Kolinsa Džekija

Holivudas vīri-1(Pirmā grāmata)

Džekija Kolinsa

Holivudas vīri-1

Veltīts sievām, kuras man daudz izstāstīja...

Un vīriem, kuri man izstāstīja vairāk, nekā es jebkad gribēju uzzināt...

Un īpaša pateicība īpašajiem draugiem, kuri vispār mēģināja man neko nestāstīt, bet viņiem tas neizdevās!

PROLOGS

.

HOLIVUDA, KALIFORNUAS ŠTATS, 1986. GADA FEBRUĀRIS

Kādā vēsā 1986. gada februāra nedēļas nogalē Holivudā notika divi svarīgi pasākumi.

Pirmais bija bēres.

Otrais — kāzas.

Daži cilvēki uzskatīja, ka viņiem jāapmeklē abi šie pasākumi. Kaut gan viņi, protams, uz katru no šiem pasākumiem gāja citā tērpā.

PIRMĀ GRAMATA

HOLIVUDA, KALIFORNLJAS ŠTATS, 1985. GADA APRĪLIS

1

Džeku Paitonu, kad viņš gāja cauri Beverlihilzas viesnīcas foajē, pavadīja daudzu cilvēku skatieni. Viņam bija nauda, pievilcība, zināma vara, izcils prāts un slava. Tas viss nepalika bez ievērības.

Viņš bija sešas pēdas garš, ar patīkami vīrišķīgu izskatu. Biezie, melnie mati, tieši sprīdi par garu, caururbjošas zaļas acis, glīta iedegusi āda un spēcīgs augums. Viņš bija trīsdesmit deviņus gadus vecs un ar savu izskatu spēja iekarot pasauli.

Džeks Paitons bija viens no visslavenākajiem televīzijas interviju vadītājiem visā Amerikā.

— Sveiks, Džek! — nodūdoja kāda baudkāra sieviete mini tenistērpā.

Džeks uzsmaidīja savu satriecošo smaidu — viņam bija lieliski zobi. Tad viņš vērtējoši noskatīja sievieti, ar pētīgajām acīm ievērojot katru sīkāko detaļu. Ierasti atņēma sveicienu: — Kā sviežas?

Viņa ļoti labprāt būtu to izstāstījusi, bet Džeks pat neapstājās un turpināja ceļu uz Pololondžu.

Pa ceļam viņu sveicināja vēl vairāki cilvēki. Divi tūristi apstājās, lai viņu nopētītu, pamāja kāda ļoti tieva meitene sarkanā blūzītē. Džeks neapstājās, kamēr nebija sasniedzis savu mērķi. Pirmais galdiņš ērtā, ar ādu iztapsētā nišā tieši iepretim Pololondža ieejai.

Tur jau sēdēja kāds vīrietis — ar tikko manāmu maniakālu skatienu, ģērbies baltās biksēs, ar melnām Porsche saulesbrillēm un Dodžera beisbola cepuri. Džeks apsēdās viņam līdzās. — Sveiks, Hovard! — viņš uzsauca.

— Sveiks, Džek! — Hovards Solomens, acis piemiegdams, atsaucās. Kaut kas Hovarda mūžam dzīvajos vaibstos piešķīra viņam mazliet ārprātīgu izskatu. Viņš vienmēr vaibstījās, miedza acis, ievilka vaigus. Vispār viņš bija gluži izskatīgs — ar ebrejisku doktora seju, kurš iemaldījies sev neraksturīgā darbošanās sfērā. Tomēr viņa nepārtrauktā vaibstīšanās radīja iespaidu, ka viņš negrib nevienam atklāt savu īsto seju.

— Kā tev patika vakardienas pirmizrāde? — viņš pavaicāja, ar rādītājpirkstu nemierīgi bungodams pa savas glāzes maliņu.

— Tu taču zini: pietiek noskatīties Gūsbergera namā vienu pirmizrādi, un vari uzskatīt, ka esi redzējis visas, — Džeks atjokoja.

— Laba filma?

— Pretīga filma.

— Es tev būtu varējis to jau iepriekš pateikt, — Hovards viltīgi noteica.

— Kāpēc to nedarīji?

Hovards iedzēra karstas kafijas malku. — Pašam visu atklāt ir interesantāk.

Džeks iesmējās. — Pēc tavām domām, neviena filma, kas nenāk no tavas studijas, nav laba?

Hovards aplaizīja lūpas un izbolīja acis. — Būs labāk, ja tu man ticēsi.

— Nu tad uzaicini mani uz kādu no savām filmu pirmizrādēm.

— Es tevi vienmēr uzaicinu! — Hovards nikni atsaucās. — Vai tā ir mana vaina, ka tu nekad neierodies? Popija ir apvainojusies.

— Tas tāpēc, ka Klarisai ir ļoti īpatnēja gaume, — Džeks pacietīgi paskaidroja. — Ja vien tā nav filma, kurā loma piedāvāta viņai un kuru viņa noraidījusi, vai ja viņa tiešām tajā netēlo, viņai nav ne mazākās vēlēšanās to redzēt.

— Ak, šīs aktrises! — Hovards nospļāvās.

— Jā, tādas viņas ir, — Džeks piekrita, pasūtīdams Perrier un divas olas.

Brokastis sestdienas rītos Pololondžā reiz bija neiztrūkstošs rituāls Džeka, Hovarda un Manona Keibla dzīvē. Manons bija kinozvaigzne, kuram vēl vajadzēja parādīties. Tagad viņi visi bija pārāk aizņemti, tāpēc tie bija reti gadījumi, kad viņi varēja atļauties kopīgi apsēsties, lai pabrokastotu.

Hovards vadīja Orfeja studiju. Šajā amatā, kuru Hovards bija ļoti vēlējies iegūt, viņš bija iecelts nesen. Kinostudijas vadīšana vienmēr bija bijis viņa lielais mērķis, un tagad viņš to bija sasniedzis — kļuvis par visa tā nekrietnā bara karali, kamēr vien šis amats pastāvēja. Jo Hovards, tāpat kā jebkurš cits Holivudā, saprata, ka būt par studijas galvu ir īpaši nozīmīgs amats un ka šo lielo un ievērojamo stāvokli jebkurā brīdī viņam var laupīt ikviens cits darbonis, tāpēc ka kinoindustrijas vadīšana lielā mērā bija līdzīga bankas vadīšanai. Studijas galvas amats — tā bija bīstamā zona starp ļoti ietekmīgajiem aģentiem un neatkarīgu producentu. Jebkurš vietu zaudējis studijas galva allaž mēdza teikt: — Man nepieciešamas lielākas radošās iespējas. Šeit mans talants tika nožņaugts. Pārāk daudz darāmā un pārāk maz laika. Tāpēc man jāšķiras no šī darba. Es nodarbošos ar neatkarīgu producēšanu. — Bet kinoindustrijā neatkarīga producēšana tiek pielīdzināta nullei. Tu tiec izolēts. Nevari izsisties. Pretīgi!

£

JT

1

£

i

s

L

0

Nezvaniet, mēs jums piezvanīsim paši. Un tā... lielākā daļa neatkarīgo producentu nogrima aizmirstībā pēc vienas neveiksmīgas filmas.

Hovards Solomens to pārāk labi zināja, un tas viņu biedēja. Viņš bija pārāk ilgi un pārāk smagi cīnījies, lai ļautu kaut kam tādam notikt ar sevi. Vienīgais mierinājums bija tas, ka izgāšanās Holivudā bija izgāšanās augstā stilā. Tevi izmet no vienas studijas, bet pieņem citā. Visu izšķīra labu paziņu un draugu attiecības. Un Hovardam veicās. Orfeja studija piederēja ļoti ietekmīgam magnātam Zaharijam K. Klindžeram. Un Za-harijs personiski bija pieņēmis darbā Hovardu.

Bungodams pa galda virsmu ar nagiem, kas bija nograuzti līdz ādai, viņš noteica: — Tā kā Klarisa tajā nolādētajā filmā netēloja, viņa droši vien to negāja skatīties. Vai ne?

— Un viņa var būt ļoti laimīga, ka nav tajā piedalījusies, — Džeks drūmi atsaucās. — Nekāds šedevrs jau nu tas nebija. — Viņš no žaketes augškabatas izvilka brilles smagā raga ietvarā un uzlika tās uz acīm. Brilles viņam nebija vajadzīgas, lai labāk redzētu, tās, viņaprāt, padarīja viņu mazdrusciņ neglītāku. Tāpat kā divas dienas neskūtie bārdas rugāji, ko viņš audzēja ar nolūku.

Džeks neapjauta, ka brilles un dīvainie rugāji sieviešu acīs viņu vērta vēl jo pievilcīgāku. Ak... sievietes... viņa mūža saturs. Kurš gan septītajā klasē būtu domājis, ka kautrīgais un centīgais Džeks Paitons kļūs par vienu no lielākajiem gadsimta mīlētājiem? Viņš nekādi nespēja mazināt savu iespaidu uz sievietēm. Viens caururbjošs skatiens — un tās jau piederēja viņam. Pat rokzvaigznes šajā jomā nebija pārākas.

Nepavisam nevarēja teikt, ka Džeks dzītos pēc sievietēm. Tas nekad nebija bijis nepieciešams. Kopš pubertātes iestāšanās un viņa pirmās sievietes piecpadsmit

gadu vecumā Džeka dzīves ceļu ar monotonu regularitāti šķērsoja sievietes. Un lielāko sava mūža daļu viņš bez apdomas bija tām ļāvies. Viena, divas, trīs nedēļā. Kas gan tās skaitīja? Laulības draudi divdesmit piecu gadu vecumā viņu gandrīz atturēja no šī trakā dzīvesveida. Tikai veiksme un tāds kā sestais prāts viņu bija pasargājis no inficēšanās ar dažādām seksuālām slimībām. Protams, tagad, astoņdesmitajos gados, būt piesardzīgākam bija gluži dabiski. Turklāt viņš juta nepieciešamību pēc nopietnākas reputācijas, tāpēc jau gadu izmisīgi centās atbrīvoties no savas mīlnieka slavas. Tkpat ilgi pastāvēja arī viņa sakars ar Klarisu Brauningu. Klarisa bija patiesi nopietna aktrise. Viņa bija ieguvusi Oskara balvu un divreiz izvirzīta apbalvošanai. Viņa nebija nekāda vulgāra kinozvaigznīte.

— Es gribētu pierunāt Klarisu piedalīties kādā Orfeja studijas filmā, — Hovards ieteicās, kaut ko košļādams.

— Vai tev ir padomā kaut kas konkrēts?

— Ko vien viņa vēlas. Zvaigzne taču ir viņa. — Pasniegdamies pēc sviesta, viņš piebilda: — Tu varētu pateikt viņai, lai viņa piezvana man personiski. Ja es sazināšos ar to ķēmu — viņas aģentu —, nekas neizdosies. — Viņš pamāja, būdams apmierināts pats ar savu ideju. — Klarisa varētu iečukstēt man ausī, ko viņa gribētu tēlot, un tad es pastrādāšu kā tūkstoš aģentu.

— Kāpēc tad tu pats nevari viņai piezvanīt? — Džeks ierosināja.

Hovardam tik vienkārša doma nebija ienākusi prātā.

— Vai viņai nebūs iebildumu?

— Domāju, ka ne. Pamēģini.

— Tā nav slikta ideja... — Viņa uzmanība atslāba.

— Ak Dievs! — viņš iesaucās. — Paskaties tik uz to dibentiņu!

Džeks uzmeta atzinīgu skatienu ļoti iespaidīgai būt-

nei apspīlētas baltas bikses, kura tikko bija ienākusi Pololondžā. Pazīdams šo gaitu, viņš klusībā pasmaidīja.

v *

Cika Hernandesa — meksikāņu ziepju operu karaliene. So gaitu viņš pazītu jebkurā gadījumā, kaut arī Ho-vardam viņš šajā faktā neatzinās. Viņam nekad nebija patikusi lielīšanās ar saviem sakariem. Lai pārējie kaut mirst aiz ziņkārības. Džeks nekad nedižojās ar savām daudzajām uzvarām, kaut arī Hovardu un citus draugus tas ārkārtīgi tracināja. Viņi gribēja dzirdēt vārdus un visus sīkumus, bet vienīgais, ko viņi dabūja, bija smaids un diskrēts klusums.

Kopš viņa gadu ilgā sakara ar Klarisu nebija arī daudz ko stāstīt. Pāris režisora asistenšu, aizrautīgu otro lomu tēlotāju, aziātu modeļu. Visas uz vienu nakti. Kas attiecās uz Džeku, viņš bija pedantiski uzticīgs. Nu, ja tavā dzīvē ienākusi Klarisa Brauninga, uzmanīties nekad nebija par ļaunu. Viņu romāns bija preses uzmanības lokā, Džekam vajadzēja domāt par katru savu soli.

Džeks Paitons bija gudrs, apburošs un godīgs pilsonis, kas, iespējams, kādu dienu varētu uzsākt politiķa karjeru. (Vai atceraties Reiganu?) Un, kaut arī viņš ļoti labi izprata sievietes — vai domāja, ka izprot, — viņš tomēr ticēja (zemapziņā, protams) vecajam un pierastajam standartam. Ja viņš stājās kādos gadījuma sakaros, tas nebija nekas nozīmīgs; galu galā vīrietim šādi mazi sāņlēcieni neko nenozīmēja. Taču, Dievs nedod, ja Klarisa kādreiz tā darītu.

Un viņa jau tā nedarīs. To Džeks noteikti zināja.

— Ātrāk! — Klarisa Brauninga drudžaini noelsās. — Nu! Ātrāk taču!

Jaunais aktieris, kas gulēja viņai virsū, paklausīja. Kaut arī šokā, viņš tomēr spēja izdarīt, ko no viņa

prasa. Viņam bija divdesmit trīs gadi, un divdesmit trīs gadu vecumā panākt erekciju ir ļoti vienkārši, tikpat kā pastiept roku.

Klarisa Brauninga nebija aprobežojusies ar rokasspiedienu. īsi pēc viņu pirmās tikšanās uzņemšanas laukumā Klarisa bija lūgusi to ienākt viņas ģērbtuvē. Viņš turp devās labprāt. Klarisa bija zvaigzne, bet viņam šī bija tikai otrā filma.

Klarisa viņam piedāvāja glāzi baltvīna un sāka runāt par viņa lomu. Kaut arī bija tikai desmit no rīta, viņš ar pateicību pieņēma gan dzeramo, gan runāšanu. Tad, atbīdījusi no savas smalkās, interesantās pieres brūno matu šķipsnas, viņa īsi noteica: — Tu taču zini, ka realitāte filmā ir visa pamats?

Viņš piekrītoši pamāja.

— Tu tēlo manu mīļāko, — viņa turpināja. Klarisai bija divdesmit deviņi gadi, garena seja, dzidras acis, deguns tieši tāds, lai neteiktu, ka tas ir par garu, un plānas lūpas. Dzīvē viņa par savu skaistumu nekādas godalgas nesaņēma. Tomēr viņa ne reizi vien bija pierādījusi, ka ar savu parasto izskatu kameras priekšā spēj darīt neaptveramus brīnumus.

— Es ar nepacietību gaidu uzņemšanas sākumu, — jaunais aktieris aizrautīgi ierunājās.

— Es arī, — viņa mierīgi atsaucās. — Tomēr tev jāsaprot, ka ar nepacietīgām ilgām vien ir par maz. Kad mēs darbosimies uz ekrāna, tam jāizskatās reāli. Mums jāizstaro uzbudinājums un kaisle, un ilgas. — Viņa apklusa. Aktieris noklepojās. — Tāpēc, — viņa turpināja, — es uzskatu, ka lomas ir jāiestudē, pirms mēs stājamies kameras priekšā. Tādējādi mūs nekad nepārsteigs ar nolaistām biksēm — protams, metafo-riski izsakoties.

Aktieris mēģināja iesmieties, nesaprazdams, kāpēc viņš sāk svīst.

r . -

— Pamīlēsimies tagad, un mums tas vairs nedraudēs, — viņa ierosināja, brūnajām acīm izaicinoši uzliesmojot.

Kas tad viņš tāds bija, lai iebilstu? Viņš aizmirsa savu Kalifornijas blondo draudzeni ar trīsdesmit sešu collu krūtīm apkārtmērā un visgarākajām kājām visā pilsētā.

Klarisa pasniedzās, atvilka viņa bikšu rāvējslēdzēju, un viņi ķērās pie darba. Kaut arī aktieris bija gandrīz pilnīgi pārakmeņojies no domas, ka tagad to darīs ar Klarisu Brauningu. Ar pašu Klarisu Brauningu! Kas gan tam spētu noticēt?

Kad viņi bija beiguši, Klarisa īsi paziņoja: — Tagad mēs abi varēsim koncentrēties un izveidot tiešām labu filmu. Atliek vienīgi iemācīties tekstu. Uzklausi mūsu apbrīnojamo režisoru un kļūsti par to tēlu, kuru tu spēlē. Izdzīvo savu lomu. Tiksimies uzņemšanas laukumā.

Tieši tā — un viņš varēja doties prom.

Kad jaunais aktieris bija izgājis no ģērbtuves, Klarisa pasniedzās pēc dārzeņu sulas termosa un ielēja sev mazu glāzīti šī barojošā šķidruma. Viņa to domīgi sūca. Pareiza sastrādāšanās ar filmas partneriem bija viņas noslēpuma pamats. Mīlēšanās ar Klarisu šo jauno aktieri bija atbrīvojusi, piešķīrusi viņam pašapziņu, kas būs nepieciešama grūtās lomas tēlošanai. Viņš vairs neskatīsies ar godbijīgu dievināšanu uz viņu — Klarisu Brauningu, Oskara balvas ieguvēju. Viņš Klarisā saskatīs kaislīgu sievieti ar miesu un asinīm un atbilstoši tēlos savu lomu. Tas viss bija ļoti vienkārši, kaut arī daži cilvēki viņu uzskatītu par ārprātīgu, ja viņa atzītos, ka vienmēr mīlējusies ar saviern ekrāna mīļākajiem.

Viņa domīgi sūca savu sulu. Šis paņēmiens palīdzēja. Un viņa to varēja pierādīt ar savu Oskara balvu.

Džeku Paitonu ķertu trieka, ja viņš to kādreiz uzzinātu. Vīriešu šovinists. Kā visi vīrieši. Vai viņš tiešām ticēja, ka Klarisa neko nezina par viņa kreisajiem gājieniem?

Viņa klusībā iesmējās. Džeks Paitons — vīrietis ar klīstošo daiktu...

Nu labi... kamēr tas neaizklīda pārāk tālu. Šobrīd Klarisu pilnībā apmierināja tas, ka Džeks ir viņas pastāvīgais mīļākais. Kas zina, ko nesīs nākotne?

— Mana nolādētā sirds vakar sāka streikot, — Ho-vards Solomens ar drūmu izteiksmi paziņoja.

— Ko? — Džeks nebija pilnīgi pārliecināts, ka dzirdējis pareizi.

— Mana nolādētā sirds, — Hovards nikni turpināja, — sāka lēkāt krūtīs kā tāda pingponga bumbiņa.

Džeks jau sen bija nospriedis, ka Hovards ir hipohondriķis, tāpēc mainīja sarunas tēmu. — Kur ir Ma-nons? — viņš vaicāja. — Vai viņš grasījās nākt šurp?

— Manons labprātāk darītu kaut ko citu katru dienu, ja vien varētu, — Hovards noteica.

— Tas nu ir visiem zināms, — Džeks piekrita.

Tieši tobrīd restorānā ienāca Manons Keibls — kinozvaigzne, režisors, producents, slavenība (Holivudā, ja esi slavens, — viss kārtībā, ja neesi slavens — tikpat labi vari būt miris). Gluži kā iepriekš Džekam, arī viņam tagad pievērsās visu skatieni, lai viņu labāk nopētītu. Īstenībā Manons pat lika apklust visām sarunām. Viņš bija patiesi glīts. Ja saliktu kopā Klintu īstvudu, Bērtu Reinoldsu un Polu Ņūmenu, tad iznāktu Manons Keibls. Viņa acis bija kobaltzilas. Ādu saules maigie glāsti bija padarījuši skaisti brūnu. Mati — tumši jeb netīri blondā tonī. Spēcīgs augums. Sešas pēdas četras collas. — No katras collas izstaro uzvarētājs, — viņš mēdza izmēdīt, kad reizēm parādījās Kārsona šovā televīzijā.

Viņš bija četrdesmit divus gadus vecs. Vesels, mundrs. Un kases panākumu ziņā līdzinājās Stallonem un īstvudam. Manons Keibls bija savas karjeras un slavenības kalngalā.

— Es esmu velnišķīgi izsalcis, — viņš noteica, atslīgdams sēdvietā. Viņš pasmīnēja. Viņam bija diženas kinozvaigznes smīniņš un pamatīga cepuru kolekcija (saglabājusies vēl kopš tā laika, kad viņš pāris gadu bija strādājis par klaunu), kas viņam ļāva smīnēt, cik plati vien gribējās, ne par ko nerūpējoties. — Ko jūs te visi ēdat?

— Olas, — Džeks atsaucās, konstatēdams acīm redzamo.

— Izskatās pēc pāris ceptiem olu cicīšiem. — Manons iesmējās.

— Tev viss izskatās pēc cicīšiem, — Džeks atteica. — Tev vajadzētu pakonsultēties ar psihiatru, tā ir liela problēma.

Manons vai rēca no smiekliem. — Mana vienīgā lielā problēma ir mans daikts. Kaut jums visiem būtu tādas problēmas! — Viņš pasauca oficiantu un pasūtīja milzīgas brokastis.

Džeks lūkojās uz Manonu un Hovardu. Reizēm viņš brīnījās, kāpēc viņi visi trīs vēl ir draugi. Tagad viņi bija tik atšķirīgi. Un tomēr: ja jau par to padomā, tad Džeks zināja atbildi. Patiesībā viņi visi trīs bija kā brāļi, jo viņiem bija kopīga pagātne. Visu ceļu līdz savas karjeras virsotnei viņi bija nogājuši kopā, un neviens nespēja viņus izšķirt, kaut gan daudzas sievas un draudzenes to bija mēģinājušas darīt.

Hovards bija nomainījis jau trīs sievas, un tagad viņam bija ceturtā — apaļīgā Popija. Bērni viņam bija it visur. Manons vēl aizvien alka pēc savas pirmās sievas

Vitnijas, un tagadējā — Melānija Šenna — vēl nebija spējusi viņā apdzēst šīs alkas.

Džekam bija Klarisa, kaut ari dziļi sirdī viņš zināja, ka tā nav viņa īstā sieviete, tomēr negrasījās to atzīt.

— Man ir lieliska ideja, — Manons pēkšņi ierunājās. — Kāpēc mēs nākammēnes nevarētu aizlidot uz Lasve-gasu? Tikai trijatā. Mums vairs nav laika tā pa īstam satikties. Tur mēs varētu uzspēlēt, sarīkot traci, savārīt kādas ziepes — gluži kā vecajos labajos laikos. Ko jūs par to teiksiet?

— Bez sievām? — Hovards cerīgi pavaicāja.

— Nu protams, ka bez sievām, — Manons ātri atsaucās. — Mēs viņas atstāsim Neimena restorānā, un viņas nemaz nepamanīs, ka esam prom.

Satraukti vaibstīdamies, Hovards noteica: — Man patīk šī doma. — Taču Hovards aizmirsa, ka Popija viņam noraus galvu, ja viņš mēģinās kaut kur aizbraukt bez viņas. Šī sieva viņam bija pagadījusies īsta žņaudzējčūska salīdzinājumā ar trim iepiekšējām, kuras tik vien prata kā pieprasīt sev visādus labumus.

— Ko tu teiksi, Džek? — Manons nogaidoši lūkojās draugā.

Džeks bija apsolījis Klarisai nedēļu Ņujorkā. Garas pastaigas pa pilsētu. Brodvejas teātra izrādes. Nebeidzamas vakariņas ar viņas dīvainajiem draugiem. Tikai nav skaidrs, kuram būs jāapmaksā rēķins.

Viņš necieta pastaigas, viņam patika vienīgi kinofilmas, un Klarisas tā saucamie draugi vispār bija kaut kas neciešams.

— Jā, — viņš atteica. — Ja darbs atļaus, noteikti varat ar mani rēķināties.

Džeida Džonsone pilnīgi dievināja Brūšu Springstīnu. Viņai nebija vēlēšanās to satikt, viņa gluži vienkārši gribēja to izbaudīt no tālienes, gluži kā četrpadsmitgadīgs skuķis. Viņa ielika Bom in the USA kaseti ste-reomagnetofonā un dejoja savā jaunajā dzīvoklī.

Džeidai Džonsonei bija divdesmit deviņi gadi. Viņai bija kupli vara krāsas mati līdz pleciem, zeltaini lāsu-motas, plaši ieplestas brūnas acis, pilnīgas baudkāras lūpas un stingrs stūrains žoklis, kas viņas seju vērta ne tikai skaistu, bet arī izaicinošu un dzīvīgu.

Viņa bija piecas pēdas desmit collas gara, simt trīsdesmit mārciņas smaga, ar ļoti garām kājām, slaidu augumu, platiem pleciem un neticami slaiku gulbja kaklu.

Viņa bija laipna un izpalīdzīga, ja radās tāda nepieciešamība, bez tam ļoti asprātīga un ar neizsīkstošu humoru. Vēl viņa bija gudra, patstāvīga un viena no visaugstāk apmaksātajām foto un reklāmas modelēm pasaulē.

Iezvanījās durvju zvans, un viņa, ģērbusies zilās džī-nās un pārlieku lielā džemperī, steidzās tās atvērt.

Tas bija piegādātāju brigādes vadītājs — viņas gaitenī nupat bija sakrautas piecpadsmit lielas kārbas. — Te būs, lēdij, — viņš noteica, pasniedzot Džeidai parakstīšanai piegādes kvīti. — Viss uz vietas un labā kārtībā. Ceru, ka esat apmierināta.

Parakstījusi kvīti, Džeida iespieda brigadierim saujā piecpadsmit dolāru banknoti. — Nopērciet sev un puišiem pa alus kausam.

Apmierināti iebāzdams naudu kabatā, vīrietis nodomāja, ka šī gan ir apburoša dāmiņa. Ne tikai izskatīga savās apspīlētajās džīnās un džemperī, bet arī devīga.

— Pateicos, — viņš atsaucās un pasmīnējis piebilda: — Tā reklāma televīzijā, kurā jūs darbojaties, patiesi ir kā dinamīts!

Viņa pasmaidīja, atklādama ļoti baltus, līdzenus zobus, un smaids bija silts un seksīgs. — Priecājos, ka jums patika, — viņa noteica, nemanāmi virzīdama vīrieti uz durvju pusi. Tiklīdz kāds sāka runāt par viņas slaveno kafijas reklāmu, Džeida zināja, ka laiks tikt no apbrīnotāja vaļā, ar tiem nevajadzēja būt draudzīgai, bet gan nesasniedzamai, to viņa bija apguvusi jau savas karjeras sākumā. Reiz, astoņpadsmit gadu vecumā, Džeidai uzbruka un viņu gandrīz izvaroja kāds ārprātīgs apbrīnotājs, kuru bija apsēdušas viņas reklamētā peldkostīma plakāta izraisītās emocijas. Toreiz viņu paglāba vienīgi kāda kaimiņa iejaukšanās.

Vīrietis pie durvīm apstājās. — Varbūt jums ir kāds foto, ko jūs man varētu uzdāvināt ar savu parakstu?— viņš cerīgi ierunājās.

«Ārā!» viņa klusībā pavēlēja. Džeida ar nepacietību gaidīja, kad paliks viena un varēs sākt lielo izkravāšanos. — Es jums kādu aizsūtīšu, — viņa laipni atsaucās.

— Parakstiet «Es tevi mīlu, Lielais Ben». — Viņš iesmējās. — Tas pārējiem puišiem liks šo to padomāt.

Lielais Bens! Vai viņš joko?

Džeida pacietīgi gaidīja, kamēr vīrietis uzraksta savu adresi uz papīra lapas. — Vēlreiz pateicos, Ben, — viņa noteica, beidzot aizvērdama aiz viņa durvis.

Beidzot viena! Losandželosā. Kurš gan būtu domājis, ka viņa atkal varētu atceļot uz rietumiem? Viņas pilsēta vienmēr bijusi Ņujorka. Kalifornija Džeidu nekad nebija vilinājusi. Nu, ja neņem vērā to vienīgo reizi, kad viņa bija divdesmit gadus veca un naivi pieņēma uzaicinājumu uz kādas filmas provēm. Muļķe. Viņa nebija aktrise un šajā jomā nekādas cerības neloloja. Bet viņa bija jauna un ziņkārīga, un galu galā — ceļojums ir ceļojums.

Džeidai ierodoties, viņu sagaidīja garš limuzīns ar aizmugurējā sēdeklī izlaidušos pajaunu aģentu. Viņš bija apkāries ar daudzām zelta ķēdēm, zīda krekls bija atpogāts līdz pēdējai iespējai un īpaši modelētās džī-nas rūpīgi izgludinātas. Viņam bija viss — iedegums, dižs cigārs, pareti mati un pareizā attieksme. Turpat mašīnā viņš Džeidai piedāvāja marihuānu un uzaicināja viņu uz vakariņām.

Viņa atteicās no abiem piedāvājumiem, tādējādi ideāli nosauļotajai pierei liekot savilkties grumbās.

Beverlihilzas viesnīcā viņai bija rezervēts numurs. Pilns ar ziediem un augļiem. Viņa tur palika piecas dienas, izgāja proves kopā ar īgnu aktieri, kurš centās iznīcināt visus viņas tuvplānus, noraidīja vēl vairākus nosauļotā aģenta ielūgumus, atgriezās Ņujorkā un nekad par to vairs nedzirdēja.

Dažus gadus vēlāk, kad Džeida bija patiesi slavena, atkal pie apvāršņa parādījās Holivuda un iespēja filmēties. — Aizmirsti to! — viņa paziņoja savam Ņujorkas modeļu aģentam. — Es grasos kļūt par vislabāko modeli savā sfērā — un par visaugstāk apmaksāto arī. Kuru gan interesē aktrises karjera? Mani ne, dārgais.

Un viņai bija taisnība. Džeida Džonsone patiesi bija labākā. Un arī — tas izrietēja no nesen parakstītā līguma — viena no visaugstāk apmaksātajām modelēm.

Šis līgums arī bija iemesls tam, kāpēc viņa vēlreiz bija ieradusies Losandželosā. Firma Cloud Cosmetics bija izteikusi piedāvājumu, no kura viņa nespēja atteikties, un šajā līgumā ietilpa prasība gadu pavadīt rietumu piekrastē, lai izveidotu miljons dolāru vērtas televīzijas reklāmsērijas. Normālos apstākļos viņai pat prātā nebūtu nācis atstāt savu iemīļoto Ņujorku. Džeida nupat

bija pārtraukusi sešus gadus ilgus sakarus ar precētu vīrieti, tāpēc iespēja aizbraukt no Ņujorkas bija likusies ļoti vilinoša.

Viņa klaiņoja pa dzīvokli, nometusi savas teniskur-pes un attaisījusi džīnu rāvējslēdzēju, kamēr Spring-stīns izdziedāja savu Boru in the USA. Viņa aizsmakusi balss pildīja istabu, un Džeida bija pilnīgi izlēmusi: šis būs jauns sākums, pavisam jauna dzīve. Nebūs vairs Džeidas Džonsones — mīļākās. Ak nē — muļķītes. Tas ceļojums bija beidzies, galā. Tiešām, kāda muļķe viņa bijusi! Pilnīga idiote, noticēdama katram viņa izteiktajam vārdam. Viņu nevarētu saukt par naivu, un tomēr sešus gadus viņš noturējis Džeidu vienīgi ar savu lunkano mēli un daiļrunību — ne tikai šoreiz vien.

Džeida atcerējās viņu. Marks Rends. Angļu lords. Angļu nelietis. Savvaļas dzīves fotogrāfs ar pasaules slavu. Viņi iepazinās Āfrikā fotografēšanās laikā. Džeida pozēja leoparda ādas peldkostīmā žurnālam Vogue, un Marks tur fotografēja. Viņam bija cirtaini mati, zilas un jautras acis un apburoša prasme sarunāties. Pagāja vesela kaisles nedēļa, un viņš savā apburošajā manierē pieminēja sievu — lēdiju Fionu Rendu.

Džeida atcerējās savu niknumu. Viņa bija iekritusi to pašu mūžveco teikumu dēļ: «... Mēs ar sievu dzīvojam kopā tikai vārda pēc... kad būs paaugušies bērni...»

Un Džeida Džonsone — prātīgā, pieredzējusī Džeida, kuru nepavisam nevarēja saukt par naivu, — klausījās šajās nolādētajās muļķībās un no tiesas ticēja viņam! Sešus gadus viņa bija ticējusi viņam. Un droši vien to darītu arī turpmāk, ja vien lēdija Fiona nebūtu laidusi pasaulē vēl vienu mazu Rendu mantinieku. Džeida to bija nejauši atklājusi, šķirstīdama kādu angļu žurnālu.

Beigas bija nenovēršamas, viņa aši pārcēlās un Ka-liforniju.

Aplūkodama savu jauno dzīvokli, viņa nosprieda, ka šis ir lielisks atradums. Tas atradās Vilšīrā netālu no Vestvudas, un Džeida to bija noīrējusi jau mēbelētu, kaut arī viņa nekādi nebija samierinājusies ar domu, ka gads jādzīvo bez savām pierastajām lietām apkārt: grāmatām, ierakstiem, porcelāna suņu kolekcijas, mīļāko filmu kasetēm, apģērbiem, ģimenes foto un citām personiskām lietiņām. īstajā laikā pienāca šis sūtījums no Ņujorkas, tikai dienu pēc viņas pašas ierašanās. Par to viņai bija jāpateicas savas modeļu aģentūras rūpēm.

Apskatīdama daudzās kartona kastes, kas bija augstā kaudzē sakrautas gaitenī, viņa prātoja, vai spēs sakopot enerģiju un tūlīt sākt to izkravāšanu. Nopūtusies viņa nosprieda, ka jāsāk vien būs. Paņēmusi virtuvē vajadzīgos instrumentus, viņa ķērās pie darba.

VIDĒJOS RIETUMOS... SEPTIŅDESMITAJOS GADOS...

Šis murgs meitenei sākās, kad viņai bija četrpadsmit gadu un viņa palika mājās viena ar savu tēvu. Brāļi un māsas jau sen bija izklīduši kur kurais. Tiklīdz viņi bija pietiekami veci, lai nopelnītu sev iztiku, viņi devās prom — cik ātri vien iespējams — un nekad neatgriezās, pat ciemos neiegriezās. Meitenes māte bija slimnīcā. «Sieviešu problēmas,» bija nopūtusies kaimiņiene. Meitene nezināja, ko tas nozīmē, tikai viņai ļoti pietrūka mātes, kaut ari viņa bija prom tikai divas dienas.

Meitene bija radusies nejaušības dēļ. Māte viņai bieži to bija teikusi. — Tu esi vecuma nejaušība, — viņa mēdza teikt, — un sagādā man pārāk daudz darba. Man tagad vajadzētu atpūsties, nevis audzināt vēl vienu mazuli. — To sacīdama, viņa vienmēr mēdza pasmaidīt, apskāva meitu un silti piebilda: — Es bez tevis nevarētu iztikt, mana maziņā. Vienkārši nespētu. Vai saproti mani, mīļā?

Jā. Viņa saprata, ka viņu mīl vārga sieviete rūpīgi salāpītās drēbēs, kas mazgāja citu cilvēku veļu un pret savu vīru izturējās kā pret kungu un pavēlnieku.

Viņi dzīvoja nolaistā mājā pilsētas nomalē. Ziemās tur sala, un vasarās bija pārāk karsts. Virtuvē bija izsalkušas peles un milzīgas žurkas, kas naktīs skraidīja pa jumtu.

Meitene uzauga ar bailēm sirdī ne jau šo grauzēju dēļ, bet tāpēc, ka tēvs bieži sita māti un viņas šausmu kliedzieni reizēm skanēja visu nakti. Kliedzieniem vienmēr sekoja ilgs nomācošs klusums, ko pārtrauca vienīgi tēva krākšana un mātes apspiestās elsas.

Viņas tēvs bija augumā liels, zemisks un cietsirdīgs, un meitene viņu ienīda. Kādu dienu — tieši tāpat kā viņas brāļi un māsas — viņa aizies no šejienes, gluži vienkārši rītausmā pazudīs no mājas, kā to bija darījuši viņi. Vienīgi viņai bija daudz trauksmaināki plāni. Viņa grasījās iziet dzīvē un gūt panākumus, un, kad viņai būs pietiekami daudz naudas, viņa aizsūtīs pakaļ mātei un, kā nākas, par viņu parūpēsies.

Tēvs kliedza, lai dod viņam ēst. Meitene uzlika uz šķīvja kūpošu biezputru un sīpolus, kā māte viņai bija mācījusi.

— Dzert! — viņš iebrēcās, kad lielāko daļu bija noēdis, skaļi atraugādamies, kamēr meitene steidzīgi aizvāca viņa šķīvi un nomainīja to ar jau piekto alus bundžu.

Viņš noskatīja meiteni no galvas līdz kājām ar neķītru un piedauzīgu skatienu. Tad viņš uzšāva meitenei pa dibenu, klusībā notīksminādamies. Džeida pazuda virtuvē. Viņa ar tēvu bija nodzīvojusi kopā visu savu īso mūžu, tomēr baidījās no viņa vairāk nekā no jebkura svešinieka. Viņš bija brutāls un nežēlīgs. Ne reizi vien viņa bija satrūkusies kā dzelta, jūtot tēva smago roku sev uz sejas, pleciem vai kājām. Viņš izbaudīja savu varu un pārākumu pār viņu.

Meitene nomazgāja vienīgo šķīvi ūdens bļodā un prātoja, cik ilgi māte paliks slimnīcā. Viņa alkaini cerēja, ka ne pārāk ilgi. Varbūt vēl tikai vienu vai divas dienas.

Noslaucījusi rokas, viņa izzagās cauri viesistabai, kur tēvs snauda ieslēgtā melnbaltā televizora priekšā. Viņa siksnas sprādze bija vaļā, un vēders pārkāries pāri bikšu malai, pavilkdams uz augšu netīro kreklu. Uz krūtīm kustējās tukša alus bundža.

Džeida izlavījās laukā uz tualeti. Mājas iekšpusē vannas istabas nebija — vienīgā mazgāšanās vieta bija apdauzīta bļoda ar remdenu ūdeni. Meitene reizēm nomazgājās virtuvē, bet, ja tēvs bija mājās, viņa nekad to neuzdrošinājās darīt. Pēdējā laikā viņš bija pasācis meitu izspiegot, pielīzdams klāt tieši tad, kad viņa ģērbās, un blenza uz viņas apaļumiem, kas jau bija sākuši veidoties.

Viņa gurdi novilka blūzi, biksītes un noskaloja ar ūdeni paduses, krūtis un kājstarpi.

Viņa vēlējās, kaut te būtu spogulis un varētu redzēt, kā izskatās viņas jaunais augums. Skolā viņa un vēl trīs draudzenes bija iegājušas tualetē un nopētījušas viena otras briestošos apaļumus. Tas nebija tas pats, kas skatīties pašai uz sevi, viņu neinteresēja citu meiteņu krūtis.

Viņa rūpīgi aptaustīja nedaudz piebriedušos krūšu galiņus un dziļi ievilka elpu — tik jauki bija pašai sev pieskarties.

Viņa tik ļoti bija aizrāvusies ar sava auguma izpēti, ka nedzirdēja tēva soļus tuvojamies āra tualetei. Nepieklauvējis viņš atrāva vaļā čīkstošās durvis, pirms meitene paspēja apģērbties vai piesegt kailumu. Tēva bikšu priekša bija vaļā. — Man vajag čurāt, — viņš nošļupstēja. Tad, it kā tikai nupat aptvēris notikušo, piebilda:

— Ko tu te, skuķi, dari, plika stāvēdama?

— Mazgājos, tēt, — viņa atteica, nosarkdama kā biete un sniegdamās pēc dvieļa, ko bija paņēmusi sev līdzi.

Tēvs izrādījās ātrāks. Dzērumā iesmējies, viņš uzkāpa uz plānā dvieļa un ar savu augumu aizsprostoja durvis.

— Vai tu jau satiecies ar kādu puisi? — viņš noprasīja.

— Jau vazājies apkārt?

— Nē. — Viņa izmisīgi rāva dvieli, cenzdamās to dabūt no tēva kāju apakšas.

Viņš piestreipuļoja meitenei tuvāk, elpa oda pēc alus, un acis bija sarkanu dzīsliņu izvagotas. — Vai tu esi par to drošs, skuķi?

— Jā, tēt, protams, — viņa nočukstēja, gatava nomirt aiz kauna, gribēdama aizbēgt un paslēpties savā gultā.

Tēvs ilgi viņā noraudzījās. Tad viņš aptaustīja savu bikšu priekšu un skaļi noelsās.

Meitenes sirds krūtis lēkāja, signalizēdama: BRIESMAS, BRIESMAS! Viņa aizturēja elpu. Instinkts sacīja priekšā, ka viņa iekļuvusi slazdā.

Tēvs darbojās ap savu daiktu, kamēr to jau varēja pilnībā redzēt izspiežamies cauri viņa biksēm kā dusmīgu sarkanu ieroci. — Vai redzi šito? — viņš norūca.

Meitene stāvēja pilnīgi sastingusi un klusēja.

— Vai redzi šito? — viņš atkārtoja, sejai piesarkstot tāpat kā daiktam. — No šitā tev ir jāuzmanās. — Viņš berzēja savu daiktu. — Sitas ir tas, ko jebkurš puisis, ar kuru tu tiksies, grūdīs tev iekšā.

Kad tēvs pieliecās viņai klāt, viņa sāka kliegt: — Nē! Nē! — Balss skanēja spalgi un neīsti, it kā tā piederētu kādam citam.

Bet nebija neviena, kas meiteni dzirdētu. Neviena, kam viņa rūpētu.

Un tad murgs patiešām sākās.

3

Šodien bija Silveras Andersones četrdesmit septītā dzimšanas diena, un viņa jau pamodās ar domu, ka atkal kļuvusi vienu gadu vecāka. Viņa veselas desmit minūtes gulēja gultā, prātodama par šo aktu, tad negribīgi piecēlās un vispirms piezvanīja savam pārvaldniekam, pasūtīdama smalkmaizītes, svaigu apelsīnu sulu un citronu tēju, lai tās būtu galdā tieši pēc piecdesmit minūtēm. Tik daudz laika Silverai vajadzēja, lai viņa būtu gatava stāties pasaules priekšā. Tas bija diezgan ātri, ja ņem vērā visas nepieciešamās procedūras.

Sieviete, kura izkāpa no milzīgās greznās gultas, bija gluži parasta izskata.

Sieviete, kas pēc piecdesmit minūtēm izgāja no guļamistabas, bija televīzijas superzvaigzne.

Silvera Andersone bija sagatavojusies tā, it kā grasītos fotografēties Vogue — protams, vākam, Silvera vienmēr pozēja tikai vāka bildēm. Viņai bija pilnīgs grims. Apakšā pūderkrēms, dramatiskas acis (viņa vēl aizvien lietoja liekās skropstas — tās viņai piešķīra pavēlošu, pat vecmodīgu izskatu). Lūpas mirdzēja koši sarkanas, vaigi vizēja. Ausīs smagi zelta auskari, balts zīda turbāns, bāli brūns ādas tērps, ko saņēma spoža sprādze. Bija tikai desmit no rīta, bet Silvera zināja — savu apbrīnotāju acīs viņai vienmēr jāizskatās kā zvaigznei. Viņa bija piecas pēdas trīs collas gara un bija saglabājusi savu meitenīgo augumu. Tāpēc gan vajadzēja ievērot diētu un vingrot, un, kaut arī bija pretīgi katru dienu ievērot un izturēt šo rutīnu, rezultāti bija pūļu vērti. No mugurpuses, redzot viņas stingro dibentiņu un slaiko stāvu, viņu viegli varēja noturēt par divdesmitgadīgu.

Kāpdama lejup, viņa pilnīgi ignorēja savu krievu tautības pārvaldnieku Vladimiru, kurš bija zilais un nepavisam neinteresējās par to, kā Silvera pret viņu izturas, kamēr vien viņa to paturēja savā dienestā. Divreiz nedēļā viņš izklaidēja savus draugus, stāstīdams viņiem intīmus sīkumus par Silveru Andersoni. Draugu pulkā viņš bija zvaigzne, kas pacietīgi panesa savas kundzes kaprīzes. Silvera vienmēr bija preses uzmanības lokā.

Viņa sprieda gan par vīriešu problēmām (bijuši divi vīri, dučiem draugu), par dzeršanu (paldies Betijai For-dai, ka viņa padarīja to par likumīgu), diskutēja ar režisoriem, scenāristiem, producentiem — ar jebkuru, kas viņai pagadījās ceļā un aizdeva dusmas. Silvera ļoti lepojās ar savu sakāmo: — Esmu profesionāle. Un netaisos ielaisties ar jebkuru amatieri, kurš censtos nokļūt man tuvumā. Viņiem jāatceras, ar ko īsti viņiem ir darīšana.

Silvera Andersone pirmo reizi kļuva par zvaigzni divpadsmit gadu vecumā. Viņas dziedāšanu un dejošanu kādā skolas ludziņā ievēroja vienas viņas draudzenes talantu meklētājs tēvs, kurš viņu savukārt ieteica kādas nozīmīgas muzikālas filmas režisora asistentam. Viņa aizgāja uz provēm, dabūja lomu un kļuva par mazu zvaigzni, vairākās slavenās filmās dziedādama kā putniņš. Viņai neapšaubāmi bija brīnišķīga balss — spēcīga un neparasti tīra. Un tā arī vajadzēja būt: viņas māte Blānša (pati būdama neizdevusies dziedātāja) bija parūpējusies, lai meita jau no piecu gadu vecuma apmeklētu mūzikas stundas. Blānša bieži mēdza meitai teikt: — Man tas neizdevās. Bet tu, mana mīļā, liksi lietā no manis mantoto talantu un kļūsi par lielāko pasaules zvaigzni. — Blānša bija arī neatlaidīgi likusi meitai apmeklēt deju stundas un aktiermākslas nodarbības. Tāpēc Silvera nezināja, kas ir bērnība — vienas vienīgas nodarbības, lai sasniegtu slavu, par kuras atnākšanu viņas māte bija pilnīgi pārliecināta. Kad Silve-rai apritēja sešpadsmit, viņa vairs neiederējās Holivudas muzikālajās komēdijās un viņas aģents ieteica Ņujorku un teātri.

— Tu nebrauksi uz Ņujorku, — iebilda viņas tēvs Džordžs, koledžas profesors un, kā māte teica, «nevajadzīgu ierīču» izgudrotājs. Viņi dzīvoja lielā savrupmājā, kura bija nopirkta par Silveras sapelnīto naudu, un tēvam nebija ne vismazākās vēlēšanās kaut kur pārcelties.

— Tēt, man jābrauc! — Silvera ar asarām acīs protestēja, kā bija likusi darīt māte. — No tā atkarīga mana karjera! — Pat sešpadsmit gadu vecumā viņa visu pārspīlēja.

Blānša bija vienisprātis ar meitu. — Mēs nedrīkstam sabojāt viņas dzīvi, Džordž. Mums viņa jāiedrošina spert šo soli!

Džordžs sērīgi lūkojās uz savu valdonīgo sievu ar burkānu krāsas matiem un nepiepildītajiem sapņiem. Viņš zināja, ka sievu nekas neapturēs, tāpēc tika nolemts, ka viņa uz sešiem mēnešiem paliks pie Silveras Ņujorkā, bet Džordžs mājās ar viņu deviņgadīgo dēlu Džeku, kas bija septiņus gadus jaunāks par savu slaveno māsu.

Gan Silvera, gan Blānša dievināja Ņujorku, un šīs jūtas bija abpusējas. Silvera parādījās jaunā šovā «Lieliskā meitene», kurš ar neticamiem panākumiem noturējās piecus gadus. Šajā laikā viņa apprecēja savu pirmo vīru (garu, tumšu un vārgu), šķīrās no viņa (viņš pieprasīja no Silveras alimentus), palīdzēja mātei šķirties no Džordža un piedalījās Blānšas otro laulību svinībās ar divdesmit sešus gadus vecu skatuves strādnieku (mātei tobrīd bija trīsdesmit astoņi). Nedz vienai, nedz otrai nebija ne mazākās vēlēšanās atgriezties Losandželosā un Ielejā. Ņujorka viņas pilnībā apmierināja.

— Džordžam un Džekam bez mums klāsies labāk, — Blānša prātoja. — Tu esi dzimusi, lai būtu zvaigzne. Un es esmu dzimusi, lai dzīvotu Ņujorkā un izbaudītu šo dzīvi.

To viņa arī apņēmīgi darīja ar savu slaveno meitu un jauno un jaunāko vīru.

Pēc «Lieliskās meitenes» bija vēl viens veiksmīgs šovs, vesels ierakstu albums un pārpildītas kabarē izrādes, kur vien Silvera parādījās.

Bija vajadzīgi desmit gadi, lai viņa atgrieztos mājās. Un arī tad viņa nedevās tieši uz mājām. Kopā ar savu kārtējo mīļāko — skandināvu izcelsmes vīrišķi — viņa apmetās Beverlihilzas viesnīcā. Mīlēšanās un interviju starplaikā viņa beidzot piezvanīja tēvam. — Iebrauciet rīt ar Džeku Beverlihilzā, es jūs uzcienāšu ar pusdienām, — viņa karaliskā tonī paziņoja, neatklādama, ka Newsweek gatavo par viņu lielu rakstu un nepieciešamas dažas ģimenes bildes.

Džordžs iespītējās — viņš jau sen bija atteicies no Silveras. Kaut arī Silvera bija viņa meita, viņa nedomāja ne par vienu citu, izņemot sevi. Džordžs uzskatīja, ka Silvera ir vainīga viņa laulības izjaukšanā, un to viņš meitai nekad nepiedos.

Džeks bija atgriezies no koledžas. Savos deviņpadsmit gados viņš bija izskatīgs, gudrs un dega aiz ziņkāres redzēt savu slaveno māsu, kuru ar pūlēm spēja atcerēties. — Es aizbraukšu, tēt, — viņš dedzīgi ieteicās.

Džordžs kaut arī protestēja, galu galā tomēr piekrita. Viņš nebrīnītos, ja Silvera mēģinātu aizvilināt prom arī Džeku, taču nācās riskēt.

Džeks pacilātā garastāvoklī aizbrauca tikties ar savu slaveno māsu. Pēc divām stundām viņš atgriezās drūms un pārskaities. — Viņa ir tik sasodīti mākslota! — viņš iesaucās. — Un izturas gluži kā Anglijas karaliene.

Džordžs neizrādīja, ka jūtas atvieglots. — Nelādies! — viņš stingri noteica. — Vai tā tev koledžā māca runāt?

— Tēt! Dieva dēļ, man ir deviņpadsmit gadu.

— Tādā gadījumā tev vajadzētu zināt, ka lādēšanās nevienu par vīrieti nav padarījusi.

— Labi jau, labi. Es atvainojos, — Džeks aši sacīja un nodomāja, ka nākamreiz, atgriežoties no koledžas, viņš atgādinās savam draugam Hovardam Solomenam par viņa ideju kopīgi noīrēt dzīvokli Holivudā. Tas būtu kaut kas lielisks! — Hovards bija jūsmojis. Džeks vienmēr bija atteicies. Nākamreiz viņš būs ar mieru.

Silvera nosprieda, ka brālītis ir gluži izskatīgs puisis. Viņam noteikti piemita ģimenei raksturīgā pievilcīgā āriene, kaut arī talants acīm redzami gājis tikai Silveras virzienā. Ar vienu tikšanos pietika. Viņa vairs nepūlējās zvanīt, un pagāja vēl četri gadi, līdz viņi vaigu vaigā tikās Ņujorkā Blānšas bērēs, kura pārlieku agri bija nomirusi ar vēzi.

Džeks ilgi šaubījās, pirms devās uz šīm bērēm. Kad māte šķīrās no tēva, viņa bija šķīrusies arī no Džeka. Viņš nekad neaizmirsīs Džordža drūmo seju, kad tas kādu dienu lika viņam apsēsties un paziņoja šos sliktos jaunumus. — Tava māte neatgriezīsies mājās, — viņš bija teicis. — Tā būs labāk.

Džeks atcerējās, kā, bērns būdams, pirms gulētiešanas vairākus mēnešus raudājis, mēģinādams izprātot, ko viņš tik sliktu izdarījis, ka māte viņu tik nežēlīgi pamet. Pusaudža gados viņš bija domājis, ka vajadzētu māti satikt un likt viņai atbildēt uz šo jautājumu. Bet Džeks allaž atlika šo biedējošo vizīti, un, kad māte nomira, bija jau par vēlu, taču viņš saprata, ka vismaz jāierodas uz viņas bērēm.

Silvera bērēs tēloja traģisku karalieni. Viņa bija tērpusies melnās lapsādās un cepurē ar plīvuru. Viņa bija ieķērusies rokā Blānšas vīram. Kamēr visapkārt rosījās fotogrāfi, no izkrāsotajām acīm vai pāri plūda līdzjūtība.

Silvera neatpazina savu vienīgo brāli. Viņš pieskārās māsai pie rokas, lai atsvaidzinātu viņas atmiņu. — Pateicos par jūsu līdzjūtību, — viņa nomurmināja un aizgāja tālāk pie nākamā viņas apbrīnotāja.

Džeks māsas elpā saoda alkoholu un mēģināja viņu saprast. Pēc trim mēnešiem viņa apprecējās ar savu bijušo patēvu Lasvegasā — zvērot, ka šoreiz tas būs «līdz mūža galam». Pēc desmit mēnešiem sekoja skandaloza šķiršanās, kas izraisīja nepatīkamas atskaņas presē.

Šķita, ka Silvera no jebkurām nepatikšanām spēj izkļūt smaidīdama. Nākamajā gadā viņa dzemdēja meitu, atteicās nosaukt tās tēva vārdu un uz diviem gadiem pārcēlās uz dzīvi Brazīlijā ar kādu ļoti bagātu vīrieti (daži zināja teikt, ka tas esot nacistiskais kara noziedznieks, kas iztaisījis plastisko operāciju). Tad viņa trīsdesmit četru gadu vecumā atgriezās Brodvejā un tēloja divos slavenos šovos vienā pēc otra; tā pagāja vēl pieci gadi.

Pa to laiku Džeks nokārtoja savu dzīvi. Pēc koledžas beigšanas viņš kopā ar savu draugu Hovardu Solomenu noīrēja dzīvokli Holivudā. Hovards gribēja būt aģents, galvenokārt tāpēc, ka šajā darbā saskatīja neierobežotas iespējas tikt pie glītām meitenēm. Viņš dabūja darbu kādā lielā talantu aģentūrā, kur bija jāstrādā pasta pieņemšanas telpā.

Džeks īsti nezināja, ko viņš vēlas darīt. Visi teica, ka ar tādu izskatu viņam jākļūst par aktieri — viņam uznāca drebuļi, jau iedomājoties vien par to. Džeku interesēja rakstīšana un laikraksti. Vilināja žurnālistikas pasaule. Viņš sāka rakstīt filmu un ierakstu recenzijas kādam mazam žurnālam, un, lai varētu samaksāt savu īres naudas pusi, viņš kļuva par gidu televīzijas studijā. Sešu mēnešu laikā viņš tika paaugstināts par intervētāju vietējā šovā.

— Tu proti atrast kopīgu valodu ar cilvēkiem, — sacīja galvenā intervētāja, sieviete, kura spēja atpazīt talantu, to ieraugot.

— Pateicos, — viņš atsaucās, izlikdamies nedzirdam viņas uzaicinājumu pavadīt kādu kaislu nakti viņas savrupmājā.

Tad viņš turpināja savu karjeru, pārgulēdams ar katru izskatīgu intervējamo raidījuma dalībnieci, tajā pašā laikā uzzinādams visu, ko vien var, par televīziju.

Kādu dienu Džeku aizkulisēs sagrāba jauns kinoaktieris — viens no viņa raidījuma viesiem. — Ei, vecīt, tu guli ar manu draudzeni, — aktieris protestēja.

— Tiešām?

— Vari būt par to drošs.

Džeks nevarēja saprast, kura tad īsti varētu būt šī aktiera draudzene, tāpēc, nesaukdams nevienu vārdā, viņš tikai noteica: — Es atvainojos.

— Nolādēts, tas tev tiešām jādara! — norūca aktieris. — Viņa negribēja, lai es būtu pirmais. Kāda viņa ir gultā?

Saruna viņus noveda līdz tuvākajam bāram, un Ma-nons Keibls — jauns aktierītis — kļuva par Džeka un Hovarda dzīvokļa trešo biedru. Viņi sevi nosauca par Trīs nepiepildāmajiem — tas gan vairāk attiecās uz viņu karjeras mērķiem nekā uz daudzkrāsaino seksuālo dzīvi. Hovards bija staigājošs iekāres iemiesojums. Ma-nonam bija vajadzīgais izskats un humora izjūta, lai gultā labi justos pats un sagādātu prieku citiem. Dže-kam bija viss nepieciešamais.

Viens, ar ko Džeks nekad nelielījās, bija viņa slavenā māsa. Hovards to zināja, taču nevienam neko neteica. Manons, to atklājis, domāja, ka viņu grib izjokot. —Kāpēc tāda noslēpumainība? — viņš noprasīja.

Džeks paraustīja plecus. — Es viņu tik tikko pazīstu. Kam man vajadzīga šī radniecība?

Laimīgā kārtā Silvera karjeras sākumā bija izvēlējusies savas mātes meitas vārdu — Andersone. Džeks labprātāk palika pie sava interesantā ģimenes uzvārda — Paitons.

Un tā Trīs nepiepildāmo karjera virzījās uz priekšu.

Hovards divdesmit sešu gadu vecumā kļuva par pilntiesīgu aģentu, bet divdesmit astoņu gadu vecumā jau bija slavens. Tajā pašā laikā viņš apprecējās, nopirka pārāk dārgu māju Lorela kanjonā, iegādājās savu pirmo mersedesu un sarīkoja dižas svinības.

Manons ar populāra sieviešu žurnāla starpniecību patiesi virzījās pretī filmzvaigznes slavai. Viņš pārspēja slavenībā Bērtu Reinoldsu, filmējās vairākās nepārprotami slavenās filmās, nopirka izsmalcinātu vasarnīcu un krēmkrāsas rolsroisu un nodrošinājās ar veselu rindu skaistu draudzeņu.

