl divas papildu būves — smirdīgs no trim pusēm norobežots bunkurs, kur krājās kūtsmēsli un komposts, un šķūnītis, kur glabāja darbarīkus dārza apstrādāšanai un gatavoja vainagus un puķu pušķus bērēm un retumis arī kāzām. Pēdējā laikā bēres gan gadījās desmitiem reižu biežāk nekā kāzas.

īpašumu norobežoja akmens mūris. Pvie tā bija piestiprināta liela koka plāksne ar uzrakstu ceļa virzienā: “Žanīna Žuno”. Melnbaltais uzraksts bija saplaisājis un lobījās nost.

Pirmajā ziemā, kopš Edmons un Helēna te apmetās, ar dārza lietām pārāk labi neveicās. Toreiz Sennazēru par stratēģiski īpaši nozīmīgu vietu uzskatīja gan sabiedrotie, gan vācieši.

Pirmkārt — vāciešiem te bija savi objekti, konkrēti, zemūdeņu bāze. Daudzas no ļaunajām zemūdenēm, kas siroja Atlantijas okeānā, bija radušās šeit Sennazēras bāzē tās uzpildīja, apkalpoja un remontēja. Sī bija ideāla vieta, jo lielākā daļa nepieciešamo iekārtu te atradās jau no pirmskara laikiem. Kopš 19. gadsimta Sennazēra bija pazīstama kuģubūves pilsēta.

Otrkārt un, protams, svarīgāk — pilsēta bija daļa no tā sauktās

Sennazēras kabatas. Sabiedrotie to uzskatīja par galveno infiltrēšanās punktu Francijā no Adantijas okeāna puses. Sī iemesla dēļ Sennazēra bija gandrīz izpostīta.

Katrreiz, kad angļi un amerikāņi bombardēja bāzi, Žanīnas tante apraudājās. Viņai gan nebija žēl, ka iznīcina zemūdeņu bāzi. Bet sprādziena vilnis atplūda arī līdz viņas mājai un izsita siltumnīcu un lecekšu stiklus. Un tad dārzeņi, kurus viņa tik rūpīgi bija kopusi, draudēja nosalt. Kādu laiku viņai izdevās tos kaut cik apklāt. Tad sekoja sevišķi spēcīga bombardēšana, un stikls tika neglābjami sašķaidīts. Vienas nakts laikā visi stādiņi līdz pēdējam bija nosaluši un pagalam. Pavasari vairs nebija ko pārdot. Tas bija drausmīgs gads.

Bet 1944. gads atnesa svētkus. 26.augustā ģenerālis de Golls triumfējoši soļoja pa Elizejas laukiem. Vismaz Parīze bija atbrīvota. Franči raudāja aiz laimes. Karš jau bija tikpat kā beidzies. Tieši kā mamma paredzēja, bosi tika izdzīti no Francijas un aizgrūsti pāri Reinai.

Līdzīgi visiem pārējiem, ari Edmons un Helēna ar prieku uzņēma šo vēsti. Tagad vairs nebija ilgi jāgaida, līdz viņu ģimene atkal būs kopā. Bet pagāja mēnesis pēc mēneša, un nepienāca neviena vēsts no mammas, tēta, Katrīnas un Marijas. Pamazām viņi sāka zaudēt cerību tos vēl kādreiz ieraudzīt. Bērni no pieaugušajiem saklausījās šausminošus nostāstus par vāciešiem. Tos viņi nespēja aptvert. Tā vienkārši nevarēja būt taisnība. Tie bija stāsti par vāciešu aizvestajiem cilvēkiem. Stāsti par koncentrācijas nometnēm.

Sākumā Žanīnas tante pret bērniem izturējās draudzīgi. Tad 1945.gada maijā viņas attieksme izmainījās. Varbūt saprata, ka visa atbildība par bērniem bija uzvelta viņai. Bet viena lieta nu bija pavisam skaidra, Viņai bija uzkrautas divas liekas izsalkušas mutes. Divi augoši bērni, kas jāapģērbj. Un laiki bija slikti. Tā pamazām viņa sāka izgāzt dusmas uz savu rūpju iemeslu. Uz bērniem.

Helēna nekad neaizmirsīs pirmo reizi, kad viņi ar Edmonu tika pakļauti Žanīnas tantes niknumam. Tas notika 15. maijā. Diena sākās ļoti normāli. Pēcpusdienas saule spīdēja vēl pietiekami spoži, un pūta spēcīgs vējš. Tālumā Helēna varēja saskatīt līd peldošās zvejas laivas. To priekšgali dūrās viļņos, un pelēkās salāpītās buras plandījās vējā. Nekas neliecināja par nepatikšanām.

Nevēlēdamās spēlēties viena pati, Helēna nolēma palīdzēt Edmonam salabot siltumnīcas saplēsto stiklu, tāpēc viņi staigāja pa apkārtni, meklēdami stikla gabalus. Pēc tam tos sadalīs mazākos kvadrātveida gabaliņos un ieliks siltumnīcas rāmjos. Visu pēcpusdienu viņus pavadīja veiksme. Bērni atrada lielu gabalu — pietiekami lielu, lai to sagrieztu vismaz sešos kvadrātos. Uzmanīgi viņi to aiznesa līdz

dārzam, un viss gāja labi, līdz Edmons mēģināja to sagriezt. Šāda vai tāda iemesla dēļ, bet viss gabals sašķīda smalkās lauskās.

Žanīnas tantei uznāca histērija. Viņas roka nikni triecās pret Edmona seju. Tad viņa tik spēcīgi parāva zēna matus, ka izrāva veselu sauju.

Tas bija sākums. Vairāk nekā gadu turpinājās šīs ļaunprātības. Neko iepriekš paredzēt nevarēja. Edmons un Helēna jutās gaužām bezpalīdzīgi. Vienīgais atvieglojums viņus gaidīja tad, kad Žanīnas tante pēkšņi izdomāja neparedzētu braucienu uz Parīzi. Viņi nekā nespēja tur līdzēt, tikai klusēdami pacieta tantes niknuma lēkmes. Parasti Edmonam nācās iznest visu smagumu uz saviem pleciem. Varbūt tāpēc, ka viņš bija vecāks. Varbūt tāpēc, ka viņam bija lielāka apetīte. Katru vakaru Helēna dedzīgi lūdza Dievu, kaut mamma un tētis viņus ātrāk aizvestu prom no tantes. Bet Dievs bija kurls pret viņas lūgšanām.

Tad pēc kāda gada visam pienāca gals. Ravēdama smalkos salātu stādiņus, Helēna nejauši dažus no tiem sajauca ar nezālēm.

— Kurš no jums, idioti, izrāva šos te? — Žanīnas tante uzkliedza.

—Es,—Edmons sameloja. Viņš zināja, ka kāviens būs neizbēgams

un viņa ķermenis vieglāk pacietīs sitienus.

— Tu, idiot! — Žanīnas tante auroja. — Tu nekam nederīgais zeņķi! — Viņa pieliecās, paķēra dēļa galu, kas gulēja zemē, un nikni sāka dauzīt Edmona muguru, Helēna spiedza, lai viņa pārtrauc, bet Edmons klusēdams saņēma sitienus. Kad viss bija beidzies, viņš pieslējās kājās, nedroši salīgojās un ieklumburoja mājā.

Helēna skrēja viņam pakaļ. Mājā bija tikai divas guļamistabas. Žanīnas tante gulēja vienā, Helēna ar Edmonu —• otrā. Kad Helēna nokļuva augšstāvā, Edmons jau vāca savas nedaudzās mantiņas.

— Ko tu dari? — Helēna pēkšņās izbailēs jautāja.

Viņš bez prieka pasmējās. — Un kā tev šķiet? Es krāmēju mantas.

— Bet Edmon! — Helēnas balss bija izmisusi. — Kāpēc?

— Es dodos prom, tāpēc! Es šeit vairs ilgāk nevaru izturēt.

— Piedod, Edmon! — viņa lūdzās. — Es jau biju vainīga! Tu cieti manis dēļ.

Viņš pakratīja galvu. — Nē, tu nebiji vainīga, bet tā sieviete. Viņa ir ragana!

— Nerunā tā, lūdzu.

Brālis nikni pievērsās viņai. — Bet viņa tāda ir! Un es netaisos palikt te un gaidīt, kamēr mani piesitīs līdz nāvei. Esmu noguris, viņai vergodams.

— Bet kur tu taisies doties?

— Pievienošos zvejas flotei« Lai vecā ragana pati rūpējas par savām smirdīgajām nezālēm«

Helēnas ads mirdzēja asarās«—Un es? —viņa klusi vaicāja«—Kas būs ar mani, Edmon?

Viņš pienāca klāt un apskāva māsu« Viņš bija slapjš no sviedriem un ari pamatīgi oda pēc tiem« — Mazā franču meitene, — viņš maigi sacīja, — kamēr es visu noorganizēšu, tev nāksies palikt šeit.

— Bet es nevaru! —viņa šņukstēja. — Bez tevis — nē!

—Tu vari, un tev tas jādara. Lai tiktu prom no šejienes, vajadzīga nauda. Es zvēru: es krāšu katru nopelnīto peniju. Tad mēs abi kopā varēsim doties prom. — Viņš maigi atbīdīja māsu un sabāza savas mantas spilvendrānā. — Nu noslauki asaras.

Viņa nopietni pamāja. Šņaukādamās viņa noslaucīja asaras.

— Edmon...

Viņš pacēla acis. —Jā?

Mirkli viņa neteica neko« Tad pēkšņā izmisumā apķērās brālim ap kaklu. — Tu taču mani te neatstāsi uz mūžīgiem laikiem, vai ne?

Viņš pavērās māsā. Bailes un vientulība viņas violetajās ads nospieda brāļa sirdi.—Nē, mazā franču meitene. Vienīgais, kas mums palitis, esam mēs paši. Neviens mūs nekad neizšķirs. Ne jau nu pēc tā, ko kopā pārdzīvojām. Ne boši, ne šī ragana nespēs mūs atdalīt vienu no otra.

Helēna baiļpilnām acīm raudzījās brālī. — Un jūra? —viņa klusi jautāja. — Ko tad, ja mūs izšķir jūra?

Pēkšņi Edmons pasmīnēja. Viņš izskatījās ļoti pašpārliecināts.

— Pat jūra nevarēs to izdarīt.

2

Helēna sēdēja klases aizmugurē, Skolnieces, kuras labāk uzvedās, Gribjē jaunkundze vienmēr sēdināja beigās. Tādējādi nepaklaušas sēdēja priekšā, un viņa tās varēja uzmanīt. Noskanēja zvans. Meitenes automātiski paskatījās uz durvīm. Gaitenī varēja dzirdēt aizcērtamies durvis un bērnus izejam no telpām. Nemierīgas viņas pievērsās skolotājai un ar nepadeubu gaidīja stundas beigas. Mājturība šodien bija pēdējā stunda.

Jaunkundze lēni piecēlās no krēsla un apgāja apkārt galdam. Viņas skaidrās ads cauri biezajiem briļļu stikliem pārlūkoja klasi. Tievās lūpas savilkās atzinīgā grimasē. Neviena no meitenēm nebija pakustējusies. Acis — jā. Bet tas ari bija viss. Meitenes labi zināja — ja kaut viena mēģinās savākt savas mantiņas pirms skolotājas atļaujas, visas tiks paturētas vēl piecas papildu minūtes pēc stundām.

— Ecoutezf — jaunkundzes skarbā balss aizplūda līdz pat klases beigām.

Meitenes sēdēja, stīvi sarāvušās, mēģinādamas izlikties tik uzmanīgas, cik vien iespējams.

Betskolotāja nesteidzās.—Šobrīd lielākajai daļai no jums vajadzētu vismaz būt kādai nojausmai, kā šūt. Kā jūs visas zināt, līdz vasaras brīvlaikam palikušas vairs tikai desmit stundas. Par tradīciju jau kļuvis tas, ka manas audzēknes uz šo laiku atrāda, ko ir iemācījušās.

Meitenes kolektīvi ievai dējās. Viņu sejas sadrūma. Viņas jau zināja, kas sekos — skolotājas iemīļotais pasākums.

Lielākā daļa meiteņu necieta šūšanu. Adatas sabakstīja viņām pirkstus, diegi samezglojās, un Gribjē jaunkundze mūždien bija neapmierināta. Viņa varēja bezgalīgi ilgi pārmest par nepareiziem dūrieniem un šķībām vīlēm. Ne vienreiz vien ikkatrai no viņām nācās izbaudīt jaunkundzes dusmu izraisīto pazemojumu: ar savām mazajām šķērītēm viņa atārdīja milzīgi garu vīli, un noraudājusies meitene bija spiesta sākt atkal visu no gala.

Jaunkundze turpināja: —Jums katrai būs jāuzšuj kleita. Tā būs gluži parasta. Kaut kas vienkāršs. Jūs pašas uzzīmēsiet un izgriezīsiet piegrieztnes, Jūs pašas sagādāsiet audumu. Un arī šūsiet pašas, bez palīdzības. Viss būs jāpadara šeit, klasē. Tas, ko jūs šūsiet un kā jūs to darīsiet, noteiks jūsu gada atzīmi, — Viņa mirkli klusēja. — Vai es skaidri izsacījos?

— Oui, mademoiselle," — meitenes kori atbildēja.

Skolotāja pacēla zodu. — Meitenes!

Visas uzmanībā sastinga.

— Stunda beigusies!

Tika grūsti krēsli, skanēja soļu troksnis. Ielas otrā pusē gaidīja zēni.

Parasti Helēna no klases izgāja pēdējā. Viņai nebija kur steigties, izņemot Žanīnas tantes māju. Bet šodien viņa kopā ar pārējām laimīgi drāzās laukā no klases. Sirds krūtīs sitās. Starp visām klases meitenēm viņa bija vienīgā, kas ar prieku uzņēma Gribjē jaunkundzes jauno ziņu.

— Kas tai lēcies? — Helēnai pakaļ noskatīdamās, skaļi iesaucās Žaņmarija Bertā. —Nekad agrāk nebiju pamanījusi, ka viņa steigtos,

Zanmarijas draudzene Edīte Luazo kaut ko pačukstēja, un abas, skaļi ķiķinādamas, palūkojās Helēnā,

Helēna juta, ka nosarkst, bet nepievērsa viņām uzmanību.

Žanmarija un Edīte uzskatīja, ka ir pārākas par citām, Bertī kungam piederēja kuģu būvētava, un Luazo kungs bija vietējās zivju konservu fabrikas īpašnieks. Viņu ģimenes bija bagātākās pilsētā, un abas meitenes bija izlutinātas, uzpūtīgas un ļaunas. Viņas izklaidējās, izsmiedamas citus cilvēkus, Helēna vienmēr cik vien varēdama centās izvairīties no viņām. Bet viņu asprātības bieži pārsteidza Helēnu nesagatavotu.

Šodien viņai bija vienalga. Lai viņas tur ķiķina, Helēna nodomāja. Gan viņa abām vēl parādīs! Sirds krūtīs atkal priecīgi salēcās. Viņai piemita ne vien talants, bet arī apslēpta vēlme šūt. Varbūt tas bija mantots no mammas.

Viņa pie sevis pasmaidīja. Tagad priekšā desmit stundas — desmit sestdienas, kurās varēs strādāt pie kleitas. Un pēc vienpadsmit sestdienām gadskārtējais Fosa de Sentžana festivāls. Tad pilsētnieces uzvilks tradicionālos kostīmus un cepures ar iecietinātām mežģīnēm un lepni dosies uz svētkiem. Bet viņa? Viņa izskatīsies brīnišķīgi.

Helēna apstājās uz mirkli, lai atvilktu elpu. Viņa atspiedās pret akmens sienu un aizvēra acis. Jā, viņa jau domās redzēja sevi. Uz festivālu viņa ies, tērpusies brīnišķīgā kleitā. Tā būs pilnīgi atšķirīga no pazemojošām skrandām, ko Zanīnas tante bija savākusi no kaimiņiem. Viņu bērniem tādas pašas lupatas mugurā bija pirms gada vai diviem, Helēna pati savām acīm bija redzējusi. Jā, beidzot viņa spīdēs! Viņa būs Pelnrušķīte un festivāls — viņas balle.

Tas nebūs grūti. Viņai piemita talants, un vēl viņai bija mazliet naudas. Pēdējos gados viņa bija noglabājusi naudu, ko cilvēki bija samaksājuši par sīkiem pakalpojumiem. Daži franki, bet Zanīnas tante par tiem neko nezināja.

Helēna atkal pasmaidīja. Pa ceļam uz mājām viņa apstāsies pie Duprē kundzes veikala. Duprē kundze bija vietējā šuvēja. Bet viņa ne vien šuva, viņa arī pārdeva audumus. Lielākā daļa audumu bija vienkārši un lēti. Bet daži, ai, daži bija pasakaini!

Un vislabākais—Duprē kundzei bija iznākošo modes žurnālu “Paris Voguen> “Elle” un “UOfficieF eksemplāri. Helēna tos izšķirstīs ilgi un rūpīgi izvēlēsies modeli savai jaunajai kleitai, kas pašai būs jāuzšuj.

Lēkādama viņa steidzās pa stāvajām bruģētajām ieliņām garām mūra mājām, kas no sāļā vēja bija kļuvušas gluži pelēkas. Pēc dažām minūtēm viņa jau būs pie Duprē kundzes veikala un ielūkosies skatlogā. Un pirmdien tūlīt pēc stundām viņa tur ieies, paņēmusi līdzi rūpīgi krātos frankus.

Nākamajā pirmdienā I lelēna kā paralizēta stāvēja Duprē kundzes veikala priekšā. Skadogā bija brīnišķīga kleita, uzģērbta bezgalvainai koka lellei, un apakšā fotoattēls no kāda Parīzes modes žurnāla. Helēna ievēroja, ka kleita ir ļoti līdzīga fotoattēlā redzamajai, tikai audums bija citādāks.

Helēna jutās kā apburta.

Lēnām viņa pavēra plaukstu un palūkojās tās iekšpusē, lai pārliecinātos, ka nauda vēl ir tur. Tā bija vietā. Tad, stiprinājusi sevi ar dziļu ieelpu, Helēna atvēra veikala durvis un iegāja iekšā.

Veikalā valdīja krēsla. Caur atvērtajām durvīm viņa varēja saskatīt spoži apgaismotu darbnīcu. Tur sēdēja divas meitenes. Viena kaut ko dugi šuva ar rokām, otra sēdēja pie šujmašīnas, ar kāju mīdama pedāli un ar vienu roku griezdama lielu ripu.

Bet visvairāk Helēnu pievilka garā lete tieši priekšā. Uz tās bija uzlikti skaistu audumu baķi. Helēna raudzījās tajos, bet neuzdrošinājās pieskarties ar rokām. Viens audums viņu pievilka īpaši. Tas bija pelēks un nokaisīts ar sīkiem lāsumiņiem. Sākumā Helēnai šķita, ka tur ir kaut kas uzkritis, bet viņa noprata, ka tie piederas pie auduma.

—Vai varu palīdzēt? — viņai aiz muguras atskanēja pieklājīga baiss.

Pārsteigta Helēna apgriezās un izbrīnā palūkojās augšup. Tur stāvēja pati Duprē kundze. Viņa bija izskatīga gara auguma sieviete. Helēnai likās, ka viņa ir viselegantākā sieviete pasaulē. Viņa valkāja zīda blūzi ar mežģīņu apkakli. Acis — brūnas un maigas, mati — eleganti pelēki, un no viņas plūda viegls parfīms. Viņai blakus Helēna jutās neciešami noplukusi un neglīta. Mirkli viņu sagrāba panika. Viņa gribēja apgriezties un tūlīt skriet laukā. Tomēr kaut kas viņai piešķīra drosmi. Varbūt tas, kā Duprē kundze viņā skatījās.

— Bortjour, madame,° — Helēna nedroši teica.

— Boivjour, mademoiselle " — Duprē kundze īpaši laipni atņēma. — Vai varu ko piedāvāt?

Helēna dziļi ievilka elpu un saspieda plaukstā frankus. — Es gribētu nopirkt kādu skaistu audumu.

Duprē kundze prātīgi smaidīja. — Visi audumi ir skaisti, —viņa sacīja. —Viss atkarīgs no tā, kā tos pašuj. Un ko jūs konkrēti vēlētos? Man ir kokvilnas, vilnas, linu, zīda un satina audumi, samts...

—Ai! — Helēna izskatījās nedaudz apmulsusi. Tad viņa saņēmās. —Kaut ko tamlīdzīgu, —viņa ar trīcošu pirkstu norādīja uz lāsumaini pelēko audumu. — Cik tas varētu maksāt?

— Jums ir laba gaume, jaunkundz, — Duprē kundze atzinīgi teica, —Tas ir jēlzīds, no Austrumiem, Man ir tikai viens šāds baķis. Tas ir ļoti dārgs. Bet ir ari tik skaists.—Viņa silti raudzījās Helēnā. Meitene skatījās uz šo audumu tieši tā, kā kādreiz jaunībā bija lūkojusies viņa pati. Gaumes izjūta audumu izvēlē netika piešķirta daudziem. Bet šai meitenei tā piemita. Kundze pasmaidīja. —Vai jūs nevēlētos to aptaustīt?

Helēnas ads iemirdzējās. — Vai drīkst?

— Bet protams, jaunkundz.

Duprē kundze vēroja, kā Helēna pasniedzas un godbijīgi noglāsta audumu. Tad viņa saņēma pirkstos auduma stūri un paburzīja to. Sieviete klusībā pamāja. Meitenei bija īstā izjūta.

Helēnai šķita, ka audums kustas. Viņa juta, kā tas plūst caur pirkstiem. Audumam bija patīkami pieskarties. Nokrāsa bija maiga, gluži kā mēnesnīca pār milzīgu jūru.

— No tā iznāktu brīnišķīga balles kleita, vai ne? — Duprē kundze ierunājās.

Helēnai aizkrita elpa. — Ai, jā! Cik tas maksā?

— A. — Duprē kundze gudri paskatījās Helēnā un izstiepa pirkstu.—Tev nevajadzētu domāt, ka jēlzīds ir vienīgā labā manta. Vilnas audumi ir izturīgi, raupji un silti, bet tie var būt ari mīksti un maigi. Linu audumi ir smaila. Samts atgādina nakts dziļās krāsas. Un kokvilna ir vēsa. Katram audumam ir sava personība un raksturs. Jums pašai jāizlemj, kāds audums jums vislabāk atbilst. Karaliski audumi, tādi kā zīds un samts, nedrīkst tikt izmantoti, lai šūtu priekšautus un halātus. Bet vakarkleitai — jā! Linu un kokvilnas audumi domāti vasarai. Vilna — ziemai. Katram gadalaikam atbilst savs audums. Un katram ir sava funkcija!

Helēnas acis sajūsmā laistījās. Viņas priekšā pavērās durvis uz jaunu, brīnišķīgu pasauli. Un viņa jutās kā apburta.

Kāds ienāca veikalā. Duprē kundze ierasti apgriezās. Helēna izlikās pētām tumši zilu linu auduma baķi, salīdzinādama tā faktūru ar jēlzīdu.

— Bortjour\ — Duprē kundze sacīja.

— Mums vajag audumu, — kāda ļoti pazīstama balss skaļi teica.

—Jā, kaut ko vienkārši ekstravagantu! — iesaucās otra balss.

— Skolotājas jaunkundzes ikgadējam šūšanas projektam, vai ne? — Duprē kundze sausi pavaicāja.

— OuiT—Pēkšņi atskanēja spiedziens.—Žanmarija! Skaties, kas te mums jau ir priekšā!

Helēna sāniski noraudzījās uz Edīti un Žanmariju. Abas meitenes salika galvas kopā un sāka sačukstēties un ķiķināt Helēna savilka dūres. Bija tāda sajūta, it kā tumši mākoņi būtu aizklājuši sauli. Tie divi ļaunie radījumi nebija pelnījuši atrasties šeit, viņa nodomāja. Ne jau starp šiem brīnišķīgajiem audumu baķiem.

Edīte pavērās Helēnā. — Kuru audumu tu taisies pirkt? — viņa uzsauca.

— Es... es vēl nezinu, — Helēna nomurmināja. Meitenes atkal sačukstējās un noķiķinājās. Duprē kundze stingri paraudzījās viņās. Viņai bija žēl Helēnas, tomēr viņa neuzdrīkstējās izdzīt abas pārējās. Viņu mātes bija vislabākās klientes, lielākā daļa kleitu bija šūtas šeit veikalā. Ar to ari Duprē kundze pelnīja iztiku. Audumu pārdošana bija tikai blakusnodarbošanās. Nē, izdzīt viņas no veikala nedrīkstēja, bet viņa centīsies tikt no viņām vaļā, cik ātri vien iespējams.

— Atvainojiet mani uz mirklīti, — viņa uzrunāja Helēnu.

Helēna pamāja un devās uz veikala stūri.

Tur viņa klusi stāvēja un gaidīja. Šausmās viņa nolūkojās, kā Edīte nekavējoties norāda uz tumši zaļu samtu un pasit baķi padusē kā parastu kājslauķi. Žanmarija nesteidzās. Lēnām viņa izpētīja katru audumu, visu laiku ar acu skatienu šķielēdama uz Helēnu, Kad viņa nonāca līdz pelēkajam jēlzīdam, viņa pamanīja Helēnu sastingstam.

Žanmarija triumfējoši pasmaidīja un pievērsās Duprē kundzei, — Es ņemšu sešus metrus no šī te, — viņa saldā balstiņā noteica.

Helēnas sirds pamira. Panikā viņa lūdzoši raudzījās uz Duprē kundzi.

Sieviete atbildēja ar nomierinošu skatienu. Tad pagriezās pret Žanmariju. —Tas ir ļoti dārgs audums, —viņa sacīja. —Varbūt,.,

— Cenai nav nozīmes, — Žanmarija noteikti paziņoja. —Mamma teica, es varot izvēlēti es, kas man pašai patīk. Pierakstiet to viņas rēķinā.

— Ļoti labi, — Duprē kundze nopūzdamās teica. Helēnas izskats spieda viņas sirdi. Meitene trīcēdama stāvēja stūri, skumji saspiedusi rociņā naudu.

Dažas minūtes vēlāk abas meitenes, degunus gaisā izslējušas, izgāja no veikala. Padusē viņas nesa brūnā papīrā satītos audumus. Viņas laimīgi čaloja un kala grandiozus plānus, kā šūt kleitas. Edītei bija tumšzaļais samts; Žanmarija aiznesa jēlzīdu.

— Es jau domāju, ka tās divas vispār neies prom, — Duprē kundze gurdi nomurmināja, kad durvis aiz viņām aizvērās.—Slikti audzinātas meitenes! Abas prasās pēc kārtīga pēriena! — Tad viņa pievērsās Helēnai.—Un tagad, jaunkundz,—viņa maigi teica, — es jums kaut ko iemācīšu.

Helēna neatbildēja. Viņa palika stūri, lūkodamās kundzē. Acīs jautās dziļas sāpes.

— Nāc, nāc, — sieviete zinoši aicināja. — Nav jau nemaz tik traģiski, kā tu domā. Jēlzīds un samts nav tas, kas vajadzīgs. Tie neder kleitām. Vakartērpiem un skaistiem kostīmiem gan. Un Bertī jaunkundzei nepavisam nepiestāv pelēks. Viņa jau tā ir šausmīgi bāla. Tas viņu padarīs pavisam neizteiksmīgu. Tāpat arī otrai nepiestāv zaļš. Viņas āda ir pārāk tumša.

Helēna lēnām pamāja. Viņai šķita, viņa saprot, ko Duprē kundze mēģina pateikt. — Bet... tas...

—Neņem galvā, mīļā.—Duprē kundzes žests atgādināja uzmācīgas mušas aizdzīšanu. — Lai viņas izķēmo sevi. Viņām nav gaumes izjūtas. Tu taču esi prātīgāka, vai ne?

Helēna nedroši pamāja. Viņa jutās nedaudz labāk. Ne jau nu ļoti, bet pietiekami. Tomēr prieks viņas acis bija apdzisis. Tagad tās bija kļuvušas skumjas.

Duprē kundze aizskāra Helēnas plecu. — Par laimi, šopēcpusdien man nav nevienas pielaikošanas. Uznāc man līdzi augšā uz dzīvokli. Iedzersim tēju, un es tev iemācīšu kaut ko tādu, ko tu nemūžam neajzmirsīsi. Daniela!

Šujmašīnas troksnis darbnīcā apklusa. Veikala telpā ienāca kalsnā meitene, kas bija pie tās strādājusi. —Jā, kundze?

— Es iešu augšā, Daniela. Tu manas prombūtnes laikā atbildēsi par veikalu.

Helēna pavērās elegantajā sienas pulkstenī. Jau trīs. Viņas bija sarunājušās gandrīz divas stundas.

Duprē kundze piecēlās no apvilktā krēsla. — Šodienai pietiks, — viņa teica, nogludinādama svārkus. —Tagad ej mājās un apdomā, ko iemācījies. Neaizmirsti, ko es tev teicu — katram modelim var būt divas pieejas. Pirmā? —Viņa jautājoši uzlūkoja Helēnu.

Helēna dziļi ievilka elpu.—Izgudrot modeli un tad piemeklēt tam audumu.

— Bon^11

— Modelēt kleitu, ņemot par pamatu audumu.

— Pareizi. Un kuru tu izvēlēsies?

I lelēna nešaubījās. — Es izmodelēšu kleitu, kas piestāv tieši man. Tad es ņemšu jebkādu audumu, kas atbildīs modelim un man.

Duprē kundze ar cieņu raudzījās meitenē. Helēna ātri apguva zinības. Pareizi sagatavojot, no viņas kaut kas varētu iznākt.

Bija pagājušas desmit sestdienas, un Gribjē jaunkundze atkal stāvēja klases priekšā. Viņa skaļi sasita plaukstas, mierinādama meitenes.

Meitenes izslējās, nervozi palūkodamās viņā. Katrai priekšā uz galda atradās glīti salocīts tērps.

Jaunkundze noklepojās. Viņas seja bija neizdibināma un balss sausa, bez emocijām. — Kā jūs visas zināt, šodien ir mūsu pēdējā stunda šajā mācību gadā. Es ļoti centos jums kaut ko iemācīt. Tagad mēs redzēsim, cik daudz jūs esat pa šo laiku apguvušas.

Mirkli viņa klusēja. Skarbais skatiens slīdēja pār telpu.—Tūlīt jūs visas pārģērbsieties pašu šūtajos tērpos. Tajos jūs paliksiet visu adikušo dienas daļu. Tomēr, mājup ejot, jūs tos novilksiet. Tūlīt pēc stundām jūs pārģērbsieties skolas formā.

Viņa sarauca pieri. — Es domāju, tas būs godīgāk, jo tādējādi jums tiks aiztaupītas neērtības. Visu šūšanas laiku esmu jūs vērojusi, un man skumji aptvert, cik maz viena otra no jums iemācījusies. Nedomāju, ka jūsu vecāki priecāsies par pazemojumu, ja jūs mājās dosieties līdzīgas klauniem.

Viņa apklusa. — Labi, meitenes! Pārģērbieties savās kleitās!

Helēnas sirds sāka sisties. Viņa dziļi ievilka elpu. Tad lēnām paņēma kleitu un sāka to adodt. Uz bridi viss pārējais klasē notiekošais vairs nenodarbināja viņas apziņu. Viņas acis bija pievērstas vienīgi jaunajai kleitai.

Pagājušo desmit nedēļu laikā Gribjē jaunkundze tiešām bija sekojusi meiteņu darbam. Tomēr viņa neko nepaskaidroja un nekritizēja. Neizrādīja ne piekrišanu, ne nepatiku. Neviena no meitenēm nezināja, ko viņa domā. Jaunkundze nekad nesmaidīja. Viņas stingrā seja neizpauda nenieka.

Edītei klājās visgrūtāk. Viņas pastāvīgos vaidus un lādēšanos klasesbiedrenes uzņēma ar klusinātu ķiķināšanu. Zaļo samtu bija ļoti grūti šūt un krokot. Audums bija biezs un nepakļāvīgs. Sī iemesla dēļ tas tik ļoti nospura, ka vīles vairākās vietās jau bija atirušas. Katru sestdienu Edīte bija gatava izplūst asarās.

Žanmarijai bija tikpat daudz problēmu, bet viņa tām metās virsū ar baudu, lai tikai nekļūtu par izsmiekla objektu. Ikreiz, kad pirkstā iedūrās adata, viņa tik tikko atturējās no lamāšanās vai kliedziena. Bet pietika jau ar viņas dziļajiem elpas vilcieniem. Tie vien jau lika pārējām sačukstēties. Viņa atklāja—bet tomēr pārvēlu —, ka jēlzīdu,

ko viņa bija nopirkusi pārspīd Helēnai, bija tikpat grūti apstrādāt kā samtu, jo zīdam ir dtas īpašības. Tas burtiski “izlien” no adatas apakšas. Kaut arī brīnišķīgi plūstošs audums, tas tomēr spurojās un ira vairāk nekā ikdienišķie — tādi kā kokvilna vai linu audums.

Vēl vairāk lietu sarežģīja izvēlētie modeļi. Katra meitene bija atšķirīgi uztvērusi skolotājas norādījumus par vienkāršu kleitu. Bet neviena nebija izgudrojusi kaut ko tik ambiciozu un dīvainu kā Edīte un Zanmarija, Viņas vienkārši bija pāršāvušas pār svītru, Viņas bija mēģinājušas atkārtot 18.gadsimta galma tērpu stilu. Un tas prasīja atkārtotus Duprē kundzes veikala apmeklējumus. Gandrīz katru dienu viņas pirka daudzkrāsainas lentes un baltas vai zeltītas mežģīnes. Katru reizi ieraudzījušas kaut ko jaunu, viņas to noteikti iegādājās. Duprē kundze vairs nezināja glābiņa. Paredzēdama, ka viņas atgriezīsies vēl un vēl, viņa izlika veikalā visas lentes, mežģīnes un stīpas, kādas vien viņai bija. Tas nu Edītei un Zanmarijai bija par daudz. Viņas nezināja robežu. Viņām vajadzēja visu. Un šim visam bija paredzēts nokļūt viņu kleitās,

Helēna bija pateicīga Duprē kundzei par mācību. Viņa iegaumēja visu apgūto un uzmodelēja pēc iespējas vienkāršāku kleitu. Ideju viņa bija noskatījusies “UOfficiel” lappusēs, Kleitai bija vienkāršs ņieburs bez jebkādiem rotājumiem un tāda pati svārku daļa. Pēc žurnāla spriežot, tā bija jaunākā Parīzes mode. Piedurknes bija īsas, un kakla izgriezums, kaut ari dziļš, tomēr nekļuva nepieklājīgs. No audumiem viņa bija izvēlējusies vieglu kokvilnu, ar kuru nebija sarežģīti strādāt. Košais burgundieša sarkanās krāsas tonis jauki kontrastēja ar viņas ogļmelmjiem matiem. Papildus Helēna bija pašuvusi tāda paša auduma jostu un ielikusi tajā brīnišķīgu sprādzi, kuru viņai uzdāvināja Duprē kundze. Kleitas skaidrā vienkāršība darīja to elegantu.

Meitenes sāka lēnām pārģērbties jaunajās kleitās. Daudzas no

viņām bija uztraukušās.

—Pasteidzieties! -—jaunkundze mudināja. —Mums nav laika visu dienu,

Meitenes nelaimīgām sejām steidzās. Tad skolotāja izstāstīja, kas būs jādara. Citai pēc dtas viņām vajadzēs apiet telpu, pie skolotājas galda apgriezties apkārt un tad dotiesuz savu vietu. Priekšā sēdošajām meitenēm bija jāiet pirmajām,

Edītei pieceļoties, telpu pāršalca smieklu vētra. Edīte stāvēja, bezpalīdzīgi sarkdama, Viņas kleita bija drausmīga. Viena piedurkne bija garāka un platāka nekā otra, apakšējā vīle sakrokota, un viduklī viņa bija tik ļoti savilkusi samta audumu, ka šķita — viņa ir stāvoklī.

Visi pieliktie rotājumi kleitu darīja vēl šausmīgāku. Izskatījās, it kā ducis maiznieku —un visi neprašas—būtu sakrāvuši uz tās vienas un tās pašas kūkas. Pat Zanmarija nespēja atturēties neiesmiedamās. Bet drīz smiekli apslāpa. Bija viņas kārta.

Zanmarija lēnām piecēlās. Viss lepnums un pašpārliecība bija pazudusi. Nedroši viņa apgāja ap klasi. No tālienes jēlzīda kleita neizskatījās pārāk slikti. Bet tuvumā — diega galu, savilkta auduma un šķību vīļu sakopojums. Meitenes nopietnība bija tik patētiska, ka neviens nesmējās. Bet, apgriežoties pie skolotājas galda, ikviens pamanīja kaut ko dīvainu kleitas aizmugurē. Kleita bija tik stipri savilkta, ka Zanmarijai bija izveidojies it kā kupris mugurā. Atkal atskanēja smieklu vētra. Pat uz skolotājas lūpām parādījās smaida atblāzma.

Helēna gāja pēdējā. Kad Gribjē jaunkundze izsauca viņas vārdu, viņu sagrāba bailes. Meitene sastinga. Pagriezās galvas un lūkojās viņā. Jaunkundze sauca vēlreiz. Helēna ar piespiešanos piecēlās.

Viņa gāja lēnām, pati to neapzinādamās. Katrs solis prasīja pūles, un Helēna juta, it kā pašas kājas nepiederētu viņai. Viņa gāja, stīvi izslējusies, rokas neveikli savilkusi. Sviedri izsprāga uz pieres un padusēs. Viņa nodomāja: “Kleita taču ir jauna, tā es sasmērēšu piedurknes.”

Beidzot, sasniegusi klases priekšu, viņa nedroši apstājās. Deniņos pulsēja asinis.

Tad viņa saņēmās un apgriezās apkārt. Meitenes vaļējām mutēm raudzījās viņā. Pēkšņi klasi piepildīja izbrīnās sauciens. Mirkli vēlāk Helēna saprata, ko tas nozīmē. Lēnām viņas acis iemirdzējās lepnumā. Viņas kleita bija izdevusies.

Pirmo reizi mūžā viņa bija apreibusi no laimes.

Viņa bija atradusi savu aicinājumu. Tā bija mode.

5

Stundām beidzoties, visas meitenes drūzmējās ap Helēnu. Viņas gribēja uzzināt visu par kleitu, to tuvāk apskaut un uzdeva miljons jautājumu. Kur viņa rāvusi tādu fasonu? Kā tik vienkāršs audums spēj izskatīties tik skaisti? Un kā parasts piegriezums var tik ļoti žilbināt?

Helēna nekad nebija jutusies laimīgāka. Pēkšņi viņa atradās apbrīnojoša pūļa vidū. Šī kleita viņu bija padarījusi populāra. Pat Edīte un Zanmarija nāca šurp purpinādamas.

Zanmarija vilcinādamās pavērās Helēnā. — Vai tu nevarētu uzmodelētun uzšūt ari man tādu kleitu? —viņa vaicāja.—Par naudu, protams.

Ari glaimu siltumu Helēna nekad nebija izjutusi» Žanlnas tante viņai nekur neļāva ietun draudzēties ar ridem. Viņa drīkstēja apmeklēt misi un strādāt dārzā. Citam nekam neatlika laika. Bet šobrīd viņa gozējās atzinības saulītē.

Kad Helēna izgāja pa lielajām skolas durvīm, saules spožums viņu apžilbināja. Rokā viņa bija iespiedusi tīkliņa rokturi. Tajā atradās viņas jaunā kleita. Viņu vēl aizvien bija ieskāvušas meitenes.

Pēkšņi zema balss no mugurpuses iečukstēja viņai ausī: — Esi sveicināta mazā franču meitene»

Helēna zibenīgi apgriezās. Tur stāvēja Edmons, smaidot baltie zobi spīdēja tumši iedegušajā sejā. Smaidu tikai nedaudz sabojāja divi trūkstošie priekšas zobi, kas bija izkrituši toreiz Parīzē, atsitoties šautenei. Mirkli Helēna vienkārši lūkojās brālī. Tad apmeta rokas viņam ap kaklu, un viņš bez pūlēm pacēla māsu augstu gaisā. — Edmon! —viņa iespiedzās» — Ak, Edmon!

Zvejas flote bija tikko atgriezusies krastā. Viņš pat nebija kavējis laiku, lai nomazgātos, Vaigi bija bārdas rugājiem apauguši. Viņš oda pēc zivīm. Bet Helēnai bija vienalga. Šobrīd tā šķita visjaukākā smarža pasaulē.

Kad Edmons beidzot nolaida Helēnu zemē, viņa lepni lūkojās brālī. Pēdējo reizi viņi bija redzējušies gandrīz pirms diviem mēnešiem. Viņa zods izskatījās stingrāks, un likās — viņš paaudzies garāks . Viņš bija kļuvis krietni vīrišķīgāks nekā agrāk. Pleci bija platāki. No viņa dvesa vēju appūsts āra aromāts. Smagais darbs darīja spēcīgākus muskuļus. Tos Helēna sajuta pat cauri kreklam.

Pēkšņi, piespiedusi seju pie brāļa krūtīm, viņa sāka raudāt.

Viņš pārsteigts pavērās māsā. — Kas noticis? — viņš klusi vaicāja.

Helēna caur asarām pasmaidīja. — Es zinu, ka tas izklausās muļķīgi, Bet... ak, Edmon! Edmon! Es jūtos tik laimīga, tevi redzot. —- Viņa šņaukājās un slaucīja acis.

Viņš plati uzsmaidīja.—Vai zini, ko? Es tikko saņēmu algu. Nāc, es tev izmaksāšu pusdienas labākajā pilsētas restorānā. Esmu gatavs apēst visu, kas nav zivs. Un mēs varēsim kārtīgi parunāties.

— Vai tad tu negribi nākt,., uz mājām kopā ar mani? Mēs varētu izrunāties tur.

Viņa seja aptumšojās, un viņš pakratīja galvu, — Nē! — viņš kaismīgi teica, — Es negribu to raganu redzēt.

Viņa sērīgi pamāja» Brāļa attieksme nebija mainījusies. Viņš vēl aizvien nevēlējās satikt Žanīnas tanti un neuztraucās, ja ari neredzēs viņu vairs nekad. Būdams krastā, viņš īrēja istabiņu netālu no ostas.

Kādu bridi viņi gāja klusēdami, Tad viņš pēkšņi saņēma Helēnas roku» —Man ir desmit brīvas dienas pirms došanās jūrā.

Viņa apmierināti uzsmaidīja. —Tad jau tu mani pavadīsi uz Fosa de Sentžana festivālu?

— Nu protams. Tu tur būsi otrā skaistākā meitene.

Viņa apstājās un neizpratnē raudzījās Edmonā. — Otrā! —viņa apmulsusi novilka. — Kura tad būs pirmā?

— Kāda, kuru tu sastapsi restorānā.

Pēkšņi Helēnu sagrāba dīvainas bailes. — Vai... vai tā ir ... draudzene? — viņa vārgi pajautāja.

Viņš lēnām pamāja. — Es ar viņu iepazinos pagājušo reizi, kad bijām ostā. — Viņš pamanīja sāpju izteiksmi māsas aris. —Liecies mierā. Žanna ir īpaša meitene. Bet viņa nekad neieņems tavu vietu. — Viņš pasmaidīja. — Tu esi mana mazā franču meitene.

Viņa atsmaidīja pretī, bet tas bija saspringts smaids. Viņa vairs nejutās tik laimīga. Viņa vairs nebija vienīgā meitene brāļa dzīvē. Viņam bija draudzene. Helēna sen bija domājusi, cik ilgi šī viņu laime divatā turpināsies. Edmons bija pārāk pievilcīgs, lai ilgi paliktu bez draudzenes. Nē, Helēnaīstenībā bija nevis domājusi, betuztraukusies.

Negaidīti viņa saprata savas izjūtas, Tā bija greizsirdība.

Restorāns saucās “Mazais kaprālis”. Helēna bieži bija gājusi tam garām, bet nekad nebija bijusi iekšpusē. Viņi nokāpa divus pakāpienus no trotuāra un devās cauri vecai, bet tīrai virtuvei uz ēdamzāli. Tā bija gandrīz tukša. Griesti bija zemi un velvēti, sienas — no baltiem akmeņiem, un grīdu klāja flīzes.

Abi atsēdās niedru krēslos pie apaļa galdiņa, ko klāja rūtains galdauts. Tieši blakus bija mazs lodziņš. Puķupodos auga ģerānijas, bet tālāk varēja saskatīt līcī noenkurotos zvejas kuģus. Saule atspoguļojās ņirbošajā ūdenī.

Helēna tūlīt pazina Edmona draudzeni: to varēja nojaust pēc skatiena, kādu jaunā oficiante veltīja brālim. Helēna vērtējoši raudzījās meitenē, salīdzinādama viņas izskatu ar savējo. Viņa bija Edmona vecumā, gandrīz astoņpadsmit gadus veca. Mati bija brūni,_ pat pelēcīgi, bet seja laipna un brūnās ads neizsakāmi maigas, īpaši skaista viņa izskatījās, kad smaidīja,

Edmons piecēlās un noskūpstīja meiteni uz vaiga. Helēna atkal sajuta greizsirdības uzplūdus. Viņa novērsās.

— Sveicināta, Žanna, — viņa dzirdēja brāli sakām. Viņa balsī skanējaīpašs siltums, kādu viņa agrāknebija saklausījusi.—Sīirmana māsa Helēna. Helēna, iepazīsties — mana... Žanna.

Helēna pacēla ads. — Sveidnāta, —viņa neveikli noteica.

Žanna smaidīja. — Priecājos iepazīties, — viņa laipni atbildēja. Viņa sajuta, ka Helēnu nomāc viņas tuvums. Viņa atvilka krēslu un apsēdās. Tad pasniedzās, saņēma Helēnas roku un godīgi ieskatījās viņai ads. —Man ļoti patīk Edmons, —viņa atklāti ierunājās.—Un es zinu, dk ļoti tu viņu mīli, Viņš man to ir stāstījis. Ja tu atļautu, es... es gribētu, lai mēs kļūstam labas draudzenes.

Nezin kāpēc Helēnai tūlīt kļuva labāk, Viņa ar deņu palūkojās Zannā. — Es to labprāt vēlētos, — viņa atteica. — Man nekad agrāk nav bijis draudzenes,

Fosa de Sentžana festivāla diena atausa silta un skaidra. Saule spoži spīdēja, un debesīs nebija ne mākonīša. Tante Zanīna uz svētkiem pat slēdza savu dārzniedbu.

Agri no rīta Helēna pielēja lielos virtuves katlus ar ūdeni un uzlika uz plīts, Kad ūdens vāiījās, viņa rūpīgi nomazgājās, izskrubināja no nagu apakšas visas aizķērušās zemes, saziepēja matus ar šampūnu, izmazgāja tos un izķemmēja. Viņa centās izskatīties tīra un glīta. Šodien viņa uzvilks savu jauno kleitu. Viņa to vēl nevienam nebija rādījusi, Ne Zanīnas tantei, ne Duprē kundzei, neEdmonam, Viņa pārsteigs visus! īpaši jau brāli. Edmons un Zanna viņu tieši divpadsmitos gaidīs ārpusē pie dārzniecības vārtiem.

— Tev laiks ģērbties, — pusdivpadsmitos Zanīnas tante aizrādīja. Viņa jau bija uzvilkusi savu tradidonālo garo melno kleitu ar balto mežģīņu apkakli. Pelēcīgā bize bija apvīta ap galvu un virsū piestiprināta augstā, stīvi ierietinātā mežģīņu cepure. Tā tanti padarīja garāku, nekā viņa īstenībā bija.

Helēnajpaklausīgi pamāja un devās augšā uz guļamistabu. Viņa pat netaisījās Zanīnas tantei atklāt, ka nolēmusi aiziet viena pati. Viņa arī neuzdrīkstējās pieminēt Edmona vārdu. Tantei Zanīnai tikai uznāktu jauna niknuma lēkme.

Nē, Helēnai bija labāks plāns. Kad tante pagriezīs muguru, viņa vienkārši izlavīsies laukā no mājas.

Viņa rūpīgi saģērbās. Sarkanais kokvilnas audums patīkami piekļāvās viņas tīrajai ādai. Nakts vidū viņa bija piecēlusies, sakarsējusi plītī ķieģeli un ielikusi to gludeklī. Tad pedantiski izgludinājusi kleitu. Tagad tai nebija nevienas krodņas vai grumbiņas.

Laimīga viņa apgriezās apkārt, vērodama, kā audums noplīvo ap kājām, Viņa vēlējās, kaut istabā būtu spogulis, lai viņa varētu sevi apskatīt. Bet Zanīnas tante nedeta spoguļus, Tie esot vājuma izpausme. Un liekulības ari,

Viņa pavēra plānos aizkarus un paraudzījās lejup. Edmons un Zanna jau gaidīja pie vārtiem. Edmons bija atspiedies pret stabu un smēķēja dgareti, Helēna pamāja viņam, Viņš pamanīja māsu un atmāja pretim.

Viņa ātri nogludināja kleitu, ar roku izbrauca caur matiem un pavēra šķirbiņu durvis. Tanti Žanīnu nekur nemanīja. Helēna dziļi ievilka elpu. Klusām, zobus sakodusi, tikko iečīkstējās pakāpiens, viņa nokāpa līdz virtuvei.

Helēna vēl nekad nebija izskatījusies tik skaista. Kleita šķita kustamies kā dzīva. Pat viņas sejas toni tā padarīja siltāku. Violetās acis satraukumā mirdzēja kā dārgakmeņi. Viņa jutās patiesi brīnišķīga.

Uz pirkstgaliem meitene zagās uz durvju pusi. Kad roka jau sniedzās pēc durvju roktura, viņu pārsteidza spalga balss. -— Kā tev šķiet, kur tu dosies?

Helēna lēnām pagriezās. Pie drēbju skapja stāvēja Žanīnas tante. Acis viņai bija ieplestas un rokas iespraustas gurnos.

Helēnajiamāja uz durvīm. — Edmons mani gaida pie vārtiem.

Tante Zanīna ar viltīgo zirnekļa izteiksmi sejā tuvojās meitenei.

— Ak tad skriesi satikties ar brālīti, ja? — viņa nicīgi izgrūda.

—Jā, — Helēna vēsi atteica.

Žanīnas tante spalgi iesmējās. — Un saposusies piedevām. —Tad viņa savilka lūpu. — Kur tu rāvi tādu kleitu?

— Es to uzšuvu.

— Nemelo man!

— Es tiešām to uzšuvu! Skolotāja mums visām to uzdeva.

— Un audums? Kur tu ņēmi šito grēcīgo krāsu? Sarkana ir nelabā krāsa!

— Tā nav grēcīga! — Helēna pretojās. — Pat garīdznieki reizēm valkā sarkanu tērpu.

Pēkšņi Žanīnas tante metās viņai virsū. — Tu pretīgais, nolādētais skuķi! Kā tu uzdrīksties pielīdzināt šito izlaidīgo lupatu svētās baznīcas apģērbam! — Viņa jau grasījās sist Helēnai pļauku, bet meitene paspēja veikli apturēt viņas roku. Tante sāpēs ievilka elpu. Tad negaidīti sagrāba Helēnas kleitas ņieburu. Ar visu spēku viņas kaulainie pirksti plēsa audumu.

Atskanēja briesmīga irstoša skaņa, un ņieburs saplīsa. Helēna iekliedzās un izmisumā palūkojāslejup. Viņaskleita —viņas žilbinošais Pelnrušķītes tērps bija sabojāts! Ap viduldi karājās ņiebura skrandas. Helēnas mazās krūtis sedza vienīgi balts krūšturītis.

— Es jūs ienīstu! — Helēna iesaucās. — Es jūs nevaru ciest!

— Apģērb kaut ko pieklājīgu, — Žanīnas tante izgrūda. — Tev jāiet uz grēksūdzi.

— Es neiešu, — Helēna klusi teica. Tad viņa saņēmās. Acis uzliesmoja. — Es izstāstīšu mācītājam, kāda jūs esat ļauna sieviete! Kā jūs... jūs...—Helēna pacēla saplēsto ņieburu un negaidīti pasmaidīja.

— Kā jūs uzbrukāt man, lai varētu mani redzēt kailu!

— Tu neuzdrīkstēsies kaut ko tādu samelot! — Žanīnas tante čukstēja. — Dievs tevi sodīs tāpat kā visus grēciniekus! Gan redzēsi! —Tad viņa aizgriezās un, melnajai kleitai švīkstot, izdrāzās pa durvīm.

6

Pagāja vasara, pienāca rudens, un sekoja ziema. Tad vēlreiz gadalaiki nomainīja cits citu. Pavasaris, vasara, rudens, ziema. 1952. gada 6.janvārī Helēnai palika piecpadsmit gadu. Sestdienas pēcpusdienu viņa bija uzaicināta pavadīt ar Edmonu un Žannu.

Kad viņa ieradās Žannas dzīvoklī, Žanna pati sagaidīja viņu durvīs.

— Sveika. — Viņa smaidīja. — Edmons jau ir šeit. Nāc iekšā.

Viņa ieveda Helēnu pazīstamajā virtuvē. No šaurā gaiteņa to

atdalīja viļņota, matēta stikla durvis. Edmons sēdēja pie galda. Kad Helēna ienāca, viņš piecēlās un noskūpstīja māsu.

— Tagad abas manas mīļās meitenes ir šeit, — viņš smaidīdams teica.

Helēna atsēdās viņam blakus uz koka taburetes, bet Žanna pārgāja pār istabu un pazuda pieliekamajā. Viņa atgriezās, nesdama baltvīna pudeli. Izņēmusi no plaukta trīs glāzes, viņa tās uzmanīgi piepildīja un nolika katram priekšā. Tad atsēdās uz taburetes otrā pusē Edmonam. Viņa pacēla glāzi. — Par Helēnu, — viņa uzsauca.

— Kura nākamajā gadā jau beigs skolu.

Edmons pacēla savējo. —A votre santé? — viņš teica.

Helēna smaidīja. —A votre santé.

Izsūkusi jau otro vīna glāzi, Helēna sajuta siltumu plūstam caur ķermeni. Vīns viņu atslābināja un piešķīra pašapziņu. Šeit, šajā mazajā dzīvoklītī, ko Žannas māte bija mantojusi pēc vecāsmammas nāves, pavadītās dīkās stundas bija pašas jaukākās Helēnas dzīvē. Dzīvoklis bija omulīgs, silts un dzīvības pārpilns. Edmons, atrazdamies krastā, vēl aizvien īrēja istabiņu, bet lielāko daļu laika viņš pavadīja šeit, savā istabiņā vienīgi pārgulēdams naktis.

Šobrīd viņi pļāpāja un aprunāja paziņas. Tad Zanna saņēma Edmona roku. Helēnai pievērstā seja bija nopietna. —Mums tev kaut kas jāsaka, — viņa vilcinādamās iesāka. Tad palūkojās Edmonā un saspieda ciešāk viņa^ pirkstus, dodama zīmi, lai runā viņš.

Viņš pamāja, un Žanna novērsās.—Žanna un es... —Viņš apklusa un dziļi ievilka elpu. Brūnās ads nervozi laistījās. — Mēs taisāmies precēties.

Uz tavu veselību. (Franču vai.)

Kādu bridi Helēna ar pavērtu muti raudzījās abos, apdomādama šo ziņu Beidzot apjēgusi, viņa pielēca kājās. Sirds stipri sita, un viņa staroja no laimes. Viņa noliecās, sagrāba Edmonu un cieši viņu apskāva. Viņš pārsteigts vērās māsā. Tad viņa metās apkārt galdam un apskāva Žannu. — Apsveicu! — viņa satraukumā sauca. — Kad būs tā lielā diena? Vai jūs jau izlēmāt datumu? Padomā tikai! —Viņa kā neticēdama pakratīja galvu.—Man būs svaine! Mana dāvana tev būs kāzu kleita, — viņa paziņoja. — Es to pāri uzšūšu.

— Tiešām? — Žanna izskatījās pateicīga.

Helēna pacēla savu glāzi. — Es piedāvāju tostu, — viņa sarija. v

Edmons un Žanna pasniedzās pēc savējām, un Helēna nosarka. Sī bija pirmā reize, kad viņa uzsauca kādam tostu.

— Par manu brāli un svaini, — viņa klusi teica, — kurus abus es sirsnīgi mīlu.

Helēna viena devās atpakaļ uz tantes māju. Pilsēta bija klusa, un uz netīrā ceļa, kas veda uz dārzniecību, nemanīja nekādu satiksmi. Debesis bija satumsušas, un zemi klāja bieza migla. Vējš pieņēmās. Ledainas pūsmas raustīja viņas apģērbu, bet viņa šķita to nemanām. Viņas domas klīda citā pasaulē. Modes pasaulē. Parīzē. Žurnālu pasaulē.

Jā, pabeigusi skolu, viņa nekavējoties sameklēs darbu un krās un glabās nopelnīto. Kad būs sakrāta pietiekami liela summa, viņa iegādāsies biļeti uz Parīzi. Tieši tur tika veidota valdošā mode. Tikusi Parīzē, viņa pamazām ies to ceļu, kas vedīs pretim viņas lielajam sapnim. Viņai bija spožs sapnis — savs modes žurnāls. Daudz skaistāks nekā tie, kurus viņa bija šķirstījusi pie Duprē kundzes. Pat vēl burvīgāks nekā “Elle”. Greznāks nekā “L'Officiel”Ietekmīgāks nekā “Vogue”. Doma par žurnālu viņu reibināja. Viņai patika modelēt un šūt tērpus. Bet to viņa negribēja darīt. Taisnība, viņai piemita talants, bet viņa pati juta, ka ar to nepietiek. Viņa nespēja sacensties ar tādiem ģēnijiem kā Grē kundze, Kristiāns Diors vai Ibērs de Živenšī. Viņas talants slēpās kur citur. Viņa pazina to, kas bija labs. Labus audumus. Labas rotaslietas. Labus modeļus. Viņai piemita tas, ko Duprē kundze sauca par “aci”.

Pienākusi pie mājas, viņa pirmā stāva logos pamanīja bālu gaismu. Tagad, kad nācās satikties ar Žanīnas tanti, visi viņas sapņi pagaisa. Atgriezusies realitātē, viņa negaidīti apjauta, ka ir auksts, un sāka trīcēt.

Tante Žanīna sēdēja virtuvē, un viņai bija ciemiņš. Helēna tūlīt pazina šo cilvēku. Šobrīd viņš bija bezdarbnieks, bet kādreiz bija strādājis ostā. Pēdējā laikā viņš galvenokārt klīda pa piekrastes krodziņiem. Helēnai viņš ļoti nepatika. Viņš bija garš, tumšiem matiem, tumšām atim un blēdīgu skatienu. Vairākas reizes, paejot viņam garām uz ielas, Helēna bija dzirdējusi pret sevi vērstas vaļīgas piezīmes. Viņu sauca Pjērs Pegī.

— Panāc šurp, Helēna, — Zanīnas tante stingri teica.

Helēna paklausīgi šķērsoja istabu un pienāca pie galda.

— Apsēdies. — Ar kaulaino roka tante norādīja uz tukšo krēslu. Šī pēkšņā viesmīlība Helēnu darīja aizdomīgu. Parasti tante nekad nebija aicinājusi apsēsties un pievienoties viņai. Lēnām viņa atvilka krēslu un stīvi apsēdās.

Zanīnas tante neizteiksmīgi palūkojās Helēnā. — Manuprāt, būs godīgi, ja tu kaut ko uzzināsi, — viņa kategoriskā balsī ierunājās. Viņas tumšās acis pievērsās blakus sēdošajam vīrietim. — Pegī kungs lūdza kļūt mani par viņa sievu.

Helēna apstulba. Ar pavērtu muti viņa raudzījās vispirms tantē, tad Pjērā un atkal tantē. Domas satraukti darbojās. Zanīnas tante precas? Un piedzēries doku strādnieks bez penija kabatā būs līgavainis? Šis noteikti bija neizdevies joks! Viņa dziļi ieskatījās tantei acīs. Nē, šis nebija joks.

— Un es Pegī kungam devu atbildi, — Zanīnas tante turpināja. — Es pieņēmu viņa bildinājumu.

Helēna šausmās lūkojās tantē. Tad neveikli piecēlās kājās.

— Kur tu iesi? — Zanīnas tante noprasīja. — Es tevi vēl neesmu atlaidusi.

— Es... es nejūtos labi, Žanīnas tante, — viņa stostījās.

Viņa grasījās atstāt istabu. Steigā apgāzās krēsls. Tas ar troksni nokrita uzsāniem. Helēna ātri noliecāsun nostatīja to taisni. Pieceļoties viņas acis sastapās ar Pjēra skatienu. Viņš bija raudzījies uz viņas dibenu. Viņa notrīcēja. Viņai nepatika šis skatiens.

Tieši tādu pašu boss toreiz bija uzmetis Katrīnai.

Zanīnas tantes kāzu nakts vidū Helēna pamodās. Istaba bija tumša. Pjērs un Zanīnas tante vēl bija nomodā. No blakus istabas bija dzirdami viņu klusinātās sarunas fragmenti. Helēna maigi sarauca pieri. Nezin kāpēc neizklausījās pēc mīļvārdiņiem, kurus nāktos runāt kāzu naktī.

— Protams, ka ir māja, — to teica Žanīnas tante.

— Vai esi pārliecināta... to? — Pjērs vaicāja.

— Absolūti. Mon....