Džeks devās uz Arizonu un sāka strādāt vietējās televīzijas ziņu dienestā. Pēc diviem gadiem viņš jau spēja vadīt jebkuru raidījumu. Viņš dabūja labu vietu Čikāgā, tad Hjūstonā. Viņš izmēģināja savu roku it visā, sākot ar nopietnām ziņām un beidzot ar skandalozām muļķībām, apsprieda politiku, kinofestivālus, slepkavības, filmas, bērnu tiesības. Vajadzēja tikai nosaukt kādu tēmu — un Džekam par jebkuru bija ko teikt. Hjūstonā viņš tika pats pie sava šova — «Neuzvaramā Paitona». Viņš pārspēja ikvienu tuvākā un tālākā apkārtnē. Apbrīnotāji kaudzēm sūtīja cildinošas vēstules. Kad Džeks devās un Ņujorku, lai vadītu plašo ikvakara slavenību interviju raidījumu, Silvera bija ceļā uz Holivudu, lai filmētos kāda savas pašas slavena Brodvejas gabala ki-noversijā.

Džeks bieži prātoja, vai Silvera piezvanīs, lai viņu apsveiktu sakarā ar panākumiem. Galu galā — vai tas kādam patika vai ne, viņi tomēr bija brālis un māsa, un varbūt viņi varētu aizmirst pagātni un sākt visu no jauna.

Taču no Silveras Džeks nedzirdēja ne pušplēsta vārda.

Filma, kurā Silvera tēloja, izgāzās. Tā nebija vienkārša izgāšanās, bet īsta atomkatastrofa, aizraudama ceļā līdzi visu, kas bija sasniegts. Silvera pazemota aizlidoja uz Eiropu. Šķita, ka visi šajā neveiksmē vaino viņu. Ak Dievs! Kas attiecās uz Silveru, viņa bija labākais, kas vispār šajā filmā bija.

Viņa pārdzīvoja, kā tagad pati mēdza delikāti sacīt, «nervu sabrukumu». Īstenībā šajā laikā viņa bija nodevusies dzeršanai un narkotikām, kas gandrīz izpostīja viņas dzīvi, nemaz nerunājot par pajukušo karjeru.

Tieši tad Džeks saņēma no viņas ziņu. Īstenībā gan ne no viņas — viņam no Londonas piezvanīja kāda desmitgadīga meitene, vārdā Hevena. — Vai tu esi mans tēvocis? — viņa noprasīja. — Vai es drīkstu aizbraukt un padzīvot pie tevis? Mamma ir slima. Viņu aizveda kaut kur prom.

Džeks atlika uz nedēļu visas intervijas un aizlidoja uz Londonu. Viņš atrada Hevenu pie kāda dīvaiņa Celsijā. Silvera bija ievietota nervu klīnikā.

— Viņa, nabadzīte, mēģināja laupīt sev dzīvību, — vīrietis čukstēja. — Vai varat iedomāties, kā tas ir, kad zūd skaistums un talants. Es darīju, ko uzskatīju par labāku. Ā, starp citu, viņa man ir parādā divus tūkstošus sterliņu mārciņu. Es, lūdzu, gribētu skaidrā naudā.

Džeks parūpējās par visu. Viņš nomaksāja rēķinus, izgādāja, lai Silveru pārvietotu uz privāto klīniku, nolīga diennakts kopējas un labākos ārstus.

Kad viņš apciemoja māsu, Silvera truli raudzījās viņā. Bez kosmētikas viņa izskatījās kā bāla ēna, bet acis liesmoja. — Kā klājas Džordžam? — viņa apvaicājās. Četrdesmit gadu vecumā viņa beidzot painteresējās par tēvu, kuru sešpadsmit gadu vecumā bija noliegusi.

— Viņam klājas labi, — Džeks atbildēja. — Es ņemšu Hevenu līdzi, lai padzīvo pie viņa. Protams, ja tev nav iebildumu.

— Jā, — viņa nedzirdami atsaucās, ar apgrauztajiem nagiem knibinādama atrisušu matu šķipsnu. — Ar mani ir beigas, zini, — viņa dabiski turpināja. — Esmu izmetama. Holivudā neviens nespēj saskatīt īstu talantu. Viņiem vajadzīgas vienīgi divdesmitgadīgas ar lielām krūtīm. Es nekad vairs tur neatgriezīšos.

Džeks jutās neomulīgi ar šo bālo, novājējušo sievieti, kura runāja ar tādu rūgtumu. Sī nebija tā Silvera An-dersone, ko viņš bija pieradis vērot gadiem ilgi. Vienā ziņā tas bija atvieglojums — redzēt, ka viņš izkļuvis no Silveras ēnas, kaut arī šī ēna bija eksistējusi tikai viņa iztēlē.

— Nu, nu, — viņš mēģināja iedvest Silverai pašapziņu, — tu vēl aizvien esi skaista sieviete. Un tu allaž būsi liela zvaigzne.

— Pateicos! — viņas tonis bija sarkasma pilns. — Uzmundrinoši vārdi no mazā brālīša Džeka. Ak Dievs! Tu vēl biji autiņos, kad es jau biju zvaigzne. Tavs padoms man nav nepieciešams.

Par brāļa karjeru viņa nebilda ne vārda. Džeks Pai-tons. Šībrīža slavenība. Pats ar savu plašu šovu.

Nokārtojis visu gan finansiāli, gan citās jomās, Džeks ar Hevenu aizlidoja atpakaļ uz Kaliforniju. — Tu dzīvosi pie vectēva viņa mājā, — viņš meitenei sacīja. — Un, kad tavai mammai kļūs labāk, viņa atsūtīs tev pakaļ.

— Nē, to viņa nedarīs, — atteica Hevena, būdama pārāk gudra savam vecumam. Viņa bija maza, ar smalkiem sejas vaibstiem un milzīgām dzintarkrāsās acīm.

— Darīs gan, — Džeks neatlaidās.

— Saderam? — Hevena ierosināja.

— Labi. Tu būsi zaudētāja, mazā.

Hevena uzvarēja derībās. Silvera Londonā atlaba un pat nedomāja sūtīt pēc Hevenas.

Džeks jutās satriekts. Viņš aprunājās ar televīzijas studijas vadību un lūdza pārcelt viņa šovu uz Losan-dželosu. Tā piekrita, un Džeks nopriecājās. Hevenai līdzās vismaz būs vēl kāds bez vectēva, kurš no sirds rūpējās par meiteni.

Silvera atsāka savu karjeru uz angļu skatuves, un jaunais uzvedums atnesa viņai žilbinošas recenzijas un slavas atgriešanos. Tā bija angļu slava. Viņai patika atkal būt rampas un atzinības gaismā. Bet tā bija tikai angļu atzinība, un ar to nepietika. Anglija bija tikai mazs dīķītis, un viņa gribēja Ameriku. Ar šādu domu viņa nolīga Holivudā jaunu aģentu — Kvinu Letimo-ru — un mudināja viņu kaut ko darīt šajā virzienā.

Kvins nedomāja, ka viņiem izdosies kaut kas dižens. Silveru Andersoni diez vai vairs varēja uzskatīt par slavenību. Viņa bijusi prom pārāk ilgi un pārāk daudziem uzminusi uz varžacīm, lai tagad ieinteresētu Holivudu. Viņš pieminēja Silveras vārdu vairākkārt un dažādos projektos, tomēr visur saņēma līdzīgas atbildes, sākot ar «Viņa ir pārāk veca» un beidzot ar «Tā dāmi-ņa ir nolietota». Tad negaidot parādījās lomas piedāvājums televīzijas ziepju operā «Palmspringsa». Normālos apstākļos Kvins tūlīt būtu noraidījis šo piedāvājumu. Silvera vēlējās atgriezties, bet diez vai viņa gribēja to darīt, televīzijas gabalā tēlojot padzīvojušu dziedātāju. Tomēr, kad City Television kanāls nāca klajā ar pārlieku vilinošu priekšlikumu, Kvins piezvanīja Silverai uz Londonu un sacīja: — Te varētu būt darbiņš, kurā ievērojamas personas varētu apskatīt tavu skaistumu.

— Es netaisos filmēties ziepju operā, — Silvera sašuta.

— Filmēšana sešas nedēļas dažādās vietās, — Kvins viņu pārtrauca. — Laba naudiņa, neierobežots budžets attiecībā uz tērpiem, tu vari izvēlēties gan tērpus, gan kaut ko mainīt scenārijā un arī visu pārējo — ko vien vēlies. Viņi ļoti labprāt gribētu tevi dabūt.

— Tā tam arī vajadzētu būt, — viņa pavīpsnāja. — Iedomājies tikai — ziepju opera!

— Padomā par to, — viņš ieteica.

— Kāpēc man tas būtu jādara? — viņa iebilda.

— Tāpēc, ka šobrīd tā ir vienīgā iespēja.

Silvera filmējās «Palmspringsā». Viņa bija lieliska. Šova popularitāte auga augumā. Producenti viņai piedāvāja milzu naudu, lai viņa turpinātu sadarbību. Un Silvera Andersone kļuva par slavenāko televīzijas aktrisi.

Jau trīs gadus viņa bija nepārspēta. Viņa bija slavenāka, nekā bijusi jebkad agrāk, un izbaudīja katru savu panākumu mirkli.

Garš, melns limuzīns gaidīja Silveras Belēras savrupmājas durvju priekšā. Limuzīnā sēdēja viņas reklāmas sekretāre Nora Kārvela — piecdesmit deviņus gadus veca lesbiete ar zinošām acīm un rupju balsi (kurš gan cits spētu sadzīvot ar Silveru?) — un viņas personiskais asistents — garš un lecīgs jauneklis, kurš šo darbu darīja divas nedēļas un kuram draudēja atlaišana.

— Labrīt visiem! — Silvera uzsmaidīja.

Atskanēja nepārprotama atvieglojuma nopūta. Silvera bija labā garastāvoklī. Lai slavēts Dievs!

4

Kad Manons Keibls piecēlās, lai dotos uz tualeti, Hovards Solomens, pieliecies tuvāk Džekam Paitonam, dedzīgi ierunājās: — Tu nemūžam neticēsi, bet es vakar kādās viesībās saskrējos ar Vitniju un varu zvērēt, ka viņa nav pret mani vienaldzīga.

Džeks sāka smieties. Vitnija Valentina Keibla bija Manona bijusī sieva — apburoša aktrise, kuru Manons vēl aizvien nespēja aizmirst. — Vitnija, — Džeks lēnām atkārtoja, — nav vienaldzīga? Pret tevi? — Viņš sāka smieties.

— Dieva dēļ, — Hovards dusmīgi norūca. — Kas tur tik smieklīgs?

— Tas, ka jūs ar Vitniju viens otru ciest nevarējāt, kad tu biji Manona aģents. Ak Dievs! Nespēju nemaz saskaitīt tās reizes, kad tu viņu lamāji un viņa to pašu darīja ar tevi.

— Stingrs daikts un mīļa uzvešanās ir lietas, kas mēdz mainīties, — Hovards visgudri noteica.

Džeks gandrīz aizrijās. — Man patīk, kad tu sāc gvelzt kā dzejnieks.

— Ej tu...

— Kad man radīsies tāda vajadzība, es atcerēšos tavu padomu.

Hovards saniknojās. — Kad es tev saku, viņa man pilnīgi uzplijās. Nākamā viņas filma būs mana, to es dabūšu gatavu.

— Tu to dabūsi gatavu, kad Manons būs sešas pēdas zem zemes, — Džeks brīdināja. — Pamēģini tikai aiztikt Vitniju, un Manons tavas oliņas uzceps brokastīs.

— Kas tad tur tik sasodīti slikts? — Hovards satraukti pavicināja gaisā rokas. — Viņi jau gandrīz divus gadus ir šķīrušies. Un Manons ir precējies ar to Melāniju — kā viņu tur sauca. Un Vitnija kopš viņu šķiršanās arī nav uzvedusies gluži kā jaunava.

— Tu runā kā pilnīgs idiots, — Džeks noteica, sarunas garlaikots. — Vai tev nekad nav ienācis prātā, ka Vitnijas pēkšņajai interesei par tavu personu varētu būt ļoti ciešs sakars ar tavu augsto stāvokli Orfeja studijā?

— Vai tu gribi teikt... — Hovards nikni iesāka. Viņš spēji apklusa, jo Manons nupat bija atgriezies pie galdiņa.

— Es tā domāju, — Manons izsmejoši ierunājās, — kāds varētu uzņemt filmu par padzīvojušām kundzītēm, kas seko kinozvaigznēm tualetē. Man tikko gadījās viens brīnums. Viņa pamanīja mani tajā nolādētajā tualetē un noprasīja autogrāfu tieši čurāšanas laikā! Vai varat tam ticēt?

Džeks tam viegli spēja noticēt. Ar viņu pirms nedēļas kādā modernā restorānā bija noticis tieši tas pats. Tā bija viena viņa dzīves puse, kas viņam nepatika. Māsa Silvera gozējās šajā slavā. Nebija iespējams palasīt nevienu žurnālu, tūlīt no tā pretim vērās Silveras seja. Viņas atgriešanās slavas kalngalos bija fenomenāla, tomēr, par laimi, tā nebija ietekmējusi Džeku. Sabiedrībā viņus uzskatīja par divām ļoti atšķirīgām personām. Gluži tāpat kā Vorens Bītijs un Šērlija Makleina, fakts, ka viņi ir brālis un māsa, reti kad parādījās atklātībā.

Šodien bija Silveras dzimšanas diena. Džeks ar viņu nebija runājis mēnešiem ilgi. Viņu vienīgās sarunas attiecās uz Hevenu, kurai tagad bija jau sešpadsmit gadu. Kad Silvera atgriezās Amerikā, visi gaidīja, kad Hevena pametīs vectēva māju un pāries dzīvot pie mātes. Tomēr Hevenai pietika ar vienu pie Silveras pavadītu nedēļu, un viņa atgriezās pie vectēva, kurš kopš tā laika turpināja par viņu rūpēties. Džeku tas saniknoja. Dzordžs kļuva vecāks, un viņam bija vajadzīgs miers un klusums. Hevena veidojās par mežonīgu pusaudzi, taču Silvera par to uztraucās vismazāk. Viņa pat negrasījās atklāt, kas ir Hevenas tēvs.

— Ko tu par to teiksi, Hovard? — Manons noprasīja.

— Kā būtu, ja uzņemtu filmu ar nosaukumu «Vecās apbrīnotājas» vai «Kā es mācījos čurāt publikas • acu priekšā»? Vai tevi neaizrauj šī doma?

— Manuprāt, tev tiešām vajadzētu uzņemt kādu filmu Orfeja studijā, — Hovards nopietni sacīja. — Tu tikai pasaki, ko vēlies, un darījums būs noslēgts.

— Liecies mierā! Tu labāk nekā jebkurš cits zini, ka man nav ne kripatiņas laika, pat lai pakasītu dibenu.

Neatlaizdamies Hovards ieteicās: — Sarunāsim kaut ko. Kad tev būs laiks, mēs tevi gribam redzēt pie sevis. Atceries, Orfeja studija rindā ir pirmā.

— Ko tas nozīmē — īpaša labvēlība, jā?

Hovards mundri pamāja. — Jā.

— Tādā gadījumā, — sarunai pievienojās Džeks,

— kad tu taisies piedalīties manā šovā? To tu, Dievs vien zina, cik ilgi jau soli. Ko nozīmē šī negrozāmā uzticība Kārsonam?

Pacēlis gaisā abas rokas, Manons pasmīnēja. — Es esmu pieprasīts! Un tas man patīk!

Viņš bija pieprasīts jau vairāk nekā piecpadsmit gadu un vēl aizvien izbaudīja katru šo mirkli, nemaz nerunājot par publikas apbrīnu un miljoniem, ko bija nopelnījis.

Manonam bija viss, ko viņš gribēja. Izņemot Vitniju. Viņa bija atstājusi Manonu tieši tad, kad bija viņam visvairāk nepieciešama, un tagad viņš centās tikt tam pāri. Viņa jaunā sieva Melānija Senna šo problēmu nebija atrisinājusi. Viņa bija pēdējā Mis Teksasas Saule, glīta un mīļa, bet Melānija Senna nebija Vitnija, un, apprecēdams viņu, Manons bija pieļāvis nelabojamu kļūdu. Ja nedraudētu alimentu maksāšana un īpašuma sadale, Manons būtu viņu pametis jau nedēļu pēc kāzām. Kāds viņš bija muļķis, ka nebija pieprasījis, lai Melānija Senna pirms kāzām paraksta vienošanos, ka nepretendē uz viņa īpašumu. Tomēr viņa advokāti pie tā jau strādāja, un, tikko viss būs sagatavots, Manons pieprasīs šķiršanos. Dabiski, ka Melānija Senna neko par šiem viņa plāniem nezināja. Nebūtu prātīgi viņu iepriekš brīdināt. Lai viņa domā, ka viss ir kārtībā līdz pat šķiršanās dienai, un tad — atā, mazā, glītā skaistuma karaliene!

Viņš bija traks, precēdams Melāniju Šennu. Viņš vienkārši bija gribējis atriebties Vitnijai, kura bija pārvākusies dzīvot uz Malibu pie Manona bijušā drauga Čaka Nīlsona. Tas puisis vispār neprata tēlot un parādījās tikai tajās filmās, kuras Manons bija atraidījis. Par laimi, viņu romāns nebija stabils, un tagad Manons (tikko būs panācis šķiršanos) cerēja Vitniju dabūt atpakaļ. .

— Es nevaru piedalīties tavā šovā, — viņš drūmi paziņoja. — Tu esi pārāk nopietns.

— Nopietns! — Džeks nogrozīja galvu. — Tu laikam neredzēji manu pagājušās nedēļas raidījumu ar Maidlera jaunkundzi.

— Lieliskas krūtis! — iesaucās Hovards.

— Lielisks talants, — norāja Džeks.

— Un lieliskas krūtis, — piebilda Manons.

Džeks nevarēja atturēties neiesmējies. — Ak jūs

abi! — viņš noteica. — Krūtis un dibentiņi. Tas vien jūs interesē.

— Un tu par to nekad nedomā, vai ne? — Hovards un Manons kā vienā mutē sacīja.

— Tikai tad, kad jūtu iekāri, — Džeks atsaucās, un visi trīs draugi iesmējās.

Vitnijai Valentinai Keiblai bija lielisks augums un interesanta seja. Viņas acis bija kā sapņaini akvamarīni, deguns taisns un vasarraibumains, mutes kaktiņi nedaudz noslīdējuši, ja viņa nesmaidīja, bet, ja viņa to darīja, Vitnijai Valentinai Keiblai bija visplatākais, visjaukākais un visbaltākais smaids visā Holivudā.

Viņas mati bija gaiši, gari un viļņaini. Pat pieauguši vīrieši sapņoja par viņas matiem. Un pieaugušas sievietes atdarināja katru viņas ^burvīgo matu sakārtojumu.

Viņa bija personība un zvaigzne, bet, lai cik skumji arī būtu to paziņot, — Vitnijai Valentinai Keiblai nepiemita aktrises talants.

Šķiet, tam nebija pārāk lielas nozīmes, jo piecu gadu laikā, kopš viņa bija nodevusies aktrises karjerai, viņa bija guvusi diezgan ievērojamu popularitāti. Palīdzēja neskaitāmi žurnālu vāki un gadu ilgais darbs televīzijā, kam sekoja vairākas filmas, kurās viņa tēloja, ģērbusies dažādos, bet ļoti pieticīgos apģērba gabalos. Vitnija bija vilkusi visu, sākot ar trīs stratēģiski izvietotām vīģes lapām un beidzot ar ūdeļādas vakarkleitu. Bet viņa nekad nebija izrādījusi VISU. Ak nē! Lai cik apburoša viņa būtu, Vitnija zināja, ka visgudrākais ir atstāt kaut ko apslēptu. Tāpēc milzīgā netīrā publika nekad nebija redzējusi ne viņas baudkāros krūšu galiņus, ne zīdainos gaišos kaunuma matiņus, kaut arī Playboy un tam līdzīgi žurnāli bija lūguši viņu parādīt visu — par šo privilēģiju piedāvājot milzīgas naudas summas.

Vitnija ar to nebija mierā. Ja arī viņa kādreiz izrādīs visus savus krāšņumus, tas notiks tikai par miljonu dolāru vai arī nekad. Un šāds piedāvājums vēl nebija nācis.

Vitnija Valentina Holivudā nonāca ļoti vienkārši. Strādādama par frizieri mazā pilsētiņā netālu no Fortvortas, viņa, tāpat kā visi pārējie pilsētiņas iedzīvotāji, dedzīgi vēlējās redzēt īsto filmu uzņemšanas vietu Holivudā. Kādā sestdienas pēcpusdienā viņa kopā ar draudzeni apmeklēja filmēšanas paviljonu, un tūlīt viņā ieskatījās uzņemamās filmas zvaigzne Manons Keibls.

Manonam tā vis nebija mīlestība no pirmā acu uzmetiena, tas bija kaut kas cits. Jā, tā lieta iet — jāķer tikai rokā. Un jaukā Vitnija bija visķeramākā meitene, ko viņš pēdējās nedēļas laikā bija redzējis. Viņa bija astoņpadsmitgadīga un nevainīga, tā viņa vismaz teica, kad Manons centās viņu iekārdināt, solot gultas priekus ar kinozvaigzni.

Vitnija nebija laimīga, dzīvodama mazā pilsētiņā. Viņa gribēja tikt no turienes prom, un Manons Keibls šķita lielisks līdzeklis šā nodoma īstenošanai. Instinkts teica priekšā, ka vienīgais veids, kā Manonu iegūt, ir uzvesties atturīgi. Un viņai bija taisnība. Manons viņu apsaukāja visneiedomājamākajos vārdos, bet pēc sešām nedēļām apprecēja, kad beidzās filmas uzņemšana, aizveda uz Beverlihilzu kā savu sievu.

Piecus gadus Vitnija tēloja paraugsievu. Gatavoja ēst, iepirkās, rūpējās par viņu Malibu savrupmāju, pozēja fotogrāfiem kopā ar savu slaveno vīru un vispār uzvedās kā sieviete, kuru katrs vīrietis labprāt sauktu par savējo.

Un tad, kādā karstā Malibu svētdienā, kad pilnā sparā darbojās burbuļvanna un ārā vēsmoja uz restēm ceptas gaļas smarža, Manona draugs un aģents Ho-vards Solomens iečukstēja Vitnijai ausī, ka televīzijas iestudējumā ir tieši kā viņai radīta loma, ja vien viņa būtu aktrise.

Vitnijas seja uzbudinājumā iekvēlojās. — Iekārto mani tur, Hovard! — viņa lūdzās. — Nu, lūdzu! Tev tas jāizdara!

— Manons mani nogalinās, — Hovards noelsās.

— Ja tu to neizdarīsi, tad es nogalināšu tevi! — nošņācās Vitnija.

Slepeni viņa izgāja filmas proves.

Slepeni viņa dabūja šo darbu.

Kad viss tika atklāts Manonam, viņš kļuva nikns: — Tu, stulbais idiot! — viņš auroja uz Hovardu. — Vismazāk man vajadzīga sieva — topošā aktrisīte.

— Bet viņa pati to vēlas, — Hovards neveikli iebilda.

— Viss, tu vairs neesi mans aģents, ņem to vērā! — Manons nokliedza, tad izgāza savas dusmas uz Vitniju.

— Es gribu strādāt, — viņa mierīgi paziņoja. — Man ir garlaicīgi.

— Garlaicīgi! — Viņš noskaitās. — Dieva dēļ, tu taču esi precējusies ar mani! Kā tev var būt garlaicīgi?

— Tu vienmēr strādā, — viņa žēlojās. — Man visu dienu nav ko darīt. Es jūtos vientuļa.

— Tad varbūt mums vajadzētu parūpēties par īstu ģimeni? Mēs par to jau pietiekami daudz esam runājuši. Tu zini, ka es to vēlos.

— Un es vēlos kaut ko sasniegt savā dzīvē, pirms iegrimstu ģimenes dzīvē un gādāju bērnus. Lūdzu, Ma-non, tev jāsaprot, ka man šobrīd šis darbs ir nepieciešams.

Manons negribīgi piekrita, un viņa izmēģināja aktrises karjeru. Vitnija bija vienīgā sieviete, ar kuru kopā viņš gribēja vadīt savu dzīvi, un, ja viņai bija nepieciešams pāris mēnešu pamaisīties televīzijas šovu biznesā, lai viņa to dara. Viņa drīz sapratīs, ka tas viss ir nekam nederīgas muļķības.

Pirmais, ko Vitnija izdarīja, — nokrāsoja savus gaiši brūnos matus pilnīgi blondus. Tad viņa nolēma, ka profesionālajā karjerā izmantos savu meitas uzvārdu, saucoties Vitnija Valentina, pievienojot — Keibla, lai izpatiktu Manonam (tas patika arī viņas televīzijas šova preses dienestam, bet tas ir cits stāsts).

Un tā sākās viņas ceļš uz zvaigznes slavu. Tas nebija grūts. Šovs izdevās ar milzīgiem panākumiem. Vitnija atbilda visām ekrāna prasībām, turklāt viņai bija ļoti slavens vīrs, un prese to tūlīt izmantoja.

Pēc pieciem gadiem un piecsimt žurnālu vākiem ar viņas bildi viņa jau bija zvaigzne — tieši tāda, par kādu bija vēlējusies kļūt. Bet viņas un Manona attiecības jau piederēja vēsturei. Viņa nebija domājusi šķirties no vīra, bet Manons bija tik greizsirdīgs uz viņas panākumiem, un tur viņa neko nespēja līdzēt. Viņi bija šķīrušies jau astoņpadsmit mēnešus. Kad šķiršanās prāva bija galā, Manons tūlīt bija apprecējis kaut kādu Teksasas skaistuma karalieni. Vitniju tas patiesi sāpināja, jo tieši viņa bija pasteidzinājusi šķiršanos, nevis Manons, kurš bija zvērējis mūžīgu mīlestību līdz pat tam mirklim, kad apprecējās no jauna. Sākumā viņai radās doma izdarīt to pašu ar to puisi, ar kuru viņa tobrīd dzīvoja kopā — ar Manona bijušo draugu Čaku Nīlsonu. Bet Čaks, parasti būdams lielisks, kļuva neprātīgs, kad dabūja nedaudz narkotiku. Bez tam Vitnija izbaudīja savu jaunatgūto brīvību.

Savas Lomavistas majas darza nierveidīga baseina malā sūkdama tēju ar ledu, Vitnija domāja par Hovardu

Solomenu. Kurš gan būtu domājis, ka viņš kādreiz vadīs Orfeja studiju? Kad viņš bija Manona aģents, Vitnija nevarēja viņu ciest, un, kad viņš noorganizēja Vitnijas kaijeru, viņa to vienīgi piecieta tikmēr, kamēr viņš atstāja aģenta darbu, lai veidotu pats savu producentu firmu. Vēl pēc dažiem veiksmīgiem gājieniem viņš jau bija kļuvis par studijas galvu. Gluži iespaidīgi.

Izstiepusi smalko kāju, viņa apbrīnoja savu nevainojami pedikirēto nagu pērļaino mirdzumu. Hovards Solo-mens. Viens no Manona labākajiem draugiem. Smieklīgais, vulgārais, bet apķērīgais Hovards.

Viņa kā saldama nodrebinājās. Pat doma vien par pārgulēšanu ar Hovardu bija neprātīga; Vitnija to pazina jau pārāk ilgus gadus. Un tomēr vakarvakarā Fīldu viesībās viņi ar Hovardu bija klusi sarunājušies kādā stūrī, tuvumā neviena nebija — un kaut kas bija noticis. Hovards viņu bija sapratis. Viņš saprata Vitnijas karjeras nozīmīgumu. Un reizēm tas varēja būt pats svarīgākais jebkuru attiecību pamatā.

5

Springstīns dziedāja, un Džeida jutās labi. Viņa bija izkravājusi trīs kastes, un dzīvoklis jau sāka izskatīties pēc mājām. Iezvanījās durvju zvans, un viņa palūkojās caur durvju actiņu — vecs Ņujorkas ieradums. — Kas tur ir? — viņa uzsauca.

— Pica.

— Es to neesmu pasūtījusi.

— Tu vienmēr pasūti picu, kad ierodies jaunā vietā.

— Korij! — Viņa atvēra durvis. — Ak tu, nejaukais! Tu teici, ka nevarēsi izrauties līdz pat nākamajai nedēļai.

— Tevis dēļ, māšel, esmu spējīgs darīt brīnumus.

Viņš nolika kārbu ar picu uz grīdas un apskāva māsu. Viņi nemaz nebija līdzīgi. Korijs bija augumā mazāks nekā Džeida un dažus gadus jaunāks. Viņš bija izskatīgs, pareiziem sejas vaibstiem, bet bez māsas intriģējošās burvības.

— Cik tas ir jauki! — viņa iesaucās.

— Es vai pica?

— Pica, kas tad cits. Nāc, ēdīsim. Es mirstu aiz bada! Ceru, ka tā ir ar sēnēm?

— Un ar sieru un tomātu mērci, un maltu gaļu, un pipariem. Vai tas tevi apmierina?

— Ak, Korij, mīļais, — tu mani apmierini. Ir tik lieliski redzēt tavu muļķīgi smaidošo ģīmīti.

Viņš pavīpsnāja. — Simpātijas ir abpusējas, skaistā māšel. Pārāk ilgi neesam redzējušies.

— Es zinu.

Viņš pacēla kārbu ar picu. — Vai drīkstu ienākt? — viņš pavaicāja. — Jeb vai mēs ēdīsim kāpņu telpā?

— Atvaino! Nāc iekšā. Tūlīt. Ēdīsim. Un tad tu izstāstīsi visus jaunumus, labi?

— Tieši tā! — Viņš sekoja Džeidai ultramodernajā virtuvē un uzlika kārbu uz letei līdzīgā galdiņa.

Džeida pasniedzās pēc šķīvjiem un naža. — Kā klājas Maritai un Džonsonu mantiniekam?

Korijs pavērās apkārt. — Patiešām jauka vietiņa, — viņš atzinīgi noteica.

— Labāka par manu aliņu Ņujorkā, ko? — viņa tincināja.

— Lielāka.

— Ko tu dzersi? Vai uzdzīvosim un atvērsim vīna pudeli?

Viņš paskatījās pulkstenī. — Vēl tikai pusviens.

— Zini, reizēm man liekas — tu nekad neesi dzīvojis lielā pilsētā.

Viņš vērās laukā pa logu. — Reizēm es vēlos, kaut nebūtu to darījis. — Pievērsdamies māsai, viņš piebilda:

— Vai ar mammu un tēti pēdējā laikā neesi runājusi? Viņa pasniedza brālim baltvīna pudeli un attaisāmo.

— Zvanīšu rit. Es vienmēr zvanu svētdienās. Ja es mainīšu šo paradumu, viņi kritīs panikā un nodomās Dievs zin ko. Kāpēc tu jautā? — Viņas balsī ieskanējās rūpes. — Nekas taču nav noticis, vai ne?

Viņš darbojās ar vīna pudeli. — Viņiem klājas labi. Es vakar runāju ar mammu.

— Jauki. — Džeida dalīja picu milzīgos gabalos.

— Es vienkārši domāju, ka tu esi ar viņiem runājusi, tad tu jau būtu dzirdējusi, — viņš neveikli noteica.

Džeida cieši paskatījās brālī. Viņam bija kaut kas sakāms, un Džeida nebija pārliecināta, vai vēlas to dzirdēt. — Ko tu gribi teikt?

— Mēs ar Maritu šķiramies.

— Ak velns!

Plecus paraustījis, viņš kā aizstāvēdamies noteica:

— Kas tur liels?

— Ir gan! — viņa drūmi atsaucās. — Jums ir bērns. Tāpēc tas ir ļoti svarīgi.

Korijs aizsvilās: — Iztiksim bez lekcijām. Citādi es varu šo to piebilst arī par tavu situāciju.

— Esmu laukā no savas situācijas, — viņa stingri noteica, noteikti pastiepdama zodu.

Viņš nespēja aizstāvēties, tāpēc uzbruka: — Tu izniekoji sešus savas dzīves gadus ar precētu vīrieti, tāpēc, ja tu grasies dot padomu man, tas nav vajadzīgs.

— Nekaitini mani! — viņa atcirta. — Tas, ko tu dari un ko daru es, ir divas atšķirīgas lietas.

Tiklīdz Džeida bija to izteikusi, viņa vēlējās, kaut nebūtu to darījusi. Visu mūžu Korijs atradies viņas ēnā. Viņa bija ģimenes veiksminiece, Korijam tas nebija izdevies. Viņa bija viena no labākajām savā profesijā. Korijam bija parasts darbs kādā sabiedrisko attiecību firmā Sanfrancisko. Viņš pats nebija gājis prom no mājas tikmēr, kamēr iepazinās un apprecējās ar Maritu — viņa bija no Havaju salām — un pirms četriem gadiem kopā ar viņu pārcēlās uz dzīvi Kalifornijā.

— Piedod, — viņa klusi sacīja. — Laikam jūtos sarūgtināta. Jūs ar Maritu likāties tik burvīgs pāris. Kas notika?

Viņš bezspēcīgi atmeta ar roku. — Es nezinu.

Džeida atklāja, ka viņai zudusi ēstgriba. Brāļa laime viņai bija svarīga, un šī ziņa bija ļoti nepatīkama. Viņa nespēja vien sagaidīt, kad varēs pa telefonu parunāties ar mammu.

— Es gribēju pats tev to izstāstīt, — viņš teica, pieceldamies un sākdams nemierīgi staigāt pa virtuvi. — Mamma ar tēti zina, bet tas arī viss.

— Vai to nevar vērst par labu?

— Baidos, ka ne. Es pārvācos un Losandželosu. Mani no Sanfrancisko pārceļ uz šejienes biroju.

— Beidzot arī kaut kādi patīkami jaunumi. Tu vari dzīvot pie manis.

Pakratījis galvu, viņš atteica: — Man jau ir dzīves vieta. Mēs ar draugu noīrējām māju.

Džeidai šī aina kļuva skaidrāka. Korijs sapinies ar citu sievieti. Cerams, ka šī apmātība ātri pāries un viņš steigsies atpakaļ pie Maritas un bērna.

— Vai drīkstu tev dot kādu padomu? — viņa riskēja.

— Nē, pateicos. Redzi, māšel, man jāskrien. Man vēl daudz kas kārtojams.

— Tu taču tikko ieradies, — viņa iebilda.

Noskūpstījis māsu uz pieres, viņš sacīja: — Mēs

dzīvosim vienā un tajā pašā pilsētā. Mēs to neesam darījuši kopš bērnu dienām. Būs tieši tāpat kā vecajos labajos laikos, vai ne?

Džeida bija pilnīgi zaudējusi labo omu, tomēr pamāja ar galvu.

— Es tev piezvanīšu, — Korijs sacīja, — tiklīdz būšu iekārtojies.

Kolīdz Korijs bija aizgājis, Džeida piezvanīja mātei, bet viņa nezināja neko vairāk un bija ļoti sarūgtināta par šo situāciju.

— Vai ar Maritu kāds ir runājis? — Džeida jautāja.

— Korijs saka: viņa ar bērnu esot atgriezusies Havaju salās pie savas ģimenes, — māte atteica.

— Ne jau uz visiem laikiem, es ceru.

— Es nezinu.

Nolikusi klausuli, Džeida juta nepārvaramu vēlēšanos parunāt ar Marku. Viņi nebija tikušies jau piecas nedēļas, un viņa vēl nebija ar to samierinājusies. Sešus gadus viņu dzīve bija ritējusi tik tuvu blakus viena otrai. Tomēr viņš bija vadījis arī savu atsevišķo dzīvi Anglijā, par kuru viņai nevajadzēja zināt.

Nelietis!

Tas nenozīmēja, ka Džeida nevar bez viņa iztikt, ja vien pati to vēlējās.

Pat nedomādama viņa aprija atlikušo picu, ko gan tūlīt nožēloja. Marks būtu par viņu smējies. Reizēm, kad viņa metās tiesāt kūkas, viņš sauca Džeidu par «resno amerikānieti». Diezin vai šis apzīmējums atbilda viņas slaidajam augumam. Kad viņi strīdējās — un šie seši gadi nebūt nebija mierpilni — Džeida sauca Marku par «piekasīgo angli». Viņi jokoja, ka derētu uzrakstīt televīzijas scenāriju, izmantojot viņu abu iesaukas. — Tas būs grāvējs! — Džeida mēdza smieties. — Labāks par visiem līdzšinējiem.

— Tikai tad, ja tu pati tajā tēlosi, — Marks bija atbildējis.

Viņi vienmēr bija kopīgi braukuši ceļojumos. Džeidai ļoti patika Marka pasaule, un viņu savukārt apbūra Džeidas pasaule. Divreiz gadā viņa bija pavadījusi Marku uz fotografēšanas tūrēm Āfrikā, un viņai noteikti pietrūks neaprakstāmās burvības, pamostoties mežonīgā apvidū ar visneaprakstāmākajiem saulrietiem un savvaļas dzīvnieku radītajām skaņām visapkārt.

Marks Rends.

Viņš bija daļa no Džeidas pagātnes.

Džeidai vajadzēja beigt par viņu domāt.

6

Vēsam Mānijām dzimšanas diena sakrita ar Silveras Andersones jubileju, vienīgi viņš to nezināja, un, pat ja zinātu, viņam tas būtu vienaldzīgi. Viņš bija trīsdesmit trīs gadus vecs un nebija nekur tālu ticis. Vēsa nelaime bija tā, ka viņam dzīvē nebija noteikta mērķa. Pamēģinājis gan šo, gan to, viņš neko nebija sasniedzis nevienā sfērā.

Vēss Manijs piedzima Londonas graustu rajonā, un viņa vecāki bija šad tad praktizējoša ielasmeita un viņas suteners. Nevarētu sacīt, ka bērnība būtu aizritējusi gluži vai Disnejlendā. Izdzīvošana bija grūta lieta, un % Vēss jau agri apguva izdzīvošanas un netīras spēles noteikumus. Kad viņam apritēja divpadsmit gadu, viņa māte atrada sev bagātu amerikāni (viņa vismaz domāja, ka viņš ir bagāts), apprecējās ar to un pārcēlās uz Ņujorku. Vēsam bija tāda sajūta, ka viņš jau ir miris un iekļuvis paradīzē. Meitenes viņš pirmo reizi izmēģināja trīspadsmit gadu vecumā (visi mazie vidussko-

las skuķēni apbrīnoja viņa Londonas akcentu). Piecpadsmit gadu vecumā viņu arestēja (par zagšanu veikalā — nekas briesmīgs). Un pēc gada viņš tika laukā. Viņš aizgāja no mājām, neatvadījies no mātes; viņa, iespējams, pat nepamanīja dēla prombūtni. Viņa tobrīd jau bija šķīrusies un atgriezusies pie sava vecā amata. Prostitūcija viņai piestāvēja labāk nekā godīgas sievas dzīve.

Vēss pārvācās dzīvot pie kādas striptīza dejotājas, kura viņu uzskatīja par divdesmitgadīgu. Viņš arī pats nedaudz pamēģināja darboties šajā sfērā, taču nenodevās darbam ar visu sirdi, un neliela saskarsme ar narkotikām noveda viņu līdz rokmūziku aprindām un līdz tam, ko viņš tajā brīdī uzskatīja par savu īsto aicinājumu, — mūzikai. Viņš atklāja, ka spēj dziedāt, izdodot zemus, dobjus rēcienus, kas atbilda septiņdesmitajos gados populārajām smagā metāla skaņām. Gadu viņš nodauzījās līdzi grupai In the Lewd, tad tās vadošais dziedātājs aizgāja no dzīves, neārstējamas slimības novārdzināts. Vēss nevilcinādamies stājās viņa vietā.

Sekoja ekstāzes periods. Viņš bija tikai divdesmit divus gadus vecs, bet jau dziedāja īstā grupā. Viņam kārās kaklā četrpadsmitgadīgas jaunavas. Viņš sastapās ar Miku Džegeru un Etu Džeimsu. Viņš kļūs slavens!

Pēc desmit mēnešiem grupa izjuka. Viņi pat nebija neko ieskaņojuši. Vēss jutās saniknots, kaut arī neslēpti bija cerējis, ka citas grupas stāvēs vai rindā, lai dabūtu viņu pie sevis. *

Nekas nenotika. Pilnīgi nekas. Tāpēc viņš pārcēlās uz Maiami, kur bija saulaināks, un dabūja bārmeņa darbu kādā naktsklubā, kur iepazinās ar četrdesmit divus gadus vecu šķirteni ar naudu, dzelžainām ciskām un bez humora izjūtas. Zviedriete Vēsu uzturēja trīs gadus, un puisi tas tīri labi apmierināja, it sevišķi tad,

kad viņš uzsaka romānu ar zviedrietes istabeni — labi noaugušu puertorikānieti.

Šīs attiecības ar abām sievietēm beidzās, kad zviedriete nolēma apprecēties, un topošais līgavainis nebija Vēss.

Viņš negribīgi atgriezās darbā bārā kādā lielā viesnīcā. Tas bija piemērots darbs cilvēkam, kurš nespēja izlemt, ko darīt tālāk.

Vikija viņa dzīvē uzradās tad, kad viņš vismazāk meklēja sievieti bez naudas. Vikijai bija divdesmit gadu un ideāla āriene. Viņi nespēja nesaiet kopā. Mīlestība Vēsam bija jauns piedzīvojums, un tās dēļ viņš jutās neomulīgi. Vikija bija dejotāja viesnīcas šova grupā un nelaimīgā kārtā pelnīja vēl mazāk nekā Vēss pats. Viņi kopīgi apdzīvoja mazītiņu dzīvoklīti okeāna krastā, un nepagāja ilgs laiks, kad Vikija sāka izrādīt nepārprotamus mājienus par precēšanos.

Laulības dzīve, nenomaksāti rēķini un bērni nebija gluži tas, ko Vēss sev plānoja nākotnē, tāpēc viņš piekrāpa Vikiju ar viņas labāko draudzeni un parūpējās, lai Vikija to uzzinātu. Tad Vēss aizbrauca no pilsētas un atgriezās Ņujorkā, kur viņš drīz aptvēra, ka tā viņam ir par aukstu, — bet līdz tam viņš paspēja notēlot nelielu lomu kādā pornofilmā par tūkstoš dolāriem skaidrā naudā.

Ar šo naudu pietika, lai nopirktu biļeti un Losan-dželosu, kur viņš noīrēja nolaistu divistabu māju Venēcijas kvartālā un piepelnījās dažu filmu masu skatos. Pēc kāda laika viņu sāka garlaikot mētāšanās pa uzņemšanas laukumiem un viņš atgriezās vecajā darbā — izpalīdzēja kā bārmenis daudzās Holivudas ballītēs.

Kādu rītu viņš pamodās trīsdesmit trīs gadus vecs.

Laimīgā kārtā Vēss nebija pats savā gultā, jo viņš bija tik ļoti nospiests, ka spētu sevi nonāvēt. Viņš tvēra pēc cigaretes un pavērās apkārt, kamēr deniņos šausminoši iedūrās kā tūkstoš adatām. Viņam nebija ne jausmas, kur viņš atrodas.

Uz naktsgaldiņa līdzās sārtam telefonam uz saburzītas salvetes stāvēja pusglāze viskija. Turpat bija arī lēts plastmasas modinātājs un pūces formas pelnutrauks, pārpildīts ar veciem cigarešu galiem.

Nu acīmredzot nekāda dižā sieviete te vis nedzīvo. Jau gadiem ilgi viņš meklēja vēl kādu zviedrieti. Viņam ļoti patika tā omulīgā dzīve, kamēr viņu uzturēja kāda sieviete.

Skaļi žāvādamies, viņš piecēlās sēdus. Izkrāsots piparkūku kaķis no plaukta nolūkojās tieši viņā. — Labrīt! — Vēss mundri uzsauca.

Nez vai viņam rādījās, vai arī kaķis tiešām piemiedza ar aci?

Nolādēts! Pārāk daudz negulētu nakšu un sieviešu.

Guļamistaba bija maza un karsta. Nekādas gaisa kondicionēšanas iekārtas. Vēsam laikam neveicās.

— Vai kāds ir mājās? — viņš iesaucās, un ienāca dzīvokļa saimniece. Tā bija korpulenta blondīne ar izspūrušiem matiem, izsmērētu kosmētikas kārtu un sili-kona krūtīm, kas atklājās caur plāno rītakleitu.

— Es jau domāju, ka tu nekad necelsies, — viņa noteica. — Tu spēj aizmigt vēl ātrāk nekā mans vecais, un tas jau ir kaut kas.

Viņš varēja apzvērēt, ka nekad mūžā nav šo sievieti redzējis. Un viņš noteikti bija šausmīgi piedzēries, ja pagodinājis viņu ar sava daikta sniegto baudu. — Vai es tevi pazīstu? — viņš noprasīja.

Sieviete viņu atzinīgi nopētīja. — Bet tev vismaz tas stāv stingrāk nekā manam vecajam, kad tas krita

man virsū. Tu būsi pārsteigts, redzot, cik es šodien esmu labā formā.

— Tiešām? — Vēss ievilka cigaretes dūmu un centās notēlot izbrīnu.

— Es nemaz nejokoju, saldumiņ. — Viņa sabužināja matus un ilgi un nogaidoši vērās Vēsā. — Man pēc pusstundas jābūt darbā... Pie velna, ja tu vēlies, es varētu izbrīvēt laiku.

Viņš labprātāk' būtu pa karstām oglēm nogājis visu ceļu līdz Ņujorkai. Beidzot jāizbeidz šī pārmērīgā dzeršana.

Sieviete sāka atbrīvoties no rītakleitas. Tai apakšā bija sarkans zeķturis, sarkani rakstainas zeķbikses un vairāk nekā. Mati kājstarpē bija cirtaini, melni un biezi noauguši. Vēss jutās pārsteigts, ka sieviete tos neķemmē un neieveido.

— Es nevaru iedomāties kaut ko vēl labāku, — viņš sacīja, paceldams palagu un palūrēdams uz savu dzimumlocekli — stingru, bet tikai tāpēc, ka viņam vajadzēja čurāt.

— Manuprāt, tas izskatās tīri labi, — viņa ieķiķinājās.

— Es tikai pārbaudu, — Vēss noteica.

— Kāpēc?

— Man ir progresējoša venēriska slimība. Dakteris saka, ka tā pielīp tad, kad daikts ir sasārtis. Tomēr, lai slimība neizplatītos, es to nedaudz pieskatu.

Viņa sastinga — Tu, kretīn! — Viņa ātri ielīda atpakaļ rītakleitā, tauku krokām dusmīgi kratoties. — Tūliņ laukā no manas gultas un parūpējies, lai te nekas neizplatītos!

— Tā slimība šobrīd neizplatās, — viņš iebilda.

— Tinies tik prom, nekrietneli!

Viņa uzgrieza muguru, un Vēss uzvilka bikses un kreklu. Nepārmijis vairs ne vārda, viņš atstāja sievietes māju, pārsteigti atklādams, ka atrodas Ielejā. Kā viņš tik piedzēries varēja vispār atkļūt līdz šejienei?

Viņa mašīna, par laimi, stāvēja turpat pie mājas. Vecs linkolns, ko viņš bija laimējis pokera spēlē. Šad tad jau arī viņam veicās.

Piestājis pie kādas kafejnīcas, viņš devās tieši uz tualeti. Spogulī virs apdauzītās izlietnes viņš pats sev novēlēja daudz laimes dzimšanas dienā. Uz sienas kāds bija ieskrāpējis «Mana māte mani padarīja par homoseksuāli», un apakšpusē kāds bija pierakstījis «Varbūt viņa arī mani varētu par tādu padarīt?».

Pieliecies tuvāk spogulim, viņš ieraudzīja sejā vecuma un pārmērīgās dzeršanas atstātās pēdas. Šobrīd neskuvies, paģirains un apsārtušām acīm, viņš neizskatījās pārāk labi. Toties viņš kārtīgi nomazgājās. Kad viņš dzīvoja ar to sievieti, viņš bija īpaši pievilcīgs. Protams, manikīrs un maskas sejai, un masāžas, un jaunas, dārgas drēbes ikvienam palīdz izskatīties labāk. Tomēr dzīve ar zviedrieti jau piederēja pagātnei. Vēsam pietrūka viņas dzelžaino cisku — un viņas naudas.

Taču viņš vēl aizvien varēja dabūt lielāko daļu sieviešu, ja vien īpaši to vēlējās. Viņam bija pagari brūni mati un regulāri sejas vaibsti, ko bojāja vienīgi kāda bāra kautiņā lauztais deguns un collu gara rēta zem kreisās uzacs — tā bija radusies strīda rezultātā, kad viņš šķīrās no Vikijas. Viņa acis bija svaigu ūdenszāļu krāsā, un, kaut arī viņš negāja uz sporta zāli un nedarīja tamlīdzīgas muļķības, viņa piecas pēdas vienpadsmit collas garais augums bija labā formā, ja neskaita pāris lieku mārciņu.

Viņš arī zināja, kā izpatikt dāmām. Vienalga, skaidrā vai piedzēries, viņš vēl aizvien spēja tām likt no baudas vai dziedāt Streizandes gabalus.

Padzēris kafiju un apēdis pāris cukurotu smalkmaizīšu, viņš brauca uz mājām un gandrīz jau apstājās, lai uzņemtu mašīnā pusaugu gājēju sarkanos apspīlētos svārciņos, taču viņš pārdomāja, saprazdams, ka ar savu seksa dzīvi spēlē krievu ruleti. Mūsdienās tik daudz kas bija jāņem vērā — dažādas slimības, kuru viņam gan nebija, nemaz nerunājot par AIDS, kas nozīmēja kaut ko vairāk par penicilīna injekcijām. AIDS nozīmēja nāvi. Lēnu un mokošu.

Nodrebinājies viņš nosprieda, ka noteikti kaut kas jāmaina savā dzīvē. Vairs nekādu ballīšu nedēļas nogalēs. Turpmāk viņam jāzina, ar ko viņš liekas gultā.

Viņa mājas ārpusē slaistījās vietējā prostitūta. Reiz Vēss, kunga prātā būdams, bija ļāvis viņai veselu nedēļu izmantot savu guļamistabu. Viņa izklaidēja četrdesmit divus vīriešus, un viņa istabā oda kā pretīgā tualetē. To viņš vairs nemūžam nepieļaus.

— Sveiks, Ves! — viņa uzsauca. — Es tev atnesu dāvanu.

Viņš bija aizkustināts. Vietējā padauza bija atcerējusies viņa dzimšanas dienu.

f

Nekā. Tā bija tikai kokaīna paciņa, ko Vēss bija lūdzis pagādāt kādam paziņam.

— Cik? — viņš noprasīja.

Nauda tika apmainīta pret preci, un Vēss saprata, ka ienākumi būs gaužām mazi. Pat ja viņam izdosies pārdot kokaīnu par dubultcenu, bija laiks meklēt jaunu darbu.

Viņa mājas iekšpusē nekas nebija mainījies. Netīras drēbes, netīri pelnutrauki, netīri palagi — parastā nekārtība. Vēsam ienāca prātā, vai nevajadzētu salīgt to iele-ni, lai sakopj māju. Varbūt tomēr ne. Viņa nospriedīs, ka tas ir zem viņas goda.

Nospiedis telefona automātiskā atbildētāja pogu, viņš gaidīja ziņu, ka kāda grupa gribētu viņu redzēt savā sastāvā. Dziedāšana bija visa viņa dzīve — vienīgi viņš jau gadiem ilgi nebija ar to nodarbojies.

— Klau, vecīt, — atskanēja viņa drauga Rokija balss.

— Tev man jāizdara liels pakalpojums. Šovakar Belērā vienas zvaigznes mājā ir viesības. Viņu sauc Silvera An-dersone. Mums ar Stjūartu bija paredzēts apkalpot bārā, bet tas muļķis, lēkdams laukā no ejošas mašīnas, salauza roku. Nejautā man, kāpēc viņš to darīja. Sešdesmit zaļie par pāris stundām. Tu nedrīksti mani pievilt. Labi, vecīt?

Šodien bija Vēsa dzimšanas diena. Nekā cita, ko darīt, viņam nebija.

7

Džeks Paitons vadīja tumši zaļu ferrari. Viņš nelabprāt laida kādu citu pie stūres, un, tā kā daudzi viesnīcas autostāvvietas kalpotāji to zināja, viņi ar prieku ļāva Dže-kam pašam novietot savu automašīnu.

Izgājis no Beverlihilzas viesnīcas, viņš žigli devās uz savu mašīnu pāris tūristu pavadībā, kuri ar fotoaparātiem rokās centās iegūt viņa foto. Pirms viņi saņēma dūšu, lai kaut ko pajautātu, Džeks, pēcpusdienas saules apspīdēts, jau traucās prom.

Viņam tagad vajadzētu spēlēt tenisu, bet brokastis ar Hovardu un Manonu bija izsmēlušas viņa enerģiju, un viņam nebija noskaņojuma spēlēt, tāpēc viņš, piezvanījis no mašīnas telefona, pārcēla spēles laiku, atlikdams to uz nākamās dienas rītu. Tad viņš mēģināja sazvanīt Klarisu studijā, bet saņēma atbildi, ka viņa ir filmēšanā un pašlaik nevar runāt.

— Es zinu, kas jūs esat! — pie krustojuma iebļāvās meitene baltā kostīmā.

Džeks neveikli pasmaidīja. Viņam patiesi nepatika publikas pielūgsme — pretēji Manonam, kurš gozējās apbrīnas saulītē, jeb Hovardam, kurš pēc tās tiecās. Kad Hovards tikko bija kļuvis par Orfejas studijas galvu,

viņa pirmais darbs bija iegūt priekšējo apaļo galdu Mor-tona restorānā, izēdot no turienes divas kinozvaigznes un ļoti ievērojamu producentu.

Trīs nepiepildāmie. Jā, labu tiesu gan viņi jau bija piepildījuši. Trīs puiši ar lieliem mērķiem un mazu kopēju dzīvokli. Un viņi visi bija sasnieguši karjeras kalngalus. Džeks bija lepns par visu viņu sasniegto.

Viņš lēnām brauca uz savu mājvietu Beverlijas Vilšīras viesnīcā, dodams priekšroku viesnīcas brīvajai dzīvei, nevis atbildībai par pašu dzīvokli vai māju. Tas viņam ļāva justies pilnīgi brīvam.

Klarisa īrēja māju Benedikta kanjona rajonā, un Džeks daudz laika pavadīja tur. Pēdējā laikā viņš bija domājis, ka uz vasaru derētu noīrēt kādu mājokli piekrastē. Ne jau Malibu apkaimē. Tur bija pārāk daudz pazīstamu seju visapkārt. Tad jau labāk Pointdūmā vai Trankasā. Šī doma viņu tiešām vilināja. Varbūt viņš gluži vienkārši paņems vasaru brīvu un kļūs par pludmales fanu. Džeks domāja, ka tas varētu nākt par labu arī Hevenai: viņai varētu rasties vēlēšanās kādu laiku palikt kopā ar viņu.

Klarisu šīs izredzes nemaz nesajūsmināja. Viņa bija viscaur pilsētniece un labāk jutās putekļos, smakās un kņadā. Viņa vienmēr sūdzējās, ka Losandželosā ir sliktāk nekā Ņujorkā. Un pludmale viņai vispār riebās.

Viņi bija iepazinušies Ņujorkā kādās viesībās par godu demokrātu partijas senatoram, ar kuru, kā Džeks vēlāk atklāja, Klarisa šad tad mēdza pārgulēt. Viņu iepazīšanās nebija nekas īpašs, ja neņem vērā faktu, ka Klarisa pameta senatoru un nonāca Džeka gultā. Pēc tam viņi laiku pa laikam tikās vairākus mēnešus, allaž dedzīgu fotogrāfu pavadīti.

Kad Klarisa parādījās Džeka šovā, to uzskatīja par īpašu notikumu, vismaz sākumā, jo viņa šādos interviju raidījumos televīzijā nemēdza piedalīties. Stundu ar viņu ēterā nocīnījies, Džeks saprata, kāpēc. Klarisa bija sarežģīta personība, un Džeks nožēloja, ka lūdzis viņu piedalīties. Viņa raidījumu būtība bija dzīva un interesanta domu apmaiņa starp Džeku un viņa kārtējo viesi. Viņš gribēja, lai cilvēki, noskatījušies šo šovu, aizietu no televīzijas ekrāniem ar jaunām zināšanām un jaunu izpratni par vienu vai otru slavenību. Pēc raidījuma ar Klarisu viņi nebija atklājuši neko. Viņa bija izcila aktrise, bet nekam nederīga intervējamā.

Džeka šovs jau sešus gadus nebija zaudējis savu teicamo kvalitāti un popularitāti. To rādīja reizi nedēļā ceturtdienu vakaros, un Džekam vēl atlika daudz laika, lai nodarbotos ar citām lietām. Pirms pieciem gadiem viņš bija izveidojis savu televīzijas uzvedumu firmu un plānoja uzņemt dokumentālas drāmas ar aktuāliem sižetiem.

Džekam bija problēmas ar savu tēlu. Viņš bija pārāk izskatīgs, lai tiktu uzņemts tik nopietni, kā pats vēlējās. Un viņa sieviešu cienītāja reputāciju arī bija grūti atspēkot. Tomēr viņš centās.

Hovards Solomens vadīja zeltainu mersedesu 500 SeC. Viņš stāvēja vai, drīzāk, dižojās uz Beverlihilzas viesnīcas kāpnēm, gaidīdams, kamēr stāvvietas kalpotājs piebrauks viņa mašīnu.

Pašam sev par milzīgu nepatiku, Hovards bija augumā neliels. Tikai piecas pēdas sešas collas, kaut gan viņš, kad valkāja savas īpaši pagatavotās eiropiešu kurpes ar apslēptiem paaugstinājumiem, spēja augumam pievienot vēl četras collas, tā sasniedzot cienījamās piecas pēdas desmit collas. Šīs nedēļas nogales apģērbs: gaišas bikses un Adidas sporta apavi neļāva izmantot paaugstinājumus. Tomēr Hovards bija lūdzis savu kurpnieku Londonā pie tā piestrādāt.

Vēl Hovards savos trīsdesmit deviņos gados sāka zaudēt matus. Šis matu izkrišanas process bija sācies jau pirms vairākiem gadiem, tāpēc, kamēr cilvēki vēl neko nebija pamanījuši, viņš sāka valkāt īpaši modelētu parūku. Parūka bija laba, vienīgais trūkums — tā lika Hovardam svīst. Reiz kādā nedēļas nogalē Las-vegasā Hovards savā viesnīcas numurā bija uzaicinājis meiteni. Viņš bija novilcis drēbes, apavus un tad arī parūku, jo bija neciešami karsts, un meitene atgādināja sava veida maniaku, kas kaisles brīžos varētu ārprātīgi plēst viņu aiz matiem.

Viņa uzjautrināta bija vērusies Hovardā. — Velns!— viņa iesaucās. — Es ienācu līdzi izskatīgam puisim un tagad stāvu plikpauraina ķēma priekšā!

Tas, protams, acumirklī bija darījis galu plānotajai seksuālo kaislību naktij.

Tagad vienīgā vieta, kur Hovards noņēma savu parūku, bija viņa paša mājas klusums, kur viņu varēja izsmiet tikai sieva un ciemos atnākušie bērni.

Viņam bija četras sievas. Viena — pašreizējā un trīs— bijušās. Un pieci bērni. Neviens nevarēja teikt, ka Hovards Solomens būtu zemē metams. Viņš bija staigājošs hormonu iemiesojums!

Pirmā sieva bija melnā aktīviste, kas iepazīstoties dēvēja sevi par «mākslas vingrotāju». Par spīti Džeka lūgumiem to nedarīt, Hovards viņu apprecēja, kad pašam bija deviņpadsmit, bet viņai četrdesmit gadu. Tā nebija ilgstoša savienība. Viņi abi nosprieda, ka izdarījuši kļūdu, un pēc četrdesmit astoņu stundu nepārtrauktas un ārprātīgas mīlēšanās un skandāla viņi izšķīrās. Otrā sieva bija sieva kādam citam, kad Hovards ar viņu iepazinās. Viņa bija glīta un mīļa — tātad nevarēja turpmāk sagādāt nekādus pārstei-gurnus. Hovards iedvesa viņai domu par šķiršanos no vīra. Tad viņš viņu apprecēja, pagādāja trīs bērnus un izšķīrās. Tas viss notika piecu gadu laikā. Kad tas viss bija beidzies, viņa jutās pagalam pārgurusi un šobrīd klusi dzīvoja Klusā okeāna piekrastē ar bērniem un jaunu vīru.

Trešā sieva bija izsmalcināta brazīliete. Viņa augstsirdīgi uzdāvāja Hovardam bērnu un divus gadus no sava mūža, tad pieprasīja tik milzīgus alimentus, ka Hovardam šķita — viņš nekad nespēs atjēgties no šī trieciena.

Ceturtā sieva bija Popija, viņa bijusī sekretāre. Viņi bija precējušies trīs gadus, un viņiem bija meita Rouz-laita. īstenībā meita arī bija iemesls, kāpēc viņi apprecējās. Popija neatzina abortus, tāpēc, palikusi stāvoklī, viņa uzstādīja Hovardam ultimātu, un viņi apprecējās. Nu, ko gan citu varēja darīt jauks ebreju puisis?

Ja salīdzina ar Popiju, tad brazīlieti varētu nosaukt par labo feju.

— Hovard! — Kāds viņam uzsita uz pleca. — Tu, vecais krāpniek! Es tevi jau pārāk ilgi neesmu redzējis pie sevis.

Hovards pazina producentu Orvilu Gūsbergeru. Viņš vēlējās, kaut šodien būtu kurpēs ar paaugstinājumiem — Orvils bija pietiekami garš, lai liktu viņam justies neomulīgi. Vienīgie gadījumi, kad viņš nejutās neomulīgi, bija tiekoties ar garām sievietēm. Viņu augumu pārsvars radīja Hovardam iekāri. Reiz viņš bija licis ļoti garai sievietei stāvēt ar atplestām kājām uz galda, kamēr pats metās viņai virsū. Iekāre uznāca, jau to iedomājoties vien. To noteikti vajadzēja atkārtot, bet ne ar Popiju, kura bija maza auguma. Un bez tam viņš nekādā gadījumā nevarēja to Popijai piedāvāt. Viņa domātu, ka Hovārds ir nenormāls, kā tas daļēji arī bija.

— Vai zini, Hovard, — Orvils noaurojās, — mums vajadzētu kaut ko kopīgu uzsākt. Nu jau būtu pienācis laiks.

Kāpēc gan šis laiks nebija pienācis, kad Hovards vēl nebija Orfeja studijas galva?

— Kāpēc? — viņš noprasīja.

— Ko? — Orvils nesaprata.

Ai, pie velna! Orvils bija normāls producents, kurš veidoja savas filmas laikā un budžeta ietvaros, ko gan nevarēja teikt par lielāko daļu muļķu, kas te mētājās apkārt un dēvēja sevi par producentiem.

— Mēs par to vēl apspriedīsimies, — Hovards apsolīja.

— Pusdienas? — Orvils piedāvāja. — Varbūt šeit. Pirmdien, otrdien?

— Man jāpaskatās savā piezīmju grāmatiņā, — Hovards atrunājās. — Pirmdien piezvani uz biroju. Mana sekretāre zina katru manu soli labāk par mani pašu.

Viņš aptvēra, ka var noskatīt Orvilu tikai līdz degunam, un šis skats nebija no patīkamajiem.

Ieradās stāvvietas kalpotājs ar Hovarda mersedesu. Hovards viņam iespieda saujā desmit dolāru, pats nobrīnīdamies par savu devību, un apsēdās pie stūres, ieelpodams patīkamo ādas smaržu, kas viņam vienmēr sagādāja baudu. Nekas pasaulē nebija burvīgāks kā būt bagātam. Pat ne kailas dāmas, kas paplestām kājām stāvēja uz galda.

Manons Keibls vadīja zilu rolsroisu.

Viņš neizgāja no viesnīcas tajā pašā laikā, kad Džeks un Hovards, jo viņam vajadzēja no viesnīcas skaistumkopšanas salona paķert Melāniju Šennu.

Kad Manons ieradās, viņa vēl nebija gatava, un tas vīru ļoti saniknoja. Dižām kinozvaigznēm nepienācās gaidīt, kamēr bijušās skaistuma karalienes posās un pucējās.

Vitnija nekad nebija stundām ilgi uzturējusies skaistumkopšanas salonos. Viņai bija dabas dots skaistums, un kā viņš vispār varēja pieļaut, ka Vitnija aiziet?

Galīgā šķiršanās, kad tā pienāca, izrādījās ļoti vienkārša. Viņi jau mēnešiem ilgi bija strīdējušies — galvenokārt par Vitnijas karjeru. Viņa bija kļuvusi par spožu televīzijas zvaigzni, taču ar to vēl neapmierinājās. Manons tikko bija pabeidzis sarežģītu filmu, un viņam bija nepieciešama atpūta. — Aizbrauksim uz Francijas dienvidiem, — viņš bija ieteicis.

— Es nevaru! — Vitnija atsaucās. — Man ir pie-laikošanas, intervijas. A, un es apsolīju piedalīties Boba Houpa speciālajā raidījumā. Un tūlīt sāksies fotografēšanās sērijai žurnālā Life.

— Es vairs neatceros tos laikus, kad es tev biju pirmajā vietā, — Manons bija dusmīgi sacījis.

Viņa bija metusies uz vīru gan ar zobiem, gan nagiem. — Un es neatceros tos laikus, kad es to tiešām būtu vēlējusies.

— Ak Dievs! Es tevi izvilku no tavas mazās pilsēteles, lai tu būtu mana sieva, nevis kaut kāda iedomīga aktrisīte. Es tev ļauju izvēlēties, Vitnij. Vai nu es, vai tava karjera.

Viņš nekad nebija apsvēris savus vārdus, pirms tos izteica. Pēc tam viņš gan vēlējās, kaut būtu to darījis, jo viņi abi bija pārāk stūrgalvīgi, lai piekāptos.

— Tu gribi, lai es izvēlos? — viņa bija ļoti lēni atkārtojusi.

— Nolādēts! Jā!

— Pateicos, tad es palikšu pie savas karjeras. —

Viņas acis, sāpju pilnas un dusmīgas, aicināja Manonu piekāpties.

Viņš nepiekāpās. Viņš sakravāja koferi un aizgāja no mājas.

Pēc nedēļas Vitnija oficiāli ierosināja šķiršanos.

Viens gan par Vitniju jāsaka: viņa bija pedantiski godīga. Viņa nebija Holivudas sieva. Viņa neko nepieprasīja. Nekādus alimentus, dzīvokļus — nekā. Viņa tikai paturēja pusi no naudas, ko viņi saņēma sakarā ar mājas pārdošanu, un tas bija viss.

— Es nespēju noticēt tavai veiksmei! — Hovards bija iesaucies.

— Ja nebūtu tevis, es vēl aizvien būtu precējies, — Manons norūca.

Viņš vēl aizvien cerēja, ka Vitnija atgriezīsies.

8

Fotografēšanās noritēja labi. Studijā skanēja Laio-nela Ričija melodijas, un Silvera, liela pavadoņu bara ieskauta, komandēja fotogrāfu.

Tas bija slavens itāliešu fotogrāfs, īsts sava amata pratējs un zvaigzne. Taču Silvera atcerējās vēl to laiku, kad viņš bija fotografējis viņu pirms slavenības sasniegšanas un izturējies pret Silveru kā pret niecību. Arī fotogrāfijās tas bija licis viņai izskatīties kā niecībai, par ko gan nebija jābrīnās, jo viņš bija iz-fotografējis tikai vienu filmiņu, bet katram idiotam taču zināms, ka normālu rezultātu var sasniegt, tikai sākot vismaz ar trešo filmiņu. Viņš bija piespiedis Silveru izmantot viņa paša grimētājus un frizierus. Tā bija milzīga kļūda.

Tagad noteicēja bija viņa un izbaudīja katru mirkli.

— Antonio, mīļais, — viņa ierunājās, pārtraukdama fotografēšanu, — vai tu zini, ka man šodien ir dzimšanas diena?

Antonio pameta rokas gaisā, it kā viņa tikko būtu paziņojusi par trešā pasaules kara sākšanos. — Brīnišķīgi! Tā nemaz nav dzimšanas diena. Tās ir svinības!

— Tieši tā. — Viņa jauki pasmaidīja. — Un kur tad ir kaviārs un šampanietis?

Antonio izskatījās norūpējies. — Vai tu to gribētu, dārgā?

— Es būtu vienkārši sajūsmā, Antonio, mīļais. Un, ja tu uzvedīsies ļoti labi, es tevi vēlāk uzaicināšu uz savām viesībām.

Viņš pamāja vienai no savām asistentēm. — Šampanieti un kaviāru Andersones jaunkundzei! Ātrāk! Ātrāk!

Asistente — kā puisis ģērbusies meitene — pastiepa roku. — Man vajadzēs naudu, — viņa paziņoja, prātodama, cik gan Antonio atļausies iedot. Viņš bija bēdīgi slavens ar savu skopulību.

Antonio mazajā, bet lieliski veidotajā piecdesmit piecus gadus vecajā sejā iegūla skāba grimase. Viņš parakņājās savu nevainojami piegriezto bikšu aizmugurējā kabatā un negribīgi izvilka simtdolāru banknoti.

Silvera skaļi iesmējās. — Mans Dievs, Antonio, tu esi tikpat žņaudzīgs kā tava pēcpuse! Tai nabaga meitenei vajadzēs daudz vairāk naudas. Padomāsim, — viņa pievērsās savai svītai, — mēs te esam vismaz desmit. Mums vajadzēs trīs šampaniešus «Kristāls» un labi lielu bundžu ar kaviāru. Iedod viņai savu kredītkarti!

Dod viņai savējo, ragana! Antonio gribēja atcirst.

Bet viņš to nedarīja. Viņš zināja, ka Silvera pati ļoti nopūlas šajā pēdējā fotografēšanās seansā, tāpēc viņu nevainoja. Ikvienam nācās atzīt Silveras Andersones panākumus. Pirms dažiem gadiem viņa bija iztukšota un gandrīz piebeigta. Un tagad — žilbinoša savos cik — četrdesmit trijos vai četros? Neviens īsti nezināja, cik viņai gadu. Viņa te atradās, un tas arī bija galvenais. Pilsētā, kurā pārsvarā panākumus guva divdesmitdivgadīgas meičas ar lielām krūtīm, viņas sasniegtais jau bija kaut kas īpašs.

Antonio dižmanīgi izvilka savu zelta American Express kredītkarti. Lai Silvera redz, ka dižais Antonio prot ar cieņu uzņemt sakāvi.

Silvera graciozi izstaipījās. — Kā būtu ar pārtraukumu? — viņa zemā, aizsmakušā balsī ieteicās un piecēlās, pat nepabeigusi teikumu un nepainteresējusies, vai Antonio tam piekrīt vai ne.

— Gluži manas domas, daiļā, — viņš aši atsaucās.

Aizgājusi kameras aizmugurē, viņa rotaļīgi pavērās

caur objektīvu. — Hmm, — viņa novilka. — Parādiet man vēlreiz to bildi!

Tūlīt pakalpīgi pretim pasniedzās viņas frizieris Fernando, grimētājs Ivs un vietējais frizieris, katrs dodams viņai bildi.

Viņa lūkojās uz savām fotogrāfijām kā no malas pienācis kritiķis.

— Mati izskatās brīnišķīgi, — slavēja Fernando, kurš pats bija sakārtojis savas ugunīgās cirtas atbilstīgi jaunākajai modei.

Silvera aptaustīja savu garo, viļņoto parūku. — Neesmu pārliecināta, ka šī ir pietiekami dramatiska.

— Ak, ir gan! Ir taču! — viņš iebilda. — Ļoti atbilstīga tēlam.

— Man labāk patīk īsā parūka.

— Mēs varam to nomainīt.

Pakratījusi galvu, viņa noteica: — Es nezinu... es neesmu pārliecināta. Kā tu domā, Nora? Vai šī frizūra mani nedara pārāk jaunu?

Viņas preses sekretāre Nora Kārvela, cigaretes galu zobos, acis piemiegusi, no savas vietas sāniski pavērās Silverā. — Nerunā muļķības, Silvera! Tu zini, ka izskaties visjaunākā četrdesmitgadīgā dāma visā šajā pilsētā. Tu vari valkāt, kas vien ienāk prātā, un būs labi.

Nora par Silveras preses sekretāri strādāja jau trīs gadus. Viens no iemesliem, kāpēc viņas vēl aizvien labi satika, bija tas, ka Nora nekad nemēģināja pieglaimoties. Pielīdēju ieskauta, Silvera cienīja un priecājās par Noras atklātību. Bija labi, ka blakus ir kāda, kas nebaidās atvērt muti.

Silvera iesmējās. Tā bija taisnība. Viņa izskatījās, it kā būtu tikai mazliet vecāka par trīsdesmit. Visi vīri un mīļākie, skandāli un dzeršana nebija atstājuši nekādas pēdas. Viņa savam vecumam bija sensacionāli izskatīga. Vispār — jebkuram vecumam.

— Tev taisnība, — viņa piekrita, turēdama foto pa gabalu un nedaudz pier&iegdama acis. Viņai bija nepieciešamas brilles, bet lepnība neļāva tās valkāt.

Pārējā fotografēšanās daļa norisinājās bez starpgadījumiem. Pirmām kārtām Silvera bija profesionāle. Īstenībā pat tik profesionāla, ka neaiztika ne atnesto šampanieti, ne kaviāru, palūgdama vienīgi glāzi minerālūdens.

Antonio nikni blenza, kā visi labumi pazūd Silveras svītas mutēs.

— Es pārdomāju, — Silvera mīļi atsaucās, kad viņai piedāvāja šampanieša glāzi un garšīgu cepumu ar kaviāra kaudzi virsū. — Nedrīkstu izsmērēt savu grimu. Bez tam negribu šovakar savās viesībās būt paģiraina.

— Domā, tas ir viegli? — noprasīja jauna meitene ar daudzkrāsainiem panku matiem astoņpadsmitga-dīgam puisim, kas, marihuānu smēķēdams, bija atspiedies pret veca forda sāniem. — Es laikam esmu ļoti nepatīkamā stāvoklī, — meitene turpināja, paķērusi no viņa cigareti un ievilkdama kārtīgu dūmu.

— Redzi, pirmkārt, es esmu tieši es. Un tad vēl cilvēki atklāj visas tās muļķības — ka es esmu Silveras Andersones meita jeb Džeka Paitona māsasmeita. Reizēm mani sauc pat par sasodītā Džordža mazmeitu — kopš tā laika, kad viņš izgudroja to stulbo baseina tīrītāju. — Viņa izskatījās saniknota. — Iedomājies, Edij. Es aizeju pie draudzenes, un mēs sēžam un pļāpājam, tad istabā ienāk viņas tēvs — tēvs, saproti? Tā nu draudzene saka: «Tēt, gribu tevi iepazīstināt ar Hevenu.» Un šis: «Vai tu neesi Džordža Paitona mazmeita? Viņš ar savu mašīnu man aiztaupījis darbu nedēļas nogalēs.» Vai dzirdi — es tev saku! Ar manu vārdu «Hevena» nekur nav glābiņa.

— Tu varētu mainīt savu vārdu, — Edijs norūca, izņemdams cigareti no viņas krāsotajiem nagiem.

Hevena iepleta savas skatetās dzintarkrāsas acis.

— Kāpēc tas man būtu jādara? — viņa noprasīja. Tas taču ir mans vārds. Man piederošs. Šķiet, ka tā pat ir vienīgā labā lieta manā dzīvē.

— Tev esmu es, — Edijs norūca.

— Un mana mūzika, — viņa piebilda.

— Mūsu mūzika, — viņš izlaboja.

— Es rakstu dziesmas, — viņa paziņoja. — Un es tās dziedu.

— Jā, un ar ko tu tās dziedātu, ja tevi neatbalstītu es un pārējie puiši?

Viņa negrasījās Ediju aizvainot, taču zināja, ka grupa neko nenozīmē. Kad viņi uzstājās vietējās publikas priekšā, zvaigzne bija Hevena, nevis viņa grupa un Edijs.

Viņa skaļi nožāvājās un nedaudz uzdejoja Edija mājas priekšā.

Viņš piemiegtām acīm vērās Hevenā. Viņa bija neaprēķināma meitene, lielākoties viņa Ediju mulsināja. Viņam Hevena ļoti patika, pat tad, kad viņa bija saslējusi degunu pilnīgi gaisā savu slaveno radu dēļ. — Gribi pavizināties? — viņš vaicāja. — Varbūt hamburgeru?

— Nē, pateicos, — viņa atbildēja, burzīdama savu košo minikleitu.

— Ko tad tu gribi darīt?

— Man liekas, tu teici — tavi vecāki neesot mājās.

— Tā ir.

— Tad kāpēc mēs nevarētu ieiet tavā mājā un kaut ko sagudrot? Es tevi neapēdīšu.

— Es vēlētos, kaut tu to darītu, — viņš iesmējās, atraudamies no mašīnas sāna un uzsliedamies taisni.

— Edij, — viņa nopūtās, pieliekdama galvu. — Es jau domāju, ka tu nekad mani neuzaicināsi.

Viņš iedomājās, vai tikai Hevena viņu neķircina, un juta biksēs kaut ko kļūstam stingrāku. Hevena ar viņu flirtēja jau kopš pirmās satikšanās dienas pirms trim mēnešiem, bet katrreiz, kad viņš grasījās spert soli uz priekšu, Hevena viņu atgrūda. — Ejam! — viņš aši sacīja. — Ienāc mājā! Tad es tev parādīšu, kurš kuru aicina.

Hevena sekoja viņam iekšā. Edija māsas bija izgājušas, un mazā, kārtīgā mājiņa bija vēsa un klusa.

— Es gribu apskatīt tavu istabu, — viņa sacīja.

Edijs steidzīgi apsvēra, vai istabā nav kaut kas tāds,

kas liktu viņam sarkt. Viņš nosprieda, ka viss ir kārtībā. Hevenai vajadzēs šo to saprast, ieraugot uz plakāta Derilu Hannu pa visu sienu.

Viņa istaba bija pilna ar krāmiem un ļoti netīra.

— Nevīža! — viņa iesaucās. — Tevi jau pašu drīz šitajā pretīgajā juceklī nevarēs atrast.

Satvēris meiteni no mugurpuses, Edijs caur T-veida krekliņu noglaudīja mazās krūtis bez krūštura.

Hevena viņu neatgrūda, kā bija parasti darījusi. Viņa stāvēja ļoti mierīgi, ļaudama Edijam izjust to, ko viņš bija gaidījis jau vairākus mēnešus.

Viņa loceklis lauzās uz āru, viņš ieslidināja roku zem plānā krekliņa un pasniedzās pēc kailās krūts.

Hevena vēl aizvien neiebilda.

Viņš paknibināja meitenes krūšu galiņus un noelsās, gaidīdams, kad Hevena viņu apturēs.

Viņa pagriezās pret Ediju. — Vai tu to gribi darīt? — viņa pajautāja, acīm neparasti mirdzot.

Vai viņš gribēja? Viņam vai dūmi plūda pa ausīm ārā, cenšoties izlikties nevērīgam. Ārēji viņš tēloja aukstasinīgu čali, bet īstenībā bija velnišķīgi sanervozējies.

— Gribi? — viņa neatlaidās, ar dzintarkrāsas acīm dziļi vērdamās Džeka acīs.

— Jā, — viņš izspieda.

— Es arī to gribu, — viņa atsaucās, lēnām vilkdama pāri galvai krekliņu.

— Tu taču Hevenu šovakar uzaicināji, vai ne? — Nora vaicāja, limuzīnam braucot uz Silveras mājām.

Silvera vērās laukā pa tonēto logu. — Protams, ka ne, — viņa vēsi atteica.

Nora neapmierināti kaut ko noburkšķēja, līdz ar to liekot Silverai nosaukt veselu rindu iemeslu, kāpēc viņa nav uzaicinājusi savu vienīgo bērnu uz pašas dzimšanas dienas svinībām. Tie bija visdažādākie, sākot ar «Tur nebūs neviena viņas vecumā», kas bija meli, jo divi aktieri no «Palmspringsas» bija jaunāki par divdesmit gadiem — un tie noteikti būs viesībās, un beidzot ar «Viņa nevar ciest viesības». To gan Sil-vera nevarēja apgalvot, jo viņa neko nezināja par meitas interesēm. Patiesībā kopš atgriešanās Amerikā viņa bija centusies ar Hevenu tikties cik vien iespējams maz. — No manas puses nebūtu prātīgi iejaukties viņas dzīvē, — Silvera sacīja ikvienam, kas par to interesējās. Un tad, konspiratīvi iesmējusies un zinoši piemiegusi ar aci, mēdza piebilst: — Turklāt es diez kā neatbilstu priekšstatam par māti, vai ne?

Patiesībā bija tā, ka pusaugu meita nemaz neiederējās Silveras dzīvē. Tā Silverai lika apzināties pašas vecumu, un viss, kas viņai to atgādināja, tika izslēgts no viņas dzīves.

Nora klusēdama pauda savu neapmierinātību.

— Kāpēc? — Silvera beidzot vaicāja. — Domā, man vajadzētu viņu uzaicināt?

— Ja ņem vērā, ka tu esi uzaicinājusi simtpiec-desmit tuvāko draugu un milzīgu baru preses, es domāju, ka šī ideja nemaz nav tik briesmīga. Galu galā Hevena par to izlasīs jebkurā tenku lapelē, tāpēc tev tomēr būtu jāļauj viņai pašai izvēlēties — ierasties vai ne. Vēl nav par vēlu viņu ielūgt.

— Ak Dievs! — Silvera teatrāli nopūtās. — It kā man jau tāpat nebūtu pietiekami daudz problēmu!

9

* • v

Mantu izkravāšana viņai vairs nesagādāja nekādu prieku. Korija apmeklējums bija Džeidu sarūgtinājis, un viņa juta, ka nespēj vairs koncentrēties. Samulsusi viņa apsēdās un pārlūkoja Losandželosas lappuses savā telefonu grāmatā. Daudzi no tur pieminētajiem bija Marka draugi, tāpēc viņa tos atmeta un mēģināja sazvanīt savu bijušo istabas biedreni, arī modeli Be-verliju d’Amo. Beverlija pirms diviem gadiem bija pārcēlusies uz Losandželosu, lai uzsāktu aktrises karjeru, un šobrīd, cik varēja noprast no viņas telefona at-bildētājdienesta, atradās Peru un tik drīz neatgriezīsies. Vīlusies Džeida piezvanīja vēl vienai draudzenei no Ņujorkas — modelei. Šī draudzene ar viņu nopļāpāja trīsdesmit piecas minūtes, sūdzēdamās par savu nejauko vīru. Pēc tam Džeida papļāpāja ar kādu precētu draudzeni, kurai bija problēmas ar šķiršanos. Nelaimes ar vīriešiem acīmredzot vajāja visas.

Šīs sarunas nesolīja neko interesantu, tāpēc Džeida piezvanīja Antonio — fotogrāfam un jaukam draugam, ja izdevās nomākt viņa dižošanos par zvaigžņu fotografēšanu. Viņi abi bieži bija strādājuši kopā un pavadījuši daudzus brīnišķus vakarus Ņujorkā, kad Antonio tur viesojās.

— Es esmu šeit, — viņa paziņoja. — Un labākais jaunums ir tas, ka esmu brīva, tāpēc satiksimies. Vēlams šovakar.

— Lieliski! — viņš iesaucās. — Mana skaistā Džeida! Cik neizsakāmi patīkami dzirdēt tavu balsi.

— Tavējo arī, dārgais. Kā klājas Diksam?

— Pagalam! — bija dramatiska atbilde.

— Atkal viens pagalam, ko? — Džeida nejutās pārsteigta. Antonio katru mēnesi sagājās ar jaunu draugu, un, ja viņam varēja ticēt, tie visi viņu pameta.

— Viņš bija anglis. — Antonio pavīpsnāja, it kā tas izskaidrotu visu.

— Nu... — viņa novilka. — Tātad mums abiem draugi ir pagalam. Es atdevu Marku atpakaļ viņa sievai.

— Labi. Viņš bija anglis. Šovakar es tevi vedīšu uz dzimšanas dienas svinībām pie īstas dāmas.

— Vai es viņu pazīstu?

— Silvera Andersone. Tā sieviete būs pagalam, kad tevi ieraudzīs. Saposies, skaistulīt!

Nolikusi klausuli, Džeida nosprieda, ka lielas Holivudas viesības dīvaiņa Antonio sabiedrībā ir tieši tas, kas viņai nepieciešams. Parasti vārds «viesības» viņai radīja citas asociācijas. Marks centās no tām izvairīties — droši vien tāpēc, ka nevēlējās, lai viņu fotografētu kopā ar Džeidu.

Nez ko viņš stāstījis savai sievai? Džeidu un Marku bieži bija pārsteiguši skandālu fotogrāfi, kad viņi roku rokā atstāja Elēnas restorānu Ņujorkā vai apmeklēja kādas jaunas mākslas galerijas atklāšanu. Pazīdama Marku, Džeida nemaz nešaubījās, ka Marks viņu nodēvējis par nejaušu paziņu un aristokrātiskā lēdija Fiona noteikti noticējusi visiem viņa meliem. Marks un viņa gudrie meli. Ak Dievs!

Ielējusi glāzē vīnu, Džeida atļāvās vēlreiz izbaudīt viņu šķiršanās ainu.

Marks Rends atgriezās no fotografēšanas turnejas, viņa smalkie sejas vaibsti laistījās priekā, brūnie viļņotie mati netīri kā mazam puišelim. Viņam bija gandrīz piecdesmit, bet viņš izskatījās ne vecāks par trīsdesmit pieci. Viņš bija iecerējis pavadīt sešas dienas ar Džeidu Ņujorkā un tad atgriezties Londonā. Tā viņš parasti sadalīja laiku starp Angliju un Ameriku, pa vidu paspēdams nokārtot neskaitāmas darīšanas ārzemēs.

Nometis daudzos fotoaparātus, viņš ar abām rokām apskāva Džeidu. — Sveicināta, mana daiļā dāma! Vai dosi pajumti un mierināsi briesmīgi nogurušo angli?

Seši gadi tomēr bija viņas dzīves daļa. Viņa neko negribēja sasteigt. — Tu od kā kamielis, — viņa piezīmēja, saraukdama degunu.

Smiedamies viņš sacīja: — Nomazgā mani! Iezied mani ar smaržīgām eļļām! Izmasē manu pārgurušo augumu, un es uz visiem laikiem būšu tavs.

Ak, šis liekulīgais angļu nelietis! Kā gan viņa to agrāk nebija pamanījusi?

Marks iegāja viņas pārpildītajā dzīvojamā istabā. Jau vairākas reizes Marks bija ieteicis Džeidai pārcelties uz kādu dārgāku rajonu pilsētas augšdaļā. — Tu to vari atļauties, — viņš mēdza piebilst. — Kāpēc tev jāpaliek šeit? — Bet nekad viņš nebija piedāvājies nomaksāt daļu īres. Ne jau Marka nauda Džeidai bija vajadzīga, viņa itin labi iztika pati. Tomēr... šāds piedāvājums liecinātu par Marka rūpēm.

Arī tas viņu līdz šim nebija uztraucis.

— Kāds bija ceļojums? — viņa pajautāja.

— Ak Dievs! Tas bija gluži neticams! — viņš aizrautīgi stāstīja. — Tādi saulrieti, kādus es nekad mūžā neesmu redzējis.

— Un meitenes? — viņa ar to domāja tās trīs modeles, kuras viņš tur bija fotografējis populāram aktu kalendāram.

— Jaunas. Garlaicīgas un skumjas.

— Vai tu ar viņām gulēji?

Uzacis saraucis, viņš mīklaini pavērās Džeidā. — Kāds dīvains jautājums.

— Vai tu guli ar savu sievu?

Saraucis pieri, viņš sacīja: — Kas ar tevi notiek? Tu taču zini, ka es to nedaru. Mēs to jau vairākas reizes esam pārrunājuši.

Viņa raudzījās Markā. — Es gribu, lai tu man to pasaki vēlreiz.

Galvu papurinājis, viņš apliecināja: — Es negulēju ar tām trīs muļķa meitenītēm. Un es neguļu ar savu sievu. — Viņš apklusa. — Vai tas tevi apmierina?

— Cik ilgi tu neesi ar viņu gulējis?

— Džeida... — viņa balsī iezagās dusmas, — es esmu noguris un ļoti izsalcis. Ceļojums bija nogurdinošs, un es gribu atpūsties.

— Cik ilgi, Mark?

Viņa Markam deva pēdējo iespēju būt patiesam.

— Mēs ar Fionu neesam gulējuši kopā, kopš es iepazinos ar tevi, — viņš atcirta. — Tu to ļoti labi zini, un man nepatīk, ka mani šitā pratina

Viņas acis bīstami uzliesmoja. — Nevienu pašu reizi?

Viņš nesatricināmi izturēja Džeidas skatienu. — Pat ne divas reizes. — Novilkdams žaketi, viņš piebilda: — Vai es tagad varu dabūt viskiju ar sodu? Un karstu vannu. Un nepārspējamo tava ķermeņa sniegto baudu. Šādā kārtībā.

Viss bija beidzies, bet kāpēc gan nepaildzināt šo mirkli? Jāliek viņam ciest, tāpat kā to bija darījis viņš attiecībā uz Džeidu.

— Protams, ser, — viņa viegli attrauca. — Tūlīt būs klāt liela viskija un sodas porcija. Un es sagatavošu tev vannu.

Viņš atslābinājās. — Ak, kas tu par jauku meiteni!

Ak, kas tu par nekrietnu angli!

Vannas istabā viņa atgrieza krānu, lai piepildītu vannu, — tikai karsto ūdeni. Tad viņa iegāja virtuvē un ielēja plastmasas glāzē konjaku: Marks necieta plastmasas glāzes tikpat lielā mērā, kā necieta konjaku, un pievienoja divus ledus gabaliņus — to viņš vienkārši ienīda.

Svilpodams un izskatīdamies smieklīgs apjomīgajās apakšbiksēs, Marks ienāca vannas istabā. Džeida ar dzērienu rokās viņam sekoja.

Novilcis apakšbikses, viņš iekāpa kūpošajā vannā.

— Kungs Jēzu! — viņš iekliedzās, nekavējoties izlēkdams laukā. — Ūdens ir verdošs!

— Atvaino! — viņa nomurmināja, pasniegdama viņam dzērienu.

Viņš iedzēra kārtīgu malku un gandrīz aizrijās.

— Tas taču ir konjaks! — viņš iesaucās. — Tu zini, ka es neciešu konjaku.

— Ak, mīļais! — Viņa vēsi raudzījās Markā. Nevarētu teikt, ka Marks, stāvēdams kails viņas vannas istabā, šobrīd izskatītos vispievilcīgākais vīrietis pasaulē. Viņa kājas bija pārāk kaulainas, un koši sarkanie stilbi no vārošā ūdens vannā šo skatu nebūt nedarīja pievilcīgāku. Dzimumloceklis bija sašļucis, vēders nedaudz apvēlies un uz krūtīm rudi matiņi, starp kuriem daži jau bija sirmi.

Tieši tādu Džeida gribēja viņu paturēt atmiņā.

— Tev kaut kas ir aiz ādas, — Marks beidzot teica. Acīmredzot viņš nebija pilnīgs nejēga attiecībā uz Džeidas jūtām.

Džeida ielika roku kabatā un izvilka apbružātu avīzes izgriezumu, kurā lēdija Fiona šūpoja visjaunāko mazo lordu, vai kas nu tas bija.

Saglabādams aukstasinību, Marks uz to palūkojās.

— Ā, — viņš mierīgi noteica. — Iespiedkļūda. Nolādēti muļķīga kļūda. Tur Fiona ir ar mana brāļa bērnu.

Viņš laikam domā, ka Džeida ir idiote. Un kāpēc gan ne? Viņa jau sešus gadus bija izturējusies kā idiote.

— Es pārbaudīju, — viņa auksti paziņoja. — Sis ir tavs dēls.

Marks pasniedzās pēc dvieļa un aptina to ap vidu, izvairīdamies palūkoties viņai acīs. — Kā tu to izdarīji? —- viņš pajautāja jau nedaudz nervozāk.

— Viss ir kārtībā, — viņa mierīgi sacīja. — Es nezvanīju Fionai un nejautāju to viņai. Tu vari pilnīgā drošībā doties uz mājām.

— Paklau, — viņš saņemdamies ierunājās. — Visa šī lieta ar bērnu bija vienkārši pārpratums. — Pieķerdamies savai pasaciņai, viņš piebilda: — Es tev neko par to nestāstīju, jo negribēju tevi apbēdināt.

Džeida nicīgi raudzījās uz vīrieti un teica: — Vienkārši pārpratums, Mark?

— Apsēdīsimies, iedzersim, un es tev visu izstāstīšu.

Viņš mēģināja paiet Džeidai garām. Viņa aizstājās priekšā vannas istabas durvīm.

— Paskaidro man tūlīt! — viņa ledaini sacīja. — Nevaru vien sagaidīt, kad to dzirdēšu.

Marks noklepojās un sakopoja domas. — Tā ir pilnīga taisnība: kopš tiekos ar tevi, es neesmu gulējis ar Fionu, — viņš iesāka.

— No kā tad radās bērns — no svētā gara? — viņa sarkastiski pajautāja.

Viņš turpināja šķietami netraucēti, nedomādams novirzīties no sava stāstījuma. — Pirms kāda laika es atgriezos no ceļojuma. Fiona bija ļoti nospiesta. Bija miris viņas mīļotais tēvocis, un viņu pašu medībās bija nometis zirgs, kas augstākā mērā traumēja viņas pašapziņu.

Vērot, kā viņš uz vietas izgudro šo pasaciņu, bija īsts baudījums. Marks bija labākais melis, kādu Džeidai jebkad nācies redzēt.

— Un tad? — Viņa gribēja dzirdēt vēl kaut ko.

Viņš sakārtoja dvieli ap jostas vietu. — Bija tieši viņas dzimšanas diena. Viņa iedzēra pārāk daudz šampanieša. Kad mēs vakarā gājām gulēt, viņa raudāja un atnāca pie manis meklēt mierinājumu. Es nespēju viņu atgrūst. Tas notika tikai to vienīgo reizi visos sēžos gados, un rezultātā radās Arčibalds.

— Arčibalds!

— Tā sauca viņas tēvoci, — viņš meloja tālāk.— Viņa gribēja saglabāt to piemiņā.

Džeida sāka nevaldāmi smieties.

— Piedod, mīļotā, — viņš sacīja, ticēdams, ka viss jau ir piedots.

Džeida tiktāl nomierinājās, lai spētu pavēlēt: — Noņem dvieli!

’ —Ko?

Ar pirkstiem aizskardama Marka krūšu galus, viņa tos viegli paberzēja. — Es teicu: noņem dvieli! Varbūt gribi, lai es to izdaru tavā vietā?

— Izdari to manā vietā, — viņš atbildēja, juzdams atvieglojuma vilni, kam sekoja brīnišķa erekcija.

Džeida atraisīja dvieļa mezglu, un tas nokrita zemē. — Oho, — viņa apbrīnā sacīja. — Paskat tik, ko tu man esi sagatavojis.

Atbrīvodamies viņš atslējās pret glīto izlietni.

Prasmīgām kustībām viņa glaudīja Marka krūtis, tad vēderu un, sniegdamās tālāk, nometās uz ceļiem, lai uzbudinātu viņa stingro locekli ar mēli.

Viņš atslējās vēl vairāk atpakaļ, izbaudīdams maigās mutes jutekliskos pieskārienus. Viņa uzbudinājums, Džeidas kustību ritmam paātrinoties, arvien pieauga.

Mirklī, kad Marka bauda bija sasniegusi kulmināciju, Džeida negaidīti iekoda loceklī ar saviem asajiem zobiņiem.

Viņš mežonīgās sāpēs iebrēcās.

Džeida mierīgi palaida viņu vaļā un piecēlās. Pagrūzdama viņu, viņa iegāza to verdošajā vannā.

— Tu, nolādētā maniakālā sieviete! — viņš iekliedzās.

— Tu, nolādētais melis! — viņa atsaucās. — Sievas dzimšanas diena, ko tu neteiksi! Tā pasaciņa ir vecāka par Džordžu Bērnsu!

Piegājusi pie vannas istabas durvīm, viņa pagriezās, lai vēl pēdējo reizi paskatītos uz viņu. Viņš kā noķerta zivs mēģināja izkļūt no vannas. Apmierināta Džeida pamanīja vieglas zobu pēdas uz strauji atslābušā dzimumlocekļa. — Ardievu, Mark! — viņa sacīja. — Es dodos vakariņās. Kad atgriezīšos, es gribu, lai tu ar visām savām panckām būtu prom no manas dzīves. Uz visiem laikiem!

Kad viņa pēc trim stundām atgriezās, viņš bija aizgājis.

Pēc šīs šķiršanās Džeida atklāja, ka Marks viņu krāpis ar ļoti daudzām visā Ņujorkā. Kāpēc viņai neviens to nebija pateicis? Visi aizbildinājās — kamēr viņi bijuši kopā, tas neesot licies visai prātīgi darīts.

Viņa jutās piekrāpta. Aizbraukšana no pilsētas šķita vislabākais iespējamais atrisinājums.

Sūkdama vīnu, Džeida piegāja pie skapja un izvēlējās atbilstošu tērpu vakara pasākumam.

Viesības kopā ar Antonio. Varbūt tās būs patīkamas, varbūt ne.

Vienalga. Labāk tur nekā sēdēt vienai mājās.

10

— Nomierinieties! — Vēss Manijs sacīja. Viņš runāja ar savu mājas īpašnieci Rēbu Vinogradsku, kura negaidīti bija ieradusies, lai iekasētu īres naudas parādu par diviem mēnešiem. — Es samaksāšu nā-kammēnes.

— Veslij! Veslij! — viņa bezpalīdzīgi nopūtās. — Kādu dienu es tevi izmetīšu no dzīvokļa.

Lūdzošu skatienu vērdamies sievietē, viņš noteica: — Jūs taču to nedarīsiet, Rēba, vai ne?

Viņa lēnām aplaizīja savus augšzobus. — Es to varētu izdarīt.

Vēss mēģināja tikt skaidrībā, vai viņa gribētu pamīlēties, un nosprieda: ja viņa kādreiz parādīsies viena, viņš to pamēģinās. Šodien viņa bija šeit kopā ar savu dēlu. Tas bija resns, apmēram desmit gadus vecs puika ar īdzīgu sejas izteiksmi. Viņi bija atbraukuši jaunā mersedesā, kurš, kā viņa žigli paskaidroja, piederēja kādam draugam. Vēss viņai neticēja. Mašīna piederēja viņai, bet viņa negribēja, lai īrnieki to zinātu un vēl vairāk gaustos par neciešami augsto īres maksu. Viņai mugurā bija apspīlēta blūzīte, šorti un kurpes ar augstiem papēžiem. Kājas bija ieziestas ar krēmu un tāpat arī viņas Ūsiņas. Viņa nebija skaistule. Kreisajā plecā karājās liela ādas soma. Acīmredzot viņa bija devusies savā īres maksas iekasēšanas gājienā.

— Vai varu piedāvāt tasi kafijas? — Vēss pieklājīgi pavaicāja. Ja te nebūtu puišeļa, viņš būtu vēl kaut ko vairāk piedāvājis. Pagājušo reizi viņa bija uzradusies meksikāņu kalpones pavadībā, kura berza virtuves grīdu, kamēr viņi abi strīdējās par īres maksas palielināšanu.

— Ātrāk dabū naudu, vai tev vienkārši nāksies no šejienes aiziet, — Rēba paziņoja.

— Es dabūšu.

— Es ceru, ka tu runā nopietni, Veslij. Tu man esi parādā par diviem mēnešiem, un nākamsestdien es atsūtīšu pēc īres naudas savācēju.

— Kas ir tas naudas savācējs? — Vēss satrūcies pavaicāja.

— Labāk būs, ja tu to nezināsi, — viņa atbildēja, izklaidīgi pakasīdama sev kājstarpē.

Es to varētu izdarīt tavā vietā, Vēss neviļus gribēja sacīt.

Rēba ar pirkstu pārbrauca pār galda virsu, atstādama putekļos svaigu, spīdīgu sliedi. Tad viņa ielūkojās piekrautajā virtuvē ar netīro trauku kaudzēm un pusapēsto ēdienu paliekām. — Tu nemaz nerūpējies par savu dzīvokli, tā te saviesīsies žurkas, — viņa piezīmēja, bet neizrādīja par to pārāk lielas bažas.

— Iesim taču! — gaudoja resnais puika.

— Satīri dzīvokli, Veslij, un gādā man naudu.

Viņš pavadīja Rēbu līdz durvīm. — Tieši tā, kundze.

Viņa uzmeta Vēsam vērtējošu skatienu. — Vai zini, tu esi tīri glīts, ja tikai vairāk sakoptu sevi. Tu man atgādini Niķu Nolti.

— Kādu Niķu? Pateicos! — viņš atsaucās. — Es pie tā piestrādāšu.

— Dabū sev darbu, — viņa sacīja.

Vēss nolēma pacelt savu autoritāti viņas acīs.— Šovakar es būšu Silveras Andersones mājā un šo to viņai piepalīdzēšu. Viņa rīko viesības.

— Tu runā par pašu Silveru Andersoni?

— Nē. Par to Silveru Andersoni, kas strādā par policisti, — viņš sarkastiski noteica.

— Ko?

— Protams, ka es runāju par pašu Silveru Andersoni.

— Tiešām? — Viņa īsti neticēja Vēsam, tomēr ierosināja: — Tad dabū Timijam... — viņa noglaudīja resnā puikas galvu, — bildi ar autogrāfu, un es atlaidīšu desmit dolārus no tava parāda.

— Es pacentīšos.

— Labi. — Viņa saņēma puikas roku un ar saviem papēdīšiem aizklikšķināja lejā pa koka lieveni un ārā uz ielas.

Vēss pamanīja, ka ārā ir brīnišķa saule. Garām uz skrituļslidām aiztraucās skaista ķīniešu meitene. Vēss nosprieda, ka varētu mazliet pašaujoties, lai uzlabotu savu sejas krāsu. Aizņemts ar mīlēšanos, dzeršanu un ballītēm, viņš nevarēja atrast laiku saules peldēm.

Tajā pašā brīdī pa savas mājas durvīm iznāca Vēsa tuvākā kaimiņiene. Viņa bija ievākusies pirms sešām nedēļām, pēc tam kad iepriekšējo īrnieku, kurš bija pārdozējis heroīnu, no mājas iznesa ar kājām pa priekšu. Vēss nekad nebija kaimiņieni redzējis, bet reizēm viņam nācās nakts vidū bungot pa starpsienu Ga viņš vispār bija mājās), jo kaimiņiene mēdza milzīgā skaļumā uzgriezt klasisko mūziku. Viss sakrita. Viņa izskatījās pēc skolotājas. Brūni, kopā saņemti mati, maisveidīgas drēbes un Džona Lenona brilles. Viņa izrādījās ļoti jauna, iespējams, tikai nedaudz pāri divdesmit.

— Sveicināta, kaimiņieni — Vēss draudzīgi pamāja.

Viņa izlikās to neredzam un devās pa ietvi uz priekšu.

Uzpūtīga. Acīmredzot noskaitusies, ka Vēss dauzījis pa sienu. Viņš sekoja, tāpēc ka nebija nekā labāka, ko darīt.

Viņa nogriezās šķērsielā un iekāpa vecā apdauzītā folksvāgenā. Garlaicības mākts, Vēss devās pretējā virzienā, pāri smiltīm uz jūru. Bija jauka diena, un okeāns bija mierīgs. Vēsam labāk patika vējains laiks, kad pret krastu skalojās viļņi. Vēl viņam patika, kad lija. Taču visjaukākās bija vētras.

Viņš atsēdās smiltīs un laikam uz pāris stundām piemiga, jo, kad viņš pamodās, ap pēdām skalojās ūdens. Netālu smiltīs sēdēja vientuļš suns un lūkojās viņā.

Vēss ne visai ieredzēja dzīvniekus. Kādai senai draudzenei reiz bija pērtiķis. Tas atstāja peļķītes un čupiņas it visās vietiņās, un, kad Vēss ar draudzeni mīlējās, tas vienmēr uzbāzās. Pēc tam viņam vairs dzīvnieku nebija bijis.

Viņš pavērās savā Kartjē pulkstenī. To viņš par piecdesmit dolāriem bija ieguvis no kāda ceļojoša irāņa. Katru dienu tas atpalika par piecām minūtēm un reizēm apstājās pavisam. Vēss pārliecinājās, ka ir jau vēla pēcpusdiena, un pieslējās kājās. Rokijs jau būs sācis uztraukties. Būs labāk, ja viņš ieradīsies un izlīdzēs Rokijam nelaimē.

11

Popija Solomena ģērbās, un, kad Popija gatavojās viesībām, — tas tik bija skats!

Hovards ielīda savā personiskajā vannas istabā, aizslēdza durvis un uzņēma savu otro dienas devu. Kokaīns. Sīks ieradums, ko viņš piekopa jau vairākus mēnešus.

Viņš rūpīgi uzbēra balto pulverīti uz speciālas spo-guļvirsmas, sadalīja to divās glītās kaudzītēs un ar salmiņu ievilka to nāsīs. Ilga un dziļa ieelpa — un bauda bija neaprakstāma. Kaut kas labāks nekā sekss. Labāks nekā jebkas cits. Hovards jutās tā, it kā viņam piederētu visa pasaule. Viņam tiešām piederēja pasaule. Dieva dēļ — viņam piederēja sasodīta studija. Nu, ne gluži piederēja — viņš to vadīja. Tas pats vien ir. Tā deva viņam nepieciešamo varas sajūtu — vienīgi, lai patiesi izbaudītu šo varu, viņam šad un tad vajadzēja kādu narkotiku devu. To nevarēja saukt par ieradumu, par to viņš bija pārliecināts. Hovards zināja mēru un pats sevi ierobežoja. Viņš ieņēma devu tikai no rīta, lai izkāptu no gultas ar īsto kāju. Un vēl vienu reizi vakarā, bet tikai tad, ja viņi kaut kur izgāja vai rīkoja viesības mājā. Tā kā viņi izgāja no mājas vai rīkoja viesības katru vakaru, tad Hovards regulāri uzņēma kokaīnu divreiz dienā. Tas nebija nekas briesmīgs. Daži aktieri, producenti un studijas ļaudis nevarēja nosēdēt pat vienu sanāksmi, neaizejot trīs reizes uz tualeti, lai uzmundrinātos.

Hovards sevi uzskatīja par ļoti konservatīvu narkotiku lietotāju, tādu, kurš noteikti nekad nekļūs par īstu narkomānu. Pārtraukt nebija nekādu problēmu. Bet kāpēc jāpārtrauc kaut kas tāds, kas liek justies tik sasodīti labi?

Hovards bija mazliet norūpējies. Ja reiz tu esi sasniedzis virsotni, kur tālāk varēja iet, ja ne uz leju? Tas viņu nomāca.

Orfeja studija piederēja milzīgam konglomerātam, ko vadīja Zaharijs K. Klindžers. Zaharijam patika Hovards — patiesībā tieši viņš bija izvēlējies Hovardu par studijas galvu. Bet tas bija šobrīd. Kas notiks tad, ja Hovards nespēs tikt ar visu galā? Zaharijs gribēja peļņas gabalus. Viņš gribēja, lai Hovards paputējušo Orfeja studiju paceļ slavas augstumos, un to viņš gribēja ātri. Varbūt pat pārāk ātri.

Izvēlēties filmu, kas nesīs panākumus, bija tas pats, kas izvēlēties kucēnu no liela metiena. Bija iespējams, ka izaugs krancis — vienalga, cik slaveni bijuši tā vecāki.

Hovards svīda katru reizi, kad nācās pieņemt lēmumu. Bet tagad, kad viņu stiprināja kokaīns, viņš nosprieda, ka dažos mēnešos, kopš viņš ir šajā amatā, viņš paveicis milzu darbu. Pirmais, ko viņš izdarīja — izvēlējās izplatīšanai divas aizmirstas filmas, tas nozīmē — viņš noorganizēja, lai Orfeja studija izlaiž divas nelielas neatkarīgi uzņemtas filmas, jo tās bija liels retums. Abas filmas guva milzīgus panākumus. Hovards bija varonis.

Tagad viņam vajadzēja pārlūkot pašu studijas labāko sniegumu. Vienkārši nācās būt pilnīgi pārliecinātam, ka katra jaunā filma, kuru viņš ļaus studijai izlaist, noteikti gūs panākumus.

Nākammēnes Zaharijs ieradīsies pilsētā, lai pārbaudītu, kā Hovardam veicas. Viņš, protams, katru dienu saņēma ziņojumu no saviem spiegiem. Hovards droši zināja, ka vismaz divi tādi studijā strādā.

Tagad viņš negrasījās par to uztraukties. Viņš neuztraucās ne par ko. Paskat vien, ko viņš paveicis savā mūžā! Viņš taču bija ģēnijs.

Hovards Solomens tā pa īstam piedzima, kad viņam bija sešpadsmit gadu un viņa māte izšķīrās no tēva, atstāja Filadelfiju, lai dotos uz Kolorado, un drīz pēc tam apprecēja Tempļu Solomenu. Puisis nevarēja vien sagaidīt, kad nomainīs savu vārdu Džesijs Hovards Džūds Lipskis uz vienkāršāko Hovards Solomens. Kāda laime! Viņa īstais tēvs bija rabīns, stingrs un nežēlīgs vīrs, kas sievu un dēlu uzskatīja tikai par saviem vergiem un pielūdzējiem un parūpējās, lai viņu dzīve būtu ciešanu pilna. Kad Hovards jeb Džesijs, kā viņu tad sauca, sasniedza pusaudža gadus, viņš lūdza māti, lai izrauj viņus abus no šīs dzīves... — Es iešu prom, — viņš paziņoja, — un tu labāk varētu nākt man līdzi.

Vīnu nevajadzēja ilgi pierunāt, un kādā tumšā naktī viņa aizbēga uz Ņujorku un no turienes uz Kolorado, kur viņus piemitināja kādreizējais mātes skolas biedrs. Bija tāda sajūta, ka viņi izkļuvuši no cietuma, un, kad māte pēc gada apprecēja Solomenu, tā šķita paša

Dieva dāvana. Tempis bija vienkāršs, mierīga rakstura cilvēks, vecākais kompanjons apģērbu rūpniecības firmā. Un, kaut arī naudas viņam nebija gluži kā spaļu, tomēr tas bija pietiekami, lai nopirktu Hovardam lietotu mašīnu un sūtītu viņu mācīties koledžā.

Hovards jutās kā krievs, kurš beidzot ieraudzījis Ameriku un visu, ko tā var piedāvāt. Viņš bija dzīvs un brīvs. Un māte arī. Iepriekšējie gadi bija kā slikts sapnis.

Pusaudža gados Hovards bija resns, ar pūtītēm nosētu seju. Tā bija līdz tam laikam, kad viņš sāka saieties ar meitenēm. Kad tas notika, viņa liekais svars pazuda, un pūtītes drīz izzuda pavisam. Tempis kādu dienu viņu apsēdināja sev priekšā un nolasīja lekciju: — Vienmēr lieto šito mantiņu, — viņš sacīja, pavicinādams acu priekšā prezervatīvu. — Un pacenties, lai arī meitene gūtu baudu. — Viņš piemiedza ār aci. — Tikai neuztaisi kādai bērnu.

Hovards pārdomāja Tempļa sacīto. Ko viņš gribēja teikt ar to «pacenties, lai arī meitene gūtu baudu»? Vai tad viņa neguva baudu jau tāpēc vien, ka bija kopā ar viņu?

Nākamajā reizē, kad viņš sava apbružātā buika aizmugurē noņēmās ar jaunu dāmu, viņš darbodamies nevērīgi pavaicāja: — Hei, vai tev ir labi?

— Tu esi smags, — viņa novilka. — Kāpēc tavs dibens ir tik smags un spalvains — tas ir... ak! Māte mani nogalinās, ja uzzinās, ka es daru kaut ko tādu.

Viņa runāja pārāk daudz. Hovards gandrīz pazaudēja erekciju. Nedod Dievs!

Tikai dzīvodams ar savu pirmo sievu — dedzīgo melno aktīvisti — , Hovards iemācījās sagādāt baudu arī sievietei. — Galvenais, sameklē to podziņu un pakutini, mīļais, to! — viņa komandēja, aptvērusi Ho-varda kaklu ar savām kaulainajām kājām tik stingri, ka viņam šķita — viņu tūlīt nožņaugs.

Trešajā piegājienā atradis šo podziņu, Hovards aptvēra, ka tai tiešām ir nozīme. Parasti sieviete bija negribīga kā līdzdalībniece, bet tagad viņa kļuva par drudžainu maniaku! Kāpēc Tempis neko nebija minējis par šīm podziņām? Ārprāts, cik daudz laika viņš bija veltīgi izniekojis!

Kādu dienu Hovards izlasīja grāmatu par Hovardu Hjūdžu. Viņam grāmata tik ļoti patika, ka viņš to pārlasīja trīs reizes. Tempis jau agrāk viņam bija teicis, ka Hovards kļūs par apģērbu rūpniecības firmas mantinieku, kurā Tempis pats bija vecākais līdzīpašnieks.

— Kad tu pabeigsi koledžu, — audžutēvs bija sacījis,

— es tev iemācīšu visu, ko zinu pats. Tu man esi kā paša dēls, un, kad pienāks laiks, es nodošu firmu tavās rokās.

Hovards jutās pateicīgs, bet nepavisam nebija pārliecināts, ka viņš vēlas palikt Kolorado un šūt dāmām kleitas. Viņam bija lielāki plāni. Viņš gribēja līdzināties Hovardam Hjūdžam. Nākotnē viņš jau skatīja Holivudu. — Kā tur izskatās? — viņš vaicāja savam draugam Džekam Paitonam, kad viņi kopīgi ēdās cauri biznesa tiesību kursam. — Tu esi no Losandželosas. Vai Holivuda ir tādu seksīgu skuķēnu paradīze?

Džeks paraustīja plecus. — Es dzīvoju Ielejā. Ne pārāk bieži esmu bijis kalna otrā pusē.

— Kas par kalnu?

— Ieleju no Holivudas un Beverlihilzas atdala vairāki lieli kanjoni. Lai tur nokļūtu, jāpārbrauc pāri Benedikta vai Koldvotera, vai Lorela kanjonam.

— Nu un? Kā tur īsti izskatās? — Hovards nepacietīgi vaicāja.

— Ielas. Palmas. Tūristi. Nekā īpaša.

— Labi, es došos turp. Vasaras brīvdienās es tur dabūšu darbu un noīrēšu dzīvokli. Kāpēc mēs to nevaram darīt kopā?

Džeks pakratīja galvu. Pēc gada viņš pārdomāja, un, pabeiguši koledžu, viņi pārcēlās uz dzīvokli ar divām guļamistabām netālu no Holivudas bulvāra. Nekāds greznais dzīvoklis tas nebija, toties lietišķs un ērts.

Hovards jau iepriekšējo vasaru bija pavadījis Los-andželosā, tāpēc atgriežoties jutās kā veterāns. Viņš zināja, kur dabūt lētākos hamburgerus, kur visātrāk iztīrīt apģērbu, labāko vietu, kur iedzert tasi kafijas, un skaistākās meitenes. Viņš jau bija precējies (un šķīries),-strādājis kādā studijā pasta pieņemšanas telpā un noķēris pirmo nelabo slimību (diemžēl ne pēdējo). Tempis Solomens jutās vīlies, bet saprata Hovarda nepieciešamību izmēģināt laimi Holivudā. — Ko tu tur gribi darīt? — viņš bija jautājis.

— Gribu kļūt par aģentu, — Hovards atsaucās. Un sēkla bija iesēta. Kāpēc gan ne? Ar savām pierunāšanas spējām viņš spētu kļūt par visdižāko aģentu.

Tā nu viņš bija izlēmis — un nevis atgriezās vecajā darbā Orfeja studijā, bet sāka strādāt specializētajā administratīvajā kompānijā. Tur viņš arī uzsāka savu karjeru.

Lai nokļūtu līdz karjeras virsotnei, viņam bija nepieciešami septiņpadsmit gadi.

— Hovard!

Viņš dzirdēja Popiju viņu saucam. Noskalojis kokaīna spoguļplāksnīti, viņš atslēdza vannas istabas durvis.

— Hovard, — viņa sacīja tajā bērnišķīgajā balsī, kādā pēdējā laikā bija pasākusi runāt, — ko tu teiksi?

Popija pagrozījās viņa priekšā.

Viņa bija piecas pēdas divas collas gara un apaļīga.

Viņai bija ļoti garas blondas cirtas, nedaudz izspiedušās zilas acis un pastāvīgs pašapmierināts smaids, kas labi saderējās ar viņas pārveidoto deguntiņu. Arī krūtis viņai bija pārveidotas, pateicoties cilvēkam, kuru viņa godbijīgi dēvēja par «zvaigžņu plastisko ķirurgu». Viņai mugurā bija tirkīzkrāsas kruzuļota kleita bez piedurknēm un daudz īstu briljantu. Jauniegūtās krūtis jauki izspiedās.