Helēnu neinteresēja šī saruna. Viņi runāja par māju kaut kādā Mon—VarbūtMonluko? Vai Monlivolā? Viņa nožāvājās un izmeta šo sarunu no galvas. Mirkli vēlāk viņa likās atkal gulēt. Viņa cieši aizmiga.

Nākamajā rītā pamostoties pa logu spoži spīdēja saule. Helēna piecēlās sēdus, trokšņaini nožāvājās un izstaipījās. Tad ātri saģērbās un nokāpa lejā. Kāpņu lejas galā viņa apstājās un paraudzījās virtuvē. Pjērs sakumpis sēdēja pie galda, sūkdams kūpošu kafiju no lielas māla krūzes. Sampaņa kungs — tas ir, kaķis — tupēja uz plīts aukstās virsmas un modri vēroja, kā Žanīnas tante cep olas. Rozā purniņš cītīgi ošņāja gaisu. Virtuvē burvīgi smaržoja pēc cepta šķiņķa.

Helēnai iepletās mute. Varbūt laulības atkausējušas tantes Zanīnas sirdi, viņa cerīgi nodomāja. Nekad agrāk viņa nebija gatavojusi tik bagātīgas brokastis. Parasti bija tikai maize un vārga kafija, kurā viņa mērcēja maizes gabaliņus. Vai īpaši karstā laikā — karsta biezputra. Bet šodien pat kafija šķita stingra un garšīga.

— Labrīt, — Helēna sveicināja. Viņa aizlika roku priekšā mutei, lai apslēptu žāvu. — Smaržo gan labi.

Zanīnas tante kaut ko noņurdēja, bet pat nepagriezās.

Helēna piegāja pie galda un atvilka krēslu. Sēžoties viņas kāja kaut kam uzgrūdās. Viņa pavērās zem galda. Tur stāvēja koferis. —Vai kāds gatavojas aizceļot? — viņa pārsteigtā balsī jautāja.

Pjērs viņā ilgi blenza.—Jā, es,—viņš aizsmacis atsaucās. Tad atkal pievērsās kafijai.

— Uz kurieni?

— Uz Parīzi.

— Parīze! — Helēnas acis iemirdzējās.

— Pietiek! — Žanīnas tante uzbrēca. Viņa aizgriezās no plīts un uzmeta Pjēram dusmīgu skatienu. —Tā nav meitenes darīšana!

Viņš paraustīja plecus un turpināja trokšņaini sūkt kafiju. Vēl pēc brītiņa Zanīnas tante viņam priekšā nolika māla šķīvi. Uz tā bija šķiņķis, olas un maize. Pjērs baudīgi paķēra dakšiņu un sāka ēst.

— Tu paēdīsi vēlāk, — Žanīnas tante Helēnai teica. — Viņam jāsteidzas uz vilcienu.

Pjērs atgriezās no Parīzes pēc astoņām dienām ar vakara vilcienu. Helēna un tante Žanīna pie vārtiem kaplēja zemi, kad piebrauca mašīna. Viņas pārtrauca darbu un skatījās, kā no tās izstreipuļo Pjērs, samaksā šoferim un ļodzīgā gaitā stiepj savu koferi uz mājas pusi.

Žanīnas tante nojauta — kaut kas nav kārtībā. Stīvi viņa nolika kapli un pastūma prom no acīm matu šķipsnu. Tad piegāja pie Pjēra un saņēma aiz rokas. — Kāpēc tu no stacijas nenāci ar kājām? — viņa nošņāca.

Viņš uzlūkoja tanti piepampušām, sarkanām acīm. — Es negribēju,—viņš atrūca. Ieraudzījis sievas sejas izteiksmi, viņš iesmējās.

— Neuztraucies. Mēs to varam atļauties. Mēs tagad esam bagāti.

— Tu esi dzēris! — viņa nicīgi uzkliedza. — Man nemūžam nevajadzēja ļaut tev braukt vienam!

Viņš izrāva roku no tantes tvēriena. — Liec mani mierā, vecene! — viņš nogārdza.

Zanīnas tante aizsvilās. — Kā tu uzdrīksties ar mani šitā runāt! — Viņa tikai tagad pamanīja Pjēra apģērbu. — Uzvalks! —viņa spiedza.

— Kur tu to ņēmi?

— Nopirku.

— Parīzē, bez šaubām. — Viņa dusmojās aizvien vairāk. — Tā grēcīgā pilsēta! Paldies Dievam, tagad, kad māja pārdota, vairs nenāksies braukt turp!

Helēna sarauca pieri. Pārdota māja? Parīzē? Kāda māja?

Pēkšņi viņai pielēca. Parīzē viņa zināja tikai vienu māju. Baiļu trīsas izskrēja caur ķermeni. Mammas māja, viņa nodomāja. Ak Dievs, nē! Taču ne māja... Monmartrā! Pēkšņi viņa atcerējās sarunu, kura bija nejauši dzirdējusi Zanīnas tantes kāzu naktī. “Mon”nozīmēja Monmartra, nu protams! Kā gan viņai tas neienāca prātā? Viņa aizvēra acis. Viņas māja. Viņa vēl arvien to domās redzēja. Gaiši dzeltenās durvis un izliektie logu režģi, un Svētās sirds baznīcas baltie kupoli tālumā. Mazais parks pāri ielai. Ak Dievs, nē. Viņa nekad nebija iedomājusies, vai mamma māju īrē vai skaitās tās īpašniece.

Caur ķermeni izskrēja vēl viens baiļu vilnis. Ja jau māja bija īpašums, tad tā varētu piederēt viņai! Un Edmonam! Un viņa tur būtu varējusi dzīvot, kad būs Parīzē! Kādēļ gan viņa agrāk to nebija iedomājusies? Varbūt viņa izslēdza māju no atmiņas tāpēc, ka tur notika tik nepatīkamas lietas.

Lēnām viņa tuvojās Zanīnas tantei un Pjēram. — Par ko jūs runājat? — viņa čukstus jautāja.

Tante nikni pavērās viņā. — Nav tava darīšana! Ej turpini strādāt!

Helēna nekustējās. — Tā bija mammas māja, vai ne? — viņa negaidīti zinoši nosprieda.

Tante novērsās. — Nu un tad, ja arī bija?

— Jums nebija tiesību to pārdot! — Helēna kliedza. — Tā piederēja mums ar Edmonu!

Zanīnas tante apsviedās un iebakstīja viņai ar pirkstu krūtis.—Tu, nepateicīgais bērns! Kas par tevi rūpējās visus šos gadus? Kurš tevi baroja un apģērba? Kurš izmitināja?

Jā, Helēna drūmi nodomāja. Tiešām, kurš? Kurš staigāja apkārt, vākdams viņai noplīsušas skrandas? Kurš baroja ar lētāko un prastāko barību, kādu vien var dabūt? Kurš lika vergot dārzniecībā? Kurš tad?

—Edmonam gan tas nepatiks,—Helēna izgrūda caur sakostajiem zobiem.

— Vai tu ar to gribi mani iebiedēt? — Žanlnas tante spalgi iesaucās.

— Kas ir Edmons? — Pjērs piedzēries murmināja.

Tante pavērās viņā. — Viņas brālis.

—Jā, — Helēna sadja. —Mans brālis. Žanlnas tante zina, uz ko viņš ir spējīgs. Vai ne, tante Žanīna? — Helēna izaicinoši paskatījās viņā. —Kad viņam bija vienpadsmit, viņš nogalināja bosu, kurš izvaroja Katrīnu. Nezinu gan, ko viņš iesāks ar zagļiem, kas atņēma mums mammas māju»

Pjēra acis te uzliesmoja, te satumsa.

— Es vairs neko negribu dzirdēt! — Žanīnas tante trīcošā balsī iespiedzās. — Ej atpakaļ pie darba!

7

Helēna juta Žaņnas roku uz savējās. Viņa pagriezās un paskatījās uz nākamo svaini. Žannas aris iedrošināja, un tāpat ari maigais rokas pieskāriens lika Helēnai saņemties. Kopā viņas iegāja Lefevra kunga krēslainajā, putekļu pilnajā kabinetā.

Helēna nervozēja, Viņa tikai reizi mūžā bija bijusi pie advokāta. Tas bija vairāk nekā pirms sešiem gadiem. Viņa vēl aizvien atcerējās šo dienu. Žanīnas tante vispirms pārliecinājās, vai viņi abi ar Edmonu ir noberzti tīri un glīti un tad saģērba svētku drēbēs. Jau toreiz šis kabinets bija putekļains, ar sastāvējušos gaisu. Bet visvairāk viņa atcerējās neciešami garās un garlaicīgās pārrunas, no kurām viņa gan neko nesaprata. Šķita, ka viņiem ar Edmonu jāsēž stundām ilgi, labi jāuzvedas un jāmulst, kad tika miglaini runāts par viņu nākotni. Helēnai bija palicis prātā, ka, sēžot krēslā, viņas kājas vēl nemaz nesniedzās līdz zemei.

Tagad viņa atkal bija šajā kabinetā, jo bija izstāstījusi Žannai, kā slepus no viņiem tikusi pārdota mammas māja.

Lefevra kungs noklausījās meiteņu teikto, savilka sārtās lūpas un piegāja pie veca dokumentu skapja. Lēni viņš rakās cauri papīru kaudzei. Beidzot izvilka apdilušus vākus. — Lūk, te ir, — viņš sacīja» —Žuno Edmons un Helēna. —Viņš apgāja ap galdu, apsēdās un lēni šķīra lapas, kaut ko klusi lasīdams un murminādams.

Helēna pavērās Žannā. Tā pamāja un iedrošinoši uzsmaidīja.

Tad Lefevra kungs aizvēra vākus, salika resnās rokas uz rakstāmgalda un palūkojās Helēnā. — Dokumenti tika aizpildīti laikā no 1943. līdz 1946.gadam. 1946. gada aprīlī jūsu tante Žanīna Žuno uzrakstīja iesniegumu par jūsu un jūsu brāļa oficiālu adoptēšanu. Nenosakāmu iemeslu dēļ viņa šo lietu nenoveda līdz galam. Tomēr viņa tika iecelta par jūsu likumīgo aizbildni.

— Un tas nozīmē?

— Tas nozīmē, vienkārši sakot, ka juridiski viņai ir visas tiesības audzināt jūs un jūsu brāli un rūpēties par jūsu interesēm.

Helēna negaidīti paliecās uz priekšu. — Sakiet, lūdzu, Lefevra kungs, — viņa dīvaini klusā balsī painteresējās. — Vai adoptēšanas process ir pārtraukts, pirms viņa tika nozīmēta par mūsu aizbildni vai pēc tam?

Advokāts ar cieņu palūkojās Helēnā. Viņa ātri izprata notiekošo.

— Pēc tam, — viņš atbildēja.

Helēna lēnām pamāja. Tātad Žanīnas tante bija gatava adoptēt viņu un Edmonu, līdz noskaidrojās, ka tas patiesībā nemaz nav tik nepieciešams. Viņa vienalga varēja pilnībā kontrolēt bērnu lietas.

— Kā ir ar mana tēva un mātes īpašumu? — Helēna pajautāja.

— Vai Žanīnas tante var to brīvi pārdot?

— Kāda veida ir īpašums?

— Mums bija māja Parīzē. Žanīnas tante un mans... — Helēna sastomījās, — mans jaunais onkulis to tikko pārdeva. Vai man un brālim ir tiesības kaut ko šajā lietā darīt?

Advokāts smagi nopūtās.—Baidos, ka ne. Redziet, jūsu tantei tika uzticētas visas jūsu lietas. Kamēr viņa rīkojas jūsu interesēs, viņa drīkst vienpersonīgi pieņemt visus lēmumus attiecībā uz jums, līdz jūs sasniegsiet divdesmit viena gada vecumu.

Nedēļām ejot, Helēna atrada visādus attaisnojumus, lai pavadītu mājās pēc iespējas mazāk laika. Pjēra dzeršana, kas kopš mammas mājas pārdošanas bija pieņēmusies spēkā, padarīja dzīvi mājās gluži nepanesamu. Pjērs dienām ilgi varēja kaut kur aiziet un piedzerties vai arī drūmi sēdēja virtuvē ar vīna pudeli priekšā. Zanīnas tante nikni lūkojās vīrā, bet tā vietā, lai kaut ko pasāktu, viņa tikai krāja dusmas. Kad mērs bija pilns, viņa tās izgāza uz Helēnu.

Helēna ar nolūku izkrita matemātikas un vēstures eksāmenos. Sī iemesla dēļ viņa varēja ilgi palikt pēc stundām. Tad, neklausīdama tantes pavēlei — nākt tūlīt mājās —, viņa aizgāja uz Žannas dzīvokli un gaidīja, kamēr viņa pārnāks no darba.

Starp abām jaunajām meitenēm bija nodibinājusies cieša draudzība. Žanna Helēnai bija pirmā patiesā draudzene. Viņa palīdzēja Helēnai pilnveidoties, iegūt pašpārliecinātību, un tieši Zanna arī bija tā, kas Helēnai atklāja vairākus sievietes dzīves noslēpumus. Gluži kā vecākā māsa Zanna vienmēr bija klāt, kad Helēnai tas bija nepieciešams. Un nepieciešama viņa bija arvien vairāk un vairāk, jo situācija mājās pasliktinājās.

— Kur ir Žanīnas tante? — Helēna jautāja. Pjērs viens sēdēja virtuvē, un viņam priekšā uz galda bija pusizdzerta vīna pudele.

Viņš iedzēra malku no pudeles un iesmējās, —Ārā,—viņš dzērāja balsī ieaurojās. Tad piecēlās kājās un streipuļoja Helēnas virzienā. Helēna atrāvās atpakaļ. Pjēra karstā elpa oda pēc skābuma, viņš sen nebija skuvies, un seja bija purpura sārtumā.

— Vai zini, tu esi diezgan glīta, — viņš, sasvērdamies uz priekšu, ierunājās.

Helēna veikli palēca sāņus, un viņš uzgāzās galda stūrim,

— Es varētu likt tev justies labi, —viņš čukstēja. — Tev vismaz ir miesa uz kauliem. Nevis kā tam kaulu kambarim, ko es apprecēju,

— Izbeidziet! — Helēna čukstēja. Viņai kļuva bail, — Izbeidziet!

Viņš glūnēja uz meiteni. —Vai tu negribi izjust baudu? Pjērs zina,

kā sagādāt prieku sievietei!

Helēna pagriezās, lai kāptu augšā, bet viņš sagrāba meitenes roku un novilka viņu atkal lejā. Pēkšņi viņš piespieda savu rugājiem apaugušo seju pie viņējās, neveikli mēģinādams viņu noskūpstīt. Mute netrāpīja uz lūpām, bet nobučoja degunu, Helēna saviebās un atgrūda Pjēru. Ar piedurkni viņa noslaucīja no sejas pretīgās siekalas. — Cūka tāds! — viņa šņāca. — Ja jūsv vēlreiz mēģināsiet man pieskarties, jums būs beigas. Es izstāstīšu Žanīnas tantei, un viņa jūs izmetīs no mājas!

Viņš smējās. — Neizmetīs vis! — viņš kladzināja. Tad blēdīgi paskatījās Helēnā. — Viņa vainos tevi! Es iestāstīšu, ka tu pati man uzbāzies.

Pēkšņi Helēna saniknojās. Pati negribēdama, viņa iecirta Pjēram pļauku sejā. —Jūs neuzdrīkstēsieties to darīt! — Tad pagriezās un uzskrēja augšā. Bet pat caur aizvērtajām durvīm viņa vēl aizvien dzirdēja viņa piedzērušā smieklus.

Tonakt pirms došanās gulēt viņa atbalstīja krēslu pret durvju rokturi. Tas gan netraucētu Pjēram ienākt, bet, ja viņš to mēģinās, krēsls apgāzīsies. Troksnis Helēnu pamodinās. Tā viņu vismaz nepārsteigs nesagatavotu.

Par spīti visiem aizsardzības pasākumiem, viņa vairākas stundas gulēja nomodā, gaidīdama, kad bālajā mēness gaismā, kas iespīdēja caur plānajiem aizkariem, sakustēsies durvju rokturis. Beidzot viņa nolēma, ka tas — virtuvē — bija dzēruma neprāts un atļāvās iemigt. Bet tas bija slikts miegs. Viņa nepārtraukti modās, baidīdamās, ka tūlīt ieraudzīs Pjēru stāvam pie gultas. Tomēr viņš tajā naktī nemēģināja ielauzties Helēnas istabā. No rīta viņu pamodināja pavisam citāda skaņa. Vesela smago mašīnu rinda.

Viņa ziņkārīgi piecēlās, sameklēja abas un piegāja pie loga. Pagrūdusi nost aizkarus, plaši atvēra logu un izliecās laukā. Rīta gaiss bija spirgts, bet vēss. Viņa raudzījās, kā mašīnu rinda apstājas pie dārzniecības vārtiem. Viņa saskatīja buldozeru, lielu betona maisītāju un divas mašīnas zemes un gružu aizvešanai. Milzīgie motori trokšņaini rēca, un gaisu pildīja izpūtēju dūmi.

Helēna izliecās vēl vairāk pa logu, lai^visu labāk redzētu. No mašīnām izlēca vīri. Tad viņa ieraudzīja Žanīnas tanti mērķtiecīgi dodamies uz vārtu pusi. Viņa plātījās pa kreisi un pa labi, izkliegdama norādījumus, ko Helēna milzīgā motoru trokšņa dēļ nevarēja sadzirdēt.

Ātri viņa aizvēra logu, saģērbās, aizvāca krēslu no durvīm un pa diviem pakāpieniem uzreiz skrēja lejā. Pēc dažām sekundēm viņa jau bija ārā. Žanīnas tanti viņa atrada strādnieku bariņa vidū. Helēna piegāja klāt un aizskāra viņas roku. — Kas te notiek? —viņa vaicāja.

Žanīnas tante noskaitusies palūkojās viņā. — Viņi te šo un to padarīs, — viņa strupi atcirta. Tad atkal pievērsās vīriem.

Helēna klīda apkārt, mēģinādama salikt kopā noklausīto informāciju. Viņai nebija ne jausmas, kas un dk lielā mērā tiks darīts. Tad viņa apstājās, lai noklausītos divu vīru sarunā.

Viens no tiem aizdedza cigareti. —Viņa nopirkusi divus hektārus tuvējās zemes, — viņš stāstīja, gaisā nodzēsdams sērkociņu. — Visu samaksājusi skaidrā naudā. Es zinu labi, jo mana māsa bija klāt pie pārdošanas.

Otrs izskatījās ieintriģēts. Viņš nosvilpās. — Kā viņai tas izdevās? Laimējusi loterijā, vai?

— Varbūt, vai arī aplaupījusi banku. — Viņš nosmējās pats par savu joku.—Viņa pavēlējusi uzcelt piecpadsmit milzīgas siltumnīcas.

Helēna apstulbusi stāvēja blakus.Viņa nespēja noticēt tikko dzirdētajam. Pēkšņi viņa pagriezās un ieskrēja mājā.

Tātad Žanīnas tante paplašinās dārzniedbu. Helēnai pat nevajadzēja jautāt, kur tante ņēmusi naudu. Viņa to jau zināja.

Pārdodot mammas māju.

Helēna zināja — ja viņa vēl ilgāk paliks pie Žanīnas tantes, tad sajuks prātā. Viņai vajadzēja tikt prom. Bija pienātis laiks sākt savu dzīvi. Rīt viņa aizies apciemot Duprē kundzi.

— Bonjour, madamc [12]— Helēna pieklājīgi teica«

Duprē kundze panācās šurp no letes un silti uzsmaidīja.

— Prieks tevi atkal redzēt. Sen neesi iegriezusies šeit.

Helēna pamāja. — Baidījos jūs apgrūtināt, kundze.

— Nieki! — Duprē kundze atmeta. — Tu mani nekad neesi apgrūtinājusi. To tev pašai vajadzētu labi zināt!

Pirmoreiz Duprē kundze kārtīgi nopētīja Helēnu. Meitene ir izmainījusies, viņa pēkšņi atskārta. Izaugusi garāka. Bet tas vēl nebija viss. Viņa šķita vecāka. Un pavisam nopietni vērtās par izskatīgu jaunu sievieti. īpaši jau ads. Dīvaini, viņa nekad tāīsd nebija pamanījusi, cik tās ir spilgti violetas. Vienīgais, ko Helēnai vēl vajadzēja, — nedaudz zaudēt bērnišķīgo apaļumu.

— Atvaino, ko tu teici? — Duprē kundze pārvaicāja. — Es biju aizdomājusies. — Viņa atkal uzsmaidīja Helēnai. — Laikam jūku prātā.

Helēna nervozi stostījās, rīkle bija saspringta un pilnīgi sausa. — Es lūdzu... — Pēkšņi likās, viņai pazudusi balss. Nezin kāpēc viņa jutās pazemota, gluži kā ubadze. — Darbu, Duprē kundze! — viņa beidzot izmisīgi izgrūda.

Duprē kundze izbrīnīta palūkojās Helēnā. — Bet vai tad tu vēl neej skolā?

—Jā, kundze. Bet es taisos to pamest.

Duprē kundze sarauca pieri. Viņa piegāja pie loga un domīgi raudzījās laukā. Helēnas nesavaldībā bija manāms kaut kas skumjš. Meitene nelūdza darbu tāpēc, ka viņai patika audumi un šūšana. Bija d ts, izmisīgs iemesls. To varēja lasīt meitenes sejā. Tomēr zemapziņā viņa nojauta, ka meiteni vada arī godkāre.

Duprē kundze šaubījās, bet tikai īsu mirkli. Viņa zināja, ka Helēnai piemīt izdls talants. Kaut kas —^varbūt instinkts — viņai teica priekšā, ka Helēna jāpieņem darbā. Šā vai tā, viņa prātoja, Daniela — meitene, kas strādāja pie šujmašīnas, — vairs pārāk ilgi nestrādās. Viņa taisījās drīz precēties. Helēna ļoti ātri iemācīsies šūt ar mašīnu.

Duprē kundze pagriezās un palūkojās Helēnā. Meitene bija saspringta, admredzot gatavojās saņemt atteikumu. Duprē kundze pasmaidīja. — Uzskati, ka esi pieņemta darbā, — viņa sacīja.

Izmisums pēkšņi pazuda no Helēnas sejas. Viņa atkal izskatījās jauna, un ads priedgi mirdzēja. Viņa gribēja apskaut Duprē kundzi, lai parādītu, ciklaimīga jūtas, bet atteicās no šīs domas. Laikam nebija īsti pareizi apskaut darba devēju.

—Nesapriecājies par daudz,—Duprē kundze brīdināja. — Darba būs daudz, un algas ir zemas.

— Man vienalga, — Helēna nočukstēja. Tad dziļi ievilka elpu.

— Kad varu sākt?

— Kad vien vēlies.

— Rit? — Helēna dedzīgi vaicāja.

Duprē kundze pamāja. — Labi, tad rīt no rīta.

Uz mirkli Helēna aizvēra acis. Viss bija pārāk labi, lai būtu taisnība. Viņa ne vien tika prom no Pjēra un Žanīnas tantes, bet arī spēra pirmo soli — pirmo konkrēto soli, lai atgrieztos Parīzē. Tikai tur viņa spēs īstenot savu sapni.

— Ko tu izdarīji? — Žanīnas tante pārjautāja. Viņas balss niknumā trīcēja.

— Es atradu darbu, — Helēna klusi atteica.

— Es tev neesmu atļāvusi staigāt apkārt un meklēt darbu, — Zanīnas tante klaigāja. — Bez tam tu vēl arvien mācies skolā.

— Es strādāšu, — Helēna stingri noskaldīja. — Un neviens mani nepiespiedīs mainīt domas.

— Un kā tad ar dārzniecību? — tante vaicāja.—Es domāju, ka pēc skolas beigšanas tu strādāsi te.

Helēna klusēja.

— Nu? Un kur tad tu taisies dzīvot, dižā strādniece?

—Es domāju, ka dzīvošu šeit, kamēr varēšu atļauties savu dzīvoklīti.

Tantes lūpas savilkās stīvā, neglītā smaidā. — Kāpēc gan tev šajā pašā minūtē neizvākties no šīs mājas? — Arī balss bija nievājoša un nepatīkama.

Helēna uztvēra šajos vārdos slēptu izaicinājumu. Žanīnas tante mēģināja piespiest viņu vai nu palikt un strādāt dārzniecībā, vai iet prom pavisam. Jebkurā gadījumā viņa to pagriezīs kā Helēnas pašas izvēli.

Helēna savilka rokas dūrēs. Viņa negrasījās tik viegli ieskriet šajās lamatās. Lai kā arī viņa to gribētu, viņa nevarēja tā vienkārši sakravāt mantiņas un aiziet. Viņai nebija naudas. Vēl aizvien bija nepieciešama vieta, kur dzīvot. — Pie Zannas?v— viņa pēkšņi iedomājās. Tad nekavējoties atmeta šo ideju. Pie Žannas pārcelties nebūtu godīgi. Viņai atlika vienīgi norādīt tantei īsto iemeslu. Un aizstāvēt savu viedokli, pierādot, ka viņa nav stumjama un grūstāma.

— Un ja nu es nolemju strādāt, bet vēl aizvien dzīvot šeit? — Helēna jautāja. — Ko tad?

— Es tevi izmetīšu laukā.

— To jūs nedarīsiet,

Žanīnas tante saspringti smaidīja, — Gan redzēsi! Izvēlies pati. Dārzniecība vai tavs darbs, — viņa atcirta.

—Es palikšu dzīvotšeit, kamēr varēšu atļauties pārcelties kautkur citur. Un iešu strādāt, — Helēna stingri noteica.

Ilgi viņa skatījās Žanīnas tantē. Nākamie vārdi tika izgrūsti uz labu laimi. Helēna nezināja, cik tālu var iet, tomēr noriskēja.

— Kā es sapratu no Lefevra kunga, — viņa klusā balsī ierunājās,

— jūs esat mana un arī Edmona aizbildne, līdz mēs abi kļūsim divdesmit vienu gadu veci. Tikai šī aizbildniecība, kuru jūs zaudēsiet^ ja mani izmetīsiet laukā, ļauj jums rīkoties ar mūsu īpašumu. — Helēna piespieda sevi triumfējoši pasmaidīt —Ja jūs mani aizdzīsiet, jūs taču vairs nebūsiet mana aizbildne, vai ne, Žanīnas tant? Es pat varētu jūs iesūdzēt tiesā un atgūt mammas māju. Protams, mājas jau tagad nav. Ir tikai jaunā dārzniecība. Tā kā mana un ari Edmona nauda tika izlietota, lai to uzbūvētu, viss beigtos ar to, ka mēs kļūtu tās īpašnieki. Tad jums tieši blakus būtu konkurenti.—Viņa paklusēja.

— Vai tas jums patiktu, Žanīnas tant? —viņa klusi vaicāja.

Vienu lietu Helēna tantē cienīja. Viņa prata atkāpties, kad tika

sakauta. Nobālusi un dusmīga viņa stīvi izsoļoja no istabas.

9

Pamazām Helēnas dzīve kļuva saldāka. Par viņas galveno pasauli kļuva veikals. Katru dienu viņa rīta agrumā devās turp un atgriezās tikai vēlu vakarā. Alga bija zema, bet Duprē kundze viņai bija slepeni pačukstējusi: pēc trīs mēnešiem Daniela ies prom. Tad tu dabūsi nelielu algas pielikumu.

Līdz tam laikam Daniela Helēnu apmācīja darbā. Viņa ierādīja, kā strādāt ar kājminamo šujmašīnu un kā šūt un vīlēt, lai Duprē kundze būtu apmierināta (kundze bija daudz prasīgāka un precīzāka nekā Gribjē jaunkundze). Helēna ķērās pie tūkstoš maziem darbiņiem, kas Duprē kundzei bija pie rokas. Un apguva viņa ļoti ātri, Nedēļas laikā viņa ar šujmašīnu šuva labāk nekā Daniela. Viņas dedzīgais prāts līdzīgi sūklim uzsūca visas zināšanas,

Bet mīļākais laiks viņai bija pēc veikala slēgšanas. Kad visi bija aizgājuši, viņa vēl palika, izslēdza visas gaismas, atstājot tikai vienu vienīgu, un atsēdās zemē pie letes. Ceļus pievilkusi pie zoda un domīgu izteiksmi sejā, viņa pārlapoja Duprē kundzes modes žurnālu eksemplārus. Tajos brīžos Helēna dzīvoja—kā pati uzskatīja—īstajā pasaulē — stila, modes un starptautiska talanta pasaulē, kas nojauca valstu un ari citas robežas. Klusumā viņa izpētīja katru žurnāla lappusi. Katru atvērumu, katru reklāmu, katru modeli, katru tērpu, katru pozu, katru fotogrāfiju. Viņas modrajām acīm nekas nepalika apslēpts. Viņa iemācījās noteikt smalkās atšķirības dažādu modelētāju darbos. Tur bija gan ģēniji — Odile Zolī, Siaparelli, Diors, Grē kundzeun Sanda, gan arī daudzi jauni talanti. (Helēna nolēma—kad viņai būs savs žurnāls, viņa katrā izdevumā iekļaus kāda jauna talanta kolekciju.) Viņa aptvēra katra modelētāja stilu. Drīz viņa varēja noteikt katra tērpa autoru pēc stila iezīmēm vien, gluži tāpat kā personu —■ pēc sejas, gaitas un izturēšanās. Viņa pat spēja paredzēt, ko, piemēram, Grē kundze izgudros nākamreiz, bet ko Diors noteikti neieviesīs. (Kaut gan pat iedomāties nevarēja, ka Sanela varētu nākt klajā ar juvelierizstrādājumiem pie kostīma.) Helēna viegli uztvēra smalkās atšķirības starp Sanelas klasisko vienkāršību un Siaparelli pārspīlējumiem, Diora elegand un Grē kundzes uzdrīkstēšanos. Un par visiem pārākā bija dižā Odile Zolī, lielākā modes karaliene. Viņai vienmēr izdevās sakausēt visas kontrastējošās atšķirības vienā plūstošā stilā. Viņas stils bija tik izteikts, tik atšķirīgs un tomēr tik eleganti smalks, ka ar savu tīro burvību pārspēja visus pārējos modes brīnumdarus.

Helēna uzņēma un uzņēma zināšanas, kamēr vairs nespēja. Tad viņa pārlapoja žurnālus vēlreiz un atkal atrada kādu sīkumiņu, kuru vēl nebija pamanījusi. Un, protams, tūlīt uzņēma sevī ari to. Viņas mīļākās dienas bija tās, kad pastnieks atnesa jaunos “Elle”, “L’Officiel” vai “Paris Fo£Wč”numurus. Duprē kundze saprata Helēnas prieku un ļāva viņai pirmajai tos izskatīt.

Ar trīcošiem pirkstiem Helēna ātri norāva brūno ietinamo papīru un godbijīgi lūkojās krāsainajos spožajos vākos. Viņa vienmēr ar plaukstu noglaudīja biezo papīru, pirms pāršķīra lapu. Viņai patika pie pirkstiem just grezno gludo materiālu.

Beidzot pienāca diena, kad, paraudzījusies kādā fotogrāfijā, Helēna sarauca pieri. Viņa pati pie sevis noteica: “Es būtu izdarījusi labāk. Modeli noliktu ritādā pozā. Tajā fotogrāfijā viņai labāk piestāvētu Grē kundzes tērps, nevis Siaparelli. Fotokameru es pavērstu augšup — no apakšas, nevis tā — tieši pretī.” Tādos brīžos viņa saprata — viņa mācās.

Duprē kundze ar interesi vēroja Helēnas progresu. Viņa nešaubījās — Helēnai bija dabas dots talants gan uz šūšanu, gan mācīšanos un ari gaumes izjūta. Viņa prata atšķirt labo no sliktā. Un Duprē kundzes neuzbāzīgo pamācību vadīta — viņa ļāva Helēnai justies tā, it kā viņa pati būtu visu atklājusi, — Helēna iemācījās atšķirt labo no izcilā. Un izcilo — no dižā.

Kādu dienu Duprē kundze apstājās pie šujmašīnas un klusām vēroja, kā Helēna šuj. Meitenei piemita izveicība un profesionāls tvēriens, strādājot ar audumu. Tādu parasti mēdz iegūt tikai daudzu gadu laikā.

Helēna pārtrauca šūt un pacēla ads.

— Uznāc augšā uz manu dzīvokli, Helēna. Es gribētu ar tevi aprunāties personīgi.

Helēna pamāja. —Jā, kundze. — Ātri viņa izņēma tobrīd šūto kleitu no mašīnas adatas apakšas, rūpīgi salodja to un sekoja Duprē kundzei. Viņa nesaprata, ko izdarījusi nepareizi.

Iegājusi mazajā dzīvoklītī virs veikala, Duprē kundze iededza gaismu viesistabā un norādīja, lai Helēna apsēžas ar puķainu audumu pārvilktā krēslā.

Helēna neveikli salika rokas klēpī un nolūkojās, kā viņas darba devēja atsēdās pretējā krēslā, eleganti sakrustodama kājas.

Duprē kundze mirkli vilcinājās. — Cik ilgi tu jau šeit strādā? — viņa vaicāja.

Helēna apmulsusi pavērās viņā. — Es... es nezinu, kundze. Kādu mēnesi.

Duprē kundze pasmaidīja un pakratīja galvu. — Tieši trīs mēnešus, — viņa izlaboja.

Helēnas mute pavērās. —Tas... tas nav iespējams!

Duprē kundze vēl aizvien smaidīja. — Tā ir. Kad būsi manā vecumā, nedēļas vilksies līdzīgi gadiem.

Helēna pamāja. Cik dīvaini, viņa nodomāja. Katra minūte, ko viņa pavadīja pie Žanīnas tantes, likās kā mūžība, bet te pagājušie mēneši — kā minūtes.

— Pēc divām nedēļām Daniela aiziet no darba. Tad tu pilnībā pārņemsi viņas darbu.

Helēnas lūpas atplauka smaidā. —Jā, kundze, —viņa atsaucās.

Duprē kundze sarauca uzacis. Meitene neizrādīja nekādu uztraukumu papildu atbildības dēļ. Viņa bija pārliecināta, ka darbu spēs paveikt labi.

— Izskatās — tev patīk darbs, — Duprē kundze lēnām iesāka.

—Jā, kundze. Nekad neesmu bijusi laimīgāka.

Duprē kundze ar gudru skatienu palūkojās Helēnā. — Un tomēr tu neesi apmierināta. —Tas bija apgalvojums, nevis jautājums.

Helēna mirkli vilcinājās. Tad pamāja. — Es esmu apmierināta ar pašreizējo, kundze, — viņa uzmanīgi ierunājās. — Un jūtos ļoti pateicīga par man piešķirto iespēju strādāt.

— Ak tā. Bet tas īsti nav tas, ko tu gribētu darīt, vai ne?

Helēna pakratīja galvu. — Ne gluži.

Duprē kundze paliecās uz priekšu. Tad viņas acis bija tieši pretī.

— Pastāsti to man. Kas ir tas, ko tu gribētu darīt?

Helēna jau grasījās atbildēt, tad pārdomāja. Viņa piecēlās, piegāja pie loga, pašķīra mežģīņu aizkarus un nolūkojās bruģētajā sienā un mūra māju rindā. Tad pievērsās Duprē kundzei.—Es protu labi šūt un apvīlēt, kundze. Es pat varētu normāli modelēt tērpus. Bet es nekad to nedarīšu izcili. Es pārāk daudz aizgūstu no citu cilvēku darbiem. Bet.. — Viņa šaubījās, tad zemā, atklātā balsī turpināja: — Bet es nevaru saskatīt, kas ir lai». Vienkārši es jūtu, kā salikt visu kopā.

Duprē kundze pamāja. Meitene bija pārāk gudra savam vecumam.

— Turpini, —viņa maigi teica.

Helēna dziļi ievilka elpu. — Es gribu atgriezties Parīzē, — viņa dedzīgi atsaucās. — Es gribu... sākt pati savu... modes žurnālu.

Duprē kundze neizskatījās pārsteigta. Viņa jau sen bija pamanījusi Helēnas godkāri un degsmi. Pēdējā laikā viņa juta to pieņemamies spēkā. Duprē kundze nopūtās. Jā, arī viņai kādreiz bija līdzīga godkāre. Bet šobrīd jau bija par vēlu. Viņa bija pārāk ieaugusi savā ērtajā dzīves veidā. Varbūt viņas godkāre nebija tik stipri liesmojusi. Toties Helēna gan.

— Es arī reiz gribēju pārcelties uz Parīzi, — Duprē kundze teica. Viņas acīs gailēja ilgu pilns skatiens.

Helēna brīnījās. — Kāpēc tad nepārcēlāties?

Duprē kundze eleganti paraustīja plecus. — Reizēm jau cilvēks iekrīt slazdā. Šeit ir pārāk pierasta un ērta dzīve. Bailes no piedzīvojumiem. No jauna un nezināma, — Viņa aprāvās. Pēkšņi balss bija kļuvusi ļoti klusa. — Vai arī pietrūkst talanta.

Helēna lūkojās viņā. Viņai vienmēr bija šķitis, ka Duprē kundze ir apveltīta ar milzīgu gribasspēku un talantu. Likās, nav nekā tāda, ko viņa nevarētu izdarīt, ja reiz ķērusies klāt. Pēkšņi Helēna atcerējās pirmo reizi, kad ienāca veikalā, un skaisto kleitu skatlogā. Kopiju skatlogā — viņa pati sevi izlaboja. Tagad viņa zināja, kas to īstenībā darinājis. Grē kundzes talants.

Negaidīti Duprē kundze piecēlās kājās, —Nāc man līdzi,—viņa uzsauca.

Helēna piecēlās un sekoja viņai mazā elegantā guļamistabā. Sienas klāja tapetes ar neaizmirstulītēm. Istabā bija bāli zils galdiņš ar spoguli un divi lieli drēbju skapji.

Duprē kundze pamāja Helēnai, lai apsēžas, — Es gribu tev ko parādīt,—viņa klusi ierunājās. — Es reiz biju Parīzē un kaut ko no turienes atvedu. — Viņa atvēra viena skapja durvis un izņēma koka drēbju pakaramo, kas bija pārklāts ar garu papīra gabalu, Viņa noņēma papīru.

Helēna ievilka elpu. Tam vajadzēja būt Diora tērpam. Tas bija skaistākais, kādu viņa jebkad redzējusi. Pat uz pakaramā tas šķita dzīvs. Bālais saūns zaigoja un laistījās.

— Skaists, vai ne?

Helēna nespēja atvērt muti. Viņa vienīgi pamāja. Tad lēnām un piesardzīgi meitene pastiepa roku, lai pieskartos tērpam. Viņa to uzmanīgi izklāja uz gultas un izpētīja fasonu, šuvumu, audumu. Tā bija visa ģeniālā kulminācija. Ar cieņas pilnu žestu viņa pacēla tērpa stūri pie lūpām un noskūpstīja.

Duprē kundze viņu vēroja. — Tagad tu saproti, ka es esmu... neveiksminiece? — viņa jautāja.

Helēna līdzjūtīgi paskatījās viņā.

— Nekad es nespētu radīt kaut ko tamlīdzīgu, — Duprē kundze čukstēja. — Bet, ak, kā es to vēlējos. Tagad esmu iemācījusies samierināties ar saviem trūkumiem. Ar to, ka neesmu ģēnijs. Dīvaini, dk gan bieži man kāds atgādina par zudušo godkāri. —Viņa sāpīgi pasmaidīja. — Šoreiz tā biji tu.

Helēna nopietni pamāja.

Pēkšņi Duprē kundze sagrāba Helēnas roku. — Brauc prom no Sennazēras! —viņa čukstēja., — Gkvien ātri vari! Tev veiksies. Tev piemīt godkāre. Tu zini savu iespēju robežas. Dodies prom un veiksmīgi izdod savu žurnālu!

Helēna stostījās. —Jā, kundze. Tiklīdz varēšu, es tā ari darīšu.

Duprē kundze rūpīgi apklāja tērpu ar papīru un ielika atpakaļ skapī. Viņa aizvēra durvis, un abas atkal iegāja viesistabā. Kādu bridi valdīja klusums.

— Es tev apsolīju algas paaugstinājumu, — beidzot ierunājās Duprē kundze. Viņa šķērsoja mazo istabiņu, piegāja pie rakstāmgalda un atvēra augšējo atvilktni. Tad izņēma plānu grāmatiņu un pasniedza Helēnai.

— Kas tas ir? — Viņa ziņkārīgi aplūkoja to. — Tā... taču čeku grāmatiņa!

— Uz tava vārda. Es atļāvos noguldīt pirmā mēneša starpība starp algu un paaugstinājumu. Noguldi to tagad katru mēnesi. — Viņa ieskatījās Helēnai ads. — Parīzei, — viņa klusi piebilda.

—Jā... — Helēna nočukstēja. — Parīzei!

Helēnai ejot mājup, nakts bija tumša un auksta. Ceļš uz dārzniecību bija bīstams, jo nevarēja redzēt bedres un grambas. Mēness nespīdēja. Bet Helēnai patika klusā nakts vientulība un tālā, nomierinošā viļņu čalošana. Viņai atlika laika padomāt.

Izplānot. Duprē kundzei bija taisnība — viņai vajadzētu drīz pamest Sennazēru. Šeit nebija nākotnes. Viņa atcerējās Duprē kundzes sabrukušos sapņus un zaudētās cerības. Tā bija laba mācība. Viņa nedrīkst iekrist tajās pašās lamatās. Godkārei nedrīkst ļaut apdzist.

Viņa nogriezās pazīstamajā līkumā, bet drīzāk instinkta nekā redzes vadīta. Tālumā varēja redzēt degam gaismu Broku logos. Helēna sabāza rokas mēteļa kabatās. Jā, viņa nodomāja, šodien esmu daudz iemācījusies. Viņa pie sevis nosmaidīja. Katru dienu viņa vērtēja pēc apgūto zināšanu daudzuma.

— Lūk, kur mans smukumiņš! — tumsā nošņācās kāda balss.

Helēna pēkšņi sastinga, un sirds sāka krūtīs lēkāt. PjērsI Šausmās

meitenes ads vērās tumsā, bet nekā nevarēja saskatīt. Ko viņš te darīja? Līdz mājām vēl bija ejams kāds kilometrs. Negaidīti viņa aptvēra, ko Pjērs te dara. Viņš gaidījis. Izlicis lamatas. Viņai — Helēnai.

Atkal atskanēja čuksts: —Mans smukumiņš! Pjērs jau tevi gaida!

Helēna apmetās riņķī. — Kur jūs esat? — viņa iesaucās.

Koku lapotne pa kreisi nočabēja, Helēna pagriezās turpu. Tas bija tikai vējš.

— Es esmu šeit, mans smukumiņ! —Tagad balss šķita nākam no labās puses. Viņa metās uz turieni.

— Nē, nē, nē. Smukumiņam nevajag skriet! Pjērs ir tev priekšā!

Instinktīvi viņa skrēja atpakaļ —un tieši viņa rokās. Viņš tās stingri

saspieda ap viņu. Tātad viņš nebija priekšā! Viņš apmānījis Helēnu! Viņš visu laiku sekojis aizmugurē!

Viņa grasījās kliegt, bet auksta roka aizspieda muti.

— Smukumiņam labāk būtu nespiegt! — viņš nočukstēja. Viņa karstā elpa dedzināja Helēnai kaklu.

Viņa izgrūda apslāpētu kaucienu. Domas joņoja zibens ātrumā. Kaut kas jādara. Vienalga, kas. Uz mirkli viņa pakļāvīgi piespiedās Pjēram. Viņš pārsteigumā adaida tvērienu, un Helēna negaidīti paspruka vaļā. Viņš mēģināja meiteni vēlreizsatvert, bet viņa apmetās apkārt un ar celi iebelza viņam cirksnī. Viņa dzirdēja Pjēru iestenamies. Tad, dk vien ātri kājas spēja nest, viņa metās prom pāri tumšajiem laukiem. Viņa drāzās garām kokiem, to zari plēsa kleitu un skrāpēja sejā. Katrs zars solīja kaut ko ļaunu. Helēnai tie atgādināja pirkstus, no kuru tvēriena jāaizbēg. Viņa pakrita pār akmeni un vienu mirkli jau iedomājās, ka Pjērs pielicis kāju priekšā. Kunkstēdama viņa pietrausās kājās un turpināja skriet, ne mirkli neapstādamās, lai paklausītos, vai viņš seko vai ne. Bija zudusi jebkāda virziena izjūta.

Pēc kāda laika viņai likās, ka plaušas tūlīt aizdegsies. Uz brīdi viņa

apstājās, ar čīkstošām krūtīm raujot gaisu» Sirds dauzījās, itin kā draudēdama izlēkt no krūtīm,

— Pjērs jau gaida!

—Nē! — viņa iekliedzās un aizspieda ausis. — Nē, nē, nē, nē, nē, nē!

Pēkšņi viņa juta, ka iegrimst tukšumā. Mirkli viņa nestabili ļodzījās, tad krita. Viņa apzinājās, ka Pjērs ir kaut kur ļoti tuvu, bet īsti nezināja, kur. Viņai šķita, ka jūt Pjēra augšstilbus trinamies ap viņas seju. Viss bija kaut kā... it kā pa sapņiem. Tik nereāli, Tālumā viņa dzirdēja kādu elpojam. Tā sekli un kaut kur prom.

Pēc brīža viss apkārt atkal lēnām atdzīvojās. Viņa sajuta siltu šķidrumu pilam uz sejas. Vai tad būtu sācies lietus? — viņa izbrīnīta nodomāja. Tad viņas seja atbrīvojās no kaut kāda spiediena, un viņa izdzirdēja kādu aizlavāmies cauri krūmiem.

Viņa ievaidējās un nekustēdamās palika guļam. Viņš bija prom. Viņa pakratīja galvu, lai to noskaidrotu, un aptvēra, ka šķidrums ir ari uz lūpām. Viņa pat sajuta tā garšu. Tas bija dīvaini sūrs.

Pēkšņi viņa saprata, kas tas ir. Sperma. Pretīgumā viņa mēģināja ar roku to noslaucāt. Bet tas nebija nepieciešams. Nelabums kāpa kaklā. Nepaspējusi pat noliekties, viņa izvēmās.

Kad veikalā iedegās gaisma, Helēna pacēla galvu un samirkšķināja acis. Durvīs stāvēja Duprē kundze, pār nakts tērpu pārmetusi mēteli un ar metāla rullīšiem matos. Acis viņai bija sarkanas un pietūkušas; izskatījās, ka viņa tikko pamodusies. — Ko tu te dari? —viņa jautāja. —Jau pāri pusnaktij! —Tad viņai aizrāvās elpa.—Kas ar tevi noticis? Tava seja — tā visa ir vienās skrambās!

Helēna trīcēja. Viņa novērsa skatienu.—Es nevarēju palikt mājās, kundze. Tāpēc es atnācu šeit. Es centos ienākt pēc iespējas klusi. Piedodiet! Es negribēju jūs uzmodināt.

— Būs jau labi. Es izdzirdēju troksni un nonācu lejā palūkoties. — Duprē kundze pienāca tuvāk un nopētīja Helēnas seju. Elegantie vaibsti pēkšņi pārtapa dusmu izteiksmē. Balss bija skarba.

— Kas tev to nodarīja? Izskatās, it kā tu būtu piekauta.

—Lūdzu...—Helēna činkstēja.—Nevajag nekādas nepatikšanas.

— Nepatikšanas! — Duprē kundze norūca. — Kāds patiesi te ir savārījis nepatikšanas, bet tā nebiju es! — Viņa pavērās Helēnā. — Nu, — viņa noprasīja, — vai kāds no puišiem?

Helēna lēnām pakratīja galvu.

Negaidīti kundzes acis iepletās. — Tikai nesaki, ka tas notika mājās!

Helēna pamāja»

Duprē kundze bargi sarauca pieri. —Vai tava tante?

— Lūdzu... — Helēnas balss bija tikai vārgs čuksts.

—Labi, mēs par to nerunāsim.—Duprē kundze papurināja galvu.

—Tikai pasaki man —vai tādēļ tu tik ļoti gribēji darbu? Lai tiktu prom?

Helēna padomāja atkal. — Man bija jātiek prom no mājām, kundze. Es centos sakrāt naudu, lai dabūtu savu dzīvokli.

Duprē kundze apskāva Helēnu. — Ak, nabaga meitene! Neuztraucies, tev nevajadzēs atgriezties. Un nevajadzēs ari tērēt naudu par dzīvokli. Tā tev nepieciešama, lai tiktu uz Parīzi!

Helēna pamāja. — Bet kur tad es dzīvošu?

— Es tieši zinu vienu tādu vietu.

Helēna jautājoši palūkojās viņā.

Duprē kundze pasmaidīja un norādīja uz griestiem. — Augšā, bēniņos. Tur ir veca dzelzs gulta un daži mēbeļu gabali. Tev būs pašai

sava istaba.

Helēna atplauka. — Tiešām, kundze?

Duprē kundze pamāja. — Nāc līdzi. Es tev iedošu kādu palagu un spilvendrānu. Rīt varēsi aiziet pie tantes pēc savām mantām. — Viņa brīdinoši pacēla pirkstu. — Tikai neej viena! —viņa bargi sacīja.

— Nē, kundze, Brāļa līgava atnāks man līdzi.

— Labi. Tas tad būtu nokārtots. Ejam. Paskatīsimies, kā tev patīk tā jaunā istaba.

Viņas uzgāja divus kāpņu posmus augstāk Mansarda istaba bija trešajā stāvā,tieši zem jumta. Tas bija stāvs, tāpēc visā augumā varēja stāvēt tikai istabas vidū. Oda pēc sasmakuša gaisa un putekļiem. No viena gala līdz otram istabu šķērsoja veļas auklas.

— Tev te nāksies nedaudz piekopt, — Duprē kundze, atvērdama vienu no mazajiem lodziņiem, ierunājās.—Domāju, vajadzētu būt ērti.

Helēna pamāja. — Es nezinu, kā lai jums pateicos.

Duprē kundze paraustīja plecus.—Nieki „Tagad pamēģini aizmigt Un rit pārvāksies. —Viņa nopurināja putekļainās rokas un devās pie dūnām. — Ar labu nakti, Helēna.

— Ar labu nakti, kundze.

Helēna nogaidīja, līdz Duprē kundzes soļi pagaisa lejā. Tad piegāja pie atvērtā loga un palūkojās laukā. Pāri jumtiem varēja saskatīt vāji apgaismoto ostu, kur pietauvojās zvejas laivas. Tieši šobrīd tur bija dīvaini tukšs, pavīdēja pa kādai atsevišķai laiviņai. Līcis tālumā bija tumšs, pilnīgi saplūzdams ar tumšajām debesīm. Helēna pasmaidīja. No šejienes viņa varēs ieraudzīt Edmona kuģi, kad flote ienāks ostā.

Žanna izpurināja putekļu lupatu pa logu un saviebās. Viņa ieklepojās un pievērsās Helēnai. — Vispirms izspraksti pa grīdu vēl mazliet ūdens un tikai tad sāc slaucīt. Citādi mēs šajos putekļos nosmaksim!

Viņas bija ģērbušās gandrīz pilnīgi vienādi—Zannas vecajās mājas kleitās — un ap galvu apsējušas lakatiņus,

Žanna pakratīja galvu un iesmējās, —Mēs izskatāmies pēc divām mājsaimniecēm.

Helēna arī pasmaidīja un noliekusies rūpīgi uzslaucīja kaktu ar zirgu astru slotiņu, — Kad būs iztīrīts, vajadzētu izskatīties diezgan g'īo-

Zanna aplūkoja mansarda istabiņu. —Vienam cilvēkam tā noteikti ir pietiekami liela, — viņa pārliecinātā balsī teica. — Un iedomājies tikai! Pašai sava istaba! —Viņas balss pēkšņi kļuva dusmīga. —Tev vismaz vairs nevajadzēs atgriezties pie tiem briesmīgajiem cilvēkiem!

Helēna nopūtās un atkrita salauztā krēslā. — Es tomēr nespēju izstāstīt Edmonam visu patiesību, Zanna. Tas mani sāpina, jo mūsu starpā nekad nav bijuši noslēpumi, Bet es esmu nobijusies,,.

Zanna pavērās draudzenē. — Es zinu. Par mani vari neuztraukties — es neteikšu ne vārda. Bet ko tu īsti taisies viņam stāstīt?

— Vismaz daļu taisnības. Ka nevarēju vairs ilgāk izturēt dzīvi pie Žanīnas tantes. Ka šī vieta man ir ļoti izdevīga, jo jānokāpj tikai lejup pa kāpnēm, un esmu jau darbā. Ka es tikai velku laiku garumā, līdz beidzot tikšu uz Parīzi,

— Labi. Tad mūsu stāsti saskanēs.

Pēkšņi Helēna pienāca pie Zannas un apskāva viņu. — Kad mēs pirmoreiz tikāmies, tu teici — tu gribot, lai mēs kļūstam draudzenes, — viņa klusi sacīja. — Nu un es vēlos, lai tu zini, cik es par to jūtos laimīga.

— Es zinu, — Zanna atteica. Viņa saspieda Helēnas roku tiešāk. — Bet labāk turpināsim strādāt, Edmons nedēļas beigās būs krastā. Tu taču gribēsi, lai viņam patīk šī vieta, vai ne?

Helēna pamāja. Viņa nopētīja Zannu,

— Ko tu tā skaties? — Žanna vaicāja.

Helēna pasmaidīja un novērsās. — Neko, — viņa tikko dzirdami attrauca.

Bet tā gluži nebija taisnība. Viņa ar acīm nomērīja Zannas garumu, stāvu un augumu. Viņas šuvējas prāts visu izskaitļoja un novērtēja. Šovakar, kad Žanna aizies, viņa sāks modelēt draudzenes kāzu kleitu. Galu galā līdz kāzām bija vairs tikai četri mēneši.

Pie durvīm atskanēja klauvējiens,

Helēna pagriezās, — Nāciet iekšā, —viņa uzsauca.

Ienāca Duprē kundze, nesdama koka paplāti, kas bija pārklāta ar salveti. — Es iedomājos, ka jūs abas varbūt gribētu kaut ko iekost, — viņa smaidīdama ierunājās. — Es atļāvos jums šo to pagatavot. — Viņa nolika paplāti uz gultas un pavērās apkārt.

— Augstā debess! Nebiju domājusi, ka te tik labi izskatās!

— Mēs jau tik tikko sākām, — Helēna iebilda.

—Varbūt tev modes vietā labāk izvēlēties interjera noformēšanu.

Helēna smaidīja. —Tas jau nu būtu pārspīlēts. Tomēr es izjūtu šo vietu. — Viņa pārlaida istabai īpašniecisku skatienu. — Bet tā jau laikam ir katram, kas pirmoreiz dabū savu istabu.

— Jā, —- Duprē kundze pievienojās. — Es nekad neaizmirsīšu savējo. Mazu istabiņu ar atlupušām tapetēm. Ķīniešu puķes... —Viņa neveikli atmeta ar roku. — Šā vai tā, jums jādara kaut kas prātīgāks, nevis jākkusās vecas sievietes pļāpāšanā. Es jūs abas likšu mierā. — Jau sasniegusi durvis, viņa apgriezās. —Jā, Helēna...

—Jā, kundze?

— Es šorīt saņēmu vēstuli no grāfienes de Ležē, kurā viņa apstiprina šūšanas plānus. Vai es tev esmu kaut ko minējusi par tiem?

— Nē, kundze.

Duprē kundze nopūtās. — Katru gadu grāfiene dodas uz Parīzi un modes salonos pasūta savu garderobi. Neviens, izņemot mani, to nezina, bet šos tērpus viņa uzvelk tikai īpašos gadījumos. Viņa liek man izgatavot katra šī tērpa kopiju. Tādējādi viņa iegūst līdzīgu — tikai lētāku garderobi, ko valkā mājas apstākļos. Šis darbs man parasti ilgst četras nedēļas. Tad es slēdzu veikalu, jo šūšana notiek de Ležē savrupmājā.—Viņa apklusa.—Es vienmēr ņemu līdzi savu vislabāko šuvēju Tāpēc es gatavojos ņemt līdzi tevi.

Helēnas acis iemirdzējās. — Es ļoti labprāt brauktu. Kad tas būs?

— Visu septembri.

Helēnas seja sašļuka.

— Kas noticis? Es domāju — tu priecāsies.

— Es priecājos. Bet Zanna un Edmons tieši... — Helēna pagriezās un izmisusi lūkojās Zannā. —Viņi tad precas un...

Zanna iejaucās: — Helēna, es gribu, lai tu brauc, —viņa noteikti sadja. — Mēs ar Edmonu pārcelsim to datumu. Mēs varam apprecēties decembri.

— Bet...

—Klusē! Tāda izdevība gadās vienreiz dzīvē. Tu taču nekad neesi bijusi īstā savrupmājā, vai ne?

Helēna neatbildēja. Viņai negribējās atcerēties to savrupmāju pie Luāras, kuru bija aizņēmuši vādeši un kurā bija Katrīna un Marija...

—Turklāt, kas zina,—Žanna jokodamās teica,—tu varētu iepaaties ar kādu izskatīgu grāfu. —Viņa pievērsās Duprē kundzei. —Tur taču ir kāds, vai ne?

— A... jā. Bet viņš ir precējies ar grāfieni. Tomēr viņam ir diezgan izskatīgs jauns dēls, nākamais grāfs. Viņu, manuprāt, sauc Ibērs. Jā, Ibērs de Ležē. — Viņa domīgi raudzījās Helēnā. — Īstenībā viņš ir tikai gadu vai divus vecāks par tevi.

10

Kad Helēna un Duprē kundze izkāpa no vilciena Bordo, debesis bija apmākušās un izskatījās, ka būs lietus. Uz perona viņas sagaidīja padzīvojis sirms vīrietis tumši zilā formas tērpā ar misiņa pogām, spīdīgos melnos zābakos un cepurē ar nagu. Viņš tajā pašā brīdī pazina Duprē kundzi un, sasitis kopā papēžus, zemu palocījās. Tad pamāja uz viņas bagāžu.

Duprē kundze pasmaidīja. — Sveiks, Andrē. Jā, tās ir mūsu somas.

Ceļasomas tika veikli novietotas uz riteņiem, un Andrē veda abas dāmas uz autostāvvietu, kur gaidīja vecs melns sitroens. Andrē atvēra viņām aizmugurējās durvis, ielika somas bagāžniekā un pats apsēdās pi e stūres. Sākot braukt, Helēna piespiedās sēdeklim. Tas bija stingrs, bet mīksts. Viņa pie sevis nosmaidīja. Tā nu tiešām bija greznība.

Viņi lēnām brauca pa pilsētas šaurajām ielām. Helēna piebāza degunu pie loga. Bordo bija daudz lielāka nekā Sennazēra. Savā ziņā tā šķita piederam pie citas valsts. Mūra mājas bija lielas un krāšņas. Dažām bija pat balkoni. Uz ielām daudz veikalu un mašīnu. Viņi pabrauca garām rosīgam tirgus laukumam, kur galdus sedza spoži saulessargi un nojumes un viss bija piekrauts ar milzīgām siera, maizes, augļu un dārzeņu grēdām. Helēna pamanīja pie dārzeņu kioskiem karājamies interesanti sapītu ķiploku virtenes.

Viņi brauca cauri tumšam tunelim līdzīgai arkai pie Lielā torņa. Tā bija dīvaina celtne. Tās fasādē augstu virs arkas bija piestiprināts liels kvadrātveida pulkstenis. Un vēl augstāk citā arkā, ko balstīja akmens tornīši, karājās liels zvans, šobrīd pelnīti atpūzdamies pēc rīta darba — viņš bija vēstījis, ka Bordo vīna dārzos pienācis ražas novākšanas laiks. Atkal izbraucot dienas gaismā, Helēna apgriezās sēdeklī un palūkojās pa aizmugures logu. Pēc brīža viņa ieraudzīja pulksteni. Tā milzīgie zeltītie rādītāji vēstīja — pusseši.

Driz viņi izbrauca no pilsētas un pagriezās pret ziemeļiem. Gar acīm pavīdēja zaļas pļavas, lieli priežu meži un neskaitāmi ciematiņi. Kad ceļš vijās cauri ciematiem, viņiem nācās palēnināt gaitu, un tad

Helēna varēja nopētīt senās mūra mājas, kur uz palodzēm stāvēja milzum daudz puķu podu ar gaiši vai tumši sārtām ģerānijām. Bieži lauku ainava pārgāja nolaidenos pakalnos, kuri izskatījās tā, it kā kāds būtu tiem pārlaidis pāri ķemmi. Tie bija vīnadārzi — Gaskoņas gods un lepnums. Vēl pēc brīža Helēna pievērsās Duprē kundzei. — Cik tālu vēl jābrauc?

Duprē kundze nomierinoši paplikšķēja viņas roku.—Vēl pusotras stundas. Atpūties vien. De Ležē savrupmājas atrodas Medokā.

Helēna saausījās, tad neticīgā balsī vaicāja: — Savrupmājas? Jūs gribat teikt — vairākas?

— Divas. — Duprē kundze ērti adaidās sēdeklī. — Hotekloka un Lustalo.

— Un abas ir īstas pilis?

Duprē kundze pamāja. —Abas gan, un katrai ir savi vīnadārzi. Bet grāfs un grāfiene dzīvo Hoteklokā. Tā ir lielāka un daudz, daudz greznāka. —Viņa viegli pasmaidīja. — Un piedevām lielāks prestižs.

Vēl pēc stundas viņi jau iebrauca de Ležē īpašuma teritorijā. Duprē kundze rādīja un skaidroja. Šie vīnadārzi bija vislielākie, kādus vien nācies redzēt. Šķita, ka lēzenie pakalni stiepjas līdz pašam apvārsnim.