— Tev patīk mana kleita? — viņa noprasīja. Hovards gribēja teikt, ka ne. Viņš gribēja teikt, ka

sieva izskatās kā maza izgreznota Ziemassvētku eglīte. Viņš gribēja teikt: «Nogriez matus, nokrīties svarā par piecpadsmit mārciņām un uzvelc vienkāršu melnu kleitu.» Viņš gribēja teikt: «Atdabū atpakaļ savas vecās krūtis, tās man patika labāk.»

— Dinamīts! — viņš iesaucās, prātodams, vai Vitnija būs viesībās.

Popija laimīgi pasmaidīja. — Es zināju, ka tev tā patiks.

Kad Popija bija viņa sekretāre, viņa bija ģērbusies glīti pašūtos tērpos. Matus viņa bija uzspraudusi un nēsāja nedaudz rotaslietu. Tagad viņa izskatījās kā staigājoša Kartjē firmas reklāma.

Viņa pastiepa ar rokas sprādzēm aplikto roku.

— Tev patīk?

Viņš aplūkoja daudzos briljantus. — Ļoti skaisti.

— Ļoti skaisti! — viņa iespiedzās, apskaudama vīru.

— Tu esi visaugstsirdīgākais vīrietis visā pasaulē! Tāds viņš gluži nebija. Pat viņa rēķinvedis jau sāka

satraukties, saņemot nepārtrauktus rēķinus. — Vai tu nevarētu viņu noturēt mājās vismaz vienu dienu nedēļā? — viņš žēlojās. — Tā sieviete taču ir viena staigājoša kredītkarte!

Hovards neredzēja nekādu iespēju, kā viņu apturēt, ja nu vienīgi viņa salauztu abas kājas.

— Ģērbies, Hovij! — Popija mudināja. — Laiks doties uz viesībām. Mēs taču negribam nokavēt, vai ne?

Visu piecu laulības gadu laikā šī bija pirmā reize, kad Popija bija saposusies agrāk par viņu. Viņš bija pārāk aizņemts ar domām par Vitniju, lai izdomātu, kāpēc.

12

— Es viņu uzaicināju, — Nora Kārvela sacīja.

Silvera juta nelielu dusmu uzplūdu. Kam gan vajadzīga pusaudze meita, kas atgādinātu viņai par nepielūdzamo vecumu? — Vai viņa nāks? — skanēja viņas nevērīgā atbilde, guļamistabā izģērbjoties un apvelkot zīda halātu.

Nora aizdedza jaunu cigareti ar gruzdošo nodeguli, kas, kā parasti, bija viņas zobos. — Viņa teica, ka pacentīšoties.

īstenībā Hevena bija sarkastiski nosacījusi: «Vai tad viņa nevarēja pagaidīt un uzaicināt mani, kad viesības jau būtu beigušās? Nemaz neceriet, ka es tur būšu. It kā viņai tas nebūtu vienalga.» Saviem gadiem Hevena bija pārāk prātīga.

«Kāpēc tu nemēģini sadzīvot ar savu māti?» Nora bija pārmetusi. «Tu viņai pat apsveikuma kartīti neesi atsūtījusi.»

Hevena skaļi iesmējās. «Viņa ari man nav nevienu nekad atsūtījusi. Īstenībā man vēl ir veicies, ka ar trīs nedēļu novēlošanos varu saņemt čeku, un ari tikai tad, kad jūs viņai to atgādināt.»

Nora nespēja to noliegt. «Pamēģini šovakar atnākt,» viņa mudināja, pirms nolika klausuli.

Viņa neko vairāk negribētu, lai tikai māte un meita labi satiktu. Daudzi cilvēki, Hevenu ieskaitot, domāja, ka Silvera ir ragana. Nora redzēja viņas otru pusi. Viņa redzēja panākumiem bagātu sievieti, bet vientuļu, bez īstiem draugiem. Viņa redzēja godkārīgu sievieti, kuru vīrieši ievainojuši un izmantojuši. Viņa redzēja sievieti, kura atsvešinājusies no savas ģimenes, tomēr izmisīgi pēc tās tiecas.

— Ak Dievs! — Silvera iesaucās. — Viņa pacentīsies, ko tu neteiksi! Varētu domāt, ka viņa basām kājām skries pa karstām oglēm, lai tikai tiktu uz manām viesībām.

Nora sacīja: — Es došos mājās pārģērbties. Būšu atpakaļ pēc stundas.

— Jauki, — Silvera atsaucās, mēģinādama izlemt, vai atjaunot kosmētiku, kas viņai bija, fotografējoties ar Antonio, vai notīrīt to un likt virsū no jauna.

Viņa izšķīrās par kompromisu. Atstāja dramatiskās acis un notīrīja pārējo sejas ādu ar īpašā šķidrumā samērcētu vates tamponu.

Aukstais losjons uz sejas bija patīkami nomierinošs. Silvera piegāja pie savas lielās greznās gultas un norāva sārto satīna pārklāju. Baltie palagi jau gaidīja. Jauka atlaišanās gultā uz piecpadsmit minūtēm bija tas, kas viņai nepieciešams.

Guļamistabā bija mierīgi uz vēsi. Bāli violetās ar zīdu iztapsētās sienas labi saderēja ar sārto paklāju. Visapkārt daudz spoguļu.

Atlaizdamās gultā, viņa mēģināja atbrīvoties no visām domām, bet šovakar tas nebija iespējams. Viņa spēja domāt vienīgi par Hevenas tēvu un par to, kāds viņš bija nelietis.

Silvera Andersone iepazinās ar «Biznesmeni», ka viņa to vienmēr dēvēja, kad viņai bija trīsdesmit viens, bet viņam — piecdesmit divi gadi. Viņš bija ļoti bagāts, ļoti izteiksmīgs un varens un — protams — precējies. Silvera tobrīd uzstājās Brodvejā. Viņa ari šķīrās no sava bijušā patēva un uzsāka romānu ar kādu teātra partneri.

Biznesmenis ienāca viņas dzīvē kādās viesībās un pilnīgi pārņēma viņu savā varā. Viņš bija liels vīrs jebkurā nozīmē — garš, plecīgs, ar rupjiem sejas vaibstiem un biezām uzacīm. Klīda baumas, ka agrāk viņš nodarbojies ar organizēto noziedzību. Vēl baumoja, ka viņam esot liela ietekme uz prezidentu. Un vēl — ka kādreiz viņa draudzene bijusi nelaiķe Me-rilina Monro.

Viņa sieva bija sabiedriska darbone. Maza auguma, vienmēr tērpusies īpaši modelētā apģērbā, sakopta līdz pat matu galiņiem, viņa ar elegantu dzelzs dūri pārvaldīja viņiem piederošās trīs mājas.

— Mēs nekad nemīlējāmies, — bija viena no pirmajām viņa atzīšanām. Silvera arī agrāk bija to dzirdējusi no katra precēta vīrieša, kurš jebkad krāpis savu sievu.

— Ko tad jūs darāt? — viņa mīļi vaicāja.

— Mēs saviesīgi parunājam, — viņš atrūca un uzdāvināja Silverai simttūkstoš dolāru vērtu briljanta kaklarotu no Kartjē salona.

Biznesmenis bija ļoti prasīgs vīrietis, ja viņam atlika tam laika. Viņa seksuālā apetīte bija neremdināma, un Silvera, kurai arī šī joma bija lielā mērā tuva, atklāja, ka nevar ar viņu sacensties. Viņš bija rupjš un nežēlīgs, bet, ak Dievs, viņš bija tik uzbudinošs!

Silvera iemīlējās divdesmit vienu gadu par sevi vecākā precētā vīrietī — un pamatīgi iemīlējās. No vienas puses, viņš pret Silveru izturējās kā pret padauzu. No otras — viņš viņu apbēra ar dārgām dāvanām — briljantu kaklarota bija tikai sākums.

Kādu dienu viņš ieradās atsevišķajā dzīvoklī, kuru viņi izmantoja kā tikšanās vietu, un vēl divām sievietēm — pavedinoša izskata rudmati un modeļu demonstrētājai līdzīgu melnu meiču. Silvera instinktīvi nojauta, ka tās ir prostitūtas. Augstas klases un ļoti dārgas, tomēr prostitūtas.

Kad viņš bija visiem sagatavojis dzērienus, Silvera dusmīgi ievilka viņu virtuvē. — Kas te notiek?

— Nekas, ja tu to nevēlies, — viņš mierīgi atbildēja.

Silvera zināja, ka to vēlas viņš, un viņas vēders sarāvās. Silvera Andersone spēja daudz, bet tas nu bija par traku.

Viņi atgriezās dzīvojamā istabā un turpināja saviesīgi pļāpāt. Abas meičas bija prātīgas, viņas labi prata savu amatu. — Šeit, manuprāt, ir mazliet par karstu, — viena no viņām nomurmināja, novilkdama vieglo zīda blūzīti.

— Ļoti karsts, — teica otra, izstiepdama kājas un atbrīvodamās no kurpēm un zeķbiksēm.

Silvera juta, ka Biznesmenis uz dīvāna viņai līdzās saspringst.

Melnā meiča piecēlās un pavedinoši pasmaidīja. — Jums taču nebūs iebildumu, vai ne? — viņa pavaicāja, atpogādama plāno kleitiņu. Apakšā bija sārts mežģīņu zeķturis un vairāk nekā. Krūšu gali bija piebrieduši un viegli tonēti.

Arī rudmate piecēlās. — Es labprāt velku nost drēbes, — viņa klusi paziņoja. — Man patīk, ja starp mani un dabu nekas nav starpā. — Viņa izstiepās, ļaudama pilnīgajām krūtīm atbrīvoties no blūzes.

Dzīvoklī nebija tik karsts kā ārā, bet Silvera juta, ka trūkst gaisa.

Abas meičas sāka bezrūpīgi viena otru aizskart.

Pirksti kairināja krūtis un citas vēl slepenākas vietas* Mēles — siltas un maigas. Slepenās vietas izstādītas visu apskatei.

Biznesmeņa elpošana kļuva saraustīta. Zem biksēm Silvera redzēja pierādījumu viņa uzbudinājumam. Neizkustēdamies no savas vietas uz dīvāna un nenovērsdams acis no abām meičām, viņš mudināja Silvern pacelt uz augšu svārkus.

Viņa bija mēģinājusi uztvert mierīgi to, kas šeit notika, bet tas bija neiespējami. Un, sev par kaunu, viņa nojauta, ka darīs visu, ko viņš prasa. Un tā, kamēr meičas uz grīdas vijās viena ap otru, Silvera Ander-sone pacēla svārkus, novilka biksītes, papleta kājas un ļāva Biznesmenim gulties sev virsū un izbaudīt savu perverso kaisli.

Kad viss bija galā, viņa jutās netīra un pazemota. Viņa bija Silvera Andersone, nevis kaut kāda lēta slampa, ko var tā paņemt un mīlēt padauzu priekšā. Viņa bija nikna uz šo vīrieti un dusmīga uz sevi, ka tik viegli tam ļāvusies.

Nākamajā dienā viņš atsūtīja Silverai rubīnu olas lielumā un zīmīti: «Mēs to atkārtosim.» Pie velna, tā nenotiks! Viņa atteicās ar viņu tikties, par spīti nemitīgajām dāvanām un ziediem.

Pēc sešām nedēļām viņa atklāja, ka ir stāvoklī.

Vispirms viņa konsultējās ar savu ginekologu. —Es iegribu šo bērnu, — viņa kategoriski paziņoja.

Ārsts bija apburošs vīrietis ar sirmiem matiem un šķību smaidu. — Kāpēc ne, mīļā? Jums ir teicams veselības stāvoklis.

— Es zinu, — viņa dusmīgi sacīja, meklēdama piemērotu iemeslu. — Es neesmu precējusies. — Tam vajadzētu ārstu apklusināt.

Viņš iesmējās. Apburoši. — Silvera, Silvera, — viņš

Nopūtās, ar pirkstiem bungodams pa rakstāmgaldu.

— Jūs esat ļoti slavena sieviete. Kāda tam nozīme, vai jūs esat precējusies vai ne? Jums būs brīnišķīgs bērns un atkritīs rūpes par neērtībām, ko mājās sagādātu vīrs. — Viņš iesmējās pats par savu gudrību.

— Jūs padarīsiet modernu vientuļās mātes statusu. Silverai šī ideja iepatikās. Silvera Andersone kļūs

par pirmatklājēju šajā sfērā! Turklāt viņu biedēja doma par abortu. Beidzot viņa izlēma, ka saglabās bērnu.

Kad Silvera laida pasaulē bērnu, Biznesmenis no viņas dzīvēs bija pazudis. Viņa bija piedraudējusi, ka visu izstāstīs viņa sievai, ja viņš viņu neliks mierā. Viņam nebija ne jausmas, ka tas ir viņa bērns.

Prese kļuva vai traka, minot, kurš varētu būt bērna tēvs, bet Silvera klusēja. Trīs mēnešus pēc Hevenas piedzimšanas viņa ar kādu brazīļu polo spēlētāju pārcēlās dzīvot uz Rio. Hevena palika Ņujorkā pie auklītes.

Silvera nožēloja, ka dzemdējusi. Katrreiz, paskatoties uz Hevenu, viņa atcerējās Biznesmeni un to neaizmirstamo pazemojuma pilno vakaru.

Hevena nekad nebija vaicājusi, kas ir viņas tēvs. Džeks to vienreiz darīja, kad ieradās Londonā pakaļ meitenei. «Tēva nav,» viņa bija auksti atbildējusi. Diemžēl viņš bija gan.

Silvera nopūtās un izstiepās gultā. Atvērusi acis, viņa raudzījās ar zīdu iztapsētajos griestos virs gultas. Ja Hevena šovakar ieradīsies, viņa par to nepriecāsies. Lai nolādēta Nora, ka uzlūdza meiteni, tā atsaucot prātā visas sliktās atmiņas.

Kristāla pulkstenis uz naktsgaldiņa vēstīja, ka laiks gatavoties viesībām. Viņa vēlējās, kaut varētu nogulēt

desmit stundas. Kad viņa pēdējo reizi to darījusi? Darbs... darbs... darbs... Viesības... viesības... viesības...

Nu labi... par lielo slavu bija jāmaksā.

Tas bija tā vērts.

Gandrīz.

13

Pirms došanās uz viesībām Manons Keibls nodarbojās savā personiskajā vingrotavā. Viņš patiesi negribēja nekur iet. Viņam nepatika viesības. Tagad viņš to darīja tikai Noras Kārvelas dēļ. Pirms nedēļas Nora bija piezvanījusi un lūgusi, lai viņš ierodas viesībās. Nora bija veca draudzene un viena no nedaudzajiem cilvēkiem Holivudā, kuras dēļ viņš darītu visu. Nu, ne gluži visu, tomēr, ja viņa lūdza, viņa to dabūs. Ma-nona karjeras sākumā Nora vienmēr bija tā, kas bija gatava izpalīdzēt. Šī mutīgā vecā preses sekretāre jau no pirmās dienas bija Manona pusē. Viņš atcerējās, kā dižmanīgi iesoļojis viņas birojā tajā dienā, kad parakstīja līgumu par savu pirmo svarīgo filmu. Ja gribēja būt precīzs, tad pirms piecpadsmit gadiem.

Manons Keibls bija divdesmit septiņus gadus vecs un visizskatīgākais vīrišķis, kāds vien gadījies Noras Kārvelas ceļā. Tā viņa nosprieda, kad viņš iesoļoja viņas birojā. Ne jau tāpēc, ka viņš Noru īpaši interesētu kā vīrietis. Viņa vienmēr bija devusi un dos priekšroku meitenēm. Tikai Manons to nezināja, tāpēc, pirmoreiz ieraugot šo padzīvojušo sievieti ar īsi apcirptiem matiem un nemainīgo cigareti zobos, viņš iejutās savā elementā. Seksīga gaita. Pareizā sejas grimase. Kobaltzilas acis, kas pakļāva visu tuvumā esošo.

— Apsēdies, — Nora uzsauca, — un izstāsti man savu dzīvesstāstu! Tad mēs kaut ko sagudrosim. — Viņa pārcilāja dažus papīrus uz sava rakstāmgalda.

— Vai foto departamentā jau biji? •

— Nē. — Viņš pakratīja galvu.

Nora, acis piemiegusi, nopētīja viņa nosauļoto pievilcīgo seju un prātoja, kā labāk pārdot šo jauno produktu. — Nu, rauj vaļā!

Manons izstāstīja viņai, ka dzimis Montānā, deviņpadsmit gadu vecumā ieradies Losandželosā, mācījies dažādos aktieru kursos, strādājis par oficiantu, degvielas uzpildes stacijas strādnieku, mašīnu pārdevēju, miesassargu un dažādos gadījuma darbos.

— Precējies? — viņa noprasīja.

— Nē, — viņš atteica.

— Homoseksuālis? — viņa neatlaidās.

Viņš neveikli sagrozījās krēslā. — Jūs smejaties par mani?

Zīmuli pastiepusi, viņa mēģināja atklāt melošanas pazīmes. — Es to netaisos visiem atklāt, dēliņ. Man vienkārši ir jāzina šīs lietas, lai varētu tevi aizsargāt.

— Es neesmu zilais, — Manons stīvi atsaucās.

Viņa kaut ko uzrakstīja uz papīra lapiņas un sacīja:

— Atnāc rīt. Tad es būšu visu salikusi pa vietām.

Viņš atgriezās nākamajā dienā, un viņam pasniedza

mašīnrakstā iespiestu lapu ar izgudrotiem papildinājumiem. Viņš bijis futbola varonis, slavens galvenokārt Anglijā, futbola spēlē savainots, un viņam paziņots, ka viņš nekad vairs nevarēs staigāt. Divus gadus viņš nogulējis slimnīcā, nespēdams pārvietoties, līdz — ak tu brīnumu! — aklā ticība saviem spēkiem nākusi talkā, un viņš ieradies Holivudā, kur tagad gatavojas piedalīties savā pirmajā filmā.

— Tie taču ir meli, — Manons iebilda.

Nora paraustīja plecus. — Es tikai mazliet piestrādāju pie patiesības. Tad ta liela lieta!

— Man tas nepatīk.

Ievilkdama cigaretes dūmus, viņa sacīja: — Tev neviens neprasa, lai tas patiktu, dēliņ, tev tikai tas jāatceras.

Viņš pakratīja galvu. — Nekādā gadījumā.

— Tāda ir studijas politika. Biogrāfijas datiem jābūt aizraujošiem. Un kā tev šķiet: kas aizraujošs ir tavā laucinieka pagātnē? — Viņu apņēma dūmu mākonis, un viņš sāka klepot. — Vai tu vēl aizvien uzstāj, ka neesi zilais? Tu dzīvo kopā ar diviem puišiem. Ko tas nozīmē?

— Ej pie velna! — viņš nokliedza un izmetās no biroja.

Pēc tam viņi kļuva labi draugi. Tā bija Noras ideja, ka vajadzētu attēlot un pārspēt Bērtu Reinoldsu. To viņš izdarīja ar dižu smīnu un liela gaiļa attēlu (putnu fermas variants), aizsedzot savu gaili (Manona Keibla variants). Tas izraisīja īstu sensāciju, un pēc tam ikviens zināja, kas īsti ir Manons Keibls.

Kad Nora pēc dažiem gadiem atstāja darbu studijā, viņa pārnāca strādāt pie Manona par viņa personisko preses sekretāri. Pēc tam viņa uz vairākiem gadiem kopā ar savu kompanjonu devās dzīvot uz Itāliju un, mīļāko apglabājusi, atgriezās Amerikā un dabūja darbu City Television studijā. Viņas pirmais norīkojums bija darbs ar Silveru Andersoni. Kopš tā laika viņa ar to arī nodarbojās.

Manons pabeidza nogurdinošo pumpēšanos un uzmeta sev frotē halātu. Kad viņš bija precējies ar Vitniju, viesības viņi apmeklēja reti. Vitnijai labāk patika palikt mājās — tikai viņi divi vien. Viņai patika jāt ar zirgiem, klaiņot pa piekrasti un kopā ar Mano-nu baudīt maltītes svaigā gaisā. Tikmēr, kamēr Vitnija uzsāka savu stulbo karjeru un visu sabojāja. Tagad viņu Malibu piekrastes māja bija pārdota, zirgi arī. Tagad viņa māja bija parasts savrupnams Saulrieta bulvārī un viņš nebija laimīgs.

Melānija Šenna gaidīja medību istabā, kur atradās spēļu galds, pilns bārs un uz sienām — Manona ieroču kolekcija.

Kad Manons bija nomazgājies dušā un saģērbies, viņš pievienojās sievai.

— Sveiks, mīļumiņ, — viņa klusi uzrunāja vīru. — Vai tu jūties labi?

— Jā, lieliski.

Manons nesaprata, kas īsti ir ar Melāniju Šennu, tā nebija viņas vaina, bet viņa vienkārši Manonu saniknoja. Varbūt tāpēc, ka viņa bija Manona sieva, bet Vitnija nebija. Viņi bija iepazinušies, kad Manons devās uz Hjūstonu, lai tur filmētos. Kamēr viņš tur atlaba pēc Vitnijas aiziešanas un tūlīt sekojošā romāna ar Čaku Nīlsonu, viņš bija piedalījies skaistumkonkursa žūrijā. Melānija Šenna ar savu kastaņbrūno matu krāšņumu, tīro, garkājaino augumu un jauko smaidu, dabiski, kļuva par uzvarētāju. Manons viņu dažas reizes bija aizvedis vakariņās. Tad viņš uzaicināja meiteni vakariņās pie sevis. Viena lieta noveda pie nākamās — un viņi jau mīlējās uz Manona greznā viesnīcas numura grīdas. Kad viņi pēc nedēļas apprecējās, Melānijai Šennai bija tikai divdesmit gadu. Vitnijai jau bija tuvu trīsdesmit. Lai viņa pārsprāgst no skaudības!

Galvenais iemesls, kāpēc Manons apprecēja Melāniju Šennu, bija — padarīt Vitniju greizsirdīgu. Tas neizdevās. Tā nu viņš bija palicis ar savu jauno sievu bez jebkādām izredzēm nākotnē. Visu vēl vairāk sarežģīja tas, ka Melānija Šenna viņu dievināja.

— Vai ieliet tev kaut ko dzeramu, mīļumiņ? — viņa pajautāja.

— Kādēļ tu katra teikuma galā piekarini to «mīļumiņu»? — viņš dusmīgi noprasīja.

— Piedod, mīļ... ē... dārgais. Es to pat nepamanu.

— Nu tad paklausies sevī, — viņš brīdināja. — Tāda runāšana tevi padara līdzīgu kādai lētas deju zāles īpašniecei.

Sieva aizgriezās, tāpēc Manons neredzēja viņas lielās acis pieplūstam asarām. Ko viņa dara nepareizi? Mēnešiem ilgi viņš reti kad atrada kādu vārdu, ko pateikt sievai. Kad viņi tikko iepazinās, viņš bija tik mīlošs un jauks, īsts viņas sapņu vīrietis. Viņš nezināja, ka jau daudzus gadus, noskatījusies viņa filmu «Saldenā atriebība», Melānija Šenna pie sienas turēja piespraustu viņa fotogrāfiju. Manons Keibls vienmēr bijis viņas mīļākais aktieris.

Tagad viņa bija Manona Keiblas kundze, un tas nevienu no viņiem nedarīja laimīgu.

Klusēdama viņa ielēja glāzē viskiju, piemeta ledus gabaliņus un pasniedza vīram.

Viņš divos malkos norija dzērienu. — Manuprāt, būs labāk, ja mēs brauksim, — viņš īgni noteica, dodamies uz durvīm. — Un es tevi brīdinu: ilgi es tur negribu palikt.

— Es arī ne, — viņa piebilda, sekodama vīram. Šovakar viņa gribēja atgriezties agri mājās. Tāpēc, ka šovakar viņa grasījās Manonam paziņot, ka viņiem būs bērns.

— Gribi doties uz viesībām? — Hevena pa telefonu vaicāja Edijam.

Viņš dobji un neķītri iesmējās. — Man šķita, ka mums jau šodien bija pašiem savas viesības.

— īpašas svinības, — viņa noķiķināja.

— Dižas, vai ne?

— Pavisam dižas.

— Vai gribi tās atkārtot?

Viņa brīdi cieta klusu. — Es šoreiz domāju citas viesības.

— Eh... — Edijs novilka. — Es neciešu tās ballītes. Tur ir vienmēr pilns ar sīkajiem, un reizēm vispār nemaz nelaiž iekšā un izturas pret tevi kā pret pēdējo mēslu un...

— Šīs ir īstas viesības, — viņa partrauca. — Tādas kā Beverlihilzā — ar kinozvaigznēm un izmeklētiem ēdieniem, un droši vien kādu garlaicīgu grupu.

— Ēdieni? — Edijs pārvaicāja. — Izmeklēti ēdieni?

— Es tā domāju.

— Kas mūs uzaicinājis? — viņš aizdomīgi noprasīja.

— Tevi neviens nav aicinājis, — viņa kašķīgi atsaucās. — Vienīgi es tevi varētu paņemt līdzi, — viņa kārdināja. — Ja es to, protams, gribētu un ja tava mašīna ir spējīga mūs pārdabūt pāri pakalnam.

— Kas rīko tās viesības?

— Mana māte beidzot atcerējusies, ka arī es esmu pasaulē.

— Silvera Andersone?

— Nu, Lindai Evansai es taču neesmu radiniece, muļķi tāds.

Iestājās neilgs klusuma brīdis, kurā Edijs apdomāja

dzirdēto. Beidzot viņš pajautāja: — Kas man būtu jāvelk mugurā?

— Ko vien vēlies, — viņa izklaidīgi atsaucās, prātodama, ka izraisīs sensāciju savā sarkanajā minikleitā un jātnieces apmetnī, kuru tikko bija iegādājusies par naudu, ko bija nopelnījusi ar dziedāšanu.

— Vai tu gribi tur būt? — Edijs painteresējās, atcerēdamies, ko viņa bija teikusi par savu slaveno māti.

— Es nezinu, — viņa noteica, brīdi svārstīdamās. — Nav iemesla, kāpēc lai es to nedarītu. Es taču esmu viņas meita.

f

— Nu... tad iesim, — viņš sacīja.

— Ak... es nezinu, — viņa žigli pārdomāja.

— Ei, liecies mierā, Heven! Ja esi izlēmusi, turies pie tā.

— Varbūt es tā arī darīšu. Es tev vēl piezvanīšu.

Viņa nolika klausuli, pirms vēl Edijs bija paspējis

kaut ko iebilst. Viņai patika ar Ediju spēlēties. īpaši tagad. Vispār viņa nevarēja izlemt, vai grib doties uz mātes stulbajām viesībām vai ne. No vienas puses, tas tiešām būtu graujoši paspiegot tās Holivudas slavenības. No otras puses — kas tad Silverai tur būs? Viņa taču noteikti nebūs ielūgusi Robu Lovu un Sīnu Pennu. Droši vien kaut kādas vecenes un večuki.

It kā lai palīdzētu viņai izlemt, istabas durvīs parādījās viņas vectēvs Džordžs. Viņš bija garš, tievs vīrietis ar kupliem, sirmiem matiem un mežonīgi norūpējušos izteiksmi grumbu izvagotajā sejā. Viņš neizskatījās līdzīgs Silverai un nepavisam neatgādināja Džeku. Viņam piemita kaut kas no pustraka profesora manierēm. Hevenai viņš ļoti patika. Kā vectēvs viņš bija zelta vērts. Un viņš lika Hevenu mierā. Tas bija vissvarīgākais.

— Vai tu būsi mājās uz vakariņām, dārgā? — viņš vaicāja, knibinādamies ap savām brillēm, kas zilā aukliņā karājās viņam ap kaklu.

— Šķiet, es šovakar iziešu, vectēv.

— Labi, labi, — viņš izklaidīgi nosacīja. — Tad varu šovakar palaist Ganteras kundzi.

Hevena bija gatava darīt jebko, lai tikai Ganteras kundze pazustu. Tā bija viņu saimniecības vadītāja, pavāre, apkopēja, turklāt viņa bārās ar Hevenu.

— Es jau nu pats vakariņas neēdīšu, — Džordžs piebilda. — Visu vakaru pavadīšu savā kabinetā. — Viņa acis pievērsās puskailā Stinga plakātam pie He-venas skapja. — Kur tu iesi? — viņš painteresējās.

— Būšu kopā ar Ediju, — viņa atsaucās, nospriedusi: «Pie velna — iešu uz mātes viesībām! Kāpēc gan ne?» — Mums šovakar jāspēlē.

— Nepaliec ilgāk par divpadsmitiem, — Džordžs atgādināja.

— Protams, vectēv, — viņa piekrita. Viņa varēja pārrasties arī četros no rīta, un vectēvs to pat nepamanītu. Ja reiz viņš bija savā kabinetā, nekas viņu nespēja traucēt. Parasti viņš strādāja visu nakti, pilnīgi zaudēdams laika izjūtu.

Viņa neko nebilda par Silveras viesībām. Tas vectēvu tikai sarūgtinātu, un viņš varētu mēģināt Hevenu atturēt no došanās turp. Džordžs ar savu slaveno meitu nerunāja. Tas turpinājās jau trīsdesmit gadus.

Nu, jā... Hevena viņu nevainoja. Varbūt arī viņai nevajadzētu runāt ar māti. Silvera pret viņu izturējās tā, it kā viņas gandrīz nebūtu pasaulē. Nekad nepiezvanīja. Nekad neiztaujāja par viņas dzīvi, kad viņām gadījās būt kopā. Parasti tās bija pusdienas La Scala divreiz gadā Noras klātbūtnē. Viņas māte bija īsta ragana.

Nu un tad? Kam par to kāda daļa?

Viņai.

Klarisa Brauninga dzīvoja savrupmājā pie Benedikta kanjona. Viņa to īrēja no kāda jauna režisora, kurš uz gadu bija aizbraucis uz Eiropu strādāt. Māja bija tumša un veca, un to ieskāva augsti koki un nekopti zālāji. Klarisai patika mājas vēsums, vannas istabas, kas bija vairāk nekā piecdesmit gadus vecas, tumšie koka paneļi un vispārējā drūmā noskaņa.

Pat peldbaseins nelīdzinājās Kalifornijā pierastajiem peldbaseiniem. Nekādu burbuļvannu. Nekādu brīnišķu baseina mēbeļu. Baseinā mūžīgi peldēja lapas, jo filtrs reti darbojās. Un ūdens vienmēr bija ledains, jo sildītājs nedarbojās nekad. Naktīs gaudoja koijoti, un pār veco dakstiņu jumtu skraidīja citi mazāki zvērēni. Reizēm baseinā ielīda un noslīka čūskas.

Klarisai patika iekurt kamīnu guļamistabā un palasīt kaut ko no sava plašā klasiskās literatūras krājuma. Viņai patika satīties garā flaneļa naktskreklā, pieliet tasi ar karstu kakao un iztēloties, ka viņa atgriezusies austrumu krastā.

Sestdienas vakarā agri pārradusies no studijas, viņa bija priecīga, ieraugot mājas priekšā Džeka Paitona zaļo ferrari. Viņam bija pašam sava atslēga, lai varētu ierasties un pazust, kad pats to vēlas. Klarisu tas apmierināja. Viņa nekad neņēma darbu līdzi uz mājām.

Džeks bija guļamistabā un skatījās televizoru. Bet vai viņš tiešām skatījās? Ciešāk ieskatījusies, Klarisa redzēja, ka viņš aizmidzis.

Klarisa klusēdama kādu brīdi vēroja viņu, tik mierīgu, tik rimtu. Parasti Džeks vienmēr atradās kustībā. Zaļās acis vērīgi lūkojās, lūkodamas visu izdibināt. Stingrais ķermenis gatavs mesties darbā. Asais prāts nerima darboties.

Džeks viņu uzbudināja. Viņš Klarisu vienmēr uzbudināja.

Jau pirmajā reizē, iepazīstoties, viņa bija nodomājusi — glīts vīrišķis, ar stingru daiktu, nekas vairāk. Itin drīz viņa bija mainījusi savas domas. Daikts tiešām bija stingrs, to nevarēja noliegt, bet tas vēl nebija viss. Džekam Paitonam piemita enerģija un zinātkāre, un loģiska domāšana. Viņš domāja ātri, un vārdi palika domām iepakaļ. Viņam nebija glīta seja vien.

Viņi tūlīt arī pārgulēja — par spīti Klarisas draugu brīdinājumiem, ka Džeks Paitons nav noturams pie vienas sievietes. Ar Klarisu Brauningu viņš tā nerīkosies. Viņa negrasījās kļūt par vēl vienu vārdu viņa garajā sieviešu sarakstā.

Klarisa pacietīgi mēģināja Džeku iepazīt. Tas nebija viegli. Lai cik ari viņš bija apburošs un mīļš, un gudrs, Džeks nevienam neļāva sev pietuvoties pārāk tuvu, līst iekšā sirdī. Klarisa to saprata. Viņa bija gluži tāda pati.

Viņa pārcēlās un Kaliforniju, lai filmētos, un, kad Džeks beidzot piezvanīja, viņa rīkojās Džeka stilā un atteicās ar viņu satikties. Drīz kļuva skaidrs, ka Džekam nepatīk atraidījumi.

Kad viņi galu galā satikās, abiem bija skaidrs, ka jāturas kopā. Un viņi turējās kopā jau vairāk nekā gadu. Tas apmierināja viņus abus.

Klarisa notīrīja studijas grimu, novilka drēbes un nostājās blakus savam guļošajam mīļākajam. Viņa aizmirsa jauno aktieri šorīt studijā. Tas bija tikai darbs. Džeks Paitons bija bauda. Tāda tīra, izsmalcināta bauda...

Viņa notrīcēja turpmākā gaidās. Gultā Džeks bija īsts meistars. Viņš brīnumainā veidā izprata katru viņas vajadzību, apvienojot to ar ļoti iespaidīgu valdonību.

— Tas tik ir triks, — viņš atteica kādu dienu, kad Klarisa jautāja, kā viņam tas izdodas.

— Pastāsti man, — viņa neatlaidās.

— Vari to saukt vienkārši par prāta pārsvaru, — viņš pavīpsnāja.

Viņas klātbūtne Džeku neatmodināja. Viņa izslēdza ienīsto televizoru (viņa to ienīda, Džeks dievināja. «Kā tu vari neskatīties «Hilstrītu»?» viņš jautāja katru ceturtdienu desmitos vakarā.) Pēkšņais klusums viņu iztraucēja, un viņš apgriezās uz otriem sāniem, vēl aizvien aizmidzis, ģērbies savās parastajās nedēļas nogales drēbēs — džīnās un džemperī.

Klarisa ar zobiem atvilka viņa džīnu rāvējslēdzēju.

Viņš pamodās un tvēra pēc viņas.

Atgrūzdama viņa rokas, Klarisa novilka viņam džī-nas. Apakšbikšu viņam nebija. Viņš tās nekad nevalkāja. Viņa pielieca galvu Džeka kājstarpei.

— Es padodos, — viņš teica, atmezdams rokas sānis.

— Es zināju, ka tā būs, — viņa nomurmināja.

Vēlāk viņi smēķēja un apsprieda plānus šim vakaram. Bija vairākas iespējas. Jaunas Meļa Brūksa filmas noskatīšanās. — Esmu pārāk nogurusi, lai smietos, — Klarisa atrunājās. — Saviesīgas vakariņas kāda veca aktiera godināšanai. — Kāpēc? — Džeks prašņāja. — Kad viņš bija jauns, viņam nebija talanta. Vai tas kāds sasniegums, ka viņš kļuvis vecs? — Un vakariņas kopā ar Klarisas aģentu Spago restorānā. — Viņš ir pelnījis tikai pusdienas, — Klarisa nosprieda.

— Ko tu gribētu darīt? — Džeks jautāja, ieslēgdams televizoru. — Gribi, lai es kaut ko atvedu no ķīniešu restorāna?

Klarisa izslēdza televizoru. — Ko tu teiktu par došanos uz tavas māsas viesībām?

— Ko? — Viņš bija pārsteigts. — Kā tu zini par Silveras viesībām?

— Esmu uzaicināta.

— Tu viņu nepazīsti.

— Varbūt man vajadzētu iepazīties?

— Kāpēc?

— Tāpēc, ka viņa ir tava māsa un es nekad neesmu tikusies ne ar vienu no tavas ģimenes. Ne ar tavu tēvu, ne māsasmeitu. Es domāju, ka Silvera Andersone ir interesanta sieviete, un es labprāt ar viņu iepazītos.

— Nolādēts! — Džeks iesaucās, izlēkdams no gultas un sākdams staigāt pa aptumšoto guļamistabu.

— Esi sanervozējies, ka vajadzēs būt kopā ar viņu? — Klarisa ķircināja. — Vai viņa tev izraisa mazvērtības kompleksu?

— Reizēm tu runā tādas muļķības.

— Jā? Mans psihoterapeits saka — lai pārvarētu bailes, ir jāstājas tām pretī.

— Tu maksā divsimt dolāru stundā par padomu, kādu varētu dabūt no jebkura ķīniešu pūšļotāja.

— Viņš man ir daudz palīdzējis.

— Es netaisos par to visu strīdēties. Silvera mani nedara nervozu. Viņa mani nedara nekādu.

— Nu tad brauksim?

— Ja tas, tavuprāt, ir labākais, kā var pavadīt sestdienas vakaru.

— Jā, tā ir.

Viņš negribēja neko uzspiest. Klarisa bija ietiepīga sieviete, un, ja viņa kaut ko gribēja darīt, tad parasti viņa to arī darīja.

Viņš neuzskatīja, ka ir jēga strīdēties. Viņš uzskatīja, ka labāk aiziet pavisam. Klusi. Ja kādreiz kļūs par grūtu.

Par Silveras Andersones dzimšanas dienas svinībām maksāja City Television. Silvera bija bēdīgi slavena ar savu skopumu, viņa nekādā gadījumā negrasījās izmest trīsdesmit vai četrdesmit tūkstošus — pat tad, ja tie bija domāti viņai pašai un viņa to noteikti varētu atļauties.

City Television bija plānojusi lielas svinības «Palm-springsas» uzņemšanas grupai un aktieriem vasaras vidū, bet tad Nora ieteica, ka būtu labāk tās savienot ar Silveras dzimšanas dienas svinībām. — Tas tiešām būs kaut kas! — viņa mēģināja pārliecināt. — Spožums. Stils. Zvaigznes. Un sensacionāla iespēja visiem ziņu dienestiem to parādīt. — Viņiem tūlīt iepatikās šī ideja, un, ja jau televīzija bija sarunāta, Norai atlika tikai pierunāt Silveru.

Tas nenācās grūti. It īpaši pēc tam, kad Silvera dabūja zināt, ka maksā City Television. — Es rīkošu viesības, — viņa piekrita. — Un, kad tās būs pagājušas, es gribu visā mājā jaunus paklājus. Tāda neliela dāvaniņa. Viņi to var atļauties. — Dramatiska pauze. — Ak, un starp citu, Nora. Mans oficiālais vecums šogad ir četrdesmit pieci. Un ne par matu vairāk.

Norai viss izdevās. Viņa uzskatīja, ka City Television noteikti piekritīs Silveras mājas paklāju nomaiņai. Kur gan citur viņi vēl varētu iegūt tādu pasaules slavu? Un preses atsauksmes būs sensacionālas. Nekādu problēmu. Jo Nora Kārvela par presi zināja ļoti daudz. No Entertainment Tonight bija sarunāts, ka ie-

v

radīsies Džīna Volfa. Channel Nine sūtīs Santalu Ves-termani un viņas komandu, un Channel Seven bija apsolījuši Sintiju Alisoni. Arī no Channel Four būs grupiņa. Tas attiecās uz televīziju, un tad vēl fotogrāfi

no USA Today, People, Newsweek un personiski nolīgts fotogrāfs, kurš tvers mirkļus fotogrāfijās, ko izsūtīt visām starptautiskajām telegrāfa aģentūrām. Ārpusē būs scenāriju fotogrāfi, pie mājas noklājuši sarkanu paklāju un izlikuši ceļu barjeras. Tur būs arī Beverlihilzas policijas patruļas, kas parūpēsies par drošības pasākumiem.

Nora personiski bija uzraudzījusi viesu sarakstu sastādīšanu, uzaicinot izmeklētu svarīgu rūpnieku grupu, ļoti slavenus aktierus, aktrises, sportistus, kā arī īpaši nozīmīgas personas no citām sfērām.

Tērpusies plūmju krāsas samta kostīmā ar ne visai glītu pērļu kaklarotu, kas nemaz nepiestāvēja viņas īsajiem pelēcīgi sirmajiem matiem, viņa steidzīgi drāzās atpakaļ uz Silveras mājām. Smaržu un cigarešu dūmu apņemta, viņa piestāja pagalmā tūlīt aiz Vēsa Mānijā, kurš tieši tobrīd kāpa ārā no sava vecā linkolna.

— Kas tu esi? — viņa kašķīgi noprasīja, modri vērodama, vai nebūs ieradies kāds nelūgts spiegs no National Enquirer vai True Life Scandal.

— Es pie bāra. Un tu?

— Es no preses. Piemini manus vārdus: ja kāds palaidīs pa pusei noklausītas baumas, tas vairs šajā pilsētā nestrādās. Saprati?

Vēss pamāja. Šitā vecene tikko bija atklājusi viņam lielisku iespēju, kā papildus nopelnīt dolārus. Nora aizsteidzās, un Vēss slinki pārgāja pār dārza taciņu pie sētas durvīm, kas viņu noveda ļoti lielā, pieblīvētā virtuvē.

— Es pie bāra, — viņš paziņoja padzīvojušai sievietei, kas viņu apstādināja ar savu skatienu. — Kur bārs? — viņš noprasīja baltā formas tērpā ģērbtai meitenei ar lielām krūtīm.

Viņa viegli pamāja uz durvju pusi.

Vēss pa šīm durvīm iegāja mājā. Mājiņa tā nekas. Marmora grīdas. Polsterēti dīvāni. Istabas — cita par citu greznākas. Un visbeidzot stikla siena, pa kuru pavērās skats uz tumšu peldbaseinu, kura galā bija lielisks melna marmora bārs.

Viņam drudžaini māja Rokijs. — Hei, vecīt, paldies Dievam — tu esi šeit, — viņš sacīja, kraudams ārā dzeramā kastes. — Kur tu tik ilgi kavējies?

— Man taču vajadzēja šito māju atrast, vai ne? — Vēss žēlojās. — Tā nolādētā Belēra ir kā labirints atrakciju parkā. Tu man neko konkrētu nepastāstīji. Tava minētā iela iet uz visām pusēm. Tev laimējies, ka es vispār atrodos šeit.

— Tu mani patiesi izbrīni, — sacīja Rokijs, kurš atgādināja nabaga Silvestru Stalloni. — Vienīgi tu spēj apmaldīties Belērā.

— Un tikai tu spēj sniegt nekam nederīgus norādījumus, — Vēss atbildēja. — Es vienīgi iztērēju benzīnu, braukādams šurpu turpu.

— Esi nu tik labs — ķeries pie darba, — Rokijs noteica, pagrūzdams Vēsa virzienā smagu kasti ar vīna pudelēm. — Mums atlikusi tikai stunda līdz sākumam. — Viņš pieklusināja balsi. — Te ir kaste, kurā es ieliku šo un to, — viņš norādīja. — Kad būs izdevīgs brītiņš, iznes to ārā uz savu mašīnu. Rīt es pie tevis pieskriešu, un mēs to sadalīsim.

— Kāpēc uz manu mašīnu? — Vēss dusmīgi noprasīja.

— Tāpēc, ka mani viņi uzmanīs.

Kā tad! Ja jau kādu pieķers zogam dzeramo, tam noteikti vajadzēja būt vecajam labajam Vēsam Mānijām.

Pie velna Rokiju! Viņš laikam domā, ka Vēss ir muļķis. Nu un tad? Viņš to izdarīs. Dzīve bija liels risks, un, lai cik jocīgi tas bija, Vēsam patika riskēt.

Silvera atmeta piecus tērpus, līdz izvēlējās sārtas šifona bikses, kuplu, ar zeltu izšūtu blūzīti un garu Kleopatras parūku. Viņa izskatījās eksotiska kā ēģiptiešu karaliene. īpaši pēc tam, kad bija pieskaņojusi tērpam smagas zelta rokassprādzes, milzīgus stīp-veida auskarus un vairākus briljanta gredzenus.

Viņa jau mēnešiem ilgi nebija dzērusi, bet viņa nekādā ziņā nebija alkoholiķe, un viņai ļoti sagribējās glāzi ledusauksta šampanieša, lai noskaņotu sevi gaidāmajām viesībām. Viņa apņēmīgi paņēma iekšējo telefonu un piezvanīja uz virtuvi.

Viņas mājas pārvaldnieks Vladimirs, pagrūdis malā ķīnieti, metās pie telefona. Sieviete gandrīz nokrita un ķīniešu valodā nolādēja rupjos amerikāņu cūkas. Vladimirs, kurš mazliet runāja ķīniešu valodā (pateicoties piecus gadus ilgajam sakaram ar kādu ķīniešu oficiantu, kurš nelaimīgā kārtā paslīdēja Santamonikas piestātnē un noslīka), viņas rupjības nelikās dzirdam un nodūdoja klausulē: — Jā, kundze? — Viņa angļu valoda bija gandrīz nevainojama, ja neņem vērā, ka viņš nespēja izteikt dubulto «v». — Ar ko varu palīdzēt?

— Atnes šampanieti, Vladimir! Ļoti aukstu. Un ļoti ātri.

— Jā, kundze. — Viņš nogrāba Vēsu, kurš tieši tobrīd virzījās uz sētas durvīm ar Rokija rūpīgi sagatavoto nozagto dzērienu kasti. — Ei, tu! — viņš skarbi uzsauca.

— Kas, es? — Vēss nevainīgi ieteicās, domādams: «Nolādēts, es esmu pieķerts!»

— Šampanieti. Kundzei. Pronto [1] (Vārds pronto viņam bija pielipis no kāda itāliešu oficianta, ar kuru Vladimirs bija kopā aizvadījis divas naktis un kurš, sasniedzot kulmināciju, kas notika ļoti bieži, vienmēr sauca: «Pronto, prontol»)

— Kādai kundzei? — Vēss pacietīgi jautāja, domādams, ka šis krievu pavēlnieks varbūt to attiecinājis uz Vongas kundzi, kura nikni blenza uz viņiem abiem, tikai nez kāpēc viņa būtu pelnījusi šampanieti?

— Silveras kundzei, — sacīja Vladimirs, nikni pavīpsnādams par šī kretīna neaptēstību. — «Kristālu». Bakara glāzē. Un parūpējies, lai tas būtu ledusauksts. Pasteidzies taču!

— Es tūlīt atgriezīšos, — Vēss jautri uzsauca, apjēgdams, ka viņa dziesmiņa vēl nav nodziedāta. Viņš izdrāzās pie savas mašīnas ar visu kasti un ātri iekrāva to bagāžniekā.

Kad Vēss atgriezās virtuvē, Vladimirs iekliedzās: — Kur tas ir?

— Kas?

— Šampanietis kundzei!

— Ak tas? Tūlīt ieliešu.

— Nekavējoties! — Vladimirs satraukti palēcās gaisā. Jaunībā viņš bija trenējies baletā — ilgi pirms tam, kad viņš atkļuva uz rietumiem brīvībā.

Vēss izsmejoši salutēja. — Tieši tā, kapitan. Glāze dzirkstošā tūlīt būs klāt.

1965. gada izlaiduma mustangs apstājās bez dzīvības pusceļā uz Koldvotera kanjonu.

— Es vienkārši tam nespēju noticēt! — Hevena iespiedzās.

-r- Kungs Jēzu! — noelsās Edijs.

— Tā nedrīkst notikt! — viņa auroja, izlēkdama no mašīnas.

— Kungs Jēzu! — Edijs atkārtoja, sekodams viņai. — Kad es braucu tev pakaļ, tas ripoja, kā nākas.

— Un ko tu tagad taisies darīt? — viņa indīgā balsī noprasīja.

— Ko mēs taisāmies darīt, — viņš izlaboja.

— Tā ir tava vaina, — viņa paziņoja. — Tā ir tava stulbā mašīna. — Viņa ar aso papēdīti iespēra pa vecā mustanga sāniem.

— Tā nedari! — Edijs iebilda.

— Ja gribēšu, darīšu, — viņa bērnišķīgajā ietiepībā uzsauca un, drošs paliek drošs, pamatīgi iespēra mašīnai vēlreiz.

Viņš saniknojās: — Izbeidz! Kas ar tevi notiek?

— Esmu dusmīga! — Hevena noteica. — Patiesi dusmīga!

— Tev šķiet, ka man tas sagādā prieku?

Viņi nikni lūkojās viens otrā. Hevena ar saviem nepaklausīgajiem cirtainajiem matiem. Edijs ar saviem tumšajiem, taisnajiem un atpakaļ atglaustajiem matiem sešdesmito gadu stilā.

— Un tā vienmēr, — viņa dusmīgi noteica.

Edijs pacēla motora pārsegu. — Neuztraucies nenieka. Es visu salabošu, — viņš sacīja, pats nemaz nebūdams tik pārliecināts par saviem vārdiem.

Izmisīgi nopūtusies, viņa atslīga zālē, murminādama: — Jā, jā. Tu jau to izdarīsi gan.

Silvera necieta, ka viņai liek gaidīt. Kad viņa kaut ko gribēja, viņa gribēja to tūlīt. Jau bija aizritējušas desmit minūtes, kopš viņa pieprasīja šampanieti, un viņai jau siekalas bija saskrējušas mutē. Dusmīgi viņa piezvanīja uz virtuvi otrreiz, un Vladimirs, kurš vēl aizvien nebija ticis galā ar ķīniešiem, paķēra klausuli.

— Vai tu man liec gaidīt, Vladimir? — viņa ledaini noprasīja.

— Nekādā gadījumā, kundze.

— Tad kāpēc tu vēl esi virtuvē?

— Bārmenis jau ir ceļā pie jums, kundze, — Vladimirs meloja.

— Es ļoti ceru. — Viņa ar troksni nometa klausuli.

Vladimirs zem deguna noburkšķēja īstus krievu lamuvārdus. Atgriešanās pie dzimtās valodas viņam palīdzēja atslābināties no niknuma. — Bārmeni! — viņš skaļi iekliedzās.

Pēc piecām minūtēm Vēss bija atrasts. Vladimirs iespieda viņam rokās sudraba paplāti, bakara glāzi, līdz malām pilnu ar ledusaukstu šampanieti «Kristāls», un nosūtīja viņu augšā stāties pretim kundzes dusmām. Vladimirs zināja, kad pašam labāk nebāzt degunu.

Kāpdams pa greznajām kāpnēm un svilpodams kādu «Bītlu» dziesmu, Vēss apcerēja likteņa pagriezienus. Vēl šorīt no rīta viņš bija pamodies mazā mājelē Ielejā ar lētu krāsotu blondīni līdzās. Tagad viņš ar paplāti rokās devās uz Amerikas televīzijas zvaigznes guļamistabu, un viņas savrupmāja bija fantastiska! Žēl, ka viņš nevarēja izmantot arī viņas gultu. Kaut gan labprātāk viņš liktos gultā ar Vitniju Valen-tinu Keiblu. Tā nu tiešām bija apburoša. Nevarētu teikt, ka Vēss daudz skatītos televīziju — tikai sporta raidījumus un vēlās filmas, ja viņam bija attiecīgs garastāvoklis. īstenībā viņš nemaz īsti nezināja, kāda izskatās Silvera Andersone. Viņam atmiņā bija palikusi tikai liela auguma sieviete, kas vienmēr raudzījās no žurnālu vākiem.

Vēss jutās pārsteigts. Silvera Andersone tiešām bija tumša, ar gariem ogļmelniem matiem un mandeļveida stipri krāsotām acīm. Bet liela gan viņa nebija. Viņa bija maza un slaida, gandrīz sīciņa. Un īpatnēji teatrāli skaista. Viņš blenza Silvera, kad tūlīt pēc pieklauvēšanas viņa atrāva durvis.

Viņa uzmeta Vēsam ledainu skatienu un auksti noprasīja: — Cik ilgs laiks īsti vajadzīgs, lai pielietu vienu glāzi šampanieša un uznestu to vienu stāvu augstāk?

Paslīdējis viņai garām un iegājis sārtajā guļamistabas brīnumzemē, Vēss lūkojās, kur nolikt paplāti. — Pagaidiet, — viņš jautri teica. — Nākamreiz es uzņemšu laiku.

— Ko tu teici? — viņa pārjautāja, nespēdama dzirdētajam noticēt. Vēss pamanīja spoguļa galdiņu un nosprieda, ka tā ir gluži laba vieta, kur nomest paplāti. Kad viņš to darīja, abu acis spogulī sastapās, un uz sekundes desmitdaļu viņi neatrāva skatienu.

Silvera redzēja īpatnēji pievilcīgu vīrieti, kam piemita tāds kā nemiers un pilnīga vienaldzība pret slavenībām.

Vēss redzēja izskatīgu, varbūt drusciņ vecāku sievieti un, pats sev par pārsteigumu, juta no viņas plūstam vajadzības un vientulības viļņus. Sī kombinācija ar viņas nobriedušo augumu bija īpaši pievilcīga.

Gaisā vibrēja seksuālas strāvas.

Vēss zināja, ka ir brīži, kad jātver ciet, bet ne jau viņam tas bija jādara. Viņai vajadzēja būt pirmajai, un, ja viņa to nedarīs, viņš gan nerīkosies tā, lai saņemtu atraidījumu no lielas televīzijas zvaigznes. Un varbūt viss ir tikai viņa iztēles auglis.

Vēss uzmeta Silverai atklātu skatienu, lai liktu kaut ko manīt. — Vai varu jums piedāvāt vēl kaut ko? — viņa vārdi bija pilni ar nepasacīto.

Silvera nebija muļķe. Vismazāk jau nu viņai tagad vajadzēja likties gultā ar kaut kādu noplukušu bārmeni. Viņa atraidīja Vēsu ar savām aukstajām acīm un vēso: Nē.

īstais brīdis bija garām. Atstājis zvaigznes guļamistabu, viņš devās lejup.

Vladimirs viņam tūlīt metās klāt. — Vai kundze bija apmierināta? — viņš ziņkārīgi vaicāja.

— Jā, — Vēss izklaidīgi atsaucās. — Kāpēc tu jautā? — Šis krievu pavēlnieks acīmredzot gaidīja, ka Vēss sāks tenkot. Jā, ciets riekstiņš šī Silvera. Bet viņš nejutās ietekmēts.

Vai varbūt jutās?

I

17

Pirmais likums: uzsmaidi fotogrāfiem.

Otrais likums: esi apburoša televīzijas kameru priekšā.

Trešais likums: vienmēr atstāj labu iespaidu uz personālu. Tie ir tie cilvēki, kuri tevi galvenokārt darījuši slavenu, tāpēc nekad tos neaizmirsti.

Vitnija Valentina Keibla visus šos likumus zināja no galvas. Un tā arī vajadzēja būt. Tie bija viņas likumi, un viņa stingri tos ievēroja.

Viņa izkāpa no Čaka Nīlsona sarkanā porša un ļāva fotogrāfiem notvert ar savām kamerām platāko smaidu visā Amerikā. Čaks — puiciski glīts, kaut arī viņam nekad nebūs lemts atkal piedzīvot trīsdesmit piekto dzimšanas dienu, — viņai pievienojās, un abi pozēja fotogrāfiem.

Tie izmisīgi klakšķināja fotoaparātu slēdžus. Šeit sanāks sensacionāla bilde, un to pieprasīs visā pasaulē. Pagājušajā gadā Vitnija Valentina Keibla un Čaks Nīl-sons bija preses uzmanības centrā. Tad viņi šķīrās un atkal bija kopā, un tam visam vēl klāt — publiski skandāli un publiskas izlīgšanas. Tad viņi nopietni pašķīrās un Čaks nozaga kādam angļu režisoram sievu — franču aktrisi, kamēr Vitnija sastapās ar veselu rindu dažādu vīriešu. Viņus abus tas lieliski apmierināja. Tagad izrādījās, ka viņi atkal ir kopā. Fotogrāfu sapnis! Par to labāka būtu vienīgi Vitnijas atgriešanās pie Manona Keibla.

Lēnām viņi abi devās iekšā, kur viņus jūsmīgi sagaidīja Džīna Volfa no Entertainment Tonight.

Pa to laiku Hovards un Popija Solomeni brauca šurp ļoti garā un greznā limuzīnā. Hovards uzskatīja — kāpēc gan viņam jābrauc vakafā pašam, ja viņš jebkurā laikā var izmantot studijas limuzīnu?

Fotogrāfi nespēja laikus reaģēt, un tas nokaitināja Hovardu un sarūgtināja Popiju.

Viņu ierašanos fiksēja tikai vienas zibspuldzes uzliesmojums. Tad visi fotogrāfi metās pretim Maiklam Kleinam un viņa skaistajai sievai Šarikai.

Hovards un Popija iegāja mājā, un pirmā persona, ko viņi ieraudzīja, bija Vitnija — sensacionāla savā baltajā kleitā bez piedurknēm. Viņi apmainījās ar Holivudas skūpstiem. Hovards ieelpoja viņas smaržas un prātoja, vai Vitnija viņu vēlas tikpat ļoti, kā to vēlējās viņš.

— Es visu laiku domāju par vienu projektu, kuram tu būtu tieši kā radīta, — viņš, roku spiezdams, noburkšķēja.

Viņas skatiens bija tiešs un ieinteresēts. — Tiešām, Hovard?

— Vai mēs runājam par Veismana scenāriju? — sarunā iejaucās Popija.

Hovards, pieri saraucis, pagriezās pret viņu. Pie velna, par ko viņa tur runā? — Kādu Veismana scenāriju?

Popija ieķērās viņam rokā, jo bija nolēmusi: kā jau studijas galvas sieva, viņa neko nedrīkst palaist garām. — Nu, tas scenārijs, kas ir uz tava rakstāmgalda, mīļais. Es to vakar izlasīju. Vitnija meitenes lomā būtu brīnišķīga. Tas tā, starp citu. — Viņa uzspieda sievas skūpstu un Hovarda vaiga. — Tu esi ģeniāls, ka par viņu iedomājies.

Izrādās, viņš, pats to nezinādams, ir bijis ģeniāls! Hovarda vārdi par projektu bija tikai iegansts, lai vēlāk parunātos ar viņu. Viņam nebija tāda projekta, kuram Vitnija būtu kā radīta. Tagad viņam bija Veis-mana scenārijs. Būs labāk, ja viņš to iedos kādam ātri izlasīt un uzzinās, vai tajā ir kaut kas priekš Vit-nijas.

Hovards pats scenārijus nelasīja. Tas prasītu pārāk daudz laika. Viņam bija trīs īpaši lasītāji, kuru viedokļiem viņš uzticējās. Tie izanalizēja katru stāstu un deva viņam koncentrētu izklāstu divās lappusēs. Popija nebija viena no viņiem. Viņš neuzticējās pat Popi-jas viedoklim par Ārmija Ārčera rakstu Variety, kur nu vēl par scenāriju!

— Jā, Vitnij, — viņš žigli atteica. — Es vēlāk gribētu ar tevi parunāties par to.

Vitnija pasmaidīja. Viņa nebija kļūdījusies attiecībā uz Hovardu. Hovards par viņu interesējās gan kā par aktrisi, gan sievieti. Ļoti labi.

Viņai līdzās uzradās Čaks Nīlsons ar divām apelsīnu sulas glāzēm. Ne viņš, ne Vitnija nedzēra alkoholu — tā bija viena no nedaudzajām viņu kopīgajām iezīmēm.

Hovards jutās nepatīkami pārsteigts, ieraugot Vitniju atkal kopā ar Čaku. Nīlsons prata sagādāt tikai nepatikšanas. Viņš specializējās sievu atņemšanā citiem vīriem un nespēja dabūt lomu nevienā filmā. Neviens

negribēja slēgt ar viņu līgumu. Agrāk gan viņš bija piedalījies pāris slavenās filmās. Bet tas bija pirms pieciem gadiem, un Holivudā visiem atmiņa ir bēdīgi slavena ar savu īso mūžu.

Hovards ar Caku sirsnīgi sasveicinājās viens ar otru. Vīrišķīgs uzsitiens uz pleca un maiga nolamāšanās. Popija ievērojami atplauka. Viņa vēl aizvien domāja, ka Čaks ir zvaigzne, tas tikai rādīja, cik maz viņa zina.

Kamēr viņa dzīvi tērzēja ar Čaku, Hovards pavilka Vitniju mazliet sāņus. — Ko tu atkal dari ar viņu kopā?

Viņa paraustīja plecus. Viņai droši vien bija visbrīnišķīgākie pleci pasaulē. — Izmisums, — viņa nočukstēja. — Nespēju dabūt citu partneri šīm viesībām, taču negribēju palaist garām iespēju satikties ar tevi.

Hovarda ego piepūtās no lepnuma. Vienalga, vai Veismana scenārijs derēs vai ne, viņš parūpēsies, lai to pārrakstītu īpaši žilbinošajai Vitnijai Valentinai Keiblai. Un, kad viņa filmēsies Orfeja studijā, Hovards pacentīsies, lai viņa atmet no sava uzvārda to «Keib-lu». Kāpēc gan viņam, ikreiz dzirdot Vitnijas vārdu, jāatceras Manons?

Pie Silveras Andersones savrupmājas vārtiem garajā mašīnu rindā, kas gaidīja, kad varēs tikt mājā, Manons un Melānija Senna sēdēja viņa zilajā rolsroisā un strīdējās. Viņiem priekšā atradās vēl vismaz astoņas mašīnas, un Manons trakoja.

— Ja mēs būtu izbraukuši laikā no mājas, — viņš dusmīgi sacīja, — mums nebūtu jākvern šajā stulbajā rindā.

— Es biju gatava, — Melānija Senna iebilda, nepavisam nevēlēdamās uzņemties vainu par visu.

— Tad kāpēc tu neparūpējies, lai ari es būtu gatavs? — viņš kliedza.

Melānija Šenna neteica ne vārda. Viņa zināja, ka klusējot reizēm vislabāk var tikt galā ar Manona nepastāvīgā rakstura kaprīzēm. Apkārtējai pasaulei šķita, ka laulība ar superzvaigzni ir īsts sapnis. Bet īstenība bija daudz savādāka. Protams, savas priekšrocības jau bija. Nauda. Sabiedriskais stāvoklis. Un kopēja gulta ar vīrieti, ar kuru gribētu pārgulēt miljoniem sieviešu.

Bet bija arī daudz trūkumu. Nekādas privātās dzīves. Mūžam apkārt esošais cilvēku bars, kas iztapa Manonam ik uz soļa. Manona daudzo paziņu — sieviešu nepārtrauktā uzbāšanās. Vīra sliktais garastāvoklis, ko dabūja izbaudīt tikai viņa. Un nedrošības sajūta, ko izjuta jebkurš aktieris, vienalga, vai viņš bija superzvaigzne vai otrās šķiras lomu tēlotājs.

Manons šobrīd bija savas karjeras pašā kulminācijā. Melānija Senna notrīsēja, iedomādamās, kāds kļūs Manons, ja viņa zvaigzne reiz norietēs. Viņa cerēja, ka Manons priecāsies, dabūjis zināt par gaidāmo bērnu.

Tomēr viņa nebija pārliecināta, ka tā būs.

Tā nu viņi nāca.

9

Leģendārais kinospīdeklis ar robustiem sejas vaibstiem, ārzemnieci sievu un karjeru, kas jau bija beigusies.

Jaunāks kinospīdeklis (bet tikai par kādiem desmit gadiem) ar savu viegla rakstura draudzeni un gandrīz beigušos karjeru.

Krāpnieks producents un viņa sabiedriskā sieva.

Krāpniece sieva ar savu homoseksuāli vīru.

Slavens jauns aktieris, kam bija nelabojams paradums lietot kokaīnu.

Jauna skaista aktrise, kam patika tikai citas jaunas skaistas aktrises.

Nora bija apmierināta ar viesību sākumu. Viss norisinājās bez starpgadījumiem. Vienīgais traucējošais sīkums bija tas, ka neparādījās pati Silvera. Novēlota ierašanās nebija nekāda traģēdija, bet Nora cerēja, ka zvaigzne ātri sagatavosies. Vairākas reizes viņa bija uzskrējusi augšstāvā, lai pārliecinātos, vai viss ir kārtībā. Silvera saģērbusies un gatava sēdēja pie guļamistabas loga, smēķēja cigareti un vērās laukā uz lielisko skatu. Losandželosa vakarā no pakalnu virsotnēm izskatījās kā mirgojoša pasaku valstība. Silvera šķita šī skata apburta.

Deviņos — viesības sākās astoņos — Nora atkal uzkāpa augšstāvā.

— Kas ir atnākuši? — Silvera ziņkārīgi pajautāja.

— Visi, — Nora atbildēja. — Tu varētu nākt lejā.

— Pēc brīža. Nesteidzini mani.

Nora nosprieda, ka laiks nedaudz piespiest. — Tūlīt! — viņa bargi noteica. — Citādi visi sāks posties mājup.

Silvera nopūtās un paklausīgi piecēlās. Piegājusi pie liela spoguļa, viņa sevi nopētīja.

— Lieliski, — Nora paglaimoja.

Silvera dziļi ievilka elpu. — Es ļoti ceru. Es īpaši centos, kamēr to radīju.

Vēl viens nesteidzīgs skatiens, un viņa devās uz durvju pusi.

Silverai Andersonei bija dzimšanas dienas svinības. Un viņa negribēja tās palaist garām.

18

— Vai tu esi pārliecināta, ka vēlies to darīt? — Džeks mīklaini jautāja, viņa ferrari līkumojot pa Be-lēras ieliņām.

— Jā, — Klarisa spītīgi noteica. — Kāpēc gan ne?

Džeks juta, ka viņu pārbauda, un nebija pārliecināts, vai viņam tas patīk. — Tāpēc, — viņš lēnām atbildēja, — ka viesības nekad nav bijis tavs iemīļotais veids, kā pavadīt vakaru. It īpaši šādas lielas un pompozas balles, kur prese mudžēt mudž.

Klarisa nogludināja sava brūnā, glīti piegrieztā ga-bardīna kostīma svārkus. — Es arī neteicu, ka šis ir mans mīļākais veids, kā pavadīt vakaru. — Viņa runāja ļoti mierīgi. — Es teicu, ka gribu iepazīties ar tavu māsu. Esmu pārliecināta, ka tu sapratīsi manu ziņkāri.

Nē. Viņš nepavisam nesaprata.

— Tu nekad tā īsti neesi paskaidrojis, kāpēc jūs nesatiekat, — viņa neatlaidās.

Un man nav ne mazākās vēlēšanās to darīt tagad, Džeks nodomāja.

— Mēs esam dažādi cilvēki, — viņš īsi atteica.

— To es zinu.

— Nu, ja tu zini, tad nepārspriedīsim šo tematu.

— Kā vēlies.

Atlikušo ceļa gabalu viņi nobrauca klusēdami.

Kad Džeidai bija jāiet uz viesībām, viņa jau iepriekš noskaņojās vakaram. Viņa zināja, ka ar Antonio kopā pavadītu laiku nevar gluži saukt par kultūras pasākumu. Tas drīzāk bija kaut kas graujošs, jauna pieredze, izaicinājums. Tāpēc viņa atbilstoši apģērbās šaurās melna satina biksēs un tādos pašos zābaciņos. Viņas divdesmit divas collas tievo vidukli apkļāva garš melns krekls ar platu jostu. Rotas no Batlera un Vil-sona salona Londonā — Marka dāvanas. Viņam bija apbrīnojamas spējas izvēlēties tieši tādas, kas Džeidai vislabāk patika un piestāvēja. Viņai ienāca prātā, ka varbūt tās izvēlējusies kāda cita sieviete. Kas zina? Markam, bez šaubām, it visur bija mīļākās. Vienkārši viņai mīļākās loma tikusi atvēlēta Ņujorkā.

Sasukājusi savus vara krāsas matus un uzspraudusi augšup, viņa tos nostiprināja ar pāris matadatām tā, lai šķipsnas kristu mākslinieciski brīvā stilā. Tad viņa uzlika nedaudz kosmētikas un ar brūnām ēnām un biezu kontūrzīmuli izcēla savas lielās, zeltaini lāsumainās acis. Vēl zeltīta lūpukrāsa — un viņa bija gatava. Tad dzīvoklī iebrāzās Antonio ar saviem trīs draugiem, apkrāvušies ar ziediem, mūzikas ierakstiem, vīna pudelēm un ķīniešu uzkožamajiem no Chinn restorāna Saulrieta bulvārī.

— Es domāju, mēs dosimies kaut kur prom, — Džeida sacīja, kad Antonio ar draugiem turpināja iekārtoties kā mājās.

— Dosimies, dosimies, dārgā, — Andželo neatlaidās, dodams pavēles saviem kompanjoniem. Viens — uz virtuvi mikroviļņu krāsnī sasildīt uzkožamos, otrs— uz bāru atvērt vīna pudeles. Un trešais — sakārtot daudzos atnestos brīnišķīgos ziedus.

Džeida sāka smieties. — Tas ir uzbrukums, — viņa protestēja.

— Tā ir uzņemšana. — Antonio jauki pasmaidīja. — Uzņemšana Losandželosā, belissima.

— Vai mēs nenokavēsim viesības?

Viņš savilka lūpas. — Vai nav vienalga! Kamēr nav ieradies Antonio, nekas nenotiek!

Viņa kompanjoni rosīdamies piekrītoši māja.

Antonio noskūpstīja savu pirkstu galiņus. — Tu izskaties kā sapnis, mīļā. Tev piestāv šķiršanās.

— Tu esi nekrietns, Antonio.

— Nu protams!

— Ļoti nekrietns.

— Kā tad!

Nora ar laipnu apskāvienu sasveicinājās ar Manonu. — Tu esi princis, — viņa nočukstēja.

— Nē, es esmu āksts, — viņš atsaucās. — Tev nav ne jausmas, cik es ilgi nosēdēju savā sasodītajā mašīnā, gaidīdams, kamēr tikšu te iekšā.

— Man ļoti žēl.

— Man arī.

Nora pasauca oficiantu. — Ko tu dzersi?

— Viskiju. Un labāk dubulto.

Melānija Šenna klusēdama stāvēja viņam līdzās. Neviens nepajautāja, ko gribētu dzert viņa. Tas visiem bija vienaldzīgi, kaut tikai superzvaigzne būtu aprūpēts.

— Man, lūdzu, glāzi baltvīna, — viņa tikko dzirdami sacīja oficiantam.

Manons vēl aizvien lādējās. Nora uzmanīgi klausījās, tad paķircināja un paglaimoja viņam, un pamazām Melānija Senna juta, ka Manons atslābinās. Bet tad parādījās viņa bijusī sieva Vitnija. Melānija manīja, ka viņai kļūst te karsti, te auksti. Viņas nekad vēl nebija tikušās.

— Ak Dievs! — Manons nomurmināja, pievērsdamies Norai. — Ko viņa te dara?

— Es nezināju, ka jūs abi nerunājat, — Nora aizbildinājās.

— Mēs runājam, — viņš īgni atrūca, kaut arī nebija pārliecināts, vai tā ir taisnība. Pēdējo reizi, kad viņi bija redzējušies, Vitnija bija īpaši vēsa. īstenībā viņa bija pilnīgi atgrūdusi Manonu. Nu... to patiesi varēja saprast. Tikko People bija publicējuši rakstu, kurā viņš Vitniju bija nosaucis par skuķēnu, kas pasists uz karjeru, un Čaku Nīlsonu par apvazātu pludmales tupētāju.

Paldies Dievam, Vitnija vismaz nebija kopā ar viņu. Tikko viņš tā nodomāja, Vitnijai līdzās uzradās Čaks, un jau pati doma vien par to, ka viņa Vitnija atkal ir kopā ar Čaku Nīlsonu, darīja Manonu vai traku no dusmām.

— Nolādēts! — viņš pie sevis nomurmināja#

— Ko? — Melānija Šenna pavaicāja.

— Neko, — atskanēja īgna atbilde.

Viņam ar Vitniju būs jāsatiekas. Nebija nekādas iespējas no tā izvairīties.

Manons noskaņoja sevi šim tikšanās brīdim.

— Es eju, — Hevena nemierīgi ieteicās, pieceldamās no zāles un nopurinādama no sava garā apmetņa sausās lapas un gružus.

— Ko tu taisies darīt — lidot? — prašņāja Edijs, knibinādamies ap mustanga motoru un nekur tālu uz priekšu netikdams.

— Es nobalsošu kādu mašīnu, — Hevena ieminējās, tagad stingri izlēmusi, ka viņai jātiek uz mātes viesībām.

— Tu to nedrīksti darīt, tas nav droši.

— Oho! Paklausi papuci! — viņa mēdījās. — Ja tu gribi zināt, es pati varu sevi uzraudzīt.

Viņš izslējās. — Kā tad — iekāpsi kāda slepkav-nieka mašīnā, tad gan varēsi sevi uzraudzīt.

— Nu protams. Visas garāmbraucošās mašīnas ir kā piebāztas ar slepkavām, kas to vien gaida kā dabūt mani rokā!

— Beidz runāt muļķības! — Edijs dusmīgi norūca. — Tu viena pati nekur nebrauksi. Es atstāšu mustangu tepat un došos tev līdzi.

— Pēdējais laiks to darīt! — viņa uzsauca.

Viesu apkalpošana aizņēma visu Vēsa laiku. Rokija samaksa nebija pietiekama. Viņš klusām iztukšoja pāris aliņu, bet vispār viņš bija skaidrā. Nu, tā jau arī vajadzēja būt, vai ne? Vēl jau te bija daudz darba.

Rokijs bija atradis ienesīgu blakusnodarbošanos, pārdodot ieinteresētajām personām kokaīnu. Un, tiklīdz tas kļuva zināms, darbiņš tiešām rosīgi veicās. Rokijs bija salīdzis Vēsu palīgā par zināmu samaksu, un kopā viņi ļoti veiksmīgi aizvadīja viesības.

Aiz bāra letes pie peldbaseina Vēsam nebija daudz iespēju pavērot Silveru Andersoni, kaut arī viņš redzēja namamātes teatrālo ienācienu deviņos, kura laikā preses pārstāvji kļuva vai traki.

— Vai viņa ir precējusies? — viņš Rokijam pavaicāja.

— Nē, — Rokijs norūca. — Tas zilais virtuvē man stāstīja, ka viņai katru nedēļu esot cits draugs.

— Un kurš tad ir šonedēļ?

Rokijs kļuva nikns. — Sasodīts, par ko tu mani turi — par tenku vāceli, vai?

Viņi abi apklusa, lai noskatītos pakaļ Vitnijai Va-lentinai Keiblai, kas tikko pagāja garām.

— Oho! Tā nu ir dāmīte! — Rokijs baudkāri aplaizīja lūpas. — Ar šito es varētu būt kopā ikkatru brīdi.

— Jā, — Vēss piebilda.

Vēlāk viņš pārdeva gramu kokaīna Čakam Nīlso-nam. Viņš tā kā gribēja apvaicāties par tā burvīgo draudzeni, bet nedarīja to. Vēss zināja, cik tālu drīkst iet un ar ko.

Nora nespēja noticēt savai veiksmei, kad ieradās Džeks Paitons ar Klarisu Brauningu. Tagad viņai atlika tikai savest Džeku kopā ar māsu, lai tos nobildētu, un rīt par to ziņos visas pasaules prese. Brālis ar māsu nekad nebija fotografējušies kopā.

Viņa sirsnīgi sasveicinājās ar Džeku un mēģināja viņu vadīt īstajā virzienā.

Viņš ar savu pierasto šarmu tika vaļā no Noras. — Kāpēc gan tev neaizvest Klarisu un neiepazīstināt viņu ar Silveru? Viņa to nevar vien sagaidīt.

— Un tu pats, Džek? Vai negrasies novēlēt māsai daudz laimes dzimšanas dienā?

— Varbūt vēlāk, Nora. — Viņš maigi pastūma Klarisu vajadzīgajā virzienā. — Ej vien. Tu taču tāpēc šeit ieradies, vai ne?

Ieraudzījis Hovardu, viņš devās pie tā.

— Tevi jau nu es vismazāk cerēju te ieraudzīt, — Hovards pārsteigts sacīja.

— Gluži manas domas, — Džeks piekrita. — Bet ceru, ka ilgi te neuzkavēšos.

— Sveiks, Manon! — Vitnija savā zīdainajā balsī noteica. Lūpu kaktiņi bija nolaisti, apburošais smaids pazudis.

— Sveicināta, Vitnij! — Viņš galanti pamāja. — Sveiks, Čak!

Reiz viņi visi trīs bija bijuši tuvi draugi. Viņi bija dzīvojuši piekrastē blakus mājās un visu brīvo laiku

pavadījuši kopā. īstenībā Manons pat atcerējās, ka, dodoties uz filmēšanām, lūdzis Čaku pieskatīt Vitniju. Ha! Jāsmejas! Čaks bija viņu labi pieskatījis — viņš droši vien jau tad bija mēģinājis ieņemt Manona vietu gultā blakus Vitnijai.

— Kā sviežas, vecīt? — pavaicāja Čaks. Tas ne-krietnelis ostījis kokaīnu, kā jau parasti. Vitnija necieta narkotikas. Kāpēc viņa atkal ir ar to kopā?

— Vai esat pazīstami ar manu sievu? — Manons stīvi jautāja un stādīja priekšā Melāniju Sennu, kura tūlīt saprata, ka Manonu neapmierina tie divi kopā.

— Melānija, — Čaks ieteicās, viegli grīļodamies. — Kāds negaidīts prieks! Tu esi brīnišķīga. Bet mūsu vecajam draugam jau vienmēr bijusi laba gaume.

— Pateicos.

Manons saķēra viņu aiz rokas. Par ko viņa tam ložņām pateicās?

Vitnija grasījās aiziet. Viņa izskatījās apburoša. Tāda viņa vienmēr bijusi. Melānija Senna bija skaista, bet salīdzinājumā ar Vitniju nobālēja jebkura cita sieviete.

Čaks, juzdams, ka Vitnija grib pazust, paklausīgi sekoja viņai. — Bija jauki tevi satikt, vecīt! — viņš uzsauca Manonam. — Un es tā priecājos, ka iepazinos ar tevi. — Viņš uzmeta liesmojošu skatienu Melānijai Šennai. — Atbrauciet kādreiz pie mums uz piekrasti.

— Nolādētais ķēms! — nomurmināja Manons, lūkodamies, kā viņi aiziet.

— Viņš šķiet gluži patīkams, — to izteikusi, Melānija Šenna attapās, ka izrunājusies aplam.

— Kungs Jēzu! — Manons izbolīja acis. — Kad tu reiz kaut ko iemācīsies?

Silvera izbaudīja slavenas namamātes lomu. Viņa devās no viena pie otra un smaidīja, un koķetēja. Viņa nofotografējās kopā ar «Palmspringsas» komandu. Viņa asprātīgi atbildēja uz Hollywood Reporter žurnālista Džordža Kristija jautājumiem. Beidzot viņa lika Norai tikt vaļā no preses. Viņu nepārtrauktie jautājumi un spožās lampu gaismas pie durvīm — tālāk tos neviens nelaida — sāka Silveru kaitināt.

— Es gribu, lai viņi nofotografē tevi un Džeku, — Nora vilcinājās.

— Ko?

— Tavu brāli.

— Ak Dievs! Ko viņš te dara?

— Viņš ir kopā ar Klarisu Brauningu.

— Hmm... viņas gaume laikam samaitājusies.

Kad runa bija par ģimeni, Silvera vairs nebija laipna un brīnišķīga. Reiz Nora viņu par to bija izvaicājusi. «Mēs neesam tuvi,» Silvera bija noteikusi. Tad ta atklājums!

Nora vēroja Džeku Paitonu. Viņš visu laiku uzmanīja, lai starp viņu un māsu būtu pietiekami daudz cilvēku. Acīmredzot viņam nebija ne mazākās vēlēšanās tuvoties Silverai.

— Vai mēs nevarētu kopīgi paēst pusdienas? — Ho-vards jautāja Vitnijai un, rokām svīstot, vēroja viņu pārdomājam atbildi.

— Vai sakarā ar filmu, kurā es varētu filmēties?

— Par filmu un... ē... citām lietām.

— Par kādām citām lietām, Hovard? — viņa ķircinājās, un nolaistie lūpu kaktiņi pārvērtās platā Smaidā.

— Neuzbudini mani, mazā! Man šķiet, mums ar tevi jau labi sen ir kaut kas kopīgs.

— Es varētu paēst pusdienas, — viņa saldi noteica. — Es paņemšu līdzi savu aģentu.

— Pie velna tavu aģentu!

— Vai tas nozīmē, ka viņa klātbūtne nav vēlama?

— Kad? — viņš dedzīgi vaicāja.

— Es tev piezvanīšu.

Hovards palūkojās pār plecu. Popija un Čaks Nīl-sons bija pie bāra.

— Ko tu atkal dari kopā ar to kokaīnu saodušos ķēmu Nīlsonu? — Hovards jautāja Vitnijai, pieliekdamies tuvāk viņas brīnišķajam, dabiskajam skaistumam.

— Viņš ir ērti izmantojams.

— Viņš arī ir jucis.

— Es protu tikt ar viņu galā.

— Es ceru.

Viņu sarunā iejaucās Nora: — Vai tev nav iebildumu, Hovard? Vitnij, dārgā, prese ir kā traka, lai dabūtu vienā bildē tevi un Silveru. Newsweek grib to ielikt savā Newsmakers lappusē.

— Protams, — Vitnija laipni atsaucās, noskūpstīdama Hovardu uz vaiga. — Pacieties! — viņa nočukstēja. — Pirmdien es tev piezvanīšu.

Manons noprasīja: — Par ko tu runāji ar Vitniju?

— Viņu grib pārvilināt Orfeja studija, — Hovards atteica. Tie nebija pilnīgi meli. Ja ticēja Popijai, priekš Vitnijas bija piemērots scenārijs, un bez tam — Hovards bija tas pats, kas Orfeja studija, un Hovards gribēja viņu. Pie velna visu divdesmit gadu ilgo draudzību ar Manonu!

Hevena un Edijs tika pāri kanjonam kopā ar vienu jaunu pāri, kuri mašīnā devās uz Holivudu, lai noska-

tītos savu pirmo pornofilmu. Viņi mēģināja pierunāt pusaudžus, lai dodas viņiem līdzi.

— Nekas nesanāks, — Hevena noteica, kad viņi bija sasnieguši Saulrieta bulvāri, kaut gan visu ceļu bija gandrīz solījusies to darīt.

Pie Beverlihilzas viesnīcas autobusa pieturas viņi nobalsoja mašīnu, kurā divas meitenes devās uz ballīti piekrastē. Viņi izkāpa pie Belēras rietumu robežas un, divdesmit minūtes gājuši, atkal nobalsoja kādu patruļas mašīnu. Abi policisti noklausījās viņu stāstu un aizveda viņus līdz pašiem Silveras savrupmājas vārtiem.

— Skaista vietiņa! — iesaucās Edijs, kamēr Hevena informēja skeptiski noskaņoto vārtsargu, kas viņa tāda ir.

— Jā, — viņa piekrita. — Manuprāt, tīri glīta.

— Kāpēc tu te nedzīvo? — Edijs pavaicāja, viņiem soļojot pa iebraucamo ceļu uz māju, kad bija saņēmuši sarga piekrišanu.

— Es nezinu, — viņa attrauca. — Man patīk tā vieta, kur es dzīvoju.

Viņa nepapūlējās piebilst, ka māte nekad nav piedāvājusi, lai Hevena pārceltos pie viņas. Un viņa jau arī nemaz to negribētu darīt.

— Oho! — Edijs iesaucās. — Es gan te būtu klāt kā raķete.

Tuvojoties mājai, viņi varēja dzirdēt mūzikas skaņas un galda piederumu un glāžu šķindoņu.

— Vakariņas jau laikam galdā, — Hevena pajokoja. — Silvera ievēro visas tās formālās muļķības.

— Vai esi pārliecināta, ka esam pienācīgi saģērbušies? — Edijs jautāja, nepacietīgi paraustīdams savu melno ādas jaku.

— Kāda mums tur daļa! — Hevena attrauca. — Viņai vēl veicies, ka es vispār esmu šeit.

Viņi iegāja mājā. Tur viņus tūlīt nofotografēja divi fotogrāfi. Tas bija pārsteigums, bet Hevena pie tā jau bija pieradusi. Sallija Proma viņa gluži nebija. Ar saviem nepaklausīgajiem daudzkrāsainajiem matiem, pamatīgo kosmētiku un svešzemnieciskajām drēbēm viņa izskatījās kaut kas pa vidu starp Rodu Stjūartu un Šēru.

Viņai mugurā bija sarkana minikleita, kas nozīmīgākajās vietās bija izgriezta, atklājot daudz kailas miesas. Garais apmetnis vilkās viņai aiz muguras. Kājās melni zābaki, kuros pazuda melnbalti strīpainas zeķbikses. Lētas plastikas rotaslietas nokarājās kā no Ziemassvētku eglītes. Vienā ausī, kas bija sadurta četrās vietās, greznojās četri dažādi auskari.

— Va velns! — Edijs izsaucās, kad bija nedaudz apskatījies. — Šitā vieta jau ir īsta pils!

— Jā, — Hevena pašapzinīgi piekrita. — Un es te viesojos kā princese!

19

Džeida, Antonio un viņa draugi iztukšoja četras sarkanvīna pudeles un notiesāja visus līdzatnestos ķīniešu gardumus, pēc tam desmitos devās uz viesībām. Antonio draugi bija ļoti interesanta un dzīvīga grupa: kosmetologs ar pāža frizūru un austrumnieciskām acīm, frizieris ar tievāko augumu, kādu Džei-dai jebkad nācies redzēt, un kinoinstitūta students — acīmredzot Antonio pēdējā mīlestība. Students, kurš bija izdzēris tikai vienu vīna glāzi, vadīja Antonio ka-diljaku. Viņi iebrauca Belērā no rietumu puses un tūlīt apmaldījās. Viņi cits caur citu skaļi klaigāja: «Uz to pusi!» — vai: «Lejup no kalna, nevis augša. Mēs visu laiku tik braukājam apkārt.»

Džeidai nebija ne jausmas, kur viņi atrodas. Šī viņai bija pilnīgi sveša teritorija.

Braukājot šurpu turpu pa pakalniem, pilnā skaļumā auroja mašīnas stereomagnetofons.

Viesību māju viņi gluži nejauši atrada pēc stundas.

Sargs pie vārtiem aizdomīgi ielūkojās mašīnā.

— Izpūt nedaudz smaržas, dārgā, — Antonio suflēja. — Citādi mēs apreibsim, elpodami paši savu gaisu!

Džeida paklausīja, izpūzdama žigli Opium smaržas. Mašīnā oda pēc marihuānas, kuru tikko bija smēķējuši Antonio draugi.

— Paldies tev! — iespiedzās kosmetologs.

Sargs, paskatījies viesu sarakstā, atrada Antonio vārdu un pamāja, lai viņi brauc tālāk.

Kad Hevena un Edijs beidzot ieradās viesībās, Džeks tikko bija pierunājis Klarisu doties prom. Durvīs sadūries ar savu interesantā paskata māsasmeitu, viņš tūlīt apstājās. — Es nespēju ticēt savām acīm! — viņš iesaucās.

— Tēvoci Džek. Ko tu te dari?

— Dievs vien zina. Bet svarīgākais — kāpēc tu esi šeit?

— Pati nezinu, — viņa paraustīja plecus. — Vienu brīdi man tā šķita laba doma! — Viņa iesmējās. — Šis ir Edijs. Es taču tev stāstīju par viņu. Es dziedu kopā ar viņa grupu.

Džeks lietišķi paspieda tumšmatainā puiša roku un vienaldzīgi iepazīstināja viņus abus ar Klarisu.

Hevena jutās iespaidota. Viņa bija dzirdējusi par

Džeka romānu ar aktrisi, bet nekad nebija ar viņu tikusies.

Klarisu šī meitene uzjautrināja. — Tad tu esi Hevena, — viņa noteica, meiteni nopētīdama. — Cik neparasts vārds.

— Jā. Tā esmu es.

— Man patīk tavi mati.

— Pateicos.

— Un tavs apfnetnis.

— Dabūju to tajā brīnišķajā veikalā Melrouza ielā.

— Tev mani turp jāaizved.

— Ak Dievs! Man jāaizved jūs?

Klarisa pamāja. — Ja tev kādreiz būs brīvs laiks, aizbrauksim iepirkties un paēdīsim pusdienas.

— Oho! Ja man būs brīvs laiks! .

— Vai Silvera zina, ka tu ieradīsies? — Džeks iejaucās.

— Laikam zina. Mani uzaicināja Nora.

Džeks nobrīnījās, kāpēc Nora to darījusi. Viņš īsti nespēja iedomāties, ka Silvera lūgusi, lai meita būtu šovakar klāt. Viņa nekad agrāk nebija likusies ne zinis par Hevenu — kāpēc viņai to vajadzētu darīt tagad? Varbūt dzimšanas dienā viņā pamodusies sirdsapziņa. Tas nu gan būtu kaut kas!

— Mēs dodamies prom, — viņš sacīja. Mēģini labi pavadīt laiku, kaut gan man nezin kāpēc šķiet, ka šī tev nebūs labākā vieta, kur izklaidēties.

Hevena paraustīja viņu aiz žaketes piedurknes.

— Tēvoci Džek, Edija mašīna, braucot pāri kanjonam, salūza. Kā mēs tiksim atpakaļ uz Ieleju?

Viņa pārspīlēja, bet Džeks viņu tik un tā mīlēja.

— Vai tā būtu mana problēma?

Viņa iesmējās. — Tagad ir tava. — Vienu lietu par tēvoci Džeku viņa zināja droši — viņš Hevenai vienmēr bija gatavs palīdzēt, ko viņa gan nevarēja teikt par savu māti.

Džeks parakņājās kabatā un izvilka dažas banknotes. Atlasījis pāris piecdesmit dolāru naudas zīmes, viņš sacīja: — Kad gribēsiet iet prom, lai Nora izsauc taksometru. — Viņš pavērās pulkstenī. — Un nepaliec pārāk ilgi. Tev vēl aizvien ir jābūt mājās līdz divpadsmitiem, vai ne?

-Jā-

— Nenokavē!

— Nē.

— Un, ja tu izdarīsi kaut ko prātīgu ar saviem matiem, mēs kādu vakaru varētu kopīgi aiziet vakariņās.

— Kas ir prātīgs? — viņa nevainīgi pavaicāja.

Viņš mīļi pieskārās meitenes vaigam. — Tu jau nu

noteikti tāda neesi. Tomēr es tevi mīlu, mazā. — Viņš pamāja ar galvu Edijam un stingri noteica: — Pieskati viņu, citādi tev būs darīšanas ar mani!

— Jā, ser! — izslējies atsaucās Edijs.

— Vai viņš nav vislabākais? — Hevena jautāja, noraudzīdamās, kā Džeks aiziet. — Un zini ko — viņa arī ir jauka. Viņai nepiemīt ne uzpūtība, ne citas zvaigznēm raksturīgās muļķības. Vai tev tā neliekas?

Edijs neklausījās. Viņa acis bija plaši ieplestas. Viņš skatījās un izbaudīja katru mirkli.

— Kā tev patīk mana māsasmeita? — Džeks vaicāja, kā sargādams apņēmis Klarisu ap pleciem un vadīdams viņu uz izeju.

— Man šķiet — viņa ir pazudusi maza meitene.

— Viņai nepieciešama māte, — Džeks saspringti sacīja. — Bet viņa to nekad nedabūs. Silvera dzīvo sev.

— Varbūt viņai tas jādara, — Klarisa atteica. — Viņa ir radījusi sev imidžu — tagad viņai katru dienu jārikojas atbilstoši tam.

— Kāda prātīga sieviete, — viņš piezīmēja, — ne kā aktrise!

Viņš pasniedza savu mašīnas taloniņu stāvvietas kalpotājam, kurš metās uz priekšu. — Tūlīt būs klāt, mister Paiton.

— Un jūs esat rupjš cilvēks, mister Paiton, — Klarisa izmēdīja.

Viņš cieši paskatījās uz viņas gareno bālo seju un vērīgajām acīm. — Pagaidiet tik, aizvedīšu jūs mājās un parādīšu, cik es esmu rupjš, mis Brauninga.

Viņa pamāja, nepacietīgi to gaidīdama.

Stāvvietas kalpotāji vairs negaidīja nevienu ierodamies. Viņi bija aizņemti, piebraukdami mašīnas tiem, kas gatavojās doties prom, kad ieradās Antonio ar savu kompāniju.

— Vai visi jau dodas prom? — Antonio vaicāja, izlēkdams no mašīnas un noplātīdams rokas.

— Nē, ser, — atsaucās viens no kalpotājiem. — Tikai atsevišķi viesi.

9

— Dārgie! — Antonio pamanīja Džeku un Klarisu.

Viņi atrāvās viens no otra un apsveicinājās ar slaveno fotogrāfu. Viņu, kā parasti, apņēma ekscentrisku dīvaiņu bariņš, kuri cits pēc cita līda laukā no mašīnas. Starp viņiem bija arī burvīga meitene, kuru Džeks jau agrāk kaut kur bija redzējis. Viņa interesi tūlīt pamanīja Klarisa.

Meitene bija gara un slaida, ar izaicinošām acīm, kas raudzījās tieši un atklāti, juteklīgu augumu un kupliem, galvas virsū uzspraustiem vara krāsas matiem. Viņas acis paslīdēja viņa ciešajam skatienam garām, it kā viņš nemaz neeksistētu. Džeks bija pieradis, ka viņam velta lielāku uzmanību.

— Jusu mašīna, mister Paiton, — sacīja stāvvietas kalpotājs, turēdams atvērtas durvis.

— Burvīgi, ka jūs abus satiekam, — noelsās Antonio. — Un tāds pārsteigums!

Džeks iekāpa savā ferrari, iedarbināja motoru un izrāvās uz priekšu mazliet ātrāk, nekā vajadzētu.

Klarisa uzlika roku viņam uz ceļgala. — Uz mājām, — viņa vēsi noteica. — Un to skuķi izmet no galvas! Tu vairs neesi Holivudas dižākais mīlnieks. Atceries to!

Cik labi Klarisa viņu pazina.

— Dosimies prom, — Manons ieteicās.

— Kad vien vēlies, — Melānija Šenna paklausīgi atsaucās, ar nepacietību gaidīdama, kad viņi paliks divatā un viņa varēs pavēstīt labo ziņu.

Manons šodien bija daudz cietis, lūkojoties pāri cilvēku pūlim uz savu bijušo sievu. Viņš tik ļoti vēlējās Vitniju atgūt, ka varēja to sagaršot, un viņam nepavisam nelikās aizraujoši vērot viņu kopā ar tādiem kā Čaks Nīlsons.

Viņš plānoja rīt no paša rīta piezvanīt savam advokātam, lai izprātotu, ko šķiršanās gadījumā var piedāvāt Melānijai Sennai. Manons gribēja šajā lietā būt godīgs; viņa bija jauka būtne, taču ne viņam. Vajadzēja rīkoties tūlīt, pat ja tas viņam daudz maksātu. Tad viņš būs brīvs un varēs koncentrēties Vitnijas atgūšanai.

Nora pirmā ieraudzīja Hevenu. Vismaz viņai šķita, ka tai jābūt Hevenai, jo kurš gan vēl te varētu uzrasties tādā izskatā? Viņa, gandrīz valodu zaudējusi, steidzās klāt, un, kas attiecas uz Noru, tad tas jau bija kaut kas īpašs. — Es ar pūlēm tevi pazinu.

Hevena muļķīgi pasmīnēja un apgriezās riņķī, garajam apmetnim aiz muguras plandoties. — Es esmu oriģināla! — viņa lepni paziņoja. — Un Edijs tāpat.

Edijs pamāja, vēl aizvien alkainu skatienu pētot telpu.

— To es redzu, — Nora sausi piezīmēja. Viņa He-venu nebija redzējusi jau vairāk kā gadu. Bērns noteikti pārvērties. Silvera būs šausmās.

— Mums ar Ediju ir pašiem sava grupa, — Hevena atzinās. — Viņš spēlē ģitāru. Es dziedu un rakstu visas mūsu dziesmas. Mums tur vēl ir pāris puišu — bundzinieks un otrs ģitārists. Ja man kāds būtu prasījis, mēs būtu varējuši šovakar uzspēlēt te.

— Tas nebūtu gluži piemēroti, — Nora aši noteica. — Vai redzēji savu... ē... Silveru?

— Nne. — Hevena ar rokām izbrauca cauri nepaklausīgajiem matiem, paraustīdama tos, lai tie stāvētu gaisā.

— Es tevi aizvedīšu, — Nora piedāvājās. Viņa zināja, ka tas būs jāizdara un tieši viņai.

— Protams, — Hevena nevērīgi attrauca. — Ejam, Edij!

Abi sekoja telpai pāri un ārā uz terases, kur Silvera kopā ar desmit viesiem sēdēja pie galda. Viņa bija tikusi pusē, stāstot kādu joku, un pārējie cilvēki pie galda aizturētā uzmanībā klausījās, gaidīdami kulmināciju. — Es neredzu Elvisu, — Silvera nobeidza, pati tikko valdīdama smieklus. — Bet tas galda vidū ir Villijs Nelsons!

Visi pie galda sāka skaļi smieties.

Nora izmantoja izdevību, lai pievērstu Silveras uzmanību. — Paskaties, kas ir šeit, — viņa sacīja.

Silvera graciozi pagriezās, gatava sasveicināties ar vēl kādu varenu darboni vai zvaigzni. Kad viņa ieraudzīja Hevenu, viņa redzami nobāla. — Augstais Dievs! — viņa noteica. — Ko tu esi ar sevi izdarījusi? Tu izskaties drausmīgi!

Tikai Nora pamanīja sāpju izteiksmi, kas uz mirkli pazibēja meitenes sejā. Tad tās vietā stājās izaicinājums, dzintarkrāsas acu skatiens nocietinājās, un Hevena noburkšķēja: — Njā, mam, nekas nav mainījies. Tu vēl aizvien esi tikpat vecmodīga kā vienmēr.

Silverai tas nepatika. Viņa piecēlās no galda, lai viesi vairs neko nedzirdētu, un klusinātā balsī atcirta:

— Un tu, kā es redzu, esi tikpat rupja kā vienmēr.

— Tas man laikam ir iedzimts, mīļo mammīt, — Hevena izaicinoši atsaucās.

— Nesauc mani tā, — Silvera nošņāca un dusmīgi paskatījās uz Noru, it kā gribētu sacīt: «Nu, es taču tev teicu!»

Nora paraustīja plecus. — Nāciet, iesim, bērni! — viņa aicināja. — Es jums dabūšu kaut ko ēdamu.

Edijs nebija tik viegli izkustināms. Viņš pastiepa roku Silveras virzienā un godbijīgā balsī sacīja:

— Mis Andersone, man patīk jūsu veikums, jūs esat pati labākā.

Hevenai tas bija kaut kas jauns, viņa uzmeta Edijam iznīcinošu skatienu. Edijs. Viņas Edijs. Viņas uzticības persona un draugs. Un no šodienas pēcpusdienas — viņas mīļākais. Uzvedas kā pasists slavenību pielūdzējs. Un no visiem izvēlējies tieši viņas māti! Viņu pārņēma niknums.

Edijs stāvēja ar muļķīgu pielīdēja smaidiņu sejā, kamēr Silvera visžēlīgi paspieda pasniegto roku un pat izmocīja apburošu smaidu.

— Grabažu pilsēta, — Hevena pie sevis nomurmināja un grasījās doties prom.

— Vai nenovēlēsi mātei daudz laimes dzimšanas dienā? — Nora īgni pavaicāja.

— Ak jā — daudz laimes dzimšanas dienā, mam! — Viņa steidzās pie bāra, Ediju — šito ķēmu — atstādama aizmugurē.

Hovards no kāda pazīstama jauna aktiera bija nopircis mazu caurspīdīgu aploksni, kurā, kā viņam teica, ir pirmklasīgs Peru kokaīns. Un, tā kā uz Hovarda paziņu studijā (kalsnu producenta asistenti) nevarēja paļauties — bija dienas, kad viņa vispār nerādījās darbā, — viņš nolēma pieņemt aktiera piedāvājumu un iegādāties «lielu devu». Hovards nenojauta, ka viņš maksā divreiz lielāku summu, nekā jaunais aktieris atdevis par šo pašu daudzumu vienam no bārmeņiem. Viņš šo pirkumu nokārtoja slepenībā pie baseina zem palmas. — Tas nav man pašam, — viņš paskaidroja aktierim, kuram tas bija pilnīgi vienalga. — Tas ir kādam draugam.

Ar kokaīnu kabatā viņš jutās droši. Tik droši, ka neredzēja iemeslu, kāpēc nevarētu nobaudīt mazu devu tūlīt — vienkārši tāpēc, lai uzmundrinātos.

Atradis tukšu tualeti baseina mājā, viņš izbēra vajadzīgo daudzumu baltā pulverīša. Nebija jau tā, ka viņam tas būtu nepieciešams, viņš tikai gribēja pārbaudīt jaunieguvumu — lai pārliecinātos, vai tas ir pirmklasīgs.

— Ielej man šņabi ar martīni, — Hevena pieprasīja bārmenim. Viņai nebija ne jausmas, kas tas ir: vienkārši šie vārdi skanēja pietiekami iespaidīgi.

Rokijs pievērsa viņai uzmanību. Viņa izskatījās tā, it kā varētu būt potenciāla kliente. Bez kokaīna viņam bija vēl dažas ne tik bīstamas preces. Ieliedams dzērienu, viņš nomurmināja: — Tu varētu dabūt vēl kaut ko, ja tev ir skanošais.

— Kas?

— Skanošais — nauda.

Hevenai gribējās iesmieties. Silvera, neskatoties uz visām savām formālajām muļķībām, aiz bāra bija nolikusi narkotiku pārdevēju!

— Man nav īstais garastāvoklis, lai kaut ko pirktu, — viņa augstprātīgi atcirta. Tad viņa atcerējās tēvoča Džeka iedoto naudu un padomāja — kāpēc gan ne? Lai nokļūtu taksometrā atpakaļ uz Ieleju, nekādā gadījumā taču nevajadzēs simt dolāru.

— Es pārdomāju. Vai tev ir marihuāna?

— Cik?

Viegli paraustīdama plecus, viņa noteica: — Trīs vai četras cigaretes.

— Tu izskaties pēc rokzvaigznes, bet iepērcies kā bērns.

Hevena ar elkoņiem atspiedās pret bāru. — Tu patiesi domā, ka es izskatos pēc rokzvaigznes? — viņa dedzīgi noprasīja.

Rokijs, ieņemdams Stallones pozu, atteica: — Kā tad, skaistulīt.

Hevena viņu nopētīja kārtīgāk. Viņš bija vidēja auguma, muskuļots, ieslīpām acīm, smieklīgi uzrautu degunu un pagarām melnām matu cirtām. Tāds pavecs, vismaz gadu trīsdesmit, bet kas par to? Edijs uzvedās kā ķēms. Viņš bija pievienojies Silveras apbrīnotāju pulkam, un, ātri pametusi skatienu pār plecu, viņa redzēja, ka Edijs tur vēl aizvien dim, tverdams katru mātes muļķīgo vārdu. — Pateicos, — viņa sacīja. — Es tiešām esmu dziedātāja, tikai es nevaru nevienu pierunāt noklausīties manus ierakstus.

— Nabaga skaistulīte, — Rokijs līdzjūtīgi novilka.

Pēdējā laikā viņam patika aizvien jaunākas meitenes. Šitā noteikti izskatījās nepilngadīga. Ja viņš nebūtu saostījies narkotikas, viņš tūlīt pat pacenstos viņu iekarot. — Man ir draugs ierakstu biznesā, — viņš piebilda, nodomādams, ka varētu šo skuķēnu atstāt citai reizei.

— Tiešām? — viņa cerīgi jautāja.

— Ak jā jau, jā, protams. Tas ir jauks puisis. Varbūt es varētu ar viņu sarunāt, lai viņš... ē... noklausās tavus ierakstus.

Viņas dzintarkrāsas acis iemirdzējās. — Nopietni?

— Ja es to varēšu — es to izdarīšu. — Viņš sazvērnieciski piemiedza ar aci.

— Divus brendijus, — pieprasīja resns vīrietis pārāk apspīlētās biksēs un aizlienētā smokingā.

— Tūlīt, — Rokijs vēlīgi atsaucās. Viņš uzmeta uz papīra salvetes savu telefona numuru un pagrūda to uz Hevenas pusi. — Piezvani man. Varbūt es būšu tavs menedžeris. Esmu no tiem puišiem, kas šo to spēj.

Viņa paņēma salveti un iebāza to kabatā. Iespējams, ka viņš gvelza tīrās muļķības. Lielākā daļa cilvēku, kā viņa jau agrāk bija pamanījusi, gvelza tīrās muļķības.

Antonio ar savu kompāniju rosījās ap Džeidu, ietverot viņu savā apburošās uzmanības lokā. — Tu šajā pilsētā esi jaunatnācēja, — Antonio brīdināja. — Tāpēc, mīļā, mēs tevi aizsargāsim.

— liecieties mierā, — viņa smējās. — Man jau nu vismazāk nepieciešama aizsardzība. Es taču esmu no Ņujorkas — vai esi to aizmirsis?

* v

— Sī vieta ir pilna ar skaistām sievietēm, bet tu, mīļā, esi īpaša.

Džeida nespēja noturēties nepasmaidījusi. Antonio bija glaimotājs. Tādā veidā viņš bija ieguvis dažas savas labākās fotogrāfijas.

— Labi jau, labi. Tad jau es laikam tieku apsargāta. — Viņa ironiski nopūtās. — Vienīgi es gribētu tūlīt dzirdēt komentārus par visiem un visu. Iesākumam — kas tā tāda? — Viņa norādīja uz Hevenu, kas, izaicinoši atslējusies pret bāru, mēģināja tikt galā ar savu šņabi ar martīni.

— Patiesi — kas? — pārjautāja Antonio, pavērdamies uz to pusi. — Vēl viena jauna seja, es tādu neesmu fotografējis.

— Viņa izskatās pilnīgi nevietā, — Džeida piezīmēja. Viņa jau bija pamanījusi, ka viesībās ieradušās tikai nevainojami koptas sievietes dārgos, īpaši modelētos tērpos.

— Taisnība, — Antonio piekrita. — Un tik jauna. Džosē! — Viņš uzsita knipi kosmetologa virzienā. — Atved šurp to jauno dāmu. Viņai piemīt īpatnējs stils. Varbūt es viņu fotografēšu.

Džosē pielēca kājās.

Džeida pasmaidīja. — Vēl aizvien kolekcionē īpatņus, — viņa konstatēja.

Džeida pārlūkoja galdiem pildīto terasi. Vakariņas bija beigušās, tagad viesi cēlās no galdiem un dejoja diskomūzikas ritmā. Antonio, pieprasījis atsevišķu gak diņu savai kompānijai, raksturoja garām slīdošos cilvēkus. Viņš par katru spēja palaist kādu tenku. «Viņa lieto heroīnu.» Vai: «Viņš ir bigamists.» — «Viņa filmējusies porno filmās.» — «Viņam patīk tikai divas sievietes.»

— Pietiek! — Džeida bargi pastiepa roku. — Man ir diezgan.

— Kāpēc? — noprasīja Antonio, patiesi aizvainots, ka Džeida neizrāda nekādu interesi. — Tā ir taisnība!

— Man vienalga.

— Ja tu te dzīvosi, mīļā, tev tas viss jāzina, — viņš pārliecinoši sacīja.

— Kāpēc?

— Kāpēc... viņa man jautā, kāpēc... — Viņš nedabūja pabeigt, jo Džosē pie galda pieveda Hevenu.

Meitene patiesi bija oriģināla. Ļoti glīta. Un jauna. Ziedoši jauna.

Silvera vēlējās, kaut vakars beigtos. Par laimi, cilvēki jau sāka atvadīties. Viņa par to ļoti priecājās. Uzmācās stipra vēlēšanās nožņaugt Noru. Vai tiešām tā dumjā sieviete gaidīja, lai viņa būtu sajūsmināta un iepriecināta par Džeka klātbūtni? Nemaz nerunājot par Hevenu, kura bija ieradusies ļoti vēlu un izskatījās kā izmesta no rokkoncerta.

Viņa bija ilgi un grūti pūlējusies, lai atgūtu superzvaigznes Silveras Andersones titulu. Un šim vakaram vajadzēja tapt par kronēšanas triumfu. Tagad viss bija sabojāts, un vainīgi bija viņas meita un brālis. Jau ieraugot vien viņus, Silveras garastāvoklis bija pagalam sabojājies, un, pie velna, ko tā Nora centusies panākt, viņus uzaicinādama?

Popija Solomena uzsita Silverai uz pleca, gribēdama atvadīties. — Mums vajadzētu kopīgi paēst pusdienas, — viņa dvesa.

— Esmu pārāk aizņemta, lai pusdienotu, — Silvera īsi atteica. Tad, atcerējusies, ka Popija ir precējusies ar Hovardu Solomenu un Hovards ir Orfeja studijas galva, viņa piebilda: — Varbūt tās varētu būt vakariņas. — Tagad, kad viņa atkal bija zvaigzne, nebija nekāda iemesla, kāpēc viņa triumfējoši nevarētu atgriezties uz lielā ekrāna.

— Es sarīkošu vakariņas jums par godu, — Popija apsolīja.

— Cik jauka doma! — Silvera atsila pret resno blondīni ar sārti balto sejas ādu. Viņas agrāk nebija tuvu pazīstamas, kaut arī abas aptvēra, cik izdevīgas būtu vakariņas par godu Silverai Andersonei.

— Es likšu savai sekretārei, lai piezvana jūsējai, — Popija sacīja, labi pārzinādama Holivudas darbību stilu.

— Dariet tā, — Silvera graciozi atsaucās un devās pie nākamā aizejošā viesa.

Vēsam sāpēja mugura. Viņš apkalpoja pēdējos viesus un vēlējās, kaut tie visi ātrāk tītos uz savām sasodītajām mājām. Viņš bija noguris, bet nebija piedzēries vai saostījies narkotikas, kamēr Rokijs vairs tik tikko turējās kājās.

Rokijs bija bīstams draugs. Viņš pats it kā prasīt prasījās pēc lielām nepatikšanām, un Vēsam nebija ne mazākās vēlēšanās tikt ievilktam līdzi. Viena lieta bija pārdot zem letes nelielu daudzumu kokaīna, bet, tiklīdz Rokijs bija sapratis, ka viņam ir vairāk klientu, nekā viņš spēj apkalpot, viņš kaut kur piezvanīja un norīkoja Vēsu, lai tas dodas pie vārtiem un saņem jaunu partiju. Ieradās kaut kāds melns īpatnis baltā, garā limuzīnā un grasījās pievienoties viesu pulkam.

— Nekādā gadījumā, — Vēss viņam paziņoja. — Tās ir privātas viesības.

— Liecies mierā, vecīt, izskatās, ka tu mani varētu iedabūt iekšā, — limuzīna īpašnieks centās pierunāt. — Man te ir kaut kas jauks un īpašs. Un man ļoti patīk tā Silveras kundze. Viņai patiesi ir stils.

— Atvaino, — Vēss stingri noteica, saņemdams narkotikas un steigdamies prom pa iebraucamo ceļu, pirms vēl vārtsargs sāka nojaust kaut ko aizdomīgu.

Rokijs jau bija pamatīgi iesilis, un, kamēr viņš nodarbojās ar savu ienesīgo blakusamatu, Vēsam nācās vienam apkalpot visus dzert gribētājus. Viņš bija nikns. Rokijs grāba naudu, kamēr Vēss darīja visu melno darbu. Nolādēts! Rokijs pret viņu izturējās kā pret sulaini, nevis uzticamu draugu, kurš laipni izpalīdz.

Vēsam nepatika liet dzeramos bagātajiem ķēmiem smokingos un viņu dāmām — ja vien viņas tā varēja dēvēt. Lielākajai daļai šo sieviešu bija stīvi savilktas mutes, un ikviens, kurš kaut ko zināja par skaisto dzimumu, zināja — ja viņām ir stīvi savilktas mutes, tādas ir arī viņu vietiņas kājstarpē. Viņas to vien gaidīja, kad tiks ievilktas gultā, — šie vīrieši bija tik aizņemti ar saviem dižajiem darbiem un narkotikām, ka viņiem nebija laika apkalpot savas dāmas. Un tās parasti nemaz nebija īstas dāmas.

Vēss to visu zināja. Viņš bija strādājis pietiekami daudzos pilsētas bāros un dzirdējis pietiekami daudz tenku.

Strādāt kāda kluba bārā bija pavisam cita lieta. Tur viņš pats sev bija kungs. Viņam bija vajadzīgā attieksme un autoritāte — pat nedaudz varas. Strādājot viesībās, viņš jutās kā nolīgts kalps, kuram katrs var pasvilpt.

Vēss nosprieda, ka nevienam vairs nepalīdzēs. Viņš nebija nekāds izsūtāmais zēns.

— Un tā, — Hevena turpināja, — Edijs izveidoja to grupu, bet es dziedu un rakstu dziesmas. Un mēs esam patiesi, patiesi lieliski!

— Kā jūs sevi saucat? — pavaicāja Džeida.

— «Žurkas», — sarunā iejaucās Edijs. Ak Dievs!

Viņš gan te labi jutās! Viņš ne tikai bija iepazinies ar Silveru Andersoni — tagad viņš vēl sēdēja un sarunājās ar šo fantastisko modeli, kuru bija redzējis pa televizoru visseksīgākajā reklāmā! Kas par to, ka Hevena viņu ignorēja? Viņš bija zirgā!

— «Žurkas»! — Džeida nepatikā atkārtoja.

— Nav labi, dārgā, — pārtrauca Antonio, ignorēdams Ediju un pievērsdamies Hevenai. — Jums vajag tādu nosaukumu, ko cilvēki mīlētu un atcerētos.

— «Hevena un puiši», — Džeida ieteica.

— Nē! Nē! Nē! Es pateikšu īsto! — iesaucās Antonio. — «Dievišķie augumi»! Kas par nosaukumu! Tā tam jābūt. To saka Antonio.

— Es nezinu... — Hevena pielieca galvu sāņus, izbaudīdama visu uzmanību.

— Un kā tad ar mani? — iejaucās Edijs. — Es nevaru spēlēt grupā, ko sauc «Dievišķie augumi». Izklausās tā, it kā mēs visi būtu beigti un pagalam! Mēs esam «Žurkas». Un mēs nemainīsim savu nosaukumu. Līdz šim neviens par to nav sūdzējies.

Antonio apklusināja viņu ar savas eleganti maniki-rētās rokas mājienu. — Šovakar viss mainās, — viņš paziņoja. — Es, Antonio, esmu nolēmis palīdzēt šai jaunajai dāmai gūt panākumus. — Viņš labvēlīgi uzsmaidīja Hevenai. — Tāpat kā viņas māte, arī viņa kļūs par lielu zvaigzni.

— Oho, bet jūs pat neesat dzirdējis mani dziedam, — Hevena iebilda, negaidītā notikuma pavērsiena sajūsmināta, tomēr reizē baidīdamās, ka nespēs attaisnot šā smieklīgā mazā vīreļa cerības.

— Ak, man to pat nevajag darīt, — Antonio atsaucās ar Cesīras kaķim raksturīgu smīnu sejā. — Kad Antonio nolēmis kādu fotografēt, tad kāda kļūst par zvaigzni. Antonio saož talantu!

Vladimira virtuve bija gandrīz tukša. Ķīniešu apkalpotājas bija aizgājušas, palikuši tikai daži oficianti un abi bārmeņi, lai apkalpotu pēdējos viesus, kuri, šķiet, ne visai gribēja doties prom, kaut arī Silveras kundze bija uzgājusi augšā savā istabā jau vismaz pirms pusstundas.

Vladimirs uzraudzīja oficiantus un bārmeņus. Katru viesību beigas bija visbīstamākais brīdis. Tieši tad mistiskā kārtā pazuda dzērienu pudeles, cigarešu pakas un citas tikpat labas lietas no bāra. Katru, kurš grasījās iziet pa sētas durvīm, Vladimirs pārbaudīja, īpašu uzmanību viņš pievērsa oficiantam, kurš nedaudz atgādināja Robu Lovu. Vladimirs noraidīja savus signālus, un jaunais cilvēks atbildēja.

— Vai tu negribētu atzīmēt šo vakaru manā dzīvoklī? — Vladimirs vaicāja.

— Protams, — oficiants atsaucās.

— Labi, labi. — Vladimirs bija uzbudināts. Viņš šo puisi bija vērojis jau visu vakaru. — Pārej pāri pagalmam līdz garāžai. Tur pagaidi mani. — Viņš uzvaroši pasmaidīja un pagrūda puisi uz durvju pusi.

Silveras Andersones rīkojums bija nepārprotams:

— Nekādas izklaidēšanās manā mājā! — Viņa taču nekādā ziņā Vladimira dzīvokli virs garāžas neuzskatīja par savu māju?

— Hei, šef! — Vēss pasmaidīja pāri visai virtuvei.

— Es laižos prom.

Vladimirs vērīgi nopētīja. Šķita, ka Vēss neko nenes līdzi.