— Tas ir lielākais atsevišķais vīnadārzs visā Francijā, — Duprē kundze piebilda.

Helēna pamāja. Viņa bija zaudējusi valodu. — Nekad agrāk savā mūžā viņa nebija redzējusi tik daudz izvagotu lauku.

— Paraugies aši! Tur pa kreisi! — Duprē kundze norādīja pa Helēnas puses logu.

Helēna pagrieza galvu un palūkojās. Visapkārt strādnieki līkņāja ap vīnogulājiem krūšu augstumā un rāva smagos ķekarus. Noraizējušamies acīm viņi vēroja satumsušās debesis. Helēna pamanīja, ka laukus šķērso vienots neskaitāmu ceļu tīkls. Un tālumā, liela grāvja kluso ūdeņu apskalota, slējās brīnišķīga savrupmāja. Viduslaiku mūra tornīši un apdrupušās sienas lieliski saplūda ar elegantajām Renesanses laikmeta piebūvēm.

—Tāirde Ležē Lustalosavrupmāja,—Duprē kundze paskaidroja. — Un tai apkārt vairāk nekā divus tūkstošus akru lieli vīnadārzi.

— Tas ir tik... tik milzīgi daudz! — Helēna ieteicās.

Duprē kundze pamāja. — Pirms diviem gadiem šis īpašums deva gandrīz divus miljonus pudeļu vīna. Vai vari iedomāties!

Helēna godbijīgi pakratīja galvu. — Tad jau de Ležē ir ļoti bagāti, —viņa secināja.

Duprē kundze smaidīja, bet neko neatbildēja. Jā, viņa nodomāja. Viņi patiešām bija ļoti bagāti. Bet grāfiene bija mantojusi tipisku franču taupības izjūtu. Tā vietā, lai tērētu vēl desmit tūkstošus franku, pasūtot otru drēbju kārtu Parīzē, viņa lika izgatavot kopijas tikai par trīs tūkstošiem. Tas bija neticami. Sieviete, kura varēja rīkoties ar miljoniem, līda vai no ādas laukā, lai ietaupītu septiņus tūkstošus franku!

— Un Hotekloka? — Helēna painteresējās. — Kāda tā ir?

—Tā ir nedaudz tālāk uz ziemeļiem. Tās teritorija ir tikai divsimt trīsdesmit akru. Mēs tur drīz nokļūsim.

Kad viņi jau bija tuvu galamērķim, sāk krist smagas lietus lāses. Andrē ieņurdējās un kaut ko nomurmināja par vīnogām, Viņš piebremzēja, un viņi iebrauca pa savrupmājas vārtiem,

Helēna piecēlās un caur stikla tīrītāju izveidotajiem lokiem paspēja saskatīt lielu akmens plāksni uz vārtiem. Reljefa bija izgrebti lauva un salamandra, kas no abām pusēm atbalstīja krustu. De Ležē ģerbonis.

Viņi turpināja ceļu pa garu papeļu aleju. Tai abās pusēs bija plašs parks, kura projekta autors bija slaveno Versaļas dārzu arhitekts Lenotrs. Pat cauri spēcīgajai lietusgāzei Helēna varēja saredzēt Hoteklokas savrupmāju. Viņa dziļi ievilka elpu. Tā nelīdzinājās viņas iedomātajām savrupmājām. Te nebija ne torņu, ne tornīšu, Šī bija eleganta un cēla celtne, un tomēr tās perfektajā simetrijā jaudās augstprātīgs vēsums. Tā sastāvēja no šauras centra ēkas, kam abos stūros pieslējās daudz lielākas piebūves. Šai trīsstāvu celtnei bija tumšs un stāvs virspusē noapaļots jumts. Pašā centrā bija burvīgas marmora kāpnes.

Viņi apbrauca ap ēku un apstājās pie mazām sētas durvīm. Andrē izpleta milzīgu lietussargu, atvēra viņām durvis un turēja to virs galvām, kamēr viņas iegāja mājā.

Durvis atvēra resna baltā tērpā ģērbusies sieviete, un viņas ieskrēja mājā. Andrē atkal aizsteidzās atpakaļ pie mašīnas,

Helēna palūkojās apkārt. Viņas bija lielā virtuvē. Pie sienām un griestiem karājās vara un tērauda katli un pannas, Pie koka galda jauna meitene uzlocītām piedurknēm prasmīgi mīcīja mīklu. Helēna, pašai negribot, jutās vīlusies, ka viņas netika uzvestas pa majestātiskajām parādes kāpnēm,

Resnā sieviete acīmredzot bija virēja. Aizvērusi durvis, viņa priecīgi uzsmaidīja un noslaucīja lielās rokas priekšautā. — Labdien, kundze, — viņa draudzīgā balsī iesaucās. —Vai ceļojums bija jauks?

Duprē kundze pasmaidīja pretim un notrauca no piedurknēm dažas lietus lāses, — Labdien, Terēze. Jā, ceļojums bija patīkams, kamēr nesāka līt.

Terēze izmisumā noplātīja rokas. - Šitais laiks! Vasara jau tā bija tik sausa, un tagad tas lietus! Vīnogām tas nemaz nenāk par labu, —

Viņa filozofiski paraustīja plecus un nopūtās. — Bet katru gadu jau nevar gribēt labu laiku.

— Droši vien, — Duprē kundze pievienojās.

— Grāfiene deva man norādījumu iekārtot jūs jau pierastajā istabā, — Terēze sacīja. —Vai jūs tas apmierina?

Duprē kundze pasmaidīja. — Pateicos, tas būs jauki.

—Tad es jūs tūlīt uzvedīšu augšā. Jūs droši vien nepacietīgi gaidāt, kad varēsiet nomazgāties un pārģērbties.

Duprē kundze pievērsās Helēnai. — Ejam. Bagāžu mums uznesīs augšā.

Helēna sekoja viņām pa stāvām kāpnēm uz kalpotāju galu. Istabas bija izvietotas savrupmājas augšstāvā zem smalki noapaļotā jumta. Viņu istabas bija pilnīgi vienādas, pa vidu savienotas ar durvīm.

Helēna smagi atsēdās uz gultas un raudzījās apkārt: sienām apmetums bija nodrupis, un mēbeles bija ērtas, bet vienkāršas. Apaļais lodziņš bija tik zemu, ka Helēnai vajadzētu pieliekties, lai paskatītos laukā.

Helēna atkal jutās nedaudz aizvainota. Viņa bija cerējusi ieraudzīt lepnu istabu ar greznām mēbelēm un gultu ar baldahīnu. Viņa iekoda lūpā. Viņai jāuzmanās, lai slikti neizrunātos. Atvestas gan limuzīnā ar šoferi, viņas acīmredzot tika uzskatītas par nedaudz augstākām personām nekā kalpotāji, bet par daudz, daudz zemākām nekā dižie de Ležē.

Nākamajā pēcpusdienā grāfiene viņas izsauca uz Izšūto istabu. Sulainis livrejā izveda viņas cauri visai mājai un lejup pa akmens kāpnēm. Šīs kāpnes atšķirībā no kalpotāju gala bija rotātas ar smalki kaltiem augļiem un ziediem. Helēna pamanīja, ka savrupmājas iekšpuse patiesi ir karaliska. Lieliskās arhitektoniskās detaļas bija labi saglabājušās un izskatījās gandrīz jaunas un svaigas. It visur viņa pamanīja 17. un 18.gadsimta gleznas, flāmu gobelēnus, ķīniešu lakotās kumodes un arābu paklājus. Mēbeles pārsvarā bija no Luija XV laikmeta. — Visi ir oriģināli! — Duprē kundze pačukstēja.

Helēnai neviļus izlauzās izbrīna sauciens, jo kalpotājs bija atvēris Izšūtās istabas milzīgās divviru durvis. Šienu paneļi bija rotāti ar sarkaniem un zeltotiem brīnišķīgiem izšuvumiem, kuru dēļ ari istaba bija ieguvusi savu vārdu. Mēbeles — atkal Luija XV laika dīvāniņi un krēsli. Toties sienas nerotāja gleznas. To vietā it visur bija ķīniešu un japāņu porcelāna izstrādājumi: baltas porcelāna figūriņas, apgleznotas vāzes un ķīniešu lelles. Uz smalkā galdiņa — burvīgi sakārtoti ziedi. Aiz galdiņa, uz izšūta sēdekļa, bija adaidusies grāfiene de la Brisaka de Ležē.

Grāfiene zināja savu ģenealoģiju līdz pat Orleānas Brisaldem; viena no viņas attālajām priekšgājējām bijusi karaļa Luija XII sieva — Bretaņas Anna. Grāfiene bija tieva un eleganta un, pēc Helēnas domām, tikpat augstprātīga izskata kā parādes kāpnes. Viņas pelēkie mati bija nevainojami sakārtoti. Bālā āda gandrīz līdzinājās porcelāna tonim, tikai rokas, kurās viņa turēja mazu Maltas spanielu, liecināja par viņas gadiem. Tās klāja tikko saredzami vecuma plankumiņi. Viņai bija ļoti izteikts romiešu deguns, pilnīgi grumbaina piere un mazu krunciņu tīkls vēso, tumšo acu kaktiņos. Viņa sēdēja, stīvi izslējusi es, un mu gurā viņai bij a vienkārša balta zīda blūze un brīnišķāgs bāli dzeltens kostīms. Šanelas darbs, Helēna nodomāja.

Duprē kundze izdarīja pieklājīgu reveransu. — Labdien, grāfiene, — viņa formāli uzrunāja.

— Labdien, kundze. — Grāfienes ašā balss bija skaļa un skaidra. Viņa precīzi izrunāja katru zilbi.

— Vai drīkstu iepazīstināt ar savu jauno šuvēju Helēnu Žuno? — Duprē kundze graciozi norādīja uz Helēnu.

Helēna reveransēja, kā Duprē kundze bija mācījusi, bet iznāca kaut kā neveikli. Viņa juta, ka nosarkst. — Labdien, grāfiene,—viņa nervozi nočukstēja.

Aukstās, tumšās ads pētoši pārslīdēja Helēnai. — Bet viņa ir ļoti jauna! — grāfiene izbrīnīta teica.

— Jā, grāfiene, — Duprē kundze ātri piekrita. — Viņa ir vistalantīgākā šuvēja, kāda man jebkad bijusi. Viņa tālu tiks.

— Tiešām? — Grāfienes tumšās ads vēlreiz uzlūkoja Helēnu, šoreiz ar dedzīgu interesi. — Viņa ir diezgan pievildga jauna dāma. — Helēna atkal juta, ka apmulsumā nosarkst. Viņai reti kad gadījās dzirdēt komplimentus, bet, ja tā notika, viņa nezināja, kā tos uzņemt, tāpēc klusēja. No grāfienes apmierinātā izskata Helēna nojauta, ka viņas klusēšana saprasta kā kautrības izpausme.

Grāfiene parāva zvana auklu, kas atradās blakus sēdeklim. Mirkli vēlāk nedzirdami ienāca jauna istabene melnā tērpā,

— Liza, es gribu, lai tu sniegtu Duprē kundzei un viņas asistentei visu nepieciešamo palīdzību.

—Jā, grāfiene.

— Labi. Vari viņas uzvest augšā uz šujamtelpu , Tad es vēlos, lai tu tur aiznes visus apģērbus, kas atsūtīti no Parīzes. Visus, izņemot vakartērpus.

—Jā, grāfiene.

—Tas būtu viss.—Grāfiene nepārprotami pamāja, ka viņa drīkst iet.

Duprē kundze uzmeta ads Helēnai. Viņas vēlreiz reveransēja, tad sekoja Lizai.

Šujamtelpa atradās ziemeļaustrumu spārna otrajā stāvā. Reiz tā noteikti bijusi grezna viesistaba. Par to liecināja augstie rotātie griesti, sienas no koka paneļiem un milzīgie logi, pa kuriem ieplūda daudz gaismas. Visapkārt telpai līdzīgi baltām, spokainām figūrām stāvēja ar palagiem pārklātas mēbeles. Istaba bija auksta un putekļaina un ilgojās pēc vēdināšanas. Helēna piegāja pie logiem un atgrūda tos vaļā. Līdz ar vēja plūsmu istabā iekļuva svaigs gaiss un smaila lietus pilieniņi. Mirkli Helēna tā stāvēja, lūkodamās uz Lenotra parka burvīgo ainavu.

Ar ātru rokas kustību Duprē kundze norāva baltos palagus. Helēna ieraudzīja, ka tie slēpuši šujmašīnu, lielu ar papīru pārklātu galdu, šuvēju manekenu, drēbju pakaramo stūri, no trīs pusēm aizklātu aizslietni (aiz kura grāfienei pieklājīgi noģērbties un apģērbties) un garu trīsdaļīgu spoguli zeltītā rāmī. Tad Duprē kundze piegāja pie greznajiem drēbju skapjiem un atvēra durvis. Iekšpusē bija audumu baķi, diegi, adatas, adatu spilventiņi, šķēres, mērlentes un rotājumi — viss, kas vien varētu būt šuvējai nepieciešams.

— Grāfiene bieži pielaiko apģērbus, — Duprē kundze klusā balsī stāstīja Helēnai. — Tieši tāpēc šujamtelpa neatrodas kalpu galā.

Helēna atgrūda šķīvi. — Es esmu pieēdusies, — viņa paziņoja.

Duprē kundze viņu stingri uzlūkoja un pakratīja pirkstu. — Dāma nekad nesaka: es esmu pieēdusies,—viņa noteikti sacīja.—Sabiedrībā dāma saka: pateicos, es vairāk nevēlos. Tu nedrīksti šīs sabiedriskās paražas novērtēt par zemu. Kad tu atgriezīsies Parīzē, varbūt tieši tas izšķirs, vai tev veiksies vai ne.

Helēna pamāja un iegaumēja arī šo padomu. Viņas pusdienoja pie maza galdiņa Duprē kundzes istabā. To noteica tas, ka viņas nepiederēja ne pie vienas šķiras: viņu sociālais stāvoklis bija daudz zemāks nekā de Ležē, bet drusku augstāks nekā kalpotājiem; tāpēc viņas nevarēja ēst ne ar vieniem, ne otriem. Duprē kundze Helēnai paskaidroja: —Ja mājā būtu guvernante, tā ēstu kopā ar viņām, bet, tā kā nebija tik mazu bērnu, tad nebija ari guvernantes, un viņām nācās sēdēt pie galdiņa Duprē kundzes istabā. Helēnu mazliet saniknoja šīs sociālās kāpnes, tikai viņa nebija īsti pārliecināta, cik tām ir pakāpienu.

Duprē kundze rūpīgi sakrustoja nazi un dakšiņu uz šķīvja, likdama saprast, ka ari viņa ir paēdusi. Tad viegli noslaucīja lūpas salvetē.

— Terēze mums vēlāk atnesīs kafiju un desertu, — viņa teica. — Viņa zina, ka man tas labāk patīk dažas stundas pēc ēšanas.

Helēna pamāja, mazliet iemalkodama vīnu. — Es nevaru sagaidīt rītdienu, — viņa ieteicās. — Kleitas ir tik skaistas. Un Sandas kostīmi — nespēju noticēt to īstumam. Nevarēju iedomāties, ka, iešujot vīlēs mazas ķēdītes, apģērbs labāk krīt.

Duprē kundze pamāja. — Sanela ir ģeniāla, — viņa vienkārši piebilda. Viņa piecēlās un piegāja pie mazā, apaļā lodziņa. Noliekusies viņa pašķīra plānos aizkarus un palūkojās ārā. Tad ļāva aizkariem atkrist vietā un pagriezās pret Helēnu. — Lietus ir beidzies. Varbūt iziesim pastaigāties?

Helēna atgrūda krēslu un pielēca kājās. — Es gribētu paelpot svaigu gaisu. Pagaidiet, es paņemšu mēteli.

Viņas nogāja lejā un pa virtuves durvīm izkļuva laukā. Vēl bija diena, bet drīz jau sāks mesties krēsla. Lietus rudenīgi pelēcīgo zālienu bija padarījis pavasarīgi zaļu. Laukus klāja smalka migliņa. Mākoņi virs galvas pamazām izklīda, atgādinādami pelēku plūdinātu akvareli. Negaidīti tie pašķīrās, un starp tiem izspraucās saules spožums.

Duprē kundze vērās debesīs un uzsmaidīja. — Varbūt maigajām vīnogām tomēr vēl ir kāda cerība, —-viņa izmeta. — Pastaigāsim pa apkārtni.

Pagājušas dažas minūtes, viņas acu priekšā ieraudzīja plešamies staļļus. Helēna apbrīnoja to izmērus. —Tad jau de Ležē jābūt daudz zirgiem, lai vajadzētu tik lielus staļļus.

Duprē kundze atkal pasmaidīja. —Viņiem arī ir daudz. De Ležē lepojas ar saviem zirgiem. Viņi tur zirgus lapsu medībām un pat skriešanās sacīkstēm. — Viņa pārstāja runāt, jo abas izdzirdēja aulekšiem tuvojamies zirgu. Viņas apgriezās riņ^ī.

Helēna iekliedzās un piespiedās Duprē kundzei. Lielisks melns arābu rikšotājs pāri zālieniem aulekšoja tieši viņām virsū. Izskatījās, ka jātnieks nespēj zirgu savaldīt, bet pēdējā brīdī viņš prasmīgi pievilka pavadu, un lielais zirgs, saslējies pakaļkājās, apstājās tikai kādu metru no viņām. Visapkārt lidoja zemes pikas. Helēna varēja sajust dzīvnieka siltumu. Tas noteikti aulekšojis labu laiku.

Pār Helēnu pārslīdēja jātnieka ēna, un viņa paraudzījās augšup. Viņš bija nenoliedzami pievilcīgs, tumšiem matiem, noteiktu iešķeltu zodu un dziļām liesmojošām acīm. Tās bija tādas pašas kā grāfienei, tomēr viņējās bija vēsas, toties šīs — draiskulīgas. Zem sarža jātnieka tērpa Helēna varēja nojaust spēcīgu, adētisku augumu, un viņa izturēšanās liecināja par aristokrātisku izcelšanos. Šim vajadzēja būt grāfienes dēlam.

Ibērs de Ležē piepeši pasmīnēja un ar jājampātagu pieskārās cepures nagam. — A, Duprē kundze, •— viņš iesaucās.

Duprē kundze pieklājīgi palocīja galvu. — Jūs mūs gandrīz pārbiedējāt līdz nāvei, — viņa klusi, bet pārmetoši sacīja.

Viņš ignorēja kundzes teikto un ar zodu pamāja uz Helēnu.—Kas tu esi?

Helēna manīja viņa tumšās acis urbjamies cauri. Viņā bija kaut kas tik vīrišķīgsvun spēcīgs, kas lika viņai bīties. Viņa jutās kā paralizēta.

— Helēna Zuno, — viņa klusi nomurmināja un novērsa skatienu.

— Tu esi daudz izskatīgāka nekā tā sieviete, kuru Duprē kundze bija paņēmusi līdzi pagājušogad. —• Viņš pavērās Duprē kundzē un atbruņojoši uzsmaidīja. — Vai ne?

— Manuprāt, tas ir personiskās gaumes jautājums, — Duprē kundze stīvi atbildēja. — Es īsti nezinu.

Ibērs de Ležē atmeta galvu un sirsnīgi smējās, rādīdams stiprus, baltus zobus. Tad viņa sejas izteiksme kļuva nopietna, un viņš nenolaida skatienu no Helēnas. —Vai tu jāj?

Helēna izskatījās apmulsusi. —Jūs domājat... ar zirgiem?

Viņš viegli nosmīnēja. — Ar ko tad vēl?

— Es... es nekad neesmu mēģinājusi.

— To ir viegli iemācīties. — Viņš stingri turēja pavadu, jo zirgs kļuva nemierīgs.

— Neesmu pārliecināta, vai man patīk zirgi, — viņa aši noteica.

— Iepatiksies,—viņš pārliecināti sacīja. — Tu ļoti labi izskatīsies zirgā. Mums to staļļos ir ļoti daudz. Daži pat ir gluži mierīgi. Varbūt man vajadzētu iemācīt tevi jāt. — Viņš apklusa. —Tev nāktos būt pagodinātai.

Helēna izskatījās apjukusi. Viņa atmeta ar roku un novērsās.

— Varbūt kādu citu reizi, — viņa nomurmināja.

— Rīt? — viņš neadaidās.

—Nē, rīt man diemžēl jāstrādā,—viņa stingri noteica un pavērās Duprē kundzē, acīmredzami gaidīdama atbalstu.

Duprē kundze darīja, kas prasīts. — Manuprāt, jūsu māte justos ļoti neapmierināta, ja viņas tērpi netiktu pabeigti laikā.

Viņš viltīgi pasmīnēja un pieliecās pie Duprē kundzes. — Bet es itin labi zinu, ka jūs nekad nestrādājat ilgāk par sešiem, kundze. — Tad pievērsās Helēnai. — Rīt mēs te pusseptiņos patrenēsimies.

Pirms Helēna paspēja atteikties vēlreiz, viņš viegli uzšāva ērzelim ar pātagu un iecirta piešus sānos. Tajā pašā brīdī zirgs un jātnieks aiztraucās pāri zālienam, zemes mētādami. Drīz viņi izzuda skatienam.

Helēna pagriezās pret Duprē kundzi. — Ko lai es tagad daru?— viņa novaidējās.

Duprē kundze paraustīja plecus. Ibērs tik vienkārši nepieņem noraidījumus. Viņš no Orleānas Brisaldem mantojis stūrgalvību.

Helēna jutās pavisam neveikli. — Varbūt man vēlāk iet un ar viņu parunāt?

Duprē kundze pakratīja galvu. — Tā būtu lieka laika nosišana. Viņš gan ir apburošs, bet prot pazust. Tu vari meklēt, kur vien vēlies, bet tev neizdosies viņu atrast agrāk nekā rit pusseptiņos. Šķiet, ka tev vienkārši jāiet.

11

Nākamajā pēcpusdienā mazliet pēc sešiem Duprē kundze pavadīja Helēnu līdz staļļiem un palīdzēja viņai apģērbties vienā no jātnieku tērpiem, kas tur glabājās priekš viesiem. Kad Helēna bija pilnīgi apģērbusies, Duprē kundze pakāpās atpakaļ un nopētīja meiteni. Domīgi viņa sarauca pieri. — Krūtīs tas ir nedaudz par lielu, bet citādi tev gluži labi piestāv* — Viņa piegāja tuvāk, lai sakārtotu plīvuru, kas karājās no mazās cepurītes. —jā, diezgan glīti, — viņa apmierināti atkārtoja,

Helēna piegāja pie ģērbtuves spoguļa un neveikli nostājās tā priekšā. Viņa raudzījās savā attēlā. Skats bija brīnišķīgs. Garās, melnās bikses bija pietiekami garas, lai varētu redzēt spožos zābakus, kurus uzvilkt gan bija tīrā mocība un kuri īsti nederēja. Pie potītes tie bija pārāk šauri. — Sievietei noteikti jānēsā speciāli viņai gatavoti apavi, — Duprē kundze bija norūkusi, palīdzēdama Helēnai tajos ielīst. Melnā žakete un baltais krekls ari bija mazliet par lielu, bet eleganti piegriezu, un melnā tauriņveida kaklasaite uzlika pareizo akcentu. Tomēr Helēna jutās neomulīgi, it kā valkātu košumu, kas viņai nepienāktos.

Viņas iegāja ar priedes koku apsistajā seglu istabā, kur oda pēc ādas un koka. Stiklotā vitrīna bija pārpildīta sacīkšu kausiem un goda lentēm, un sienas bija nokārtas pātagām, segliem, misiņa medību ragiem un ierāmētām to zirgu bildēm, kuri bija atnesuši de Ležē slavu sacīkstēs.

Helēna uzmeta skatienu visiem šiem sīkumiem un pagriezās, lai dotos atpakaļ uz ģērbtuvi, — Varbūt es labāk...

Duprē kundze satvēra viņu aiz rokas.—Nē, nē, nekur tu nemuksi. Tev nāksies tikt ar to galā.

— Bet...

— Klusu! — Duprē kundze pārliecinoši atsaucās. —Vienkārši esi dabiska! Pašlaik tu izskaties pārāk stīva un saspringta. Atslābinies! Nedomā ne par ko. —Tad viņas balss kļuva klusāka. — Atceries, tu izskaties brīnišķīgi.

— Es esmu izsalkusi.

Duprē kundze iepleta acis* — Neliela diēta nenāks par ļaunu, — viņa caur sakostiem zobiem norūca, — Tu mierīgi varētu atļauties zaudēt dažas mārciņas svara.

Tieši tobrīd viņas izdzirdēja ārpusē soļu troksni.

— Ej nu, — Duprē kundze nelokāmi pavēlēja. Viņa pastūma Helēnu uz durvju pusi, — Tev nav no kā baidīties. Papriecājies un... uzmanies. —Viņa uzmeta Helēnai dīvainu skatienu.

Helēna nosarka, Un klusībā pie sevis nolamājās, Pēdējā laikā viņa nepārtraukti sarka. Viņai nāksies izdomāt kādu paņēmienu, kā to kontrolēt. Tas taču nekam neder — pusdienu staigāt apkārt ar sarkanu ģīmi. Bet ko gan Duprē kundze domāja, teikdama, lai viņa uzmanās? No zirga vai... no Ibēra?

Ieraudzījis Helēnu, Ibērs de Ležē veikli izlēca no segliem un pienāca klāt, vezdams ērzeli pie pavadas. —Tu izskaties apburoša šajā tērpā, bet es to, protams, jau sen zināju.

— Pateicos, — viņa vēsi atteica. Viņas lūpas niknumā trīcēja, klausīdamās šajā pašpārliecinātajā cilvēkā.

— Nāc, — viņš uzsauca, — Es piesiešu Šeihu un likšu puikam atvest tavu zirgu. Pa to laiku pastāvēsim aplokā.

Viņa nervozi pamāja. Viņš pasauca kādu staļļapuiku. Pēc dažām minūtēm tika izvests viņas zirgs, Tā bija liela kastaņbrūna ķēve ar sānu segliem, Helēna paraudzījās uz to un ieteicās:—Tā... tā izskatās tik augsta.

— Tu tiksi galā.

—Ja tu tā saki, — viņa šaubīdamās nomurmināja.

Nākamo pusstundu viņš mācīja Helēnai tikai uzkāpt un nokāpt no zirga. Viņai bija klusas aizdomas, ka viņš tik cītīgi praktizē to tikai tāpēc, ka tas radīja viņam iespēju aplikt Helēnai rokas, pieturēt viņu pie gurniem un “nejauši” uzgrūsties viņai, ceļot zirgā. Pārsteigta Helēna atklāja, ka viņai gluži labi patīk just viņa augumu sev līdzās. Viņa nojauta Ibērā kaut kādu rupju spēku, varbūt pat tādu kā nežēlību, bet pret Helēnu viņš izturējās maigi un laipni. Vairākas reizes viņa seja atradās ļoti tuvu Helēnai, un dažas sekundes viņi vērsās viens otrā. Tad viņa ātri novērsās, bet viņš turpināja stundu, it kā nekas nebūtu noticis.

Viņš spēlējas, Helēna, pie sevis smaidīdama, nodomāja. Diviem bija viegli tā spēlēties. Viņa nolēma sekot spēles noteikumiem, tomēr nodarboties ar savu — ātri iemācāties uzkāpt zirgā un nokāpt no tā.

Viņu ļoti apmierināja Ibēra vilšanās, redzot viņas ātrās sekmes. Helēnai—viens punkts, badīgajam lauvam—nulle, viņa nodomāja.

— Un tagad —jāsim, — Ibērs beidzot noteica. — Vienkārši lēni soļos pa aploku treniņa nolūkos un tad vienreiz ap parku, — Viņš sameklēja kabatā cukura graudiņu un pasniedza to ķēvei. Viņa apošņāja Ibēra roku un maigi paņēma cukurgraudu.

Helēna trenējās jāšanā pa aploku. Tad pamazām viņa bija nopelnījusi izjādi parkā. Viņai nācās atzīt, ka viņai neizsakāmi patīk jāt. Tas prasīja koncentrēšanos un veiklību, un viņa tik ātri spēja to apgūt. Brīdi viņa pat palaida zirgu rikšos, un vējš pieglaudās viņas sejai.

Kad viņi atgriezās pie staļļiem, Ibērs lika Helēnai apstāties. Tad viņš zemu pieliecās pie ērzeļa kakla, iegrūda piešus sānos un aulekšoja žoga virzienā. Helēna aizturēja elpu. Viņš grasījās lēkt pār žogu. Viņa pamanīja, ka tālāk ir vesela rinda šķēršļu un barjeru.

Ērzelis viegli pārlēca pāri žogam, un Ibērs to vadīja tālāk pie šķēršļiem. Zirgs tika galā ar visiem. Helēna neticīgi pašūpoja galvu. Ibērs viņas priekšā izrādījās, viņa nojauta, turklāt tas bija bīstami. Un tomēr tas bija brīnišķīgs, graciozs cilvēka un dzīvnieka vienotības demonstrējums.

Ticis pāri visām barjerām, Ibērs vadīja zirgu vēlreiz pāri žogam un atpakaļ—pretim Helēnai. Piejājis klāt, viņš jautājoši pavērās Helēnā. Viņa neko neteica, betseja atplauka smaidā. Acīmredzami apmierināts ar šādu reakciju, viņš nolēca zemē un pamāja, lai ari viņa nokāpj. Viņi atdeva pavadas staļļapuišiem.

Ibērs palūkojās Helēnā. —Vai esi nogurusi?

Viņa pamāja. —Jā, bet tas ir patīkams nogurums.

Viņš atmāja pretī. — Es zinu, ko tu domā. Vai segli nenospieda dibenu un kājas?

Viņa izaicinoši paskatījās Ibērā. — Nemaz.

Viņš pasmīnēja. — Gan rīt manīsi.

Kopā viņi devās cauri parkam uz māju. Tuvojās krēsla, un debesis bija purpursārtas. Dažas minūtes viņi klusēja. Viņš vēl arvien turēja rokā jājampātagu un reizēm uzsita ar to pa zābaka stulmu.

—Tu laikam nokavēji vakariņas,—viņš beidzot ierunājās.«—Tu varētu vakariņot kopā ar mani.

Viņa paraudzījās Ibērā. — Es neesmu izsalkusi.

Viņš pasmaidīja. — Es nepieņemu noliedzošas atbildes.

— Bet... man jāpārģērbjas. — Viņa norādīja uz jāšanas kostīmu.

— Tad pārģērbies.

Viņa klusēja. — Nē, — viņa izlēmīgi noteica. — Es diemžēl nevarēšu.—Viņa pakratīja galvu.— Tas nebūs pareizi.

Viņš dīvaini pavērās meitenē un pārtrauca sist pa zābaku. — Kas nebūs pareizi?

— Ka es vakariņošu kopā ar tevi.

— Kāpēc? —Viņš uzjautrināti palūkojās Helēnā. —Tāpēc, ka es esmu viens no de Ležē?

Viņa nosarka un klusi atbildēja: —Jā.

Bet Ibērs prata pierunāt. Helēna varētu atteikt viņam, ja viņš pavēlētu vakariņot kopā. Bet viņš to nedarīja. Tā vietā viņš pakļāvīgi lūdza meiteni. Beidzot viņa iesmējās. Bija neiespējami. Viņa gan nojauta, ka Ibērs zinājis — tikai tā viņu varēs pierunāt. Bet viņa par to vairs neuztraucās. Ja atmeta to pārāk lielo vīrišķo spēku un cietsirdības pieskaņu, Ibērs bija ļoti pievilcīgs.

Sasnieguši māju, viņi uz stundu atvadījās. Viņa uzskrēja augšā, nepacietīgi gaidīja, kamēr viena no istabenēm atbrīvos kopējo vannas istabu (ak Dievs, cik ilgi!), un ātri pielaida vannu ar ūdeni. Vairākas minūtes viņa izbaudīja patīkamo ūdeni, tad steidzās uz istabu un rūpīgi saģērbās. Pabeigusi viņa vērtējoši paraudzījās spogulī. Kleita bija melna un vienkārša, gandrīz pat pārāk vienkārša, bet tā derēja jebkurai situācijai, sākot ar pastaigu un beidzot ar bērēm. Un šā vai tā šī bija viņas vienīgā pieklājīgā kleita. Satraukumā viņa bija aizmirsusi aizvērt durvis, kas savienoja viņas un Duprē kundzes istabas. Pārbijusies viņa atklāja, ka Duprē kundze uzjautrināti raugās uz viņu.

— Vai es... izskatos normāli? — Helēna vilcinādamās pajautāja.

— Tas atkarīgs no tā, kurp tu dodies.

— Lejā. Ibērs uzaicināja mani pavakariņot kopā.

—Tādā gadījumā tu izskaties brīnišķīgi, — Duprē kundze atteica.

Viņa nedaudz sarauca pieri. —Tikai mazliet par vienkāršu.

Helēna panikā pavērās viņā. — Ko jūs ar to domājat?

— Mums vajadzētu samazināt melnās krāsas drūmo noskaņu. Melns ir eleganti, bet ne viens pats. — Duprē kundze pasniedzās pie kakla un noņēma vienu no savām zelta ķēdītēm. — Ņem, es tev aizdošu šo te.

Helēna pakratīja galvu.— Es nevaru pieņemt.

Duprē kundze smaidīja. — Neuztraucies. Tu taču to nesaplēsīsi.

Helēna pamāja. — Es būšu ļoti uzmanīga.

Duprē kundze smaidīdama aplika ķēdīti viņai ap kaklu. Helēna nekad nebija izskatījusies labāk. Viņas sejā parādījās tonis, kuru nebija radījusi izjāde. Laimes un satraukuma sārtums. Mīlestība? —viņa pēkšņi iedomājās. Cerams, ka ne. Ibērs de Ležē bija pārāk mežonīgs. Pārāk jauns un rotaļīgs tik jūtīgai meitenei kā Helēna.

Tas pats sulainis, kurš bija pavadījis viņas pie grāfienes, uznāca pakaļ Helēnai, lai novestu viņu lejā. Negaidīti Duprē kundze pasniedzās, saņēma Helēnas roku un saspieda to. — Lai tev labi veicas! — viņš sacīja. Tad balss pārgāja čukstā. — Neaizmirsti, kā jāuzvedas.

Helēna dedzīgi pamāja.—Es atcerēšos,—viņa klusi atbildēja. Un projām bija.

Ibērs viņu gaidīja rotondas stila salonā pirmajā stāvā. Viņš pārgāja pāri paklājam un atzinīgi palūkojās Helēnā. — Mums nāksies dažas minūtes uzgaidīt. Māte un tēvs tūlīt ieradīsies.

Helēnai šķita, ka sirds krūtīs apstājusies. —Tu gribi teikt... ka ari viņi vēl nav paēduši?

Viņš pakratīja galvu. — Nē. Mēs parasti vakariņojam vēlu. —Tad pasmaidīja. —Neuztraucies! Viņi nekož.

Helēna nervozi ar pirkstiem virpināja Duprē kundzes ķēdīti. Viņa bija domājusi, ka vakariņos tikai kopā ar Ibēru, nevis ar grāfu un grāfieni. Grāfu viņai vēl pat nebija nācies redzēt, bet pietika jau ar grāfieni vien. Viņa bija pārāk augstprātīga, pārāk eleganta un atturīga. Viņas tumšās, vēsās ads biedēja Helēnu. Mirkli viņa jau grasījās nomurmināt atvainošanos un aizbēgt. Tomēr tā vietā balsī, kas šķita piederam kādam citam, viņa ierunājās: — Cik jauka glezna, — un norādīja uz kādu no audekliem zeltītā rāmī, kas karājās pie bāli zilās sienas.

— Pieiesim tuvāk un apskatīsim, — Ibērs ierosināja. Viņš saņēma Helēnu aiz rokas, lai pavadītu apkārt telpai.

Ibēram pieskaroties, Helēna nedaudz nosarka, un tas piešķīra viņas sejai brīnišķīgi sārtu toni. Viņa pavērās Ibērā un nervozi pasmaidīja. Viņš palaida roku vaļā un pakāpās atpakaļ, lūkodamies, kā Helēna dodas no vienas gleznas pie otras. Viņa ilgu laiku uzkavējās pie neliela audekla virs klubkrēsliem. Glezna bija ļoti veca, Helēna pamanīja, ka tās krāsa ir nedaudz saplaisājusi. Tajā bija attēlots jauns zēns ar baudpilnu smaidu un puspievērtām acīm. — Šī ir visskaistākā no visām, — viņa klusi noteica.

— Jums ir laba gaume, jaunkundz. Tas ir Rafaela darbs, — ierunājās sievietes balss.

Helēna sastinga un lēnām apgriezās. Viņa pārāk labi pazina šo steidzīgo balsi ar precīzo izrunu. Viņa ātri izdarīja reveransu. Pašai par pārsteigumu, tas izdevās tik graciozi. — Labvakar, grāfiene, — viņa pieklājīgi teica.

—Labvakar, jaunkundz.—Grāfiene vēsi uzsmaidīja un nāca viņai tuvāk. — Grāfs pēc īsa mirkļa būs klāt. —Viņas tumšās ads ziņkārīgi raudzījās Helēnā. — Man nebija ne jausmas, ka jūs protat novērtēt mākslu. Varbūt es jūs kādreiz varētu izvadāt pa māju, Mums ir daudz brīnišķīgu itāļu un franču mākslas darbu. Runā, ka šeit ir lielākā Kloda Lorēna darbu kolekcija Eiropā. Viens no maniem senčiem bija neglābjams romantiķis.

Helēna pieklājīgi pamāja.—Es ļoti labprāt gribētu to visu apskatāt, grāfiene.

Grāfiene pagriezās pret Ibēru. — Vai tu šodien izjāji? — viņa vaicāja.

Viņš pasmīnēja. —Jā, protams, es izjāju kopā ar Žuno jaunkundzi.

Grāfienes uzacis nedaudz pacēlās. — Vai viņa ari jāj?

— Es... es tikai mācos, — Helēna ātri atsaucās.

— Katrai jaunai dāmai jāprot jāt, — grāfiene kategoriski noteica. — Kad biju jauna, es sacensībās izcīnīju daudz lenšu un balvu.

— Patiešām? — Helēna pārjautāja. Viņa palūkojās grāfienē ar izbrīnu. Viņa nevarēja iedomāties šo eleganto sievieti kā jātnieci.

Mirkli vēlāk Helēna redzēja salonā ienākam grāfu. Viņa izdarīja reveransu, vēlreiz pārsteigta par savu grāciju. Tieši no viņa—Helēna tūlīt to atklāja — Ibērs mantojis stāju un augumu. Bet seja ar tumšajām acīm un iešķelto zodu noteikti nāca no grāfienes, jo grāfam acis bija dzidri zilas. Sirmot sākušie mati vēl aizvien atklāja dabisko blondo krāsu, un grāfs reiz bijis, pēc Helēnas domām, ļod izskatīgs vīrietis.

—Sāksim? —viņš vaicāja, saņemdams grāfieni aiz elkoņa. Grāfiene pamāja. Ibērs pieskārās Helēnas elkonim, un viņa sarāvās. Bija tāda sajūta, it kā viņa roka izstrāvotu elektrību, kasizplūda pa visu ķermeni līdz pat cirksnim un izraisīja dīvainas, bet patīkamas sāpes. Kāpēc viņš man to nodara? — viņa nesaprata.

Tad viņi iegāja ēdamistabā.

Ēdamistaba bija grezna, ar koka paneļu sienām. Tumšais Versaļas parkets laistījās; istabas iekārtu veidoja marmora kamīns, antīka Voterforda lustra virs galda un brīnišķīgi franču krēsli. Burvīgs svečturis ar slaidām vaska svecēm, smagi sudraba galda piederumi, lieliski Limožas šķīvji un Bakarā kristāls — tas viss tieši uz pulētā galda. Galdauta nebija.

Helēna ievēroja četrus šķīvju komplektus ar neizprotamām dakšiņu, nažu un karošu rindām, kas bija novietoti īpašā secībā. Aiz katra krēsla stāvēja sulainis livrejā. Helēna nekad patiztēlojusi es nebija šādu greznību.

Sulaiņi svinīgi atvilka krēslus no galda. Helēna nogaidīja, kamēr atsēdās grāfs un grāfiene, un tikai tad apsēdās pati. Viņa sekoja Duprē kundzes norādījumiem: ja tu par kaut ko šaubies — par dakšiņu vai glāzi, vai par roku kustībām, — skaties, ko darīs pārējie. Vienkārši seko viņu piemēram, un viss būs kārtībā. — Helēna paraudzījās uz grāfieni. Viņa šobrīd smalki atlocīja savu salveti un noklāja klēpī. Helēna rīkojās tāpat.

Vakariņas bija ilgas un lielākā daļa sarunu — garlaicīgas. Bet Helēnai tas bija vispatīkamākais vakars dzīvē. Viņa jutās pateicīga, ka tikusi uzaicināta — tā jau pati par sevi bija maza uzvara. Tā pierādīja, ka ir iespējams sasniegt augstāko sociālo kāpņu pakāpienu. Galvenais bija satikties ar “pareiziem” cilvēkiem. Palikt šajā šķirā vai ne — tas bija cits jautājums. Bet varbūt, esot skaistai un apburošai, smalki uzvedoties un izkopjot prāta spējas, viņa varētu īstenot ari šo plānu.

Domās Helēna pateicās Duprē kundzei, kad sulainis pasniedza ar krabju buljonu pildīto terīni papildporcijai. — Pateicos, es vairāk nevēlos, —viņa laipni nomurmināja, kaut gan bija izsalkusi. Redzot, ka neviens neuzlika papildporciju, viņa saprata, ka rīkojusies pareizi.

Helēnu apbūra ēdamais. Tas gandrīz vai labāk izskatījās nekā garšoja. Pēc buljona pasniedza šerbetu. Sākumā Helēnai šķita, ka tas ir deserts. Bet tā nebija. Tas bija paredzēts vienīgi dažādībai. Tad no vienas personas pie otras tika nests zivju šķīvis. Uz tā atradās vesela līdaka, pildīta ar gliemeņu salātiem. Zivs mugura bija mākslinieciski izdekorēta ar robotām salātu lapām. Visapkārt lielajai zivij šķīvis bija noklāts ar sēņu cepurītēm. Pie zivs pasniedza balto sviesta mērci un vīnu. Šī pudele neatkorķēta bija stāvējusi uz sekcijas malas, gaidīdama savu kārtu. Helēna pacēla glāzi un pasmaržoja lielisko vīnu. Grāfiene vēlreiz pacēla glītās uzacis. Helēna smalki izjuta vīna garšu. Viņa pat nespēja noticēt tās burvīgumam. Viņas vienīgā vēlēšanās bija — kaut varētu šo mirkli izbaudīt kopā ar Duprē kundzi.

Lielākā daļa sarunu Helēnu garlaikoja. Tās grozījās ap vīna ražu, antīkām mašīnām, politiku, un tad vēl sekoja neliela tenkošana par kaut kādu baronesi de Savoņjēri un viņas skaisto meitu Mirellu. Helēna klausījās, klusībā priecādamās, ka atrodas šeit un ka visas šīs lietas tiek pārspriestas viņas klātbūtnē. Viņa pārsteigta atklāja, ka netiek tenkots čukstus. Visas sarunas risinājās uzjautrinoši un tieši.

Tad sarunu tematu mainīja, un tas Helēnai patika. Viņa saprata, ka vakarā pirms viņu aizbraukšanas uz Sennazēru tiks rīkota grandioza balle.

Grāfs uzmeta sievai ašu skatienu. —Vai tu baronesi de Savoņjēri arī ielūdzi? — viņš jautāja.

— Bet protams, — grāfiene atteica tādā tonī, it kā tas būtu pats par sevi saprotams.

Viņš savilka pieri, un balss kļuva noraizējusies. — Bet vai tev nešķiet, ka šī nesenā skandāla dēļ tas nebūtu visai prātīgi?

Grāfienes lūpas savilkās draiskulīgā smaidā. — Au contrairc> Philippe. [13] Katrs būs man par to pateicīgs! Tu jau zini, ka man patīk savest kopā cilvēkus—it īpaši ienaidniekus.—Viņa labpatikā sarauca savu romiešu degunu. — Pēc tam ir tik jaukas atskaņas.

Kādu bridi neviens nerunāja. Klusumu pārtrauca vienīgi sudraba galda piederumu skaņa šķīvjos. Helēnas acis satraukumā mirdzēja. Viņas istabas apaļais lodziņš vērās tieši uz mājas fasādes pusi. No turienes viņa varēs nolūkoties, kā ierodas viesi. Nezin kā gan viņa varēs pazīt bēdīgi slaveno baronesi de Savoņjēri un viņas skaisto meitu.

Pasniedza desertu—milzīgus, pūkainus persikus Limožas šķīvjos. Helēna jau grasījās ņemt augli pirkstos, bet piesardzība brīdināja tā nedarīt. Nemanāmi viņa paskatījās, kā rīkojas citi. Viņi grieza persikus gabaliņos un dūra uz augļu dakšiņas. Helēna rūpīgi sekoja etiķetei. Viņa nebūtu varējusi iedomāties, ka ir cilvēki, kas ēd augļus ar nazi un dakšiņu. Izrādījās, ka viņai vēl daudz jāmācās.

Ibērs pāri galdam viņai uzsmaidīja. — Tu, protams, tiec uzaicināta, — viņš sacīja. — Kā mana viešņa.

Helēna neizpratnē pavērās viņā. Viņa bija pārāk aizņemta, lūkojoties, kā grāfiene sagriež persiku. Un tagad viņa apmulsa. Uzaicināta? Uz kurieni? — Piedod, es nesaprotu, — viņa pieklājīgi iebilda.

— Uz balli, protams, — viņš dabiski atteica. — Tu ieradīsies kā mana viešņa.

Pēkšņi viņu pārņēma uztraukuma vilnis. Balle. Viņa pat nebija cerējusi tikt ielūgta, bet tagad Ibērs bija viņu aicinājis. Un grāfa un grāfienes klātbūtnē. Ātri viņa paraudzījās abos, gaidīdama kādu negatīvu reakciju, varbūt nepārprotamu galvas papurināšanu vai acu ieplēšanos, vai pieres saraukšanu. Bet neko tādu viņa nemanīja.

Helēna kautrīgi nodūra acis. — Es... es nezinu, — viņa klusi nočukstēja.

— Kāpēc ne? — Ibērs noprasīja. Bet, tiklīdz šie vārdi izspruka pār lūpām, viņš pats sevi nolādēja. Viņš taču zināja, kāpēc. Tā paša iemesla dēļ, kāpēc viņa mēģināja atteikties no vakariņām. Tāpēc, ka viņš bija de Ležē un viņa jutīsies tur sveša. — Tev tur ļoti patiks, — viņš ātri centās pārliecināt. —Tici man, tu būsi balles karaliene.

—Pateicos,—Helēna sarija, mēģinādama noturēt balsi līdzsvarotu, — es padomāšu un vēlāk darīšu zināmu savu lēmumu.

Apmierināts, ka viņas atbilde gandrīz līdzinās piekrišanai, Ibērs turpināja ēst desertu.

Helēna pēkšņi sajuta nelabumu. Viņa nogrieza mazu gabaliņu persika un bezgaršīgi košļāja to. Vai tiešām Ibērs nespēj to saprast? Viņa gribēja iet uz balli. Ai, viņa gandrīz vai mira nost no ilgām tur nokļūt. Viņa nebaidījās. Viņa pat neuztraucās, ka būs ne gluži savā vietā. Bet viņai nebija nekā, ko uzvilkt uz balli. Vienkāršā melnā kleita, kas viņai pašlaik bija mugurā, noteikti nederēs. Un šī bija viņas labākā kleita. Vilšanās sajūta līdzinājās trulām sāpēm, kas no sirds izplatījās līdz pat pirkstu galiņiem, stindzinādama tos. Viņa nopūtās. Tur nekā nevarēja darīt. Viņai vienkārši nāksies ar to samierināties.

Pēc vakariņām viņi atgriezās rotondas stila salonā uz kafiju un brendiju. Helēna malkoja kafiju, bet no brendija atteicās. Viņa nebija pieradusi pie liķieriem, un jau vīns vien viņai lika justies dīvaini vieglprātīgi.

Grāfs rūpīgi aizdedza cigāru. Viņi ar Ibēru atsēdās viens otram pretī salona attālākajā malā un apsprieda darījumus un politiku. Grāfiene iekārtojās blakus Helēnai uz dīvāna un, norādīdama uz dažām gleznām, izstāstīja katras priekšvēsturi. Šķita — viņai patīk, ja pacietīgi klausās. Runājotviņas tumšās acu zīlītes satraukumā mirdzēja, it kā ikviena vēsturiskā detaļa norisinātos viņas acu priekšā. Helēna jutās kā apburta. Likās, ka gadsimtiem ilgi de Ležē dzimta apgrozījusies vissvarīgākajās sfērās — valdībā, vīnkopībā, mākslā. Viņu valdzināja grāfienes dziļās zināšanas un glaimoja, ka šī sieviete tik atklāti runā ar viņu. Visu dzirdēto viņa alkatīgi paturēja prātā.

Beidzot grāfs piecēlās. Tad viņi ar grāfieni atvainojās un uzgāja augšā. Sulainis klusi aizvēra durvis. Ibērs uzsmaidīja Helēnai. —Vai tev bija ļoti garlaicīgi? — viņš uzjautrinātā balsī jautāja.

— Gluži otrādi, — Helēna iesaucās. — Tas bija brīnišķīgi.

Viņš mainīja sarunas tematu. — Ko tu teiktu par vienu līkumu

apkārt parkam?

Viņa pakratīja galvu. —Tad man atkal jāpārģērbjas. Bez tam tu mani brīdināji, ka no segliem sāpēšot kājas.

Viņš iesmējās. — Es nedomāju jāšanu. Es runāju par mašīnu. Aizbrauksim līdz ciematam. Zini — mēs varētu aizlaist uz Sezgastonu — uz kafejnīcu. Tur ir arī mūzika.

— Neesmu pārliecināta, ka braukšu, —viņa aši atteica.

Viņš izaicinoši pavērās meitenē. — Vai es saklausīju bailes tavā balsī?

Viņa asi atcirta: — Protams, ne!

— Tad aizej pēc mēteļa. Es izbraukšu mašīnu. Es tevi gaidīšu priekšā pie ieejas.

Mirkli viņa nespēja ticēt savām ausīm. Viņa neticīgi noraudzījās Ibērā.

— Priekšā? — viņa lēni pārjautāja. — Tu domā... pie lielajām marmora kāpnēm?

— Protams. Tur taču ir ieeja, vai ne?

Tiešām? — viņa nežēlīgi nodomāja. Varbūt tev tur ir, Ibēr de Ležē. Bet Duprē kundzei, Terēzei, pārējiem kalpiem un man ieeja ir sētas durvis. Bet viņa neko neteica. Tā vietā viņa dzirdēja sevi sakām: — Es tur būšu pēc piecām minūtēm.

Viņš pasmaidīja.—Lai būtu desmit. Man taču vēl jāiesilda mašīna.

Viņa uzskrēja pa kalpotāju kāpnēm un aši iegāja savā istabā. Durvis uz Duprē kundzes istabu vēl aizvien bija vaļā. Kad sieviete izdzirdēja viņu ienākam, viņa nolika grāmatu, ko bija lasījusi, un pienāca pie durvīm. — Tu izskaties satraukta, — viņa prātīgi konstatēja.

Helēna aizelsusies pamāja.—Ibērs de Ležē mani uzaicināja braukt uz ciematu.

Duprē kundze vēroja Helēnu.—Viņš kaļ dzelzi, kam ērtā karsta,— viņa sausi piezīmēja. — Izskatās, ka viņš ir gluži aizrāvies ar tevi.

Helēna uztvēra zemtekstu Duprē kundzes balsī. Viņa vilcinādamās raudzījās kundzē. —Jums šķiet — man nevajadzētu braukt? — viņa pajautāja.

Duprē kundze viegli pasmaidīja. — Brauc vien, — viņa atteica, brīdinoši paceldama pirkstu. —Tikai esi uzmanīga. Ibērs de Ležē ir slavens brunču mednieks. Viņš parasti dabūn to, ko ir nolēmis.

— Es uzmanīšos, — Helēna apsolīja. Viņa pārskrēja pār istabu un viegli noskūpstīja Duprē kundzi uz vaiga. Tad paķēra mēteli un izdrāzās laukā, atstādama durvis pusvirus.

Sezgastona nebija vis nākamajā ciematā. Tā bija izvietojusies Sentmedārā, desmit kilometrus uz ziemeļiem no Bordo, kādas vecas ēkas pagrabā. Mūra sienas bija balsinātas; kafejnīca bija tumša, trokšņaina un gaiss—zils no cigarešu dūmiem. Sagrabējis atskaņotājs spēlēja amerikāņu mūziku.

Helēna pati sevi pārsteidza. Viņa izrādījās ļoti laba dejotāja. Varbūt tāpēc, ka viņa pilnīgi atļāva Ibēram sevi vadīt. Viņš bija aplicis rokas ap Helēnas vidukli, un viņa tikpat dabiski atbildēja, turēdamās pie viņa un galvu piespiedusi viņa krūtīm. Viņai šķita—viņa jūt Ibēra dzīvnieciskās vīrietības smaržu. Uz mirkli viņa aizvēra acis un ļāvās mūzikai un viņa stiprajām rokām, kas graciozi vadīja viņu pāri deju zālei.

Kad lēnā deja beidzās, viņa atvēra acis un nogurusi uzsmaidīja Ibēram. Viņš saņēma Helēnas roku un aizveda pie mazā galdiņa. Viņa gāja ļoti lēnām un uzmanīgi, it kā nebūtu īsti pārliecināta, kurā virzienā kājas viņu nes. Viņš palīdzēja meitenei apsēsties krēslā un pats atsēdās iepretim. Tad izcēla no ledus spainīša šampanieša pudeli, lai vēlreiz piepildītu glāzes.

Ileļēna uzlika savējai virsū roku un pakratīja galvu.

— Šķiet, ka man pietiek, —viņa murmināja. Tad sarauca pieri. Viņai likās, ka katrs vārds prasa milzu pūles.

— Nu ko tu, — viņš pierunāja. — Vēl mazlietiņ tev nenāks par ļaunu. Turklāt tas tevi atraisīs.

Viņu ads sastapās. —Tu domā — man vajadzētu atraisīties? — viņa klusi vaicāja.

— Mazdrusciņ, — viņš nosmīnēja un parādīja ar pirkstiem sprīdi.

Viņa paskatījās uz otru Ibēra roku. Viņš vēl aizvien turēja pudeli virs glāzes. Varbūt tā jau bija cita pudele? Viņa domīgi savilka lūpas. Tad viņa atmeta visu piesardzību un noņēma roku no glāzes. Ibērs piepildīja abas līdz malām. — A votre santé![14] — viņš uzsauca.

— A votre santé![14]— viņa atkārtoja. Ar vienu malku viņa izdzēra pusi glāzes. Viņa nebija pamanījusi, ka ir tik izslāpusi. Droši vien dejošanas un to dūmu dēļ.

Viņš paskatījās Helēnai ads un sniedzās pāri galdam. Atkal strāva izskrēja cauri viņas ķermenim. — Tu esi ļod skaista, — viņš sadja. — Vai tu to zini?

Helēna nosarka. Viņa jutās negaidīti pateicīga, ka šeit ir tik tumšs. Tas vismaz apslēpa viņas nepārtraukto sarkšanu.

— Vai es tevi uzbudinu? — viņa klusi vaicāja.

Viņš lēnām pamāja. —Jā.

Helēna smaidīja. Tad Ibēra acis noslīdēja līdz viņas krūtīm un uzkavējās tur. Helēna piespieda sevi nelūkoties lejup. Kas notitis? — viņa nodomāja. Vai kleita saplēsta? Varbūt esmu aplējusies ar šampanieti? Kas īsti ir? Bet pēkšņi viņa saprata, kas par lietu, Spēji viņa atgrūda krēslu un nestabili nostājās uz kājām. — Es... es domāju — labāk padejosim, — viņa nopietnā balsī iebilda.

Viņš nojauta meitenes neērtuma sajūtu un pamāja. Viņi devās uz deju zāli. Uz mirkli Helēna apstājās un raudzījās uz savām kājām. Tās likās tik vieglas, it kā viņa staigātu uz gaisa spilveniem.

Kad viņi nonāca līdz deju zālei, atskanēja lēna melodija. Helēna aplika rokas ap Ibēra kaklu, un viņš apskāva meiteni. Lēnām viņa ritmiski pielāgoja savu augumu viņējam. Tadv pašapmierināti smaidīdama, aizvēra ads. Tagad viņa jutās drošībā. Šeit deju zālē viņš neskatījās ar ilgu pilnu skatienu un nerunāja lietas, kas liktu viņai justies neērti. Šeit bija tikai viņš un mūzika, viņa spēcīgais augums un graciozitāte, ar kādu viņš vadīja meiteni. Atkal viņa sajuta šo īpašo vīrietības smaržu. Varbūt tie bija tikai viņa sviedri? Vai viņas iztēle?

Ibēra roka noslīdēja līdz Helēnas dibenam, un viņš piespieda meiteni sev cieši klāt. Pēkšņi Helēna aptvēra, ka puiša cirksnis berzējas gar viņas gurniem. Viņa dziļi ievilka elpu. Atkal iekšienē pieņēmās spēkā tās dīvainās, jau pazīstamās sāpes. Dedzīgi viņa mēģināja tās izmest no prāta, bet, jo vairāk centās, jo stiprākas tās kļuva. Negaidīti viņa sajuta neparastu mitrumu starp kājām.

Ibērs nolieca galvu, tā ka viņa lūpas skārās pie Helēnas auss. — Es gribu ar tevi pavadīt nakti, — viņš čukstēja.

Helēna lēnām atvēra ads un paraudzījās Ibērā. —Man šķiet—es esmu piedzērusies, — viņa gausi teica.

— Tam nav nozīmes, — viņš aši attrauca. — Tas nemaina manas jūtas pret tevi.

Helēnas acis lūkojās jautājoši. — Un kādas tad ir tavas jūtas pret mani? — viņa klusi vaicāja.

— Es gribu tevi.

Pēkšņi vīlusies, viņa novērsās. Balss bija saspringta. — Un tas ir viss?

Viņš pakratīja galvu. Tad piespieda meitenes seju sev pie krūtīm un, vērdamies pāri viņas galvai deju zālē, savieba seju. Viņa balss skanēja garlaikoti, bet Helēna nelikās to manām. Vienīgais, ko viņa dzirdēja, bija to viņa vārdu čukstošā atbalss, kurus alka uzklausīt viņas sirds.

— Es mīlu tevi, — viņš sacīja.

12

Viņi pameta Šezgastonas troksni un izgāja klusajā mēness naktī. Gaiss bija auksts un pēc piesmakušā un piedūmotā pagraba smaržoja tīri un svaigi. Helēna dziļi ieelpoja un stingri pieķērās Ibēra rokai. Viņu soļi skaļi atbalsojās uz bruģētās ielas.

Viņš palīdzēja Helēnai iekāpt, aiztaisīja durvis un pats apsēdās pie stūres. Tad uzsmaidīja Helēnai. Viņas seja mēnesnīcā izskatījās bāla, un viņa bija atspiedusies pret durvīm. Pēkšņi viņš noliecās un apskāva meiteni. Ar valgām, izsalkušām lūpām viņš ilgi skūpstīja Helēnu. Helēnas rokas bija dedzīgi sagrābušas Ibēra augumu.

Lēnām viņš atrāvās no meitenes un iedarbināja mašīnu.

— Kurp mēs brauksim? — viņa vārgā balsī iejautājās.

— Es domāju — uz viesnīcu.

Viņa pasniedzās un aizskāra Ibēra roku.—Uz viesnīcu ne, Ibēr, — viņa lūdzās. — Kaut kur romantiskākā vietā.

Viņš ar pirkstiem pabungoja pa stūri, ātri apdomādamies. Tad noņurdēdams ieslēdza gaismas un ielika mašīnu ātrumā. — Es zinu īsto vietu.

— Kur? — viņa vaicāja.

— Drīz redzēsi.

Ceļi bija tukši, un viņš brauca ātri. Ceļa zīmes iemirdzējās starmešu gaismā un paslīdēja garām.

Gandrīz pēc pusstundas viņi tuvojās Lustalo savrupmājai. No tālienes tā izskatījās kā melna ēna pret tumšajām debesīm. Kā pēc pasūtījuma izlīda mēness un apspīdēja mūra sienas, resnos viduslaiku torņus un jaunākās, elegantākās renesanses laika piebūves, liedams pār tām noslēpumaini bālu gaismu. Grāvis atgādināja šķidru sudrabu. Helēnai no šī teatrālā skata aizrāvās elpa.

— Vai te būs romantiski? — viņš noprasīja. v

Viņa pamāja. —Jā, — viņa klusi atteica. — Šeit ir brīnišķīgi.

Ibērs vadīja mašīnu pa tumšo ceļu tīklu, kas šķērsoja Lustalo vīna dārzus. Vairākas reizes pakalni pacēlās augšup un ceļš pagriezās, tāpēc viņi nevarēja redzēt ēku. Bet drīz tā atkal parādījās viņu priekšā, katrreiz lielāka nekā iepriekš.

Beidzot viņi apstājās pie grāvja. No šejienes piebūves nevarēja redzēt, vienīgi apaļās viduslaiku mūra sienas. Mēnesnīcā šie mūri un torņi izskatījās vareni un neaizskarami.

Ibērs aplika roku ap Helēnas vidukli un pa stingru akmens tiltu veda viņu uz mājas ieeju.