Vēss izgāja pa sētas durvīm. Lielākā daļa šito muļķu, kas pārvaldīja bagāto mājas, ne velna neapjēdza. Šis krievu mīkstais viņu pārbaudīja tāpēc, ka bija viesību beigas, kaut gan sākumā Vēss bija viņam mierīgi pagājis garām ar pilnu dzeramā kasti, un neviens viņam neteica ne vārda. Stulbenis!

Rokijs ari bija stulbenis. Vakara gaitā Vēss bija mazliet patirgojis jauno kokaīna partiju uz savu roku, un Rokijs to pat nebija pamanījis. Kad viņš no rīta pamodīsies, varbūt to atklās, bet varbūt ne. Tā jau mēdza notikt, ja nogulēja savu biznesu.

Iekāpis mašīnā, Vēss dziļi ievilka elpu. Viņš bija noguris. Pārguris. Rīt būs jauna diena. Svētdiena. Viņš bija iecerējis to pilnībā veltīt gulēšanai.

21

Nākamajā rītā pēc viesībām.

Silvera Andersone pamodās pusdienlaikā, uzlika sejai jaunu masku un atgriezās pie brīnumjaukā sapņa par sevi.

Džeks Paitons piecēlās septiņos, divdesmit reizes pārpeldēja Klarisas lapām piebirušo baseinu, tad devās uz viesnīcu un sāka pārdomāt sava jaunā šova norisi.

Klarisa Brauninga nogaidīja, kamēr atskanēs aizbraucošās mašīnas troksnis, tad piecēlās un vientulībā pavadīja dienu, apgūdama savu jaunāko lomu. Viņai patika būt vienai.

Hovards Solomens pavēra acis. Pretīga sajūta. Tad viņš uzņēma nelielu kokaīna devu. Un nospēlēja trīs tenisa setus ar kādu aktieri, citas studijas galvu, un režisora palīdzi, kuru viņi visi iekāroja.

Popija Solomena noklāja seju ar atjaunojošiem krēmiem, pacieta pamatīgu masāžu, ko veica sadistiska sieviete ar maigu balsi un nežēlīgām rokām, un atlikušo dienas daļu pavadīja, tenkodama pa telefonu.

Džeida Džonsone piecēlās desmitos. Viņa saposās vieglā apģērbā, aizgāja uz kafejnīcu, paēda brokastis (sulu un grauzdiņu), nopirka avīzes un dažus žurnālus un pavadīja dienu savā nodabā.

Manons Keibls atstāja gultu astoņos. Piecpadsmit minūtes pāri astoņiem viņš piezvanīja savam advokātam un ilgi runāja, kā atbrīvoties no Melānijas Sen-nas.

Melānija Šenna Keibla piecēlās deviņos, iesoļoja virtuvē, kur Manons runāja pa telefonu, un paziņoja, ka viņa ir stāvoklī.

Atlikušo dienas daļu viņi pavadīja garās sarunās.

Vitnija Valentina Keibla pamodās Čaka Nīlsona ūdensgultā viņa Malibu piekrastes mājā. Viņi mīlējās — un Čaks bija speciālists šajā jomā. Pēc tam viņi paēda kārtīgas brokastis, tad izpeldējās okeānā un bezdarbībā sauļojās.

Vēsu Māniju vienpadsmitos pamodināja telefona zvans. — Lai kas tur būtu, lieciet mani mierā! — viņš nomurmināja klausulē. Tā bija sieviete. Dabiski. Kāpēc viņas Vēsu uzskatīja par tik sasodīti nespējīgu turēties pretim?

Viņš bija spiests atļaut sievietei ierasties. Viņa to arī darīja. Un Vēsam nācās to nožēlot, jo viņš bija pārāk noguris, lai aktīvi darbotos, bet sieviete bija stingri nolēmusi sasniegt vismaz trīs orgasmus.

Viņi atvadījās, abi juzdamies neapmierināti, un Vēss tūlīt likās atpakaļ gultā.

Hevena visu dienu lidinājās kā pa mākoņiem, plānodama, ar kādu īpaši brīnišķu tērpu varētu pārsteigt dižo Antonio, kad viņš uzaicinās viņu uz apsolīto fotografēšanos.

Vladimirs agri no rīta tika vaļā no jaunā oficianta un atlikušo dienu aizvadīja, prātodams par saviem pēdējā laika sakariem. Kā viņš vēl aizvien varēja uzvesties tik nepiesardzīgi, kad ik uz soļa draudēja briesmas saslimt ar drausmīgu slimību?

Vēlāk viņš ietērpās sarkanā ģērbā, pārstaigāja San-tamoniku un aizveda uz mājām sešpadsmitgadīgu izsūtāmo zēnu, kurš prata darīt neatkārtojamas lietas ar savu īpaši garo mēli.

Ja Silvera Andersone dabūtu zināt, kas notiek virs viņas garāžas, viņu ķertu trieka.

Par laimi, viņa to nezināja.

Bija pagājusi vēl viena slinka svētdiena.

VIDĒJOS RIETUMOS... SEPTIŅDESMITAJOS GADOS...

Meitene gandrīz divus gadus samierinājās ar tēva riebīgo uzmācību. Pēc pirmā uzbrukuma viņa centās cik vien iespējams maz rādīties viņam acīs, un, kad no slimnīcas atgriezās māte, viņam vairs nebija tik viegli tikt meitai klāt.

Bet viņam tas tomēr izdevās. Par spīti meitenes bailēm un sāpēm. Viņš nogrāba meiteni, kad vien bija izdevība, un piespieda viņu pakļauties.

Viņai bija pārāk liels kauns, lai kādam to stāstītu, jo viņa vainoja sevi, ka pavedinājusi tēvu, tāpēc viņa ierāvās sevī kā čaulā, nedraudzēdamās un nebiedrodamās ne ar vienu no vietējās skolas bērniem. Kad vien tas bija iespējams, viņa izvairījās no skolas apmeklēšanas. Viņai bija īpaša vietiņa mežā, kur varēja paslēpties, — liels ozols ar dobu vidu, kurā meitene varēja ielīst. Tur viņa uzturējās stundām ilgi, kamolā sarāvusies, ar rokām aptvērusi ceļgalus, domām drūzmējoties galvā.

Meitene mīlēja savu māti. Viņa negribēja tai nodarīt sāpes.

Viņa ienīda savu tēvu. Meitene ar prieku butu to nogalinājusi.

Kad viņai bija gandrīz piecpadsmit gadu, sākās pirmās menstruācijas. Asinis viņu mulsināja un šausmināja. Bija tāda pati sajūta kā pirmajā vakarā, kad tēvs viņai metās virsū un ieguva viņu. Tagad atkal parādījās asinis. Asinis bija sliktas. Tā bija zīme, ka viņa ir netīra.

Kad tēvs to atklāja, viņš nomurmināja: — Mums jāuzmanās. Tev nevajadzētu palikt stāvoklī. To nedrīkst pieļaut.

Bet viņš neuzmanījās, un tikai tad, kad viņas viduklis jau sāka piebriest, meitene ar šausmām atklāja, ka viņai vēderā aug bērns.

Viņa nezināja, pie kā griezties, ko darīt. Māte atkal bija sasirgusi un atradās slimnīcā. Tēvs bija atvedis sev draugaļu uz mājām. Tā bija liela auguma sieviete ar milzīgām, kuplām krūtīm un atbaidošiem smiekliem.

Meitene sarāvusies gulēja gultā un klausījās viņu radītajās piedauzīgajās skaņās.

Kad māte nomira, sieviete ievācās uz pastāvīgu dzīvi. Tajā pašā naktī ap trijiem viņi abi ar tēvu ienāca meitenes istabā.

Sieviete skatījās, kā tēvs norauj no meitas gultas segu un plāno naktskreklu no viņas jaunā auguma.

Meitene sāka kliegt, bet viņas izmisīgos saucienus apspieda pie mutes piespiestā tēva roka. Noelsies viņš metās meitai virsū un brutāli ieguva viņu, kamēr sieviete sajūsmā iedrošināja un uzmundrināja viņu.

Meitene juta nākam virsū nelabumu. Viņa atgrūda tēva smago augumu un lūdza viņu pārtraukt. Viņa svars meiteni spieda vai nost, viņa tikko spēja paelpot. Tēvs viņai darīja sāpes.

Kad sākās īstas sāpes, meiteni sagrāba milzīgas bai-

Ies un viņa saprata, ka kaut kas nav kārtībā. Gluži veltīgi viņa centās pretoties. Tas viņai nenāca par labu.

Kad tēvs bija apmierinājis savu iekāri ar meitu, pienāca sievietes kārta. Viņa lika lietā visu savu izdomu, lai uzjautrinātos un spīdzinātu meiteni.

Beidzot viss bija galā. Tie abi izstreipuļoja, būdami pārāk piedzērušies, lai pamanītu, ko viņai nodarījuši.

Klusām, ciezdama neaprakstāmas sāpes, meitene aizvilkās uz āra tualeti. Augums bija krampjaini sarāvies čokurā, pa stilbiem tecēja biezu asiņu straumītes.

Sakņupuši uz grīdas pilnīgā vientulībā, viņa redzēja, kā pasaulē nāk viņas bērns. Tikai tas nebija bērns — tas bija četrus mēnešus vecs auglis, un, kad meitene jutās pietiekami stipra, lai staigātu, viņa to ietina dvielī, aiznesa pie sava iemīļotā koka un apraka — apraka zemē.

Pēc tam atlika tikai viens darāmais.

Būdama pilnīgi mierīga, viņa zem virtuves izlietnes atrada petrolejas kannu un izlaistīja tās saturu ap mazo koka mājeli.

Pirmo sērkociņu aizdegt bija viegli...

OTRA GRAMATA

HOLIVUDA, KALIFORNDAS ŠTATS, 1985. GADA JŪNUS

22

— Ko jūs gaidāt no dzīves, misis Andersone? — jautāja angļu žurnāliste. Tā bija pusmūža sieviete ar interesantu izskatu un krāsotiem dzelteniem matiem. Viņa bija neizdevusies aktrise, neizdevusies dziedātāja un neizdevusies romānu rakstniece. Beidzot viņa bija ieguvusi atzinību ar savu lappusi kādā Londonas dienas laikrakstā, un tagad viņu pazina kā veiksmīgu aktrišu, dziedātāju un rakstnieču nīdēju. Avīzes slejās viņa tām uzbruka, kad vien spēja.

Silvera savilka seju nozīmīgā grimasē. — Laimi, — viņa domīgi noteica. — Trīsdesmit gadus nostrādājusi šajā jomā, manuprāt, es to esmu pelnījusi, vai ne?

Žurnāliste, kas valkāja nelaimīgo Sindijas Lū Plān-teres vārdu un izskatījās kā vīrietis brunčos, pieliecās slavenajai zvaigznei tuvāk, lai saskatītu kādas iespējamas plastiskās operācijas pēdas sejā vai pie acīm. Diemžēl — nekā, tikai glīta, prasmīgi uzlikta kosmētika. Vēlāk savā rakstā žurnāliste to pavērsīs šādi:

«Silvera Andersone ir pārņemta ar lieluma māniju.

Atmetot ar roku trīsdesmit gadu karjerai, viņa meklē laimi. Varbūt, ja viņa notīrītu daļu savas kosmētikas, viņai būtu lielākas iespējas to atrast.»

— Protams, ka jūs to esat pelnījusi, — Sindija Lū

Plāntere nodūdoja. Inde tecēja no viņas spalvaskāta, ne jau no mēles. Viņa bija pārāk liela gļēvule, lai, būdama aci pret aci, apvainotu slavenības.

— Pateicos. — Silvera augstprātīgi uzsmaidīja.— Tas ir ļoti laipni no jūsu puses.

«Pie velna, kur ir Nora?» viņa nodomāja. Šī te Plāntere ar savu glaimīgo smaidu un banālajiem jautājumiem krita viņai uz nerviem. Turklāt viņas ķermenis nelabi oda, un šī smaka jau sāka izplatīties istabā.

«Nora!» Silvera klusībā sauca savu preses sekretāri.

Maģiskā kārtā Nora tiešām parādījās. Sindijas Lū Plānteres laiks bija beidzies, jo Nora labāk nekā jebkurš cits prata tikt no tādām vaļā.

Silvera piecēlās un atsveicinoties draudzīgi paspieda roku. Viņa zināja, ka šī sieviete ir ragana gan presē, gan dzīvē. Nu un tad? Kāds reiz bija teicis: «Nav nekādas nozīmes, ko viņi domā, ka tik spēj pareizi uzrakstīt tavu vārdu.» Jā. Un cerams, ka Plānteres jaunkundze tieši tik daudz spēs.

Silvera devās uz savu guļamistabu, kamēr Nora tika vaļā no žurnālistes. Tā bija pēdējā no intervijām angļu presei. «Palmspringsu» gatavojās rādīt turienes televīzijā, tāpēc viņi gribēja radīt tūlītēju kopējo iespaidu. Angļu kompānija, kas bija nopirkusi seriālu, bija lūgusi Silveru uz nedēļu aizlidot uz Londonu. Silvera nebija pārliecināta, ka viņai tas jādara. Anglija uzvandīja dažādas atmiņas. Tur bija aizritējusi viņas dzīves nepatīkamākā daļa, un, kaut arī viņa bija brīnumaini atguvusi savu slavu, viņa nebija pārliecināta, ka vēlas tur atgriezties. Ar to arī izskaidrojama šī žurnālistu parāde viņas mājās.

Istabā iebrāzās Nora. — Darīts! — viņa triumfējoši paziņoja.

— Paldies Dievam! — Silvera atsaucās, slinki izstaipīdamās. — Neviens lai neuzdrīkstas teikt, ka es smagi nestrādāju, lai nopelnītu sev naudu.

Norai bija jāpiekrīt. Silvera nekad neapstājās. Viņas enerģija bija neticama. Pat divdesmitgadīgās viņu apskaustu šī mundruma dēļ.

— Šodien ir tā jaunā restorāna atklāšana, kuru tu Fernando apsolīji apmeklēt, — Nora atgādināja. — Vai man jāiet tev līdzi?

— Mani aizvedīs Deniss, — Silvera nopūzdamās sacīja.

Deniss Denbijs bija pēdējais viņas garajā pavadoņu sarakstā. Viņš bija trīsdesmit gadus vecs, ļoti izskatīgs labi pazīstama producenta un sabiedriski aktīvas sievietes dēls. Denisam pašam piederēja sava reklāmas aģentūra. Viņš bija asprātis un ļoti godkārīgs. Arī gultā viņš bija gluži pieņemams. Tomēr viņam piemita viens liels trūkums: Deniss kopš divdesmit viena gada vecuma bija sistemātiski pārgulējis ar ikvienu precētu Holivudas sievieti, kam pāri trīsdesmit pieciem. Šķita, tā viņam ir kā apsēstība, un Silvera nebija pārliecināta, ka viņa vēlas atrasties šī ļoti garā saraksta beigās.

Viņi satikās jau vairākas nedēļas, un Deniss noteikti bija labs pavadonis. Vienīgā problēma bija tā, ka Silvera nespēja viņu uzņemt īsti nopietni.

— Es domāju, ka līdz šim laikam viņš tev jau būs apnicis, — Nora intuitīvi piezīmēja.

Silvera iesmējās. — Kad šķīvis ir tukšs, jāuzlasa drupačas. — Ar viszinošu galvas mājienu viņa piebilda: — īpaši, ja jūties izsalcis.

Nora uzjautrinājumā piemiedza aci. Silveras Ander-sones seksuālā apetīte bija leģendāra, un tās pirmsākumi meklējami jau tajā laikā, kad sievietēm nebija pieņemts pieprasīt vienlīdzību gultā. Silvera vienmēr bija noliegusi vīriešu pārākumu seksā. Ja viņa kādreiz rakstītu autobiogrāfiju, tā sastāvētu no slavenu un pievilcīgu vīriešu saraksta — kaut arī viņa vienmēr lepni paziņoja, ka nekad nav pārgulējusi ar kādu tikai tāpēc, lai virzītu savu karjeru.

— Kas gan es esmu, lai spriestu par tavu izsalkumu, — Nora ciniski sacīja. — Bet šķīvja laizīšana — tas ir mazliet par traku!

Silvera draudīgi iesmējās. — Ne jau šķīvi es laizu!

Nora bija vienīgā, kura drīkstēja viņu kritizēt un kurai par to nekas nedraudēja. Silverai patika preses sekretāres godīgā atklātība, Noru viņa uzskatīja arī par labu draudzeni.

Šovbiznesa aprindās uzaugot, Silverai nekad nebija laika iegūt sev draudzenes vai draugu. Simtiem paziņu — un tagad, kad viņa atkal bija zvaigzne, — tūkstošiem. Tie visi bija ieinteresēti tikt viņai klāt cik iespējams tuvu, lai gozētos viņas slavas gaismā, cerēdami, ka daļa no šīs slavas atlēks arī viņiem. Deniss Denbijs bija tam lielisks piemērs. Viņš dievināja iespēju kopā ar Silveru kaut kur iziet. Viņam patika citu pievērstā uzmanība, fotogrāfi, apbrīnotāji.

Viņš nemīlēja Silveru. Tas nekas, ja arī viņa nemīlēja Denisu. Viņi vienkārši izmantoja viens otru savos nolūkos.

Silvera centās atcerēties pēdējo reizi, kad bijusi iemīlējusies, un nekādi to nespēja. Jau ilgi gadi aizritējuši, kopš viņa izjutusi satraucošu baudu būt ar kādu kopā tikai tāpēc vien, ka...

Viņa bija četrdesmit septiņus gadus veca. Pārāk daudz pieredzējusi, pārāk gudra, pārāk slavena.

Vēss Manijs pats nekādi nesaprata, kā tas sanācis, ka viņš sācis satikties ar mājas īpašnieci Rēbu Vino-gradsku un tagad vedīs viņu uz kaut kādu pasākumu.

Tā laikam bija veiksme, viņš nodomāja, pūlēdamies saģērbties savā vienīgajā uzvalkā tā, lai nebūtu manāma viņa ne visai tīrā vienīgā baltā krekla apkakle.

Pagājušajā nedēļā Rēba bija ieradusies viena pati, bez meksikāņu kalpones vai sava resnā dēla. Viņa bija savākusi parādu — divu mēnešu īres maksu, izstaigājusi dzīvokli, tad atlaidusies uz dīvāna un pasūdzējusies, kāds nelietis esot viņas vīrs. Šķiet, Rēba bija pieķērusi vīru gultā ar viņa sekretāri un sarīkojusi milzīgu skandālu.

— Es izplēsīšu no tā nekrietnā krāpnieka visu naudu līdz pēdējam centam, — viņa paziņoja. — Es sev dabūšu vislabāko advokātu visā Amerikā!

— Laba doma, — Vēss atsaucās, vēlēdamies, kaut viņa novāktu savas ar krēmu apziestās kājas no viņa dīvāna.

— Tas vīrietis ir īsts prusaks! — viņa paziņoja. — Vēl sliktāks par prusaku! — Un pār viņas spilgti krāsotajiem vaigiem noritēja dusmu asaras.

Protams, vecajam labajam Vēsam Mānijām nācās viņu mierināt. Un šī mierināšana nezin kā bija beigusies, Vēsam guļot viņai virsū un izpētot savas mājas īpašnieces visintīmākās vietiņas. Tā bija sieviete, kas vadīja jaunu mersedesu, ņēma vienīgi skaidru naudu un savu vīru sauca par nolādētu prusaku.

Vēsam pret to nebūtu nekādu iebildumu, bet viņš pat neguva īstu baudu. Vienīgais ieguvums bija uzaicinājums uz jauna restorāna atklāšanu, kurā Rēba bija ieguldījusi savu naudu. Vēss atklāja, ka Rēba mīl skaidru naudu un seksu. Tādā kārtībā.

Vēsam nevajadzēja uzsākt ar viņu attiecības. Tagad jau bija par vēlu.

Viņa ieradās, īpaši saposusies šim svinīgajam pasākumam pārāk apspīlētā zaļā Lurex kleitā, siksniņ-kurpēs ar augstiem papēžiem un sudrabotā ūdeļādas

žaketē. Viņas krāsotie mati bija sakārtoti tādā kā putna ligzdā un kalsnā seja un acis bija neprasmīgi nokrāsotas ar labāko Elizabetes Ārdenas produkciju. Viņa bija arī pamatīgi iesmaržojusies.

— Sveiks, jūrniek! — viņa ar piedauzīgu smiekliņu balsī uzsauca, un Vēss viņas elpā saoda viskija smaržu.

— Sveika, Rēba! — viņš atteica, prātodams, kā varētu tikt no viņas vaļā, turklāt paliekot parādā īres maksu par vienu mēnesi.

23

Skatītāji studijā vai zumēja nepacietīgās gaidās. Džeks Paitons bija atgriezies ierindā, un visi viņu mīlēja. Pretēji Kārsonam un Letermenam, un Mervam viņš nesēdēja pie rakstāmgalda; viņš darbojās pie kvadrātveida galdiņa — viņš un sarunu biedrs — , un tā veselu stundu gara, izsmeļoša saruna. Viņš nehipnotizēja savus skatītājus ar spīdzinošu ātrumu kā Donahjū; viņš uzvedās ļoti brīvi, reizēm atlaida kaklasaites mezglu (viņš to vienmēr valkāja) vai novilka žaketi. Viņš ļāva visiem justies ērti. Īstenībā tik ērti, ka dažreiz (lielākoties) viņi aizmirsa dedzīgos un vērīgos skatītājus un uzbāzīgās kameras un pļāpāja tā, it kā viņi ar Džeku studijā būtu vieni paši.

Viņš pamazām un uzmanīgi «iztaustīja» katru viesi. Tā kā viņam katru nedēļu bija tikai viens viesis, viņš varēja izlasīt par to visu iespējamo informāciju un izlemt, kādus jautājumus uzdot. Viņš nekad nevadījās no šīs iepriekšējās informācijas. Viņam bija pašam sava pieeja.

v

Šodien viņš sarunājās ar briļļainu režisoru, kurš reti piedalījās intervijās. Šis vīrs bija ģēnijs, autokrāts un egoists. Pamazām — slāni pa slānim — Džeks viņu atklāja, un kļuva skaidri tie iemesli, kāpēc viņš tāds bija.

Skatītāji gandrīz baidījās elpot, viņi, burtiski, aprija šo sarunu aci pret aci. Džeks Paitons sniedza viņiem patiesību, un tāpēc viņi Džeku cienīja. Viņš lieliski sevī apvienoja labākās amerikāņu īpašības. Prāts un pievilcīga āriene. Tās bija piemitušas visiem brāļiem Kenedijiem, un Džekam Paitonam daudzi bija teikuši: ja viņš to gribētu, nākotnē varētu taisīt politisku karjeru. Ar savu apbrīnojamo popularitāti un aso prātu viņš bija pirmais kandidāts vēlēšanās. Viņam to jau bija piedāvājuši daži cilvēki, kam bija nauda, ja vien viņam jebkad rastos vēlēšanās kandidēt Senāta vēlēšanās.

— Tas ir neprāts! — viņš sākumā bija atteicis. Bet, kad viņam izskaidroja, ko viņš var panākt ar savu karjeru, viņš vairs neizturējās tik skeptiski. Tā kā viņš bija apņēmies tikt vaļā no savas sieviešu mīlētāja karjeras, politika gandrīz vai būtu tieši laikā.

Raidījums jau tuvojās beigām. Džeks pamanīja, ka producents jau māj, un viņš uzmanīgi beidza sarunu, jo viesis grasījās atklāt daudz vairāk, nekā bija sarunājis desmit gadu laikā.

Skatītāji sāka spontāni aplaudēt — patiesas atzinības vilnis. Neviens pat nebija devis mājienu, ka jāsāk aplaudēt.

Džeks pateicās savam viesim, kurš bija degsmes pilns turpināt sarunu. Viņi paspieda viens otram rokas. Pirmā kamera tika pavilkta atpakaļ, un gaisma kļuva vājāka. Ekrānā parādījās subtitri un fonā — abi vīrieši.

Raidījums bija beidzies.

Džeks gribēja piecelties un steigties uz dušu, bet tas nebija tik viegli. Tikt prom no viesa — tā bija raidījuma visgrūtākā daļa. Veselu stundu Džeks bija līdzjūtīgs, ieinteresēts, iztaujājošs draugs, kas mēģina izdibināt sava viesa slēptākās domas, kuras viņš pirms tam varbūt nemaz nebija atļāvies izteikt — īpaši sabiedrībā. Tagad šī stunda bija galā, un ar dažiem izņēmumiem viņi visi vienmēr vēlējās turpināt sarunu.

Vistrakāk bija ar sievietēm. Lielākā daļa no tām sarunu vēlējās pabeigt gultā, un reiz tā arī notika. Parasti Džeks bija ļoti piesardzīgs, un viņa vienīgā «novirze» kopš sakara ar Klarisu bija maza apaļīga aktrise, kurai bija tik karsta vēlēšanās tikt mīlētai, ka Džekam nepietika drosmes atteikt. Mīlēšanās laikā viņa ik pa brīdim atvainojās par saviem trūkumiem. Tad viņa pagatavoja Džekam barojošu zupu un aizsūtīja viņu atpakaļ pie Klarisas, apsolījusies, ka viņa nekad nevienam nestāstīs. Par laimi, aktrisīte savu vārdu turēja un šobrīd bija precējusies ar suņu instruktoru. Šķiet, tā bija atbilstoša savienība.

Džeka producents Oldrihs Peins, kā parasti, nāca talkā, dodot Džekam signālu pazust, kamēr pats aizveda viesi no studijas.

Džeks nevilcinājās. Metās tieši uz ģērbtuvi un zem dušas — lai tiktu vaļā no visām domām.

Pēc pusstundas viņš bija apģērbies, atsvaidzinājies un sēdēja kontroles telpā, skatīdamies dzīvās programmas ierakstu. Parasti viņam pievienojās Oldrihs, un viņi abi divatā bēdājās, ja raidījums nebija izdevies, un gavilēja, ja tas bija spožs.

Vissvarīgākais elements bija viesis. Ja viesis atraisījās, arī raidījums izdevās. Ja viesis gadījās noslēgts, pārraide izgāzās.

Šīvakara raidījums izrādījās īsta pērle un patika abiem vīriešiem. Tas nozīmēja lielisku reitingu visai nedēļai. Parasti viņi visu laiku atradās desmit labāko pārraižu skaitā.

— Varu derēt, ka mēs būsim piecniekā, — Oldrihs sacīja, priekā starodams.

Džeks piekrita. Nekad nebija viegli atrast īsto raidījuma viesi, un, kad viss izdevās tik labi kā šovakar, bija ļoti laba sajūta. īpaši tad, ja Džekam izrādījās taisnība, kā tas tikko bija pierādījies. Neviens no uzņemšanas brigādes nebija vēlējies uzaicināt noslēgto briļļaino režisoru, visi bija apgalvojuši, ka viņš nerunās. Kas par niekiem! Galu galā izrādījās, ka ir grūti viņu apklusināt.

— Tiksimies rīt, — Džeks noteica, dodoties uz mašīnu.

Oldrihs atvadoties pamāja. Viņi bija labi sastrādājušies. Oldriham piemita pacietība, kuras pietrūka Džekam, un Džeks bija dzinējspēks. Kad raidījums «Aci pret aci ar Paitonu» tikko sāka veidoties, Džeks bija neatlaidīgi pieprasījis, lai producents būtu Oldrihs. Viņi bija kopā strādājuši pie Džeka raidījuma Hjūsto-nā, un Džeks zināja — šī izvēle būs pareiza. Oldrihs ar sievu un bērniem pārcēlās uz Losandželosu, un pēc sešiem gadiem viņu stundu garā programma bija populārāka nekā jebkad.

Uz šosejas, braucot atpakaļ uz Beverlihilzu, Džeks ielika magnetofonā kaseti un klausījās, kā viņa personiskā asistente Areta nolasa daļu viņa korespondences. Viņai bija pati tīkamākā, melodiskākā balss un tai atbilstošs smaids. Aretu viņš bija atradis, strādājot Čikāgā. Tajā laikā viņa iznēsāja studijā kafiju, neko vairāk. Džeks pamanīja viņā spējas un piedāvāja darbu par producenta asistenti. Pārcēlies uz Losandželosu, Džeks viņai piezvanīja un vaicāja, vai viņa ir ar mieru kļūt par viņa labo roku. — Džek, mīļais, esmu gatava būt par jebko, — Areta sajūsmināta atteica un ar nākamo lidmašīnu ieradās pati. Viņa bija melnādainā, svēra simt divdesmit mārciņas, un visi viņu mīlēja. Džeku ieskaitot. Oldrihu un Aretu viņš sauca par saviem labajiem gariņiem un zvērēja, ka bez viņiem nespētu iztikt nevienu dienu.

Satiksmes līdzekļu bija vairāk nekā parasti, un, sasniedzis Holivudu, Džeks jutās gluži pārguris. Pa mašīnas telefonu piezvanījis Klarisai, viņš paziņoja, ka nokavēsies. — Vai tu mani skatījies? — viņš vaicāja, dedzīgi vēlēdamies dzirdēt viņas viedokli, ja ne uzslavu.

— Kāpēc man vajadzētu tevi skatīties? — Klarisa gluži nopietni noprasīja. — Es tevi tāpat drīz redzēšu.

Viena lieta, ko Džeks Klarisā necieta, bija viņas absolūtais intereses trūkums par Džeka darbu. Viņa zināja — Džekam patiktu, ja viņa būtu skatījusies raidījumu. Vai viņa apzināti centās Džeku ar to nokaitināt?

—; Klau, es esmu tā kā noguris, — viņš sacīja. — Šonakt pārgulēšu viesnīcā.

Viņas balss kļuva mazdrusciņ skarbāka. — Ja tu tā vēlies.

— Jā. Es šovakar nebūšu nekāds labais sarunu biedrs.

— Ļoti jauki.

Un nekādu «Man tevis pietrūks», «Es tev pamasēšu muguru», «Es par tevi parūpēšos».

Kas bija tas, kas Džeku Klarisā valdzināja? Viņas atturība? Viņas neizaicinošā attieksme? Vai varbūt Džekam patika būt ar Klarisu kopā tikai tāpēc, ka viņa ir Oskara balvas laureāte, nevis kaut kāda vieglprātīga Holivudas skuķe?

Džeks papurināja galvu. Nevarētu teikt, ka viņš būtu neprātīgi iemīlējies. Patiesībā viņš tāds nekad arī nebija bijis. Viņš bija trīsdesmit deviņus gadus vecs, un viņam viss veicās. Piedzīvojis vienas īsas laulības, kas viņu pārbiedēja līdz nāvei, un bariem citu sieviešu. Un tomēr mīlestību viņš nepazina.

Mīlestība.

Iespējams, ka tās nemaz nebija.

24

— Labvakar! — Deniss Denbijs sacīja.

— Labvakar! — pavīpsnāja Vladimirs.

Deniss izbrīnā sarauca pieri. — Vai drīkstu ienākt?

Vladimirs negribīgi to atļāva. Vladimirs ļoti aizstāvēja Andersones kundzi, un šis te viņam nelikās viens no labākajiem kundzes pavadoņiem. Viņam labāk bija paticis iepriekšējā mēneša pavadonis — dedzīgs, pil-sētniecisks ņujorkietis, kurš bārstīja divdomīgus jokus un deva bagātīgas dzeramnaudas.

Deniss Denbijs iegāja bibliotēkā un sāka sev liet dzērienu.

Sekodams Denisam tieši pa pēdām, Vladimirs viņu atbīdīja malā. — Tas ir mans darbs, — viņš noteica, paņemdams glāzi. Ne jau tāpēc, ka viņš ļoti gribētu ieliet Denisam Denbijam dzērienu. Vienkārši viņu saniknoja Denisa familiārā izturēšanās kundzes mājā.

Deniss piegāja pie tuvākā spoguļa un nopētīja sevi. Viņš bija gluži izskatīgs. Dzimis un audzis Beverli-hilzā, tāpēc viņam piemita pareizas manieres, stils un ģērbšanās veids. Šovakar viņš bija apvilcis gaiši dzeltenu žaketi virs smalksvītrota krekla, melnas zīda itāliešu bikses un mākslīgās ādas kurpes. Jebkuram citam šis apģērbs izskatītos dīvains, Deniss to valkāja ar īpašu šiku.

— Vai jūs nepateiktu mis Andersonei, ka esmu ieradies? — viņš jautāja Vladimiram, kad tas pasniedza viņam dzērienu.

Vladimirs prātoja, vai Deniss neinteresējas reizē gan par sievietēm, gan par vīriešiem, un nosprieda, ka tā ari ir. Nabaga kundze. Viņa droši vien to nenojauta, varbūt viņam vajadzētu dot nelielu mājienu — kaut gan kundzes pavadoņi parasti nenoturējās postenī ilgāk par mēnesi, un šī pavadoņa laiks bija gandrīz galā. — Nupat grasījos to darīt, — Vladimirs, nicīgi smīnēdams, atbildēja.

Deniss nolēma Silverai ieminēties par viņas mājas pārvaldnieka uzvedību. Viņam nepiemita vajadzīgā attieksme. Kāds neprāts no Silveras puses — algot krievu.

Rēba uzstāja, ka mašīna jāvada viņai pašai.

— Es redzu: tev vēl aizvien ir drauga mersedess,— Vēss sausi piezīmēja.

Rēba no cimdu nodalījuma izvilka košļājamo gumiju un iebāza to mutē. — Es tev atklāšu mazu noslēpumu, Veslij, — viņa atzinās. — Šī mašīna pieder manam vīram. Es to negribēju nevienam teikt tāpēc, ka nu... zini, kā tas ir, ja man te visi jāapbraukā un jāsavāc īres nauda. Jā, šis bija tā nekrietnā nelieša braucamrīks, un tagad, nolādēts, tas ir mans. — Viņa piesarka, košļājot gumiju. — Lai tik tas mēsls pamēģina man to atņemt, tad es viņu padarīšu par kropli uz visiem laikiem.

Vēss nobālēja no pēkšņas nojautas. — Vai viņš ir aizgājis?

— Iedomājies tikai — jā.

— Tad tu esi viena?

Varenajai mašīnai drāžoties prom no piekrastes, Rēba uzmeta Vēsam aizdomīgu skatienu. — Nē, Veslij, es neesmu viena. Man ir dēls un kalpone, un vācu aitu suns. Es nepavisam neesmu viena. Un vismazāk man ir nepieciešams kāds piedzīvotājs.

— Es tā nemaz nedomāju, — viņš žigli noteica.

Viņa turpināja košļāt gumiju. — Varbūt jā, varbūt

nē. Es zinu, ka esmu labs kumosiņš ar visiem tiem alimentiem, ko saņemšu, un pārējo. Nerunājot nemaz par mašīnu un māju. — Viņa domīgi apklusa. — Mani daudzi ļoti... kāros.

— Esmu pārliecināts, ka tā būs, — viņš sacīja. — Tikai es gan to nedarīšu.

Noņēmusi vienu roku no stūres, viņa uzsita Vēsam pa ceļgalu. — Ar to es negribu teikt, ka tu man nepatīc. Vienīgi es nevaru pazemināt tavu īres maksu. Man vajadzīga nauda, tāpēc nemaz nelūdz.

— Es nemaz nelūdzu.

— Es to sacīju katram gadījumam.

Vēss nosprieda, ka šajā virzienā kaut kas jādara. Vēlreiz. Vēlams rīt.

Lai mainītu sarunas tematu, viņš vaicāja: — Ar ko tavs vecais īsti nodarbojas?

Mašīna drāzās pa ceļu uz priekšu. Rēba klusēja tikai mirkli. — Viņš ir noziedznieks, — viņa paziņoja, spītīgi piebilzdama: — Un, kad vien pogainie gribēs, lai es kaut ko atklāju, esmu gatava to darīt.

Vēss gandrīz aizrijās. Te vairs nebija ko piebilst.

Izgājuši no Silveras mājas, viņi sāka gari un plaši strīdēties, kuru mašīnu ņemt. Vai labāk braukt ar De-nisa omulīgo poršu? Vai piemērotāks būs Silveras baltais rolsroiss? Viņi vienojās par rolsroisu, kuru vadīs Deniss.

Silvera bija tērpusies sarkanā Adolfo kostīmā un sarkanbrūnā mežģīņu blūzē. Ausīs un ap kaklu gaumīgas rubīna rotas un pārmaiņas pēc — eleganta, īsa parūka.

— Tu gan varēji brīdināt, ka būsi ģērbies dzeltenā, — viņa, nedaudz saīgusi, teica.

— Mēs neesam kontrastaini, — Deniss piezīmēja. — Mēs papildinām viens otru.

— Hmmm... — Viņa samiedza acis. — Dzeltenais fotogrāfijās izskatās labāk nekā sarkanais. Vai neesi jau pieradis, ka mūsu bildes parādās uz National Enquirer vāka?

Deniss pašapzinīgi iesmējās. Silverai bija taisnība: viņš tiešām bija mazliet piedomājis, kā viņa apģērbs izskatīsies fotogrāfijā. Scenāriju fotogrāfi dievināja Silvern Andersoni. Ik reizi, kad viņa kaut kur parādījās, fotogrāfi metās klāt kā traki. Ja viņš atradās Silverai līdzās, dabiski, ka viņš vēlējās izcelties, nevis pazust fonā līdzīgi vairumam viņas iepriekšējo pavadoņu.

Restorānu, uz kuru viņi devās, sauca «Prieka dārzs», un tā īpašnieki bija Silveras friziera Fernando mīļākais un divas viņa lesbiešu draudzenes. Silvera bija apsolījusi ierasties kā goda viesis. Viņa zināja, ka viņas klātbūtne atklāšanā garantēs šai vietai vislielāko popularitāti un iespējamus panākumus.

Ak... vara... Viņai tik ļoti tā patika.

— Klīst baumas, — Rēba izpļāpājās, — ka tur šovakar būs arī Silvera Andersone.

Vēss tam nenoticēja ne mirkli. Kāpēc gan Silverai

Andersonei vajadzētu pagodināt ar savu klātbūtni tādu

zilo būceni kā «Prieka dārzs»? Viņš pārlaida acis sārti

baltajā telpā sanākušajiem. — Šaubos, — viņš noteica. v • 9

— Sā vai tā, — Rēba pārmetoši sacīja, nomezdama

savu ūdeļādas žaketi, — es domāju, tu būsi dabūjis manam mazajam viņas bildi ar autogrāfu.

— Nākamreiz.

Rēba pameta Vēsam savu ūdeļādas žaketi, it kā viņš būtu viņas personiskā istabene. — Tu viņu pat nepazīsti, — viņa nicīgi piezīmēja. — Atdod žaketi un paprasi, lai tev izdod žetoniņu. Es to patiesi negribu pazaudēt.

Vēss izlauzās cauri pūlim līdz durvīm, kur meitene melnā ādas tērpā paņēma žaketi un pasniedza viņam numurētu žetoniņu. — Šovakar te ieradīsies Silvera Andersone, — viņa satraukti sacīja. — Vai tev viņa «Palmspringsā» neliekas vienkārši burvīga?

— Dievīga, — viņš sameloja un prātoja, vai nevajadzētu pazust. Kāpēc visi tieši viņam stāsta par Silveru Andersoni? It kā viņam nebūtu vienalga. Kaut arī viņš bijis Silveras guļamistabā. Ja šis bariņš to dabūtu zināt, daudzus ķertu trieka.

Kad viņš nokļuva atpakaļ pie Rēbas, viņa dzēra lētu, sārtu šampanieti un sarunājās ar maza auguma vīrieti ar milzīgu sudrabainu matu cekulu un tādām pašām uzacīm. — Bois! — viņa ievēroja visas formalitātes.

— Iepazīsties, šis ir Veslijs.

— Man patīk tava saburzītā krekla apkakle! — Boiss uzsauca. — Ļoti atgādina kaut ko no Maiami.

— Man patīk tavi mati, — Vēss zibenīgi atbildēja.

— Ļoti atgādina kaut ko no grieķiem.

Boiss papurināja galvu gluži kā niķīgs ponijs un aizgriezās.

— Neesi rupjš, — Rēba saniknota nočukstēja.—Viņš dzīvo ar Silveras Andersones frizieri.

Fotogrāfi cik vien spēdami tvēra mirkļus, grūstīdami un spārdīdami ikvienu, kas pagadījās viņiem ceļā.

— Izbrīvējiet viņiem eju! Eju, lūdzu! — klaigāja Boiss, kurš Silveru jau reizi bija saticis un no viņas tuvuma jutās tik apmāts, ka šķita — tūlīt, tūlīt noģībs. Viņš izmisīgi raudzījās apkart, vai nepamanīs savu piedzīvotāju Fernando.

v

— Sī vieta ir nejēdzīga, — Deniss čukstēja Silverai ausī. — Vai man nepiezvanīt uz Spago un nepasūtīt galdiņu?

Uzsmaidīdama saviem dievinātājiem, viņa tiem karaliski pamāja ar roku.

— Silvera! — sauca kāds ļoti jauns vīrietis kaftānā.

— Jūs esat brīnumdaiļa! Mēs jūs mīlam! Mēs jūs pielūdzam!

— Jā, dari tā! — viņa nošņāca. — Vienu dzērienu, un laidīsimies no šejienes prom.

Parādījās Fernando un metās Silverai pie kājām. — Jūs tiešām atnācāt?

— Protams, es to darīju, dārgais. Tu zini, ka tevi es nepieviltu. Tomēr man tevi jābrīdina: es varu te uzkavēties tikai desmit minūtes.

— Jūs esat tik uzticīga! — Fernando acis pildījās ar prieka asarām. Viņš bija uzaicinājis Silveru Andersoni un tagad būs varonis, vienalga, cik ilgi viņa te paliks.

Deniss nozuda, lai piezvanītu uz Spago restorānu un paziņotu par pagodinošo Silveras ierašanos. Pūlis spiedās viņai tuvāk. Fotogrāfi turpināja lauzties uz Silveras pusi.

— Eju! — Boiss izmisīgi lūdzās. — Jūs spiežat mis Andersoni. Lūdzu!

Silveras smaids mutes kaktiņos kļuva saspringts. Viņa te nemanīja nevienu kārtības sargu, un Fernando un Boiss diez vai izskatījās pēc kārtības ieviesējiem.

— Silvera! Silvera! Silvera! — Pūlis atklāšanas ceremonijā šūpojās no prieka, piekļaudamies viņai arvien tuvāk un tuvāk. Gaisā lidinājās fotogrāfu lampas.

— Neuztraucieties! — Fernando izbiedētā balsī sacīja.

— Kad dabūsim jūs līdz bāram, būsiet drošībā.

Drošībā? Drošībā? Vai tad tagad viņa nebija drošībā?

Silvera sāka dusmoties. Visa vaina bija tā, ka viņa ir pārāk labsirdīga. Un kāpēc Fernando nebija sagatavojies viņas ierašanās brīdim?

Viņai priekšā iznira dīvaina seja, gluži kā no kādas Fellīni fdmas. Viņa nevarēja saprast, vai tas ir vīrietis vai sieviete. Zemā balsī šī persona murmināja: — Tu skaistā padauzu dieviete! Padziedi man! Es tevi lūdzu!

Un tagad grūstīšanās un spiešanās, lai tiktu viņai tuvāk un pieskartos, patiešām kļuva bīstama. Gaisu pildīja Fernando izbiedētās klaigas, un fotogrāfi sāka kauties ar ādas jakās un ķēdēs tērptu grupiņu.

Silvera juta pārskrienam baiļu trīsas. Viņu aiz mīlestības galīgi saspiedīs! Ak Dievs! Kur bija Deniss? Un kāpēc viņa pati vispār bija šeit?

Vēss saoda nepatikšanas, pirms tās vēl bija sākušās. Viņš zināja, ka, strādājot bārā, jāpārzina situācija telpā. Ar vienu aci jāskatās uz to, kas varētu notikt, un ar otru — uz tuvāko izeju.

— Nolādēts! — viņš nomurmināja, neattiecinādams to uz kādu konkrētu cilvēku. Arī viņš pats bija iespiests pūlī, Rēbu nekur nemanīja, un, kad sākās kautiņš, viņš saprata — šajā vietā nav palikšanas. Viņam tādi gadījumi beidzās slikti, jo vienmēr laimējās dabūt kādu pelnītu belzienu. Bet vēl sliktāk klājās Silverai Ander-sonei, kura atradās gluži vai slazdā, ja vien kāds acumirklī kaut ko nedarīs.

Gurdi nopūties 'un aši uzmetis acis pūlim, viņš saprata, ka ir vienīgais, kas spēj rīkoties. Tā nabaga sieviete drīz tiks samīta apbrīnotāju pulkā.

— Nolādēts! — Vēss atkārtoja un sāka rīkoties. — Uzmanību! Uzmanību! — viņš autoritatīvā balsī iesaucās, novērsdams pūļa interesi no Silveras un iegūdams pietiekami daudz laika, lai sagrābtu Silveras roku un aizsmakušā balsī nomurminātu: — Ja gribi tikt ātri prom no šejienes, nāc man līdzi un netērē laiku, uzdodot jautājumus.

Viņam nevajadzēja to atkārtot. Silvera nevilcinoties devās līdzi, un Vēss vilka viņu cauri trakojošam pūlim uz sētas durvīm, nedodams nevienam laiku kaut ko pasākt.

Viņi tika pie sētas durvīm un izkļuva autostāvvietā.

— Kur ir jūsu mašīna? — Vēss nepacietīgi jautāja.

Neteikdama ne vārda, Silvera norādīja uz priekšpusē novietoto balto rolsroisu. Viņš iegrūda Silveru pasažieru sēdeklī, paķēra no apmulsušā kalpotāja mašīnas atslēgas un iekāpa pats; viņi sāka braukt tieši tajā brīdī, kad pa restorāna durvīm viņiem pakaļ izdrāzās pūlis, kautiņa dalībnieki un histēriskais Fernando.

25

Jau nedēļām ilgi Hevena gaidīja zvanu no dižā An-tonio. Labi jau, labi, viņa zināja — tas ir pasaulslavens fotogrāfs un tā tālāk, bet viņš taču pats bija Silveras viesībās Hevenu uzrunājis, viņa jau neko nebija lūgusi viņam darīt. Tās bija Antonio lieliskās idejas — iestāstīt Hevenai, cik viņa jauka un svaiga, un viņai ir tik pasakains izskats, un viņam gluži vienkārši vajag viņu fotografēt.

Nolādēts!

Trīskārt nolādēts!

Atkal viena neveiksme — un Hevenai to mūžā jau bijis tik daudz. Taču no šīs izdevības viņa negrasījās tik viegli atkāpties. Antonio bija Hevenai apsolījis, un viņa panāks, lai viņš savu solījumu tur, vienīgi, cik daudz laika viņai tas prasīs.

Kopš viesībām Edijs nekam vairs nederēja. Viņš bija apmulsis, jo Hevena viņa acīs bija pamanījusi zvaigžņu apbrīna izteiksmi, viņš bija ar acīm vai apēdis visu apkārt notiekošo. Un viņš bija saniknots, jo Antonio nebija piedāvājis pozēt viņam. Tagad Edijs atkal centās tēlot vēsumu un atturību un nespēja vien nopriecāties, atgādinādams, ka Antonio viņai nezvana. — Tu laikam galu galā nebūsi vis jauna Madonna, — viņš vīpsnāja.

— Viņš mani grib tikai fotografēt, nevis parakstīt līgumu par ierakstu organizēšanu, — viņa atcirta.

— Jā, jā. Kad?

— Drīz.

— Tu to teici jau pagājušajā nedēļā.

— Nu un tad?

Ediju saniknoja arī tas, ka Hevena atsacījās ar viņu vēl kādu reizi pārgulēt. Ar to vienu viņai pietika. Viņai tas nemaz tik ļoti nebija paticis, un kāpēc gan viņai vēl raizēties par to, ka tik nepaliktu stāvoklī? Viņa vismaz vairs nebija jaunava. Neviens nevarēja viņu par to ķircināt.

Kādu dienu Hevena ielēca Džordža lēnajā ševroletā un pārbrauca pāri kanjonam uz Antonio studiju Bever-lijas bulvārī. Lai to izdarītu, viņa aizbēga no skolas. No skolas tik un tā nebija nekādas jēgas, viņa šad un tad izlaida kādu dienu un noslaistījās kinoteātrī vai kādā lielā iepirkšanās centrā. Reiz viņa bija pārbraukusi pāri pakalnam Holivudā un visu dienu aizvadījusi ierakstu studijā. Tas gan bija jauki! Bet tad Hevenai piesējās divi nelieši, mēģināja iegrūst viņai narkotikas un aizvilkt viņu uz tuvējo viesnīcu. — Atšujieties! — viņa bija tiem atcirtusi, taču viņi sekoja Hevenai vēl cītīgāk.

Hevena labprāt uzskatīja, ka pati spēj tikt ar sevi galā. Dzīve kopā ar Silveru no dzimšanas līdz desmit gadu vecumam Qa neskaita tās reizes, kad viņa bija atstāta pie auklītēm vai dīvainajiem mātes «draugiem») viņu mudināja ātri kļūt pieaugušai. Hevena bija pie mātes Silveras vaļas brīžos, un Hevena tos labi atcerējās. Viņa atcerējās arī mātes tabletes un narkotikas, un dzeršanu, un vīriešus. Jā, vīriešus viņa atcerējās īpaši labi. Būtībā katru nedēļu Hevena ieguva jaunu «tēvoci».

Tad pienāca patiesi sliktas dienas — tieši pirms Silveras nervu sabrukuma. Vairs nebija vīriešu, nebija neviena, kas varētu viņām palīdzēt, un tad viņas izmeta no lētas Londonas viesnīcas, jo viņas nebija samaksājušas rēķinu. Jāpateicas Dievam, kas sūtīja Bendžī. Viņu noteikti varēja dēvēt pat par dīvaini, kaut vai tāpēc vien, ka viņš nespēja izšķirties, vai vēlas būt vīrietis vai sieviete. Bet viņš bija ļoti labsirdīgs un bez vārda runas pieņēma viņas pie sevis.

Tieši Bendžī bija tas, kas izstāstīja Hevenai, ka viņai Amerikā ir slavens tēvocis. Viņš palīdzēja meitenei to atrast, un tēvocis Džeks ieradās meiteni glābt. Pēc tam dzīve mainījās. Pie Silveras viņa bija dzīvojusi brīvi un vientuļi un rūpējusies pati par sevi. Tēvocis Džeks viņu aizveda uz vectēva mājām Kalifornijā, un pēkšņi viņa jau dzīvoja īstās mājās ar noteiktām ēdienreizēm un saimniecības vadītāju, kas mazgāja viņas drēbes un klāja gultu. Vēl katru dienu vajadzēja apmeklēt skolu. Tas viss bija ļoti dīvaini, un pie tā bija grūti pierast. Vectēvs Džordžs bija tā nekas, bet ikvienam bija skaidrs, ka viņš dzīvo pats savā pasaulē. Tēvocis Džeks bija uz goda. Viņš centās pavadīt laiku kopā ar Heve-nu — vienīgi ar to nekad nepietika. Aptvērusi, ka Džeks ir ļoti aizņemts, Hevena mēģināja viņu saprast.

Silverai viņas nekad nepietrūka. Hevena bija gatava par to likt galvu ķīlā.

Vecais ševrolets negribīgi vilkās pāri kanjonam. He-vēna drīkstēja braukt ar mašīnu tikai uz skolu un atpakaļ, un viņa drudžaini cerēja, ka ševrolets neuzvedīsies kā Edija mustangs un nesalūzīs. Tēvocis Džeks viņai uz septiņpadsmito dzimšanas dienu bija apsolījis mašīnu. Bet kurš gan varēja tik ilgi gaidīt? Labāk būtu pašai saņemties un sākt krāt naudu. Un viena iespēja bija Antonio. Ja viņš Hevenu fotografētu, viņa kļūtu pazīstama un varbūt kāds no tiem ierakstu studijas ložņām, kam viņa sūtīja savus ierakstus, patiesi kādu noklausītos.

Diemžēl Antonio studijā nebija. — Viņš ir izbraucis fotografēt, — Hevenai paziņoja garlaikota sekretāre.

— Pirms ierašanās šeit vajadzēja taču piezvanīt.

— Es jau zvanīju, — Hevena piezīmēja. — Desmit reizes!

— Tad piezvani vienpadsmito, — ieteica sekretāre.

— Antonio ir ļoti aizņemts cilvēks.

Hevena atgriezās Ielejā sarūgtināta, taču viņa nebija padevusies. Gan jau viņa tiks līdz Antonio. Kaut kad. Un, kad tas notiks, visa viņas dzīve pārvērtīsies.

26

Silveras galvā joņoja tūkstošiem domu. Šis vīrs, kas vadīja viņas rolsroisu, varēja būt slepkava, laupītājs, apbrīnotājs (Dievs nedod!), viss kaut kas...

Viņa no sāniem pavērās vīrietī. Viņam bija interesants profils, vīrišķīgs un robusts. Un tā pašapziņa, kādu viņš bija izrādījis, izglābjot viņu no samīšanas pūlī un vezdams ārā, bija gluži... hmmm... vai tiešām viņa uzdrīkstas domāt tā? Seksīga.

— Vai es tomēr drīkstu pajautāt, kas jūs esat? — viņa augstprātīgi pavaicāja.

— Varat mani saukt vienkārši par Robiņu Hudu, — viņš atteica.

— Robiņš Huds aplaupīja bagātos, lai dotu nabagajiem. Vai jūs to esat nolēmis darīt?

Viņš atlaida vaļīgāk gāzes pedāli. — Ak, tas gan ir jauki! — viņš sacīja. — Patiesi jauki. Izdari vien labu darbu, un tev iesper pa olām.

Silverai šķita, viņa saklausījusi tikko manāmu angļu akcentu. Varbūt viņš bija reportieris. Viņa cieši paskatījās vīrietī. Kaut kas viņā likās mazliet pazīstams.

— Es gribētu zināt, kas jūs esat, — viņa īsi atkārtoja.

— Un vēl arī to, kurp jūs mani vedat.

Viņš pavērās Silverā. Viņai patika vīrieša acis. Tās bija zinošas acis, seksīgas acis.

— Paklausieties, kundze, — viņš sacīja, — izskatījās, ka jums varētu draudēt pavisam nelielas nepatikšanas — tādas kā nāve, pūlim jūs nospiežot, — vai saprotat, ko es gribēju teikt?

— Varbūt, — viņa pieļāva.

— Tāpēc es domāju, ka kļūšu par labo samarieti un izvilkšu jūs no turienes laukā. — Viņš nogrieza spēcīgo mašīnu ceļa malā. — Ja vēlaties, es jūs jebkurā laikā varu aizvest atpakaļ.

— Tas nebūs nepieciešams, — viņa žigli atsaucās.

Viņš atkal iedarbināja mašīnu. — Tādā gadījumā es

jūs aizvedīšu mājās, un varbūt jūs man iedosiet naudu taksometram, lai nokļūtu atpakaļ pie savas dāmas, kura varbūt jau klaigā, ka ir apzagta, ja ņem vērā, ka es aizlaidos ar viņas mašīnas atslēgu un ūdeļādas žaketes garderobes numuriņu.

— Vai savu kabatas portfeli jūs atstājāt pie savas draudzenes? — viņa ziņkārīgi painteresējās.

— Nē. Man nemaz nav kabatas portfeļa.

— Kur tad jūs glabājat naudu?

— Vienalga kur, ja vien man tā ir.

Viņa sāka smieties. — Kas jūs esat? — viņa jau trešo reizi pavaicāja.

— Sauciet mani vienkārši par Vēsu, — viņš atteica.

— Un nepūlieties iepazīstināt ar sevi, jo es jau zinu, kas jūs esat.

— Patiesi? — Vēss nepamanīja Silveras sarkastisko toni. — Tādā gadījumā jūs esat labākā stāvoklī. Es esmu slavena, jūs acīmredzot ne. Ar ko jūs nodarbojaties... Ves?

Vēss pārmaiņas pēc izbaudīja šo brīdi. Sarunājoties ar īstu sievieti. Ak Dievs, cik viņa labi smaržoja!

— Kādas smaržas jūs lietojat? — viņš pajautāja.

— Giorgio. Jums patīk?

— Jā, ja mani nenosmacēs to aromāts.

Viņa atkal iesmējās. — Ko tad jūs darāt?

Tas bija kā sapnis — vadīt rolsroisu. Vēss pie stūres jutās gluži omulīgi. — Nedaudz šo un nedaudz to.

Silvera cerēja, ka viņš nav aktieris.

Viņš prata lasīt domas. — Es neesmu aktieris.

— Kā jūs zinājāt, ko es domāju?

— Loģika. — Viņš nogriezās uz Fērfeksa ielas un devās Saulrieta bulvāra virzienā.

— Es noprotu: jūs zināt, kur es dzīvoju, — viņa īgni noteica.

— Jā, vienīgi jums nāksies man sniegt norādījumus, kad iebrauksim Belērā. Tur es vienmēr apmaldos.

— Kā jūs īsti zināt, kur es dzīvoju? — viņa neatlaidās.

— Esmu iegādājies kinozvaigžņu adrešu karti. Arī jūs tur esat iekļauta.

— Nieki.

Vēss uzmeta viņai vēl vienu skatienu. Viņa izskatījās citādi nekā viesībās. Tad viņš saprata. — Jūs esat nogriezusi matus, — viņš piezīmēja.

Vēsa seja viņai noteikti šķita pazīstama. — Vai es jūs pazīstu?

— Ne gluži.

— Vai jūs piederat pie maniem apbrīnotājiem?

— Jūs jokojat?

Silvera bija apjukusi. Te nu viņa traucās naktī savas mašīnas pasažieru sēdeklī ar pilnīgu svešinieku (kaut arī reizē pazīstamu), un viņai nepavisam nebija bail. īstenībā viņa pat bija priecīga. — Man laikam vajadzētu jums pateikties, — viņa sacīja. — Situācija varēja būt ne visai patīkama.

— Es jau varu iedomāties avīžu virsrakstus, — Vēss atsaucās. — «Silverai Andersonei gāžas virsū pieci simti mīksto. Zvaigzne padodas spiedienam».

Silvera nespēja noturēties nesmējusies. — Homoseksuāļiem nepatīk, ka viņus sauc par mīkstajiem, — viņa aizrādīja. — Tas nav pārāk jauks izteiciens.

— Es atvainojos.

Silvera mēģināja izlemt, ko darīt. Vai atļaut šim atsvaidzinoši atklātajam vīrietim vest sevi mājās? Vai varbūt viņai nāktos to izmest no mašīnas? Viņa gluži labi varēja braukt arī pati. Un varbūt viņai jādodas atpakaļ pie Denisa? Nabaga Deniss. Viņš droši vien ir šausmās.

Vladimirs, skaidri zinādams, ka kundze vakarā nebūs mājās, reizēm mēdza ielīst viņas guļamistabā. Viņas kalpones, sekretāre, jaunais asistents un Nora Kār-vela — visi bija aizgājuši mājās.