— Bet ja kāds mūs pamana? — Helēna nočukstēja. Caur acu kaktiņiem viņa pašķielēja uz Ibēru.

Viņš iesmējās, zobiem mirdzot mēnesnīcā. — Neuztraucies, — viņš mierināja. — Es esmu de Ležē, nevis kāds zaglis. Bez tam mums ir tikai daži kalpotāji. Mēs viņus pat nesatiksim. Viņi ir pieraduši, ka es te uzrodos nakts laikā.

Pēkšņi Helēna sastinga, — Ar sievietēm? — viņa vaicāja. Cik muļķīgs jautājums, viņa dusmīgi nodomāja. Kuru gan viņa mēģināja piemānīt? Protams, ka Ibērs te vedis citas sievietes. Kā Duprē kundze viņu nosauca? Brunču mednieks. Helēnai atvērās acis. Un, pirms vēl Ibērs paspēja atbildēt, viņa pašcieņā izslējās.

— Aizved mani atpakaļ, Ibēr, — viņa stingri pavēlēja. — Uz Hotekloku.

Mājup viņi brauca klusēdami, Ibērs bija nikns un spieda gāzes pedāli grīdā. Helēna baidījās runāt. Baidījās lūgt viņu, lai brauc lēnāk. Nobālusi viņa sēdēja savā vietā, un gar logu joņoja tumšie vīnadārzi, Notiks avārija, viņa nodomāja, bailēm sagrābjot kaklu un krūtis, Mēs abi būsim pagalam.

Kad viņš apstājās, lai izlaistu Helēnu pie marmora kāpnēm, Helēna pavērās puisī un vilcinājās. Viņa gribēja kaut ko teikt — lūgt, lai nedusmojas uz viņu, izskaidrot, kā viņa jūtas. Bet situācija nebija tam piemērota, Viņa piņķerējās ap durvju rokturi (šoreiz Ibērs neizturējās pret viņu kā pret dāmu un neatvēra durvis), izkāpa no mašīnas un aizcirta durvis. Ar pirmo reizi tās neaizvērās, kā nākas, un viņai vajadzēja tās cirst vēlreiz un stingrāk. Tad Ibērs iedarbināja motoru, apgrieza mašīnu un aizdrāzās caur papeļu aleju ceļa virzienā. Atpakaļ uz Setmedāru? — viņa nodomāja. Uz Sezgastonu? Atrast kādu sievieti, kas viņam reiz jau piederējusi un kas viņu saņems ar atplestām rokām un izsalkušām lūpām?

Viņa nolūkojās baltajās marmora kāpnēs, Pēkšņitās šķita pārāk lepnas, pārāk aukstas un karaliskas. Viņa notrīcēja. Ātri viņa apgāja apkārt mājai un tika iekšā pa virtuves durvīm.

Viņa dusmojās uz Ibēru. Un, jo vairāk viņa par to domāja, jo dusmīgāka kļuva. Viņš bija piedzirdījis Helēnu ar šampanieti, labi zinādams, ka viņa nav pieradusi dzert. Un pēc tam mēģinājis viņu ievilināt gultā.

Bet vēl dusmīgāka viņa bija uz sevi. Viņai gan vajadzēja iepriekš apdomāt, pirms doties ar viņu kaut kur kopā.

Helēna vairs nesatika Ibēru, un viņš arī nemēģināja meiteni uzmeklēt. Acīmredzot viņu draudzība bija beigusies, Vai nu viņš mācēja pazust, kā Duprē kundze bija stāstījusi, kad nevēlējās, lai viņu atrod, vai arī šīs spējas piemita Helēnai. Jebkurā gadījumā viņiem nebija daudz iespēju sastapties. Viņš uzturējās savrupmājas greznajā daļā, viņa—kalpotāju galā. Lielāko dienas daļu Helēna pavadīja savā istabā vai šujamtelpā. Cik vien varēdama viņa palika istabā. Retajās reizēs, kad viņa izgāja pastaigāties, tas vienmēr notika kopā ar Duprē kundzi. Helēna viņai nebija stāstījusi, kas atgadījies, un Duprē kundze bija pietiekami taktiska, lai pati neuzdotu jautājumus.

Balles diena tuvojās. Helēna vairs nevēlējās tur būt klāt. Īstenībā viņa vēlējās, kaut nevajadzētu atrasties tajā pašā mājā, kur notiks balle. Visu sabojāja šis... šis pārpratums ar Ibēru, kā viņa to nosauca, Un balle to vienīgi sāpīgi atgādinās.

Dienā pirms balles Duprē kundze aizsūtīja grāfienei ziņu, ka tērpi ir gatavi. Par spīti steigai un haosam, grāfienes sulainis atnāca pavēstīt, ka viņa pēc pusstundas ieradīsies.

— Viņa pielaikos visus tērpus, — Duprē kundze paskaidroja.

— Cerēsim, ka viņa būs apmierināta.

Helēna paraudzījās viņā. — Es nejūtos labi, — viņa iebilda.

— Varbūt es varētu nebūt klāt?

Duprē kundze sarauca pieri. — Apsēdies! — viņa pavēlēja, norādīdama uz vienu no krēsliem.

Helēna nervozi atsēdās un palūkojās kundzē.

Duprē kundzes acis sašaurinājās. — Es nezinu, kas notika vai nenotika starp tevi un Ibēru de Ležē, — viņa iesāka. — Tā tomēr ir jūsu abu darīšana. Es pieņemu, ka grāfiene tur nekādi nav iejaukta? — Viņa jautājoši saslēja uzacis.

Helēna mirkli klusēja. Tad pakratīja galvu. —Nē,—viņa beidzot izmocīja.

— Tādā gadījumā es uzskatu, ka tavs pienākums ir būt šeit. Galu galā tu ļoti cītīgi strādāji pie šiem tērpiem, un tu esi daļēji atbildīga par to izdošanos vai neveiksmi. Ja grāfiene kaut ko slavēs vai kritizēs, ari tev tas jādzird.

Helēna skatījās sāņus. — Bet es... es nejūtos labi, — viņa vārgi sacīja.

Duprē kundze pakratīja galvu. — Es zinu, ka tu jūties labi, — viņa kategoriski noteica. — Es pavēlu tev palikt šeit. — Helēna drūmi pamāja.

Grāfiene bija precīza. Tieši pēc pusstundas pie garajām durvīm atskanēja klauvējiens. Sulainis atvēra durvis un pats pagāja sānis, lai grāfiene varētu ienākt. Viņa bija ģērbusies plandošā austrumnieciskā tērpā ar jostu. Sudrabainie mati bija glīti sakārtoti, un šķita, ka sudraba pavedieni iestiepjas tērpā.

Duprē kundze uzmeta Helēnai ātru skatienu. Abas izdarīja graciozu reveransu. Sulainis nekavējoties pazuda un aizvēra durvis. Grāfiene šķērsoja istabu un aizgāja aiz aizslietņa, bet Duprē kundze viņai pienesa pa tērpam. Tie bija uzlikti uz polsterētiem pakaramiem. Piedurknes bija rūpīgi piebāztas ar zīdpapīru, un ari apkaklēm bija piestiprināts zīdpapīrs, lai viss dabiski kristu.

Vispirms Duprē kundze atnesa^grāfienei bāli dzeltenā Šanelas kostīma kopiju. Tad sekoja vēl divi Sanelas pakaļdarinājumi —viens gaiši zils, otrs pelēcīgs. Tad apburoša sarkana Siaparelli kleita un vēl divas Balensiāgas — viena melna, otra balta. Beidzot trīs Zivenši — divi kostīmi un kleita zemes toņos.

Ikviens tērps grāfienei derēja kā uzliets. Duprē kundze tos uzlūkoja ar apmierinātu skatienu. Pat profesionāli trenētai acij būtu grūti atšķirt kopiju no oriģināla, viņa nodomāja.

Grāfiene katrā tērpā ilgi stāvēja trīsdaļīgā spoguļa priekšā. Viņa tos pētīja no visām pusēm, kustinādama rokas un grozīdama tievo augumu. Beidzot, pielaikojusi pēdējo Zivenši kleitu, viņa atzinīgi pamāja. —Jūs esat labi pastrādājusi, kundze, — viņa sacīja Duprē kundzei.

Duprē kundze izskatījās pagodināta. — Bija patīkami strādāt, grāfiene, — viņa vienkārši atbildēja.

Grāfiene pamāja un atkal pazuda aiz aizslietņa. Iznākdama savā austrumnieciskajā ģērbā, viņa paziņoja:—Es likšu Lizai nekavējoties paņemt tērpus.

Duprē kundze pamāja.

Grāfiene pievērsa savas tumšās acis Helēnai.—Es biju cerējusi, ka mēs jūs sastapsim biežāk, jaunkundz, —viņa pārmetoši ierunājās.

Helēna juta, ka nosarkst. —Jā, grāfiene, — viņa nomurmināja. — Es arī tā biju cerējusi.

— Es atceros, ka mans dēls jūs ielūdza uz rītdienas balli. Jūs taču būsiet?

Duprē kundze sarāvās. Nu gan jaunumi. Ātri viņa palūkojās uz Helēnu. Meitenes acis šķita izbālējam — violetās zīlītes ieguva dūmakaina ametista toni.

— Diemžēl es nevarēšu pieņemt jūsu laipno ielūgumu, grāfiene, — Helēna atsaucās. — Es ceru, ka jūs mani atvainosiet.

Duprē kundzei aizrāvās elpa, un grāfiene izbrīnīta paraudzījās Helēnā. — Bet tas nav iespējams. Mans dēls būs ļoti apbēdināts, ja jūs neatnāksiet Viņš lūdza mani jums personīgi pateikt, ka gaidīs jūs rotondas stila salonā rītvakar astoņos.

Helēnas sirds krūtīs priecīgi pārmeta kūleni. Vai tiešām Ibērs tā sacījis? Vai tas ir iespējams, ķa viņš vēl aizvien grib satikt Helēnu? Vai viņš vairs nedusmojas? Sī pēkšņā vēsts padarīja viņu dīvaini vieglprātīgu. Bet viņa nevarēja iet uz balli. Viņai nebija ko vilkt mugurā. Nāksies izdomāt kādu attaisnojumu.

—Piedodiet,—Helēna čukstēja.—Es domāju, viņš... es...—viņa bezpalīdzīgi pievērsās Duprē kundzei, ar acīm lūgdama palīdzēt. Gandrīz nepārprotami Duprē kundze pakratīja galvu.

Grāfiene pasniedzās, ar elegantajiem pirkstiem saņēma Helēnas zodu un pagrieza viņas seju pret sevi. — Es nezinu, vai jūs esat ļoti dumja vai ļoti gudra, jaunkundz, — viņa klusi teica. — Manu dēlu ārkārtīgi saviļņoja jūsu uzvedība.

— Es... man ļoti žēl.

— Tas nav vajadzīgs. Acīmredzot jūs esat pirmā sieviete, kura jebkad iedrošinājusies viņu atraidīt. — Uz mirkli tumšās acis laistījās

uzjautrinājumā. — Viņam tas ļoti sāpēja, bet, lai dk tas ari dīvaini, viņš jūs tādēļ vairāk tiena. Un es tāpat. — Viņa pasmaidīja. — Vai būsiet rotondas salonā rītvakar astoņos?

— Atvainojiet, grāfiene. — Helēna bezpalīdzīgi noplātīja rokas.

— Tas ir tik negaidīti. Es domāju, ka mani tur neviens negaidīs, tāpēc es nesagatavoju, ko... —Viņas ads pievērsās zemei.—Ko vilkt mugurā,

Grāfiene domīgi sarauca pieri. Tad viņa pievērsās Duprē kundzei.

— Vai jūs nevarētu viņai ātri kaut ko pašūt, kundze?

Duprē kundze palodja galvu.—Protams, grāfiene. Bet mums nav nekāda auduma.

— Skapjos taču vēl kaut kas atlids, vai ne? — Grāfiene pamāja to virzienā.

—Jā, grāfiene. Bet tur pārsvarā ir smalks balts zīds.

Grāfiene smaidīja. — Ņemiet, cik gribat, bet uzšujiet brīnišķīgu tērpu. Jums par to papildus tiks samaksāts.

—Jā, grāfiene. — Pēkšņi Duprē kundze ar iedvesmu paraudzījās grāfienē. — Es zinu, ka prasu pārāk daudz, grāfiene, bet vai siltumnīcā...

—Jā? — Grāfiene jautājoši vērās Duprē kundzē.

— Dažus ziedus. Kleitas izrotāšanai. Vai drīkstu lūgt, lai dārznieks man dažus atnes?

— Svaigi ziedi kleitai? — Grāfiene sarauca pieri.—Izklausās gluži dīvaini. Bet, ja tas būs skaisti, ņemiet, kādus vien vēlaties.

— Paldies, grāfiene, — Duprē kundze atsaucās.

Grāfiene devās uz durvīm. Helēna un Duprē kundze ātri revcransēja. Pēkšņi grāfiene durvīs pagriezās. Viņa pavērās Helēnā.

— Tad rit astoņos. Rotondas salonā.

Durvis aizvērās.

Helēna sāpīgi iekliedzās un atslīga krēslā. Tad pameta rokas gaisā un iegrūda matos. — Ko lai es daru? — viņa gaudoja.

Duprē kundze priecīgi palūkojās uz viņu. — Es zinu, ko darīšu es. Tūlīt un uz vietas es taisos modelēt un uzšūt kleitu, kas mani patiesi iedvesmo. —Viņas ads satraukumā mirdzēja. Viņa uzbudināti pamāja.

— Ātri noģērbies. Es tevi nekavējoties nomērīšu. Mēs nedrīkstam zaudēt laiku.

Duprē kundze vairs neēda ne pusdienas, ne vakariņas.

— Nav laika, — viņa sauca. — Man vienā naktī jāuzšuj balles tērps. Raugoties, kā viņa izvddgi metas ar šķērēm virsū zīda auduma baķim,

ari Hdēna juta pieaugam satraukuma. Asajām šķērēm slīdot caur audumu, tas viegli sadalījās. Helēna pasniedzās pataustīt audumu. Zīds bija mīksts, balts un maigs. Tas šķita mirgojam kā jauns sniegs saulē.

Duprē kundze nepalēnināja tempu, Likās, viņa noteikti zina, pēc kā teicas. Kāds būs tērpa stils. Cik daudz auduma nepieciešams. Viņa strādāja bez piegrieztnes un ar tādu ātrumu un pārliecību, kādu Helēna agrāk nebija redzējusi. Izskatījās, ka Duprē kundze atmetusi visu, kas līdz šim ierobežojis viņas radošo garu. Viņa veidoja^ pilnīgi oriģinālu, apburošu^ tērpu. Un neko “neaizņēmās” no Živenši, Balensiāgas, Odiles Zolī vai Diora.

Stundām aizritot, tērps pamazām ieguva formu, Helēna redzēja, ka tam būs dziļš kvadrātveida izgriezums un ārkārtīgi kupla svārku daļa. Piedurknes nebija paredzētas, vienīgi pleci palaisti mazliet garāki.

Laiku pa laikam Duprē kundze apspraudīja zīda gabalus ap Helēnas augumu. Tad viņa atkāpās, muti pilnu ar kniepadatām, un, kritiski saraukusi pieri, pētīja un pētīja. Šur tur viņa kaut ko ieņēma, citur — viegli novilka ar krītu. Tad atkal visi gabali nonāca uz papīriem klātā galda,

Duprē kundze visu šuva ar rokām. Helēnu tas pārsteidza. Šķita, ka viņai ātrāk veicās ar adatu nekā ar šujmašīnu. Viņas pirksti gluži vai lidoja.

Tuvu pusnaktij Helēna vairs nespēja noturēt vaļā acis. Viņa aizmiga krēslā. Duprē kundze palūkojās uz viņu un pasmaidīja. Helēnas kājas bija izstieptas un sakrustotas, rokas saliktas klēpī. Galva atbalstījās pret vienu plecu, un melnie mati bija pārslīdējuši pārsēju. Ak, jauno miegs, Duprē kundze nodomāja. Cik mierpilns un veselīgs tas bija. Helēnai vajadzēja izgulēties. Balles apmeklējums būs nogurdinošs.

Kad pienāca rīts, Duprē kundze vēl aizvien strādāja. Dīvaini, bet viņa nemaz nejutās nogurusi, It kā radošais gars viņai aizstātu miegu,

Helēna pēkšņi pamodās. Viņa atvēra un pamirkšķināja acis.

Tad trokšņaini nožāvājās un ar pirkstiem izberza miegu no acīm. Saules stari jau spraucās iekšā pa lielajiem logiem, Viņa izbrīnīta paraudzījās Duprē kundzē. — Ai... jau rīts,

Duprē kundze smaidīja. — Ir gan, pie tam brīnišķīgs rīts.

Helēna iekliedzās, Viņa bija ieraudzījusi uz galda gulošo tērpu. Lēnām viņa piecēlās un piegāja tam klāt. Tas jau izskatījās pabeigts. Saulei atmirdzot tā baltumā, zīds šķita liesmojam un meta Helēnas sejā žilbinošu gaismu. Viņa aizmiedza acis,

— Tas ir brīnišķīgs, — viņa noelsās.

Duprē kundze apsmaidīja un ar acs kaktiņu palūkojās uz Helēnu. —Tas būs brīnišķīgs, bet vēl pēc vairākām stundām. Vai labi gulēji?

Helēna pamāja un paberzēja plecu — no gulēšanas krēslā tas bija nospiedies. —Jā, diezgan labi. Bet jūs pat acis neaizvērāt.

—To es darīšu, kad tērps būs pabeigts. Tagad es gribu, lai tu to ātri pielaiko, pirms es turpinu tālāk. Tad es tev ļauju paēst ļoti vieglas brokastis un pavisam nedaudz pusdienās. Jo tukšāks tavs vēders, jo labāk tu izskatīsies. Mums jāpanāk, lai tu būtu ļoti slaida.

Helēna pamāja. — Un man jānomazgājas, jāizmazgā mati un kaut kas ar tiem jāizdara...

—Neko nedari ar matiem, tikai izmazgā tos! — Duprē kundze asi pavēlēja.

— Kāpēc ne?

Duprē kundze noslēpumaini pasmaidīja un piecēlās kājās. — Gan redzēsi. Tagad apstājies šeit, un pielaikosim tērpu.

Helēna ātri atbrīvojās no drēbēm, un Duprē kundze palīdzēja viņai apvilkt tērpu. Augšpuse ar dziļo izgriezumu derēja kā uzlieta, un Helēna pamanīja, ka tērps paceļ viņas mazās, stingrās krūtis, likdams tām izskatīties lielākām un formīgākām, nekā tās bija īstenībā. Svārku daļa bija milzīga un burvīga — kilometriem maiga, kupla zīda, kas Helēnu aptvēra kā mākonis. Viņa piegāja pie trīsdaļīgā spoguļa un apgriezās. Viņa pamanīja spogulī savu atspulgu. Zīds mirgodams čaukstēja ap kājām.

— Tas... tas ir burvīgi! — Helēna čukstēja. Viņa pagriezās vēl un vēlreiz, tad negaidīti saviļņojumu viņas ads nomainīja izmisums. Augums šķita sagumstam. Viņa bija ievērojusi savas kurpes. Tas bija viņas vienīgais pāris un pie šī tērpa jau nu noteikti nederēja. Sirds pagura pukstēt. Te neko vairs nevarēja līdzēt.

— Kas noticis? — Duprē kundze jautāja, nekavējoties pamanīdama viņas pārvēršanos.

Ne vārda neteikdama, Helēna pacēla tērpa apakšu un norādīja uz kurpēm.

Duprē kundze smaidīja. — Es zinu, — viņa mierinoši teica.

— Neuztraucies, es jau par to padomāju.

Helēna juta atvieglojumu. Viņa vēlvpastāvēja spoguļa priekšā, vērodama, kā krīt kuplā zīda apakšpuse. Šķita, ka tērps ir atdzīvojies. Tad jautājoši pievērsās Duprē kundzei. — Ko jūs izdomājāt par kurpēm?

— Es uzšūšu zīda dbiņas ar mīkstu ādas pamatni. Tad ar zīda lentēm tās aptīsim ap kājām. Būs kaut kas līdzīgs baletčībiņām.

Helēna staroja. Viņa apskāva Duprē kundzi. —Jūs esat ģeniāla! — viņa laimīgi iesaucās.

Duprē kundze izskatījās iepriecināta, bet viņas balss skanēja bargi.

— Uzmanīgi! — viņa rājās. — Tu saburzīsi tērpu! Labi, tagad velc nost. Es gribu pabeigt laikā. Līdz ballei vēl palicis mazāk nekā desmit stundas! —Viņa palīdzēja Helēnai izkļūt no kleitas. — Ej un paēd. Pirms iesi vannā, palūkojies manā nakstgaldiņā. Man tur ir dažas smaržīgas zālītes vannai. Nedaudz ielej, kad ielaidīsi ūdeni.

Līdz četriem Helēna bija savedusi sevi kārtībā. Viņa bija divreiz nomazgājusies vannā un rūpīgi izmazgājusi matus. Kad tie bija sausi, Helēna darīja, kā bija mācījusi Duprē kundze — cik vien iespējams cieši aptina tos ap galvu un galus piesprauda. Tad viņa atgriezās šujamtelpā.

Tērps bija gandrīz pabeigts. Helēna vienkārši stāvēja un kā apburta raudzījās tajā. Viņa neticīgi pakratīja galvu. Viņa vēl nekad nebija redzējusi kaut ko tik brīnišķīgu. Tērps gulēja uz galda, un Duprē kundze veikli piešuva apakšmalai apmali. Tā gan it kā nebija nepieciešama, bet piešķīra tērpam kripatiņu papildu greznības. Helēna zināja, ka tikai viskvalitatīvālajiem tērpiem bija atrodama šī nobeigtā apmale, kas pasargāja tērpu no nolietošanās. Nebūs jau nu tā, ka viņa tērpu novalkās līdz tā iziršanai. Bet viņa saprata, ka Duprē kundze grib, lai tas neatpaliktu no ballē redzamajiem dižo modelētāju tērpiem.

— Nu, lūk. Kārtībā. — Duprē kundze atzinīgi nopūtās un ļāva apakšas vīlei nokristuz galda.—Piemēri to vēlreiz,—viņa ierosināja. — Man jāpaskatās, vai nav vajadzīgi kādi labojumi.

Dedzīgi Helēna uzvilka kleitu. Viņas acis mirdzēja un elpa bija saraustīta. Tērps bija patiešām apburošs. Vienkāršība piešķīra tam īpašu, savdabīgu stilu. Duprē kundze atkāpās, lai novērtētu to. Viņa apmierināti pamāja.

—Tas ir vēl skaistāks nekā viss, ko jebkad esmu redzējusi “Vogue” lappusēs, — Helēna pacilātā balsī iesaucās.

Duprē kundze pamāja. —Tas der kā uzliets. Paldies Dievam, nekas nav jāpielabo. Tagad lien no tā ārā un uzkar uz pakaramā. Es strādāšu pie čībiņām. Tu pa to laiku ej un uzmeklē dārznieku.-Pasaki viņam, ka grāfienei nebūs iebildumu, ja viņš man tūlīt uznesīs milzīgus plīvurpuķu pušķus.

Helēna sarauca pieri. Viņa bija pilnīgi aizmirsusi par ziediem. Viņa nesaprata, kam gan tie būs vajadzīgi.

Pusastoņos viņa saka ģērbties. Duprē kundze atgādināja rosīgu, klukstošu cāļu māti. Vispirms čībiņas. Helēna tās apāva un sasēja zīda lentītes ap potītēm. Viņa pamēģināja tajās pastaigāt pa istabu. Bija tāda sajūta, ka staigātu pa gaisu. Tās ļāva Helēnai kustēties ar vēl nepazītu grāciju. Tad nāca tērps. Atzinīgi novērtējusi, kā tas krīt, Duprē kundze pasniedzās un uzlika Helēnai galvā tikko pašūtu turbānam līdzīgu zīda galvassegu. Tā cieši aptvēra galvu, nedaudz

noslēpumaini apslēpjot acis un piešķirot sejai pareizu formu. Līdz ar to piere izskatījās eleganti augsta»

Un tad — pats galvenais. Ziedi. Duprē kundze paņēma ziedu vītni, ko pati bija sapinusi gandrīz neredzamiem pavedieniem, un piestiprināja aizmugurē pie galvassegas. Ziedi atgādināja mežģīņu pušķus, kas turpina zīda plūdumu. Tad viņa paņēma vēl lielāku ziedu vītni, To viņa aplika ap Helēnas pleciem un kakla izgriezumu, paņēma adatu un veikli to piestiprināja.

Paskatījusies uz sevi spogulī, Helēna iekliedzās. Tērps bija pasakains. Mežģīnēm līdzīgie ziedi bija daudz, daudz elegantāki un skaistāki nekā jebkādi juvelierizstrādājumi.

Duprē kundze pavērās pulkstenī» Bez piecām minūtēm astoņi. Viņa atkāpās un apmierināta smaidīja. Viņa zināja, ka pirmoreiz mūžā radījusi meistardarbu. Meistardarbu, kurš nebija kopija un kuru nebija iedvesmojis neviens cits, izņemot viņu pašu. Pēkšņi viņa jutās ļoti nogurusi. Bet drīz jau varēs ari atpūsties.

— Tu izskaties brīnišķīgi, —viņa lepni teica Helēnai.

Helēnas ads pildījās ar asarām» — Nezinu, kā lai es jums pateicos.

Duprē kundze piemiedza ads. Tad aizsmakusi sarija: -— Noslauki asaras» Tu taču negribēsi, lai tev ir sarkanas, uztūkušas ads, vai ne?

Helēna dedzīgi pakratīja galvu un noslaucīja asaras»

Duprē kundze saņēma viņas roku un sirsnīgi saspieda. — Lai tev labi veicas,

Tad atskanēja klauvējiens pie durvīm. Sulainis sarkanā satina livrejā bija ieradies, lai pavadītu Helēnu lejup.

Kāpjotlejā pa greznajām akmens kāpnēm, Helēna redzēja pamazām ierodamies viesus un dzirdēja kaut kur mājas iekšpusē spēlējam orķestri. Viņa mēģināja neizrādīt savu uztraukumu, Viņa viegli pacēla tērpa apakšmalu, lai neuzkāptu uz tās un nepalduptu, Pamanījusi savu atspulgu greznā spoguli, Helēna ievilka elpu. Viņa vēl aizvien nespēja īsti noticēt, ka tā ir viņa»

Vairāki viesi pulcējās kāpņu apakšpusē: vīrieši smokingos, sievietes—greznos vakartērpos un arizmeklētām rotaslietām» Helēnas ads pamanīja liesmojošus dimanta auskarus, mirdzošas briljantu un smaragdu kaklarotas, dziļo rubīnu spīdumu un vēso safīru blāzmu. Viņa ievēroja ari pārējo viesu sejas izteiksmi, viņu ieraugot. Visi apstulba»

Viņi palaida Helēnu garām, paiedami sāņus, un sulainis vadīja viņu caur rotondas stila salona atvērtajām durvīm» Telpu pildīja viesi. Grāfs un grāfiene stāvēja pie durvīm, saņemdami viesus. Helēna redzēja Ibēru stāvam telpas tālākajā malā» Viņš nepadetīgi staigāja šurpu turpu, skatīdamies savā zelta kabatas pulkstenī. Ieraudzījis

Helēnu, viņš ātri aizcirta pulksteņa vāciņu. Melnā smokingā un baltā zīda kreklā ar tauriņu viņš uzskatījās ļoti pievilcīgs.

Pēkšņi istabā noklusa visas runas. Mirkli Helēna nesaprata, kāpēc. Tad viņa apjēdza. Visu acis bija pievērstas viņai.

Bridi Helēna vilcinājās. Tad graciozi reveransēja grāfam un grāfienei. Izslējusies viņa sev līdzās ieraudzīja Ibēru. Viņš pieskārās Helēnas rokai.

Grāfiene uzsmaidīja Helēnai. — Apbrīnojami, — viņa nomurmināja. —Jūs izskatāties ļoti jauki. Duprē kundze ir ģēnijs. Pasakiet to viņai no manis.

—- Pateicos, grāfiene. Es to izdarīšu.

Grāfs ari uzsmaidīja Helēnai, zilajām acīm veroties viņā ar pieaugošu interesi. Tad Ibērs paveda Helēnu sāņus. Sulainis piedāvāja šampanieti uz sudraba paplātes. Helēna paņēma glāzi un mazliet iemalkoja, pāri glāzes maliņai lūkodamās Ibērā. Viņa dzēra ļoti lēnām. Viņa bija nolēmusi visa vakara gaitā izdzert ne vairāk kā divas glāzes. Šoreiz viņa būs nevainojama.

— Kas viņa tāda? — viņa dzirdēja jaunu sievieti aprikozu krāsas Diora kleitā izprašņājam otru — vecāku.

— Es nezinu, dārgā. Bet es noteikti noskaidrošu, no kurienes nāk šis tērps.

Ibērs uzsmaidīja Helēnai. — Tu esi izraisījusi īstu sensāciju. Man nebija ne jausmas, ka tu esi tik skaista.

Viņa smaidīja pretī patiesi laimīga.

— Vai gribi iet uz balles zāli? — viņš vaicāja.

Viņa pamāja, un Ibērs, saņēmis viņas roku, veda Helēnu pa garo vestibilu. Viņa saviļņojumā izsaucās. Telpas malas aizņēma ar galdautiem klāti galdi. Uz tiem bagātīgas uzkodas^0, koši sarkanas krabju nūjiņas, šķīvji ar gliemenēm un austerēm, mazas bruņurupuču olas un irāņu kaviāra kārbiņas. Tur valdīja pārpilnība, un viss bija mākslinieciski izkārtots ap mirdzošu ledus skulptūru. Tajā, protams, bija attēloti lauva un salamandra, kas no abām pusēm balstīja de Ležē krustu.

Balles zāle Helēnu apžilbināja vēl vairāk. Mirkli viņa spēja vienīgi stāvēt un nolūkoties. Viņa nekad nebija redzējusi tik skaistu telpu svētku noskaņā. Zāle bija milzīgi liela, augstiem griestiem un kolonnām gar viņām. Visapkārt zālei bija izvietotas palmas no siltumnīcām. Starp dižajiem palmu zariem bija paslēpti puķu podi ar orhidejām, kas spraucās caur palmām, radot iespaidu, it kā augtu starp lapām. Virs galvas laistījās kristāla lustra ar slaidām, baltām svecēm, kuru ņirbošā gaisma atspīdēja uz sienām. Telpas tālākajā galā uz mazas skatuves orķestris spēlēja valsi.

—Vai drīkstu lūgtuzkādu deju?—Ibērs jautāja, dziļi palocīdamies,

Helēna pavērās uz deju zāli. Vēl bija agrs. Neviens nedejoja. Viņa pamāja, pasniedza savu šampanieša glāzi garāmejošam sulainim un ļāvās Ibēra rokām. Bez skaņas viņi lidoja pāri zālei. Helēnas tērps čaukstēja un kā graciozs, balts mākonis aptvēra viņas stāvu, bet ziedi atgādināja simtiem sastingušu snieg-pārsliņu.

Kad šis valsis beidzās, sakās cits. Viņiem apkārt kā brīnišķi balti gulbji kustējās vēl vairāki pāri. Viens valsis pārtapa otrā. Un vēl vienā. Un vēl, un vēl. Helēnai nebija ne jausmas, cik viņi nodejoja. — Šķiet, man nedaudz jāatpūšas, — beidzot viņa sacīja,

Ibērs satvēra viņas elkoni un veda prom no dejojošajiem viesiem. Helēna pamanīja, ka grāfs un grāfiene jau arī stāv zāles malā. Droši vien visi viesi jau ieradušies, viņa nodomāja.

Grāfs viegli paklanījās Ibēra priekšā un uzsmaidīja Helēnai. Viņa juta sev pievērstas caururbjošas zilās acis. Viņa nosarka,

— Vai dāvāsiet man šo deju? — viņš vaicāja.

Tad viņa roka pieskārās Helēnas elkonim. Viņa sarāvās, Tas, ko viņa izbaudīja Sezgastonā, bija nieks salīdzinājumā ar spēcīgo strāvu, kura tagad izskrēja cauri ķermenim. Vai tiešām tā būs, ikvienam vīrietim viņai pieskaroties, Helēna nobrīnījās,

—Jūs izskatāties burvīgi, — grāfs viņai klusi teica, riņķojot apkārt deju zālei. —Vai drīkstu paslavēt jūsu tērpu?

— Pateicos, — Helēna pieklājīgi nomurmināja. —Jūs esat pārāk laipns.

— Balta krāsa jums piestāv daudz vairāk nekā melna, — viņš paziņoja. —Jums vajadzētu vienmēr valkāt balto.

Helēnas sirds salēcās, un viņa paraudzījās grāfā. Viņš atcerējās, kas viņai bijis mugurā vakariņās pirms trīs nedēļām! Vai tas bija iespējams? Viņi īsti nebija pārmijuši pat pāris teikumu. Viņš tik tikko bija atļāvies palūkoties uz meiteni.

Kad mūzika beidzās, viņš aizveda Helēnu atpakaļ pie Ibēra, Grāfiene smaidīja. Pirmoreiz Helēna pamanīja grāfienes rotaslietas. Vienīgi zelta auskari. Tie bija palieli un izskatījās ļoti seni. Reljefā izveidoti uz tiem bija lauva, salamandra un de Ležē krusts. Helēna saprata, ka grāfienei noteikti ir daudz rotaslietu, bet, tā kā viņa valkāja šos te, — tiem jābūt ārkārtīgi vērtīgiem.

— Mana mīļā grāfiene, — aizmugurē atskanēja lišķīga sievietes balss.

Visi pagriezās. — Ai, baronese, cik jauki, ka jūs ieradāties, — grāfiene pieklājīgi iesaucās. — Es jau sāku domāt, ka jūs tomēr

nebūsiet

Baronese iesmējās augstus, spalgus smieklus» — Man šķiet, ka es vienmēr nokavējos»

Helēna vērās baronesē» Viņai bija pāri trīsdesmit, rudi mati, asas acis un kaulains augums» Viņa bija ģērbusies sārta satina Balmeina tērpā un ap kaklu nēsāja asinssarkanus rubīnus» Vienā pusē viņai stāvēja nestabils, ļoti vecs sirms vīrietis, bet otrā zaļi ģērbta skaista jauna sieviete» Viņai pie tērpa piederējās smaragda kaklarota un tādi paši auskari» Viņa izturējās vēsi un pašpārliecināti»

Helēna ziņkārīgi prātoja, vai tik rudmatainā sieviete nav baronese de Savoņjēra. Tad pievērsās lepnajai skaistulei» Vai tā ir Mirella? Vai šīs bija tās dāmas, kuras grāfiene aprunāja pie vakariņu galda, būdama bezgala priecīga, ka tas ielūgusi?

Grāfiene smaidīja un iepazīstināja ar Helēnu» Tātad tās tomēr bija baronese de Savoņjēra un Mirella» Un vecais vīrs bija barons»

Mirella uzmeta Ibēram pārmetošu skatienu un saņēma viņu aiz rokas. Viņu sejas atradās ļoti tuvu viena otrai. — Neesmu tevi redzējusi veselu mūžību, —viņa aizsmakušā balsī ieteicās.

Viņš neveikli uzsmaidīja.—Diemžēl pēdējā laikā biju ļoti aizņemts. Man jāatvainojas, ka nesanāca laika tikties.

Baroneses acis iedegās, un viņa smaidīja haizivs smaidu.

Viņas zobi bija gari un asi. — Vai tad tu nelūgsi viņu uz deju? — viņa lēnām ierosināja»

Ibērs saprata, ka tas attiecas uz viņu. Viņš paklanījās Helēnai.

— Atvaino mani, lūdzu, uz pāris minūtēm, — viņš sacīja. Helēna vēroja, kā viņš paklausīgi satver Mirellu aiz elkoņa un aizved dejot.

— Viņi ir apburošs pāris, vai ne? — baronese atzinīgi secināja.

Grāfiene klusēdama pamāja. Tad veikli mainīja sarunas tematu,

iesaistot tajā arī Helēnu. Pēc vienas dejas Ibērs ar Mirellu atgriezās.

— Kas tad nu? — baronese ar skābu ģīmi noprasīja. —Tikai vienu deju? Tikai nesaki, ka esi kļuvis skops. — Viņa uzmeta Ibēram neapmierinātu skatienu.

Ibērs pieklājīgi pasmaidīja un pamāja Helēnas virzienā. — Esmu ielūdzis Zuno jaunkundzi uz šo balli» Tāpēc mans pienākums ir veltīt viņai vairāk uzmanības. — Pirms vēl baronese spēja atbildēt, viņš palocījās Helēnai. —Vai drīkstu lūgt?

Helēna nevarēja noturēties nepasmaidījusi par Mirellas sērīgo sejas izteiksmi, viņiem aizvirpuļojot dejā.

— Kas viņa ir? — baronese dusmīgi jautāja, skatīdamās uz Helēnu.

— Ģimenes draudzene, — grāfiene asi atbildēja.—Ļoti apburoša jauna dāma.

—Jā... — baroneses balss pagaisa, jo viņa skarbi lūkojās visapkārt.

— Nāc, Mirella. Es tur redzēju dažus Rotšildus.

Viņa nekaunīgi ar pirkstu norādīja uz cilvēku pulciņu zāles otrā malā» Nekavējoties viņas steidzās turpu, un vecais vīrs kliboja nopakaļ, Rotšildi pamanīja viņus tuvojamies un tūlīt pat aizvirpuļoja dejā uz pretējo pusi,

— Cik drausmīga sieviete, — grāfs noteica, kad baronese bija aizgājusi, — Es nesaprotu, kāpēc tu vienmēr viņu aicini.

Grāfiene gudri smaidīja, — Protams, tāpēc, lai padarītu vakaru pikantāku. Cilvēkam patīk spriedze, un to nu baronese sagādā atliktu likām,—Viņa apmierināti lūkojās deju zālē, Tiktāl balle bija ļoti izdevusies. Viņas acis pamanīja Helēnu, —Ibērs un meitene ļoti labi izskatās kopā, kā tu domā?

Grāfs pamāja, — Protams, — viņš lēni noteica, — Viņa ir ļoti skaista, Un labi dejo,

— Jā, — grāfiene nopūzdamās piekrita, — Cik žēl, ka viņai nav titula. —Tad viņa pavērās vīrā,—Nu, Filip, vai tu netaisies mani uzlūgt dejot?

Viņš novērsās no dejojošā pāra, — Ka tad,—-viņš atsaucās. Galanti paklanījies, viņš aizveda grāfieni tālāk zālē. Viņa dejoja eleganti, bet ierobežodama kustības, kas neļāva pārim izskatīties pietiekami graciozi. Šad un tad uzmeta skatienu Ibēram un Helēnai, Jāj meitene ir apburoša, viņš ar pēkšņām ilgām nodomāja, Un dk graciozi viņa kustējās, kā eņģelis. Viņa neizprotamā veidā liek apzināties, ka viņa ir sieviete, bet tu —vīrietis.

Vienos Helēna devās prom no balles, Ibērs satvēra viņas roku. — Kur tu iesi?

Viņa pasmaidīja. — Augšā. Man rīt gars ceļojums priekšā. Man jāatpūšas.

— Tātad tu aizbrauc? —Viņa balss bija kļuvusi neskanīga.

Viņa pamāja. —Jā, Mūsu darbs šeit ir beidzies,

— Bet vai tu negribi palikt šeit?

Viņa ieskatījās Ibēram acīs. Melnajās zīlītēs vīdēja sāpīga ēna.—Es gribu palikt, bet es nevaru, Ibēr. Ir lietas, kas jādara.

— Kādas lietas?

Helēna mirkli klusēja. Kā gan lai viņš saprastu, kas viņai darāms? Kā lai viņa izskaidro, ka sapņo par gludām papīra lapām, kas, kopā salīmētas, veidotu žurnālu? Viņa bija pārliecināta — Ibērs nekad nesapratīs viņas nepieciešamību kaut ko radīt. Viņam dzīve nozīmēja mirdzošas balles, skaistas sievietes, trauslas vīnogas,—Man jābrauc, Ibēr, — viņa noteikti paziņoja. — Piedod.

Viņš pārmetoši paraudzījās Helēnā. — Es domāju, ka tu mīli mani, — viņš čukstēja.

Helēna klusi pārlaida acis deju zālei. Viņa redzēja brīnišķīgi ģērbtus pārus eleganti kustamies mūzikas ritmā. Dārgakmeņi ap sieviešu augstdzimušajiem kakliem laistījās tāpat kā lustras virs viņu galvām. Viņa pamanīja šo sieviešu pašpārliecinātību, izturēšanos un stāju, un pozu, ko varēja radīt tikai viņu titulētais stāvoklis, Ibēram bija nepieciešamas tāda tipa sievietes. Elegantas, kulturālas un savaldīgas. Kas zinātu, kā radīt smalkas sarunas, kādus vīnus pasniegt vakariņās, kādus cilvēkus uzaicināt, lai ballei būtu panākumi.

—Man ari šķita, ka es tevi mīlu, Ibēr,—viņa klusi atsaucās. — Bet es neesmu gatava tādai mīlestībai. Es tev neesmu īstā.

Viņš pasniedzās un saķēra Helēnas roku. — Mēs varētu apprecēties, — viņš ātri sacīja. — Es esmu nākamais grāfs. Tu būtu grāfiene. Mēs dzīvotu Lustalo savrupmājā, kamēr mani vecāki vēl dzīvi. Tad pārceltos uz šejieni.—Viņš izmisīgi saspieda Helēnas roku. — Ar laiku tu iemācītos mani mīlēt.

Viņa raudzījās Ibērā. Brīdi viņa nezināja, ko atbildēt.

Tad viņa skumji pasmaidīja un papurināja galvu. — Nesanāks, Ibēr, — viņa maigi atteica. — Piedod.

Tikusi līdz kalpotāju galam, Helēna vairs nedzirdēja balles troksni. Kaut ari durvis uz Duprē kundzes istabu bija aizvērtas, Helēna uzvedās ļoti klusi. Viņa zināja, cik ļoti kundze nogurusi, tāpēc baidījās viņu uzmodināt.

Lēnām Helēna noņēma galvassegu un novilka kleitu, rūpīgi to uzlikdama uz pakaramā. No rīta viņa noņems ziedus un glīti salocīs tērpu. Pelnrušķītes balle nebija turpinājusies ilgi. Piecas skaistas, satraucošas stundas. Tagad viņa atkal bija šuvēja. Pēkšņi viņa aptvēra, ka jūtas ļoti nogurusi un ka no dejošanas smeldz kājas.

Viņa atsēdās uz gultas malas un atsēja čībiņas. Beidzot viņai bija laiks pārdomāt. Izklaidīgi viņa masēja pēdas, ar rokām spaidīdama potītes. Vai Ibērs bija nopietni apņēmies viņu bildināt? Var jau būt. Bet viņa uzskatīja, ka veiksmīgai laulībai nepieciešamas divas lietas — mīlestība un ģimenes piekrišana. Viņa zināja, ka nemīl Ibēru tik stipri, lai kļūtu par viņa sievu. Varbūt arī viņš sajaucis aizraušanos ar mīlestību. Un ģimenes piekrišana? Viņai jau nebija ģimenes, bet Ibēram gan. Vai grāfs un grāfiene pieļautu laulības

starp savu mantinieku un šuvēju? Viņa gan nevarēja būt pārliecināta, bet šķita, ka nepieļautu.

Viņa spēji piecēlās kājās un piegāja pie apaļā lodziņa. Noliekusies viņa pašķīra aizkaru spraudziņu un palūkojās laukā. Nakts bija tumša un miglaina. Laternu gaismā viņa redzēja, kā viens pēc otra pie marmora kāpnēm piebrauca grezni limuzīni. Viesi atvadījās. Balle bija beigusies. Visiem. Bet visvairāk viņai.

13

— Es gribu dzirdēt pilnīgi visu! — Zanna satraukti sauca, kad Helēna atgriezās Sennazērā.—Vai tu redzēji grāfu? Vai viņa dēls bija izskatīgs?

Helēna pāri virtuves galdam raudzījās uz Žannu un vārgi pasmaidīja. Ar abām rokām aptvērusi silto kafijas tasīti, viņa klusi ieskatījās tajā. —Jā, — viņa lēnām atteica. — Viņš bija ļoti izskatīgs.

— Vai tu neprātīgi iemīlējies viņā?

Tas bija domāts kā joks, bet Helēna nespēja smieties. Viņa pakratīja galvu. — Sākumā man šķita, jā. Bet, manuprāt, viņš vairāk aizrāvās ar mani nekā es ar viņu.

Zanna vērās Helēnā. — Tu gribi teikt, ka viņš?...

Helēna pamāja. —Viņš lūdza mani kļūt par viņa sievu.

— Tu nerunā nopietni. — Zanna uzmeta draudzenei vērtējošu skatienu. Tad viņas balsi pārņēma klusa cieņa. —Tu runā nopietni?

Helēna pamāja.

Žanna asi izlūkoja Helēnu. — Tikai nestāsti man, ka tu viņu atraidīji.

Helēna pasmaidīja. —Tieši to es arī darīju.

— Nu, vai zini. Tagad man jādzird viss līdz pēdējam sīkumam.

Viņas beidza runāties tikai vēlu naktī. Helēna nenoklusēja neko.

Kad viņa bija tikusi līdz ballei, Zanna pakratīja galvu. Viņa nespēja noticēt. Viss izklausījās pārāk grezni šai pasaulei.

— Tev vajadzētu redzēt manu tērpu, — Helēna domīgi sacīja. — Tas bija visskaistākais no visiem.

Žannas acis iemirdzējās. — Es nevaru sagaidīt, līdz to ieraudzīšu.

Pēkšņi Helēna pasmaidīja. Viņa pasniedzās pāri galdam un saņēma Žannas roku. — Vai zini, ko? Es to atdošu tev. Man gan vajadzēs to mazliet ieņemt, jo tu esi tik kalsna, bet tā būs brīnišķīga kāzu kleita.

Žanna pakratīja galvu.—Es to nevarēšu pieņemt,—viņa saspringtā balsī teica» — Šis tērps... tas tev nozīmē pārāk daudz.

Helēna smaidīja.—Tev tas jāpieņem. Es tev gribēju uzšūt kleitu, bet šis tērps ir pati pilnība. Es gribu, lai tu izskaties apburoša^ Galu galā—precas taču tikai vienreiz mūžā, vai ne?—Viņa gaidīja Žannu pamājam. — Un tu taču gribētu Edmona priekšā izskatīties skaista, vai ne?

—Jā, bet... varbūt tev to kaut kur vajadzēs uzvilkt...

Helēna pakratīja galvu.—Man nekad nebūs izdevības to uzvilkt atkal.

Žanna šaubījās. — Bet kad tu tiksi Parīzē?

Helēna nopūtās. — Tas jau vēl ilgi jāgaida. Duprē kundze man augstsirdīgi pielika algu, un es jau esmu sakrājusi nedaudz naudas, bet ar to nepietiek. Parīzei — ne. —Negaidīti viņas seja atplauka smaidā. — Kā klājas Edmonam?

— Viņš bija krastā tikai divas dienas, — Žanna atbildēja. —■ Viņš nosprieda, ka mums noderētu lieka nauda, tāpēc mēneša atvaļinājuma vietā ajtkal devās jūrā.

— Šķiet, ka tava godkāre ir ietekmējusi ari viņu.

— Ko tu ar to gribi teikt?

Žanna piepeši uzspieda roku uz mutes. — Ai, ai. Es jau izpļāpājos.

Helēna sarauca pieri. Viņa pārliecās pār galdu. — Saki vien visu, — viņa pavēlēja.

— Es to nedrīkstu teikt, — Žanna vilcinājās. — Edmons pats gribēja tev visu izstāstīt.

Helēna aizsvilās. —Ja jau tu man atklāji tik daudz, tad es tikpat labi varu dzirdēt ari atlikušo.

Žanna nopūtās un pakratīja galvu. Tad viņa pieklusināja balsi:

— Mēs krājam naudu, lai Edmons varētu mācīties.

Helēnas ads izbrīnā iepletās. Tie tik bija jaunumi. — Mācīties, — viņa skaļi atkārtoja, izgaršodama šo vārdu.

Intuīcija pateica priekšā, ka Edmonam taisnība. Izglītība viņam noderēs.

Žannas ads dedzīgi kvēloja, bet balss, viņai ierunājoties, skanēja dīvaini klusi. — Edmons no dzīves grib kaut ko vairāk, nevis būt tikai zvejnieks, Helēna. Viņš grib nākotni. Viņš grib par kaut ko īstu kļūt. Un, kad mums būs bērni, viņš grib, lai ari tiem būtu nākotne. Tāpēc viņš nolēmis studēt jurisprudend.—Viņa paklusēja. —Tieši tāpat kā tu, ari viņš nolēma — lai to darītu, jāatgriežas Parīzē.

— Parīzē, — Helēnas ads iedegās, un sirds sāka sisties straujāk.

— Tas ir brīnišķīgi, — viņa piebilda.

Žanna aizelsusies turpināja: —Mēs jau visu izplānojām» Nākamos divus gadus atlicināsim un krāsim» Tad, tikko varēsim atļauties, sekosim tev uz Parīzi. Runā, ka tur esot daudz darba, tāpēc es noteikti atradīšu oficiantes vietu. Tādējādi es Edmonam palīdzēšu ar naudu, lai viņš var studēt universitātē. — Viņa lepni palūkojās Helēnā.

Cik žēl, ka mums vairs nav mammas mājas Monmartrā, Helēna rūgti nodomāja. Tad mums nevienam nevajadzētu gaidīt, lai varētu atgriezties Parīzē. Bet, neizteikusi skaļi šīs pārdomas, viņa jautri noprasīja: — Kad ienāk kuģis?

— Nākamajā piektdienā. Un kāzas būs sestdien. Iedomājies tikai, Edmonam būs brīva visa nedēļa.

Helēna pasmīnēja. — Labi. Tad būs pietiekami daudz laika divām svinībām.

Zanna sarauca pieri. — Divām?

— Protams» Kāzām un jūsu jaunajai nākotnei. — Helēna pielēca kājās un domīgi sāka staigāt šurpu turpu pa virtuvi. Viņa pielika pirkstu pie lūpām. — Pagaidi... kāzas. Vai viss jau ir sagatavots?

Zanna pamāja.

—Labi. Mums jāsarīko lielas vakariņas un... augstais Dievs. Vēl tik daudz darāmā. Mēs nedrīkstam zaudēt laiku. Svētdien atnāc pie manis. Man tūlīt vajadzēs pielabot tērpu. Un, ja es līdz tam atradīšu piemērotu audumu, es uzšūšu ari plīvuru.

Zanna vērās Helēnā. Negaidīti viņa sāka smieties. Helēna apstājās un paskatījās draudzenē. — Kas te tik smieklīgs?

— Tu izskaties tik uztraukusies — jebkurš varētu nodomāt, ka līgava esi tu.

14

Kāzas bija brīnišķīgas un Žanna — kā bilde. Tādas vēlētos kāzu dienā izskatīties visas sievietes. Šāds pasakains sapnis mēdz piepildīties tikai reizi dzīvē. Edmons, saprotami nervozs, gaidīja savu dāmu, nepacietībā degdams, jo šodien viņu rokas tiks savienotas uz mūžu.

Tad jau viss bija beidzies, un Helēna saprata, ka pienācis viņas laiks — nevis satikt savu mīlestību, bet beidzot atgriezties iemīļotajā Parīzē, lai īstenotu savu sapni.

Viņa bija tam gatava.

Uzmanīgi viņa pārgāja pār diviem sliežu ceļiem, lai nokļūtu uz trešās platformas. Edmons nolika ceļasomu viņai pie kājām. Viņa pagriezās un paraudzījās mazajā pavadītāju puldņā, kas viņai sekoja, Tie bija viņas vienīgie draugi, Žanna, Edmons un Duprē kundze, Un tagad viņa šķirsies no tiem, Ads pildījās asarām. Gk gan laika paies, pirms viņa tos atkal ieraudzīs, viņa nodomāja,

Tālumā jau dzirdēja lokomotīves troksni. Balts dūmu mākonītis vēstīja par vildena^ tuvošanos.

—Jau nāk, — Zanna nomurmināja.

Helēna aizturēja elpu. Tad piekrītoši pamāja.

Duprē kundze iedeva Helēnai mazu padņu. — Es tev sagatavoju dažas sviestmaizes, — viņa paskaidroja.

Helēna patddgi pamāja.

— Mirkli uzgaidi, man te ir vēl kaut kas, — Duprē kundze parakņājās somiņā un, izvilkusi aploksni, iespieda to Helēnai rokās.

Helēna ziņkārīgi to nopētīja. — Kas tas ir?

— Šis un tas, kas varētu tev noderēt, — Duprē kundze noslēpumaini atbildēja.

Helēna pacēla aploksnes malu. Iekšā bija nauda. — Nē, — viņa noteikti paziņoja.

—Tev tā būs nepieciešama,—Duprē kundze iebilda, pagrūzdama Helēnas roku sāņus. —Tur nav daudz. Es nepaspēju aiziet uz banku. Te ir tikai tik, cik bija veikala kasē.

Helēna apskāva Duprē kundzi. Mirkli viņa nespēja bilst ne vārda. — Paldies, —viņa beidzot aizsmakušā balsī ierunājās, — Par visu. Es nekad neaizmirsīšu, ko jūs esat manā labā darījusi.

Duprē kundzes ads kļuva miklas. —Tev vienkārši jāuzvar! —viņa čukstēja. — Ieņem Parīzi triedenā!

— Es tā izdarīšu, — Helēna apsolīja. Tad viņa pagriezās pret Žannu. — Uz redzēšanos, draudzenīt

Zannas lūpas drebēja. Ne vārda neteikusi,viņa cieši piespieda Helēnu sev klāt

— Tu parūpēsies par Edmonu? — Helēna klusi vaicāja.

Zanna pamāja. Izskatījās, ka viņa tūlīt apraudāsies.

Helēna pievērsās Edmonam.

— Nu šķiet, ka tu beidzot esi nostājusies uz sava īstā ceļa, mazā franču meitene, -— viņš maigi sadja.

Helēna atklāja, ka šņukst Viņa metās brāļa rokās, Viņš apskāva māsu, un Helēna izjuta viņa spēku. — Man bail, Edmon, — viņa čukstēja.

Viņš izbrīnīts pavērās māsā. — No kā?

— No Parīzes.

— Nebaidies, —viņš nopietni sacīja.

— Es negribu būt viena.

— Neuztraucies. Tiklīdz būs iespējams, mēs tev pievienosimies. Un Zanna tev rakstīs katru nedēļu.

Helēna pamāja un paskatījās brālī. Viņa pasmaidīja caur asarām. —Ja es pirmā kļūšu bagāta, es atsūtīšu tev pakaļ un izskološu tevi.

—Un, ja es izskološos, pirms tu kļūsi bagāta, mazā franču meitene, es priekš tevis izdošu žurnālu.

Pieripoja vilciens un, spēcīgi nošņācies, apstājās. Helēna palūkojās uz drūmo zaļo vagonu rindu. Tad atkal uz draugiem. Viss jau bija pateikts.

— Uz priekšu! — Edmons jautri uzsauca, atbrīvodamies no māsas rokām. — Uz Parīzi!

Helēnai kaklā kāpa kamols. — Uz Parīzi, — viņa klusi atkārtoja.

ŠODIENA. Ceturtdiena, 11 janvāris

i

Bija jau pāri desmitiem no rīta, kad Džeimss Kortlands Gors III pagrieza savu grozāmo krēslu kabineta logu virzienā Pa labi varēja redzēt Ņujorkas ostu un pa kreisi Austrumu upi. Slinki viņš nolūkojās tieši lejup, Divdesmit vienu stāvu zemāk tūristi jau pulcējās uz antīko, garo kuģu klājiem,, kas bija pietauvoti Sautstritas jūras ostā»

Viņš atgriezās atpakaļ pie rakstāmgalda un attaisīja augšējo atvilktni, kurā glabājās cigāri. Atvēris koka kārbiņu, viņš izņēma vienu, pasmaržoja, tad pielika pie auss un pamatīgi sakratīja. Apmierināts viņš nolauza dgāra galu un, atgāzies ia*ēslā, lēnām aizdedza to. Dārgā Havanas dgāra aromātam piepildot kabinetu, Gors salika rokas pār lielo vēderu. Labsajūtā viņš izpūta dūmus.

Viņa darījumi noteikti uzlabojas, viņš nodomāja. Īstenībā pēc pāris dienām viņš pat varētu pārsteigt Džeraldīni, piedāvājot sen ilgoto jahtu pusmiljona dolāru vērtībā. Viņš brīdi apsvēra šo iespēju. Jā, jahta patiešām būtu laba lieta. Galu galā uz tās klāja vajadzēs vienīgi ēst un dzert, un viņam patika gan viens, gan otrs. Un galvenais — ka viņš to varēs atļauties. Tāpēc ka tieši vakarvakarā viņam atkal piezvanīja...

Viņš bija mājās un savā lielajā kabinetā izskatīja dažus dokumentus pie smaržīgas priežu malkas uguns, kad iezvanījās telefons.

— Vai zināt, kas zvana? — pazīstama balss klusi vaicāja.

Gora sirds krūtīs sāka mētāties, un viņš palūkojās visapkārt, lai pārliednātos, ka istabā ir viens pats. Džeraldīnei bija nedešams ieradums ielavīties klusi kā pelītei, neviena nepamanītai. —Jā,—viņš iečukstēja klausulē, it kā pat sienām būtu ausis.

— Nu? Vai izlēmāt?

Gors izņēma no sarkanās zīda žaketes krūškabatas zīda kabadakatiņu un nosusināja pieri. To klāja sviedri.

—Jā, — viņš beidzot atbildēja, — Esmu izlēmis.

— Un jūsu atbilde? — balss noprasīja.

Viņš vilcinājās, bet tikai mirkli.—Es to izdarīšu,—viņš nočukstēja. — Viņa nesaņems pagarinājumu. Es noorganizēšu, lai jūs iegūstat viņas akcijas.

— Labi. —* Balss izklausījās apmierināta. — Tajā brīdī, kad mēs parakstīsim dokumentus, jūs saņemsiet portfeli ar miljonu dolāru.

— Uzskatiet, ka viss jau ir padarīts.

Klausulē noklikšķēja un sāka pīkstēt, un Gors saprata, ka zvanītājs ir nolicis klausuli. Gora dubultzods trīcēja. Viņš juta atvieglojumu. Jā, un vienlaikus bija ļoti nervozs. Tikpat nervozs kā vienmēr, kad rakstīja sev “aizdevumu”...

Iezvanījās iekšējais telefons. Viņš paliecās uz priekšu un nospieda pogu, — Jā, Alise?

— Mister Gor, ieradušies divi vīri no grāmatvedības un vēlas jūs

satikt.

Viņš lūkojās uz telefonu nobālušu seju. Vīri? No grāmatvedības? Atkal viņš sāka svīst. Augstais Dievs, tikai ne revidentus, viņš lūdzās. Ne šobrīd. Tagad, kad viņš varētu atlikt vietā visus “aizņēmumus” nepilnas nedēļas laikā. Mīļais, labais, žēlīgais Dievs, nē! Tad viņš nobremzēja savu smieklīgo domu vilcienu. Viņš vienkārši jutās vainīgs un cēla paniku. Patiesībā nebija no kā bīties. Galu galā tā taču bija viņa darba sastāvdaļa — sadarboties ar grāmatvedību. Viņš taču nevarēja tā uztraukties katrreiz, kad iznāca ar viņiem darīšana. Sī ideja lika justies labāk, bet par vienu jau nu gan viņš bija pārliecināts. Tikko viņa rokās būs tas miljons, viņš nekavējoties atliks saņemto atpakaļ.

Pēc ilgām pārdomām viņš noklepojās. — Sūti viņus iekšā, —viņš atvēlēja.

Vēl pēc mirkļa Alise atvēra dunas un ieveda apmeklētājus kabinetā. Viņa sirds sāka lēkāt, un šķita — tūlīt kļūs nelabi. Gorām bija iemesls uztraukties. Viņš pazina vīrus. īsais, būdīgais bija Paluči, garais, blondais — G’Rurks. Tie bija bankas revidentu grupas darbinieki.

Domas Gora galvā sāka joņot. Ja viņš kaut ko aši neizgudros, visa viņa pasaule, sapņi, patiesībā visa dzīve būs sagrauta. Kaut kā viņi ir jāapstādina; jāiegūst nedēļa laika, lai paspētu izkulties no nepatikšanām. Vispirms jāapslēpj bailes. Vainas izjūta.

— Džentlmeņi, — viņš, piespiesti smaidīdams, ierunājās. — Vai jūs neapsēstos?

Viņi neizteiksmīgi pamāja un apsēdās polsterētajos krēslos pretī rakstāmgaldam.

Gors mierīgi sakrustoja rokas uz pulētā sarkankoka rakstāmgalda.

Viņu nemaz nepārsteidza to trīcēšana» Mēģinādams noturēt balsi dabisku, viņš veltīja vīriem tikvien iespējams draudzīgu skatienu. — Ar ko varu palīdzēt?

Paluči ziņkārīgi raudzījās viņā» Bēdīgais itālietis ar biezajiem melnajiem matiem un neparasti platajiem pleciem vairāk atgādināja svarcēlāju nekā grāmatvedi. Bet izskats mēdz pievilt. Gors zināja, ka Paluči ir droša reputācija Manhatanas bankā. Viņš bija labākais revidents.

—Mister Gor,—Paluči klusi ierunājās. — Mēs pārbaudījām jūsu bankas rēķinus pēdējo piecu gadu laikā. Pirmajos četrdesmit trijos mēnešos viss saskan. Bet, sākot ar laiku pirms septiņpadsmit mēnešiem, esam uzgājuši dažas nesakritības.

— Nesakritības? — Gors juta kāpjam asinsspiedienu. — Kādas nesakritības?

Paluči tumšās acis bija mierīgas. — Es domāju, ka jūs to jau zināt, mister Gor.

Tas nenotiek īstenībā, tas nedrīkst notikt. Gors atkal un atkal centās sev iestāstīt. Tas ir tikai murgs. Ļauns murgs. Kad es pamodīšos, tas beigsies.

Tagad runāja O’Rurks: — Vai jūs negribētu uzzināt šo nesakritību apmērus, mister Gor?

Nē! Viņš negribēja dzirdēt vairs ne vārda. Viņš to vairs ilgāk nespēja paciest Bet tad atklāja, ka tā ir viņa balss, kas murmina; — Cik?

— Tieši piecsimt tūkstoši un deviņdesmit pieci dolāri, — Paluči atteica. —Tas ir iztrūkums jūsu rēķinos.

Gors piespieda sevi pasmieties. Bet brīdī, kad atskanēja šie smiekli, viņš atklāja, ka tie ir gluži nevietā. — Jūs noteikti būsiet kļūdījušies, — viņš sacīja. — Vai jums ir aprēķini?

— Mūsu kabinetā. Un tie ir precīzi.

Gors atgrūda krēslu un piecēlās. — Es gribētu tos kopā ar jums pārskatīt, ja jums nebūtu iebildumu. Vai jūs varētu mani uzgaidīt ārpusē? Es vispirms gribētu piezvanīt. — Viņš pamanīja revidentu aizdomīgos skatienus. Genīgi izriezis krūtis, viņš tos pārliecināja; — Nē, džentlmeņi, es netaisos zvanīt advokātam. Tas man nav nepieciešams.

O’Rurks jautājoši pavērās Paluči sejā. Tas paraustīja plecus. Tad abi piecēlās un izgāja priekštelpā, klusi aiz sevis aizvērdami durvis.

Gors aizklāja seju ar rokām. Viss bija pagalam. Viņam vairs nebija nekādas izejas. Viņu nosauks par zagli, iemetīs cietumā, izslēgs no visiem klubiem; viņš nekad nespēs dabūt darbu» Vismaz ne jau nu bankā. Neviena banka visā pasaulē viņu neņems pretim. Viņš bija zaglis.

Vēl tikai nedēļu laika, un viss būtu citādi. Bet tagad? Tagad bija par vēlu. Pēkšņi viņš iedomājās, ko teiks Džeraldīne, Viņš rūgti pasmaidīja. Droši vien viņa kļūs traka, uzzinot, ka visa mūža laikā sasniegtais sabiedriskaisstāvoklis var pajukt vienā elpas vilcienā. Džeraldīne viņu ienīdīs.

Viņai nepatika zaudētāji.

Lēnām viņš devās durvju virzienā, tad apstājās, lai pavērtos laukā pa logu. No šejienes varēja redzēt tikai debesis. Līdzīgi sirēnām tās šķita mīļi aicinošas.

Piepeši Gors zināja, kas jādara. Tā bija vienīgā izeja.

Viņš dziļi ievilka elpu. Tad, nevilcinādamies, lai nepārdomātu, viņš metās uz priekšu, rokas izstiepis uz priekšu. Tās iztriecās caur plāno stiklu, ceļi atsitās pret gaisa kondicionēšanas un apsildīšanas ierīcēm, un, izlidodams pa logu, viņš gaisā izpildīja graciozu salto.

Negaidītā aukstā gaisa plūsma likās dīvaini patīkama. Gors vienreiz īsi iekliedzās, un tad jau viss bija beidzies.

Džeraldīnei bijusi taisnība. Vīrs nonāvējās pats. Ja ne Bulgāri rokassprādzes, tad pārējo nieciņu dēļ.

2

Helēna stāvēja aiz rakstāmgalda, pagriezusi muguru logiem. Viņa nolūkojās stendos, kas pilnīgi pārklāja sienu. Viņas seju rotāja domīga izteiksme. Uz stendiem atradās vienīgi Zuno žurnālu vāku novilkumi. Katru attēlu aizsargāja plāns zīdpapīrs, kura malas bija rūpīgi aizlocītas aiz stenda. Uz viņu vēsi raudzījās virkne gludu seju. Viņa kārtīgi nopētīja katru.

Uz “La Moda” vāka — supermodelis ar mežonīgu grimasi sejā, franču “Les Modes” rādīja torti, ko tvēra spīdīgas, kāras lūpas, vācu “Mode” meitenei bija pārāk agresīva poza, un gaisīgā blondā dāmiņa ar lelles ģīmīti — amerikāņu “Les Modes” izdevumā.

Jocīgi, Helēna nodomāja, ka vidusmēra amerikāniete deva priekšroku tādam lelles ģīmītim, nevis īstajai amazoniešu Venerai, kuru dievināja eiropieši. Viņas ads turpināja apskati.

Angļu “LesModes” variants tēloja pilnīgu sievieti plandošā Halstona vasaras kleitā, un “YachtingandBoatingn\lbi rotāja divas “jaunā viļņa” pārstāves zilos ziemišķādas bikini uz ārkārtīgi dārgas ātrlaivas fona.

Visi vāki bija brīnišķīgi, un Helēna to zināja. Tomēr katrā bija kaut kas tāds, kas viņu ne visai apmierināja. Sākumā viņa to nesaprata, bet tad apjēdza; de bija jūnija numuru vāki, bet ārā — vēl tikai ziemas vidus. Pat pēc gadiem ilga darba, sagatavojot žurnālu numurus četrus līdz sešus mēnešus iepriekš, viņa vēl nespēja pierast, redzot peldkostīmus ziemā un vilnas drēbes un kažokādas vasarā. Tā viņai šķita kaut kāda dīvaina un nepiedienīga lieta, kas lika justies kā gaišreģei, kad numuri — un arī apģērbi—parādījās pārdošanā. Tāda perspektīva nebija visai patīkama. Katru sezonu viņa saskārās ar šo īpašo déjà vu^15 sajūtu.

Viņa dzirdēja atveramies durvis un pacēla acis no darba. Ienāca Edmons. Viņš nebija pat pieklauvējis, viņš bija vienīgā persona, kam atļauts ienākt Helēnas kabinetā bez pieteikšanas, bet parasti viņš neizmantoja šo priekšrocību. Viņš uzskatīja, ka pieklājība pretDžūliju un arī Helēnu prasa, lai ari viņu pieteiktu. Tas, ka viņš bija aizmirsis visas formalitātes, Helēnā radīja ļaunas nojausmas. Arimredzotnotids kaut kas svarīgs. Viņa atcerējās, ka iepriekš viņš tikai divas reizes bija līdzīgi iedrāzies šeit, Un abi bija nepatīkami gadījumi.

Viņš aši devās pie Helēnas un pat nenogaidīja Helēnas jautājumu, kas notids.—Tu tikko esi saņēmusi nedēļas pagarinājumu! — viņš satraukti sacīja. — Manhatanas bankā nolemts, ka rīt vēl nav jāatmaksā aizdevums.

Viņa klusēdama sarauca pieri, apdomājot šo negaidīto notikumu pavērsienu, Pastiept termiņu par nedēļu—tas vēl neko nelīdzēja. Un tomēr šis skaitījās nenovilcināms aizdevums. Tātad pagarinājums bija svarīgs. — Es nesaprotu, — viņa teica.

— Varbūt labāk apsēdies, un es tev visu paskaidrošu.

Viņa pamāja, un abi atsēdās franču krēslos rakstāmgalda priekšā. Viņa pārlika vienu kāju pāri otrai un gaidīja, kamēr Edmons aizdedza dgareti.

— Es tikko uzzināju, ka Gors vairs nav atbildīgs par taviem rēķiniem, ■— Edmons stāstīja, — Lai kurš arī nāktu viņa vietā, būs vajadzīga vismaz nedēļa, varbūt vairāk, lai iepazītos ar rēķiniem, novērtētu tavu finansiālo stāvokli un izlemtu par aizdevumu,

Helēna dīvaini paskatījās brālī. —- Bet kāpēc? Vai Gors aizgājis no darba? — viņa ziņkārīgi vaicāja. Viņa nevarēja iedomāties šo pārtikušo baņķieri darām tādu muļķību.

Edmons pakratīja galvu un nopētīja Helēnu. Viņa balss bija klusa.

— Viņš izdarīja pašnāvību. Izlēca pa kabineta logu.

Helēna nobālēja. Caur augumu izskrēja nekontrolējamas trīsas.

— Tāda sajūta, ka es to jau būtu dzirdējusi, — viņa drūmi secināja.

— Ko tu gribi teikt?

Helēna vērās uz savām rokām. —Vakar es pie Susumu saskrējos ar viņa sievu. Viņa man rādīja tikko pie Bulgāri pirktu rokassprādzi, un vai zini, ko viņa teica? — Edmons klusēdams pakratīja galvu. —Viņa sacīja: “Mans vīrs, šito ieraudzījis, manuprāt, metīsies izdarīt pašnāvību.” Tieši tādiem vārdiem!

Edmons skatījās māsā. — Nepatīkami, —■ viņš līdzjūtīgi ierunājās. —Es vienīgi ceru, ka nabaga sieviete visā nevainos sevi.—Paklusējisviņš turpināja: — Bet, lai cik tas ari izklausītos nežēlīgi, Gors tev izdarījis milzīgu pakalpojumu. Panācis aizdevuma pagarinājumu. Kaut ari tikai uz nedēļu.

Helēna lēnām pamāja. Tagad vismaz viņai būs vairāk laika visu rūpīgi apdomāt, apsvērt visas iespējas un pieņemt pareizo lēmumu. Tomēr vienu lietu viņa nespēja saprast — Edmon, kāpēc viņš to izdarīja?

Viņš paraustīja plecus un dziļi ievilka dūmu. — Neesmu pārliecināts, bet klīst baumas. Manhatanas banka gan mēģināja tās novērst, bet tās tomēr sasniegušas dzirdīgas ausis. Runā, ka viņš piesavinājies ļoti daudz naudas. Acīmredzot viņš izlēmis, ka nāve ir vienīgā izeja.

Ibērs de Ležē savā augšstāva bibliotēkā gaidīja, līdz zvanīs mājas telefons. — Grāfa kungs, — sulainis klusi ierunājās franciski,—viņi visi ir klāt.

— Ļoti labi, Eduār, — grāfs atsaucās. — Es drīz būšu lejā. Paraugies, lai viņi jūtas ērti. Pasniedz dzeramos.

— Es to jau izdarīju, ser.

— Labi. — Grāfs nolika klausuli un beidza lasīt vēstuli. Viņš nesteidzās. Lai viņi pagaida, viņš smīnēdams nodomāja. Tas tikai palielinās viņu sasprindzinājumu. Viņš vairāk nekā pirms pusstundas bija licis tiem steidzīgi ierasties, un ikviens bija aizdomīgi jautājis par šādas steigas cēloni. Viņš bija apzināti noslēpumains, un visi, laiku nezaudēdami, bija drāzušies šurp. Tagad viņš ļaus tiem pamocīties minējumos.

Viņš izrakstīja dažas ziņas no vēstules, piefiksēja teleksu, pabeidza tukšot neiztrūkstošo armaņjaka glāzi un beidzot piecēlās kājās» Tagad jau viņiem vajadzētu degt nepacietībā.

Viņš iekāpa mazajā ar ziemišķādu iztapsētajā liftā un nobrauca uz vestibilu. Pie dzīvojamās istabas durvīm viņš vēl vilcinājās. Tad atgrūda tās un devās iekšā.

Lēni viņš aplaida skatienu ap lielo, grezni mēbelēto istabu. Z.Z. Bavjē, Kāris fon Eiderfelds un Marčello d’Itri sēdēja uz interesantajiem krēsliem ar sfinksu galvām roku paliktņu vietā un uz dīvāniem ar apzeltītām ķepām kāju vietā. Grāfa sejā mirdzēja apmierinājums. Nē, neviens no Helēnas ienaidniekiem nebija zaudējis ne sekundi, lai nokļūtu šeit pēc iespējas ātrāk. Visiem rokās bija dzeramais.

Grāfs viesu acīs manīja naidpilnus skatienus, un viņa lūpas pavērās negaidītā smaidā. — Mani draugi, — viņš, aši pamājis ar galvu, paziņoja, — esmu priecīgs redzot, ka jūs visi atradāt iespēju tik ātri sapulcēties.

Z.Z. lūša ads piemiedzās. — Vai tāpēc jūs mums likāt tik ilgi gaidīt? — viņa saniknota šņāca.

Grāfs atkal uzsmaidīja. — Protams, nē, mana mīļā Z.Z. Mani aizkavēja ļoti svarīgs telefona zvans. -—Viņš pienāca klāt, noliecās un noskūpstīja viņu uz vaiga. — Pieņemiet manu vissirsnīgāko atvainošanos.

Viņa šaubu pilnām acīm vērās grāfā. Aizdomīgā ragana, viņš klusībā nodomāja. Viņš piegāja pie bāra, ielēja sev armaņ-jaku un atspiedās pret marmora kamīnu» Ja reiz viņi visi sēdēja, viņš labāk paliks stāvam. Tas piešķīra savdabīgu pārākuma izjūtu.

—Nu? — Z.Z.noprasīja. —Varbūt jūs tomēr paskaidrotu, kas tik svarīgs noticis, ka mums nācās visu pamest un drāzties šurp?

Grāfs sūca savu armaņjaku. — Lieta ir pavērsusies neparedzētā virzienā. Tāpēc mums jāpārskata savi plāni.

Z.Z. asi palūkojās viņā. —Neparedzētā virzienā? Kas, pie velna, noticis?

— Gors, —viņš klusi atbildēja. —- Baņķieris»

D’Itri un Z.Z. saskatījās» — Kas ir ar baņķieri, — itāļu dizainers vaicāja. — Vai viņš pārdomājis? Netaisās pārdot mums akcijas?

Grāfs pievērsās d’Itri. — Nav gluži tā, ka viņš netaisās tās pārdot. Viņš tās vienkārši nevar pārdot.

D’Itri samulsa. — Nejūtu nekādu atšķirību starp “netaisās” un “nevar”.

— Ai, bet neliela atšķirība ir gan, — grāfs iebilda.

—Jūs gribat teikt, ka viņa atmaksājusi aizdevumu? — Z.Z. balss skanēja neticīgi.

D’ltri un fon Eiderfelds tajā pašā brīdī sāka satraukti sarunāties.

Grāfs pacēla roku, lai viņus pieklusinātu. — Nē, viņa nav atmaksājusi. Toties dabūjusi nedēļas pagarinājumu.

—Pagarinājumu!—Z.Z. iegaudojās.—Kā? Tas taču ir neatliekams aizdevums!

Grāfs drūmi pasmaidīja. — Šorīt desmitos četrdesmit piecās minūtēs misters Gors priekšlaikus šķīries no dzīves. Viņš izdarījis pašnāvību.

— Verdammt![16]— Fon Eiderfelds trieca dūri pret krēsla rokturi.

— Es zināju, ka tam vīram nevar uzticēties!

D’ltri drūmi vērās grāfā. — Ko tad lai mēs tagad darām?

— Ko mēs vispār varam izdarīt! — Z.Z. kliedza. Viņa apsūdzoši raudzījās grāfa. —Jūs apliecinājāt, ka viss ir nokārtots! Ka nekas nevar saiet grīstē! —Ar trīcošiem pirkstiem viņa aizdedza cigareti.

Grāfs bija mierīgs. Viņš netaisījās ielaisties strīdā. — To pat es nespēju kontrolēt, — viņš pacietīgi skaidroja. -— Man tas nepatīk tāpat kā jums. Šķiet, ka Gors ir piesavinājies naudu. Vienkārši gadījās tā, ka viņu pieķēra visneizdevīgākajā brīdī.

—Ak Dievs! — Z.Z. iesaucās. Vienā paņēmienā viņa izdzēra visu glāzi.

—Tagad, kad Gora vairs nav,—fon Eiderfelds domīgi murmināja,

— ko darīt mums?

Grāfs paraustīja plecus. — Gan jau kādu iecels Gora vietā. Mēs pacietīgi nogaidīsim, lai redzētu, kurs tas ir. Tad mēģināsim viņam piekļūt

— Un ja viņu nevarēs piekukuļot? — d’ltri iesprauda. — Ko tad?

— Mans mīļais Marčello. — Grāfa tonis bija vēss, — Katram ir sava cena. Jums jau nu to vajadzētu zināt vislabāk.

D’ltri nosarka, — Ko jūs ar to gribat teikt? — viņš dusmīgi noprasīja.

Grāfs smaidīja. — Es gribu teikt, ka no mums visiem jums ir vismazākais iemesls neieredzēt Helēnu. Bez viņas jūs nebūtu nekas. Jeb varbūt jums kaut kur būtu prasts apģērbu veikaliņš. Bet atzīstiet—viņa jūs izveidoja. Tā bija viņa, un tagad jums vairs nepatīk cena. — Viņš paklusēja. — Marčello, jūs kožat rokā, kura jūs baro.

D’ltri aizbāza ar rokām ausis. — Aizverieties! — viņš spiedza.

— Aizverieties! — Nikni viņš pielēca kājās. — Un jūs? — Ar apsūdzošu pirkstu viņš norādīja uz visiem pēc kārtas. — Un jūs? Un jūs?

Grāfs ļauni smaidīja. — Mums ir citi iemesli, Marčello. Labāki iemesli. Mūsu gadījumā tā nav vienkārši muguras uzgriešana parādam.

— Lai velns jūs visus parauj! — Noplātījis rokas, viņš izmetās no istabas, aizcirzdams aiz sevis durvis.

Mirkli pārējie apstulbināti klusēja. Tad Z.Z. sāka smieties.

— Ak, vai! Cik vulgāra scēna!

Grāfs šķērsoja telpu un ielēja sev vēl vienu porciju armaņjaka.

— Marčello ir zemnieks, —viņš izsmejoši teica. — Varbūt viņam ir nauda, bet galu galā šķira vienmēr parāda savu seju. Nav nekā ļaunāka par jaunbagātniekiem. — Viņš pavērās fon Eiderfeldā un atvainodamies pasmaidīja.—Protams, izņemot jūs. Es jūs nepieskaitu pie šīs kategorijas.

— Es ceru, ka ne, — rūpnieks cienīgi sacīja. Viņš piecēlās kājās.

— Tikko būsiet sazinājies ar jauno baņķieri, vai dosiet mums ziņu?

Grāfs pamāja. — Protams.

—Nu labi. Tagad man diemžēl jāiet. Man ir svarīga tikšanās, es jau esmu nokavējis. — Fon Eiderfelds stīvi paspieda grāfa roku, un sulainis viņu izvadīja no istabas.

Kad viņi bija palikuši vieni, Z.Z., galvu grozīdama, sacīja:: — Fon Eiderfelds man vienmēr uzdzen šermuļus. — Viņas balsī ieskanējās pretīgums. —Tā drausmīgā bālā āda un bezkrāsainās lūpas. Viņš man atgādina kaut ko šausmu filmās redzētu. — Viņa nodrebinājās.

Grāfs klusēja, un viņa to uzņēma kā piekrišanu.

— Labi, domāju, ka ari man laiks iet, — viņa nopūzdamās teica.

— Pēc visām šīm sliktajām ziņām es varētu iegriezties Bundela salonā un nopirkt kādu nieciņu, kas mani iepriecinātu ,

Ienāca sulainis ar viņas sudrablapsas kažoku un palīdzēja viņai to uzvilkt. Tad grāfs personīgi pavadīja viņu līdz durvīm, vēl aizvien turēdams rokā glāzi.

Foajē Z.Z. apstājās un pagriezās pret grāfu. Viņas lūpas rotāja ņirdzīgs smīns un acīs vīdēja uzjautrinājuma dzirkstis. —Jūs nekad neesat teicis, kāpēc jūs tikļoti ienīstat Helēnu Zuno, mans mīļais grāf. Varbūt to nedrīkst dzirdēt manas delikātās ausis?

Grāfs blenza savā glāzē. Seju piepeši izķēmoja sāpes, un viņš sāka mirkšķināt acis. Mirkli Z.Z. jutās patiesi vainīga, ka pieminējusi šo lietu.

Kad grāfs ierunājās, viņa vārdi skanēja tik klusu, ka viņu tikko varēja saklausīt — Es.., reiz viņu mīlēju.

Z.Z, skarbi paraudzījās viņā, Pēkšņo līdzjūtību nomainīja ziņkāre. — Nu? Un kas tad notika?

Pēkšņi grāfs sāka trīcēt un saspieda glāzi tik spēcīgi, ka plānais kristāls viņa rokās sašķīda, Z.Z.vērās uz viņa pirkstiem; tie sāka asiņot — kristāla lauskas bija iegriezušās miesā. Tad viņa izdzirdēja kaut ko līdzīgu apspiestiem šņukstiem.

— Kas notika? — viņš iespiedzās. Un tad vestibilā atskanēja histēriski smiekli.

VAKARDIENA III LAULĪBAS PĀRKĀPŠANA

1

Parīze, 1953

Vilcienam iebraucot Parīzē, Helēnai kaklā sakāpa kamols. Viņa piecēlās kājās, nolaida logu un izbāza laukā galvu. Viņa sarāvās, aukstajiem vējiem iesitoties sejā un izbrāžoties caur matiem. Viņa ar baudu dziļi ieelpoja Parīzes gaisu, ads sariesās asaras. Caur asarām Helēna tālumā saskatīja Eifeļa torni. Mirkli viņa lūkojās ārā kā apburta. Šķita, ka tornis triumfējoši izslējās no bezgalīgo pelēko un melno jumtu jūras gluži kā aicinoša bāka. Vilciens palēnināja gaitu, tas liecināja, ka tuvojas stacija, un tornis skatienam pazuda.

Vilciens apstājās, un Helēna uzmanīgi nokāpa uz perona. Priekšgalā šņācošo lokomotīvi ietina tvaiku mākoņi. Izklausījās, it kā dziļi nopūstos kāds noguris milzis. Virs galvas Monpamasas stacijas ēkas metāla konstrukcijas noslēdzās ar stikla jumtu, acīmredzami izaicinot gravitācijas likumu. Helēna nolika ceļasomu un paraudzījās apkārt. Vispirms viņa pamanīja, ka ceļotāji izskatās resnāki un veselīgāki nekā atmiņā palikušie, un šie bija ari labāk ģērbušies. Visapkārt viņai virmoja noskaņojums, ko franči sauc par joie de vivre*.

Bija izzudušas tumšās lietas, kas nospieda sirdi: nepatīkamais klusums, pārbiedētās cilvēku sejas izteiksmes un — pastāvīgie zobgalīgieskatieni pār plecu, niekošanās ar tiem šausmīgi svarīgajiem dokumentiem — oficiālajiem zīmogotajiem papīriem.

Vairs neredzēja kāškrustus un visur esošos un visu redzošos bošus. Parīze bija kļuvusi citādāka. Helēna to juta, un viņai tas patika.

Vecs nesējs pienāca viņai klāt. —Jaunkundz? —viņš ierunājās un jautājoši lūkojās Helēnā.

Viņa ātri papurināja galvu. —Non, mērci** — viņa klusi atteica. Nesējiem bija jāmaksā nauda, un viņai nebija lieku sū, ko izmest par šādu greznību. Viņa paķēra savu veco ceļasomu un izgāja uz ielas. Spožajā saulē žilba acis. Viņa samirkšķināja tās, bet ne jau saules dēļ.

A Dzīves prieks. (Franču vai.)

** Paldies, nē. (Franču vai.)

Stacijas priekšā atklājās visneticamākā aina, kādu jebkad viņa skatījusi. Spožu, melnu taksometru rinda. Viņa no brīnumiem papurināja galvu. Vai pārsteigumi nekad nebeigsies? Un ielas — pirmoreiz viņa redzēja Parīzes ielas tik pārpildītas. Bija pazuduši zirgu tramvaji, velotaksometri un divriteņu bari. To vietā bija mašīnas visās varavīksnes krāsās. Cikļori viss atšķīrās no okupācijas laika! Kautmamma ari būtu šeit un to redzētu, viņa skumji nodomāja.

— Taksometru, jaunkundz? — Ūsains šoferis pavēra sava rēno durvis.

Helēna mazliet vilcinājās un tad ieskatījās tajā, Sēdekļi bija biezi polsterēti un likās tik aicinoši. Mirkli viņa gandriz ļāvās kārdinājumam un iekāpa iekšā. Cik jauki būtu nosvinēt atgriešanos un cēli nobraukt pa Elizejas laukiem un labā krasta šaurajām ieliņām. Bet, gluži tāpat kā nesējs, arī šis prieks maksāja naudu. Viņa satvēra ciešāk ceļasomu un ātri devās prom. Viņai būs nepieciešama visa nauda līdz pēdējam sū. Vispirms vajadzēja sameklēt lētu dzīvesvietu. Un tad nopirkt kaut ko ēdamu.

Gurdi Helēna kāpa četrus kāpņu posmus uz savu dzīvoklīti. Vēl viena bezjēdzīga diena, viņa, durvis atslēgdama, nodomāja. Viņa nometa atslēgu uz ļodzīgā virtuves galda, aizcirta durvis un izlīda no apģērba. Tad iekrita gultā. Matracis zem viņas svara ieliecās. Klusumā viņa raudzījās saplaisājušajos griestos. Viņa bija nogurusi līdz nāvei. Pirmoreiz šeit ierodoties, viņas cerības nezināja robežu. Viss šķita iespējams. Bet tagad dzīves īstenība lēnām un nenovēršami satrieca visas viņas cerības.

Vēl aizvien nav darba, viņa nelaimīgi nodomāja. Jau trīs nedēļas viņa pūlējās to atrast, bet neveiksmīgi. Visa Parīze virmoja, bet viņa mina ietves akmeņus. Un šodien bija visdrausmīgākā diena. Helēna aizvēra acis.

Šodien Helēna bija atsaukusies uz kāda krūšturu tirgotāja sludinājumu, kurš meldēja modeļu demonstrētājas. Tas gan nebija darbs, kādu viņa vēlētos, bet izmisumā bija gatava uz visu. Tā bija milzīga kļūda. “Tirgotava” bija izrādījusies zemas kvalitātes meitumāja. Un pretīgais, resnais cūka, kurš šo iestādījumu vadīja, uzmetis viņai vienu vienīgu skatienu, bija dzinies Helēnai pakaļ apkārt visam riebīgajam “kabinetam”. Viņa nepatikā nodrebēja. Viņai bija laimējies apmānīt veci, tikt pie durvīm un aizbēgt Ko lai tagad iesāk?

Viņai bija adicis mazāk nekā piecdesmit franku. Mazajā kumoditē bija tikai divas olas un vēl pudele piena, kuru Helēna turēja uz palodzes, lai nesaskābst. Pēc divām dienām jānomaksā īres nauda.

Viņa nopūtās un atvēra acis. Tad piecēlās sēdus un paraudzījās apkārt istabā. Dzīvoklis bija kaut kas neiedomājams. Viena istabiņa ieapaļos Monmartras bēniņos. Helēna pakratīja galvu. Vēstulēs, ko viņa nosūtīja Edmonam un Duprē kundzei, viņa bija rakstījusi, ka dzīvoklītis ir mazs, bet jauks un pa logu paveras brīnišķīgs skats. Lai viņi neuztrauktos par Helēnu. Viņa bija arī melojusi, ka viņai piedāvātas vairākas darba vietas. Tagad viņai tikai rūpīgi jāapdomā un jāizvēlas tā, kas vislabāk atbilstu viņas nākotnes nodomiem.

Nākotne? Kāda nākotne? Darba piedāvājumi? Vai tas, ka viņai dzinās pakaļ pēc lēta vīna smirdošs izdzimtenis? Vai tā būtu darba

iespēja?

Pēkšņi viņa sāka smieties.

Jauks dzīvoklītis? Viņa smējās vēl skaļāk. Protams, tas bija jauks, viņa nodomāja. Sienas klāja netīri balta krāsa, linoleja grīda bija saplaisājusi un trīs no deviņām mazā loga rūtīm izdauzītas un aizsistas ar dēli, un skats, kuru viņa vēstulēs tik ļoti bija apbrīnojusi. Tagad viņa jau histēriski smējās. Skatu veidoja pretējā nama dzīvokļa logi, Tajā dzīvoja jauns pinkains mākslinieks, kurš vairāk laika veltīja masturbācijai nekā gleznošanai. To atklājusi, Helēna, nezaudēdama laiku, norāva notraipīto virtuves galdautu un aizsprauda to priekšā logam. Viņa jutās laimīga, ka var aiztaupīt šo sevišķo skatu.

Un dzīvokļa izmēri? Arī smieklīgi. Viena maza istabiņa, divpadsmit pēdas gara un gandrīz deviņas pēdas plata. Dzīvoklī nebija pat skapja. Visas Helēnas drēbes karājās pie sienas āķīšiem, ko bija iedzinis kāds no iepriekšējiem īrniekiem. Tualete gaitenī netika apkurināta. Tā viņai bija kopīga ar vēl trim šajā stāvā dzīvojošiem iemītniekiem. Vannas nebija. Helēna ienīda šo vietu,

Ads apstājās pie drēbju kaudzes uz grīdas. Tā bija kleita, ko Helēna valkāja. Šovakar viņai atkal nāksies to izlietnē izmazgāt, uzkārt, lai izžūst, un aizņemties no durvju sardzes gludekli. Rīt kleita atkal jāvelk mugurā un jānīkst uz ielām.

Pēkšņi smiekli pārvērtās asarās, un viņa paslēpa galvu spilvenā. Mežonīgas elsas raustīja ķermeni. Ak, kāda gan vispār visam jēga? — viņa sev jautāja. Droši vien tā ari viņas dzīves ceļš beigsies.

Tieši tobrīd ārpusē atskanēja smagu soļu troksnis un skaļš klauvējiens pie durvīm Helēna sarauca pieri. Viņa nevienu negaidīja, līdz šim viņai vēl Parīzē nebija ne draugu, ne paziņu. Paceļot galvu no spilvena, viņu pārņēma baiļu sajuta* Ja nu tā ir durvju sardze? Varbūt viņa jau nāk pakaļ īresmaksai?

Sī doma uzdzina baiļu trīsas. Viņai nebija tik daudz naudas, lai samaksātu par Iri. Viņa vilcinājās un lūkojās uz durvīm» Ja viņa uzvedīsies klusu, iespējams, ka tā vecene noies atkal lejā, kur viņas īstā vieta»

Klauvējieni atskanēja atkal, šoreiz vēl skaļāki»

Helēna nopūtās» — Uzgaidiet mirklīti, —viņa beidzot gurdā balsī atsaucās. Viņa piecēlās sēdus un pārmeta kājas pār gultas malu. Noņēmusi no āķīša halātu, viņa to apmeta ap pleciem un ātri izslaucīja ads ar delnu» Saņēmusi halātu priekšpusē kopā, viņa piegāja pie durvīm un pavēra spraudziņu»

Viņa stāvēja un izbrīnīta skatījās svešiniekā» Viņš bija garš. Ļoti garš» Vismaz sešas pēdas un četras collas garš, nepaklausīgiem rudiem matiem, rudu bārdu, valdzinošu smaidu. Viņa nekad iepriekš nebija šo vīrieti redzējusi» Viņa ads bija maigas un debeszilas. Padusē viņš turēja puspudeli vīna un avīzes vīstokli, no kura spraucās laukā maizes kukulis.

Viņa samirkšķināja acis. — Kas jūs esat? — viņa vaicāja.

Viņš smīnēja. — Mani sauc Gijs Barbo, — viņš veikli noteica. —Mākslinieks un brīvs cilvēks. Es dzīvoju gaiteņa otrā pusē. —Viņš pastiepa brīvo roku.

— Ai! Es esmu Helēna Žuno, — viņa neveikli atbildēja. Viņi sarokojās» Palaidusi vaļā roku, viņa viegli pamāja pār plecu» — Es... un... es dzīvoju šeit.

Viņš iesmējās un viņai garām ieskatījās istabā. — Es nespēju tam noticēt! —Viņa balss tiešām bija pārsteigta.

Helēna apmulsa. — Kam noticēt?

— Te taču ir vēl vairāk vietas nekā man!

Par spīti visam, Helēna iesmējās,— Es atkal nespēju noticēt, ka ir vēl kaut kas saspiestāks par šito caurumu.

— Tu būsi izbrīnīta. Tev jāredz mana celle. Vai varu ienākt?

Sis lūgums viņu pārsteidza. Viņa vilcinājās. Vai viņai vajadzētu

aicināt savā istabā vīrieti? Viņu gan tas nebaidīja, bet nezin vai tas būtu pareizi» Tad Helēna izmeta šo domu no galvas. Viņa pamāja un pakāpās sānis. Gijs Barbo ienāca un nolika vīnu un maizi uz virtuves galda.

— Vai esi jau pavakariņojusi?

— Vai esmu?...

— Redzu, ka neesi. —Viņš izturējās ļoti pašpārliednāti. —Tad iekodīsim kopā. Vai tev atradīsies divas glāzes un nazis?

Helēna nosarka. — Man nav nevienas glāzes, — viņa kautrīgi atbildēja. —Vai derēs divas mazas piena pudeles?

— Brīnišķīgi. Greznības kalngals. Paldies Dievam, tava virtuve ir labāk nodrošināta nekā manējā. — Viņš pievilka galdu tuvāk pie gultas un attina avīzi. Bez maizes tur vēl bija Rokforas siera gabaliņš, sardīņu kārbiņa un salami desas luņķis. Prasmīgi viņš atvēra sardīņu bundžu, izgludināja avīzi un mākslinieciski izkārtoja uz tās ēdamo. Kad Helēna beidza izlietnē skalot pudeles, Gijs jau sēdēja uz gultas malas.

— Izskatās garšīgi, — viņa pieklājīgi noteica, atsēzdamās līdzās.

Viņš iesmējās. —T as jau tik tāds nabadzības ēdamais. Kurināmais

miesai. Diemžēl nepietiekami, lai pabarotu dvēseli.—Viņš iepilināja nedaudz vīna katrā piena pudelītē.

— Santé![17]

— Santé![17]

I lelēna ļāva veikala stikla durvīm aizcirsties. Ārā vēl aizvien lija, un viņa sacēla mēteļa apkakli vēl augstāk. Šodien bija jāsamaksā īres nauda. Viņa pagriezās pa labi un devās uz Senžermēnas bulvāra pusi. Viņa bija mēģinājusi dabūt pārdevējas vietu kādā jaunā, glītā veikaliņā pretim Svētās Klodldes baznīcai. Tā īpašniece d’Arbēfa kundze viņu bija izjautājusi mazā kabinetā veikala aizmugurē.

D’Arbēfa kundze lielu uzmanību pievērsa pirmajam iespaidam. Caur elegantajām brillēm zilajos rāmjos viņas stingrās acis nopētīja Helēnu. Meitenes izskats viņu neiedvesmoja. Arī Helēnas kleita skumji kontrastēja — pat darīja kaunu — viņas veikala greznajam iekārtojumam. Ārā lija, un Helēna bija izmirkusi cauri slapja.

—Kāda ir jūsu pieredze pārdevējas darbā, jaunkundz? — d’Arbēfa kundze maigi murrāja.

— Es... es esmu strādājusi audumu veikalā, — Helēna atbildēja.

— Ak tā. Kur tas bija?

— Sennazērā.

D’Arbēfa kundze sarauca pieri. — Sennazēra? Pagaidiet, Sennazēra... — Viņa pakratīja galvu. — Nevaru īsti atcerēties, kur tāda atrodas. Vai pie Kannām?

Helēna nevarēja noturēties nepasmaidījusi. Tikpatlabi Sennazēra varētu būt miljards gaismas gadu attālumā no Kannām. — Nē, kundze. Tā ir pie Biskajas līča.

— Ā. — D’Arbēfa kundze piecēlās. — Īstenībā mēs meklējam darbinieci ar lielāku... —Viņa plāni nosmaidīja.—Lielāku pieredzi. Ar labām manierēm. Saprotiet, Sablankas veikalam ir internacionāla klientūra, jaunkundz. Diemžēl...

Helēnas izmisums atspoguļojās viņas sejā. — Bet kundze! Es esmu ļoti gudra! Es ātri visu apgūšu! Jūs redzēsiet...

D’Arbēfa kundze ar nepatiku vērās Helēnā. — Tam nav nozīmes, — viņa stingri noteica. — Man žēl, ka jūs aizkavēju.

2

Helēnai ienākot, durvju sardze atradās tieši kāpņu galā. Izvairīties nebija iespējams. Vecene bija nometusies uz ceļiem un ar stīvu suku berza linoleju. Ieraudzījusi Helēnu, viņa piecēlās kājās un noslaucīja priekšautā sarkanās rokas. — Jaunkundz! īres maksas savākšanas diena ir klāt.

Helēna paskatījās viņā.—Piedodiet, Gerēna kundze. Man vēl nav naudas. Varbūt rīt.

— Rīt! — Gerēna kundze iesaucās. — Man tā ir jāsavāc noliktajā dienā. Un tas ir—šodien. Kad jūs ievācāties, mēs par to vienojāmies.

— Es zinu. Dodiet man pāris dienu laika, — Helēna lūdzās. —Brālis man atsūtīs naudu.

— Atvainojiet, jaunkundz. Šajā mājā mēs savācam īres maksu uz priekšu. Vai nu tūlīt maksājiet, vai tūlīt izvācieties!

Aiz viņām pavērās parādes durvis. Ienākusī persona noteikti bija pārdomājusi un gatavojās doties prom. Helēna pagriezās un pamanīja, ka tas ir Gijs Barbo, kurš lavījās projām gluži kā kaķis, kas noķēris kanārijputniņu.

— Barbo kungs!

Gerēna kundzes spalgā balss lika viņam apstāties.

— Un jūs arī. Es jau Žuno jaunkundzei atgādināju, ka šodien jānomaksā īres nauda!

Nedroši viņš nāca tuvāk. No lietusmēteļa pilēja ūdens lāses. Izmirkušie rudie mati bija pielipuši pierei. Gurdi viņš uzsmaidīja Helēnai. — Sveicināta vēlreiz.

— Sveiks, — viņa atsaucās.

— Vai veicās? — Gijs pavaicāja.

Helēna pakratīja galvu, —Atkal nekā, — viņa klusi atteica,

Gerēna kundze, rokas sānos iespriedusi, palūkojās Gijā, — Vai jums ir nauda? — viņa noprasīja.

Viņš smagi nopūtās un nolaida skatienu, — Vēl dažas dienas, Lūdzu.

— To jau man pietiekami bieži nācies dzirdēt Ejiet augšā un savāciet mantiņas, pirms vēl es neesmu pasaukusi policiju.

— Bet manas gleznas! Audekli! Lai tās aizvāktu, paies vairākas dienas,—Izmisumā viņš paskatījās Helēnā, —Vai tev gadījumā nebūtu.,.

Viņa pakratīja galvu.— Mani taču ari met ārā.

Pēkšņi viņš sagrāba Helēnu aiz rokas un pavilka sāņus. — Klausies, — viņš satraukti čukstēja. — Gk tev ir naudas?

Viņa samulsa. — Apmēram četrdesmit franku, Bet kāpēc?

Viņš ātri aprēķināja. — Un man ir piecdesmit!

— Mums abiem pietrūkst. Kāds no tā labums?

— Kā tu nesaproti? Tava īres maksa ir septiņdesmit franku, ja? — Viņa pamāja,

— Tad atdosim manu dzīvokli un pārcelsimies uz tavējo! Mēs būsim istabas biedri.

Viņa vilcinājās. — Es nezinu, — viņa lēnām novilka. — Būs briesmīgi saspiesti.

— Vai nu tā, vai abi uz ielas.

Tas skanēja prātīgi. Helēna pamāja. — Tikai tik ilgi, kamēr tā biedrošanās būs vienīgi platoniska, — viņa noteica.

Viņš kā zvērēdams pacēla roku. — Dievs ir mans liecinieks.

Viņa smaidīja, — Barbo kungs, mēs tikko nopirkām sev mēneša atelpu.

Vēl pēc piecām minūtēm viss jau bija nokārtots, un viņi devās augšā pārnest Gija mantas Helēnas dzīvoklī. Pie viņa durvīm Helēnas acis plaši iepletās, Pret vienu sienu bija atbalstīts milzīgs audekls. Tas bija gandrīz istabas garumā, Helēna atspiedās pret otru sienu un ieskatījās gleznā.—Apbrīnojami! —viņa iesaucās.

— Tas ir mans līdzšinējais labākais darbs, — Gijs ieteicās. Viņš pagrūda malā mazu audeklu kaudzīti un nostājās blakus. — Es to nosaucu “Hiperboliskā pacelšanās debesīs”. Es pie tās strādāju jau deviņus mēnešus. Vēl pāris dienu, un es to pabeigšu.

Helēna nespēja atraut acis no gleznas. Tajā bija attēlota sirreālistiska Madonna, kas it kā uzsprāgusi gaisā. Viņas auguma sastāvdaļas bija izkaisītas gaismas fonā. Izskatījās—kāds būtu ielicis dinamīta lādiņu un tad sasaldējis gleznu tieši sprādziena brīdī.

— Tikko tā būs pabeigta, es to atdošu Lihtenšteina galerijā, — Gijs paskaidroja, — Pats Andrē Lihtenšteins pirms pāris nedēļām bija atnācis to aplūkot. Viņš grib to dabūt. Viņš ir liels eksperts. Runā, ka viņš esot vislabākais mākslas tirgotājs visā Parīzē.

— Brīnišķīgi! — Helēna sirsnīgi teica.

Viņš pamāja. — Cerēsim, ka arī pircējs domās tāpat.

Helēna smaidīja.—Domāju, ka tev par to nevajadzētu uztraukties. Esmu pārliecināta — to nopirks tajā pašā brīdī. Un tam, kurš to iegūs, būs ļoti veicies.

Viņš ziņkārīgi pavērās Helēnā. —Tu tam tiešām tici?

Neatrāvusi acis no gleznas, viņa pamāja ar galvu. — Tā ir skaistāka nekā lielākā daļa gleznu Luvrā. Tā man atgādina Rafaēlu, tikai šajā ir vairāk dziļuma. — Viņa pašūpoja galvu. — Vienkārši neticami.

Sestdien viņi brokastīs ēda augļus un maizi.

Maize bija cieta un sakaltusi. Kukulis jau bija divas dienas vecs, toties viņi to bija dabūjuši gandrīz par velti.

Augļus Helēna bija sagriezusi mazos kubiņos un pagatavojusi salātus. Tie izskatījās garšīgi. īstenībā viņa to darīja tāpēc, lai augļi būtu lietojami. Iepriekšējā vakarā Gijs bija parakņājies kāda veikala atkritumu konteineros. Katrs auglis bija iebojāts, tāpēc tos vajadzēja izgriezt. Helēna nosprieda, ka jaukāk būs ēst salātus, nevis atsevišķus augļus ar milzīgiem caurumiem.

Kad viņi bija paēduši, Gijs aizcēla galdu tālākajā istabas kaktā, lai atbrīvotu vietu. — Ēdamais mūzām, — viņš nomurmināja. — Tu nebrīdināji mani, ka proti gatavot. Kopā ar istabas biedreni esmu ieguvis arī pirmklasīgu pavāru.—Viņš apspieda atraugu. — Lieliski. Patīkama pārmaiņa, jo nevajadzēja kost amputētos ābolos.

Helēna smaidīja. Viņa priecājās, ka viņas pūles tiek novērtētas, — Tu tagad gleznosi? —viņa jautāja.

Gijs pamāja.

— Labi. Tad es iešu pastaigāties. Divas nedēļas nogales es baudīju mākslu Luvrā un darbdienās jau trīs nedēļas neveiksmīgi meklēju darbu. Šodien esmu nolēmusi pastaigāties prieka pēc. — Viņa pasniedzās aiz gleznas un sataustīja savus brūnos vilnas svārkus un rupjo adīto džemperi. Džemperi viņa uzvilks virs svārkiem un apliks savu brūno ādas jostu. Viņa pamazām piesavinājās moderno Parīzes sieviešu ģērbšanās stilu» Varbūt pat uzspraudis matus» Šī doma lika viņai iesmieties» Nez kā tas izskatītos?

— Gribi, lai izeju ārā, kamēr tu pārģērbsies? — Gijs vaicāja»

Viņa pakratīja galvu» — Nē, es ieiešu tualetē» Tur vismaz ir

spogulis»

Viņš pamāja, noņēma galdautu no loga un atvēra to» Spīdēja saule, un gaisma piepildīja istabu» Reizē iebrāzās auksts vējš»

— Labāk uzvelc mēteli, citādi saaukstēsies, — Helēna ieteica,

Gijs izklaidīgi pamāja. Viņš jau atradās dtā pasaulē; acis slīdēja pār

gleznu» Viņš pat nedzirdēja aizveramies durvis.

Helēna staigāja vairākas stundas» Sākumā bezmērķīgi klaiņoja» Viņa uzgrieza muguru Monmartras vecajām ieliņām un uzgāja uz viena no arkveida tiltiem, kas veda uz kreiso krastu. Pa ielām steidzās sestdienas pircēji un ģimenes, kas bija nolēmušas atpūsties» Pat dažās kafejnīcās ielas malās jau pulcējās cilvēki, bēgdami no sala. Pavasaris vairs nebija tālu. Gaisā jau varēja sajust tā elpu.

Iedama garām apakšveļas veikalam, starp visai spocīgajām krūšturu formām Helēna pamanīja savu atspulgu spogulī. — Vai tā varētu būt es? —viņa sev jautāja. Tad piegāja tuvāk. Tā bija viņa. Bet nespēja tam noticēt. Uzspraustie mati viņu padarīja pilnīgi citādu» Viņa izskatījās garāka, vairāk pieaugusi un tomēr jauna. Un, viņai par pārsteigumu, dažas pēdējās badošanās nedēļas nemaz nebija nākušas par ļaunu» Bija pazudis viņas bērnišķīgais apaļums. Tagad viņa vairs nebija slaida, viņa bija ļoti tieva» Bet ne jau slimīgi tieva. Tas bija modeļu demonstrētāju tievums»

Viņa ieskatījās ciešāk. Vaigu kauli ari bija kļuvuši glītāki, un ads šķita esam lielākas un dīvaini mirdzošas. Ap džemperi apliktā josta akcentēja viņas tievo vidukli. Viņa pagriezās, nopētīdama sevi profilā. Apmierināta viņa iegaumēja, ka visām savām drēbēm jāieņem viduklis.

Turpinot pastaigu, viņa atklāja, ka klusi kaut ko dungo» Pēkšņi viņa jutās skaistāka, pašpārliecinātāka, stilīgāka» Vairāk līdzīga īstai parīzietei. Tagad viņai atlika tikai iegūt labas manieres» Viņa papētīs elegantās dāmas» Aizgūs viņu gaitu. Viņu uzvedību.

Katrreiz, ejot garām kāda veikala skatlogam, viņa aši pameta skatienu uz savu attēlu spogulī. Jā, tiešām taisnība. Viņa ir izmainījusies.

Kad Helēna sasniedza Sentžermēnas bulvāri, uz ielām parādījās burvju mākslinieki. Viņi izklaidēja bērnu bariņu, kas priekā spiedza unsita plaukstas. Pasmaidījusi Helēna apstājās un uzjautrināta raudzījās viņos. Bet tad viņa atcerējās citus laikus un citus burvju māksliniekus. Prieks viņas acīs izzuda» Pirms daudziem gadiem, kopā ar Mišelu.

Pirms daudziem gadiem...

Pēkšņi viņa juta, ka atgriežas pagātnē. Varbūt to izraisīja mazo, sarkano bumbiņu mētāšana un ķeršana. Varbūt bērnu spiedzieni. Vai pat pavasara elpa gaisā. Lai kas tas ari būtu, ilgi aizslēgtās durvis uz bērnību bija pavērtas, un tā no jauna atklājās Helēnas acu priekšā. Mirkli kaklā sakāpa nelabuma vilnis. Bija tāda sajūta, it kā viņa brauktu karuselī un pasaule grieztos visapkārt.

Kā transā viņa pagriezās un sāka iet. Šoreiz nevis vienkārši bezmērķīgi pastaigājoties sestdienas pēcpusdienā, bet ar noteiktu mērķi. Likās, ka kāds neizskaidrojams spēks, kāds magnēts viņu vilktu noteiktā virzienā.

Pilsētas trokšņi bija pieklusuši» Bērnu spiedzieni viņai likās kā čuksti. Ausīs skanēja tikai pašas skaļie papēžu klaudzieni pa ietvi, arvien ātrāk un ātrāk. Ik solis kļuva arvien skaļāks un skaļāks, gluži kā tuvojošos pērkona grāvieni» Pat ietve kustējās, it kā viļņoja zem kājām.

Pērkona grāvieni jau atskanēja viņai virs galvas. Pēkšņi viņu nomāca karstums, un tad sāka līt. Turpat blakus atradās dzelzs laternas stabs, un Helēna aptvēra to ar rokām, lai varētu noturēties. Mirkli viņa tā stāvēja.

Kāds vecs vīrs apstājās un pavērās viņā.—Jaunkundzi—viņš rūpju pilnā balsī vaicāja. —Vai viss kārtībā?

Viņa dziļi ievilka elpu un lēnām pamāja. Vīrs gāja tālāk. Vai viņai viss kārtībā? Nē, nav viss. Bet neviens viņai nespēja palīdzēt.

Nākamo pusstundu viņa steidzīgi gāja, nekur neapstādamās» Reibonis bija pazudis un tā vietā radusies jauna izpratne. Viņa zināja savu mērķi.

Viņai nebija nekādu grūtību, lai atrastu ļodzīgās akmens kāpnes, kas veda augšup līdz parkam. Pagājuši jau desmit gadi, bet viss atausa atmiņā tā, it kā būtu noticis vakar.

Viņa sasniedza mazo parku. Viss bija vecajās vietās, pat sols, uz kura viņa mēdza spēlēties ar Antuaneti. Un akāciju koki arī. Tie bija kaili, tieši tāpat kā pēdējo reizi, kad viņa tos redzēja. Tikai tagad tie bija daudz lielāki. Akācijas aug ātri.

Tur, pāri alejai, atradās māja. Viņa ziņkārīgi nopētīja to. Šobrīd, kad Helēna bija pieaugusi, tā izskatījās ievērojami mazāka. Tomēr viņa to vēl aizvien pazina, lai ari tā šķita nolaistāka un prastāka nekā bērnības atmiņās. Bija nomainītas parādes durvis — no lakota ozolkoka. Gaiši dzeltenās durvis bija pazudušas uz visiem laikiem* Bet apakšējā stāva logus vēl aizvien rotāja izliektie režģi, un pāri jumtiem balti spīdēja Svētās Sirds baznīcas kupoli. Taukaina ēdiena aromāts pildīja gaisu. Kāds cepa cūkgaļu.

Šeit viņa tagad dzīvotu, ja Žanīnas tante slepenībā nebūtu pārdevusi šo māju, Helēna rūgti nodomāja. Likumīgi māja bija piederējusi viņai un Edmonam.

Bet nav nekādas jēgas par to tagad uztraukties, Helēna sev nikni iestāstīja. Esi taču praktiska! Esi reāliste! Viņai un Edmonam vairs nebija uz to nekādu tiesību» Tā bija viņiem nozagta. Viņas lūpas saspringa. Nozagta.

Viņa vērās uz māju» Ja... ja tā vēl piederētu viņiem, tā atrisinātu tik daudz problēmu. Viņa dzīvotu pirmajā stāvā un ēdamistabu pārveidotu par guļamistabu. Varbūt uzlīmētu jautras tapetes. Tad viņai būtu atsevišķa dzīvojamā istaba un virtuve, un brīva izeja uz dārzu mājas aizmugurē. Nevajadzētu tā kā šobrīd lietot drausmīgo podu kopīgi ar Giju Barbo. Helēnai būtu nodrošināti pastāvīgi mēneša ienākumi, izīrējot augšstāvu. Viņai nenāktos piedzīvot finansiālas grūtības, lūgties riebīgas durvju sardzes, rakņāties un meklēt bojātus augļus,..

Pēkšņi atkal uznāca reibonis. Sāka griezties galva, un viņa noslīga uz aukstajiem, cietajiem soliņa dēļiem,

Gluži kā palēninātā negatīvā kinofilmā prātā iešāvās sagrozītu attēlu rinda. Viņa redzēja, kā boss nežēlīgi iesper mammai pa vēderu Pat tagad viņa vēl domās dzirdēja spiedzienus, k2S atbalsojās līdz pat kaimiņiem. Tad iztēlē atskanēja apdullinošs šautenes grāviens, kas atsvieda Mišelu pret virtuves durvīm un lika sagumt kā kartupeļu kaudzei,

Helēna strauji piecēlās un ātri devās prom, Ads aizmigloja asaras. Viņa tās nikni izberzēja ar rokām. Viņa varēja nodarboties ar daudzām lietām, Šī māja pie tām nepiederēja. Viņa nekad vairs negribēja to redzēt. Nekad.

— Labāk tiešām, ka tas zaglis Pjērs māju pārdeva, —viņa pati sev iestāstīja, klupdama pār akmeņiem. — Es te nekad nevarētu dzīvot. Nekad. Nav nekādas jēgas mēģināt dzīvot mājā, kurā mīt nejauki spoki.

Viņa steidzās tieši uz mājām, dīvaini priecīga, ka satiks tur Giju. Viņa sabiedrība Helēnu nomierināja.

Kad viņa tika līdz mājām, logs vēl aizvien bija vaļā. Istaba bija ledaini auksta. Gijs neteica ne vārda. Viņš sēdēja uz grīdas, ar

muguru atbalstījies pret sienu. Viņš izskaujas noguris. Acis bija pievērstas gleznai.

Helēna pārkāpa pāri paletei un apsēdās viņam līdzās uz.grīdas. Viņa raudzījās uz gleznu, kas šķita eksplodējam pati sava spēka iespaidā. Viņai nevajadzēja neko teikt, viņa visu saprata. Glezna bija pabeigta.

Klusēdama viņa piecēlās un vēlreiz izgāja laukā. Pēc desmit minūtēm atgriezās, nesdama šampanieša pudeli. Viņa bija neiedomājami iztērējusies. Šampanietis izmaksāja viņu pēdējos sū. Helēna atvēra pudeli, un korķis, pārlidodams pāri istabai, izkrita pa logu. Viņa dzirdēja to noskanam lejā pagalmā. Rūpīgi piepildījusi abas dzeramās pudeles, viņa pasniedza vienu Gijām. Viņi saskandināja.

Helēna ielūkojās Gijām acīs. — Par tavu meistardarbu!— viņa svinīgi nočukstēja tostu. — Par tavu nākotni!

Viņš pamāja. Pat viņš nespēja noliegt, ka “Hiperboliskā pacelšanās debesīs” kļuvusi par meistardarbu. Un, ja viņa pusē bija Andrē Lihtenšteins, pat neiespējamais kļuva iespējams. Sis mākslas tirgonis bija pazīstams kā ģēnijs, ja nācās atklāt jaunu talantu.

Gijs smaidīja. Pēkšņi ceļš uz slavu un nākotni šķita solījumiem klāts. Viņš nebūs tikai cienījams mākslinieks vien, bet varbūt pat kādas mazas un noslēgtas finansiāli veiksmīgu mākslinieku biedrības loceklis. Kurš to varēja pateikt? Iespējams, ka viņš kļūst par nākamo Pikaso, par nākamo Dali. Viss šķita reāli.

Bet tā nenotika.

3

Aizelsusies Helēna padrāzās garām pārbiedētajai Gerēna kundzei un uzskrēja augšā pa diviem pakāpieniem reizē. Kad viņa atrāva durvis un iemetās istabā, pār pieri tecēja sviedri un krūtis no pārpūles čīkstēja. Viņa bija skrējusi visu ceļu.

Gijs stāvēja pie izlietnes. Viņš apgriezās un pārsteigts raudzījās Helēnas sasarkušajā sejā. — Kas tad deg?

Viņa dziļi ievilka elpu un atkrita gultā. — Man ir jaunumi... es nevarēju sagaidīt... lai tev izstāstītu... es skrēju...

—Vispirms atgūsti elpu, —viņš mierīgi sacīja. —Tad izstāsti man visu. Vai man atnest glāzi ūdens?

Viņa pamāja un nepacietīgi gaidīja, kamēr Gijs piegāja pie

izlietnes un no krāna piepildīja pudeli. Ūdenim pilot uz grīdas, viņš to padeva Helēnai.

— Pateicos! — Viņa satvēra pudeli trīcošajās rokās un alkatīgi dzēra.

Gijs atsēdās Helēnai līdzās. — Atguvi elpu?

Satraukti Helēna pamāja ar galvu* Ar delnu notraukusi ūdeni no lūpām, viņa izgrūda: — Mēs būsim bagāti. Es dabūju darbu.

Viņa acis iepletās. — Ko? — Viņš cieši apskāva Helēnu un tad atvirzījās nedaudz nost. — Kur? Kādā veidā?

Helēnas acis mirdzēja.—Es atsaucos uz sludinājumu. Es tev neko par to neteicu, jo negribēju radīt veltīgas cerības. Es ne mirkli necerēju, ka to dabūšu. Beidzot mums būs nauda. Mēs varēsim nopirkt ēdamo un pat samaksāt par dzīvokli.

Pielēkusi kājās, viņa pacēla rokas augstu virs galvas un sāka dejot spāņu deju. Dedzīgi sizdama knipjus, viņa dauzīja kājas pie zemes. Un ldeita ap viņu plīvoja. — Mēs esam bagāti, — viņa dziedāja. — Mēs esam bagāti.

No apakšstāva kāds piedauzīja pie griestiem. Helēna netraucēti turpināja dejot. Beidzot viņa sabruka gultā. Viņa atkal bija aizelsusies.

—Nu?—Gijs noprasīja. — Vai tu taisies dejot visu nakti? Varbūt tu pastāstīsi kaut ko konkrētāku? Kas tas ir par darbu? Kurā vietā?

— Nav jau nekas dižs. Garderobiste. Bet tas nav tālu no šejienes, un uz darbu varēšu iet ar kājām. Pat lietus laikā. Domāju, ka pirmais, ko es sev nopirkšu, būs lietussargs. —Viņas acis iespīdējās. —Tad es vienmēr iešu ārā lietus laikā, lai padižotos zem tā. Es nekad vairs negribu izmirkt.

— Tu būsi garderobiste? —viņš klusi jautāja.

—Nūja. —Viņa atvairīdamās pamāja ar roku.—Ai, zinu jau, zinu. Tas nav nekas liels. Bet runā, ka tur esot lielas dzeramnaudas.

Viņš vaicājoši pavērās Helēnā.—Kur tas ir? — viņš vilcinādamies noprasīja.

— Tur — d’Overņas torņa ielā.

Viņš lēnām pamāja. — Vai tā vieta gadījumā nav “Babilonijas kaislības”?

Viņa pārsteigta palūkojās Gijā. —Tu esi tur bijis?

Viņš pakratīja galvu, un viņu acis sastapās. — Nē, es tur neesmu bijis. Bet esmu daudz dzirdējis. Tā nav laba vieta, Helēna. Tai ir.M teiksim, slikta reputācija.

Helēna nikni pagriezās pret viņu. — Slikta? Reputācija? Ko tu gribi pateikt? Ka man nevajadzētu tur strādāt, tāpēc ka tas ir naktsklubs?

— Ne jau tāpēc, ka tas ir naktsklubs, Bet tāpēc, ka vīrieši tur iet, lai dabūtu meitenes. Ne visai jaukas meitenes. Tu taču zini, ko es domāju.

— Prostitūtas. Jā, es zinu, —viņa gudri noteica. — Es jau diezgan ilgi dzīvoju Parīzē, lai zinātu, kas ir prostitūcija, Nu un tad? Es neesmu prostitūta un noteikti netaisos par tādu kļūt. Es būšu tikai garderobiste.

Viņš paraustīja plecus.—Dari, kā gribi. Tu tāpat tur ilgi nepaliksi. Tur jau stāv rindā, lai tiktu darbā.

— Tad es strādāšu divreiz centīgāk. Vai trīsreiz. Es parūpēšos, lai paturētu šo darbu.

Gijs apklusa un piecēlās kājās. Rokas dziļi sabāzis bikšu kabatās, viņš sāka nikni staigāt pa istabu.

Helēna klusēdama brīdi lūkojās viņā. Tad beidzot ierunājās:—Tu negribi, ka es tur strādāju, vai ne?

Viņš pārstāja staigāt. — Es nevaru tev pateikt, kas jādara.

Helēna pastiepa roku, saķēra Gija piedurkni un papurināja to.

— Mums vajadzīga nauda, Gij. Kā tu to nesaproti! Šī ir reta izdevība. Vēl pēc divām nedēļām mums jānomaksā īre. — Viņa pamāja istabas virzienā. — Šitā taču nevar dzīvot cilvēki. Mums vajadzīga nauda, lai varētu dzīvot labāk. —Viņa lūdzoši pavērās Gijā. — Pamēģini mani saprast. Es pārmaiņas pēc gribu ēst labu pārtiku. Man apnicis staigāt gar atkritumu tvertnēm un dzenāt mušas, lai dabūtu to, kas citiem licies prom metams.

— Nu kā tu nesaproti? — viņš klusi vaicāja. — “Babilonijas kaislībās” ir vēl sliktāk. Tur tu kļūsi par tādu pašu atkritumu.