Vladimirs iedejoja kundzes personiskajā valstībā un ielaida ūdeni viņas greznajā burbuļvannā. Viņš novilka apģērbu, iegāja Silveras ģērbtuvē un izvēlējās īsu, sprogainu parūku, kuru uzmauca uz saviem kviešu krāsas matiem. Pēc tam, likdams lietā Silveras kosmētiku, viņš uzbūra sev attiecīgu seju. Beidzis šo darbošanos, Vladimirs bija panācis milzīgu līdzību. No attaluma viņš izskatījās pēc Silveras Andersones.

— Pasakiet man, — Silvera vaicāja, — kur mēs jau agrāk esam tikušies?

— Es biju jūsu viesībās, — Vēss pateica taisnību.

— Ak, tiešām. — Silvera nosprieda, ka jau tad pamanījusi viņu pārpildītajā telpā. Tāpēc, un tas nebija noliedzams, viņa patiesi uzskatīja Vēsu par īpaši pievilcīgu. Deniss Denbijs salīdzinājumā ar viņu bija kā zīdainis. Šis te izskatījās kā vīrietis. — Ar ko jūs tur bijāt kopā?

— Ar Rokiju.

Ā... viņš noteikti bija Silvestra Stallones grupā. Viņa atslābinājās. — Jauki, Ves. Tā kā mēs esam seni draugi, jūs drīkstat aizvest mani mājās, un es jūs uzcienāšu ar kādu dzērienu. Domāju, tas ir mazākais, ko varu darīt. Ja nebūtu jūsu zibenīgās rīcības, es nezinu, kas būtu noticis.

Vēss viņas balsī saklausīja atklātu aicinājumu. Vai tik es atkal nebūšu vinnējis, viņš nodomāja. Šodien viņam tiešām veicās.

27

— Parādiet man stipru sievieti, un es pierādīšu, ka viņa ir lesbiete, — Hovards sacīja saviem līdzstrādniekiem, to starpā arī divām sievietēm. Viņas apmainījās saniknotiem skatieniem, bet neviena neko neteica. Paturēt labu darbu nebija iespējams, nepieļaujot kompromisus. Visi zināja, ka Hovards Solomens lieto kokaīnu, tāpēc bija labāk ignorēt viņa seksuālās piezīmes.

— Es nedomāju vis, ka tāda sieviete ir lesbiete, —,

viens no producentiem ar mēnesveida seju sacīja.

— Man liekas, viņai vienkārši nepieciešams pamīlēties ar kādu.

Piekrītoši smiekli visapkārt. Viņi runāja par kādu zviedru kinozvaigzni no Orfeja studijas filmas, kuru šobrīd uzņēma Brazīlijā. Viņa radīja daudz problēmu, un viņas dēļ filmas uzņemšana aizkavējās.

Hovards piecēlās, tādējādi apliecinādams, ka sanāksme beigusies. — Klausieties, — viņš plātīgi noteica,

— ja viņa tuvākajā laikā nesaņemsies, man vienkārši nāksies doties turp un iegrūst savu daiktu viņai rīklē. Tas viņai liks aizvērties reizi un uz visiem laikiem!

Atkal atskanēja smiekli. Un sievietes atkal pārmija ledainus skatienus.

— Es tikai pajokoju, meitenes, —- Hovards nosmējās, papliķēdams vienai no viņām pa dibenu.

Viņš nogaidīja, kamēr visi atstās kabinetu, un izsauca sekretāri. — Vai ir kādi telefona zvani?

— Zvanīja Orvils Gūsbergers par pusdienām, kuras jūs jau trīs reizes esat atlicis. Tad Manons Keibls — viņš minēja kaut ko par Lasvegasu nākamās nedēļas nogalē un teica: jūs zināšot, par ko viņš runā. Un vēl Bērta Reinoldsa aģents.

— Labi, labi. Pierakstiet atkal visus zvanus.

— Jā, Solomena kungs.

Hovards iegāja savā privātajā vannas istabā un aizslēdza durvis. Izvilcis no slēptuves kokaīna krājumu, viņš izbēra nelielu devu uz kvadrātveida spogulīša. Ar trīcošu roku viņš iešņauca vispirms vienā nāsī, tad otrā. Ak Dievs! Zaharijs K. Klindžers gatavojās ierasties pilsētā, un Hovards bija kā trīcošs vraks. Tikai pagaidām. Pēc divām minūtēm viņš atkal spēja sevi kontrolēt, juzdamies tā, it kā varētu aizskriet no šejienes uz Bostonu un atpakaļ. Paņēmis blakus tualetei esošo tele-. fonu, viņš vēlreiz sazinājās ar savu sekretāri. — Paīso

sūtiet man galdiņu Mortona restorānā uz rītvakaru. Astoņiem cilvēkiem. Parūpējieties, lai tas būtu priekšējais apaļais galds. Pasakiet, ka man līdzi būs Zaharijs Klin-džers.

— Jā, Solomena kungs.

— Un piezvaniet Fredam uz juvelierizstrādājumu salonu Rodeo ielā un palūdziet Lūcijai, lai izvēlas kaut ko skaistu manai sievai. Īstenībā pasakiet, lai izvēlas pāris rotu, un varbūt viņa rīt varētu pienākt pie manis birojā.

— Rīt cikos, Solomena kungs? Jūs esat aizņemts visu dienu.

— Kaut ko atlieciet uz vēlāku laiku. Tas ir svarīgi.

— Jā, Solomena kungs.

— Vai aizgādājāt to scenāriju Vitnijai Valentinai?

— Jā, Solomena kungs.

— Kad?

— Šorīt, Solomena kungs. Tieši tā, kā jūs lūdzāt.

Nolicis klausuli, viņš atvēra medikamentu atvilktni

un norija pāris tablešu. Nolādētās radošās apspriedes — tās vienmēr sabojāja viņam vēderu. Viņš nezināja, kāpēc, jo viņš bija dzimis, lai vadītu studiju. Viņu nekas nespēja uztraukt — pat ne tā zviedru padauza Brazīlijā, kura viņam izmaksāja milzu naudu.

Dziļi ievilcis elpu, viņš piespieda privātā telefona podziņu un piezvanīja Vitnijai. Starp viņiem vēl nekas nebija noticis. Viņi bija tikai reizi paēduši pusdienas, un viss. Gan jau kādreiz, viņš nosprieda, gaidīšana bija pat labāka par jau notikušo.

Vitnijas privātais telefons neatbildēja, tas nozīmēja, ka viņa izgājusi. Viņš iztēlojās to zirgam mugurā auļojam gar piekrasti, mati plandījās, un garās kājas mirdzēja. Vai varbūt viņa peldējās okeānā. Viņai nebija vajadzīgi nekādi grezni baseini — viņa bija dabas bērns.

Tā, ja viņš gribētu šobrīd atrast Popiju, viņš skaidri zinātu, kur meklēt: Bistro Garden restorānā. Tur viņa gandrīz ik dienas pusdienoja pie sava īpašā galdiņa savu moderni ģērbto draudzeņu lokā. Un pēc tam — slavenākie veikali pilsētā, modes ateljē un skaistumkopšanas salons. Jebkurā no šīm iestādēm viņu bija viegli uzmeklēt.

Popija viņam reiz bija stāstījusi, ka nav viegli būt studijas galvas sievai. Jāievēro zināmi stīvi standarti, jāiespaido vajadzīgie cilvēki, jāpiedalās labdarības pasākumos.

Popijas lozungs bija — tu nedrīksti būt:

1) pārāk resna,

2) slikti ģērbusies,

3) sēdēt sliktā vietā restorānā,

4) ļaut, lai svarīgas personas tevi ignorētu.

Svarīgo personu saraksts mainījās katru nedēļu, to

noteica dažādi apstākļi.

Popija vienmēr visu zināja.

Hovardam nebija vēlēšanās uzmeklēt sievu. Viņš tiksies ar to vēlāk, vakariņās. Viņš pamīlēsies ar to, ja gribēs vai ja viņu uzbudinās tikai doma vien par Vitniju gultā.

Pilsētā ieradīsies Zaharijs K. Klindžers, un Hovardam vajadzēja tam sagatavoties.

Manons Keibls vienmēr bija gribējis kļūt par tēvu, tāpēc, kad Melānija Senna viņam pavēstīja, ka ir stāvoklī, viņš priecājās. Apmēram sešdesmit sekundes. Tad ienāca prātā visi sarežģījumi. Kā viņš varēja atļauties bērnu no Melānijas Sennas? Viņa mūža lielā mīlestība bija Vitnija, un Vitnija bija vienīgā sieviete, kuru viņš vēlējās par sava bērna māti.

— Vai esi pārliecināta? — viņš noprasīja.

Melānija Šenna dīvaini uz viņu paskatījās. — Jā, esmu pilnīgi pārliecināta. Ārsts to apliecināja.

Viņš nezināja, ko teikt. Reizi mūžā viņš bija kā bez valodas. Kā viņš tagad varēja runāt par šķiršanos? Un par abortu arī nevarēja būt ne runas. Manonam šajā jautājumā bija ļoti stingri uzskati.

— Vai tevi tas neiepriecina? — viņa bija jautājusi.

— Iepriecina, — viņš atsaucās, izmisīgi cenzdamies piešķirt sejai atbilstīgo izteiksmi. — Esmu sajūsmā.

Nākamajā dienā viņš satikās ar savu advokātu un lūdza padomu.

— Nu, — advokāts bija sacījis, — ja tu negribi, lai viņa tiek vaļā no bērna, tu esi sprukās. Tev vajadzēs izturēt visu viņas grūtniecību, tad vēl palikt, kamēr bērns būs vismaz dažus mēnešus vecs. Ja tu viņu atstāsi pirms tam, preses uzbrukumi tevi nogalēs.

Manonam negribīgi nācās piekrist. Viņš varēja iztēloties virsrakstus: «Manons Keibls un dīvains mīlas trijstūris!», «Superzvaigzne pamet sievu stāvoklī un atgriežas pie bijušās sievas Vitnijas!».

0, jā. Tie sasodītie žurnālisti uz viņa rēķina nostrādās labi.

Vēl jau bija jāņem vērā Vitnijas jūtas. Ko viņa teiks par šādu iznākumu? Nez vai viņa sapratīs, ka Manons grib tikt no Melānijas Sennas vaļā? Viņi jau kādu laiku nebija runājuši. Manons bija paredzējis, ka viņu nākamā saruna notiks, kad Manons jau būs brīvs.

— No finansiālā viedokļa tas būs liels trieciens, — advokāts bija drūmi noteicis. — Vai esi pārliecināts, ka negribi, lai viņa izdara abortu?

Viņš bija pārliecināts.

Viņi aizceļoja uz Ņujorku, kur Manonam vajadzēja pabeigt savas jaunākās filmas dublēšanu. Nosēžoties Ņujorkas lidostā, Melānija Senna bija plānu pilna.

— Pārveidosim otru viesību istabu, — viņa sacīja.

— Dzeltena būs lieliska krāsa. Vai varbūt zila? — Viņa nespēja izlemt. — Kā tu domā, Manon? Dzeltena vai zila?

Viņš pakratīja galvu, negribēdams tikt tur iejaukts. Jo tālāk viņš turēsies no šīs grūtniecības un bērna, jo labāk.

28

Nokļuvusi mājās, Silvera varēja labāk apskatīt Vēsu, un redzētais viņai patika. Viņš bija garš — Silvera deva priekšroku lieliem vīriešiem. Viņa mati bija pagari, brūngani un nebija veidoti un piepūsti ar laku kā lielākajai daļai apkārtējo vīriešu. Viņa acis bija neparastas — brūnas ar zaļu mirdzumu. Viņš bija īpaši vīrišķīgs, un Silvera juta mostamies iekāri, kādu sen nebija piedzīvojusi. Visādā ziņā ne jau iekāri pret Denisu Denbiju, kurš to spēja izraisīt tikpat mazā mērā kā šķiņķis ar olām brokastīs.

— Ielejiet sev kaut ko dzeramu! — viņa sacīja, iedrošinoši pastumdama viņu telpas dziļumā esošā bāra virzienā. — Es tūlīt atgriezīšos.

— Vai arī jums kaut ko ieliet? — viņš pieklājīgi vaicāja.

v

— Snabi, — viņa pār plecu izmeta, kāpjot augšā pa lieliskajām kāpnēm. Ar citronu, bez ledus.

Ā, varbūt viņa atcerējusies, ka Vēss bija bārmenis. Vismaz tā izklausījās.

Izvēlējies bakara kristāla glāzi, viņš tajā ielēja collu šņabja, drošs paliek drošs — pielēja vēl vienu, no sudraba šķīvīša paņēma citrona šķēlīti, prasmīgi to novietodams glazēs mala. Pats sev viņš ieleja aukstu alu. Labāk, ja ar skaidru galvu var vērot notiekošo.

Plunčādamies Silveras Andersones lielās burbuļvannas vidū, Vladimirs izskatījās reizē dīvains un brīnišķīgs. Viņš sēdēja, taisni izslējies, kails, parūkā un ar neskartu kosmētikas kārtu, kamēr ūdens viņam apkārt burbuļoja un virpuļoja. Viņa galvu apņēma mazā Sony austiņas. Ausīs skanēja viens no agrīnajiem Silveras albumiem, un viņš dziedāja līdzi, lieliski atdarinādams viņas balsi.

Viņš bija tā aizrāvies, ka nemanīja Silveru ienākam guļamistabā un sastingstam. — Pie velna, kas te notiek? — viņa gluži apjukusi noprasīja.

Vladimirs viņu nedzirdēja.

Viņa panācās uz priekšu un, norāvusi viņam austiņas, aizmeta tās pāri istabai.

— Kundze! — viņš šausmās iespiedzās un uzšāvās kājās.

— Vladimir? — Silvera nespēja noticēt tam, ko redzēja.

Murminādams krievu lamu vārdus, viņš mēģināja ar rokām aizklāt savas intīmākās vietas. Pūles nevainagojās rezultātiem, jo Vladimirs bija liels — kā šķirnes bullis.

— Ak Dievs! — Silvera pameta viņam dvieli un ledaini noteica: — Izkāp no manas vannas un piesedz sevi!

— Kundze! Kundze! — viņš gaudoja. — Vai jūs man piedosiet? Ko lai es daru, lai izlūgtos jūsu piedošanu?

— Iesākumā tu varētu noņemt manu parūku. Un lasīties prom.

Vladimirs gandrīz raudāja: — Vai kundze mani atlaiž no darba?

Silvera ieraudzīja savu atspulgu vienā no spoguļiem un atcerējās, kāpēc te nākusi. Viņa bija gribējusi saga-

tavoties, kā pati cerēja, interesantam vakaram, nevis strīdēties ar savu acīm redzami jukušo mājas pārvaldnieku. — Par to mēs parunāsim rīt, — viņa auksti noteica. — Esi tik laipns un parūpējies, lai vannas istaba būtu tīra. Tūlīt! Un tad ej uz savu dzīvokli un paliec tur! *

Galvu kaunā nolaidis, viņš izgāja laukā.

Vēss vīlies pamanīja, ka Silvera, atgriežoties pie bāra, nav pārģērbusies. Viņš bija cerējis to ieraudzīt plānā, melnā rītatērpā, kaprona zeķēs, zeķturī (Nomierinies, vecīt, nomierinies. Ne tik ātri. Nesasteidz.) un augstpapēžu kurpēs. Bet viņai vēl aizvien bija mugurā modernais sarkanais kostīms un neko neatsedzošā mežģīņu blūze.

— Ak! — viņa iesaucās, neparasti piesarkusi. — Es tikko piedzīvoju kaut ko dīvainu. Pasniedziet manu dzērienu! Man tas nepieciešams.

Vēss pasniedza viņai šņabja glāzi un gaidīja paskaidrojumus.

Atslīgusi uz dīvāna, viņa sūca dzidro dzērienu.— Mans mājas pārvaldnieks ir galīgi jucis! — viņa paziņoja. — Tas ir acīm redzami apstiprinājies.

Vēss labi atcerējās mājas pārvaldnieku — milzīgu krievu, kas visu laiku uzmanīja oficiantus.

Silvera nometa kurpes un izbaudīja šo brīdi. — Viņš bija manā vannā. Uzmaucis vienu no manām parūkām. Uzkrāsojies ar manu kosmētiku. Manā balsī dziedāja vienu no manām dziesmām.

Vēss sāka smieties: — Ko?

Viņa nespēja noturēties nepasmaidījusi. — Jūs taču dzirdējāt.

— Vai viņš bija apģērbies?

— Diemžēl ne.

Abi sāka smieties.

— Viņš izskatījās šausmīgs, — Silvera klāstīja.— Un, kad viņš piecēlās vannā, viss pārklāts ar burbuļiem...

— Un vēl kosmētika un parūka? — Vēss pievienojās.

— Jā. Jā. Šo skatu es nekad neaizmirsīšu.

Vēss bija tikpat aizrāvies kā Silvera, tikai iedomājoties vien Vladimiru kā šādas ainas varoni.

— Un ko darījāt jūs? — viņš smējās.

— Es biju pārāk pārsteigta, lai kaut ko darītu! — viņa atsaucās. — Ak Dievs! Tas bija tik... tik... jocīgi!

Viņas smiekli bija lipīgi. Vēss arī nespēja nesmieties. Šī nebija tā vēsā dievība, par kuru ar tādu godbijību rakstīja laikraksti un žurnāli — šī bija silta, humorpilna sieviete.

— Viņam laikam rīt nāksies meklēt jaunu darbu, — Vēss beidzot noteica.

— Tas nav obligāti, — Silvera atbildēja. — Es viņu varu paturēt kaut kur tuvumā — kā vērtīgu izklaidētāju!

Smiekli atkal atsākās, līdz tos pārtrauca neatlaidīgs zvans pie vārtiem.

Silvera sarauca pieri. — Nezinu, kas tur varētu būt. Vai jūs neatbildētu manā vietā? — viņa paņēma iekšējo telefonu un padeva to Vēsam.

— Silveras Andersortes rezidence, — viņš droši atbildēja.

— Deniss Denbijs, — otrā galā atskanēja dusmīga balss.

Vēss ar plaukstu aizklāja klausuli. — Deniss Denbijs, — viņš atkārtoja.

— Ak nē! Laikam būs labāk, ja jūs viņu ielaidīsiet.

Vēss piemiedza ar aci. — Vai man tas būtu jādara?

Viņa atbildēja ar to pašu. — Domāju, būs labāk, ja

mēs tā darīsim, vai ne?

Viņa pēkšņi jau teica «mēs». Tātad Vēss netiek padzīts.

Viņš paklausīgi nospieda vajadzīgo podziņu, bet Silvera atkal iekāpa savās kurpēs. Pēc mirkļa pie durvīm parādījās Deniss Denbijs ar sarkanu ģīmi. Viņš ieķērās Silverai rokā, pablenza uz Vēsu un sacīja:— Paldies Dievam, ar tevi viss kārtībā!

Viņa atraisījās no Denbija uzmācīgās rokas. — Man klājas ļoti labi, Denis. — Viņa norādīja uz Vēsu. — Pateicoties misteram...

— Mānijām, — Vēss pakalpīgi papildināja.

Silvera apmulsusi sarauca pieri.

— Tas ir vecs angļu vārds,[2] — Vēss gaisīgi attrauca.

— Ļoti neparasts, — viņa piezīmēja.

— Jā... nu... manī ļoti daudz kas ir neparasts.

Viņa pasmaidīja. — Tiešām?

— Tā jau man ir sacījuši. — Šai sievietei acis bija kā dinamīts — caururbjošas un seksīgas. Un Vēss zināja, ka pareizi lasa tajās apslēpto.

Deniss nespēja nepamanīt savstarpējo interesi, un viņš tūlīt rīkojās kā īpašnieks. — Nu, tas bija ļoti palīdzīgi no mistera... ē... Mānijā puses — atvest tevi uz mājām. Kaut gan tas patiesi nebija nepieciešams. Situācija tika kontrolēta.

— Kas to kontrolēja, Denis? — Silvera pārmetoši noprasīja. — Vai tu kontrolēji to pūli, kad tie mani gandrīz saspieda līdz nāvei?

— Nepārspīlē, dārgā! — Deniss aizrādīja.

Viņš pieļāva divas liktenīgas kļūdas. Viena bija nosaukt Silveru par «dārgo» — šo ipašniecisko vārdiņu viņa nevarēja ciest, kaut arī pati to bieži lietoja. Un otra — apšaubīt Silveras spējas novērtēt situāciju.

— Tu patiesi esi muļķis, Denis, dārgais, — viņa sacīja.

— Atzīsties: tev nebija ne jausmas, kas tur notiek, vai ne?

— Es zvanīju uz Spago restorānu, — viņš paskaidroja, likdamies nemanām viņas apvainojumus. Viņš paskatījās pulkstenī. — Un tur mūs jau gaida galdiņš.

— Pagriezies pret Vēsu, viņš piebilda: — Tāpēc... mister Manij. Ja jūs mūs atvainotu...

— Misters Manijs mūs neatvainos, — Silvera īsi atcirta. — Tāpēc, ka mēs — es un tu, dārgais Denis, — nekur nebrauksim. Īstenībā... — viņa to saņēma aiz rokas un izveda no istabas, — tu dosies mājup, un mēs ar misteru Māniju pabeigsim iesāktās glāzes. Viņam vismaz pietika prāta aptvert, kas notiek, un izraut mani iaukā no tās elles, kamēr es vēl nebiju pilnīgi samīta pūlī.

— Silvera! — Deniss iebilda. — Kāpēc tu uz mani dusmojies?

— Es nedusmojos, — viņa atteica, vadīdama to uz durvīm. — Tu mani vienkārši garlaiko.

Viņš izmisīgi pretojās. — Tu nevari palikt viena mājās ar šo... šo personu. Kas viņš ir? Ko tu par viņu zini?

— Ka viņš ir vīrietis, dārgais Denis. To gan es nevarētu teikt par tevi! Ar labu nakti!

Neklausīdamās viņa iebildumos, Silvera aizvēra durvis un atgriezās istabā.

Vēss pavērās viņā. — Nu, nu, — viņš noteica.

— Mums jau bija jukušais krievs un saniknotais draugs. Kas būs tālāk?

Viņa mierīgi un pavedinoši pasmaidīja. So smaidu mīlēja visa Amerika. — Es domāju, kaut kas vēl varētu notikt, vai ne?

Kas viņš tāds bija, lai iebilstu?

Džeida viegli iekļāvās Losandželosas dzīves ritmā. Viņa bija domājusi, ka nevarēs šo pilsētu ciest, bet, mēnesi nodzīvojusi, Džeida nosprieda, ka viņai tā patīk. Te bija tik daudz darāmā, pie tam burvīgs laiks jebkura darba veikšanai.

Ar savām grāmatām, ierakstiem un citām lietiņām visapkārt viņa dzīvoklī drīz jutās kā mājās, un vienīgais sarūgtinājums bija Korijs. Viņš bija tāds dīvains — kaut kas viņa dzīvē notika, un viņam acīmredzot nebija vēlēšanās tajā dalīties ar māsu. Viņa bija brāli redzējusi tikai pāris reižu. — Es patiesi esmu aizņemts, — skanēja viņa paskaidrojums. — Daudz rūpju ar jauno darbu un iekārtošanos un visu pārējo.

Var jau būt, ka viņš iekārtojās, bet Džeida pat nezināja, kur un ar ko kopā. Kad viņa brāli izprašņāja, viņš bija izvairīgs. — Vai es kādreiz redzēšu, kur tu dzīvo? — viņa kādu dienu tieši noprasīja.

— Protams, — viņš jautri atsaucās. — Ļoti drīz.

Kad vien viņa pieminēja Maritu, Korijs noslēdzās.

— Un kā ar mazo Koriju — junioru? — viņa vaicāja, domādama par savu pusotra gada veco brāļadēlu.

— Viņš ir Havaju salās.

— Kad mēs viņu redzēsim?

— Drīz.

Viss bija drīz. Un Korijs viņai sagādāja sāpes. Viņa piezvanīja un sūdzējās mātei. — Viņam šobrīd ir grūts periods, — māte līdzjūtīgi noteica. — Liec viņu mierā, gan viņš kādu dienu pats pie tevis aizies.

Tā nu viņa gaidīja. Un Korijs nenāca.

Bija arī jaunumi. Cloud Cosmetics firma bija nolīgusi Antonio, lai nofotografētu jaunās reklāmas. Slavens video režisors Seins Diksons uzņems šīs reklāmas televīzijā, tāpēc Džeida šobrīd bija aizņemta, izvēloties atbilstīgos matu sakārtojumus, apģērbus un kosmētiku. Viņai vajadzēja izskatīties lieliski.

Strādāšana kopā ar Antonio vienmēr sagādāja prieku. Viņiem ne tikai bija jautri, bet Antonio fotogrāfijas bija apburošas no vizuālā viedokļa. Viņš apvienoja Norme-na Pārkinsona stilu ar Skavullo mirdzumu un Annijas Leibovicas asumu un oriģinalitāti.

Džeida atklāja, ka aizvien vairāk un vairāk laika pavada kopā ar Antonio un viņa draugu radošo grupu. Viņi devās uz lieliskiem restorāniem, interesantām viesībām, un piektdienas un sestdienas vakari parasti pagāja, ēdot un dejojot visu nakti kādā privātā klubā Trempā.

Atrašanās ārpus mājas bija lieliska terapija. Gadiem ilgi viņa bija piederējusi tikai Markam Rendam. Tagad viņa atkal bija brīva.

Viņa centās nedomāt par Marku, katrreiz, kad viņš ielavījās Džeidas domās, viņa to izdzina laukā. Viņu attiecībām bija pilnīgi un visā nopietnībā darīts gals.

Gals.

Labi.

Kopā ar Antonio un viņa draugiem dauzoties pa pilsētu, Džeidai radās ne viens vien seksuālas dabas piedāvājums. Kalsns producents ar sliktiem zobiem un dziļi iegrimušām acīm izteica piedāvājumu, ko viņai bija viegli atraidīt. Allaž narkotiku piesūcies puertorikānis Džeidai pavēstīja, ka viņa ir visseksīgākā sieviete, kādu viņam jebkad nācies redzēt. Kāds franču dīkdienis platās džīnās un modīgā kreklā pavēstīja Džeidai, ka viņš pazīstot ikvienu un varot viņu padarīt par zvaigzni.

Vīrieši. Viņai pagaidām tos nevajadzēja. Un tad viņa sastapa Šeinu Diksonu un nodomāja — nu, varbūt ne gluži nevajadzēja. Kāds jau bija vajadzīgs, lai novirzītu viņas domas no Marka.

Šeins Diksons bija neliela auguma, skarbs, tumšmatains un bārdains. Džeidai patika, ka viņš uzreiz nebāzās viņai virsū, kā to darīja lielākā daļa vīriešu. Kādu laiku viņi riņķoja viens otram apkārt. Šeins profesionāli vadīja visus sagatavošanās darbus filmēšanai. Viņš gribēja, lai reklāmu sērijās Džeida izskatītos īpaši efektīgi, un viņš negrasījās filmēt ne metru no filmas ruļļa, kamēr nebija panācis īsto efektu.

Beidzot viņš uzaicināja Džeidu vakariņās, lai aprunātos par to, ko viņi mēģina sasniegt. Viņš aizveda viņu uz restorānu Melrouza ielā un stāstīja par reklāmfil-mām kā īsta mākslas kino sastāvdaļu. — Divu stundu garā filmā tev ir laika nojūgties, saņemties un nojūgties atkal. Televīzijas vai video reklāmā tev ir jāspīd abas divas ekrāna minūtes nepārtraukti. Tur nav laika kļūdīties.

— Vai tu esi precējies? — Džeida pajautāja. Viņas āda bija saspringta, katrs nervs modrs. Bija pagājis ilgs laiks kopš viņas pēdējā vīrieša, un viņai atkal vajadzēja justies gribētai.

— Jā, — viņš atbildēja, pāri galdam satverdams Džei-das roku. — Bet mums ar sievu nav nekā kopīga. Viņa vienkārši nesaprot mani.

Vai tiešām vīrieši vēl aizvien izmanto šo veco meldiņu? Džeida nespēja tam noticēt.

Šeins uzaicināja viņu uz savu dzīvokli — viņa šo uzaicinājumu atraidīja. Viņas mūžā pietika ar vienu precētu vīrieti.

Un tad kādā vēlā pēcpusdienā, kad Džeida bija tikko atgriezusies no filmēšanās visas dienas garumā un negribēja neko vairāk kā tikai paēst un likties gultā, piezvanīja Marks. — Es esmu pilsētā, — viņš sacīja. — Un dabiski, ka šobrīd es stāvu tavas mājas foajē. Man ar tevi jāaprunājas, Džeida. Vai drīkstu uziet augšā?

Tas, kurš teicis, ka visi kaķi tumsā melni, bijis akls, kurls un dumjš. Sākot ar Silveras dobjajiem ekstāzes vaidiem līdz nerimstošajiem aizsmakušajiem lūgumiem (viņa nekautrējās Vēsam atklāt to, kas viņai vislabāk patīk) un viņas brīnišķi smaržojošajai miesai — viss bija atšķirīgs. Tas pats, kas vadīt bentliju pēc tam, kad esi nobraucis vairākas sagrabējušas toijotas.

Vēss pārmainīja stāvokli, ļaudams Silverai uzsēsties viņam virsū. Viņas augums bija smalks kā pusaudzei. Stingras krūtis, lieliskas kājas (ne tik akmenscietas kā viņa zviedrietei) un līdzens vēders. Viņa izbaudīja seksu ar tādu dedzību, pie kādas Vēss nebija radis. Rēba gulēja uz muguras kā krastā izmesta zivs. Citas sievietes runāja neķītrības. Bet, kad Silvera sacīja: — Piespied pamatīgāk, Ves, — viņa tā arī domāja. Un Vēss tā arī darīja. Un tas nāca par labu viņiem abiem.

Viņa pielieca krūti ar cieto galiņu Vēsam pie mutes, pati cītīgi un ātri darbodamās viņam virsū. Viņš paklausīgi sūkāja to. Viņa pat garšoja savādāk.

Vēss juta, ka drīz tuvosies kulminācija. Galvā joņoja domas; viss bija noticis tik ātri.

Denisa aiziešana.

Saruna.

Nekas īpašs.

«Iesim augšā.»

Viņas aicinājums.

Viņa piekrišana.

Ticis guļamistabā, viņš kļuva drošāks.

Uz Vēsa skūpstu viņa atbildēja ar zobiem un pētīt-gribošu mēli, un iedrošinošu glāstu. — Es tūlīt atgriezīšos, — viņa bija teikusi.

Diez vai šis bija īstais laiks, lai Vēss viņai stāstītu,

ka viņš ir ne visai veiksmīgs bārmenis, kas reizēm šur tur piestrādā, dzīvo nolaistā mājā Venēcijas kvartālā un uztur sakarus ar daudzām un dažādām nepievilcīgām, bet ļoti pateicīgām sievietēm.

Kad Silvera atgriezās guļamistabā, viņa izskatījās pilnīgi citāda. Bija pazuduši īsie biezie mati — parūka, kā Vēss saprata —, un to vietā bija viņas pašas tumšie mati, izlaisti līdz pleciem. Vēl viņa bija noņēmusi savas smagās liekās skropstas un tagad izskatījās maigāka un jaunāka. Mugurā viņai bija īss kimono.

— Šī ir īstā Silvera Andersone, — viņa bez mazākā mulsuma paziņoja. — Ceru, tu neesi vīlies.

Vīlies? Viņš bija patīkami pārsteigts. Saņēmis viņas roku, viņš to virzīja uz īpašu vietu savā ķermenī. — Vai es jūtos kā vīlies vīrietis?

Viņa dobji un piedauzīgi iesmējās. — Tu jūties kā vīrietis — ar to man arī pietiek.

Un tā viss sākās.

Vēss sasniedza orgasmu, kas līdzīgi zibens spērienam izšāvās cauri ķermenim kā ātrvilciens. — Kungs Jēzu! — viņš noelsās.

Viņa saspringti turēja Vēsu savā gūstā. — Kāds viņam ar visu šo sakars? — viņa aizelsusies pavaicāja.

Pazemotais Vladimirs satīrīja Silveras vannas istabu un aizgāja uz savu dzīvokli virs garāžas. Kā viņš varēja būt tik nepiesardzīgs? Viņš pakratīja galvu. Nē, nē, nevis nepiesardzīgs, vienkārši pārsteigts nelaikā. Parasti, kad kundze izgāja no mājas, viņa bija prom vismaz trīs stundas. Šoreiz viņa bija atgriezusies jau pēc stundas.

Ļoti slikti, Vladimir. Tev vajadzēja būt piesardzīgākam.

Viņš bija pārliecināts, ka Silvera viņu atlaidīs no darba. Nākamajā rītā Silveras personiskā asistente viņu vienkārši padzīs, pievienojot čeku no kundzes rēķinvežu biroja.

Viņš jutās kā pazudis. Kā viņš vēlējās, kaut varētu aizvērt acis, tad atvērt tās un atklāt, ka viss šis notikums bijis nekas vairāk kā slikts sapnis!

Pirms Silveras viņš bija strādājis pie kāda homoseksuāļa — televīzijas producenta, kurš dzīvoja augstu Holivudas pakalnos. Un pirms tam — pie padzīvojuša pāra, kuri pasaules priekšā tēloja ideālus laulātos, bet aiz slēgtām durvīm ik nedēļas nogali rīkoja orģijas, kurās izklaidēja savus mīļākos — homoseksuāļus un lesbietes.

Ā, Vladimirs zināja pietiekami daudz. Kā mājas pārvaldnieks, viņš pārzināja daudzus Aladina alas noslēpumus. Tikai ko viņš ar tiem varēja iesākt? Un kas viņam noticēs?

Silverai Andersonei viņa pietrūks, par to viņš bija pilnīgi drošs. Trīs gadus viņš bija tai uzticīgi kalpojis. Viņš pazina katru kundzes niķi. Viņš pārcieta Silveras slikto garastāvokli un nekad netraucēja viņas mieru. Viņš aizsargāja tās personisko dzīvi, rūpējās, lai viņas māja būtu nevainojamā kārtībā, un neizpauda ne vārda par viņas draugiem un mīļākajiem.

Atvēris skapi, viņš sērīgi noskatīja savas drēbes. Viņam piederēja divi uzvalki — brūns un zils. Vairāki krekli, daži sportiski tērpi un melns gumijots nirēja tērps. Ne jau tāpēc, ka viņš īpaši aizrautos ar zemūdens sportu, — gumijotais tērps bija dāvana no kāda bijušā drauga — sešas pēdas četras collas gara melnā, kurš labprāt nodarbojās ar ūdenssportu. Vladimirs ar viņu bija nodzīvojis divus mēnešus: starplaikā starp producentu un ideālo Holivudas pāri. Tomēr Vladimirs deva priekšroku savrupai dzīvei pasakainajās savrupmājās, kurās kalpoja.

Ar mīlestību viņš noglaudīja garā, sārtā, pērļainā tērpa audumu, kas atradās pašā skapja dziļumā. Kādu dienu Silvera bija viņam iedevusi veselu kaudzi vecu apģērbu, ko nodot kādai labdarības organizācijai. Pārlūkojot kaudzes saturu, viņš bija uzdūries šai kleitai. Dabiski, viņš to paturēja. Kāpēc gan ne? Tā viņam lieliski derēja.

Viņš no gultas apakšas izvilka koferi un lēnām sāka kravāt mantas. Kad viņu atlaidīs, viņš aizies ātri un ar cieņu. Galu galā viņš taču bija kopš dzimšanas krievs, un viņam piemita savs lepnums.

Vēss pārliecās pār guļošo Silveru, lai sasniegtu savas bikses, kas bija nevērīgi nomestas zemē, un no aizmugurējās kabatas izvilka saburzītu Camel cigarešu paciņu, vienu cigareti viņš aizdedzināja. Domīgi ievilkdams cigaretes dūmu, Vēss prātoja, kas varētu notikt tālāk. Pārgulēt ar dižo zvaigzni bija viena lieta — viņa misija bija paveikta. Kaut gan īstenībā tā nebija misija — vairāk gan abpusēja pievilkšanās, kas noveda līdz lieliskam seksam. Kā tad spēlei jāturpinās tālāk? Diez vai viņš bija īstais, kam būtu jāizklaidē Silvera Čeisena restorānā, un cepta cāļa apskrubināšana laikam gluži nebija Silveras gaumē.

Vēsam tā bija problēma. Viņš tikko bija mīlējies ar patiesi ļoti slavenu dāmu, un, ja viņai tas patika kaut uz pusi no tā, cik viņa izrādīja, tad šim sakaram vajadzēja būt daudz svarīgākam nekā tikai romānam vienas nakts garumā.

Nez ko viņam vajadzētu Silverai teikt? Patiesību? Vai mazlietiņ samelot?

Viņš pūta dūmu gredzenus griestos un no sāniem nopētīja Silveru Andersoni. Viņa izskatījās labi, kaut arī bija par viņu vecāka — un Vēss bija mīlējis jebkura vecuma sievietes. Dažas sievietes pēc mīlēšanās izskatījās tā, it kā būtu pārdzīvojušas septiņus raundus ar Džo Freizeru, — īpaši tās, kam bija pāri trīsdesmit pieciem. Nu, Silveru Andersoni jau noteikti nevarēja saukt par pusaudzi, bet viņa visādā ziņā pārliecinoši izturēja slodzi.

It kā sajutusi sev pievērsto Vēsa skatienu, Silvera atvēra acis. Kādu mirkli Vēsam šķita, ka viņa grasās vaicāt: «Kas tu tāds esi?»

Bet viņa to nedarīja. Ilgi un apmierināti uzlūkojusi Vēsu, viņa izstaipījās, ļoti atgādinādama lauveni, un izkāpa no gultas — kaila un lepna par savu kailumu.

Vēss droši varēja teikt, ka viņa apzinājās sava auguma pievilcību. Viņas gaitā, tuvojoties spoguļotajām vannas istabas durvīm, bija kaut kas īpašs, aicinošs. Kas viņš tāds bija, lai kaut ko iebilstu?

Ievilcis vēl vienu dūmu, kas veda tuvāk plaušu vēzim, Vēss izkāpa no gultas un sekoja Silverai vannas istabā.

31

Radošā apspriede ritēja pilnā sparā. Reizi mēnesī Džeks un viņa komanda sanāca kopā tikai tāpēc, lai apspriestu viesus tuvākajiem raidījumiem. Katram bija savi ieteikumi, idejas un saraksts ar — kā Oldrihs nosauca — «tekošo populāro simtnieku». Šajā sarakstā bija iekļautas personības no visām jomām: politikas, teātra, mūzikas, preses, sporta, kino un tā tālāk. Tā kā raidījums izgāja ēterā tikai divdesmit sešas nedēļas gadā, bija vajadzīgi tikai divdesmit seši viesi, tāpēc notika neaprakstāmas cīņas starp preses sekretāriem, lai iedabūtu tieši savus klientus. Bieži piedāvāja kukuļus. Kukuļi vienmēr tika atraidīti. «Aci pret aci ar Pai-tonu» varēja pārdot filmu vai grāmatu vai reklamēt kādu notikumu ātrāk nekā jebkurš cits raidījums televīzijā. Skatītājiem paredzētās biļetes tika izpirktas četras nedēļas iepriekš, tā dodot Džekam daudz laika, lai par katru viesi varētu izskatīt materiālus.

— Kāpēc mēs nevarētu dabūt Manonu Keiblu? — Areta noprasīja. Neviens nejutās pārsteigts. Viņa to prasīja katru nedēļu, jo zināja, ka Džeks un Manons ir tuvi draugi.

— Nesāc atkal! — Džeks novaidējās. — Es jau tev pietiekami daudz reižu esmu teicis, ka viņš vienmēr atsakās.

— Bet viņš to nedarīs, ja es viņam ķeršos klāt, — Areta savā melodiskajā balsī pajokoja. — Oho! Tam vīram tas būs labākais brīdis visā viņa sasodītajā mūžā!— Viņa laimīgi staroja, to iedomādamās. — Tieši tā!

— Es viņam to pateikšu, — Džeks piedraudēja.

— Tu to vienmēr soli, — Areta ķircināja. — Kā tas var būt, ka viņš visu laiku parādās Kārsona šovā, bet tu viņu nevari dabūt?

— Tāpēc, ka es viņu tā īsti nemaz negribu, — Džeks viegli attrauca. — Mēs viens otru pārāk labi un pārāk ilgi pazīstam. Tur nekas nesanāktu.

— Sanāktu gan, — viņa noskandēja. — Iedomājies tikai, kā celtos mūsu reitings!

— Parunāsim nopietni, — iejaucās Oldrihs. — Edijs Mērfijs ir devis piekrišanu. Diāna Kītona atteicās. Mēs varam dabūt Eiprilu Krofordi, ja vēlamies. Un vai ar Fondu ir vērts runāt vai ne?

— Mēs pārāk pārejam uz šovu, — Džeks žēlojās.

— Ir jābūt līdzsvaram starp izklaidi un informāciju. Neaizmirsti Eiprilu Krofordi. Fonda jau tā pārāk daudz tiek rādīta. Kā būtu ar Meileru? Tagad viņa ir tā jaunā uzlecošā, tā ir interesanta. Pirms vairākiem gadiem es viņu trīs minūtes izprašņāju Čikāgā — šobrīd varētu būt īstais laiks parunāt ar viņu vēlreiz.

— Es labāk gribētu Prinsu, — Areta nopūtās.— Kas par puisi! Tikai pārāk sīks priekš manis, taču es ar to samierinātos! Viņam ir tik dievīga frizūra!

Oldrihs viņā neklausījās. — Pielikšu vienu no līdzstrādniekiem izpētīt Normena Meilera materiālus, — viņš sacīja. — Paraudzīsimies, kas tur varētu iznākt.

— Dari tā! — Džeks atstūma krēslu no konferenču galda. — Pirmdien parunāsim vēlreiz. Man tūlīt pat jāsatiek viens cilvēks sakarā ar māju.

Gan Areta, gan Oldrihs sarauca pieri un vienā balsī noprasīja: — Māju?

Džeks pasmīnēja. — Neuztraucieties, nav nekas nopietns. Iedomājos, ka atpūtai varētu noīrēt māju piekrastē.

— Baigā atpūta, — Areta sarkastiski nomurmināja.

— Visi tie kūpošie pusaudžu ķermeņi, kas šurpu turpu nostaigā tavu zālienu un plunčājas tavā baseinā!

— Tas ir Frenksasā, — Džeks paskaidroja. — Prom no tā satracinātā pūļa.

No televīzijas studijas līdz turienei vajadzēja braukt stundu. Tas bija klusā piektdienas pēcpusdienā, un satiksme nebija pārlieku dzīva. Kamēr Džeks atrada īsto vietu, novietoja savu ferrari un nogāja vairākus akmens pakāpienus, kas bija iecirsti nelielā klintī, viņš vairs nebija tik pārliecināts, ka tā ir lieliska ideja.

Iegājis mājā, Džeks jau bija pārdomājis.

Viņu ielaida nekustamā īpašuma aģente. Tā bija šķirta sieviete pāri četrdesmit gadiem, kura šim gadījumam par godu bija tērpusies trikotāžas kostīmā, kas pārāk apspīlēja viņas pamatīgos apaļumus. No viņas uzbudinātā ķermeņa dvašoja vai puspudele smaržu. Ne jau katru dienu viņai nācās izrādīt māju Džekam Paito-nam.

Viņa priecīgi sveicināja. Viņš bija divreiz izskatīgāks nekā televīzijas ekrānā. Viņa tiešās zaļās acis sievieti darīja gluži traku.

— Vai jūs esat viens? — viņa, nedaudz atguvusies, vaicāja.

— Jā, — viņš atteica. — Kāpēc tā jautājat? Vai tad vajadzētu būt vēl kādam?

— Nē, nē, es vienkārši... — viņa nenobeidza. Lielākajai daļai slavenību parasti sekoja uzticami pavadoņi, un viņa bija pārsteigta redzot, ka Džekam Paitonam labāk patika ceļot vienatnē. — Nāciet iekšā! — viņa izdvesa, atcerēdamās pieklājību. — īpašnieku šodien nav mājās. Pēc trīs nedēļām viņi dosies uz Eiropu, un viņi lūdza mani pateikt, ka visas savas personiskās mantas — apģērbu un tā tālāk — viņi savāks un noliks glabāšanā. Šobrīd māja vēl nav izvākta. Tomēr esmu pārliecināta, ka jūs saprotat. īstenībā es vienmēr esmu domājusi...

Džeks pagāja viņai garām, ieiedams brīnišķīgā, apaļā, stiklotā dzīvojamā istabā. Ārpusē bija milzīga terase, no kurienes akmens pakāpieni veda uz vientuļu pludmali diženā Klusā okeāna piekrastē.

Kaut arī Džeks nekad nebija ilgojies pēc savas mājas, viņš tūlīt iemīlēja šo vietu.

īpašuma aģente iejutās savā ierastajā lomā, bet attiecībā uz Džeku tā nelīdzēja, jo viņš neklausījās — staigādams gar stiklotajām sienām, Džeks atklāja, ka tās var atbīdīt, tādējādi skatu padarot vēl plašāku.

Viņš izgāja uz terases. Diena bija skaidra un vējaina, koši zilajās debesīs augstu peldēja mākoņi.

— Šī vieta ir pilnībā privātīpašums, — aģente sacīja, iziedama viņam līdzi ārā. — Dabiski, ka es šeit esmu bijusi vairākas reizes un nekad neesmu manījusi nevienu dzīvu dvēseli.

Džeks pamanīja smiltīs laivu, piknika vietu un uzstādītu galdu tenisa spēlei.

— Vai tenisa kortu nav? — viņš pajokoja.

— Īstenībā, — sieviete dedzīgi iebilda, — īpašnieki domā par kortu būvi. — Viņa nervozi iesmējās.— Tomēr ne pirms savas prombraukšanas.

Džeks pavērās uz zilo jūru. Viļņi un jūras šalkas bija gandrīz hipnotizējoši. — Uz cik ilgu laiku viņi to izīrē? — viņš pajautāja.

— Uz sešiem mēnešiem, — viņa atteica, — ar iespēju nopirkt, ja viņi nolemj palikt Eiropā.

— Es to īrēšu, — Džeks izlēmis noteica.

— Mister Paiton, jūs pat neesat to apskatījis.

— Esmu redzējis jau visu, ko gribēju.

— Jūs esat ļoti impulsīvs un gudrs cilvēks. Šī ir labākā māja Frenksasā. Par to jau ir interesējušies divi pāri, un viņi ir gatavi kuru katru brīdi samaksāt.

— Un es... — viņš no žaketes kabatas izvilka savu čeku grāmatiņu, — varu samaksāt tūlīt. Šī māja ir noīrēta.

Braucot atpakaļ uz Beverlihilzu, viņš jutās pacilāts. Viņa pirmā māja! Šoreiz gan tikai uz vasaru, bet viņam bija sajūta, ka viņš spētu to arī nopirkt, ja vien tas pāris paliks Eiropā un nolems to pārdot.

Viņš brauca tieši uz Beverlijas Vilšīras viesnīcu, iegāja dušā un pārģērbās. Klarisa bija pabeigusi filmu un devusies un Ņujorku. Viņa bija gribējusi, lai Džeks viņu pavada. Viņš bija atrūcis kaut ko līdzīgu «pārāk daudz darba», tāpēc Klarisa bija aizbraukusi viena.

Pirms aizbraukšanas viņiem bija smaga saruna, no kuras Džeks neapzināti bija izvairījies jau vairākus mēnešus. Viņi bija apmeklējuši filmas pirmizrādi Kinoakadēmijā un pēc tam devušies uz viesībām Trempa restorānā. Visu ceļu viņiem dedzīgi sekoja fotogrāfi. Nelaimīgā kārtā tur bija trīs viņa bijušās draudzenes, visas labi pazīstamas sievietes, kas viņu mīļi sagaidīja, kamēr fotogrāfi centās tvert katru mirkli.

— Es to nespēju izturēt! — Klarisa dusmīgi sacīja. — Nelaime ar tevi, Džek, ir tā, ka tu piesaisti pārāk lielu uzmanību.

— Es? Un tu pati? Tev taču uz plaukta stāv Oskara balva.

— Es pārāk nelaužos sabiedrībā.

— Es ari ne.

— Nieki. Tu izbaudi katru šo mirkli. Tu gozējies šajā apbrīnā.

— Tās ir pilnīgas muļķības, un tu to zini.

Viņi bija mašīnā un brauca atpakaļ uz viņas māju. Lija, un ielas bija slidenas.

— Es tā domāju... — viņa lēni iesāka.

— Ko?

— Es gribu apprecēties.

Ferrari iebrauca peļķē un sametās. Pretim braucošā mašīna notaurēja. Džekam vajadzēja sakopot visu uzmanību, lai savaldītu mašīnu.

Klarisa bija mierīga. — Es gribētu bērnu, — viņa teica.

Džeks ar pūlēm savaldījās. It kā nepietiktu ar precēšanos, tagad viņa vēl gribēja bērnu!

Rūpīgi apsvērdams katru vārdu, viņš sacīja: — Mēs to nekad neesam apsprieduši.

— Es zinu, — viņa stingri noteica. — Es domāju, tev vajadzētu ņemt vērā, ka mēs esam kopā jau vairāk nekā gadu. Vai nu mūsu sakars kaut kur novedīs, vai mēs tikpat labi varam to izbeigt.

— Vai tu man iesniedz ultimātu? — viņš saspringti jautāja.

Viņas garenā seja gaišajā naktī bija līķa bālumā.

— Es gribu teikt, ka mūsu attiecības tā vairs nevar turpināties. Es gribu kaut ko noteiktu — saistības.

Viņš bija apstulbis. Neatkarīgā Klarisa pēkšņi vēlējās saistības!

— Es nekad neesmu domājis par precēšanos, — viņš godīgi atzinās.

— Es to labi zinu, — viņa atsaucās. — Neviens no mums to nav darījis. Mēs abi esam vientuļnieki...

— Tu nekad neesi žēlojusies, — viņš pārtrauca.

— Es ari tagad nežēlojos, — viņa mierīgi paziņoja.

— Es tikai iesaku pārmaiņas. — Aizgriezusies viņa vērās pa logu nemitīgajā lietū. — Mūs nevar nosaukt par ģimeni. Man šķiet — es gribu sākt iesakņoties.

Džeks apspieda muļķīgu impulsīvu vēlēšanos smieties. Izklausījās, it kā viņa plānotu iestādīt dārzu!

— Man ir ģimene, — viņš iebilda. — Mans tēvs un Hevena.

— Tavs tēvs dzīvo savā pasaulē, tu man pats to bieži esi teicis. Un, kas attiecas uz tavu māsasmeitu... —

i 1

Viņa paraustīja plecus. — Tu viņai nepievērs nekādu uzmanību.

— Tomēr viņi ir mana ģimene.

— Ne jau par to es runāju, un tu to zini. — Viņa brīdi klusēja, tad mierīgi sacīja: — Es tev nelūdzu izlemt tūlīt. Rīt es došos uz Ņujorku. Es neatgriezīšos, kamēr tu man nepateiksi, ko esi nolēmis.

Vienu par Klarisu varēja droši teikt — viņa neko neizpušķoja.

Džekam nebija ne jausmas, ko viņš darīs. Klarisai atrodoties austrumos, viņš izbaudīja savu brīvību. Viņš pārāk ilgi bija labi uzvedies; vajadzēja pārtraukumu. Un nedēļas nogale Lasvegasā ar Manonu un Hovardu bija tieši īstais gadījums, lai to atzīmētu.

3

Hovards drīkst izmantot kompānijas lidmašīnu. Viņš neredzēja iemeslu, kāpēc vispirms nevarētu aizlidot ar to uz Lasvegasu un atpakaļ un tikai tad uz Ņujorku, lai paņemtu Zahariju Klindžeru, kurš grasījās ierasties piekrastē, lai kristu Hovardam uz nerviem. Tas vīrs padarīs viņu traku. Viņš pēdējā brīdī jau divas reizes bija atlicis divus apmeklējumus. Hovards nojauta, ka Zaharijam K. Klindžeram patīk cilvēkus turēt sasprindzinājumā, turklāt vēl uz pirkstgaliem.

Kad Manons ierosināja braucienu uz Lasvegasu, Hovards vai palēcās no prieka. Viņam bija nepieciešama atpūta. Ak, kā viņam tā bija nepieciešama! Nedēļas nogale bez Popijas — tas bija labāk nekā desmit dienas paradīzē.

Popija nemaz nejutās tik sajūsmināta. — Mēs ar Rouzlaitu brauksim tev līdzi, — viņa kategoriski paziņoja.

— Nekādā gadījumā! — Hovards iebilda. — Tava bagāža lidmašīnai nemaz neļaus pacelties gaisā!

— Tu mūs negribi? — viņa sapūtās.

— Es gribu, sirsniņ, — viņš meloja. — Tikai jums būs garlaicīgi, un man vienkārši neiznāks laika būt kopā ar jums.

— Kāpēc ne?

— Tāpēc, ka tas ir biznesa ceļojums, saldumiņ. Es tev to visu laiku skaidroju.

— Kas tas par biznesu, ko var nokārtot Lasvegasā, bet nevar Losandželosā? — viņa aizdomīgi vaicāja.

— Cik reižu man tev jāstāsta? — apslēpis dusmas, viņš vēlreiz paskaidroja, kāpēc viņiem ar Manonu jābrauc. Viņš bija sacerējis īpaši oriģinālu stāstu par kādu vecu un ne visai slavenu spēlmani, kurš dzīvo Las-vegasas nomalē un atsakās jebkur ceļot. Manons gribot viņu satikt, lai uzņemtu viņa dzīvesstāstu. Protams — Orfeja studijā. Popija zināja, ka Hovards visu laiku cenšas pierunāt Manonu filmēties kādā Orfeja studijas darbā. Viņa noticēja šim stāstam. Beidzot.

— Man tevis pietrūks, — viņa raudulīgi noteica, it kā Hovards grasītos aizbraukt nevis uz divām dienām, bet uz diviem mēnešiem.

— Man tevis arī, mīļumiņ.

— Ko lai es sadaru veselu dienu?

— Varēsi tērēt naudu.

Šķita, Popijai šis ieteikums patika, un viņa kļuva manāmi jautrāka, ļaudama viņam tikt prom no mājas bez tālākiem skandāliem.

Hovards pa ceļam uz lidostu limuzīna aizmugurē iebaudīja kokaīnu, un, iekāpjot kompānijas lidmašīnā, viņš bija lieliskā kareivīgā formā.

— Lai tev veiksmīgs lidojums! — Melānija Šenna maigi noteica.

Manonam nācās atzīt, ka sievietes viņš tiešam spēj izvēlēties lieliski. Viņš nezināja, vai iemesls ir Melāni-jas Sennas grūtniecība vai kaut kas cits, bet viņa, stāvot te viņu Saulrietu bulvāra savrupmājas durvīs un atvadoties no viņa, izstaroja ziedošu veselību.

Un mirkli viņš aizmirsa Vitniju. — Ko tu darīsi šajā nedēļas nogalē? — Manons pajautāja — tā bija pirmā reize, kad viņš par to painteresējās.

— Es nezinu, šo un to. Domāju, varētu iet iepirkties.

— Laba doma. — Viņš noskūpstīja sievu uz vaiga.

Viņa atbildēja, pagriežot seju pret vīru un noskūpstot

viņu uz lūpām.

Viņš izbaudīja sievas svaigo, pēc ķiršiem smaržojošo elpu, tad viņu maigi atstūma. — Neliec man nokavēt lidmašīnu, — viņš jokoja.

— Es domāju, ka lidmašīnas gaida tādas zvaigznes kā tevi, — viņa ironizēja.

Manons zināja, ka viņš Melānijai Sennai ir nepieciešams. Tas tāpat bija skaidri saprotams bez teikšanas. Manons vilcinājās. Pagājušas jau daudzas nedēļas, kopš viņi nav mīlējušies. Tagad, kad viņa ir stāvoklī, tas, šķiet, nebūs gluži pareizi. — Man jāiet, mazā, — viņš izlēmīgi noteica. — Atpūties.

Melānija Senna vēroja viņu dodamies uz garo limuzīnu, iekāpjam tajā un izgaistam skatienam.

Viņas kinozvaigzne — vīrs bija devies atpūsties nedēļas nogalē, un viņai vīra pietrūks. Lielāko daļu laika viņa pavadīs, raizēdamās par to, ko viņš tur dara. Kad runa bija par kinozvaigznēm, sievietēm nemaz nebija kauna. Viņas bez vārdiem pauda: «Es esmu dabūjama, ja tu mani gribi.»

Melānija Senna iegāja atpakaļ mājā ar cerību, ka Manons gan negribēs.

Zvanīja telefons. Pirms Melānija Senna paspēja pieiet, viņu meksikāņu saimniecības vadītāja jau bija pacēlusi klausuli. — Jūs, kundze, — viņa paziņoja.

Melānija Senna paņēma klausuli un prātoja, kas varētu zvanīt. Viņa nebija nodibinājusi draudzīgas attiecības ne ar vienu, vēlēdamās visu laiku būt pieejama Manonam. Kad Manons pirmo reizi viņu atveda uz Holivudu, Beverlihilzas sievas bija sacentušās — ielūgušas viņu uz dažādām pusdienām, labdarības pasākumiem, modes skatēm. Viņa bija pieklājīgi atraidījusi visus ielūgumus, un galu galā viņas lika Melāniju Šennu mierā.

— Hallo, — viņa vilcinādamās novilka.

— Sveika, mīļā! — atskanēja ne ar ko nesajaucamā Popijas Solomenas balss. — Šoreiz es nepieņemšu noraidījumu. Vīri mūs ir pametuši, un mēs ar tevi rīt paēdīsim pusdienas restorānā un pēc tam mazliet pastaigāsim pa veikaliem.

— Ai, Popij, es nedomāju...

— Es jau tev teicu, dārgā, es nepieļaušu nekādas atrunas. Mēs pusdienosim — un viss.

— Esi sveicināts lidmašīnā! — Hovards uzsauca.

v

Manons pasmīnēja, pavisam aizmirsis Melāniju Sennu un viņas pievilcīgo svaigumu. — Kāds prieks lidot kopā ar jums, mister Solomen!

— Kaut šis ceļojums ilgtu visu nedēļas nogali! — sacīja Hovards. — Ko tu par to saki?

— Kurš gan to negribētu? — piekrita Manons, atslīgdams ādas klubkrēslā.

Lidmašīnas iekšpuse bija iekārtota kā grezna konferenču telpa. Viss no ādas un misiņa, pulēti galdi un glīts bārs. Te bija divas pievilcīgas stjuartes — meitene no Austrālijas un angļu rudmate. Abas bija ģērbušās piekļāvīgos sarkanbrūna gabardīna svārkos un atbilstošās žaketēs ar jostu. Uz krūšu kabatiņas labajā pusē bija neliels uzraksts «KLINDŽERS UN CO».