—Tad es būšu tāda pati kā mans ēdamais! —viņa nikni paziņoja.

— To garšu es jau labi pazīstu. Vai tu tiešām domā, ka strādāšana miskastē atšķiras no tādas pašas ēšanas?

Gijs pasniedzās un no āķīša paķēra savu mēteli. — Es iešu pastaigāties. — Viņš riebumā paskatījās uz Helēnu. — Man nepieciešams svaigs gaiss.

Helēna apmulsusi nolūkojās viņam pakaļ. Viņa jau grasījās atvērt durvis un saukt viņu atpakaļ, bet pārdomāja. Nopūtusies viņa novērsās. Nē, tam nebūs jēgas. Gijs bija pārāk stūrgalvīgs, lai klausītos.

Pēkšņi viņa pamanīja, ka istabā kaut kas ir izmainījies. Tad viņa aptvēra, kas tas ir. “Hiperboliskā pacelšanās debesīs” bija prom. Kamēr viņa bija izgājusi, Andrē Lihtenšteins to droši vien aizvedis. Tagad Helēna saprata. Ar sava nožēlojamā darba piedāvājumu viņa bija sabojājusi visu Gija prieku. Nav nekāds brīnums, ka viņš jutās apvainojies.

Viņa metās pie durvīm un atrāva tās vaļā. — Gij! — viņa kliedza. — Gij, lūdzu, pagaidi!

Bet bija jau par vēlu. Vienīgā atbilde bija nikna parādes durvju aizciršana. Pat te, pašā augšā, varēja dzirdēt nodrebam stiklotās rūtis.

—Muļķi tādi,—Gerēna kundze spalgi kliedza kāpņu telpā. —Vai abi gribat apgāzt visu māju?

Helēna lēnām aizvēra durvis un smagi atspiedās pret tām. Viņa nopūtās. Viņa vēlējās, kaut varētu atsēsties un atpūsties, atbrīvoties no visām sliktajām noskaņām. Bet viņai tūlīt vajadzēja sākt gatavoties darbam. Pēc nepilnām divām stundām viņai jau jābūt tur.

Viņas lūpas rūgti savilkās. Cik gan grūti iesākās pirmā darba diena.

Helēna ieradās d'Overņas torņa ielas naktsklubā pusstundu pirms tā atvēršanas. Vakars bija tumšs, bet neona reklāmas virs durvīm vēl nebija iedegtas.

Mirkli viņa vilcinājās lielo stikla divviru durvju priekšā. Stikls bija aizkrāsots ar violetu krāsu, lai cilvēki nevarētu ieskatīties, nesamaksājuši ieejas naudu, bet tas Helēnas acīs durvis darīja vēl draudošākas, ļaunu vēstošas. Viņa bija tik uztraukusies, ka zobi klabēja kā kastaņetes. Viņa nekad iepriekš nebija strādājusi lielpilsētā, kur nu vēl naktsklubā, un viņu bija pārņēmušas bailes. Varbūt cilvēki noraudzīsies uz viņu tāpat kā d’Arbēfa kundze un uzskatīs viņu par provinciālu. Vai vēl ļaunāk... Sirds sāka skaļi sisties. Iespējams, ka “Babilonijas kaislības” bija vēl pretīgāka vieta, nekā Gijs atzinis. Mirkli Helēnu sagrāba doma par bēgšanu. Tad viņa saņēmās un apspieda to. Padomā par naudu, viņa sev drūmi ieteica. Varbūt gribi badoties? Viņa pavērās uz violetajām durvīm. Tad, spēcinādama sevi ar dziļu ieelpu, atgrūda smagās durvis un iegāja iekšā. Viņa mēģināja uzvesties pēc iespējas nevērīgāk, bet kājas bija tik nespēcīgas. Tās trīcēja kā drudzī.

Spožās dienasgaismas spuldzes klubā vēl aizvien bija iedegtas, un to gaismā viss izskatījās bezgaumīgs un lēts. Viņa nespēja nesaraukt degunu, sajūtot gaisā sastāvējušās tabakas un izlietu dzērienu smaku. Ejot gar garderobi, viņa apstājās, lai to nedaudz papētītu. Pa ceļam visu nopētīdama, garām mazu galdiņu jūrai viņa devās skatuves virzienā, kas aizņēma visu lielās telpas priekšpusi.

Tūlīt viņas ļaunākās aizdomas pagaisa. Viņa bija sagatavojusies sastapties ar ugunsvēmēju pūķi, bet īstenībā šeit viss izskatījās uzjautrinoši teatrāls. Lai kas ari bija noformējis šo telpu, viņam noteikti piemita divas īpašības, viņa nodomāja, — bezgala slikta gaume un liela patika pret violetu un sārtu krāsu. Sienas bija violetas ar sārtiem laukumiem un tādi pasi ari smagie aizkari skatuves priekšā. Abās pusēs skatuvei pie sienas bija piestiprinātas milzīgas nēgeriešu figūras ar turbāniem galvā. Arī tās viscaur bija nokrāsotas violetas ar sārtiem laukumiem.

Telpā bija iespiesti kādi simt galdiņi. Ikvienu klāja sārts galdauts. Virsū bija lampa ar sārtu abažūro, liela, sārta kartīte ar melnu ciparu un sārts franču stila telefons. Helēna zināja, kam tas domāts. Pa šiem telefoniem varēja sarunāties ar sēdošajiem pie blakus galdiņiem, vienkārši uzgriežot galdiņa numuru. Tātad diskrēts veids, kā cilvēkiem sazināties. Helēnu tas ļoti uzjautrināja.

Aiz sārtā bāra divi garlaikoti pusmūža alžīrieši spodrināja glāzes. Ari bāra priekšā sēdēja liela auguma alžīrietis un pāri telpai blenza Helēnā. Viņš šobrīd ar kabatas nazi tīrīja nagus. Rūpīgi salocījis nazi, viņš pameta Helēnai ar resno pirkstu. Viņa pienāca un jautājoši uzlūkoja milzi. Viņa tumšās ads zem biezajām, melnajām uzacīm iespīdējās.

— Parādes durvis tikai apmeklētājiem, —viņš sliktā franču valodā noņurdēja. — Darbinieku durvis no sāniem. —Viņš pamāja pa kreisi.

Helēna apmulsa. — Piedodiet, — viņa sacīja. — Man to neviens neteica.

— Atceries uz priekšdienām. Šis klubs pieder mesjē Blondam. Viņam nepatīk, ja kļūdās. īpaši — skaistas dāmas. — Viņš nopētīja Helēnu no galvas līdz kājām. — Šeit tev jādara tas, ko pavēl mesjē Blonds.

Helēna pamāja un stīvi pasmaidīja. — Es mēģināšu to paturēt prātā.

— Esi nu laba meitene un dari tā. — Viņš no kabatas izņēma cigareti un, lūkodamies Helēnā, aizdedzināja to. Dziļi ievilcis dūmu, viņš savā nodabā pamāja. Meitene izskatījās svaiga un veselīga, ne tāda kā visas tās nolietotās bālās skatuves skuķes un izkrāsotās padauzas. Jā, viņa tiešām bija diezgan skaista. Īstenībā, ja mesjē Blonds viņu nesavāks, varbūt tad... Viņa seja atplauka smaidā. —Tagad esi nu mīļa,—viņš draudzīgākā balsī ierunājās,—un aizteci aiz skatuves un pavaicā pēc Mammītes. Viņa iedos tev tērpu un pastāstīs, kas jādara.

Tērpu? —Helēna nodomāja. Kādu tērpu? Neviens par tērpu gan nebija minējis. Tad viņa paraustīja plecus. Pagriezusies viņa pagāja garām bāramun uzkāpa uz skatuves. Bridi viņa taustījās gar aizkariem, tad atrada ieeju un nonāca skatuves aizmugurē.

No pirmā acu uzmetiena bija redzams — te daudz kas notiek. Šeit bija vēl spožāk apgaismots nekā klubā, un gaismas dedzināja. Helēna redzēja garkājainas meitenes divdaļīgos peldkostīmos un ar daudzām spalvām, muskuļotus puišus raibos smokingos vai piedauzīgos gurnu apsējos. Visi stāvēja bariņos garlaikodamies un smēķēdami. Tuvumā viņu grims izskatījās pārāk uzkrītošs. Ada zem pūderētās taukainās kārtas bija pumpaina un nelīdzena. Pārsteigta Helēna pamanīja, ka pat viņu ķermeņi ir grimēti. Meiteņu krūtis bija sārtinātas, bet puišu krūtis klāja brūna krāsa.

Helēna ievēroja ari to, ka uztraukušies bija nevis šie puiši un meitenes, kam jāuzstājas, bet gan skatuves strādnieki. Viņi šaudījās apkārt, šo un to pārbaudot, kliedza uz remontstrādniekiem, kuri kaut ko dauzīja ar āmuru. Stūri savus instrumentus noskaņoja orķestris. Iespiedzās klarnete.

Helēnu apbūra šīs vietas noplukušais spožums. Dekorācijas bija lielas, spilgtas un spožas. Helēna izbrīnīta lūkojās tajās. Virs platas, zeltītas piramīdas, pakaļkājās saslējušies, stāvēja trīs izbāzti ērzeļi ar raibiem spalvu pušķiem uz galvas. Augstāk pie griestiem karājās vēl vairākas dekorācijas, ko īstajā brīdī bija paredzēts nolaist.

Pēkšņi grīda zem Helēnas kājām sāka kustēties. Viņa šausmās palūkojās lejup, tad saprata, ka tā ir pārbīdāma skatuve. Kad tā beidza kustēties, Helēna ātri nolēca nost. Viņa atradās tenkojošu meiteņu bariņā. Lielākajai daļai bija sārti peldkostīmi un galvassegas, rotātas ar strausu spalvām. Viņas stāvēja, dīvaini izslējušas galvas, baidīdamās, ka dižās galvasrotas varētu nokrist

— Nevaru ciest valkāt visas sitās drazas, — viena no meitenēm nikni sūdzējās. Viņai pie dibena bija piestiprināta spalvaina aste un tāda pati virs galvas. — Mesjē Blonds ir sadists, likdams mums sagatavoties tik agri. Man sāp kājas, un es gribu apsēsties. — Viņa šņaukājās un piecirta kāju pie zemes. Aste kratījās augšup un lejup, atgādinādama zirga asti. Helēna ieķiķinājās.

Meitene pagriezās, zibsnīdama Helēnas virzienā savas drausmīgi izkrāsotās acis. Uzlikusi rokas uz kailajiem gurniem, viņa noprasīja: — Vai tu neizstāstītu, par ko smejies?

Helēna pielika roku mutei priekšā un atrāvās. — N-nē, jaun-kundz, — viņa apmulsusi stomījās. — Excusez-jmoi_1 * es nesmējos par jums. Es tikai... es meklēju Mammīti.

— Ahā, — meitene piemiedza acis. —Tu esi jauniņā, jā.

Helēna pamāja. — Esmu jaunā garderobiste.

—Klausies, mīļumiņ, mēs visas esam bijušas garderobistes. Vai ne, dāmas? — Viņa viltīgi palūkojās uz pārējām.

Tās sāka smieties. Helēna juta, ka nosarkst.

Viena no meitenēm panācās uz priekšu. — Neņem Anželiku galvā, —viņa maigi sacīja. —Viņa ir satraukusies, tāpēc ka ir stāvoklī un pašai jāapmaksā aborts. Nāc, es tevi aizvedīšu pie Mammītes. — Viņa saņēma Helēnu aiz rokas un parādīja Anželikai mēli. Tad atkal smaidīdama pievērsās Helēnai. — Mani sauc Denīza.

Helēna kautrīgi atsmaidīja pretī. — Es esmu Helēna.

Viņas pa šauru, krēslainu gaiteni devās vēl dziļāk skatuves aizmugurē.—Neņem vērā meitenes, — Denīza teica.—Īstenībā jau viņas nemaz nav tik sliktas. Viņas tikai izrādās. Un visas tās spalvas ir tik smagas un karstas, tici man. Es brīnos, ka viņas neuzsprāgst vēl biežāk. A, redzi, kur Mammīte!

Viņas bija apstājušās pie kādas ģērbtuves durvīm. Tās bija atvērtas, un Helēna ieskatījās telpā. Vecs maza auguma vīrelis īsās, brūnās biksēs un kruzuļainā baltā blūzē pielaboja kādai meitenei grimu.

— Es nevaru neko saskatīt caur šīm skropstām, Mammīt, — meitene kunkstēja. — Tāda sajūta, ka tās būtu stīvas birstes.

Vīrelis spalgi ieklukstējās un pabraucīja rokas locītavu. —Neuztraucies, saldumiņ! Trakākais, ko tās var izdarīt, — izbakstīt tavas ads. —Viņš vēl kaut ko pielaboja.— Nu re! — Viņš atkāpās, nopētīdams meiteni, un saberzēja plaukstas. —Tu izskaties ļoti šika.

Helēna ziņkārīgi paskatījās uz Denīzu. — Šitā ir Mammīte? — viņa neticīgi nočukstēja, norādīdama uz vīreli.

Denīza pamāja. —Ja neņem vērā viņa mēli, tad viņš ir gluži jauks un nekaitīgs. Tas ir, ja tu esi meitene. Puišiem gan viņš nepatīk, jo viņš nepārtraukti mēģina grābstīties. Iemesls, kāpēc mēs viņu saucam par Mammīti, ir tas, ka viņš ir homiķis. Īstenībā viņam pat patīk, ka viņu tā sauc, tad viņš jūtas kā viena no mums.

— Viena no mums?

— Nūja. Meitenēm. — Denīza pasmaidīja. — Šā vai tā, bet viņš mūs visas pieskata. Viņš ir kā veca vista, bet mēs viņu sirsnīgi mīlam.

Helēna pakratīja galvu. Te viss bija tik dīvaini. Sievietes ar zirgu astēm. Neīstas, stīvas skropstas. Vīrietis, kuru sauc par Mammīti un kam patīk grābstīt puišus.

Viņa raudzījās, kā meitene pieliecas pie spoguļa un paveras tajā. — Es pēc piecām minūtēm būšu akla, — viņa gaudoja.

Mammīte pielika rokas pie viņas kaulainajām lāpstiņām un pagrūda durvju virzienā. — Uz priekšu, saldumiņ! — Pēkšņi viņš kā sastindzis lūkojās Helēnā, tad piesita ar roku pie pieres. — Es laikam ģībšu, — viņš spiedza. — No kurienes nāk šis burvīgais radījums? Mon Dieu!* Vai man būtu viņa jāizmālē kā padauza? Jā, es laikam ģībšu.

— Tā ir jaunā garderobiste, — Denīza iebilda.

Mammīte mētājās ap Helēnu, nopētīdama viņu no galvas līdz kājām. — Priecājos iepazīties. Hmmm. Tev ir tiešām jauka āda. Varbūt es tev piešķiršu ganītes izskatu, — viņš sprieda ar domīgu smaidu uz lūpām.

Helēna apmulsa. — Ganītes... izskatu? — viņa piesardzīgi pārjautāja, paskatoties uz Denīzu.

Denīza sarauca pieri. —Viņš neuzdrošināsies. Tas ir viens no viņa lauķu košumiem. Līdz šim visas meitenes atteikušās to vilkt. Tam ir tik dziļš izgriezums, ka pupi praktiski krīt laukā. Un vēl piedevām tā drausmīgā Marijas Antuanetes zemnieku cepurīte. Fui. — Viņa negribot nodrebinājās.

Mammīte nikni iesprauda roku gurnos un šņāca: — Ko tu gribi teikt ar to “fui”? Es pats to izgudroju. Zemnieku cepurīti, tīkliņ zeķbikses un visu pārējo. Tas ir pat ļoti glīts.

—Tas ir ļoti pretīgs, — Denīza atcirta. —-V;ai tev ir katarakta, vai? Kur tava gaumes izjūta? Vai neredzi, ka šī ir pirmklasīga meitene? Iedod viņai kaut ko pieklājīgu, lai neizskatās pēc padauzas. Citādi mēs visas metīsimies tev virsū un norausim tavu daiktu.

Viņš spalgi iespiedzās. — Jūs, nejaukie skuķi! To gan jūs neuzdrīkstēsieties.

Sešos no rīta meitenes beidzot pa darbinieku durvīm izbira uz ielas. Debesīs jau varēja samanīt ausmas zilo nokrāsu. Helēna samirkšķināja ads. Pēc kluba karnevāla atmosfēras, lielās, tumšās telpas ar sārtajām lampām, enerģijas izlādes uz skatuves, vīriešiem uzvalkos un sievietēm vakartērpos, bija pārsteidzoši jauki atrasties svaigā gaisā un atklāt, ka jau aust rīts.

Gijs Helēnu gaidīja ieliņas malā. Tikko viņu ieraudzījusi, Helēna atplauka smaidā.

Viņš pasmīnēja. — Kā tad gāja?

Viņa laimīgi smaidīja. —Ja tā padomā, nebija nemaz tik slikti. Tā bija taisnība. Dīvaini, bet viņai tur bija paticis. Varbūt tāpēc, ka viņa beidzot strādāja. Varbūt meiteņu dēļ. Denīzai bija taisnība. Viņas tiešām nebija sliktas.

— Labi, — Gijs noteica. — Es gribu smalki visu dzirdēt.

Helēna juta, ka aiz piedurknes kāds parausta. Viņa pagriezās. Tā

bija Denīza. Viņas seja bez grima bija bāla un parasta, rudie mati — paslēpti zem šalles. — Tiksimies vakarā, — viņa sacīja. Caur acs kaktiņu nopētījusi Giju, viņa pieliecās pie Helēnas auss. — Tev gadījies tāds glīts puisis, —viņa čukstēja.—Un piedevām džentlmenis. Iedomājies, šis tik ilgi gaidījis, lai vienkārši pavadītu tevi līdz mājām. Labāk turi viņu cieši un pēc iespējas ātrāk uzmauc gredzenu pirkstā!—Tad viņas balss kļuva skaļa. Viņa pamāja uz atvadām roku. — Bon nuit!* — viņa iedziedājās.

Helēna iesmējās un pamāja pretī. — Ar labu nakti, Denīza!

Gijs saņēma Helēnu aiz elkoņa. —Tu izskaties nogurusi, — viņš noteica, vezdams viņu mājup.

— Es krītu no kājām nost. Nekad vēl dzīvē neesmu tik smagi strādājusi. Kopš deviņiem esmu uz kājām. Zini, ko es izdarīšu, kad tikšu mājās? Uzkarsēšu lielu kādu ūdens un izmērcēšu kājas.

Gijs pasmīnēja.—Tu neko tādu nedarīsi. Tu apsēdīsies, bet es tev visu izdarīšu.

Dažas minūtes viņi gāja klusēdami. Tad Helēna apstājās un palūkojās Gijā. — Paklau, Gij, — viņa klusi teica. — Piedod man!

— Par ko?

— Par vakardienu. Savā satraukumā es pat nepamanīju, ka gleznas vairs nav.

Viņš pacietīgi paraustīja plecus. — Tu labāk paraugies uz to no otras puses. Mums abiem izdevās kaut ko labu īstenot vienā un tajā pašā dienā. —Viņš apklusa un bažīgi pavērās Helēnai sejā.—Piedod arī tu, man nebija tiesību vakar tā runāt ar tevi. Tu nekad nekļūsi padauza, Helēna. —Viņš maigi pasmaidīja. —Vai atnāksi uz izstādi galerijā?

— Ar to vari rēķināties. Visādā ziņā būšu tur klāt.

Gijs jutās apmierināts. — Protams, tur jau nebūs mans darbs vien. Lai izveidotu personālizstādi, vajag divdesmit vai trīsdesmit gleznu. Tomēr šis ir tikai sākums... Un Lihtenšteina kungs uzskata, ka ir iespēja par šo gleznu dabūt pamatīgu naudiņu. Kā jau es teicu, viņš sadarbojas tikai ar uzvarētājiem. Un tagad par tevi. Kā īsti gāja?

Helēna parakņājās kabatā un izvilka kaudzi naudas. — Skaties!

— Augstais Dievs! Cik tur ir?

Viņa iebāza naudu atpakaļ kabatā un iesmējās. — Es to pat vēl nesaskaitīju. Es dabūju trešo daļu no dzeramnaudas. Viena pienākas klubam un otra Ivetai — otrai garderobistei. Klausies, ko tu teiktu, ja mēs atrastu kādu atvērtu kafejnīcu un atzīmētu ar mazām brokastīm?

Viņš sarauca pieri. — Domā —vajadzētu?

— Protams. Kas tur — mazliet naudas?

— Tu runā tā, it kā būtu miljonāre.

Vēl pēc pusstundas viņi beidza dzert kafiju un ēst cepumus mazā ieskrietu vītē, kur galvenokārt sanāca strādnieki. I Iclēna nolika tasīti uz mazā marmora galdiņa. Viņa lūkojās, kā Gijs vai kratās no smiekliem.

— Nopietni, Gij, —viņa teica. — Es nemānos. Man nebija ne jausmas. Es biju pārliecināta, ka man nevajadzēs... flirtēt, saproti? Ar vīriešiem. Bet, šā vai tā, tam sirmajam večukam es iepatikos. Viņš gribēja, lai es apsēžos pie viņa galdiņa un iedzeru šampanieti. Es negribēju. Bet Iveta teica — es nedrīkstot atteikties. Tāpēc es pametu garderobi un piegāju pie viņa galdiņa. Viņš bija ļoti galants un aicināja mani apsēsties. Tad viens no oficiantiem — tie visi ir alžīrieši, zini, — pienāca un vaicāja: “Vai jūs vēlētos kaut ko dzeramu, jaunkundz?” Un es atbildēju: “Jā, lūdzu. Es dzeršu minerālūdeni.” Pēc trīs minūtēm oficiants atgriezās, paziņodams, ka mani nekavējoties grib redzēt mesjē Blonds. Tas ir īpašnieks, saproti? Nu, es jau nospriedu, ka viņš man pavēlēs ar to veci iet uz kādu viesnīcu vai vēl kaut kur. Pa ceļam es mēģināju izgudrot visvisādas atvainošanās. Bet, tur nokļuvusi, es saņēmu visnejaukāko kritiku savā mūžā. — “Jaunkundz,” mesjē Blonds aukstā, klusā balsī ierunājās, — viņa izmēdīja īpašnieku, sākdama vēsi čukstēt, — “es nezinu, no kāda attāla valsts rajona jūs šeit esat nokļuvusi, bet ļaujiet man jums kaut ko paskaidrot. Vai jūs apjēdzat, kā mēs pelnām?” Es muļķīgi raudzījos viņā. “No ieejas maksas?” es apmulsusi jautāju. “Nē, jaunkundz. No šampanieša. Vienmēr, kad kāds apmeklētājs grib jums izmaksāt dzeramo, jums jāpasūta šampanietis. Sapratāt?”

Gijs smējās tik stipri, ka asaras ritēja pār vaigiem. Smiekli pielipa. Helēna atklāja, ka arī pati histēriski smejas.

— Vai zini, —viņš teica, —ja kāds var vienpersoniski sagraut šīs vietas reputāciju, tā būsi tu.

Pēc nedēļas nedaudz pāri pusnaktij “Babilonijas kaislībās” ienāca Žoselīna. Nevērīgi viņa pārmeta kažoku pār garderobes leti, paņēma 47. numuriņu un sekoja zāles pārzinim pie 21. galdiņa. Viņa šķita neievērojam vīriešu kāros skatienus viņai nopakaļ. Aizejot viegli nosmaržoja pēc lavandas.

Lavanda. Šī ielasmeita vēl arvien iesmaržojas ar lavandu, Helēna nodomāja, aizcirzdama leti un domās atgriezdamās 1944. gadā nacistu Parīzē, greznajā bordelī, kura īpašniece bija elegantā, maziņā Šanga kundze. Naktī, ko viņi pavadīja paslēpušies Zizeles istabā un kad Helēnu uzmodināja piesardzīgie klauvējieni pie durvīm. Žoselīna, ģērbusies bāli zilā šifona rītakleitā, un viņas dobjā sačukstēšanās ar Žizeli.

“Kāpēc gan SS vajadzētu meklēt bērnus?” Žizele bija čukstējusi.

“Viņi ir slepkavas,” Žoselīna nošņāca.

Žizele bija smējusies. “Slepkavas? Šitie mazie mīlulīši?”

“Viņi ir slepkavas, tici man... viņi vakar nošāva bošu kareivi... tagad izsludināta balva parviņu notveršanai derīgu informāciju... pusmiljonu franku... mēs varētu dabūt trīs vai pat četras kleitas šūšanas salonā.” Tāda bija cena. Četri nacistu rokās nodoti bērni pret trijām, varbūt četrām kleitām. Žoselīnai un Žizelei kleitas šķita dārgas, bet dzīvība — lēta.

Helēna vērās Žoselīnai nopakaļ. Satraukums pārgāja, tā vietā viņu pārņēma mežonīgs naids.

Iveta raudzījās Hei ēnā.—Vai kaut kas noticis?—viņa noraizējusies vaicāja.

Helēna turpināja drūmi raudzīties pāri letei. Viņas acīs bija svešāds skatiens. — Nekas nav noticis, — viņa aizsmakusi atsaucās.

— Nu tad pasteidzies un uzkar mēteli!

Helēna atrāvās no kažoka, it kā uz tā būtu čūskas.

— Kas tad nu? — Iveta pablenza Helēnā, paķēra Žoselīnas mēteli un pakāra to.

Helēna visu nakti uzmanīja Žoselīnu. Žoselīna mācēja uzvesties, to nu Helēnai nācās atzīt. Līdz ar viņas ierašanos visi viņu pamanīja. Viņa bija gracioza un iznesīga. Viņa ne reizi nepaskatījās uz prasto izrādi. It kā viņa pati būtu “Babilonijas kaislību” zvaigzne. Savā ziņā bija ari.

Viņa pat ģērbusies bija kā zvaigzne» Sarkana vakarkleita bez piedurknēm un balti cimdi līdz pleciem. Viņai vēl aizvien piemita apburošs skaistums. Tas pats slaidais ķermenis, kas pārauga pilnīgās,

baudkārās krūtīs» Zeltainie mati un plānās, zeltainās uzacis» Tikai zilās ads bija mainījušās» Tās izskatījās dīvaini tukšas»

Tagad Zoselīna vairs nestrādāja augstas klases bordelī, Helēna apmierināti nodomāja» Viņa kļuvusi par parastu bārdāmu» Bet viņa bija pelnījusi vēl daudz ko ļaunāku» Šitā ielasmeita bija uzsūtījusi vāciešus uz Edmona, Katrīnas, Marijas un Helēnas pēdām» Viņa bija nodevēja. Fašistu līdzskrējēja.

Helēnas piere saraucās» Zoselīna bija vainīga, ka Zizeles skices rotāja visas bošu avīzes. Viņa, tieši tāpat kā bosi, bija atbildīga par Katrīnas un Marijas likteni. Viņas dēļ Mariju dedzināja ar cigareti. Katrīna un Marija bija pazudušas^ lai nekad vairs neatgrieztos.

Jā, liktenis bijis labvēlīgs pret Zoselīnu. Pārāk labvēlīgs.

Stundu Žoselīna sēdēja pie galdiņa, malkodama šampanieti, smēķēdama cigaretes un atbildēdama uz sava sārtā telefona zvaniem. Bet, laikam skrienot, viņa pamazām zaudēja savaldīšanos. Viņa izskatījās par kaut ko noraizējusies. Helēna nesaprata, par ko. Ne jau nu, kā dabūt kādu vīrieti. Viņas telefons zvanīja nepārtraukti.

Beidzot pie Žoselīnas galdiņa piegāja garš, tumšs vīrietis ar bārdu. Helēna turpināja skatīties. Vīrietis neapsēdās. Viņš pārmija dažus vārdus ar Zoselīnu, noslēpumaini iebāza roku kabatā un iespieda kaut ko sievietei rokā» Zoselīna to sažņaudza, un vīrietis aizgāja» Sieviete aizdomīgi pavērās visapkārt un piecēlās kājās. Helēnai šķita — viņa dodas prom. Nē, izrādījās, viņa iet uz tualetes telpu.

Helēna mirkli vilcinājās, tad pagriezās pret Ivetu. —Man jāaizsknen uz tualeti. Vai vari palikt manā vietā?

— Protams. Vai kaut kas noticis?

Helēna pamāja. — Laikam esmu kaut ko ieēdusi, — viņa ātri atteica. Pirms vēl Iveta paspēja kaut ko pajautāt, viņa steidzīgi sekoja Žoselīnai.

Tualete bija izvietota maza gaitenīša galā. Kad Helēna aizvēra durvis, viņa bridi stāvēja apgaismotajā telpā. Šeit bija diezgan kluss. Izrādes trokšņi skanēja kaut kur ļoti tālu. Viņa paraudzījās uz trim durvīm, kas veda uz tualetes podiem» Viņa zināja, ka durvīm ir slēdzenes. Viņa zināja arī, ka slēdzenes ir salauztas. Meitenes stāstīja — tas esot tāpēc, ka mesjē Blondam nepatīkot, ja tualetē nodarbojas ar seksu. Viena no padauzām reiz tur ievedusi savu džeku»

Helēna piegāja pie pirmajām durvīm un atgrūda tās. Tukšs. Arī aiz otrajām nekā nebija. Tad viņa atgrūda trešās un tik tikko apspieda izsaucienu. Zoselīna sēdēja uz poda. Viņas acis bija aizvērtas, kreisās rokas cimds norotīts un vēnā iedurta špricc.

Helēna žigli aizvēra durvis. Atrazdamās miglainajā eiforijā, Zoselīna viņu pat nebija pamanījusi. Helēna ātri izgāja no tualetes un mirkli vienkārši stāvēja pie durvīm. Tad viņa pamanīja pie sienas maksas telefona aparātu. Viņa domīgi savilka lūpas. Pēkšņi viņa zināja, kas darāms. Bet viņai nebija sīknaudas. Viņa drāzās uz garderobi.

Iveta aizdomīgi palūkojās viņā.—Priekš kam tev sīknauda? —viņa jautāja.

— Kāda tev daļa? Man jāpiezvana.

Iveta negribīgi parakņājās dzeramnaudas kārbiņā un izvilka dažas monētas. — Pasteidzies! Mesjē Blondam nepatīk, ja darbinieki pļāpā pa telefonu.

Helēna paraudzījās pār plecu, bet Zoselīna vēl aizvien nebija iznākusi no tualetes. — Pateicos par padomu, — viņa sausi atcirta Ivetai. Tad viņa steidzās zvanīt policijai. Viens no oficiantiem tobrīd gāja garām. Helēna uz mirkli pārstāja runāt, līdz viņš pazuda.

Atgriezusies garderobē, Helēna visulaikuaradmmeklējažandarmus. Viņa pa telefonu bija aprakstījusi Zoselīnu, tualetes izvietojumu un viņas galda numuriņu. Nepacietīgi viņa iztaujāja Ivetu: — Gk tagad pulkstenis?

Iveta nopūtās un palūkojās pulkstenī. — Par divām minūtēm vairāk, nekā kad tu vaicāji iepriekšējo reizi,—viņa gurdi atteica. Viņa atkal aizdomīgi paraudzījās uz Helēnu. — Kas noticis? Tu kādu gaidi?

Helēna pakratīja galvu. —Nē... — Pēkšņi viņa sastinga. Žoselīna tobrīd atgriezās pie galdiņa. Helēna redzēja, kā viņa apsēdās. Padauza vairs nebija nervoza. Heroīns jau bija iedarbojies. Viens no oficiantiem pienāca, izņēma šampanieša pudeli no ledus spainīša un vēlreiz piepildīja glāzi. Viņa uzsmaidīja. Tad viņa atbildēja uz telefona zvanu, pavērās pāri telpai un profesionāli smaidīja. Galva it kā piekrītot mazliet palocījās. Mirkli vēlāk Helēna ievēroja, ka no 16. galdiņa pieceļas īss, resns vīrietis vakara uzvalkā. Viņš satraukti šķērsoja telpu, piegāja pie Zoselīnas galdiņa, atvilka krēslu un apsēdies pārliecās pār galdu, aizdegdams viņas cigareti.

Vēl pēc dažām minūtēm pie durvīm atskanēja kņada.

Helēna pasniedzās pār leti. Divi žandarmi uniformās atgrūda šveicaru. Viņi pavērās apkārt un devās tieši pie Zoselīnas galdiņa. Zoselīna izbrīnīta paraudzījās augšup. īsais resnītis pielēca kājās, nervozi žestikulēdams. Viens no žandarmiem sagrāba Zoselīnas somiņu, izbēra tās saturu uz galdiņa un uzrāva viņu kājās. Sieviete iekliedzās. Žandarms rupji norāva viņai cimdus. Žoselīna stāvēja nekustēdamās, sagumušiem pleciem un pārsēju krītošiem matiem. Viņas skatiens bija pievērsts grīdai. Sarunas klubā bija pieklusušas. Mesjē Blonds un viens no viņa miesassargiem steidzīgi tuvojās galdiņam, Kluba īpašnieka tumšais uzvalks un saulesbrilles spilgti kontrastēja ar dzelteni krāsotajiem matiem. Viņš paveda vienu no žandarmiem sāņus. Viņa sejā nebija nekādas izteiksmes, un viņš mēģināja nogludināt šo lietu. Uz skatuves orķestris ne mirkli nebija pārtraucis spēlēt. Aktieri darīja visu iespējamo, lai turpinātu izrādi. Bet neviens neskatījās. Apmeklētāji jau nāca pēc saviem mēteļiem. Padauzas savāca naudas makus.

— Kas tur notiek? — Iveta ziņkārīgi jautāja. Viņa pagrūda Helēnu malā, lai labāk varētu redzēt.

— Tur kādu arestē, — Helēna klusi atbildēja.

Iveta pārmetoši lūkojās viņā. — Tā ir tava vaina, jā? Tu izsauci policiju. Tāpēc tev vajadzēja sīknaudu telefonam. Un tāpēc tu biji tik nervoza.

Helēna klusēdama raudzījās lejup.

—Tu, ragana, — Iveta šņāca.—Vai tad tu nezini, ka šī iestāde jau tāpat darbojas uz likuma robežas? Vai tu gribi, lai to slēdz? Vai vēlies, lai mēs visi pazaudētu darbu?

Helēna pakratīja galvu. — Man ļoti žēl, — viņa nomurmināja. — Es par to nepadomāju.

— Nepadomāji. Dieva dēļ, kur ir tavas smadzenes? Ja pārējie par to uzzinās, viņi tev izskrāpēs ads.

— Tu taču nevienam neteiksi, vai ne?

Pēkšņi Ivetas seja atplauka smaidā. — Šoreiz ne. Žoselīna ir vispretīgākā ielene, kādu es vien pazīstu.

Pēc Žoselīnas aizvešanas klubā pamazām atgriezās parastā atmosfēra. Mesjē Blonds atsevišķi aprunājās ar katru steidzīgo apmeklētāju, un daudzus izdevās pierunāt, lai paliek. Tad Helēna pamanīja, ka viens no oficiantiem, uz viņu rādīdams, kaut ko iečukst mesjē Blondam ausī. Sis pats oficiants viņu bija redzējis pie telefona. Mesjē Blonds pamāja un devās uz savu kabinetu. Oficiants nāca uz garderobi. Viņš pasauca Helēnu. — Mesjē Blonds grib tevi redzēt,— viņš īgni noteica. — Tūlīt, viņa kabinetā.

Iveta uzmeta Helēnai raižpilnu skatienu. Plelēna stīvi pasmaidīja un sekoja oficiantam.

Mesjē Blonda kabinets atradās gaiteņa galā. Iegājusi kabinetā, Helēna redzēja, ka mesjē Blonds sēž aiz rakstāmgalda. Viņam vēl aizvien bija saulesbrilles. Helēna nekad nebija viņu redzējusi bez tām.

Viņš neizteiksmīgi paskatījās Helēnā un norādīja uz oficiantu. Viņa balss bija auksta. — I louari stāsta, ka jūs esot lietojusi gaiteņa telefonu.

Helēna dziļi ievilka elpu. Nebija jēgas to noliegt. Daudzi bija redzējuši viņu atstājam garderobi» —Jā, — viņa klusi atbildēja.

— Un jūs izsaucāt policiju?

Helēna pamāja.

Mesjē Blonds salieca pirkstus. —Varbūt jūs man pateiktu, kāpēc?

Helēna raudzījās lejup uz dārgo antīko, zeltaino paklāju. Viņas acis sekoja paklāja rakstam. Beidzot viņa pakratīja galvu» — Personisku iemeslu dēļ, — viņa tikko dzirdami nočukstēja.

—Jūs esat pārsteigumu pilna, jaunkundz. Šķiet, jūs esat nolēmusi mūs izputināt.

—Es negribēju radīt kaut kādas nepatikšanas,—viņa vilcinādamās murmināja, tad iekoda apakšlūpā. Viņa jutās kā muļķe. Ko gan viņa varēja pateikt? Ka policijas izsaukšana bijusi personiska atriebība? Ka viņa nav iedomājusies par sekām?

— Diemžēl jūs man neatstājat citu iespēju, jaunkundz, — Mesjē Blonds kategoriski paziņoja. — Kopš šī brīža jūs vairs šeit nestrādājat.

Helēna raudzījās uz dižo mūra ēku Sentonorē priekšpilsētā. Parīzes arhitektūras zieds. Masīva 18. gadsimta neoklasikas pārstāve. Fasādi rotāja kolonnas un stāvs mansarda jumts. Tā vairāklīdzinājās pilij, nevis komerciālai būvei. Andrē Lihtenšteina galerija aizņēma

tās pirmo stāvu.

— Izskatās diezgan cienīga, — Helēna nervozi ierunājās.

Gijs smējās. — Neļauj visām lielajām celtnēm sevi nospiest.

— Es tikai īsti nejūtos vietā. Nedomāju, ka būtu sagatavojusies augstākajai sabiedrībai.

— Kas ir teicis, ka viņi ir gatavi tev? Nāc, iesim nu iekšā! —Viņš saņēma Helēnas roku un veda stikloto durvju virzienā» Tās atvēra šveicars.

Galerija bija pilna ar cilvēkiem. Lielākā daļa vakartērpos. Helēna varēja atšķirt māksliniekus no pircējiem. Pirmie bija nabadzīgāk ģērbušies un ar pinkainiem matiem. Viņa pamanīja, ka “Hiperboliskā pacelšanās debesīs” novietota goda vietā. Tā karājās augstu pie galvenās zāles aizmugurējās sienas, un to varēja apskatāt no divām pusēm.

Oficiants iznēsāja paplāti ar glāzēm. Gijs pasniedzās pēc divām un vienu iedeva Helēnai. Viņa pasmaidīja un pieskandināja savu glāzi viņējai. — Par “Hiperbolisko pacelšanos debesīs”! — viņa sauca.

— Āmen.

Andrē Lihtenšteins lauzās cauri pūlim viņu virzienā. Viņš bija garš, izskatīgs vīrietis lieliski pašūtā uzvalkā. Viņš gan vairāk izskatījās pēc biržas darboņa, nevis mākslas tirgotāja. Kaut gan mūsdienās arī māksla ienes daudz naudas, Helēna nodomāja. Viņam bija tumši mati, kas pie deniņiem sirmojās, un mazas brilles zeltītos rāmjos. — Kā klājas ģēnijam? — viņš patīkamā balsī ievaicājās.

Gijs nervozi smaidīja. — Pateicos, labi.

Lihtenšteins pievērsās Helēnai. — Un kas ir jūsu skaistā pavadone?

—Zuno jaunkundze, — Gijs paskaidroja.—Helēna, iepazīsties ar Lihtenšteina kungu!

Helēna uzsmaidīja, pārlika glāzi kreisajā rokā un pastiepa labo. Lihtenšteins viņai par pārsteigumu satvēra viņas roku, noliecās un to noskūpstīja. Viņa tikko sajuta viņa elpu. —Jūs esat brīnišķīga, jaunkundz. — Viņš izslējās un smaidīja. Tad viņš pagriezās pret Giju. — Es gribētu, lai jūs iepazītos ar cilvēkiem, kas izteikuši vēlēšanos iegādāties jūsu gleznu.

Gija mute pavērās. —Jau? Viņi tiešām to vēlas?

Lihtenšteins pamāja. — Patiešām, — viņš moži noteica.

Helēna raudzījās uz Giju. Viņas acis dedzīgi spīdēja. Vai dzirdēji? —viņas izteiksme šķita sakām.

Lihtenšteins apgriezās un bridi lūkojās telpā, ar acīm kaut ko meklēdams. — Varbūt viņi vēl ir augšstāvā, — viņš nomurmināja. Viņš saņēma Helēnu aiz elkoņa un vadīja uz zāles centru, kur augšup veda lokveida kāpnes uz mezonīnu.

No turienes varēja apskatīt lielāko telpas daļu, un “Hiperboliskā pacelšanās debesīs” šķita gluži vai uzsprāgstam gaisā, daudzkrāsainajām jaunavas daļiņām karājoties kā sasalušām.

Andrē Lihtenšteins pieveda viņus pie pusmūža pāra. Viņš sasita kopā papēžus un palocījās. — Vanela kundze, man ir tas gods iepazīstināt ar mākslinieku, kurš gleznojis “Hiperbolisko pacelšanos debesīs”. Gijs Barbo.

Vanela kungs un kundze piederēja pie 20. gadsimta jaunbagātniekiem. Vanela kungs diezgan nejauši bija sasniedzis uzplaukumu ar savu maiznīcu. Viņš bija maza auguma resnītis ar sārtu seju un tēraudpelēldem matiem. Viņu vēl aizvien mulsināja pēkšņā pārticība, un, arī būdams miljonārs, viņš tomēr izskatījās, it kā visu dienu pavadītu pie maizes lo-āsns. Vanela kundze bija pavisam citāda. Viņai kaislīgi patika nauda un bagātība. Kalsna, ar tumšiem, pataisniern matiem, kas bija nevainojami safrizēti. Viņai bija pārāk daudz rotaslietu un ari kosmētikas. Gan apģērbs, gan balss bija par skaļu.

Gijs, redzami satraukts, uzsmaidīja Vanela kundzei. — Priecājos iepazīties, — viņš oficiāli ierunājās.

Vanela kundze pastiepa roku. Gijs noliecās un neveikli to noskūpstīja. Viņa jūtami nosarka.

Lihtenšteins laipni pievērsās Vanela kungam. — Barbo kungs ar patiku atbildēs uz jebkuru jautājumu, kas saistīts ar viņa gleznu. Lūdzu, jūtieties brīvi un izrunājieties! Tikko būsiet nonākuši pie kāda lēmuma, dodiet man ziņu.

Vanela kungs izklaidīgi pamāja. Viņš no garāmejošā oficianta paņēma šampanieša glāzi. Vanela kundze paveda Giju sāņus. Māksla bija viņas teritorija. Viņa gan nezināja, kas ir sirreālisms, bet viņa zināja, ka labākajās mājās visur pie sienām karājas nesaprotamas bildes. Tās liecināja par kultūru, un viņa bija nolēmusi pierādīt, ka ari viņai tāda piemīt. Tagad viņa gatavojās iegādāties vienu no šīm te briesmīgajām, mīklainajām gleznām. Un šobrīd viņa sarunājās ar īstu mākslinieku. Andrē Lihtenšteins par viņu bija runājis kā par uzlecošu zvaigzni.

— Dabūniet viņa gleznu, kamēr tā vēl ir lēta, — viņš bija noslēpumaini pačukstējis. — Pēc dažiem gadiem tās cena būs nesasniedzama.

Lihtenšteins uzsmaidīja Helēnai un paveda viņu sāņus.—Ļausim viņiem izrunāties, — viņš ierosināja. — Glezna ir tā vērta.

Viņa nogaidīja, kamēr Lihtenšteins aprunājas vēl ar citu pircēju. Negribēdama noklausīties, Helēna pavērās visapkārt. Pēkšņi viņas sirds sāka strauji sisties. Viņa pazina veco dāmu, kas rosījās maza pulciņa vidū. Viņas fotogrāfiju Helēna bija redzējusi visos modes žurnālos. Sī bija viena no viņas elkiem. Dzīvojošā leģenda Odile Zolī, viseksaltētākā 20. gadsimta modelētāja. Helēna nespēja novērst no viņas acis.

Odile Žolī bija tik maziņa, ka atgādināja jaunu meiteni. Īstenībā viņa bija septiņdesmit gadus veca un kaulaina kā izbadējies putnelis. Kakls tievs un stiegrains, asinsvadi izspiedušies—līdzīgi samezglotām virvēm. Biezās brilles bruņurupuču kaula rāmjos un melnie mati zem katliņcepures—apbrīnojams anahronisms viņas vecumam. Viņa bija ģērbusies pašas modelētā kostīmā. Tas bija bālā pērļu krāsā, ar tikko samanāmu smalku, zeltainu rakstiņu. Klīda baumas, ka tas ir viņas vienīgais kostīms. Smaidot viņa izskaujas, it kā smīnētu līdz ausīm, un viņas žesti bija īpaši izstrādāti. Rokas kustējās kā dusmīgam pumām, kurš mācās lidot; kaut kāda iemesla dēļ—varbūt nervozitātes—viņa bija pieķērusies žaketes adokam. Viņa neiedomājami daudz smēķēja, turēdama cigareti ar saliektu elkoni zoda līmenī. Lielās, brūnās ads nepārtraukti klīda apkārt. Lai arī tikai nedaudzi cilvēki saprata, ko viņa savā steidzīgajā balsī saka, ikviens kā apburts klausījās katrā viņas vārdā, it kā tie būtu kaut kādi dievišķi norādījumi.

Pēkšņi Odile Zolī pacēla galvu un pamanīja Helēnu. Milzīgās acis iedegās — pētīdamas, apsvērdamas, nolemdamas, un tas viss vienā žiglā skatienā. Tad viņa lēnām pavirzījās uz priekšu. Grupiņa, kas bija viņu ieskāvusi, pašķīrās, atbrīvodama ceļu.

Helēnas sirds sāka sisties vēl straujāk. Vai tas bija iespējams? Vai tiešām Odile Zolī tuvojas viņai?

— Vienmēr ģērbies baltā, mīlulīt, — Odile Zolī kategoriski pavēlēja, ar cigareti turošo roku apmezdama gaisā dramatisku loku. —Nekad, nekad nevalkā tumši zilu, kāds tev mugurā pašlaik! —Viņa noraidoši sarauca pieri. — Nē, pat ne baltu. Balts ir pārāk uzkrītošs. Pārāk spīdīgs. Tas liesmo. Valkā šampanieša krāsu! Jā, tā ir īstā. Šampanieša krāsa. — Viņa izgaršoja šo vārdu uz mēles un lūpām.

Helēna baidījās pat paelpot Viņa ātri uzmeta skatienu apkārtējiem. Tie raudzījās viņā, pārdomādami dižās Odiles norādījumus un piekrītoši pamādami.

Beidzot Helēna spēja parunāt.—Es... es kopš šī brīža valkāšu tikai šampanieša krāsu, — viņa stostījās.

Odile Zolī klanīja galvu kā putns. — Labi. Pirmām kārtām šampanieša krāsa, bet derēs arī jebkas ļoti bāls. Bet nekad nevelc pasteļkrāsas vai šerbeta apģērbu. Tās krāsas tev neder. Tās vispār der tikai gļēvuļiem. Cilvēkiem, kuri grib izskatīties droši un kas nebeidz savu dzīvi, atgādinādami saldējumu vafelēs... — Viņas acis vēlreiz nopētīja Helēnu. — Tev ir brīnišķīgs augums, lai ko tu valkātu. Modeļu demonstrētājas figūra. Fantastiski auguma samēri. Saki man, mīlulīt, — vai tu esi modeļu demonstrētāja?

— N-nē, — Helēnai izdevās izrunāt. Viņa juta, ka nosvīst.

— Ņu ko tad tu dari?

— Šobrīd diemžēl neko.

Lielās, slavenās acis gudri iegailējās. — Tev jābūt modeļu demonstrētājai. Ja tas tevi interesē, atnāc uz manu ateljē. Odiles Zoli namā, nedaudz augšup pa šo ielu.

Helēna atklāja, ka pamāj. Par ko tādu viņa spēja tikai sapņot. Viņa gan bija dzirdējusi, cik svarīgi ir būt pareizajā vietā un pareizajā laikā, bet kurš gan varēja iedomāties, ka tas notiks tieši šeit? Un viņa pat sākumā nebija gribējusi nākt uz galeriju. Pēc tam kad bija zaudējusi darbu un jau nedēļu nevarēja atrast citu. Vienīgi Gija dēļ viņa bija saņēmusies. Un kas tagad izrādījās? Viņa bija satikusi dižo Odili Zolī un saņēmusi modeļu demonstrētājas piedāvājumu. Bez jebkādas iztaujāšanas, bez pieredzes. Tas bija pārāk jauki, lai būtu taisnība.

— Pateicos, — Helēna Odilei drebošā balsī atbildēja. — Es... es ieradīšos ateljē pirmdien.

Vēl aizvien trīcēdama, Helēna izstomīja atvainošanos un nemanāmi ielīda klusākā stūrītī. Kaut ari pūļi, kas malās visapkārt, atgādināja tūkstošiem pļāpīgu žagatu, viņa tos pilnīgi izslēdza no savām domām. Viņai bija nepieciešams laiks, lai apdomātu neticamo veiksmi, kas bija nogāzusies pār viņas galvu. Viņa bija satikusi izcilo Odili Zolī. Dižākā modelētāja pasaulē—un vissarežģītākā ari—bija viņu pamanījusi un piedāvājusi darbu. Vai tas bija iespējams? Tiešām? Helēna jutās dīvaini. Tas bija kaut kas vairāk, nekā viņa jebkad bija uzdrīkstējusies cerēt. Pirmoreiz ieradusies Parīzē, viņa bija naivu sapņu pārpilna. Lēnām tie bija izgaisuši. Veiksmīgi un ari ļoti bagāti bija tie sabiedrības slāņi, kas viņai bija pilnīgi neaizsniedzami. Tagad Helēna pēkšņi ne vien saskārās ar cilvēkiem, kurus nekad nebija cerējusi satikt, bet pat ar tādu personu, kas gadiem ilgi bijusi viņas ideāls.

Helēna bija pabijusi savā kaktiņā ne vairāk kā piecas minūtes, kad pie viņas pienāca garš, pievilcīgs vīrietis. Viņšuzsmaidīja un pasniedza viņai glāzi šampanieša. —Vai es netraucēju? —viņš laipni pavaicāja franciski. Viņa franču valodā varēja saklausīt angļu augstākās sabiedrības stipri medaino akcentu.

— Nē, protams, jūs netraucējat, — Helēna aši atsaucās.

Viņš atkal pasmaidīja. — Ko jūs teiktu, ja mēs kopīgi aplūkotu mākslas darbus? Šķiet, ka neviens cits to nedara.

Ja vien mums izdosies redzēt pāri pūlim, Helēna nodomāja. Bet skaļi viņa sarija: — Labprāt.

Viņš maigi saņēma Helēnu aiz rokas un prasmīgi vadīja garām cilvēkiem, reizēm norādīdams uz kādu gleznu vai skulptūru. Helēna jutās nokautrējusies un gāja kā pa sapņiem.

Kādas baltas Brankusi skulptūras priekšā, kam sejas vietā tikai dažas skaidras līnijas norādīja vaibstus, Helēna ļāva acīm paslīdēt sānis, lai labāk nopētītu pavadoni. Viņš pievērsa Helēnai uzjautrinātu skatienu.

Helēna ātri novērsās. Es uzvedos kā skolniece, viņa sevi norāja.

— Es pat nezinu, kā jūs sauc, — viņš ierunājās.

Viņa atkal paraudzījās vīrietī un izmocīja: — Zuno jaunkundze.

Viņš mazliet paklanījās. — Mani sauc Naidžels.

— Priecājos iepazīties, Naidžela kungs, — viņa drūmi atbildēja.

Viņš atlieca galvu un iesmējās.

Helēna pēkšņi satrūkās.—Vai es... vai es pateicu kaut ko nepareizi?

— Nē, nē. Nepavisam. Saprotiet, Naidžels ir mans vārds. Un uzvārds ir Somersets. Bet jūs varat saukt mani par Naidželu.

Helēnas sirds sāka strauji pukstēt. Negaidīti viņa juta, ka šis cilvēks viņu dīvaini pievelk. Kas te notika? Vispirms Odile Žolī un tagad šis intriģējošais svešinieks.

— Naidžels... — viņa lēnām, it kā savā nodabā noteica. — Ļoti skaists vārds. Un es... es esmu Helēna.

— Arī ļoti skaists vārds. Un dižciltīgs.

Viņa paraudzījās, lai noteiktu, vai viņš joko, un jutās pateicīga, ka nejoko vis.

— Ceru, ka neesmu pārāk uzbāzīgs, — viņš iesāka, — bet vai jūs negribētu...

Piepeši galerijas augstākās sienas piepildīja kliedziens. Visi tūlīt apklusa.

— Ak mans Dievs, nē, — Helēna dzirdēja Andrē Lihtenšteinu aizelsdamies murminot, tad pamanīja viņu ātri laužamies caur labi ģērbtajiem cilvēkiem.

— Kristus vārdā, —no mezonīnas dārdēja kāda balss. — Zaļu. Kas jūs esat, garīgi atpalikusi, vai? Kur jūs esat dzirdējusi, ka glezna jāpieskaņo dzīvojamās istabas dīvānam.

Helēna nobālēja. Tā bija Gija balss. Ko viņš tur darīja? Uz ko viņš kliedza? — Es... es atvainojos, — Helēna ātri pievērsās Naidželam. Viņa atdeva šampanieša glāzi un metās pakaļ Lihtenšteinam. Viņi atrada Giju mezonīnas malā—sasārtušu seju un asinsvadiem pulsējot uz deniņiem. Vanela kundze pārbiedētām acīm bija aizslēpusies aiz vīra.

— Viņš ir jucis, — Vanela kundze izbailēs čukstēja. —Jucis.

Gijs pievērsās apkārtējiem. — Sī... šī sieviete, — viņš ar trīcošu

pirkstu norādīja uz Vanela kundzi, — grib, lai es izmainu krāsas savā gleznā. Lūk, tajā gleznā, — viņš apmetās riņķī, pamādams uz “Hiperboliskās pacelšanās debesīs” pusi —Viņa grib, lai es pārdodu savu talantu kā prasta ielasmeita»

Lihtenšteins sasniedza Giju un saņēma viņu aiz rokas. Gijs nikni atgrūda viņu»

Helēna pienāca viņam klāt» — Nāc, Gij, — viņa klusi teica. — Manuprāt, mums laiks doties mājās.

Viņš ironiski iesmējās. — Mājās? Kādās mājās? Tajā sūdainajā žurku alā? Ko es tur darīšu? Nevienam nav nekādas daļas par mākslu vai māksliniekiem. Visi šie cilvēki uzspļauj jebkam, izņemot savus saskaņotos dīvānus un rēķinus banka.

Helēna paraustīja viņa piedurkni. — Gij, nu ejam, —viņa izmisīgi čukstēja.

Viņš atkal iesmējās un atgrūda Helēnu sāņus. Viņa ads bija nenormāls skatiens. — Bez gleznas es nekur neiešu. Tā ir pārāk laba šiem... šiem... — Neatrazdams īstos vārdus, viņš novicināja gaisā dūres. Viņa augums trīcēja. Pēkšņi viņš metās virsū klusējošajam pūlim. Pārbijušies cilvēki atrāvās. Viņš pa diviem pakāpieniem reizē nodrāzās lejup pa kāpnēm. Tagad visi sapulcējās pie margām, lai redzētu, kas notiks lejā. Gijs rāvās cauri pūlim, Helēna arī pieķērās tērauda margām» Viņš jau stāvēja zem gleznas un vērās tajā. Tad mežonīgi iekliedzās.—Tu esi pārāk laba šai pasaulei,—viņš uzsauca gleznai. — Tu esi pārāk laba. Vai dzirdi?

Glezna karājās klusumā.

Andrē Lihtenšteina sejā bija ledains skats. — Ar viņu ir cauri, — viņš aizelsies čukstēja. — Es parūpēšos, lai nevienā pilsētas galerijā neņemtu pretī šo maniaku.

Helēna aizvēra acis. Kāpēc Gijs tā darīja? Viss bija noritējis tik jauki» Gleznajai! bija tikpat kā pārdota. Kāpēc viņš vienkārši nepateica Vanela kundzei, ka viņas lūgumu nav iespējams izpildīt? Kāpēc sacēla tādu skandālu? Kāpēc? Kāpēc?

Pēkšņi pūli pāršalca nopūta. Helēna atvēra acis. Gijs palēkdamies centās aizsniegt gleznu. Pirmoreiz neizdevās. Otrajā reizē viņš sagrāba rāmja apakšējo malu. Glezna atrāvās no sienas, betnenokrita, toties Gija kājas atrāvās no zemes. Mirkli “Hiperboliskā pacelšanās debesīs” šūpojās no vienas malas uz otru. Tad viena virve neizturēja un pārtrūka. Gijs palaida vaļā rāmi un nokrita, aizripodams pa parketu. Arī glezna nogāzās zemē — tās kreisais stūris tik tikko netrāpīja Gijām. Mirkli viņš gulēja kā sastindzis. Tad pieslējās kājās. Viņš pagrāba hromādas soliņu un metās virsū gleznai, ar soliņa kājām durstīdams audeklu. Izdūris caurumus, viņš aizmeta soliņu projām. Ar abām rokām ieķēries caurumos, viņš plēsa tos uz visām pusēm.

Tie paši pirksti, kas bija gleznojuši “Hiperbolisko pacelšanos debesīs”, tagad to saplēsa gabalos.

5

Helēna ar delnu notrauca no pieres sviedrus. Tad iebāza krāsojamo rullīti bundžā. Viņa noberza lupatā rokas, iesprauda tās gurnos un pavērās visapkārt. Viņa jutās apmierināta. Interesanti, ko spēja paveikt krāsas bundža. Vecā, netīri baltā istaba pārvērtās, un to izdarīja asinssarkanas krāsas kārta, kas pārklāja nelīdzeno sienu un apslēpa šķirbiņas. Otrā kārta jau gandrīz bija nožuvusi.

Krāmu tirgū nopirktais trīsdaļīgais aizslietnis, kuru viņa ari bija nokrāsojusi sarkanu, apslēpa izlietni un mazo plītiņu. Pieliekot audumu, ko viņa bija nopirkusi labajā krastā, pārvērtība būs pilnīga. Lētajam sarkanajam linu audumam bija tumsi zils un ziloņkaula krāsas raksts. Daļu viņa izmantoja galdautam. Tam virsū viņa vēl uzliks stiklu. Šobrīd, kad viņai bija nedaudz naudas, viņa nolēma šo to nopirkt. Lampa ar abažūru un ieplaisājusi veca ainava zeltītā rāmī, ko viņa bija iegādājusies krāmu tirgū, — ne jau Rembrants, protams, bet ari skaista. Viņa vēl nopirks tādu pašu audumu aizkariem. Tagadējie aizkari izskatījās tik lēti. Gultai viņa bija uzšuvusi tumši zilu kokvilnas pārklāju un attiecīgas spilvendrānas. Ari tās bija zilas ar sārtu rakstu. Tagad gulta izskatījās jauka un noderēs ari kā dīvāns. Un ļoti veiksmīgi viņa bija piesitusi kārti pie istabas tālākās sienas. Tur būs piestiprināti smagi aizkari. Pie šīs sienas viņa pielika visus āķīšus, un tagad tur būs pašdarināts drēbju skapis. Vismaz ienākot nevarēs redzēt drēbes.

Nepatikā viņa palūkojās uz grīdu. Starp izklātajām avīzēm glūnēja dzeltens linolejs. Nākamais solis — pārmainīt grīdas segumu. Varbūt viņai izdosies atrast spīdīgu tumši sarkanu linoleju. Ja to ievaskos, izskatīsies gluži apburoši.

Viņa atsēdās uz gultas malas. Kad istaba bija izkrāsota, viss šķita nepatīkami kluss. Kopš Gijs bija prom, viņai ļoti pietrūka viņa nemitīgās pļāpāšanas, smieklu un dungošanas gleznošanas laikā. Izdrāzies no galerijas, Gijs bija kaut kur aizklīdis un piedzēries. Tad sestdienas rītā kautrīgi pārradies dzīvoklī un sakravājis mantiņas.

— Uz kurieni tu dosies? — Helēna bija vaicājusi.

Viņš drūmi pasmaidīja. — Uz mājām.

— Taču ne uz Strasbūru.

Viņa maigās, zilās ads bija bēdīgas. —Jā, atgriezīšos Strasbūrā.

— Bet, Gij, —viņa protestēja. —Tu esi tik talantīgs.—Viņas balss kļuva sērīga. —Vai tev nav žēl to izniekot?

Viņš pakratīja galvu. — Es vairs nespēju gleznot, — viņš klusi atteica. — Vismaz, kamēr pircēji ir līdzīgi Vaneliem.

Helēna nopūtās un piecēlās kājās. Viņa paņēma krāsojamo rullīti un otu, aiznesa tos pie izlietnes un rūpīgi izskaloja. Kad tie bija tīri, viņa pacēla no grīdas avīzes, sakārtoja istabu un pagatavoja sev salātus. Tagad, kad viņa bija modeļu demonstrētāja, viņai nācās rūpēties par savu svaru un figūru. Novākusi galdu, viņa apsēdās uzrakstīt dažas vēstules. Domīgi pakošļājusi zīmuļa galu, viņa sāka rakstīt:

“Parizē, 1953. gada 30. jūlijā

Mīļie Žanna un Edmon!

Es zinu, ka esmu ļoti slinka rakstītāja, un tādēļ jūtos šausmīgi vainīga. Vai ticēsiet, ka esmu bijusi tik aizņemta un nevarēju atrast laiku?

Es tagad esmu modeļu demonstrētāja. Nevis žurnālos, bet īstā ateljē, Odiles Žolī namā. Izklausās diži. Bet pagaidām esmu bijusi tikai sava veida manekens priekš Odiles Žolī. Visus savus modeļus viņa veido gaužām dīvaini. Viņa manekenu vietā izmanto dzīvus cilvēkus, un man un vēl dažām meitenēm nākas stundām ilgi stāvēt, apliktām ar auduma grēdu, kamēr lielā Odile ar šķērēm izgriež modeli un tad to sasprauž kopā.

Nākamajā nedēļā paredzēts milzīgs notikums — ziemas sezonas skate, un es esmu no manekenes paaugstināta par modeļu demonstrētāju. Šķiet, būs gluži satraucoši. Visi svarīgākie pircēji būs klāt, un ari žurnālisti un fotogrāfi no visas pasaules. Ja es dabūšu kādu bildi, noteikti tās izgriezīšu un aizsūtīšu jums.

Es ceru, ka jums abiem viss veicas labi. Nevaru sagaidīt, kad jūs atbrauksiet uz Parīzi. Te ir tik brīnišķīgi, un es zinu — jums patiks.

Vienmēr jūs mīlošā — mazā franču meitene Parīzē.”

Helēna pārlasīja vēstuli, rūpīgi to salocīja, ielika aploksnēun pirms aizlīmēšanas noskūpstīja to. Tad viņa rakstīja otru vēstuli:

Mīļā Duprē kundze!

“Parīzē, 1953. gada 30. jūlijā

Es zinu, ka šī ir tikai otrā mana vēstule, bet biju ļoti aizņemta, veicot visādus gadījuma darbus. Beidzot esmu palikusi pie viena, kura dēļ esmu vai traka — esmu modeļu demonstrētāja Odiles Žolī namā. Patiesi. Tāpēc man jums jāpastāsta, kā te viss īsti norisinās.

Pirmkārt, visi Odili Žolī sauc abos vārdos — un nekad vienkārši “Odile” vai “Žolī kundze”. No otras puses, spriežotpēclietpratēju sacītā, Žjiku Fatu vienmēr uzrunā vienkārši par “Žaku”, Koko Sanela ir “Šanela”, Diors ir “Kristiāns” un Grē kundze ir“Grē kundze”. Es kļūstu par tenku savācēju.

Odile (lai lieki nerunātu, es viņu saukšu vienkārši “Odile”, es lūdzos liktenim, lai viņa nekad to nedabū zināt) ir ļoti maza auguma un sīciņa. Kā jūs zināt, viņa galvenokārt pazīstama ar saviem kostīmiem, kaut gan modelē arī kleitas, vakartērpus un mēteļus. Varbūt jūs zināt arī to, ka viņa vienmēr valkā smieklīgas (mazas vai lielas) platmales, un dzīvoklis viņai ir Atēnu laukumā. Bet vai zinājāt, ka viņa smēķē cigaretes? Šā vai tā, viņas ateljē Sentonorē priekšpilsētā ir viena no tām dižajām būvēm, ar ko slavena Parīze. Viņai pieder viss nams un arī vēl viens mazāks tieši blakus. Kāda cita modeļu demonstrētāja man stāstīja, ka pie Odiles strādā vairāk nekā tūkstotis sieviešu. Pagājušajā gadā viņa pārdeva apmēram trīsdesmit tūkstošus tērpu — un jūs zināt, cik tie ir dārgi. Nabadzīga ģimenīte varētu par viena kostīma naudu nodzīvot veselu gadu, bet šeit jau nav Sennazēra. Šeit ir Parīze.

Pagaidām lielāko daļu laika es pavadu ateljē. Tur ir viss, izņemot skates zāli. Ir vairākas telpas, kur Odile rada savus tērpus, un vienlaicīgi viņa strādā pie duča atšķirīgu apģērba gabalu. Tomēr parasti viņa strādā lielā ar pelēku linoleju izklātā telpā. Te būs viņas metode: viņa aptin man apkārt jardiem zīda vai vilnas auduma, vēl kaut ko tādu, tad atkāpjas, padomā un ar šķērēm — šņiks, šņiks, šņiks, atkal atkāpjas, atkal iegriež, tad šur un tur sasprauž ar kniepadatām (ar tām viņai pilna mute, un viņa izmanto savu džemperi un svārkus par adatu spilventiņiem, tāpēc tie ir patstāvīgi sasprausti pilni, tad uz ceļiem rāpo apkārt pa grīdu, lai, Dieva dēļ, noskatītu no visām pusēm. Tā tiek radīti oriģināli tērpi. Odilei pieder arī gatavo apģērbu ražošanas līnija, tos viņa eksportē (galvenokārt uz Ameriku). Vai varat iedomāties—vairāk nekā 500 mācekles diendienā kopē un šuj viņas tērpus.

Pagājušajā nedēļā es pirmo reizi uzkāpu uz modes skates zāles grīdas. Tas ir tāpēc, ka tiku paaugstināta. Es vēl arvien palikšu Odiles iemīļotākā manekene. Bet ziemas sezonas skatē es demonstrēšu modeļus. Vai nav satraucoši? Es apsolīju Zannai un Edmonam laikrakstu un žurnālu izgriezumus, ja būšu kādā bildē, un arī jums kādu nosūtīšu.

Ja gribat zināt, kas jauns modes pasaulē, es to tūlīt izstāstīšu. Mans mīļākais modelis, kuru es arī demonstrēšu skatē, ir viens no Odiles kostīmiem. Tas ir no pūkainas vilnas šampanieša krāsā. Jūs nespēsiet noticēt, cik tas ir brīnišķīgs.

Tikko jūs ieradīsieties Parīzē, es parūpēšos, lai jūs redzētu kādu no šīm skatēm. Zāle īstenībā sastāv no piecām telpām, kuras savieno celiņš. Tās ir grezni noformētas, un atgādina Hoteklokas savrupmāju. Grīdas sedz paklāji, un no galvenās telpas milzīgas kāpnes ved uz vienu no Odiles darbnīcām. Tur parasti skates laikā sēž vissvarīgākie klienti. Telpas sienas ir no balta koka, vēl tur ir rampu gaisma, kristāla lustras un sienas lampas ar zīda abažūriem.

Visādā ziņā šie ir visi jaunumi, kas šobrīd ir manā rīcībā. Tiklīdz radīsies vēl kaut kas, es apsolos uzrakstīt.

Ar sirsnīgu sveicienu — Helēna.”

Viņa uzmanīgi pārlasīja vēstuli, prātodama, vai vēl kaut ko nepierakstīt klāt. Viņai gribējās pieminētintriģējošo britu džendmeni, kuru bija sastapusi mākslas galerijā, bet pārdomāja. Viņa par Naidželu kopš tā laika bija nedaudz pasapņojusi, vēlēdamās, kaut nebūtu vajadzējis skriet pakaļ Gijām, bet bija jau par vēlu. Būtu labāk viņu vienkārši aizmirst, jo diez vai viņiem vēl kādreiz gadīsies satikties. Viņa nopūtās, uzrakstīja adresi un aizlīmēja aploksni. Gk jauka sajūta, ka beidzot var rakstīt taisnību.

Nevēdināmā ģērbtuve aiz smagajiem velveta aizkariem atgādināja krāsni. Jau divas nedēļas pār Parīzi valdīja tveice. Visi parīzieši ar cerībām gaidīja vēsu lietutiņu, bet visvairāk jau nu Odiles Zolī modeļu demonstrētājas. Ziemas sezonas tērpi bija karsti un smagi.

Helēna nervozi lūkojās uz savu atspulgu trīsdaļīgajā spogulī. Viņa vēroja, kā viena no ģērbējām izveicīgi sapogā podziņas viņas blūzes aizmugurē. Tad resnā pusmūža sieviete atkāpās, domīgi sarauca pieri, pienāca tavā kun sāka darboties ap apkaklīti. Smago nīda žaketi uzvilks tikai pēdējā brīdī. Visapkārt citas ģērbējas palīdzēja pārējām modeļu demonstrētājām. Pie sienām bija metāla drēbju pakaramie. Uz tiem karājas Odiles Žolī 1953. — 1954, gada ziemas kolekcija.

Šobrīd Odile Žolī neatradās ateljē. Šī bija viņas triumfa stunda. Viņa stāvēja slaveno apaļo kāpņu augšpusē, galvenajā skates telpā. No šejienes viņa varēja visu pārredzēt. Ar vienu ad viņa vēros modeļu demonstrētājas, bet ar otru — svarīgākos klientus un ietekmīgākos žurnālistus. Bet nevienu ritu viņa neuzlūkos tik rieši kā sabiedrības krējumu. Tie sēdēs goda vietā — zem viņas, uz kāpnēm, kas segtas paklājiem.^

Odiles Žolī seju rotāja neizdibināma izteiksme. Par spīti karstumam un gaidāmajam notikumam, viņa bija atbrīvojusies un mierīga. Viņas darbs bija galā, kolckdja pabeigta. Viņa zināja, ka tā ir laba. Uz mirkli viņa aizvēra aris. Viņa sajuta milzīgo satraukumu, kas karājās gaisā, gluži kā neredzamie elektriskie lādiņi vasarīgajās debesīs. Tādu pašu satraukumu varēja manīt teātrī pirms priekškara pacelšanās. Bet viņa nespēja tam visam pievienoties. Viņu ar satraukumu pildīja radīšanas prieks. Piegriešana. Saspraušana .Jauna stila meklējumi, jaunas kabatas izgudrošana, ideja par jaunu pogu.

Viņa pārskatīja paklājiem noklāto modeļu demonstrētāju “mēli”. Tā bija izvddota x veidā. Centrs atradās galvenajā skates telpā, un katrs x gals iestiepās vienā no četrām pārējām. Bet svarīgi bija tikai tie cilvēki, kuri sēdēja galvenajā tdpā. Pārējās telpās bija vienīgi lauķi. Tūristi, kam viesnīcu administrādja bija noorganizējusi skates apmeklēšanu. Daži nenozīmīgi žurnālisti, kas vēlējās aprakstīt kolekdju. Cilvēki, kas parasti nekad neko nenopirka.

Odiles Žolī lielās, tumšās acis klīda pār telpu, aptverot notiekošo. Visi lielie logi bija atvērti, neveiksmīgi mēģinot uztvert kādu vēja pūsmiņu, kuras nebija. Zāles pamazām pildījās. Vietu ierādītājas pavadīja viesus. Tieši zem viņas visgodājamākie jau pulcējās savās iekārotajās vietās. Tur bija divi prinči. Vecākais, Alfonss, praktiski bija nabags. Odile Žolī zināja, ka kara laikā viņš dnījies pret vādešiem, palīdzēdams pasargāt no iznīdnāšanas dažas franču nacionālās bagātības, tāpēc modelētāja viņu cienīja. Viņa vienmēr parūpējās, lai princis un princese tiktu apsēdināti vislabākajās vietās. Vēl viņa uzstāja, lai princesei tērpi tiktu gatavoti par brīvu.

Te bija vēl divas princeses. Viena no viņām, stīvi safrizēta senas dzimtas pārstāve, bija precējusies ar Dānijas prind. Viņa bija slevena ar to, ka nekad mūžā ne par ko nemaksāja: ne par pusdienām greznajos restorānos, kuros bieži uzkavējās, ne par greznajiem numuriem viesnīcās un pat ne par tērpiem. Viņas rēķinus parasti apmaksāja viņas “pavadonis”, jauns amerikāņu automobiļu karalis, kurš viņu dievināja. Vecajam prindm tas šķita vienaldzīgi. Jaunais cilvēks bija pazīstams kā homoseksuālists: tādējādi princese bija “drošā” kompānijā. Odile Žolī bija viena no nedaudzajiem viņa kreditoriem, jo viņa atteicās princesi apģērbt par brīvu.

Odile uzsmaidīja kāda izraidīta Tālo Austrumu monarha sievai. Pagājušajos trīs gados Samio Kitilonghona bija nopirkusi Odiles Zoli namā vairāk nekā trīssimt piecdesmit tērpu. Viņa bija vislabākā ateljē kliente.

Tad tur bija kāda grāfiene, vācu aktrise un amerikāņu politiķa sieva Barbara Seneta. Pasakaini bagātā Seneta kundze, kurai piemita kaitinošs ieradums vienlaicīgi šķielēt un smīnēt, pagājušajā gadā bija izraisījusi nelielu skandālu, pārlabodama savu divdesmit piecus tūkstošus dolāru vērto Odiles Žolī nama čeku par divi tūkstoši pieciem simtiem. Viņas rupjo kļūdīšanos atklāja ASV muitas darbinieki lidostā. Viņai blakus sēdēja ietekmīgi žurnālisti.

Odiles Žolī ads pārslīdēja desmit apzeltīto krēslu rindām blakus “mēlei”. Starp bagātniekiem izkaisīti, sēdēja vēl vairāki žurnālisti, kuru statusu noteica rinda. Visizcilākie, protams, pirmajā rindā, bet pēdējā skaitījās “Sibīrija”. Šo hierarhiju stingri ievēroja, cieši pieskatīja, un, ja kāds izpelnījās vai zaudēja savu rindu, daudz tenkoja.

Pirmajā rindā Odile Žolī redzēja Polīnu Monjē, reportieri no “Couture Magazine”. Polīnai gan pienācās pēdējā rinda, bet viņa bija ieradusies kopā ar nešķiramo pavadoni Dafhi Epaminondasu. Epaminondasa kundze bija pirmā sieva vienamno pasaules bagātākajiem cilvēkiem — grieķu kuģu būves magnātam Ženo Kalikrāta Skouri. Viņa gada laikā bija trīsdesmit tērpu vērta. Ari pirmajā rindā, tikai “mēles” otrā pusē sēdēja magnāta pašreizējā sieva — amerikāniete Sintija Skouri. Divus krēslus tālāk atgūtās Ariadne Kozinda, balerīna, kuras kaislība bija tērpu darināšana. So viesu izvietojumu aprunās vēl ilgu laiku, jo visiem bija zināms, ka Ariadne Korinda abu Ženo Kalikrāta Skouri laulību laikā bijusi viņa mīļākā. Šobrīd visas trīs sievietes, kas dažādos gadījumos atradušās viena vīrieša gultā, centīgi mēģināja izvairīties no savu sāncenšu skatiena.

Turpat galvenajā telpā, bet pašā pēdējā rindā atradās “Women's Wear Daily^9 žurnāla Parīzes biroja darbinieki — reportieris, mākslinieks noformētājs un fotogrāfs. Parasti gan viņi tika nosēdināti kādā no blakus telpām, bet Odilei Žolī piemita pareizas priekšnojautas. Viņa paredzēja, ka desmit gadu laikā “WWD” būs visvarenākais modes ierocis pasaulē. Bet, “WWDn progresējot, Odile Žolī viņus pamazām pārcels tuvāk.

Blakus šiem žurnālistiem sēdēja grāfs un grāfiene Brisald de Ležē.

Odiles Žolī seja savilkās ļaunā smaidā, Viņi uz pēdējo rindu bija nosūtīti kādas fotogrāfijas dēļ, kurā Ociile bija pamanījusi grāfieni. Bordo bija noticis vietējas nozīmes poloponiju turnīrs. Parastos apstākļos tas nerastu žurnālistu ievērību, bet neparedzēti tur ieradās grāfa brālēns — bijušais armijas pulkvedis un šobrīd daudzsološs politiķis—un presētam tūlīt pievērsa uzmanību. Grāfienei nelaimējās. Viņas fotogrāfija četrās krāsās bijaj>arādījusies pa visu “ParisMatch” lapu, un to gadījās redzēt Odilei Žolī, Viņas ērgļa acis nekavējoties bija pamanījušas, ka grāfienes “Odiles Žolī” kostīms ir tikai kopija. Tā kā grāfiene bija diezgan pastāvīga pircēja un piedevām vēl sabiedrības dāma, Odile Zoli viņu nevarēja izmest no galvenās telpas. Bet viņa varēja —un tā arī izdarīja—aizsūtīt grāfu un grāfieni no viņu pierastās otrās rindas uz pašu pēdējo — visnenozīmīgāko. Sis solis noteikti tiks pamanīts, apspriests, un par to tenkos. Nākotnē grāfiene būs uzmanīgāka. Un kas vēl svarīgāks — Odile Zolī bija pārliecināta, ka tagad grāfiene nopirks trīs reizes vairāk tērpu nekā parasti, mēģinot pielabināties par savu nodevību un turpmāknodrošinātvietas pierastajā otrajā rindā. Tas Odilei Žolī sniedza apmierinājumu un varas sajūtu.

Odiles Žolī acis sekoja “mēlei” vienā no četrām blakus telpām. Viņa varēja pārredzēt tikai daļu no tās. Pēkšņi viņa sastinga. Kāda seja izskatījās pazīstama. Viņa sarauca pieri, mēģinādama atcerēties, kam pieder šī blondā parūka un lielās brilles. Tad sieviete aizdedza cigareti. Ievelkot dūmu, viņa to turēja starp īkšķi un rādītājpirkstu.

Odile Žolī ātri pasauca vietuierādītāju. Atsteidzās tumšmataina sieviete melnā kleitā. Odile Žolī noliecās pār kāpņu margām.

— Trešā telpa, trīsdesmit septītais krēls, — viņa nikni nočukstēja.

— Kā viņa tika iekšā?

Vietu ierādītāja uzmanīgi pagriezās un paskatījās caur durvīm. Tā sieviete nēsāja lielas brilles, platmali un zīda blūzi ar milzīgu mežģīņu žabo pie kakla. Vietu ierādītāja atkal pievērsās Odilei Žolī. —Viņai vietu pa telefonu rezervēja Kusē viesnīcas administrācija. Es nesaprotu, kas...

— Muļķe, — Odile Žolī nošņāca. — Tā ir Simona Dusē. Vai tu nepazīsti?

Vietu ierādītāja paskatījās vēlreiz. Viņas seja pēkšņi nobālēja.

— Ak Dievs, patiesi, — yiņa bēdīgi nočukstēja. — Es... es nespēju izteikt, cik man ļoti žēl. Es viņu šādā izskatā nepazinu.

Odile Žolī iespurcās. — Izskats, tiešām. Tu domā pretīgumu, jā? Tā lezbiešu spiedze te ielīdusi, ģērbusies kā dāma. Izmet viņu nekavējoties ārā!

Vietu ierādītāja žigli aizsteidzās. Simona Dusē strādāja kādā mazākā ateljē, kas pelnījās, nošpikodami fasonus no dižajiem modelētājiem. Katrā ateljē bija stingrs likums, ka citu — konkurentu firmu darbiniekiem durvis ir slēgtas. Apmierinājumā Odile Žolī vēroja, kā vietu ierādītāja tiek galā ar šo nepatīkamo lietu. Simona Dusē tika izvadīta pa durvīm.

Odile Žolī gandrīz nemanāmi pamāja ar roku. Tūlīt pat lustras sāka krēslot un iedegās rampas gaismas. Skate varēja sākties.

Ģērbtuvē ar katru minūti kļuva karstāks. Modeļu demonstrētājām tecēja sviedri. Viņas tika nostādītas rindā uznākšanas kārtībā. Gtīgās ģērbējas, sanervozējušās par spīti daudzo gadu pieredzei, vēl šo to pielaboja meiteņu matiem un ar rokam nogludināja svārkus un žaketes, nosusinādamas ar zīdpapīru sviedru lāsītes no viņu rūpīgi grimētajām sejām. Viss bija aprēķināts ar sekundes precizitāti. Pēc deviņdesmit sekundēm pirmā modeļu demonstrētāja atgriezīsies. Tajā laikā vēl četras būs uz “mdes”. Katrai meitenei bija trīs minūtes laika pārģērbties jaunā tērpā un sagatavoties nākošajam izgājienam. Un katrai tā bija jāpārģērbjas septiņas reizes.

Helēna šajā rindā bija pēdējā. Nervozi viņa raudzījās, kā pirmā modeļu demonstrētāja pazūd aiz aizkariem. No turienes varēja dzirdēt patīkamu balsi izskaidrojam tērpu. Aizgāja vēl četras meitenes. Tad pirmā atgriezās, ātri nometa tērpu, un tika steidzīgi apģērbta nākamajā.

Tagad viņai priekšā bija tikai viena meitene. Tā pagriezās.—Labu veiksmi! — viņa nočukstēja.

Helēna vārgi pasmaidīja. — Paldies, Liāna. Arī tev tāpat

Un nu jau bija Helēnas kārta. Viņas rokas trīcēja. Aši ievilkusi dziļu elpu, viņa pazuda aiz aizkariem. Viņa izturējās tā, it kā šis būtu vienkārši mēģinājums. To viņas bija darījušas visu pagājušo nedēļu. Iestudēja katru soli. No skatītāju viedokļa viss, protams, izskatījās viegli un dabiski. Vienīgi pašas meitenes un Odile Žolī zināja, cik patiesībā ir grūti. Bija ieplānots, ka četras modeļu demonstrētājas būs katra savā x formas “mēles” galā, bet precīzi vienā un tajā pašā vietā. Tad viņas centrā satiksies un dosies dtā virzienā.

Graciozi kā gulbis Helēna slīdēja galvenās zāles virzienā, lūkodamās tieši uz priekšu, šķietami nepamanīdama sev pievērstās daudzās ads. Atskanēja šķidri, pieklājīgi aplausi. Fotokameru zibspuldzes momentā apžilbināja ads, bet Helēna neapmulsa. Visi skatītāji likās kā miglā. Viņa sajuta Odiles skatienu, bet ignorēja to.

Viņa apgriezās katrā “mēles” galā, atslīdēja galvenajā zālē, vēlreiz iegāja visos sānu nodalījumos un beidzot atgriezās ģērbtuvē.

Grāfiene de Ležē tūlīt pazina Helēnu. Aukstās patriciešu acis samiedzās, un papīrs, ar kuru viņa vēdinājās, apstājās pusceļā. Viņa ātri atguvās. Tas patiesi bija trieciens—ieraudzītšeitto meiteni, kura zināja par viņas kopētajiem tērpiem. Viņa nodomāja — nez vai Helēna izpļāpājusies par Duprē kundzi un abu paveikto darbu. Viņa paraudzījās uz savu apģērbu. Jeb vainīgs tas negaidītais “ParisMatch” foto? Viņa zināja, ka vienīgais cilvēks, kurš nespēj atpazīt Duprē kundzes prasmīgās Odiles Zolī kostīmu kopijas—pat no attāluma vai fotogrāfijā, — bija pati Odile. Lai nolādēta tā fotogrāfija. Vai tāpēc Odile viņus ar grāfu bija nosēdinājusi šajās nožēlojamās vietās? Tas bija skandāls. Katrs par to runās. Vienīgais, ko viņa varēja iesākt — izlikties, ka nekas nav noticis, un pielabināt Odili Zolī, pasūtīdama sevišķi daudz jaunu tērpu.

Helēna vēlreiz iznāca uz “mēles”. Viņa pagāja garām Liānai, kas graciozi lidoja uz ģērbtuvi. Tagad Helēnai bija šampanieša krāsas kostīms. Atskanēja spontāni piekrišanas čuksti.

Grāfs de Ležē piebikstīja sievai. — Vai šitā nav tā meitene, kas strādāja savrupmājā? — viņš pavaicāja.

Grāfiene izklaidīgi pamāja.

— Kā viņu sauca?

—Kaut kāda Zuno. Nē. Helēna Zuno.—Grāfiene nikni uzrakstīja uz papīra dažus vārdus. Viņa gribēja šo kostīmu. Īstenībā viņa bija gatava iegādāties visu pēc kārtas, ja vien tas palīdzēs atgūt vietas otrajā rindā. Nožēlojamā pēdējā rinda viņu saniknoja.

Kad Helēna atgriezās ģērbtuvē, tur valdīja satraukums.

— Liāna noģība, — viena no meitenēm nočukstēja.

Atskrēja ģērbēja, lai palīdzētu Liānai.

— Visas tās gaismas, — cita meitene šņāca. — Tajā karstajā ellē... tas nu ir par daudz.

— Nekas, — ģērbēja dusmīgi atcirta. — Vienai no jums nāksies Liānu nomainīt. —Viņa paraudzījās visapkārt Pieredzējušais skatiens apstājās pie Helēnas.—Tavs augums ir vislīdzīgākais Liānai. Tu būsi viņas vietā. Tagad tev starp izgājieniem būs tikai pusotras minūtes laika, lai pārģērbtos. Tev būs jāiziet vēl divpadsmit reizes. Jāpasaka pieteicējai, lai izmaina secību. Cerēsim — viņa spēs pielāgoties. Nu, ātri! Pacel rokas! Mēs nedrīkstam zaudēt ne mirkli.

Helēna apģērbās Liānas tērpā neticami ātri. Viņai palīdzēja divas ģērbējas — Liānas un viņas pašas. Viena no tām veikli sānos mazliet ieņēma. Helēna juta, ka nosvīst. Bet tad aptvēra, ka atrodas jau aiz aizkariem. Un, kā allaž ieradusi, sāka smaidīt.

Tajā pašā brīdī satraukums pārgāja. Modeļu demonstrēšana bija kļuvusi par viņas otro dabu.

No rīta ateljē ieradās izsūtāmais zēns ar garu, glītu kārbu no Elizejas lauku ziedu salona. Apmulsusi Helēna paraksojāsuzdzeltenās kvīts un paņēma kārbu. Kad zēns aizgāja, viņa noņēma vāciņu. Iekšpusē bija ducis sarkanu rožu garos kātos. Viņa sarauca pieri.

—Vai vari iedomāties, no kā tās ir?— durvīs apstājusies, pajautāja Liāna.

Helēna klusēdama pakratīja galvu. Tad pasniedzās un izvilka no kārbas mazu, baltu aploksni. Izņēmusi kartīti, viņa pamanīja, ka tajā iegravēts jau pazīstamais ģerbonis. Lauva, salamandra un de Ležē krusts. Viņa apgrieza kartītes otru pusi. Ar zilu tinti bija rakstīts: “Rītvakar deviņos gaidīšu jūs pie Maksima. Tikai pajautājiet, kur ir mans galdiņš.” Un vienkāršs paraksts “Filips de Ležē”.

Helēna atslīga krēslā.

— Vai kaut kas noticis? — Liāna vaicāja.

Helēna papurināja galvu. — Nē, — viņa trīcošā balsi atsaucās. — Vai tu neiebilstu, ja... ja es mirkli pabūtu viena?

Liāna pamāja.—Nu, protams, atvaino, ka es iejaucos. Parunāsimies vēlāk. — Viņa pamāja ar roku un klusi aiz sevis aizvēra durvis.

Helēna domīgi grozīja kartīti rokās, vienlaicīgi aplūkodama gan ģerboni, gan uzrakstu. Viņa Parīzē dzīvoja jau sešus mēnešus, viņa vairs nebija nekāds naivs lauku skuķis. Parīzē visu apguva ātri, sešos mēnešos varēja iemācīties visu nepieciešamo. Un Helēna zināja, ka tāds vīrietis kā Filips de Ležē neaicina meiteni uzMaksima restorānu tikai tāpēc vien, ka viņa reiz strādājusi viņa sievai, vai ari tādēļ, ka viņš ar šo meiteni nodejojis vienu deju. Bez tam svarīga jau bija ari pati tikšanās vieta — Maksima restorāns.

Tas nebija nekāds parastais, bet viens no labākajiem pasaulē. Tas atradās uz Karaliskās ielas. Gadsimta sākumā turp ar saviem džentlmeņiem devās vieglas uzvedības sievietes; tagad tā bija ļoti cienījama vieta. Turp devās, lai redzētu citus un izrādītos paši. Sabiedrības labākā daļa. Tūristi. Vajadzēja tikai būt bagātam un nemirkšķināt ne ad, ieraugot cenas.

Helēna domīgi savilka lūpas, iespiedusi kartīti saujā. Varbūt Filips de Ležē gaidīja tieši šādu vieglas uzvedības sievieti, bet, no otras puses, viņai taču obligāti nebija par tādu jākļūst. Un vēl kas — uz karotes nebija adreses. Viņai nebija iespējams atteikties.

Helēna pasmaidīja. Varbūt tās būs tikai vakariņas, un viņa te ceļ brēku ne par ko. Iespējams, ka grāfāmMaksima restorāna apmeklējums nenozīmēja neko vairāk kā viņai gājiens uz tirgu. Vajadzēja domāt uz priekšu, viņa sevi brīdināja.

Šovakar viņa pastāvēs ārpusē pie restorāna un palūkosies, ko valkā sievietes, kas tur iegriežas. Viņai bija iekrāts mazliet naudas. Ne jau Diora vai Odiles Žolī tērpam, bet pietiekami, lai pie Bonmaršē vai “Pavasarī” iegādātos vienkāršu melnu kleitu. Sarkanajam linolejam, kuru viņa bija pamanījusi kādā mazā veikaliņā, nāksies pagaidīt.

Helēna ar nolūku ilgāk uzkavējās ateljē. Pusastoņos viņa ielika rozes atpakaļ kārbā, pasita to padusē un devās lejup pa Sentonorē ielu. Tikusi līdz Karaliskajai ielai, viņa pagriezās pa labi, šķērsoja ielu un nostājās otrā pusē pretrim restorānam. Viņa negribēja stāvēt tieši pie durvīm un izskatīties uzkrītoši. Pēc piecpadsmit minūtēm viņa jau zināja visu, ko bija gribējusi. Vienkārša melna kleita brīnišķīgi derēs.

Nākamajā rītā viņa parastajā laikā ieradās ateljē. Priekšpusdienā ieradās vesela rinda izsūtāmo zēnu ar kārbām. Visas Helēnai Zuno.

— Kas te notiek? — Liāna noprasīja.

Helēna izskatījās samulsusi. — Es... es nezinu.

Liāna aizdedza cigareti un dziļi ieelpoja. Viņa norādīja uz kārbām.

— Vai netaisies tās atvērt?

Helēna uzmeta tām acis. — Laikam jau vajadzētu.

Liāna smaidīja. — Iedomājies tikai. Tev ir slepens pielūdzējs. Vakar rozes, šodien... —Viņa teikuma vidū apklusa, tā ari palikdama ar vaļēju muti.

Helēna izbijās. — Kas noticis?

— Būs labāk, ja Odile Žolī tās neieraudzīs.

— Bet kāpēc?

— Augšējā un apakšējā kārba. Vai nepazīsti tās?

— Nē. Vai man būtu jāpazīst?

Liāna drūmi pasmaidīja. — Toties Odile Žolī pazītu. Tas ir no konkurenta. Šitās kārbas nāk no Diora ateljē.

Helēna pamāja, un viņas ķērās pie kārbām, iesākdamas ar augšējo. Iekšpusē bija pusgaru sarkana zīda cimdu pāris.

—Tie ir brīnišķīgi, — Liāna iesaucās. Viņa pacēla vienu augšup. Tad šķelmīgi pasmaidīja. — Viņš taču nav nekāds ķēms, vai ne?

— Nedomāju vis, — Helēna tādā pašā tonī atbildēja.

Nākamā kārba nāca no Zermēnas Gerēnas salona. Helēna izvalkā

sarkanu zīda somiņu. Apakšējā bija kārba no Sarla Zurdāna ar elegantu sarkanu augstpapēžu kurpju pāri. Vēl trijās tādās pašās bija līdzīgi kurpju pāri, tikai katram citādāks izmērs. Helēna sāka smieties.

Lēnām viņa pacēla lielās Diora kārbas vāku. Viņa pavēra mīksto zīdpapīru un izbrīnā ieelsojās.

— Mans Dievs, — Liāna klusi teica. —Vakartērps.

Helēna uzmanīgi izņēma no kārbas rubīnsarkanu zīda žaketi. Tai bija blūzes forma, pāri gurniem, ar platām piedurknēm līdz elkoņiem, šauriem atlokiem un tievu sarkanu jostu. Svārki bija šauri un pusgari.

Liāna nosvilpās. — Viņš laikam tevī iemīlējies, —viņa secināja.

Helēna aizgriezās un raudzījās tālumā. Bridi viņa neteica ne vārda. — Es nezinu. Šīs dāvanas ir pārāk vērtīgas, lai es tās pieņemtu.

— Bet tu taču tās nevari sūtīt atpakaļ,—Liāna aši iebilda.—Tāda rīcība salauzīs viņa sirdi. —Viņa palūkojās Helēnā. —Tam jābūt ļoti bagātam cilvēkam.

Helēna pamāja. —Tāds viņš ari ir.

Pēkšņi pie durvīm atskanēja klauvējiens.

—Mirkli uzgaidiet, —Helēna iesaucās. Viņa ātri salocīja kostīmu, ielika to atpakaļ kārbā un uzspieda vāciņu. Viņa pavērās apkārt, paķēra auduma gabalu un žigli pārklāja kārbas. Tad paberzēja uzad un devās pie durvīm.

— Vēl viens izsūtāmais, — viena no vecajām dāmām, kas strādāja ateljē, sausi noteikusi, norādīja uz jaunu cilvēku sev līdzās.

Helēna aši parakstīja kvīti, paņēma mazu paciņu un aizvēra durvis.

Liāna uzrunāja viņu: —No kurienes tas nāca?

— Es nezinu, — Helēna nomurmināja. — Es pat īsti neieskatījos kvītī.

Liāna iesprauda rokas gurnos. — Nu, tin vaļā! —viņa pavēlēja.

Helēna klusēdama atsēja lenti un noņēma papīru. Viņa noelsās. Uz mazās ādas kārbiņas ar zelta burtiem bija iespiests: “Šumē”. Ar trīcošiem pirkstiem viņa pacēla vāciņu.

Iekšpusē mirgoja divi papagaiļu formā izveidoti briljanta un rubīna auskari.

—Nu, nu...—Liāna cienīgā balsī noteica. —Tagad nāk rotaslietas.

Helēna graciozi sekoja zāles pārzinim Maksima restorānā. Viņa gāja lēni, kuplajai šampanieša krāsas Balmena vakarkleitai skaroties pie grīdas un garajam ūdeļādas apmetnim mirgojot kūstošo sniegpārsliņu dēļ. Pēc Liānas ieteikuma viņa bija uzlikusi parūku, tā izceļot vaigu kaulus. Ausīs karājās gaiši dzelteni briljanta auskariņi.

Viņa gāja un uzsmaidīja pazīstamajiem. Divreiz viņa apstājās pie galdiņiem, jautri sasveicinoties un patenkojot, kamēr zāles pārzinis pacietīgi gaidīja.

—Viņa līdzinās aizgājušo laiku koķetēm, — kāda veca dāma sausi nočukstēja, un viņas balss atgādināja vēju, kas drāžas pār tuksneša smiltīm. Viņa ilgu pilna nopūtās, Helēnai paejot garām. — Reiz šajā vietā to bija neskaitāmi daudz. To tikvien dzirdēja kā satinu čaukstam, kad es tev saku. Viņām bija vissmalkākie tērpi. Tieši pēc tiem varēja pazīt koķctestzini — kuplas kleitas, milzīgas platmales. Viņas tās ļoti lepni valkāja. Šī te izskatījās kā ķīniešu imperatore, kas nekad neapgriež īsākus nagus. Acīmredzot viņa nav prasta darba darītāja.

— Es dzirdēju, ka viņa strādā, — blakus sēdošā jaunākā sieviete iebilda. — Kaut gan viņa ir labi nodrošināta, lai to vajadzētu darīt.

—Jā, viņa ir modeļu demonstrētāja. Un tomēr visvairāk līdzinās tām mīlīgajām koķetēm. Es nekad neaizmirsīšu vienu vakaru šeit... — Viņas sejā atmirdzēja tāls skatiens. — Manuprāt, 1913. vai 1914. gadā? Nu vienalga, viena no koķetēm sadauzīja pudeli vīna un ar to iesita savam mīļākajam pa seju. Un tikai tāpēc vien, ka viņš te bija ar citu sievieti.

Tie bija interesanti laiki.

Grāfs pasmaidīja, un Helēna atslīga uz sarkanā krēsla, nopurinādama ūdeļādas apmetni no pleciem. Tērps visā pilnībā atklāja viņas figūru. Grāfs saņēma viņas roku un noskūpstīja to, —Tu ar katru reizi izskaties aizvien skaistāka, — viņš ierunājās. Viņa ieskatījās vīrieša acīs. Spoži zilo acu mirdzums pauda viņai kaut ko pazīstamu, pat pārāk pazīstamu un nepārprotamu. Viņš pavilka Helēnas roku zem galda un ielika to starp savām kājām. Viņa loceklis bija piebriedis un ciets.

Viņa atsmaidīja pretim un atrāva roku, jo tajā pašā brīdī pie galdiņa pienesa šampanieša pudeli un spainīti ar ledu. Viņi tik daudz laika pavadīja pie Maksima, ka nevienam nevajadzēja jautāt, ko viņi dzers. Jebkurš no apkalpojošā personāla zināja, ka viņi vienmēr vispirms dzēra šampanieti, tad pudele Hoteklokas vīna vakariņās (ja ēda

zivis—tad dzēra Hotbrionas vīnu) un pēc kafijas vēl konjaks. Helēna nekad nedzēra vairāk kā pusglāzi šampanieša un vīna un tikai dažus malkus konjaka.

— Atvaino, ka nevarēju satikt tevi mājās, — grāfs maigi noteica. Viņš eleganti paraustīja plecus.

Helēna pamāja. Viņa zināja, ko nozīmē šī plecu paraustīšana. Tātad pilsētā bijusi grāfiene. Viņa iedzēra malku šampanieša. Vienīgā reize, kad grāfs pieminēja grāfieni, bija tad, ja viņa uzmācās ar pārāk biežiem pilsētas apmeklējumiem. Grāfs no žaketes kabatas izvilka mazu kārbiņu no Van Klīfa salona un pasniedza Helēnai. — Lai tu nejustos pārāk aizmirsta, es tev atnesu mazu dāvaniņu.

Viņa pasmaidīja un atvēra kārbiņu. Viņai pretī liesmoja dimanta loku ieskauti vēsi safīri. Viņa dziļi ievilka elpu, Si bija visbrīnišķīgākā no līdz šim saņemtajām dāvanām.

— Patīk? — viņš moži jautāja.

Helēna pacēla acis. — Burvīga, — viņa klusi atsaucās. Viņa nekavējoties noņēma gaiši dzeltenos briljanta auskarus un ļāva, lai viņš apliek ap kaklu safīrus. Tad viņa pasniedzās un ar pirkstiem aptaustīja to vēsumu. Viņa priecājās par šo dāvanu. Tagad gaiši dzeltenos briljantus varēs lietderīgi izmantot. Tāpat ka viņa bija izmantojusi rubīna un briljanta auskarus. Nākamreiz, kad viņa atkal saņems kādu dārglietu,—viņa liks lietā šo safīra kaklarotu. Tā aizies to pašu ceļu.

Vai iespējams, ka turp aizgājuši jau septiņi dārglietu komplektiņi? — viņa sev vaicāja. Vai tiešām viņa jau sešus mēnešus satiekas ar grāfu? Un visu šo laiku regulāri apmeklē Maksima restorānu? Viņa nekad neaizmirsīs to vakaru, kad ieradās šeit pirmoreiz.

Viņa bija sekojusi zāles pārzinim pie grāfa galdiņa, iedama savā graciozajā modeļu demonstrētājas gaitā un lūkodamās tieši uz priekšu. Klusībā viņa pateicās Odilei Žolī par ilgajiem treniņiem. Tagad tie labi noderēja. Tie nomāca uztraukumu un kāju trīcēšanu. Tie lika viņai izskatīties pašpārliecinātai. Savrupi stāvošai.

Viņu biedēja restorāna iekšpuse. Lielās telpas rotāja modemā māksla. Uz sienām bija attēlotas nimfas, kas laistīja vīnu. Katru galdiņu apspīdēja dzeltenas lampas, kuru gaisma atmirdzēja milzīgajos ar koka paneļiem apsistajos spoguļos. Krēslainās lustras atgādināja apgāztus lietussargus. Helēna pagāja garām spirālveida kāpnēm, koka pīlāriem, melnām dzelzs kolonnām. Galdauti un salvetes bija smalki un balti, sudraba galda piederumi spīdēja, un kristāla glāzes meta zibšņus. Sievietes bija grezni ģērbušās un izrotājušās ar dārglietām. Vīrieši — elegantos vakara uzvalkos un smokingos.

Sarunu troksnis pēkšņi apklusa, it kā kāds to būtu izslēdzis. Helēna juta sev pievērstus ziņkārīgu acu skatienus. Cilvēld pieliecās viens otram un sačukstējās. Tas bija grūti paciešams. Helēna zināja, ka sačukstas par viņu.

— Diors, — viņa dzirdēja vienu sievieti klusi sakām.

—Viņa ir brīnišķīga, — otra piebilda.—Palūkojies uz šiem vaigu kauliem.

Mirkli vēlāk Helēna saprata. Viņa klusībā iesmējās. Kāda gan muļķe viņa bijusi uztraukdamās. Tiešām, visi apkārtējie viņu godbijīgi apbrīnoja.

Tagad viņa uzdrošinājās pavērties visapkārt. Viņa priecājās, ka tomēr nolēmusi uzvilkt sarkano vakara kostīmu. Pietika ar vienu skatienu, lai konstatētu — viņa šeit ir visskaistāk ģērbtā sieviete. Pēkšņi viņa jutās neuzvarama. Labs apģērbs piešķīra līdz šim nepazītu pašpārliecinātību.

Grāfs piecēlās kājās, zāles pārzinis atvilka krēslu, un Helēna apsēdās. Grāfs pasūtīja šampanieti. Brīdi viņi ar Helēnu vienkārši klusēdami raudzījās viens otrā.

— Es biju gluži pārsteigta, saņemot visas dāvanas, — Helēna vilcinādamās ierunājās. — Negribēju jūs samulsināt, ierodoties skrandās, tāpēc atļāvos pieņemt tērpu.

— Priecājos, ka jūs tā izdarījāt. Es zināju — jums tas apburoši piestāvēs.

Helēna atvēra somiņu. Ar trīcošiem pirkstiem viņa izņēma mazo Somē kārbiņu un nolika to uz galda.

Grāfs viņu uzjautrināti vēroja.

— Bet šos es nevaru pieņemt, —viņa klusi noteica.—Tie ir pārāk vērtīgi.

Viņš pēkšņi iesmējās. —Jums diemžēl ir taisnība, jaunkundz.

Viņa juta, ka nosarkst, un novērsa skatienu. Tikpat negaidīti, kā sākusies, sarkšana pārgāja. Helēnas ads mierīgi sastapās ar grāfa skatienu. — Es nerīkojos godīgi, — viņa piepeši prātīgi paziņoja. — Nav nekādas atšķirības — pieņemt tērpu no Diora vai dārglietas no Somē.

Grāfs pārsteigts skatījās Helēnā. Tad viņš pamāja, pasniedzās pēc kārbiņas un pacēla vāciņu. Papagaiļi uztvēra lampu un slīpētā stikla gaismu un sarkanbalti iedzirkstījāSo Grāfs lēnām paņēma auskarus un maigi pielika Helēnai pie ausīm.—Izskatās, it kā viņi būtu radīti tieši jums, — viņš noteica, negribīgi atraudams pirkstus.

— Un kāda būs samaksa par visu šo? — Helēna klusi pavaicāja.

— Ko jūs gribat no manis?

Mirkli grāfs klusēja. Viņš adaidās krēslā un aizdedza cigareti, laiku pa laikam nospiezdams to pelnu traukā. Viņš deši vēroja Helēnu.

— Es neprasu samaksu, — viņš beidzot ierunājās. — Tomēr man ir kāds piedāvājums. Jūs varat to pieņemt vai noraidīt. Es ļaušu jums pārdomāt, cik ilgi vien nepieciešams, un pašai pieņemt lēmumu.

Viņa jautājoši lūkojās grāfā. Viņas lūpas bija kā sastingušas. Viņa sajuta to pašu dīvaino strāvu, ko bija izbaudījusi, viņam pirmo reizi pieskaroties, kad viņi Hoteklokā gāja dejot. Tikai šoreiz nebija vajadzīgs pieskāriens, viņa tāpat to sajuta.

— Un kāds ir šis piedāvājums? —viņa nočukstēja, labi zinādama, kāds tas būs.

Viņš nemeklēja vārdus. — Es gribu, lai jūs kļūtu mana mīļākā, — viņš godīgi atbildēja.

Helēna nosvērti raudzījās grāfā. Tātad viņai bijusi taisnība. Viņš gribējis vieglas uzvedības sievieti. Tas viņu nesatrieca. Tas viņu nepārsteidza. Viņa tikai priecājās, ka grāfs nebija izvairīgs, nebija mēģinājis izpušķot iespējamās attiecības, necentās tām piepīt saldus mīlas vārdus. Bez tam viņš bija ļoti priecīgs. Helēna nekad nespēja aizmirst satraukumu, kāds viņu pārņēma grāfa rokās Hoteklokas ballē. Un tagad šī sajūta atjaunojās. Kas zina, viņa nodomāja, — varbūt grāfa piedāvājums izvērtīsies par kaut ko diezgan interesantu.

Mirkli viņas lūpas saspringa. Tad viņa vēsi pasmaidīja. — Un ko mēs abi iegūtu no šādām... attiecībām?

Viņš pielika pie lūpām cigareti un mierīgi ievilka dūmu. — Es iegūtu mīļāko, —viņšjcategoriski atteica. — Es Parīzē parasti esmu divas dienas nedēļā. Šos vakarus es gribētu pavadīt ar jums. Kas attiecas uz jums, es varētu nodot jūsu rīcībā savu pilsētas māju Mello bulvārī. Jūs saņemsietnoteiktu mēneša ienākumu un iespēju iepirkties uz mana rēķina labākajos veikalos. Šad un tad jūs dabūsiet dāvanas.

— Bet man ir darbs, — Helēna tieši atsaucās. — Es to negribu pamest. Tas manī rada drošības sajūtu.

Viņš pamāja. —Jums nevajadzēs pamest darbu, —viņš sacīja.

Helēna ilgi sēdēja klusēdama, viņas acis vērās tālumā. Bet domas joņoja. Grāfs bija piedāvājis viņai māju vienā no labākajiem Parīzes rajoniem un brīvu iepirkšanos dievs zin kādos dārgos veikalos. Bet vissvarīgākais —viņa ne tikai varēja turpināt darbu pie Odiles Žolī, bet ari saņemt papildu ikmēneša ienākumus. Plus — “šad un tad

vanas”. Iespējams, ka dārglietas. Šāda veida piedāvājumu jebkura kārtīga meitene noraidītu nekavējoties. Ne sekundi nedomādama. Helēna zināja, ka sieviete, kuru uztur vīrietis, labākajā gadījumā tiek uzskatīta par mīļāko, bet sliktākajā — par palaistuvi. Tomēr tam visam bija otra puse, un to Helēna ņēma vērā.

Sen atpakaļ viņa bija sev zvērējusi, ka uzmeklēs divus nacistus — seržantu, vārdā Šmits, un albīnu ar šauro, cietsirdīgo seju—bezjēdzīgās vardarbības īstenotājus. Viņa bija zvērējusi likt atbildēt tiem zvēriem, kuri sagādāja ciešanas mammai, Katrīnai un Marijai un pazudināja viņas. Atrast šos briesmoņus nebūs viegli. Tam būs vajadzīga nauda. Daudz naudas.

Vēl viņa bija zvērējusi — ja kļūs pārtikusi pirms Edmona, tad palīdzēs brālim. Viņi ar Zannu bija spiesti palikt Sennazērā, priekšā neredzēdami neko citu kā bezcerīgu nākotni. Edmons nespēs aizkļūt no Sennazēras. Pats saviem spēkiem ne. Viņam būs vajadzīga palīdzība. Un atkal tikai viena lieta izšķīra, vai Helēna varēs palīdzēt brālim vai ne. Nauda.

Un visbeidzot taču bija viņas pašas sapnis. Viņas žurnāls. Tā izdošana prasīs vairāk naudas, nekā viņa godīgi spētu nopelnīt.

Helēna iekšēji sāpīgi nopūtās. Viss, ko viņa gribēja īstenot, prasīja naudu. Taisnība, viņai bija pieklājīgs darbs pie Odiles Zolī, bet, strādādama par modeļu demonstrētāju, viņa nevarēja nopelnīt tik daudz, lai piepildītu kaut vienu no saviem mērķiem. Varbūt nekad nevarēs. Un visļaunākais — modeļu demonstrētājas karjera bija īsa un ierobežota. Kas notiks, kad viņa sāks izrādīt vecuma pazīmes? Tad viņas nākotne būs tikpat bezcerīga, kāda tā šobrīd ir Edmonam un Zannai. Bija laiks nodrošināt savu nākotni—laiks padomāt par savu sapni. Laiks strādāt ātrāk. Laiks pārvērstvisus sapņus par dzīvotspējīgu realitāti.

Grāfa piedāvājums būtu pirmais solis šajā virzienā.

Atnesa šampanieti. Helēna raudzījās, kā oficiants atkorķē pudeli un pielej glāzes. Kad viņi atkal palika divatā, viņa iedzēra malku dzirkstošā vīna. Violetās acis pāri glāzes malai vērās grāfā. Viņa bija izlēmusi.

Viņa noslēgs līgumu ar nelabo.

— Grāfa kungs, — viņa tikko jūtami pasmaidīja, — es esmu ar mieru.

Tajā vakarā Helēna bija saņēmusi vēl divas dāvanas. Rubīna un briljanta kaklarotu, kas pieskaņojās viņas auskariem, un masīvu zelta atslēgu — viņas jaunās mājas simbolu. Praktiskai lietošanai viņa bija dabūjusi gluži parastu atslēdziņu. Pēc vakariņām viņi ķiršu krāsas rolroisā brauca mājās. Kad viņi tur nokļuva, šoferis atvēra aizmugures durvis. Helēna godbijīgā izbrīnā lūkojās uz māju. Cauri mazajam dārzam vecā, baltā ēka atgādināja nelielu pili. Tai bija četri stāvi. Virs lielajām dubultdurvīm otrajā un trešajā stāvā bija balkoni ar balustrādēm. Augšstāvā zem mansarda jumta — pieci mazi, apaļi lodziņi. Pārējie logi bija lieli.

— Vai tā izskatās pieņemama? — grāfs vaicāja.

Helēna pagriezās pret viņu. Viņai trūka vārdu. Viņa nezināja, ko teikt. Beidzot viņai izdevās pamāt ar galvu.

— Vai iesim iekšā? — Nesagaidījis Helēnas atbildi, grāfs satvēra viņas elkoni un cauri dārzam veda marmora kāpņu virzienā. Helēna izņēma atslēgu un pirmo reizi atslēdza savas jaunās mājas durvis. Neticīgi viņa vērās visapkārt foajē. Marmora grīda vizēja, un griestus balstīja kolonnas. Viņa vai mira no vēlēšanās izpētīt pārējās istabas, ieiet no vienas otrā, iepazīties ar visu, ko jauna māja spēj sniegt. Bet to nāksies adikt līdz rītam. Viņa juta, ka šovakar grāfam padomā kaut kas svarīgāks.

Viņi nekavējoties devās augšup uz milzīgu, krēslainu guļamistabu, kuras logi vērās uz Buloņas meža pusi. Helēna raudzījās, kā grāfs pieiet pie loga un savelk milzīgās drapērijas. Viņa zināja, kas tiek gaidīts no viņas. Ne vārda neteikusi, viņa izģērbās.

Kad viņa bija kaila, viņa stāvēja, vērodama grāfu. Viņa dzimumloceklis bija sacēlies un pulsēja. Pēkšņi viņai kļuva bail, viņa piegāja pie lielās gultas, atvilka pārklāju un stīvi atgūlās uz baltajiem palagiem, ar pārbiedētām acīm raudzīdamās grāfā.

Viņš lēni pienāca klāt. Viņš atsēdās uz gultas malas, noliecās un ar pirkstiem aizskāra Helēnas krūšu galiņus. Sākumā viņa bija saspringusi. Viņa atteicās pakļauties savām ilgām. Tad pēkšņi viņa pārstāja pretoties. Viņa aizvēra acis un atdevās tirpstošajām trīsām, kas mazos viļņos brāzās cauri ķermenim. Viņas krūtis pie katras ieelpas cilājās, un krūšu galiņi, viņam pieskaroties, palielinājās. Pēc brīža viņš uzvēlās Helēnai virsū, un viņu rokas un kājas savienojās. Viņa seja atrada meitenes seju, un mēle ielauzās dziļi viņas mutē, meklēdama, pētīdama, laizīdama. Viņa juta vīrieša stingro locekli berzējamies gar kājām. Viņa klusi ievaidējās, galva viegli svārstījās pār spilvenu. Satraukums strāvoja ķermenī. Viņa ar lūpām atbrīvojās no viņa lūpām. — Ņem mani, — viņa nočukstēja, pilnīgi viņam atdodamās.

Viņa juta vīrieti atvirzāmies, palaižot viņu vaļā no skāviena. Tad starp kājām iepukstējās neizsakāmi brīnišķīga sajūta. Viņa palūkojās turp. Vīrieša galva bija ierakusies viņas klēpī, viņa mēle laizīja Helēnas klitoru. Viņa notrīcēja, sākdama izjust savu pirmo orgasmu. Viņš nogaidīja, līdz mazinās viņas satraukums. Tad ar vienu spēju kustību viņš ieguva Helēnu. Viņa mežonīgi sagrāba vīrieti, izbaudīdama viņa ķermeņa tuvumu. Pēkšņi viņš izrāva locekli.

— Nē! Nepārtrauc! — viņa iekliedzās,

Viņš satvēra Helēnas kājas aiz potītēm un pacēla tās augstu pāri viņas galvai.

Tagad viņas dibens vairs nebija pie gultas. Bez brīdināšanas viņš iegrūda dzimumlocekli viņas maksti. Instinktīvi viņa sasprindzināja dzemdes sieniņas. Ar spēju grūdienu viņš iekļuva vēl dziļāk. Viņas gumi locījās un ķermenis trīcēja. Pati viņa mētājās kā agonijā. Sīs sāpes bija mokošas. No lūpām izlauzās kliedziens.

— Padauza! - viņš nošņāca. Viņa roka izšāvās un iecirta Helēnai pļauku sejā. Vaigs sāka sūrstēt. Kliedziens apslāpa rīklē.

— Padauza! —Viņa balss bija kļuvusi skaļāka, un viņš pacēla roku, lai sistu vēlreiz. Viņa sarāvās un pagrieza galvu sānis. Pēkšņi iekliedzās viņš. Ķermeni sāka raustāt spazmas, un viņš iztukšoja savu sēklu viņā. Viņš palaida vaļā Helēnas kājas un ļāva tām nokrist atpakaļ uz gultas. Tad paliecās uz priekšu un apslēpa savu seju pie viņas krūtīm. — Māmiņ! —viņš elsoja. —Māmiņ!

Helēna paraudzījās uz viņu un maigi noglāstīja galvu. Viņa sajuta pār savām krūtīm tekam asaras.

Formā tērptā istabene klusi pieklauvēja pie durvīm. Tad viņa ienāca guļamistabā un klusi piegāja pie loga. Aizkari neļāva ieplūst gaismai. Ar divām straujām kustībām viņa tos atvilka sāņus, un istabu piepildīja nespodrā ziemas saule. Helēna lielajā gultā pamodās un apvēlās otrādi, apslēpdama seju spilvenā. Istabene piegāja pie marmora kamīna un, notupusies ceļos, ielika kamīnā skaliņus, virsū sakrāva dažas pagales un aizdedzināja. Viņa pūta uguni, kamēr liesmas vienmērīgi sāka degt, tad piecēlās kājās. Viņa pievērsās Helēnai. — Laiks brokastot, jaunkundz.

Helēna gurdi piecēlās sēdus un mirkšķināja ads. Viņa nožāvājās un izberzēja miegu. — Cik pulkstenis, Marta?

—Pusdeviņi, jaunkundz Jūs lūdzāt, lai es jūs pamodinu, atceraties."

Helēna pamāja. Tagad viņa tiešām atcerējās. Šodien sestdiena. Odile Žolī viņai bija piešķīrusi brīvdienu, bet viņai bija ļod svarīgas darīšanas. Viņa aši palūkojās uz spilvenu sev līdzās. Grāfs jau bija aizgājis; par kopā pavadīto nakti liecināja vienīgi neskaidrs galvas nospiedums spilvenā.

Helēna nopūtās. — Labi, Marta. Es brokastošu tūlīt.

Marta centīgi izsoļoja no istabas. Mirkli vēlāk viņa atgriezās ar koka paplāti. Viņa to novietoja uz naktsgaldiņa, pagaidīja, līdz Helēna paliecās uz priekšu un uzbužināja spilvenu viņai aizmuguras. Uzmanīgi viņa ielika paplāti Helēnai klēpī un no porcelāna kanniņas ielēja kafiju smalkajā krūzītē ar zelta maliņu. Helēna iedzēra malku un nodrebinājās, tad atlika krūzīti atpakaļ uz paplātes. Viņa necieta melnu kafiju. Viņai patika salda — ar krējumu un cukuru, bet nācās uzmanīt savu svaru. Viņa paraudzījās uz šķīvi. Uz tā bija viens vienīgs auzu pārslu grauzdiņš, karsts un kūpošs. Uz mazā blakus šķīvīša bija mikroskopiska lauku sviesta piciņa un tējkarote aveņu ievārījuma. Pagājušā nakts bija gara un nogurdinoša. Grāfs bija nepiepildāms, Pēc mīlēšanās Helēnai vienmēr parādījās apetīte. Tagad viņa bija izsalkusi kā vilks. Varbūt, ja viņa ēdīs ļoti lēnām, ar šo grauzdiņu pietiks. Viņa nopūtās, pārlauza grauzdiņu uz pusēm un rūpīgi uzsmērēja sviestu.

— Vai jums vēl kaut kas būs vajadzīgs, jaunkundz?

Helēna pavērās visapkārt. Viņa pamanīja šampanieša krāsas tērpu pārmestu pār krēslu — franču krēslu. Šo te aizsūti uz tīrītavu. Ā... un neaizmirsti nomainīt gultas veļu.

Marta nedaudz paklanījās. —Jā, jaunkundz. —Viņa tāpat būtu nomainījusi palagus. Kad grāfs bija palicis pa nakti, jaunkundze vienmēr pieprasīja tīrus palagus.

— Tas ir viss, Marta, pateicos.

Istabene paņēma tērpu, izgāja no istabas un klusi aizvēra lielās kokā izgrieztās durvis.

Helēna nokoda grauzdiņa gabaliņu un lēni to košļāja. Tad viņa palūkojās uz atlikumu un nometa to atpakaļ šķīvī. Pēkšņi viņa vairs nejutās izsalkusi. Šodien bija pārāk daudz darāmā.

Viņa pacēla paplāti, atlika to uz naktsgaldiņa un norāva segu. Pāri mīkstajam paklājam viņa iegāja marmora vannasistabā. Viņa pārliecās pār vannu, atgrieza apzeltītos krānus un lūkojās, kā kūpošais ūdens vienmērīgi piepilda emaljēto dibenu. Viņa mirkli pieliecās vēl tuvāk, ļaudama tvaika mākoņiem sasniegt seju. Šī ir greznība, viņa nodomāja.

Karsts tekošs ūdens. Ne tā kā pie Žanlnas tantes vai Žannas—viens vienīgs ledaina ūdens krāns.

Klusi dungodama, viņa iepilināja vannā krietni daudz smaržīgās eļļas. Atsēdušies uzvannas malas, viņa atrotīja vienu ritatērpa piedurkni un izmaisīja eļļu pa visu ūdeni. Tad viņa piecēlās, noslaucīja roku, novilka ritatērpu un pārmeta to pār krēsla atzveltni. Uzmanīgi viņa iekāpa vannā. Ūdens bija karsts un patīkams. Viņa aizgrieza krānus, un ūdens strūkla tūlīt pārtrūka. Viņa adaidās vannā un dažas minūtes mierīgi gulēja. Tad sāka ieziepēties, īpaši labi saziepēdama cirksni un spēcīgi to izskalodama dušā. Helēnas personīgie dotumi un labumi bija noveduši viņu šeit, Mello bulvāri. Ari tie varēja palīdzēt īstenot viņas sapni. Viņa klusībā pasmaidīja. Viņas sapnis. Viņas žurnāls. Svarīgāk nekā jebkad šķita tā izdošanu sākt pavisam drīz.

Beigusi ģērbties, viņa paraudzījās uz sevi spogulī. Kosmētikas bija ļoti maz; ar viņas sejas krāsu tā nemaz nebija nepieciešama. Tikai labais vaigs bija biezi noklāts ar krēmu. Katru reizi, kad grāfs tuvojās orgasmam, viņš sauca Helēnu par padauzu un sita pa seju. Pēc tam viņš kļuva par nožēlojamu mazu puiku, elsodams: “Māmiņ! Māmiņ!” — un aizmiga viņai uz krūtīm ar asarām izvagotu seju. Helēna pakratīja galvu.Tas bija dīvaini, un viņa to nesaprata. Vienīgais, ko viņa vēlējās, lai grāfs nesistu tik stipri. Viņas vaigs nedaudz sūrstēja, un tikai Helēnas prasmīgā četru toņu sajaukšana spēja apslēpt sitiena pēdas. Kas būs — būs, viņa sev paziņoja. Viņa cieši pieliecās pie spoguļa. Pat visspilgtākajā gaismā nebija iespējams pamanīt ne sitienu pēdas, ne kosmētikas kārtu.

Helēna atrāvās no spoguļa un, šķērsojusi istabu, piegāja pie gleznas zeltītā rāmī. Aptaustījusi rāmi, viņa adaida kādu slēdzīti, un glezna sasvērās uz priekšu, karādamās eņģēs kā logs. Aiz tās atradās mazs sienā iebūvēts seifs. Veikli viņa uzgrieza sarežģīto kombināciju. Izdzirdējusi pazīstamo klikšķi, viņa nolaida uz leju dzelzs rokturi un atvēra smagās durvis. Iebāzusi roku, Helēna sataustīja Kartjē kārbiņu ar gaiši dzeltenajiem briljanta auskariem.

— Ardievu, Kartjē,— viņa nočukstēja.

Baghats Seops paņēma lupu un pielika cieši klāt labajai acij. Viņš piemiedza kreiso un caur lupu pētīja vienu no gaiši dzeltenajiem briljanta auskariem. Tad atgrūda pirmo sāņus un nopētīja otru. Beidzot viņš rūpīgi nolika lupu ar samtu izklātajā kārbiņā. Uzlūkojot Helēnu, viņa seja nepauda neko. — Tie nav slikti, — viņš noteica.

Helēnas seja bija kā maska. Viņa zināja, ko mēģina panākt mazais, tumšais ēģiptietis. Nolaist cenu. Vispirms piedāvājot tikai mazu daļiņu no dārgakmeņu īstās vērtības. Viņš zināja un arī Helēna zināja, ka tie ir nevainojami. Uz katra auskara bija trīs briljanti — trīs karātu, divu karātu un puskarāta lielumā. To cenai vajadzēja būt pietiekamai, lai nopirktu sešus sitroenus. Baghats Šeops sāks ar sešpadsmito daļu vērtības. Un pabeigs, viņiem vienojoties, par apmēram divpadsmito daļu. Tad ēģiptietis apgriezīsies riņķī un pārdos tos par dubultu vai trīskāršu cenu_3 nekā samaksājis. Vienīgais Helēnas mierinājums bija Seopa solījums pārdot dārglietas tikai caurbraucošiem ārzemniekiem. Viņa zināja, ka visas šīs dārglietas bija unikālas, viegli pazīstamas. Viņa nevarēja atļauties nest tās atpakaļ uz Kartjē veikalu. Pat slepeni ne. Tad tās atkal parādītos pārdošanā. Tas būtu pārāk bīstami. Grāfs varētu atklāt, ka viņa pārdod viņa dāvinātās dārglietas, un kļūtu ļoti nikns.

Šeops rūpīgi nolika briljanta auskarus uz samta auduma. Viņš tos sakārtoja ar saviem nikotīna sabojātajiem pirkstiem. Auskari iemirdzējās ar dzeltenu gaismu. — Divpadsmit tūkstoši, — viņš smaidīdams ierunājās. Iespīdējās viņa zelta zobs.

Helēnas seja bija neizteiksmīga. Šī nu bija vissmieklīgākā sākuma cena, kādu viņš jebkad minējis. Acīmredzot mazais ēģiptietis nospriedis, ka atradis vientiesi. Kādu, kas samierināsies ar jebko. Helēna pastiepa roku, paņēma auskarus un atlika atpakaļ kārbiņā. Lēnām viņa to ieslidināja somiņā.—Uz redzēšanos, Šeopa kungs, -— viņa sacīja. — Žēl, ka mums šoreiz neizdevās darījums. — Viņa grasījās atstāt telpu.

Ēģiptietis viltīgi vēroja Helēnu, aprēķinādams, kāda ir iespēja viņai patiesi aiziet no veikala. Viņš smaidīja. Tikusi pie durvīm, viņa pārdomās un griezīsies atpakaļ. To viņš jau vairākas reizes bija redzējis.

Helēna aizvēra aiz sevis durvis, palūkojās uz abām pusēm un sāka steidzīgi iet lejup pa ielu. Pie nākamā stūra viņu aiz rokas saķēra aizelsies Šeops. Viņš bija skrējis visu ceļu. Tagad bija Helēnas kārta pasmaidīt.

— Divdesmit tūkstoši, — viņš tik tikko izdvesa.

Kad Helēna iegāja mājā, Marta runāja pa telefonu. — Vienu mirklīti, grāfa kungs, —istabene aši ierunājās. —Jaunkundze tikko ienāca.—Viņa arroku piespieda klausuli.—Grāfs!—viņa uzbudinātā balsī teica.

Helēna pamāja, piesteidzās pie Martas un paņēma klausuli.

— Filip? —viņa klusi ievaicājās. — No kurienes tu zvani?

Grāfs, kā parasti, steidzās. Viņš runāja ātri. — Esmu Orlijas lidostā. Pēc dažām minūtēm izsauks manu reisu.

— Orlijā! Kurp tu dodies?

— Uz Skandināviju.

Helēna skatījās uz klausuli. Tie nu bija jaunumi! Vakar viņš vēl neko nebija minējis.

— Šis tas izmainījies,—viņš žigli paskaidroja. — Būšu tur nedēļu darba darīšanās.

Helēnas sirds cerīgi iepukstējās. Tagad viņai būs laiks, lai īstenotu kādu plānu. Viņa lika balsij skanēt tā, lai izklausītos, it kā būtu vīlusies.

— Tas nozīmē, ka tu otrdien nebūsi Parīzē? — viņa piesardzīgi vaicāja.

— Jā, — viņš saniknots atbildēja. — Tā vietā mēs redzēsimies piektdien un sestdien. Esi brīva šajās dienās. — Helēna klusībā pasmaidīja.

Labi. Viņa liks Martai pirmdien piezvanīt uz Odiles Zolī ateljē un pateikt, ka viņa saslimusi. Tikko grāfs noliks klausuli, viņa rezervēs vilciena biļeti. Pēkšņi viņa ieraudzīja blakus telefonam glītā kaudzītē sakrautas vēstules. Viņa tās slinki pāršķirstīja. Rēķini par elektrību. No veikaliem. Par telefonu. Vēstule. Viņa atgrūda visas j)ārējās, atstādama šo vienu. Viņa tūlīt bija pazinusi rokrakstu. No Zannas.

— Vai tu tur vēl esi? — grāfs vēsi noprasīja.

— Jā, protams, — Helēna automātiski atsaucās. Viņš nu gan šodien bija nikns! — viņa nodomāja. Kaut kur tālu klausulē varēja dzirdēt klusinātu balsi.

— Pašlaik izziņo manu reisu, — grāfs norūca, — man jāiet.

— Lai tev jauks ceļojums! — viņa novēlēja.

Betviņš to nedzirdēja, jo bija jau nolicis klausuli. Helēna novaikstījās pret klausuli un nometa to uz telefona. Viņa ātri atplēsa Zannas vēstuli un gāja uz salonu, pa ceļam to lasīdama.

“Sennazēra, 1954. gada 30. janvāri

Mīļā māsiņ!

Šeit viss ir tik kluss, jo Edmons vēl ir jūrā. Viņš atgriezīsies tikai pēc nedēļas. Kad viņš ir mājās, viss te notiek tik drudžaini, ka es nolēmu, ka labāk rakstīšu vēstuli tūlīt, pirms viņa pārbraukšanas. Man tik žēl, ka viņš ir prom, īpaši šādā aukstumā. Katrreiz, kad Edmons ir jūra, es par viņu skaitu lūgšanas.

Dažas reizes esmu satikusi Duprē kundzi. Viņa vienmēr apjautājas par tevi. Tu nevari iedomāties, cik ļoti viņa ar tevi lepojas. Tavas fotogrāfijas no žurnāliem viņa izlikusi pa visu veikalu. Vienu bridi tās pat karājās skatlogā. Mums atsūtītās piespraustas pie virtuves durvīm. Tu esi visslavenākā persona Sennazērā, vai tu to zināji?

Reiz pilsētā redzēju tavu tanti. Viņa ar mani nerunāja .Nekad mūžā man neviens nebija veltījis tik naidpilnu skatienu.

Man vēl nav bijusi izdevība pastāstīt Edmonam, jo viņš ir jūrā, tāpēc tu būsi pirmā, kas uzzinājusi jaunumus. Helēna, es esmu stāvoklī! Es dāvāšu Edmonam bērnu! Es zinu —viņš par to priecāsies tikpat ļoti kā es, Un, ja tā būs meitene, es parūpēšos, lai viņa tiek nosaukta tavā vārdā. Es uztraucos vienīgi par to, ka Edmons, uzzinājis šos jaunumus, izturēsies pret mani kā pret slimu. Kā es vēlos, lai uz kristībām tu būtu šeit,

Protams, es jau te atkal plānoju kaut ko tādu, kas vēl ir aiz kalniem!

Nekad neaizmirsti, ka mēs abi tevi ļoti mīlam.

Tava māsiņa — Zanna.”

Helēna nolika vēstuli un pasmaidīja. Vai tas ir iespējams? Zanna —jau māmiņa? Tik ātri? Pēkšņi viņa sajuta no acu kaktiņiem izspiežamies asaras. Zanna un Edmons ir tiklaimīgi, viņa greizsirdības uzliesmojumā nodomāja. Viņi dzīvo viens otram. Viņus stiprina mīlestība.

Pirmo reizi viņai kļuva sevis žēl. Kas stiprināja viņu? Dusmīgi viņa notrauca asaras. Protams, viņai bija ļoti daudz šādu stiprinātāju, viņa sev iestāstīja. Viņas sapnis, viņas godkāre. Viņas žurnāls. Viņai bija darbs un zvērests atriebties. Viņa gribēja naudu un varu. Tik daudz bija pēc kā tiekties. Bet mīlestība? Un bērni? Viņa ar tukšu skatienu vērās klēpī noliktajā vēstulē.

Par tādām lietām viņa nekad pat nebija domājusi.

7

Katedrāles melnās gotiskās akmens torņu smailes draudīgi slējās pret nemīlīgajām pelēkajām debesīm, kad Helēna izkāpa vilcienu stacijā. Viņa nolika ceļasomu un pacēla augstāk ūdeļādas kažoka apkakli, tad paraudzījās uz katedrāli. Vējš bija ledains. Tas atbrāzās no Reinasun pa ceļam plandīja visu, ko vien varēja pacelt. Uz vilciena platformas bija uzraksts: Köln. Ķelne. Šī katedrāle te jau bija stāvējusi gadsimtiem ilgi. Tikai laiks un dūmi, un vētras, un bombardēšana to bija padarījusi melnu.

Šaurās ieliņas bija cilvēku pilnas. Bija sastrēgumstunda. Helēna vēroja, kā no katedrāles izklibo vecas sievietes ar cieši zem zoda sasietiem melniem lakatiem galvās. Gar veikalu skadogiem pulcējās jauni pārīši. Viņa paskatījās, kas tur ir tik interesants. Pārdošanā bija spīdīgi “Grundig” firmas radioaparāti, “Telefunken” atskaņotāji un dažādas uSiemens” ierīces. Helēna pamāja, ka vislabāk ģērbtās sievietes valkāja persiešu aitādas kažokus. Bērni, disciplinēti un glīti saposti, gāja līdzās vecākiem. Viss notika zināmā kārtībā, visi bija laipni.

Tikusi viesnīcā, viņa atklāja, ka tur nav tik nospiedošas atmosfēras. Nevainojami tīrajā priekštelpā grozījās tūristi un biznesmeņi. Skanēja daudzas valodas, ne tikai spalgā vācu valoda, kādā Helēna atcerējās runājam okupantus. Viņa nebija iedomājusies, ka Ķelne būs tik kosmopolītiska. Tad viņa saprata: Bonna bija jaunā galvaspilsēta. Tā bija maza pilsētiņa upes lejtecē. Ķelnei nācās pārņemt starptautiskā centra statusu.

Vācu sieviešu pēckara gada lepnums bija persiešu aitādas kažoks. Tie ikvienam pierādīja, ka sieviete ir pārtikusi un ar zināmu stāvokli sabiedrībā. Bet nekas neatstāj lielāku iespaidu kā ūdeļādas kažoks. Viesnīcas ierēdnis, uzmetis tikai vienu skatienu Helēnas kažokam, tūlīt pārlieku centīgi iesāka: — Darf ich...*

— Helēna Žuno, —viņa vēsi atteica un franciski piebilda:—Man ir rezervēts numurs.

— Ouiy madame,** — viegli pārgājis uz franču valodu, viņš atsaucās. —Vienu mirklīti, lūdzu. — Viņš ieskatījās uzņemšanas grāmatā, ar lakotajiem nagiem vilkdams līdzi pa lapu. Helēnas skatiens, viņu vērojot, kļuva miglains. Viņa iedomājās, vai arī šis cilvēks kara laikā būtu bijis Francijā. Pēc viņa vecuma tā varētu būt. Un viņš labi runāja franciski. Vai viņš bija mācījies Parīzē? Vai bijis gestapo? Vai arī parasts vērmahta kareivis? Izbeidz! — viņa sev nikni uzkliedza. Tikko tu ieraugi pieaugušu vīrieti, tu vienmēr uzdod sev vienu un to pašu jautājumu.

Ierēdnis pacēla acis un profesionāli uzsmaidīja.—Lūk, te ir, Žuno kundze. Piecas dienas, septiņsimt četrdesmit trešais numurs.—Viņš pasniedzās un no āķīša pie aizmugurējās sienas noņēma atslēgu. Ne vārda neteikusi, Helēna atvēra somiņu un pasniedza viņam pasi, tad parakstījās uzņemšanas žurnālā. Un tad pagrūda to atkal uz viņa pusi.

— Pasi jūs drīz saņemsiet atpakaļ, — viņš noteica.

Helēna pamāja.—Vēl es gribētu kaut ko nodot glabāšanā seifi. — Viņa iedeva biezu aploksni. Tajā bija nauda. Daudz naudas. Visa, ko viņa bija dabūjusi no Baghata Seopa. Rīt viņa to noguldīs Vācijas bankā,

Helēna apstājās matētā stikla durvju priekšā. Ar melnu apvilkti zeltīti burti vēstīja: KL Hāberle. Un zem tiem: Privatdetektive

Pēdējo trīs dienu laikā šī jau bija vienpadsmitā šāda iestāde. Viena vai otra iemesla dēļ iepriekšējās desmit viņai nebija derējušas. Neļaudama sev pārdomāt, viņa nospieda misiņa rokturi un iegāja telpā.

Viņa atradās sekretāres kabinetā. Aiz galda sēdēja jauna blondīne, pār pleciem pārmetusi smilšu krāsas vilnas jaku. Viņa palūkojās Helēnā un patīkami pasmaidīja. — Guten Morgen,* — viņa sacīja.

Helēna izspieda smaidu. — Parlez-vous-frangais.?[18] [19]—viņa pajautāja.

Sieviete atkal pasmaidīja un ar pirkstiem parādīja sprīdi. — Un peu^20— viņa atbildēja. — Apsēdieties, lūdzu! — Viņa pamāja uz tumšu, pulētu krēslu rakstāmgalda priekšā.

Helēna pakratīja galvu. Viņa bija iemācījusies, ka, paliekot kājās, vienmēr apkalpo ātrāk. — Es labāk pastāvēšu. Vai Heberles kungs ir kabinetā?

Blondīnes smaids kļuva platāks. — Jā, protams. Vienu mirklīti, lūdzu. —Viņa atgrūda krēslu, piecēlās un piegāja pie otrām matētā stikla durvīm. Tās atvērusi, viņa pateica dažus vārdus. Helēna dzirdēja sarunu, bet neko nesaprata. Viņa nebija papūlējusies iemācīties vācu valodu.

Sekretāre pamāja, lai viņa ieiet. Helēna ātri šķērsoja priekštelpu un iegāja kabinetā. Sekretāre izgāja un aizvēra durvis.

Aiz nolietota rakstāmgalda sēdēja slaids, jauns vīrietis ar priekšlaicīgi nosirmojušiem matiem. Viņa zilās acis bija maigas, bet reizē asas un vērtējošas. Uzvalks bija tumšs un nedaudz par lielu, baltais krekls — nomazgāts pelēks. Apkaklīte aizpogāta, un kaklasaite nedaudz atlaista vaļīgāk. Viņš piecēlās un sniedza roku. — Es esmu Kāris Heberle, — viņš lietišķi noteica franču valodā. — Atvainojiet manu slikto valodu un izrunu. Es franču valodu mācījos diemžēl pirms vairākiem gadiem.

Heberle gādīgi atvilka polsterētu krēslu, un Helēna apsēdās.

— Vai nevēlaties tasīti kafijas? — viņš jautāja.

Viņa pakratīja galvu. — Pateicos, nē.

— Vai neiebildīsiet, ja es smēķēšu?

— Protams, nē.

Heberle apgāja ap galdu un atsēdās aiz tā. Viņš paņēma cigarešu paciņu un ielika mutē cigareti. Uzšķīlis sērkociņu, viņš aizsmēķēja. Tad ērti adaidās krēslā un ziņkārīgi vērās Helēnā. — Sakiet, jaunkundz,— es pareizi teicu? — Helēna pamāja. — Kāpēc jums vajadzīgi privātdetektīva pakalpojumi?

Helēna paraudzījās sev klēpī, it kā tur būtu atrodama atbilde. Mirkli viņa klusēja. Tad atkal pacēla acis un droši ieskatījās viņējās.

— Es vēlos kādu atrast, —viņa klusi atbildēja.

Kāris Heberle cauri zilajiem dūmu mākoņiem lēnām pamāja. — Ko?

— Vīrieti. Vīrieti, kurš kara laikā dienēja Francijā.

Viņš veltīja Helēnai nespodru skatienu. — Vācieti.

—Jā, —viņa klusi atteica. —Vācieti.

Viņš pamāja ar galvu, savām asajām, zilajām acīm urbdamies Helēnā. — Un kāpēc jūs gribat atrast šo vīrieti?

Helēna novērsās. — Tāpēc, ka viņš bija laipns pret mani. Viņš... viņš man izglāba dzīvību.

Heberle pakratīja galvu. —Jūs melojat, jaunkundz. Jūs šo cilvēku ienīstat

Helēna raudzījās viņā, tad pēkšņi paliecās uz priekšu. Viņas acis liesmoja. — Jā! — Viņas skaļais čuksts atbalsojās gar biezajām, vecajām sienām. — Es viņu ienīstu!

—Un kāpēc tad jūs gribat viņu atrast? Lai sauktu pie atbildības vai lai... atriebtos?

Helēnas balss trīcēja. — Viņam jāsamaksā par to, ko darījis.

— Man vajadzētu zināt, kas viņš ir.

Helēna sāpēs aizvēra ads. Balss kļuva drūma un lēna, gandrīz gurda. — 1944. gadā man bija septiņi gadi, —viņa iesāka. —Vāc... piedodiet, nacisti atnāca uz mūsu māju un uzlauza durvis. Mamma bija pagrabā. Viņa tajā laikā bija stāvoklī. Pēdējos mēnešos. Viņi atrada mājā kaut kur paslēptu raidītāju. Viņi sita mammai pa vēderu, kamēr... kamēr...

— Vienu mirklīti, jaunkundz.

Helēna satrūkās, un acis pavērās. Tās izskatījās apmulsušas un pārbiedētas, it kā sapņotājam, kurš pēkšņi atmodies no murgiem. Heberle pasniedzās rakstāmgalda atvilktnē un izvilka degvīna pudeli. Nedaudz ielējis glāzē, viņš pārliecās pār galdu un pasniedza Helēnai. Viņa pateicīgi pamāja un izdzēra. Pirksti trīcēja.

— Turpiniet, lūdzu, —viņš uzmundrinoši aicināja.

Helēna pamāja un sastomījās, tad nolika glāzi uz rakstāmgalda. — Mana mamma zaudēja bērnu, Pieberies kungs. Es nekad neaizmirsīšu, kā asinis tecēja lejup pa viņas pelēkajām zeķbiksēm. Tad viņi mammu aizveda līdzi un mēs neko vairs neesam par viņu dzirdējuši. Mūsu kalponi Mišelu nošāva, kad viņa mēģināja aizstāvēt mammu. Mums ar brāli, vecāko māsu Katrīnu un maziņo māsiņu Mariju izdevās aizbēgt. Mēs izšķīrāmies. Dažas nedēļas vēlāk nacisti mani un brāli notvēra. Viņi aizveda mūs uz štābu. Tur jau bija Katrīna un Marija. Katrīna izlikās, ka mūs nepazīst, un mūs ar brāli atbrīvoja. Toties viņi spīdzināja Mariju. Tieši mūsu acu priekšā. Kas tie par cilvēkiem, kas spīdzina zīdaini?

Heberle klusēja. Viņš neko nespēja piebilst.

Mirkli Helēna nevarēja atrast vārdus. — Es nekad vairs neredzēju māsas, — viņa beidzot sacīja. — Domāju, ka viņas tika nosūtītas uz Poliju.

Heberle līdzjūtīgi vērās Helēnā.—Un jūs zināt, kurš bija atbildīgs par šīm zvērībām?

Helēna pamāja. — Es viņu nekad neaizmirsīšu.

Heberles balss kļuva maiga. — Iespējams, ka viņš jau atzīts par vainīgu kara noziegumos. Varbūt tiesāts un attaisnots. Vai esat par to padomājusi?

—Jā. Bet dziļi sirdī es zinu, ka viņš nav notverts. Ka viņš mierīgi staigā kaut kur apkārt. Berlīnē vai Minhenē, vai Buenosairesā. Varbūt pat šeit, Ķelnē. Es to sajūtu!

— Jums jāsaprot ari tas, ka kara laikā Francijā dienēja daudz vāciešu, jaunkundz. Daudzus no viņiem pārcēla kaut kur citur. Dažus uz krievu fronti, dažus atpakaļ uz Vāciju, citus uz Itāliju, uz Holandi... —Viņš paraustīja plecus. — Un daudz krita. Bez tam daļa arhīvu dokumentu par dienestu kara laikā ir iznīcināti. Haosa laikā ir grūti atklāt kādus notikumus vai atrast cilvēkus.

— Es to saprotu, — viņa atbildēja»

Viņš cieši raudzījās Helēnā» —Jūs varējāt vērsties pie amerikāņiem vai ebreju organizācijām, — viņš ieteica» — Tas izmaksātu daudz lētāk»

— Nē! — Viņa dedzīgi pakratīja galvu, mēģinādama kontrolēt balsi. — Nē, — viņa klusāk turpināja. — Es to negribu. Es negribu, lai tie dabū viņu rokā. Es gribu viņu dabūt pati.

Viņš nospieda cigareti nieru formas pelnu traukā. — Vai varat pateikt viņa vārdu?

— Nē.

— Vai zināt, no kurienes viņš bija?

— Nē.

Heberle nopūtās. —Tad mums būs ļoti grūti kaut ko iesākt.

Pēkšņi Helēna paliecās uz priekšu. Viņa satvēra Heberles roku un stingri paspieda. Viņas seja bija noteikta. —Viņu vajag atrast,—viņa drūmi teica.

— Kā vēlaties. Bet es nevaru apsolīt jums nekādus rezultātus. Un tas izmaksās ļoti dārgi. Personīgi es jums ieteiktu atmest šo domu. Var izrādīties, ka jūs liela zaudēsiet naudu. —Viņš līdzjūtīgi lūkojās Helēnā. — Un emocijas, —viņš maigi piebilda.

Helēnai iepatikās šis jaunais vīrietis. Viņš bija apbrīnojami godīgs. Ne tāds kā pārējie, kuri, kā viņa juta, bija gatavi viņu apkrāpt un saņemt naudu, neko nedarot. — Es esmu ar mieru maksāt, vienalga, rik nepieciešams, — viņa kategoriski ierunājās. — Es gribu, lai jūs pievērstu šai lietai nedalītu uzmanību.

— Tas varētu prasīt mēnešus, — viņš brīdināja» — Varbūt pat gadus»

Helēnas balss kļuva asa kā nazis» — Man pietiek laika, — viņa atcirta. Izņēmusi no somiņas biezu aploksni, viņa to nometa uz galda. — Te būs rokasnauda.

Viņš slinki atvēra aploksni un pabungoja pa naudas kaudzīti kā pa kāršu paciņu.

— Divdesmit tūkstoši vācu mārku, — viņa komentēja. — Skaidrā naudā. Un, ja jūs viņu atradīsiet, es bez algas vēlētos jums izmaksāt ari prēmiju. Drēzdenes bankas filiālē ir noguldīti divsimt tūkstoši mārku, un tās gaida, kamēr jūs viņu atradīsiet.

Heberle nosvilpās. — Jūs laikam gribat dabūt šo rilvēku savās rokās, — viņš sadja.

— Es tiešām gribu, Heberles kungs. Un jūs? Vai gribat uzņemties šo lietu? —Viņas acīs dzirkstīja izaicinājums.

Viņš pasmīnēja. —Ar tādām algām, kādas jūs piedāvājat, es būtu muļķis, ja to nedarītu. Labi, izstāstiet man visu par to cilvēku, ko vien zināt.

Helēna pamāja. — Pirmkārt, es zinu, ka viņš dienēja kopā ar seržantu Smitu. Tādu resnu vīrieti.

— Vācijā ir simtiem un tūkstošiem Smitu. Tas ir viens no visizplatītākajiem vācu uzvārdiem. Vai varat aprakstīt viņu tuvāk?

Helēna vēlreiz pamāja. — Es teiktu — viņš bija diezgan maza auguma. Tumšiem matiem. Sarkanu seju. Viņš man kā bērnam izskatījās liels, bet tā jau ir ar visiem pieaugušajiem, ja tu pats esi maziņš.—Viņa bez prieka pasmaidīja. —Vēl viņam uz zoda bija bedrīte. Apmēram šeit — Viņa pielika pirkstu pie savējā zoda.

— Vēl kaut kas?

— Diemžēl nē.

— Un tas cilvēks, kuru jūs gribat atrast?

Helēna atbaidoši iesmējās.—Es zinu viņa dienesta pakāpi, zinu to, ka viņš dienēja SS, un varu ļoti labi viņu aprakstīt. Viņš ir garš. Sejai — galvaskausa forma. —Viņa paklusēja. —Viņš ir ļoti neglīts, Heberles kungs. Redziet, viņš ir albīns.

8

Grāfs pieklājīgi palīdzēja Helēnai novilkt ūdeļādas kažoku. Viņš bezrūpīgi to pārmeta pār samta atzveltni. Helēna uzmanīgi apsēdās, lai nesaburzītu tērpu, un pārliecās pār grāfa privātās ložas malu.

Viņai patika apmeklēt operu. Viņa priecājās, ka var grezni apģērbties un redzēt citus skaisti saposušos cilvēkus. Vienmēr, kāpdama pa lielākajām kāpnēm, viņa juta uztraukuma trīsas. Bet visvairāk viņai patika iegrimt skatuves pasaulē, iedzīvoties drāmā, kas norisinājās uz skatuves. Tā reizē bija tik nereāla un tajā pašā laikā tik līdzīga īstenībai. Helēna nekad nevarēja mierīgi nosēdēt visu izrādes laiku, viņai nepārtraukti uzmetās zosāda.

Helēnas acis klīda pa milzīgo zāli. It visur bija dažādu toņu marmors: bāls, balts un rozā, tumšāki zaļš un sarkans, un zils. Pie kupolveida griestiem karājās liela, mirdzoša lustra. Runāja — tā sverot sešas tonnas.

Grāfs sēdēja Helēnai blakus, un Helēna vērās programmā. Uz tās bija rakstīts: “Alceste”un zemāk: KristofšVilibaldsGluks. Viņa atvēra programmu un ar pieaugošu interesi sāka to lasīt» Viņa nekad nebija dzirdējusi šo operu, un tas viņas satraukumu darīta divkārt lielu.

Grāfs pieliecās viņai tuvāk. — Pirmajā rindā, orķestra centrā. Vai redzi to veco vīru ar sirmajiem matiem?

Helēna sarauca pieri un izstiepa kaklu kā gulbis. Viņa paraudzījās uz pirmo rindu un tad pievērsās grāfam. — Jā, redzēju, — viņa atsaucās. — Kas viņš tāds ir?

— Staņislavs Kovaļslds, pianists.

Helēna, ne vārda neteikusi, pamāja. Viņai nevajadzēja paskaidrot, kas ir Kovaļskis. To zināja vai puse franču skolēnu. Viņš bija viens no lieliskākajiem pianistiem pasaulē. Pat visneiecietīgākie kritiķi un neatsaucīgākā publika bija spiesti atzīt: viņš ir spējīgāks par Rubinšteinu un Haroviču.

Pēkšņi ložas durvis atvērās. — Piedodiet, — dziļa balss ierunājās.

— Es neiedomājos, ka te kāds varētu būt.

Helēna un grāfs pagriezās. Aiz elegantajiem samta krēsliem stāvēja Ibērs de Ležē. Viņam blakus jaunā aristokrātiskā dāma sārtā tērpā vēsi un vērtējoši nopētīja Helēnu.

Uz mirkli Helēnas un Ibēra acis sastapās. Tad viņš pievērsās meitenei līdzās. — Lillī, esi tik mīļa un bridi uzkavējies ārpusē.

Meitene apmulsa, tad negribīgi pamāja un izgāja, aiz sevis aizvērdama durvis.

Ibērs panācās uz priekšu. — Es domāju, mēs ar Lillī varētu atnākt uz operu, ja jau ģimenes loža nekad netiek lietota, — viņš klusi teica.

— Bet redzu, ka esmu kļūdījies.

—Aicini viņu atpakaļ, — grāfs mierīgi sacīja. — Te vietas pietiks. Ibērs dziļi iesmējās un, pēkšņi visu apjēdzis, palūkojās Helēnā.

— Tikai nestāsti man, kur tu dzīvo. Mello bulvāri, vai ne?

Viņa klusēja.

— Tēvs vienmēr aizdod māju savai kārtējai mīļākajai. Vai tu to zināji?

— Es aizmirsīšu šo piezīmi, Ibēr, — grāfs lēnām noteica.

— Manuprāt, tagad tu varētu atvainoties Helēnai un likt mūs mierā. Atgriezies universitātē! Papildu pamācīšanās tev nenāks par ļaunu.

Ibēra seja aizsvilās. — Kāpēc tu mēģini tikt no manis vaļā? Lai varētu palikt divatā ar savu padauzu?

Helēna piecēlās kājās. Viņas seja neko nepauda, un viņa pievērsās grāfam. — Man nezin kāpēc vairs negribas klausīties operu, — viņa klusi paziņoja.

Grāfs pamāja un ari piecēlās. Paņēmis kažoku, viņš to aplika ap Helēnas pledem.

— Aiziešana nelīdzēs, — Ibērs saspringti ierunājās. — Tā neko neizmainīs. Padauza paliek padauza.

Helēna devās uz durvju pusi. Viņa jau gandrīz bija tās sasniegusi, kad Ibērs saķēra viņu aiz rokas un pagrieza atpakaļ.—Helēna,—viņš lūdzošā balsī aicināja. — Pamet viņu! Nāc ar mani!

Viņa novērsās. — Laid mani! — viņa drūmi pavēlēja.

— Pēc mirklīša. —Viņš pievilka Helēnu tuvāk. —Tu guli ar viņu, vai ne? — viņš šņācošā čukstā noprasīja, raudzīdamies te grāfā, te Helēnā. — Bet ar mani tu to atteicies darīt. Kāpēc? Vai tu dzenies pēc naudas? Man ir noguldījums bankā. Vai tev vienkārši patīk veci vīrieši?

Helēna nikni centās atbrīvot roku. Ibēra pirksti aizvien dziļāk iespiedās rokas lodtavā. —Man sāp, — viņa caur sakostiem zobiem izgrūda.

— Kāpēc tu man atsaki? —viņš jautāja. — Lai varētu pagriezties un aizskriet ar viņu? Vai tev svarīgs viņa tituls?

— Laid viņu, — grāfs čukstēja, vaigu muskuļiem noraustoties.

Ibērs pievērsās viņam. — Tev patīk nolaupīt manas meitenes, vai

ne, tēvs? Tas tev liek justies kā vīrietim, jā?

Helēna ar brīvo roku piepeši iecirta Ibēram sejā pļauku. Viņš atlaida Helēnas roku, pārsteigts skatoties viņā un ar pirkstiem piesardzīgi aptaustīdams vaigu.

— Varbūt esmu padauza, — viņa ierunājās, — bet tu? Tu neesi sava tēva cienīgs. Tu neesi pat manis cienīgs! — Tad viņa pagāja viņam garām un atstāja ložu.

Ar biezo lapotni klātie kastaņkold Buloņas mežā jau dzeltēja, kad pie ietves apstājās taksometrs. — Te nu mēs esam,— Helēna paziņoja.

Duprē kundze grasījās sniegties pēc naudas maciņa. Helēna pakratīja galvu. Noraidoši viņa uzlika roku uz draudzenes elkoņa. —Jūs esat mana viešņa, — viņa stingri noteica.

Duprē kundze vilcinājās, tad pasmaidīja. — Nu labi. Pateicos tev.

Viņas izkāpa no taksometra un raudzījās, kā šoferis no bagāžnieka izceļ Duprē kundzes ceļasomu. Viņš nolika to uz ietves. Helēna ātri samaksāja un saņēma ceļasomu aiz roktura.

— Cik jauka māja! — Duprē kundze iesaucās. Priecīga viņa lūkojās uz to. — Un tik lieliskā vietā, tepat pie Buloņas meža.

—Jā, skaisti, — Helēna piebalsoja.

— Es pastaigāšos pa šo mežu. — Duprē kundze smaidīja.—Man patīk rudens Parīzē. Biju jau gandrīz aizmirsusi, cik tas ir burvīgi. Nekas nelīdzinās Parīzei pavasarī un rudenī. — Viņa uzkāpa aiz Helēnas augšup pa marmora kāpnēm un pagaidīja, kamēr Helēna atslēdz parādes durvis. Helēna pavēra tās un pieturēja.

— Lūdzu, ejiet pa priekšu, — viņa pamāja ar roku uz iekšu.

Duprē kundze iegāja vestibilā. Izbrīnā viņa raudzījās apkārt.

— Ai... es domāju, ka šis ir daudzdzīvokļu nams! — viņa sacīja, tad pievērsās Helēnai.

Helēna pagriezās un viltīgi pasmaidīja. — Es to nekad nebiju teikusi.—Viņa grasījās aizvērt durvis, tad apstājās. Pa kāpnēm augšup kāpa kāds jauns cilvēks formā. Helēna pagaidīja viņu pienākam pie durvīm.

— Man ir telegramma Zuno jaunkundzei.

— Es tā esmu.

Viņš pasniedza Helēnai aploksni, viņa parakstījās, un vīrietis jau grasījās aiziet.

— Vienu mirklīti, — Helēna ieteicās. Viņa parakņājās maciņā, izvilka sīknaudu un iedeva viņam.

— Kas tur tāds? — Duprē kundze vaicāja.

—Telegramma, — Helēna domīgi atbildēja. Pieri saraukusi, viņa atplēsa aploksni, izvilka papīra lapiņu, atlocīja to un ātri izlasīja:

“MAZĀ FRANČU MEITENE PUNKTS MUMS IR MEITA PUNKTS TU ESI TANTE PUNKTS ŽANNA VĒLAS SAUKT VIŅU PAR HELĒNU PUNKTS LAI JŪS ABAS NEJAUKTU VIŅA BŪS MAZĀ HELĒNA PUNKTS MlLAMTEVI PUNKTS LEPNIE MAMMA UN TĒTIS ŽANNA UN EDMONS PUNKTS”

— Žannai tikko piedzimis bērniņš! — viņa satraukti iesaucās un ielika telegrammu Duprē kundzes rokās.

Duprē kundze to izlasīja un pakratīja galvu. — Meitenīte droši vien piedzimusi, kamēr es braucu vilcienā!

Helēna pasmīnēja. — Iedomājieties: es — tante! — Tad klusi piebilda: — Mazā Helēna. Jauki skan, vai ne?

Duprē kundze pamāja. — Protams. Un es zinu —viņai jābūt ļoti skaistai, — viņa silti noteica. — Žanna laikam ir ļoti laimīga.

Helēna nopietni pamāja. — Viņa būs brīnišķīga mamma. — Tad viņa pasmaidīja.—Nu, es jums labāk parādīšu jūsu istabu. Ceļojums noteikti bija nogurdinošs. Jūs gribēsiet nomazgāties un varbūt nosnaust Jums labi jāatpūšas. Man jau izplānots darāmais tuvākajām dienām, un tas būs zvērīgs režīms. Rīt man jāstrādā, bet esmu jums rezervējusi vietu Odiles Zolī modes skatē. Tā gan ir tikai dienas skate un diemžēl ne tik satraucoša kā lielās sezonas skates. Bet jūs varēsiet redzēt visus tērpus.—Helēna mežonīgi apskāva Duprē kundzi.—Es jūtos tiklaimīga, ka jūs varējāt atbraukt paciemoties!—viņa priecājās.

— Kaut ari tikai piecas dienas.

Duprē kundze smaidīja. — Un ari es esmu laimīga.

— Nāciet, iesim augšā!

Duprē kundze grasījās ņemt ceļasomu.

— Atstājiet to tepat, — Helēna sacīja. — Marta to vēlāk uznesīs.

— Marta?

— Tā ir istabene, — Helēna samulsusi teica.

Duprē kundze, ne vārda neteikusi, pamāja un sekoja Helēnai augšup. Pie viesu istabas durvīm Helēna pakāpās sāņus. — Lūdzu!

Duprē kundze iegāja istabā. Aizkari bija atvilkti, un telpu pildīja rudenīgs gaiss. Viņa apskatīja krēmkrāsas istabu un pavērās laukā uz Buloņas mežu. Pie vienas istabas sienas stāvēja liela gulta, un tai apkārt — kilometriem krēmkrāsas satina aizkaru. — Ļoti skaisti! — viņa iesaucās.

Helēna pasmaidīja un veda tālāk. Viņa atgrūda vēl dažas durvis.

— Te ir tualete, tur — vannasistaba. Ziepes un dvieļi jau ir šeit. Jūs varat nomazgāties, pirms vēl Marta uznesīs jūsu ceļasomu.

Duprē kundze pamāja. — Tāda greznība,— viņa ar smaidu piebilda. Tad viņas smaids pagaisa; viņa bija apskatījusi biezos, baltos dvieļus. Tajos bija ieausts pazīstamais ģerbonis. De Ležē ģerbonis.

Helēna pamanīja Duprē kundzes sejas izteiksmi. — Vēsture atkārtojas, vai ne? — viņa klusi pajokoja. — Tikai šoreiz tas nav kalpotāju gals.

Duprē kundze pienāca tuvāk un saņēma Helēnas roku. Viņas brūnās acis raudzījās bēdīgas un norūpējušās. — Esi uzmanīga, — viņa maigi sacīja. — Kad sieviete ir tādā... Es gribēju teikt.. — Viņa vilcinājās, acīm redzami apmulsusi

— Es zinu, — Helēna atbildēja, piespiezdamās runāt priecīgi. — Es esmu sieviete, kuru uztur vīrietis, kas to jebkurā mirklī var izmest un padzīt.

Duprē kundze novērsās.— Tas mani pārāk neuztrauktu. Mēs, franči, visu ātri piedodam. Mēs labi pazīstam mīlestības romānus. Vienkārši atceries...—Viņa pakratīja galvu.—Piedod. Tā nav mana darīšana. Es neko vairs neteikšu.

Helēnas seja bija neizteiksmīga. — Nē. Turpiniet.

Duprē kundze nikni atmeta ar roku un vēlreiz pievērsās Helēnai.

— Ibērs ir... nu, es jau Hoteklokā tevi brīdināju, viņš ir brunču mednieks. Viņš nespēj būt uzticīgs vienai sievietei. Viņš pat nevar samierināties tikai ar sievu un vienu mīļāko kā viņa tēvs. Viņam ir tāda daba. Viņš mīl visas sievietes. Tagad, kad viņš tevi ieguvis, baidos, ka viņa interese varētu ari zust. Man bail par tevi, Helēna. Es negribu, lai tev nāktos ciest.

Pēkšņi Helēna sāka smieties. Viņa atsēdās uz gultas malas un nolaida skatienu.

— Kas te būtu tik smieklīgs? — Duprē kundze vaicāja.

Smiekli pārgāja, un Helēnas seja kļuva nopietna. Viņa ieskatījās

Duprē kundzei acīs. — Es nesatiekos ar Ibēru, — viņa klusi atteica.

— Es esmu grāfa mīļākā.

Precīzi septiņos lielajā guļamistabā viņas ēda vakariņas. Helēna visur bija pielikusi savu roku, un to varēja redzēt.

— Izskatās jauki, — Duprē kundze novērtēja.

Helēna smaidīja. Viņa šovakar bija īpaši pūlējusies un priecājās, ka Duprē kundzei tas patīk. Viņa pat bija pacentusies no vīna pagraba dabūt Hoteklokas vīna pudeli. Viņa to attaisīja un uzlika uz sekcijas malas, lai “paelpo”. Tagad viņa paņēma putekļaino, appelējušo pudeli un ielēja vīnu ar sudrabu rotātā kristāla karafē. To viņa atnesa pie galda un nedaudz iepilināja Duprē kundzes glāzē. Tad viņa pakāpās atpakaļ.

Duprē kundze pielika glāzi pie deguna un dziļi ieelpoja vīnogu aromātu. Viņa pavērās Helēnā, satraukti smaidīdama. Tad iedzēra malku. Nolikusi glāzi uz galda, viņa aizvēra acis un izbaudīja vīna garšu. — Lielisks, — viņa beidzot paziņoja.

Helēna izskatījās apmierināta. Viņa ielēja glāzē vēl nedaudz vīna un atsēdās Duprē kundzei pretī. Kad Marta bija pasniegusi silto ēdienu, Helēna viņu adaida. Viņa gribēja palikt divatā ar Duprē kundzi. — Kādas ir ribiņas? — viņa vaicāja.

Duprē kundze atmāja ar dakšiņu. — Ļoti garšīgas. Nekad neesmu ēdusi kaut ko tik brīnišķīgu.

— Marta ir speciāliste, — Helēna apliecināja.

Bridi viņas ēda klusēdamas. Tad Duprē kundze nolika nazi un dakšiņu. —- Vai esi jau padomājusi par žurnālu? — viņa jautāja.

Helēna pamāja un spēlējās ar gaļu šķīvī. —Jā, bet vēl jau par agru domāt. Žurnāla izdošanai vajadzīgs daudz naudas.

— Kā būtu ar grāfu? Es domāju... ne jau kā dāvanu, — Duprē kundze ātri piebilda, acis nolaizdama.— Kā aizdevumu vai ieguldījumu.—Viņa pāri galdam pavērās Helēnā. — Vai esat par to runājuši?

Helēna skumji pasmaidīja. —Jā, bet diemžēl viņš ir ļoti vecmodīgs. Viņš vēl aizvien uzskata, ka sievietes rieta ir mājās. Viņam jau tāpat nākas grūti samierināties ar faktu, ka es strādāju pie Odiles Žolī.

—Vai esat mēģinājusi viņam izskaidrot, ka nav lielas atšķirības — vai tu strādā citiem vai sev?

—Jā,—Helēna nopūtās.—Viņš uzskata, ka sievietes nav domātas biznesam.

— Nu tiešām! — Duprē kundzes ads uzliesmoja. — Vai neesi viņam aizrādījusi, dk daudz ir šajā jomā veiksmīgu sieviešu? Kaut vai modelētājas! Sanela, Siaparelli, Grē kundze, Vionē kundze.

— Un Odile Žojī, — Helēna smaidīdama piebilda.

— Un Odile Žolī, risam pāri, — Duprē kundze piebalsoja. — Viņas visas bijušas normāli veiksmīgas darījumos!

—Grāfs to vienkārši nesaprot. Īstenībā, manuprāt, viņš baidās, ka, strādājot pie žurnāla, man neatliks laika viņam.

— Ko tad tu taisies iesākt?

— Es nezinu. Bet zinu tikai to, ka nekad nespēšu izdot žurnālu no savas modeļu demonstrētājas algas vien. Ar to vienkārši nepietiek. Un ari neceru to izdot ar grāfa palīdzību un svētību. — Viņa bezcerīgi nopūtās. — Dažrdz tas mani vienkārši bddz nost. It kā man būtu

sasietas rokas.

Duprē kundze pamāja.— Ir tik grūti kaut ko uzcelt no mazumiņa. Un divreiz grūtāk, ja esi sieviete.

— Tad ko man darīt?

— Gaidi, — Duprē kundze maigi ierosināja. — Pacietīgi gaidi un novelc laiku, kamēr radīsies izdevība. Es dzīvē esmu iemācījusies vismaz vienu lietu: katram dzīvē pienāk īstais brīdis. Galvenais ir prast to pamanīt un būt pietiekami drosmīgam, lai ļautos tam. Un īstenotu to. Kad pienāks šis brīdis, tu nedrīksti bīties. Man bija tāda izdevība, bet es to neizmantoju. Skan ironiski, bet es to patnepamanīju, pirms jau bija par vēlu.

— Tātad es gaidīšu, — Helēna lēni novilka. — Bet dk ilgi?

— Tu esi jauna, — Duprē kundze atteica. — Tik ļoti jauna. Tev daudz laika. — Viņa pasmaidīja. —Varbūt tu to nenojaut, — viņa turpināja, — bet savā ziņā tu jau esi sākusi.

Helēna juta satraukuma vilni izplūstam caur ķermeni. — Es laikam nesaprotu, — viņa atteica.

Duprē kundzes tumšās ads bija maigas un gudras. —Vai tad tu neredzi? Žurnāls ir kļuvis par tavu likteni. Tas tev jau ir asinīs. Un viss, kas ar tevi līdz šim noticis, ir tikai kāds solis tam preci. Pirmais solis bija tā reize, kad tu ienāci manā veikalā. Otrais — mēnesis Hoteklokā. Tagad norisinās trešais. Tu raugies modes industrijas iekšienē. Lēnām, bet noteikti tu virzies pa savu ceļu. Piemini manus vārdus, Helēna. Tu paveiksi to. Gluži tāpat kā vīnogas dara vīnu. Tās jāievāc brīdī, kad tās ir visgatavākās. Ne pirms un ne pēc. Tu vēl neesi gatava. Bet drīz tu būsi tāda.

Baghats Šeops pašapmierināti smaidīja, kad slaidais jaunais vīrietis ieveda viņu kabinetā. — Bonāra kungs tūlīt ieradīsies,—viņš noteica.

Šeops pamāja un turpināja smaidīt. — Esmu viņa rīcībā, — viņš atsaucās, atsēzdamies krēslā pretī rakstāmgaldam, uz kura atradās tikai vairākas spožas lampas. Kad jaunais cilvēks izgāja, Šeops pabungoja pa portfeli sev klēpī un pavērās apkārt istabā.

Grezni iekārtotais kabinets atradās Vendoma laukuma devītā nama otrajā stāvā. Daudzējādā ziņā tas līdzinājās pārējiem greznajiem veikaliem. Pirmajā stāvā norisinājās pārdošana, otrais bija domāts administrācijai un iepirkšanai. Uz arkveida skadogiem ar baltu krāsu apvalka zeltīti burti vēstīja: “Klods Žasels”.

Šeops izdedza vienu no savām brūnajām ēģiptiešu cigaretēm un nervozi ieelpoja kodīgos dūmus. Viņš nolika portfeli, piecēlās un sāka staigāt pa istabu. Viņam nekad nepatika, ja lika gaidīt. Vēl jo vairāk tāds snobs kā Bonārs. Viņš dega ietībā iemainīt iegūto dārglietu pret jauku sešciparu čeku. Viņš palūkojās uz cigareti. Pelnu kārta bija gara un saliekusies. Viņš paraudzījās apkārt, bet, kā parasti, kabinetā nebija redzams neviens pelnu trauks, un tāpēc viņš bija spiests aizbirdināt pelnus aiz bikšu adoka. Viņš mēģināja paturēt prātā, ka, mājās aizejot, tie tūlīt jāizber. Viņš to vienmēr aizmirsa, un bikšu adolti jau bija pilni ar pelniem un cigarešu galiem. Pēc dažām minūtēm kabinetā ienāca garš, izskatīgs vīrietis, ģērbies lieliskā uzvalkā. — Labdien, Šeopa kungs! — viņš mundri sveicināja.

Šeops pārtrauca staigāt un palūkojās viņā. — Labdien, Bonāra kungs! — viņš atsaucās neticami laipnā balsī. Viņš atsēdās krēslā, rūpīgi nospieda cigareti pirkstu galos un iebāza aiz bikšu adoka.

Bonārs apgāja apvaldu un apsēdās, rokas sakrustojis.—Ar ko varu pakalpot šodien, Seopa kungs? — viņš vaicāja. Šeops nervozi pasmaidīja, un viņa zelta zobs iezibsnījās. Viņš juta, ka nosvīst piere, un sameklēja savu saburzīto kabadaka tu. —Man ir vēl viena dārglieta, no kuras es gribētu atbrīvoties, — viņš murmināja, noslaucīdams pieri. — Diskrēti, protams.

— Protams, protams. — Bonārs atļāvās viegli pasmaidīt. Lai nu kurš, bet Seops nekad neuzvedās diskrēti. Viņš vienkārši ērti izmantoja vārdu, kuru lietoja ikviena sabiedrības dāma. Tomēr viņas uzstāja, lai viņu dārglietas pirms pārdošanas tiktu pārveidotas, citādi viņu draugi tās atpazītu un nojaustu par dāmu spiedīgajiem apstākļiem. Seops ar šo vārdu gan tikai mētājās, nekad neko nelikdams pārveidot. Viņam vārds “diskrēti” nozīmēja tikai neatklāt, kam dārglietas piederējušas.

— Šis ir visbrīnišķīgākais eksemplārs, kāds man jebkad bijis, — Šeops lielīgi noteica. — Visaugstākās kvalitātes dārgakmeņi. Šī kaklarota derētu princesei.

— Vai drīkstu to apskatīt, lūdzu? — Bonārs pastiepa roku.

— Protams, — Šeops atbildēja. Steidzīgi viņš attaisīja slēdzīti un atvēra portfeli. Viņš izņēma garu, slaidu kārbu un, nolicis to uz galda, pabīdīja tuvāk Bonāram.Tā skaisti aizslīdēja pa pulēto galdu. Vāciņu rotāja uzraksts: “Van Cleef &Arpels

Juvelieris nevērīgi noņēma vāciņu. Viņš no atvilktnes izņēma samta gabalu un veikli izkārtoja uz tā kaklarotu. Safīri zili mirdzēja, un tos ietvēra sniegbalti briljanti. Šeopam aizrāvās elpa, bet Bonārs tik tikko tiem uzmeta acis, Viņš ieslēdza spilgtās lampas. Ar aizņemtu sejas izteiksmi viņš izņēma lupu. Tad cieši, bet bezpersoniski nopētīja katru akmeni. Viņa uztverē visskaistākajam dārgakmenim nebija nekādas atšķirības no visparastākā akmentiņa, Vienkārši pirkums. Bet, kad viņš to rādīja iespējamam pircējam, viņa attieksme pilnīgi izmainījās. Viņa seja atplauka, un viņš slavēja kaklarotu ar visdižākajiem vārdiem.

Šeops dedzīgi vērās juvelieri. — Skaista mantiņa, vai ne? —viņš smīnēdams vaicāja.

Bonārs klusēja. Viņš rūpīgi aplūkoja katru akmeni.

Snobs, Šeops klusībā nodomāja. Viņš vienmēr uzskata sevi labāku par citiem. Tad viņš domās ātri aprēķināja. Varbūt viņš dabūs apmēram pusi no kaklarotas vērtības. Viņš zināja, ka to var pārdot par vismaz 250 000 franku. Viņš apsveica sevi par tās iegūšanu un tikai par 15 000 franku. Iespējams, ka viņš no Bonāra saņems 125 000 franku. Un 110 000 franku peļņa nebūtu slikta. Nu nemaz nebūtu slikta. Viņš vienīgi cerēja, ka sieviete, kura šo te atnesa, turpinās viņam nest dārglietas ari turpmāk. Droši vien viņa tā daris,vismaz tik ilgi, kamēr neiegriezīsies kādā pazīstamā juvelierveikalā. Jo viņš nepārdeva dārglietas tūristiem un ārzemniekiem, kā bija solījis. Lielākā daļa no tām bija pirktas Sentonorē ielas veikalos. Un lielākā daļa atgriezās tādos pašos, tikai dažus kvartālus tālāk.

Viņš vēlreiz noslaucīja pieri. Cerams, ka viņa to tik drīz neatklās. Viņa bija kā vistiņa, kas dēj zelta oliņas. Oliņas divdesmit četru karātu vērtībā.

9

Bija pāri diviem. Istabā bija tumšs, un sniegs krita smagām pārslām. Helēna sēdēja uz palodzes. Ceļi bija savilkti zem zoda un galva atlaidusies pret loga rāmi. Viņa tā sēdēja, kopš sāka snigt sniegs. Jau stundu.

Acis vērās naktī. Caurbiezo stiklu pasaule izskatījās daudzsavādāka. It kā būtu izplūdusi vai saspiesta kopā — atkarībā no skata leņķa. Gluži kā greizajos spoguļos, viņa domāja. Viņa savilka lūpas. Tikai nenāca smiekli. Viss izskatījās biedējoši. Pārāk biedējoši.

Līdz šim viņai bija gluži labi veicies. To nācās atzīt pat Helēnai pašai. Viņa bija Odiles Zolī vadošā modeļu demonstrētāja un baudīja grāfa uzmanības pierādījumus. No viņa bija iegūti pilni skapji ar modemiem apģērbiem, dārglietas, ko viņa pārdeva, lai samaksātu Heberlam, trīs kažoki. Un vēl māja Mello bulvāri. Drūmie Monmartras labirinti un Sennazēras šausmas šķita atkāpušās simtiem tūkstošu jūdžu attālumā. Viņa nešaubījās. Viņa bija augšupceļā.

Bet tagad? Viņa aizgriezās no loga un gurdi palūkojās uz savām rokām. Pēkšņi viss bija izmainījies. Viņai nebija menstruāciju. Tās nekad neaizkavējās. Sākumā viņa sev iestāstīja, ka viss būs labi, tāpēc mierīgi gaidīja. Tā pagāja otrs mēnesis. Tad trešais. Beidzot panikā viņa aizgāja pie ārsta. Tas apliecināja viņas ļaunākās aizdomas. Viņa jau trīs mēnešus bija stāvoklī. Sāpīgi iekodusi lūpā, viņa apdomāja, kas tagad ar viņu notiks.

Viņa bija modeļu demonstrētāja. Nevienam nevajadzēja paskaidrot, kas notiek ar modeļu demonstrētājām, kas ir stāvoklī. Tādu vienkārši nebija. Viņa zināja, dk ļoti viņai paveides, dabūnotšo darbu. Simtiem, pat tūkstošiem skaistu meiteņu tikai gaidīja, lai tiktu viņas vietā. Ar nepacietību gaidīja savu izdevību. Vēl viņa bija dzirdējusi, ka dzemdības izmaina sievietes augumu. Viņa nevarēja vienkārši paņemt atvaļinājumu un dzemdēt bērnu. Kad viņa atgriezīsies, darbs jau būs zaudēts. Un bez darba taču nevarēs uzturēt un pabarot bērnu. Viņa pakratīja galvu. Burvju loks, kas noslēdzās turpat, kur sādes.

Un tad vēl grāfs. Helēnai atticdbā uz grāfu nebija nekādu ilūziju. Viņam Helēna nebija nekas vairāk kā brīnišķīgi veidota rotaļlieta greznā leļļu mājā. Viņš nekad nedetīs mīļāko stāvoklī. Tiklīdz viņš to uzzinās, viņa tiks padzīta atpakaļ aukstumā. Lielākais, ko viņa varētu sagaidīt, būtu zināms finansiāls pabalsts, Līdz ar aizrādījumu atbrīvot māju un pašai sameklēt sev dzīves vietu.

Beidzot un galvenokārt, vēl adika viņas sapnis. Slepenie plāni. Viņas žurnāls. Viņa jau bija tam izraudzījusies nosaukumu. “Les Modes”. Un viņa zināja, ka “LesModes”iv viņas vienīgais jebkad pariesi gribētais bērns. Viņa izmisusi purināja galvu. Bērns. Bērns. Tas pat vēl nebija piedzimis, bet pēkšņi viss ap to vien grozījās.

Viņa izstiepa kājas. Tad ar pirkstiem aptaustīja vēderu. Tas bija stingrs un plakans. Tas nemaz nešķita savādāks. Pagaidām ne. Dažus mēnešus vēl neko nevarēs manīt, tomēr bērns tur bija iekšā, dziļi viņā. Viņa gandrīz vai sajuta to augam, šo mazo dzīvības dzirkstelīti.

Viņa aizvēra ads un dziļi ievilka elpu. Pēdējo stundu laikā viņas domās maisījās neskaidrs plāns. Sākumā tikko nojaušams, bezformīgs mākonis, un Helēna to visu laiku atgrūda. Bet tagad viņa ļāva tam atklāties visā tā neglītumā. Tā bija izeja.

DRĪZUMĀ sērijā varēsiet lasīt Dž. Kolinsas romānu "Lakija”

"Lakija" ir romāns par bagātajiem, varenajiem un slavenajiem, kas dzīvo kaislei, mīlestībai, varai un naudai. Tas nenoliedzami ir spriegs stāstījums par amerikāņu šovbiz-nesa cilvēkiem, par daudzu darboņu sakariem ar organizētās noziedzības pasauli, arī stāsts par galvenās varones kvēlo kaisli, kas, pārvarējusi dažādus, reizēm gluži vai neticamus šķēršļus, beigu beigās gūst piepildījumu.

"Gaiss tiesas zālē šķita valkans no klusuma.

Lakija spriega kā atspere stāvēja apsūdzēto solā. Skatiens vērsts taisni uz priekšu. Viņa ir īsta Santandželo. Nekas nespēs viņu piespiest pie zemes. Itin nekas.

Lakija aizturēja elpu cerēdama ... lūgdama Dievu ...

Visiem jau iepriekš bija skaidrs, ka viņa tiks atzīta par vainīgu.

Lakija lepni izslēja galvu, viņa jau nu muguru nelieks.

Galu galā viņa taču ir bez vainas.

Patiešām?

Vai varbūt tomēr?..." pazīstamiem rakstniekiem:

♦«DE VINTERA KUNDZE» — SŪZENA HILLA (D. di MORJĒ romāna «REBEKA» turpinājums)

♦«LAKIJA» — DŽEKIJA KO LINS A ♦«GRĒCINIEKI» — DŽEKIJA KOLINSA ♦«HOLIVUDAS SIEVAS» — DŽEKIJA KOLINSA ♦«LEĻĻU IELEJA» —- DŽEKLINA SŪZENA ♦«ČŪSKAS ZĀLĒ» — VIKTORIJA HOLTA ♦«NAKTS LORDS» — SŪZENA VIGA ♦«NEUZVARAMAIS SPĒLĒTĀJS» — SIDNIJS ŠELDONS ♦«VIŅPUS PUSNAKTIJ» — SIDNIJS ŠELDONS ♦«JA RĪTDIENA PIENĀKS» — SIDNIJS ŠELDONS ♦«SVEŠINIEKS SPOGULĪ» — SIDNIJS ŠELDONS ♦«PUSNAKTS ATMIŅAS» — SIDNIJS ŠELDONS

Judīte Gulda GRĒKI

1. grāmata

Mākslinieciskais redaktors V.Lapiņš Redaktore V.Zvaigzne Korektores Dz.Voitekūne, Z.Gražanska Tehniskā redaktore V.Vasiļjeva

Reģistrācijas apliecība № 2-0136. Formāts 84x108/32. Augstspiedums. 9 iespiedi. Iespiesta tipogrāfijā "Rota" LV-1011 Rīgā, Blaumaņa ielā 38/40. Pas. Np 460.

1

Debesu Dievs. {Vācu vai.)

2

Es esmu lops. (Franču vai.)

3

Iekšā. (Franču vai)

4

Žēl. (Franču vai)

5

Es pirmais. (Vācu vai.)

6

Nē. Es viņu no turienes dabūju laukā. (Vācu vai.)

7

Ak, mīļais Dievs! (Vācu vai.)

8

Kā pavēlat, virsleitnanta kungs! (Vācu vai.)

Tie varētu būt šie bērni... Es nezinu. Katrs, kas viņus redzējis, varētu apzvērēt viņu līdzību. Bet... Es neesmu pārliecināts... Smit! Atvediet šurp to meiteni! (Vācu vai.)

9

Tieši tā, virsleitnanta kungs! (Vācu vai.)

10

Šeit: — Sāc! (Vācu vai.)

11

Labi. (Franču vai.)

12

Labdien, kundze. (Franču vai.)

13

Gluži pretēji, Filip. (Franču vai.)

14

Uz jūsu veselību! (Franču vai.)

15

Pirms laika, iepriekš. (Franču vai.)

16

Nolādēts! (Vācu vai.)

17

Uz veselību! (Franču vai.)

18

Labrīt. (Vācu vai.)

19

Vai jūs runājat franciski? (Franču vai.)

20

*“ Mazliet. (Franču vai.)

Content

Gulda Judīte Grēki - 1(Pirmā grāmata)

ŠODIENA Otrdiena, 9. janvāris

VAKARDIENA I SLEPKAVĪBA

ŠODIENA Trešdiena, 10. janvāris

VAKARDIENA II IZVAROŠANA

ŠODIENA. Ceturtdiena, 11 janvāris

VAKARDIENA III LAULĪBAS PĀRKĀPŠANA

DRĪZUMĀ sērijā varēsiet lasīt Dž. Kolinsas romānu "Lakija”

1