— Vai varu jums kaut ko piedāvāt, mister Keibl? — pajautāja austrāliete.

— Un kas tas varētu būt? — standarta atbildes Ma-nonam padevās viegli. Viņam patika divdomības.

— Šņabis. Viskijs. Rums. Šampanietis. Soda. Koka-kola...

— Pietiek! — viņš iesmējās. — Viskijs ar ledu būs pašā laikā.

Viņa pasmaidīja. — Jā, ser, — viņa piebilda un aizgāja.

Manons nopētīja viņas dibentiņu. Zem plānā auduma slēpās milzīgs solījums.

— Kur ir Džeks? — Hovards pavaicāja.

Manons izstaipījās. — Es nezinu. Vai viņš kavējas?

Hovards palūkojās pulkstenī. — Dažas minūtes. Viņš droši vien ir ceļā. Viņam vajadzēja aizbraukt apskatīt māju vai kaut ko tamlīdzīgu.

— Māju?

— Jā, vai saproti — vienu ēku ar četrām sienām un kādu logu.

Austrāliešu stjuarte atnesa Manonam dzērienu reizē ar linu salveti un sudraba trauciņu ar riekstiem. Apslāpēdams impulsu iekniebt viņai dibenā, Manons atkal pagriezās pret Hovardu. — Kāpēc Džeks skatās to māju? Viņš taču netaisās precēties, ko?

Hovards savilka grimasi. — Kā lai es to zinu?

— Universal studijā man un Klarisai ir uzrakstīts scenārijs, — Manons nevērīgi sacīja. — Neesmu pārliecināts, ka ar viņu būs viegli strādāt. Kā tu domā?

— Es domāju, ka tev vajadzētu piedalīties kādā Orfeja studijas filmā, — Hovards paštaisni norūca. — Ak Dievs! Vai tevī nav ne kripatiņas uzticības?

— Piedāvā man kaut ko, draugs, un es to apdomāšu.

— Jūs, sasodītie aktieri! — Hovards izgrūda. — Kāpjot karjeras kalnā, jūs esat gatavi krist uz ceļiem, lai dabūtu lomu. Kad jūs to dabūjat, jūs vairs neesat ciešami. Un, kad kļūstat par zvaigznēm, tad esat tik pārpilni ar nekrietnībām, kas laužas laukā pa visām porām, ja vien paverat savas nolādētās mutes! Neaizmirsti, ka es visu atceros, draugs!

Manons iesmējās. — Un es atceros tevi.

Džeks lika viņiem gaidīt divdesmit minūtes, tad steigšus iedrāzās lidmašīnā. — Šitā satiksme, — viņš no-pukojās, pirms vēl kāds paspēja kaut ko pārmest.

— Kas tās par muļķībām ar māju? — Manons pavaicāja.

— Es to apskatīju. Man tā patika. Es to noīrēju.

— Dosimies taču beidzot ceļā, — Hovards nepacietīgi iejaucās. — Mēs pārāk ilgi gaidījām šo nedēļas nogali. Ja vēl kavēsimies, viss laiks paies tikai šajā sasodītajā lidmašīnā! — Viņš paņēma vietējo telefonu un paziņoja pilotam: — Visi ir klāt. Lidojam!

33

Viņi riņķoja viens gar otru kā aizdomīgi tīģeri. Džeida gan nebija gribējusi viņu redzēt, tomēr, kad Marks paziņoja, ka viņš stāv lejā foajē, viņai šķita pārāk nekrietni neļaut viņam uznākt augšā. Tāpēc Džeida to ielaida. Un te nu viņš bija. Marks Rends. Nekrietnais anglis.

Viņa bija gribējusi to atcerēties tādu kā pēdējā tikšanās reizē viņas vannas istabā, bet tas nebija lemts. Marks izskatījās labi. Viņš bija ģērbies nevainojami piegrieztā zilā sportiskā žaketē, baltā, pie apkaklītes atpogātā kreklā, zilās biksēs, kas bija apjoztas ar šauru ķirzakādas siksnu. Vīrieša brūnie mati bija jauki uzbužināti, un viņš bija viegli nosauļojies.

— Tik jauki tevi redzēt! — viņš dedzīgi sacīja, staigādams pa dzīvokli un aplūkodams viņas grāmatas, gleznas un nieciņus.

9

Viņai nebija laika sagatavoties šim tikšanās brīdim, un viņa nebija īsti pārliecināta, kā lai izturas.

— Tu tik ātri pārcēlies? — viņš turpināja. — Kad es atgriezos, lai ar tevi parunātos, tu jau biji prom — neko darīt.

— Kad tu atgriezies, Mark? — viņa pavaicāja, gribēdama uzzināt, cik daudz laika viņam vajadzēs pārdomām.

— Pēc tam, kad mēs... ē... saķildojāmies, es devos uz Angliju. — Viņš apstājās pie galdiņa, kas Džeidai kalpoja par bāru. — Vai tev nav iebildumu, ja es tev ieliešu kaut ko dzeramu?

— Dari tā! — viņa auksti noteica, negrasīdamās to darīt viņa vietā. — Un ātri, lūdzu, — man ir tikšanās.

Marks atklāti paraudzījās Džeidā. — Es apsolīju tevi ilgi neaizkavēt, Džeida. Es pateikšu, kas sakāms, un došos prom.

Marka īpatnējais angļu akcents Džeidu uzbudināja, tā tas bija bijis vienmēr. Viņa gurdi vērās Markā, kamēr viņš ielēja glāzē viskiju un pievienoja nedaudz sodas.

— Vai drīkstu arī tev kaut ko piedāvāt? — viņš pieklājīgi vaicāja.

— Nē, pateicos, — viņa tikpat formāli atbildēja.

— Nu... — Viņš sūca savu dzērienu. — Kad es atgriezos, tu biji prom. Nekādas adreses, attiecībā uz tavu turpmāko atrašanās vietu viss noslēpumā tīts. — Viņš atļāvās viegli pasmaidīt pats par savu gudrību.

— Bet es tevi atradu.

— To es sapratu, — viņa atteica, koncentrēdama skatienu uz viņa greizajiem zobiem cerībā, ka tie palīdzēs novirzīt domas no visa pārējā. Viņa juta, ka ir neomulīgi karsts.

— Es dzirdēju par tavu līgumu ar Cloud Cosmetics. Lielisks darbs. Apsveicu.

— Pateicos.

Marka pelēkās acis meklēja viņējās. — Man tevis ļoti pietrūkst, Džeida. — Viņa angļu akcents bija pilns godīguma.

Ak, nolādēts! Kāpēc viņai nebija tik vienkārši atzīties? Viņš bija melis, krāpnieks un nelietis, bet arī Džeidai viņa pietrūka.

Viņas zods izlēmīgi saspringa. Vajadzēja tikt no Marka vaļā, pirms viņa izdarījusi kaut ko tādu, ko nāksies nožēlot.

— Kad mēs izšķīrāmies, es lidoju tieši uz Londonu, — viņš turpināja. — Lidmašīnā es visu pārdomāju, un man uzmācās milzīgs kauns par to, ka es mēģināju tevi piekrāpt.

— Ja tā ir atvainošanās, es to pieņemu, — viņa sacīja, pielēkdama no dīvāna. — Redzi, Mark, man ir paredzēta tikšanās, un, ja es nebūšu gatava... — Viņa nenobeidza, gaidīdama, lai viņš saprot mājienu.

— Es šķiros no Fionas, — viņš uzsvērti paziņoja.

— Esmu jau konsultējies ar savu advokātu, un mēs strādājam pie šīs lietas.

Tas bija kā bumbas sprādziens. Sešus gadus viņa nebija dzirdējusi neko citu kā tikai: «Kad bērni paaugsies...» Kas tad izraisījis šo pēkšņo pārmaiņu?

— Es saprotu, ka nepietiek tikai ar to, ka es tev lūdzu piedošanu, — viņš drūmi sacīja. — Es nevaru gribēt, lai tu piekristu atjaunot mūsu agrākās attiecības. Un man ir sava miera pīpe. Kad būšu šķīries, es gribētu, lai tu kļūsti mana sieva.

Viņa nespēja izteikt ne vārda. To nu vismazāk viņa bija gaidījusi.

Pašapzinīgi iesmiedamies, Marks turpināja: — Es zinu, tas tev ir pārsteigums, un es neprasu, lai tu iz

lemtu tūlīt. Es vienkārši gribu būt drošs, ka tu saproti, cik svarīga tu man esi, un ka es tevi ļoti, ļoti mīlu.

Ak Dievs! Marks ar savu atklātību, greizajiem angļa

zobiem, sajauktajiem matiem un samulsuša puikas izskatu darīja viņu vai traku.

Esi vien godīga, Džonsone! Tu esi kā apmāta šī vīrieša dēļ. Tu gribi ar viņu pamīlēties. Ko tad velc garumā?

Viņa dziļi ievilka elpu. — Tas ir mazliet par daudz, lai aptvertu vienā mirklī, — viņa sacīja, meklēdama vārdus. — Varbūt aprunāsimies rīt, kad es būšu to... ē... pārdomājusi?

Viņš pamāja un mīklaini sarauca pieri. — Šis ir bildinājums, Džeida. Esmu ieradies pie tevis, lai kristu ceļos, kā saka. Lūdzu, nesodi mani par pagājušo, padomāsim par nākotni. Par mūsu nākotni, — viņš uzsvēra.

Džeida pavadīja viņu līdz durvīm.

— Esmu apmeties viesnīcā LErmitage, — viņš sacīja. — Varbūt tu gribētu mani apciemot vēlāk, pēc savas.... tikšanās.

— Es tev piezvanīšu, — viņa sacīja.

Marks satvēra viņas plecus un ielūkojās acīs. — Es zinu, esmu bijis muļķis. Es nekad vairs neriskēšu tevi pazaudēt. Vai tu man piedod?

Džeida gribēja viņam piedot, bet kaut kas viņu atturēja. Viņa vairs negrasījās būt mīļā, brīnišķīgā, uzticīgā Džeida. Viņa visu Marka teikto vēl pārbaudīs, pirms kaut ko izlems.

Viņš pieliecās Džeidai tuvāk. Viņš smaržoja pēc piparmētru elpas atsvaidzinātāja un skūšanās losjona. — Atliec savu tikšanos! — Marks dedzīgi sacīja. — Mēs pārāk ilgi esam bijuši šķirti. Es gribu tev pieskarties... noglāstīt tavu brīnumaino augumu. Es gribu ar tevi pamīlēties, Džeida. Tev būtu jājūt tas pats. — Pievilkdams viņu sev klāt, Marks sāka viņu skūpstīt.

Uz mirkli viņa atļāva Marka neatlaidīgajām lūpām atkal pieskarties viņējām un viņa pazīstamajai mēlei iekļūt viņas mutē. Pret viņas kāju spiedās viņa iekārē piebriedušais loceklis. Viņa gribēja teikt: «Pie velna visu, Marks ir atgriezies, un es par to priecājos!»

Bet viņa to nedarīja. Viņai piemita savs lepnums. Lai Marks nemaz nemēģina tā ielauzties viņas dzīvē un pakļaut viņu.

Ar pārcilvēcisku gribasspēku viņa atraisījās no apskāviena. — Lūdzu, Mark, ej atpakaļ uz savu viesnīcu! Tiksimies rīt.

Viņš bija vīlies, bet apņēmās uzvesties kā džentlmenis. — Brokastīs?

— Pusdienās.

— Kur es tevi satikšu?

— Es aiziešu uz tavu viesnīcu.

— Ar ko tev ir tikšanās, Džeida? Tu zini, ka es esmu ļoti greizsirdīgs vīrietis. — To sacīdams, viņš smaidīja, bet Džeida zināja, ka viņš tiešām mokās. Marks bija nepamatoti privātīpašniecisks attiecībā uz viņu.

f

— Vienkārši ar draugu, — viņa attrauca.

— Kāpēc tu to nevari atlikt?

— Nespied mani.

— Man tevis pietrūkst.

— Rīt.

Viņa aizvēra aiz Marka durvis. Galva griezās. Sešus gadus viņa bija gaidījusi šo brīdi. Tagad, kad tas bija pienācis, viņa nebija pārliecināta, ko īsti grib...

Viņa nemierīgi staigāja pa dzīvokli. Viņai nebija paredzēta nekāda tikšanās. Seins viņu gan bija gribējis satikt, bet viņa bija atteikusies, aizbildinādamās ar nogurumu. Pēkšņas iedomas vadīta, viņa piezvanīja Anto-nio. Viņš kaut ko bija ieminējies par izbraukumu nedēļas nogalē. Viņa labprāt brauktu līdzi. Vienalga, kur, lai tikai tiktu prom no Marka un visu pārdomātu.

Antonio vēl aizvien bija studijā.

— Kurp tu dodies? — viņa pavaicāja.

— Uz Lasvegasu, daiļā. Vai gribi braukt līdzi?

Viņa ne mirkli nešaubījās. — Noteikti.

34

Atgriešanās realitātē prasīja Vēsam divdesmit minūtes. Tieši tik ilgs laiks bija nepieciešams, lai aizbrauktu no Silveras Andersones Belēras savrupmājas līdz Vēsa nolaistajai mājai. Mājai Venēcijas kvartālā. Silve-ra bija viņam aizdevusi — kā viņa pati nosauca — savu «brīvo mašīnu». Tas bija jaudīgs sarkans sporta mersedess, klasiskais modelis 350 SL. «Neviens to nelieto,» viņa bija gaisīgi noteikusi, pavadīdama Vēsu no rīta pēc viņu kaislību nakts. «Tu varētu atgriezties šovakar ap astoņiem, un mēs paēstu vakariņas mājās.»

Viņa bez jebkādas atturības virzīja viņu attiecības.

Vēsam patika, ka Silvera neatstāj viņu gaisā karājamies. Viņa acīmredzot bija radusi pavēlēt un izbaudīja savu varu.

«Neesmu pārliecināts, vai vakarā būšu brīvs,» Vēss bija slinki novilcis.

Silveras acis viņu izaicināja. «Atbrīvojies!»

«Man jau nesen nācās to darīt.»

Pēc Silveras lūguma Vēss viņai iedeva savu telefona numuru un aizbrauca sarkanajā mersedesā. Kas tas bija par ceļojumu! Viņam bija sajūta, ka viņš iekāpis paradīzē. Vienīgi — kā lai tur noturas? Kad Silvera atklās, ka viņš nav nekas vairāk kā paputējis bārmenis, viņa gan nebūs nāvīgi sajūsmināta. Šobrīd viņai nebija ne jausmas, kas viņš ir un ar ko nodarbojas. Kā lai saglabā šādu stāvokli?

Novietojis mersedesu stāvvietā, viņš žigli devās uz māju. Silvera acīmredzot viņam uzticējās. Viņa taču bija aizdevusi Vēsam savu mašīnu, vai ne? Kaut gan ko Silverai Andersonei nozīmēja kaut kāda mašīna? Droši vien neko. Ja arī viņš pazustu ar visu mašīnu, tā noteikti ir apdrošināta. Visi bagātie cilvēki apdrošināja savas mašīnas un mantu. Un bagāta viņa bija gan.

Vēss juta augam satraukumu. Varbūt viņš tikko ielēcis pavisam citā dzīvesveidā.

Pie viņa durvīm bija piesprausta zīmīte. Tā bija īsa un kodolīga: «Samaksā vai izvācies rīt līdz pusdienai».

Rēba izgāzusi savas dusmas par to, ka Vēss viņu vakarvakarā pametis. Viņš prātoja, vai viņa atguvusi savu ūdeļādas žaketi, jo garderobes numuriņš vēl aizvien atradās pie Vēsa. Nabaga vecā Rēba, viņa noteikti gluži vai vārās aiz niknuma.

— Vai tas ir tavs suns?

Vēss pagriezās un atradās aci pret aci ar savu tuvāko kaimiņieni — to neciešamo sievišķi, kas viņu darīja traku, augu nakti atskaņodama klasisko mūziku. Viņa bija maza, kaulaina, neizskatīga, atpakaļ atsukātiem brūniem matiem un vecmodīgām brillēm. Viņai nebija nekādas kosmētikas, un savās platajās biksēs un krekliņā viņa atgādināja divpadsmitgadīgu skuķi. Viņš vairākas reizes bija mēģinājis ar viņu aprunāties — nu, kaimiņiem taču pienācās dzīvot draudzīgi, vai ne? Bet katrreiz, kad Vēss bija mēģinājis, viņa to bija ignorējusi.

— Tev vajadzētu kaunēties, — viņa dedzīgi turpināja, pat negaidīdama, kamēr noskaidrosies, vai tas ir Vēsa suns vai nav. — Nabaga dzīvnieks visu nakti gaudodams nosēdēja pie tavām durvīm. Tas ir, kamēr es to ielaidu pie sevis. Viņam bija nepatīkama brūce priekš-ķepā, es to iztīrīju un apsaitēju, cik vien labi pratu. Tev labāk vajadzētu aizvest viņu pie veterinārārsta.

Vēss nopētīja suni, kas pacietīgi sēdēja līdzās meitenei. Tas bija tas pats suns, kas jau labu laiku klīda viņam pakaļ — kopš viņš kādu dienu to bija savācis pludmalē. Tas pats krancis ar muļķīgi uzticīgajām acīm. Vēss viņam reizēm pameta pa kaulam, lai tiktu no viņa vaļā. — Tas nav mans suns, — viņš dedzīgi noliedza. — Nekad agrāk neesmu to redzējis. — Viņam nebija ne mazākās vēlēšanās apmaksāt rēķinus veterinārārstam.

— Melis! — viņa pārmetoši noteica. — Es šo suni vairākas reizes esmu redzējusi ar tevi kopā.

— Cik?

— Ko?

— Labi jau, labi. Jā, tas man reizēm vilkās pakaļ, bet tas nav mans suns. Tu vari to dabūt. Tas ir klaidonis.

Meitene vai kūsāja aiz niknuma. — Tu, nekrietneli! Kā tu vari atdot savu suni? Kā tu spēj būt tik... tik... neiejūtīgs?

Vēss pamanīja, ka viņai zem plānā krekliņa ir piebrieduši krūšu galiņi. Ja izmantotu veco sekretāru paņēmienu — noņemtu brilles un izlaistu matus, viņa būtu gluži glīta. — Kas, es? Tu taču visu cauru nakti plinkšķini to stulbo mūziku, tā ka neviens nespēj iemigt.

Dusmīgi paglūnēdama uz viņu, meitene sacīja: — Tikai nesaki, ka tu naktīs vispār guli. Tevis jau nekad nav mājās.

— Vai tu mani izspiegoji?

— Man ir svarīgākas lietas darāmas.

Suns bēdīgi iekaucās un pacēla apsaitēto ķepu.

Meitene nomierinājās. — Klau, — viņa sacīja. — Es darbā paņēmu brīvdienu, lai tevi sagaidītu. Es domāju, ka tas ir tavs suns; tu saki, ka tā nav. Kāpēc mēs nevarētu abi vienoties un aizvest to pie veterinārārsta?

— Lūdzu. Es tevi neturu. — Viņš norādīja uz durvīm piesprausto zīmīti. — Man ir pašam savas problēmas, par ko rūpēties.

Viņa palūkojās uz zīmīti, tad vēlreiz uz Vesū.— Ak, tu jau tiksi galā ar mūsu briesmīgo mājas īpašnieci, esmu redzējusi tevi arī agrāk to darām.

— Šķiet, tu par mani zini daudz vairāk nekā es par tevi.

— Esmu vērīga.

— To es esmu pamanījis.

Viņa pat nepasmaidīja. Toties noņēma brilles, un Vēss ievēroja, ka meitenes nedaudz piemiegtās acis dara viņu diezgan izskatīgu. Viņa bija ļoti jauna. Un, tuvāk ieskatoties, — gluži glīta, kā jau viņš bija nojautis. Viņa lika Vēsam justies kā večukam. Viņš raudzījās, kā meitene savās bērnišķīgajās rokās groza brilles.

— Ja es aizvedīšu suni pie veterinārārsta, vai tu samaksāsi pusi rēķina? — viņa vilcinādamās jautāja.

— Un, ja mēs to paturēsim, varbūt varētu dalīt uz pusēm pārtikas naudu.

— Kāda iekšēja balss man saka: gluži muļķe tu neesi, — viņš piezīmēja.

Viņa knibinājās ap brillēm. — Ne gluži.

— Es patiesi nebiju domājis iegādāties suni.

— Pusi no suņa, — viņa izlaboja.

Nolādēts! Kāpēc viņš ir tik skops? — Labi jau, labi, — viņš padodamies sacīja.

Viņas seja pauda atvieglojumu.

— Kā tevi sauc? — viņš pavaicāja. — Ja nu reiz mēs esam partneri sakarā ar suni, man to vajadzētu zināt.

— Jūnita.

— Vēss. — Viņš draudzīgi pastiepa roku. — Un kā mēs sauksim šo kranci?

Viņas sejai pārslīdēja smaida ēna. — Domāju — tā arī sauksim.

— Kā sauksim?

— Par Kranci. Šis vārds viņam lieliski piestāv.

Vēss iesmējās. Viņa bija maza, jocīga skuķene, bet

gluži aizrautīgas dabas. — Lai nu tā būtu. Kamēr es dzīvošu šeit, mēs dalīsimies ar Kranci. Vai ne?

Meitene pamāja. Viņa nenojauta, ka Vēss grasās izvākties kuru katru mirkli.

Silvera neparasti draudzīgi sasveicinājās ar visiem studijā. Iemetusies kosmētikas krēslā, viņa atlieca galvu, aizvēra acis un nomurmināja: — Padari mani dievišķi skaistu!

— Hmmm, — norūca viņas personiskais grimētājs Rauls. — Viens otrs brīnišķīgi pavadījis pagājušo nakti, bet tas nebiju es.

Silvera meitenīgi ieķiķinājās. — Vai es izskatos nolietota?

— Īstenībā gluži otrādi.

Vēl viens smiekliņš. — Kārtīgs sekss ir labāks par gulēšanu.

— Misters Denbijs attaisnoja savu reputāciju, vai ne?

— Tu laikam joko?

— Nebūs taču kāds cits?

— īsts vīrietis.

— Oho, man patīk īsti vīrieši!

— Kuram tad nepatīk. Un viņu te apkārt nav nemaz tik daudz.

— Es gribētu zināt kaut ko sīkāk.

Līdz pusdienai pa visu studiju jau bija izplatījusies ziņa, ka Silverai Andersonei ir jauns mīļākais. Visi gribēja zināt, kas viņš tāds ir, bet pēc neilgās papļāpāšanas ar Raulu Silvera ne ar vienu vairs par to nerunāja.

— Man ļoti žēl, ka vakar tā iznāca, — Fernando, darbodamies ap viņas matiem, atvainojās. — Ļoti muļķīga situācija. Boiss bija ārkārtīgi sarūgtināts.

— Es esmu sveika un vesela, — Silvera sausi noteica.

— Es tā dzirdēju. — Fernando alka pēc papildu informācijas. — Vai mēs viņu pazīstam?

— Ai! — Silvera atrāvās no susekļa, kas viņai plēsa matus. — Uzmanīgāk, ja drīkst palūgt!

— Atvainojos!

— Tā arī vajadzētu būt.

Silvera lūkojās uz savu atspulgu spogulī, kamēr Fernando rosījās viņai apkārt kā gailis eksotiskās spalvās. Vēss Manijs. Neparasts vārds. Neparasts vīrietis. Viņš it nemaz nejuta godbijīgu pielūgsmi pret Silveru. Tieši to viņa dievināja. Viņš nepavisam nebija tāds kā Deniss Denbijs, ar to viņa bija tikai izniekojusi laiku.

Vēss Manijs. Ko viņš dara? No kurienes viņš ir? Precējies? Šķīries? Vai viņam ir bērni?

Pagājušajā naktī nebija laika noskaidrot šos faktus. Tā bija tīra un baudpilna seksa nakts. Viņa pasmaidīja par šīm gluži svaigajām atmiņām.

No rīta nebija laika runāt. Viņai agri bija jāsteidzas uz darbu. Šovakar viņa noskaidros visu par Vēsu.

Nora uzradās uz pusdienām. — Šķiet, es esmu palaidusi garām veselu lappusi tavā dzīves grāmatā, — viņa īgni noteica.

Silvera samirkšķināja acis. — Par ko tu runā?

— Nemuļķojies — kas viņš ir? Un ko viņš grib?

Silvera bakstīja firmas salātus. — Vai tev nekad nekas nepaliek nepamanīts? Vai tad noslēpumi vairs nepastāv?

— Ja jau to zina Rauls, tad vari uzskatīt, ka par to pierakstīta pilna Variety tenku lapa. Ikviens zina, ka tu pagājušajā naktī esi labi izklaidējusies. Un svarīgākais jautājums ir — ar ko? Tāpēc, ka visi zina arī to, ka nabaga vecajam Denisam nepaveicās.

Silvera smaidīja. Viņa priecājās par to uzmanību un tenkām, kas skāra viņas intīmo dzīvi. — Lai viņi visi pamokās neziņā, — viņa sacīja. — Es satiku citu vīrieti un uzsveru — «vīrieti»!

— Liels daikts, ko?

— Nora!

— Nedomā, ka es tur neko nesaprotu. Savā laikā es diezgan daudz tādus esmu redzējusi, protams, pirms pievērsos citam ceļam.

— Viņu sauc Vēss Manijs.

— Un vai viņa vārds atbilst patiesībai?[3]

— Es nezinu.

— Vai man ievākt par viņu informāciju?

— Es taču netaisos viņu precēt.

— Vai viņš ir aktieris?

— Nekļūsti smieklīga.

Nora aizdedzināja cigareti. — Ko lai es saku presei?

— Neko.

— Viņi tevi padarīs traku.

— Tas man nav nekas jauns.

Pa starpu klepus lēkmei Nora sacīja: — Tev taču tas patīk, vai ne?

Silvera staroja. — Esmu bijusi pašā dzīves apakšā. Un šobrīd esmu atgriezusies pašā augšā. Kāpēc lai man tas nepatiktu?

35

i

Viesnīca «Forums» Džeku, Hovardu un Manonu sagaidīja ar lielu greznību. Viņiem piešķīra prezidenta cienīgu numuru ar sešām istabām. Tas aizņēma visu viesnīcas augšējo stāvu, un šajā komplektā ietilpa guļamistabas ar terasi, burvīga dzīvojamā istaba, astoņ-vietīga burbuļvanna un neliela kinozālīte.

— Man te patīk, — Hovards paziņoja. — Domāju: es nekad nebraukšu no šejienes prom un vadīšu studiju no šī numura.

Manons iemetās milzīgā, ar kažokādu pārklātā dīvānā. — Nav slikti, — viņš piekrita. — Ja mums nepietiks gultu, varēs iztikt arī ar šo te.

Džeks brīnījās, kāpēc vispār te atbraucis. Lidmašīnā visu ceļu līdz Lasvegasai Hovards un Manons bija runājuši tikai par sievietēm. Varētu nodomāt, ka viņi ir kaut kādi provinciāļi, kas pirmoreiz tikuši prom no sievām. Hovards Solomens — Orfeja studijas galva — un Manons Keibls — kinozvaigzne! Un prātā viņiem bija vienīgi mīlēšanās.

Džeks noteikti zināja, ka jau sen viņus pāraudzis, un tas viņu nenieka neuztrauca. Bet viņu uztrauca tas, ka viņš piekritis būs šeit šajā nedēļas nogalē. Tā bija viņa paša vaina. Viņam vajadzēja paredzēt, kas te notiks.

Hovards mētājās apkārt kā tenisa bumbiņa. — Man patīk! — viņš turpināja klaigāt. — Sensacionāli! Nekādu telefona zvanu. Nekādu sievu. Nekādu pārdzīvojumu. — Iezvanījās telefons, un Hovards paķēra klausuli.

- Jā?

Džeks domāja par Klarisu. Viņš prātoja, kā viņai klājas. Džeks nebija pārliecināts, vai Klarisai viņš pietrūkst vai ne.

Hovards žigli runāja klausulē, tad ar smaidu sejā to nolika. — Zvanīja Dino Foniceti, — viņš sacīja. — Viņi ar Suzannu gribot šovakar sarīkot viesības mums par godu. Ko jūs par to teiksiet?

Dino Foniceti bija dēls Džozefam Foniceti, kuram piederēja «Forums». Dino bija precējies ar leģendārā dziedātāja Karlosa Brenta meitu Suzannu.

— Protams, — Manons atsaucās tajā pašā brīdī, kad Džeks teica: — Nē.

— Kas tie par «nē»? — Hovards satraukti bļaustījās.

— Mēs taču esam atbraukuši šeit priecāties, vai ne?

— Es atbraucu šeit atpūsties, — Džeks noteikti paziņoja.

— Es vēl atceros tos laikus, kad vienīgā atpūta, kas tevi vilināja, bija kādas meičas kājstarpe! — Hovards iesmējās pats par savu jociņu. — Ja negribi iet uz viesībām, neej. Mēs ar Manonu viņiem parādīsim klasi. Vai ne, veco zēn Manon?

Manons piekrītoši pamāja.

Džeks prātoja, kas notiktu, ja Manons noģistu, ka Hovards grasās salaist ar Vitniju. Tad viņš nebūtu tik piekāpīgs. — Es iešu pastaigāties, — viņš noteica. — Varbūt kaut ko uzspēlēšu, zaudēšu un došos gulēt. Man šodien bija smaga diena.

— Interesanti, ko tad es, tavuprāt, darīju? Gulēju gulstā? — Hovards nikni prašņāja. — Mana diena arī no sākuma līdz beigām bija šie muļķīgie darījumi. Tomēr esmu gatavs būt uz strīpas — cik vien ilgi vajadzīgs.

— Lai jums labi veicas! — Džeks pasmaidīja.

— Jā, — Hovards norūca. — No rīta mēs tev izstāstīsim, ko tu esi palaidis garām. Tad tu varēsi liet asaras savā apelsīnu sulas glāzē!

Kopš tā mirkļa, kad viņi devās ceļā, Džeida vairs nebija īsti pārliecināta, kāpēc gribējusi viņiem pievienoties. Antonio atkal bija atradis jaunu draugu — kustīgu interjera mākslinieku, un visu ceļu viņš ap to grābstījās. Vēl viens līdzbraucējs bija kalsns modeļu demonstrētājs ar matu šķipsnu līdz viduklim. Džeida nebija īsti pārliecināta, kuram pieder viņš, bet viņš bija dānis un ne vārda nerunāja angliski, tāpēc Džeida par to vairs neuztraucās. Galu galā viņai par to nebija jāatbild.

Lasvegasa kā pilsēta nebija Džeidas gaumē. To viņa saprata tajā pašā brīdī, kad viņi tur ieradās. Viņu nekad nebija interesējušas azarta spēles, un karstums uz ielām bija pilnīgi smacējošs. Visas viesnīcas bija kā mir-

dzoši spēļu nami, ko piepildīja tūristi, un galvenais troksnis — nepārtraukta spēļu automātu griešanās. Džeida cerēja, ka Antonio nejutīsies apvainots, ja viņa nākamajā dienā agri no rīta iesēdīsies pirmajā lidmašīnā un dosies atpakaļ uz Losandželosu.

Kā tad. Tieši laikā, lai paspētu uz norunātajām pusdienām ar Marku. Ko gan viņa gribēja piemānīt?

Antonio bija noorganizējis, ka viņi apmetīsies viesnīcā «Forums». Ja runā par sliktu gaumi — šī viesnīca bija tai vislabākais pierādījums! Piemēram, savā istabā Džeida atrada vibrējošu gultu, biezus zelta paklājus, spoguļotus griestus un vietējā televīzijas programmā — tikai pornofilmas.

— Vēlāk mēs dosimies uz viesībām, — Antonio paziņoja. — Man te ir draugi — Dino un Suzanna, un viņi rīko lieliskas viesības.

Džeida gandrīz nožāvājās viņam tieši sejā. Viņu bija pārņēmis pilnīgs spēku izsīkums. Viņasprāt, vislabākais veids, kā pavadīt šo nedēļas nogali, būtu divas dienas gultā un miegā. — Varbūt es drīkstu to palaist garām? — viņa vaicāja.

— Nedrīksti! — iesaucās Antonio. — Tu atbrauci šeit papriecāties. Labi. Un tu papriecāsies!

— Labvakar, mister Paiton!

— Sveiks, Džek!

— Sveicināti, Džek Paiton!

— Es jūs pazīstu.

— Ak Dievs! Jūs dzīvē izskatāties labāk nekā uz ekrāna.

Sveicieni un komentāri viņu apņēma ik uz soļa, līdz viņš juta, ka slīkst glaimu jūrā.

— Vai jums patīk Betija Maidlere?

— Vai Merila Strīpa ir gara?

— Vai Dastins Hofmans smēķē?

— Kāda īstenībā ir Anna Mārgareta?

Jautājumi bira no visām pusēm, viņš uzbūra sejai sastingušu smaidu, kas turējās tik ilgi, kamēr viņš atrada tuvāko izeju.

— Sveiks! Es esmu Serila. Vai gribi papriecāties?

— Ienāc manā istabā — septiņsimt trešajā — pēc desmit minūtēm.

— Es patiesi gribētu ar tevi pārgulēt. Esmu tīri jauka.

— Vai gribi izklaidēties, TV zvaigzne?

Sievietes te nekautrējās. Viņas savā uzbāzībā bija pat agresīvas. Smalka blondīne ar milzīgām krūtīm, kas tik tikko satilpa spīdīgā zilā vakarkleitā, nenogurstoši sekoja viņam. Beidzot viņam nācās pagriezties un sacīt: — Paklau. Liec mani mierā! Mani tas neinteresē. Saprati?

— Par ko tu sevi uzskati? — viņa nikni atbrēca.

— Es pats to zinu, — viņš nomurmināja un izgāja caur virpuļdurvīm plašā peldbaseina mierā un klusumā.

Ārpusē nebija neviena cilvēka. Bija pāri desmitiem, un sauļoties un peldēties gribošie jau sen bija prom. Džeks pavērās debesīs. Tās bija ļoti pilnas ar zvaigznēm. Rīt vajadzēja būt labam laikam. Manons kaut ko bija minējis par izbraucienu laivā pa Mīda ezeru.

Ko viņš te īsti dara? Teorētiski tas skanēja lieliski — nedēļas nogale ar draugiem. Bet viņš jau bija sapratis, ka viņu vidū vairs neiederējās. Viņam prātā bija citas lietas — viņa acīs pievilcību bija zaudējusi piedzeršanās un pārgulēšana ar kādu tikai prieka pēc. Varbūt viņām vajadzētu sazināties ar Aretu, lai atsūta telegrammu, ka viņam steidzami jāatgriežas Losandže-losā. Ideja nemaz nebija tik slikta.

— Sveika, skaistulīt!

— Vai gribi kaut ko dzert?

— Kā būtu ar vakariņām?

— Vai tu dzīvo tepat?

— Ak, māmiņ! Esmu miris un nokļuvis dāmu paradīzē!

Džeida ignorēja visas šīs piezīmes. Viņa bija pieradusi, ka viņai pievērš uzmanību. Ņujorka viņai bija iemācījusi, kā tikt ar to galā. Vienkārši jāignorē šie uzbāzīgie tipi, un viņi drīz aizvāksies.

Tomēr Lasvegasā tie šķita esam nedaudz uzstājīgāki.

Viņa pagriezās pret vienu, kurš bija izteicis īpaši neķītru piezīmi. — Pasapņo vien, stulbeni!

— Tikai tev kājstarpē, mazulīt!

Viņa steidzās prom. Tā nepavisam nebija laba ideja — pastaigāt pa kazino, lai sajustu šīs vietas atmosfēru. Lasvegasā vientuļa sieviete vēlu vakarā acīmredzot nozīmēja to pašu, ko «dabūjama». Džeida pamanīja uzrakstu «Peldbaseins» un izgāja laukā.

— Es dievinu mīlēšanos, — Hovardam Solomenam ausī čukstēja dārga prostitūta plānā šifona kleitā.— Tā ir mana mīļākā nodarbošanās. Un tev?

Hovards, kuram nebija ne jausmas, ka šī sieviete ir prostitūta, laimīgi pamāja ar galvu. — Ja tu to vēlies, kas es tāds esmu, lai to aizliegtu?

Sieviete pasmaidīja. Viņas zobi nebija pārāk glīti, bet viss pārējais gandrīz ideāls. Garas kājas, lielas krūtis, kupli mati. — Man patīk tādi jauki vīrieši, — viņa sacīja, pieliekdamās pavisam tuvu Hovardam. — Un tu esi tik izskatīgs. Tieši manā gaumē.

Hovards juta pieaugam iekāri. Šī sieviete bija kaut kas īpašs. Viņa bija pievērsusies Hovardam kopš pirmā mirkļa, kad Dino un Suzannas viesībās atsēdās viņam līdzās. — Tu taču neesi aktrise, ko? — viņš aizdomīgi pavaicāja.

— Nē, — viņa, nicīgi papurinādama galvu, atsaucās. Kaut gan, ja būtu jāsaka taisnība, viņa bija labāka aktrise nekā lielākā daļa to bezjēdzīgo būtņu televīzijas ekrānā. — Es darbojos nekustamo īpašumu jomā, — viņa piebilda. — Un ko dari tu?

Vai viņa izliekas nezinām? Varbūt. Varbūt ne. Galu galā viņa seja jau nebija tik pazīstama. — Es esmu biznesmenis, — viņš piesardzīgi noteica. Labāk, ja viņa nezinās pārāk daudz par viņu.

— Man patīk vīrieši, kas kārto darījumus, — viņa nomurrāja. Viņas glīti manikirētā roka virzījās augšup pa Hovarda kāju. — Varbūt atradīsim kādu intīmāku telpu?

Hovards labprāt piekrita. Holivudā viņš neizmantoja laiku šādām rotaļām. Ak, protams, viņš jebkurā laikā varēja uzjautrināties ar nekad neizsīkstošo aktrišu rindu, kas nāca meklēt lomas, taču viņam nepatika doma, ka sieviete guļ ar viņu tikai tāpēc, lai nodrošinātu sev karjeru. Un, ja mīlējās Holivudā, tad nākamajā dienā to zināja visa pilsēta. Daudziem vīriešiem tas vienkārši nerūpēja, viņi to darīja, nospļaudamies par sekām. Kāds pazīstams producents regulāri īrēja numuru Beverli-hilzas viesnīcā, lai pēcpusdienās papriecātos ar savām daudzajām draudzenēm. Reiz viņa sieva viesnīcas restorānā apmeklēja kādu labdarības pasākumu, bet producentu tas netraucēja. Viņš, kā parasti, ieradās viesnīcā ar lielkrūtainu rudmati un tajā pašā laikā mierīgi sasveicinājās ar sievas paziņām. Tas bija kaut kas nedzirdēts.

Hovardam, lai šādi rīkotos, pietrūka drosmes. Popija viņu nogalinātu. — Atvaino mani uz mirkli, — viņš sacīja. — Es tūlīt atgriezīšos.

Dino Foniceti sarunājās ar cilvēku grupiņu. Hovards pavilka viņu malā un norādīja uz sievieti. — Vai tu viņu pazīsti? — viņš pajautāja.

Dino pavērās pāri telpai. Vai viņš šo sievieti pazina? 0, jā, viņš to pazina, tā bija lieliska seksa partnere daudziem viņa viesnīcas ievērojamākajiem viesiem, un Dino viņai bagātīgi maksāja par to izklaidēšanu. — Jā, viņa ir ļoti jauka. Cienījama. Un nav nekāda spin-dzele.

— Spindzele? — Šo teicienu pat Hovards nebija dzirdējis.

Dino iesmējās. — Spindzele, saproti, ir sieviete, kas mētājas no viena puiša pie nākamā.

Arī Hovards smējās.

— Tu taču neiesi prom, vai ne? — Dino vaicāja.

Hovards piemiedza ar aci. — Es tūlīt atgriezīšos. —

Viņš norādīja uz Manonu, kas pie galdiņa spēlēja pokeru ar augstām likmēm. — Pasaki viņam, ka mēs tiksimies vēlāk vai rīt no rīta.

Dino saprotoši pamāja.

— Vai mēs esam pazīstami? — Džeks jautāja. Džeida, sēdēdama uz tramplīna malas, aiz dusmām

nopūtās. Viņai bija apnikusi šī nebeidzamā uzbāšanās. — Lasieties!

— Ko?

— To, ko dzirdējāt.

Viņa pat nebija paskatījusies uz Džeka pusi. Viņš neatlaidās. — Es netaisos jums uzbāzties. Es jūs atceros no... ē... Silveras Andersones viesībām. Mani sauc Džeks Paitons.

Viņa nemaz nesalēcās, vienīgi lēnām pagriezās. Džeida labi zināja, kas viņš ir.

Džeks nosprieda, ka varbūt nepavisam nav tik slikti, ka viņš ieradies Lasvegasā. Viņš bija vērojis Džeidu desmit minūtes un atcerējies, ka redzējis viņu Silveras viesībās. Tur viņa bija kopā ar Antonio bariņu.

— Mēs nekad neesam tikušies, — Džeida sacīja, tūlīt viņu atpazīdama.

— Jūs tur bijāt, — viņš paziņoja.

— Tur bija puse Holivudas, — viņa piezīmēja.

— Vai mēs nevarētu to apspriest pie dzēriena glāzes?

Džeida sāka smieties. — Mister Paiton. Vai jums ir

kaut mazākā nojausma, cik reižu šovakar man to jau ir jautājuši? Jūs mani pārsteidzat. Vai jūs nespējat izdomāt kaut ko oriģinālāku?

Smaidīdams slaveno Paitona smaidu, viņš sacīja: — Jūs ierosinājāt, lai izdomāju kaut ko oriģinālāku, un es to izmantošu.

— Kā būtu, ja teiktu: ko tāda jauka meitene kā jūs dara šajā pretīgajā pilsētā?

Viņš pamāja. — Labi. Skan iespaidīgi. Es tūlīt pamēģināšu. — Viņš pakāpās trīs soļus atpakaļ, tad ātri atgriezās. — Atvainojiet, jaunkundz...

Viņa piedalījās spēlē. — Ja jums nav iebildumu, es neesmu jaunkundze.

— Ā... ak tā?

— Jā.

— Ko tāda jauka meitene kā jūs...

— Sieviete, — viņa pārtrauca.

— Sieviete?

— «Meitene» ir tāds īpašniecisks termins.

— Paga, jūs taču pati man to teicāt priekšā.

— Es vienkārši pārbaudu, vai jūs esat pietiekami prātīgs, lai kaut ko mainītu.

— Iztiksim bez apvainojumiem!

Pieceldamās Džeida sacīja: — Nepūlieties, mister Pai-ton. Es tāpat ar jums kopā nedzeršu. — Ar apburošu smaidu viņa padarīja savus vārdus pielaidīgākus.

— Man patīk jūsu raidījums, bet māte mani mācīja nekad nesarunāties ar svešinieku, un tas nu ir fakts: jūs varbūt esat slavens, tomēr man jūs esat svešinieks.

Viņa žigli aizgāja, pirms vēl Džeks spēja atbildēt, un pazuda viesnīcā.

Tikusi iekšā, viņa apstājās, lai pārdomātu. Kāpēc gan tāds vīrietis kā Džeks Paitons pusvienpadsmitos vakarā pie «Foruma» peldbaseina meklē meitenes — sievietes? Viņš bija bīstami izskatīgs. Pārāk bīstams Džei-dai. Viņai bija pietiekami daudz citu iespēju, tāpēc noteikti nebija nepieciešama viena kopā pārlaista nakts ar vīrieti, kam ir mīlnieka reputācija. Turklāt viņa pati sev bija stingri noteikusi neielaisties ar slaveniem vīriešiem — tie par sevi bija pārāk augstās domās. Un to nu viņai vajadzēja vismazāk.

— Aizvāc to, Hovard! — sieviete iedūdojās.

— Ko aizvākt? — uztraucās Hovards. Viņš bija iegrimis starp sievietes garajām kājām un lielajām krūtīm, un kuplajiem matiem, kails kā nupat pasaulē nācis un arī tikpat laimīgs.

— Novāc to lupatu, tā tevi traucē!

— Kādu lupatu? — viņš dusmīgi vaicāja.

— Šito lupatu! — viņa uzsauca un triumfējoši norāva viņam no galvas parūku. Savicinājusi parūku gaisā, viņa to nometa uz grīdas.

— Nolādēts! — Hovards noskaitās.

Sieviete atkrita gultā, viņas lielās krūtis kratījās.

— Man patīk mīlēties ar plikpauriem, — viņa paskaidroja. — Tas ir seksīgi. Pamēģināsim orālo variantu.

— Es neesmu plikpauris.

— Tālu jau vairs nav.

— Ļoti pateicos.

— Pamēģināsim orālo variantu.

— Nē.

— Kāpēc?

— Tāpēc.

— Ko? Tev tas nepatīk?

Viņš neatbildēja.

Sieviete paraustīja plecus un nopūtās. — Pats vainīgs, — viņa noteica, domādama par savu draudzeni, ar kuru to pašu izdarīs vēlāk.

Manons Keibls laimēja piecdesmit tūkstošus dolāru. Viesības ritēja pilnā sparā. Viņš tika vaļā no sievietēm kā no uzmācīgiem dunduriem un viens pats atgriezās savā numurā. Džeks viesistabā lēja glāzē sev dzeramo. Durvis uz Hovarda guļamistabu bija stingri aizvērtas.

— Vai zini? — Manons ieteicās. — Manuprāt, es kļūstu pārāk vecs, lai dauzītos apkārt.

— Gribi ieraut? — Džeks pavaicāja, pats sev ieliedams viskiju.

— Brendiju.

— Tūlīt.

— Sī vieta ir padauzu apsēsta. Ar ko īsti aizgāja Hovards?

Džeks atrada brendija pudeli. — Es ne mirkli nebiju tajās viesībās. Es pastaigājos tepat tuvumā.

Manons ieslēdza televizoru un skaļi domāja: — Man ir skaista sieva un skaista bijusī sieva. Es ierados šeit, lai pamīlētos, bet, atklāti sakot, kam tas vajadzīgs?

— Tu to man vaicā? — Džeks jautāja, pasniegdams viņam brendiju. — Lidosim rīt atpakaļ.

— Un kā ar Hovardu?

— Kā ar viņu? Viņš ir pilngadīgs. Viņš pats tiks galā.

Manons turēja brendija glāzi rokās un sašūpoja dzin-

taraino šķīdumu. — Dīvaini, vai ne? Kādreiz mēs būtu visu atdevuši par šādu dzīvi. Tagad, kad mums tā ir, kurš to vairs grib? Kam tā vajadzīga?

Džeks iesmējās. — Hovardam.

— Jā. Var izraut puisi no Kolorado...

— Bet nekad nevar izraut Kolorado garu no puiša! — Džeks pabeidza iesākto teikumu, un tieši tajā brīdī televizora ekrānā parādījās Džeidas kafijas reklāma. — Hei... — viņš iesaucās. — Tad re, no kurienes es viņu pazīstu.

— Ko?

— To meiteni televizorā.

Viņi abi vērās ekrānā. Džeida pašapkalpošanās veikalā pirka kafijas bundžu. Viņai mugurā bija šorti un krekliņš, mati saņemti virs galvas, un viņa atgādināja jebkura vīrieša sapņu meiteni no kaimiņu dzīvokļa. Nākamais kadrs. Džeida mājās — dzer kafiju. Attēls kļūst miglains... Viņa sapņo... Džeida Kārību jūras piekrastē iznāk no jūras baltā peldkostīmā. Augums nosauļots un lokans, garie varakrāsas mati sasieti mezglā un mežonīgi. Viņa kā amazoņu princese iznāk no jūras. Kas par augumu! Kamera pievēršas viņas sejai tuvplānā. Kas par seju! — Vai jūs šeit negribētu pabūt? — viņa jautā, ilgi un izaicinoši raudzīdamās kamerā. Reklāmas beigas.

Džeks pēc šīs reklāmas jutās kā pārakmeņojies. — Es laikam esmu iemīlējies, — viņš paziņoja. — Vai tev ir kaut kāda nojausma, kas viņa ir?

— Es domāju, ka tu zini, — Manons atteica.

— Es gribu to zināt. Viņa ir te, viesnīcā, es viņu nupat redzēju.

Manons jutās uzjautrināts. — Vai ta ir mīlestība no pirmās reklāmas? Varbūt vajadzētu brīdināt Klarisu?

— Ak... aizveries!

Hovards parādījās savas guļamistabas durvīs un ar parūku rokā iestreipuļoja dzīvojamā istabā. Viņam mugurā bija baltie viesnīcas rītasvārki, un viņš izskatījās kā piekauts. Kaklu rotāja divu pamatīgu mīlas kodienu pēdas. — Dzert! — viņš aizsmacis palūdza.

Džeks pasniedza viņam viskija pudeli.

— Cigareti, — viņš nomurmināja.

Manons pasniedza viņam puspaciņu Marlboro.

Hovards dziļi ievilka elpu. — Man šķiet, es lieliski pavadu laiku, — viņš sacīja, aiz noguruma tik tikko spēdams parunāt. — Viņas kājstarpe ir kā putekļu sūcējs. Pieceliet mani no rīta, ja es nebūšu pagalam.

To pateicis, viņš iestreipuļoja guļamistabā.

— Lai dzīvo Lasvegasa! — Džeks sausi piebilda.

36

Rēba uzradās ap pusdienlaiku. Viņai bija sava rezerves atslēga, tāpēc viņa tika iekšā pati un stāvēja gultas galā, rokas sakrustojusi, niknu izteiksmi stipri izkrāsotajā sejā. Vēss gultā mierīgi šņāca.

Viņš nepakustējās, pilnīgi vienaldzīgs pret šo briesmīgo skatienu, kas liktu nobirt pat apmetumam.

Rēba iespēra pa gultas galu. — Tu, nekrietneli! — viņa iespiedzās.

Vēss atvēra vienu aci un saoda nepatikšanas. Labāk stāties tām priekšā ar galvu augšā. Ātri pieceldamies sēdus, viņš sacīja: — Kungs Jēzu! Cik es esmu priecīgs, tevi redzot! Nespēju saprast, kas notika vakarvakarā. Tikko biju aizvedis Silveru Andersoni mājās, steigšus drāzos atpakaļ, lai uzmeklētu tevi, bet tu jau biji prom. — Viņš apsūdzoši vērās Rēbā. — Kāpēc tu devies prom bez manis?

Rēba vārstīja muti kā pārsteigta zivs. Tas nu nepavisam nebija tas, ko viņa bija gaidījusi.

— Rēba, Rēba! — Vēss turpināja klāstīt savu pasaciņu. — Tu mani iegāzi. Man nebija kur palikt. Nācās pārnakšņot pie drauga, un šorīt atbraucu ar autobusu.

Pieri saraukusi, viņa ar putnam līdzīgajiem nagiem bungoja pa gultas galu. — Es nezināju, ka tu atgriezīsies, — viņa aizbildinājās. — Es domāju, ka tu mani esi pametis.

Vēsam izdevās piešķirt sejai sāpīgu izteiksmi. — Tu tiešām tā domāji?

— Tā taču izskatījās, vai ne? — viņa noteica.

— Varbūt tas tā izskatītos, ja tu mani nepazītu labāk. Man bija tavas mašīnas atslēgas un garderobes numuriņš tavai žaketei. Es ar tādām pūlēm atkļuvu atpakaļ. — Viņš apklusa, uzmanīdamies, lai visu pārāk nesa-biezinātu. — Kā tu tiki mājās?

— Man vienmēr ir līdzi rezerves atslēgas, — viņa atzinās.

Vēss izstaipījās un nožāvājās. — Esmu patiesi priecīgs, ka ar tevi viss kārtībā. Tas pūļa uzbrukums nebija nekāds joks. Man vajadzēja izdabūt to nabaga sievišķi no turienes, kamēr situācija nekļuva nekontrolējama.

Rēba atsēdās uz gultas malas. — Tad jau man laikam būtu tev jāatvainojas, — viņa neveikli noteica. — Es neticēju, ka tu vispār pazīsti Silveru Andersoni.

— Es taču sacīju, ka pazīstu. Mēs esam seni draugi.

Viņai iezibējās acis. — Es ļoti gribētu ar viņu iepazīties.

Vēss iesmējās. — To gribētu puse pasaules.

— Varbūt mēs visi kopīgi varētu pavakariņot, — Rē-ba cerīgi ieteicās.

Pasniegdamies pēc cigaretes, Vēss novilka: — Varbūt. — Viņš uzmeta Rēbai bargu skatienu. — Kas tā bija par mīļu zīmīti, kad es šorīt atgriezos? Kas tur bija par muļķībām?

— Ak! — Viņa izskatījās samulsusi. — Tu taču man esi parādā, Veslij.

— Un grasos tev samaksāt. Nākamnedēļ. Man nepatīk, ka man draud ar izlikšanu.

Viņa koķeti aplaizīja sarkanās lūpas. — Vai tad es ar tevi spētu tā izrīkoties?

Viņš spēlēja līdzi. Galu galā viņš taču negribēja atrasties uz ielas, vai ne? — Es nezinu, kā tu spētu ar mani izrīkoties, ja vien tev rastos tāda iespēja.

Kairinoši iesmiedamās, viņa pārliecās pār gultu.— Vai gribi to noskaidrot, Veslij?

— Es nevaru, dārgā, — viņš zibenīgi atteica. — Man jāsatiekas ar vienu vīru sakarā ar darbu. Tu taču gribi savu īres naudu, vai ne?

Rēba piecēlās. — Es jau tevi nespiežu, Veslij, vienīgi, ja jau es būšu šķirtene, tad nevaru pamest novārtā savas finanses.

— Es to pilnīgi saprotu, — viņš drūmi noteica.

Lūpas savilkusi, viņa sacīja: — Nākamreiz, kad gadīsies kāds pasākums, es...

— Tu man par to izstāstīsi.

Viņa koķeti uzmeta lūpu. — Man būs par to jāpadomā.

— Es ar nepacietību gaidīšu.

Grasoties doties prom, viņas tonis kļuva lietišķs. — Lūdzu, piezvani man, tikko būsi spējīgs samaksāt.

— Man nav tava telefona numura. Vai gribi man to iedot?

Rēba padomāja un nosprieda to nedarīt. — Nerūpējies, es nākamnedēļ pieskriešu.

— Nevarēšu vien sagaidīt, — viņš, draudzīgi piemiegdams aci, atsaucās.

Tiklīdz viņa bija izgājusi, Vēss pasniedzās pēc telefonu grāmatas un piezvanīja uz vietējo atslēgu darbnīcu. Rēba Vinogradska gan tā nevarēs ienākt un iziet no viņa mājas, kad vien vēlēsies. Par ko viņa, sasodīts, sevi uzskatīja, gluži kā piekrāpta sieva atslēgdama durvis un stāvēdama blakus, kamēr viņš guļ?

Lai viņa iet pie velna!

Šī spēlīte bija beigusies.

— Tavs nodarījums bija drausmīgs, — Nora bargi sacīja. — Tomēr, dienu pārdomājusi, mis Andersone ir nolēmusi tevi paturēt darbā. — Ievilkusi cigaretes dūmu, viņa piebilda: — Es tikai nespēju iedomāties, kāpēc.

Vladimirs, galvu noliecis, ļāva vaigiem atvieglojumā piesarkt. — Silveras kundze ir ļoti laipna, — viņš nomurmināja.

— Protams, tā ir, — piekrita Nora. — Ceru, tu to spēj novērtēt.

— Kā tad.

— Tā tam vajadzētu būt.

— Tā ir, tā ir. — Viņš pateicībā atmuguriski kāpās laukā no telpas.

— Tev tikai pagaidām piedots, — Nora nosauca viņam pakaļ. — Tā ka esi piesardzīgs un apdomā, ko dari, dēliņ.

Viņš neko neatbildēja.

Nora piezvanīja uz guļamistabu. — Darīts! — viņa paziņoja.

— Paldies Dievam! — Silvera atsaucās. — Es tā neciešu scēnas.

— Tu nāksi lejā, vai man uziet augšā?

— Ne viens, ne otrs. Nora, mīļā. Es grasos ilgi mērcēties karstā burbuļvannā. Astoņos būs klāt Vēss. Pateicos, ka izdarīji manā vietā nepatīkamo darbu. Tiksimies studijā.

— Vai negribi, lai es uzturos tuvumā un apskatu jauno brīnumzēnu? — Nora pavaicāja.

— Nav nepieciešams, — Silvera īsi atteica. — Un viņš nav nekāds zēns, Nora. Viņš ir vīrietis.

— Cik vecs?

— Es viņam nepajautāju.

— Piecdesmit? Sešdesmit?

— Nekļūsti smieklīga.

— Deviņpadsmit? Divdesmit?

— Ar zīdaiņiem es laikam nepinos.

— Pasaki man kaut ko konkrētu.

— Ar labu nakti, Nora!

Tātad viņu aizsūta prom! Nora paņēma savu somiņu un fotogrāfiju kaudzīti, ko Silvera bija parakstījusi. Viņa pēc garās dienas bija nogurusi. Kā gan Silvera nekad nenogura? Pakratījusi galvu, viņa devās uz savu dzīvokli rietumu Holivudā, kur klusi paēda vakariņas pie televizora.

Augšstāvā Silvera atslābinājās smaržīgā vannā. Šo nodarbību papildināja Frenka Sinatras balss ieraksti. Sil-verai patika Frenks. Līdzīgi viņai, arī Frenks bija no uzdzīvotājiem. Viņš uzstāsies, kamēr vien spēs noturēties kājās, un tāpat bija ar Silveru.

Ģērbšanas vakaram sagādāja lielas problēmas. Vēss nevarēja atkal vilkt to pašu uzvalku, bet tas viņam bija vienīgais. Un viņš nevarēja vilkt ari savu vienīgo balto kreklu, tas vairs nebija sevišķi svaigs.

Vēss izpētīja sava skapja saturu. Skumjš skats. Viņam piederēja divi pāri novalkātu džīnu. Melnas gabardīna bikses ar asprātīgu rāvējslēdzēju. Divi zili krekli, abi ar nospurušām apkaklītēm, tāpat kā baltajam. Vairāki necili džemperi, ādas jaka un sporta jaka ar vecmodīgiem lieliem atlokiem. Nekāds modīgais viņš vis nebija. Parasti viņš vienkārši kaut ko uzrāva mugurā un tad par to vairs nedomāja.

Ja bija jāiet uz satikšanos ar Silveru Andersoni, tad nācās padomāt.

Viņš paskatījās pulkstenī. Bez ceturkšņa septiņi, un viņa bija sacījusi, lai Vēss pie viņas mājās ierodas astoņos. Vēl viņa bija teikusi, ka viņi paliks mājās, tas nozīmēja, ka šovakaru pavadīs bez sabiedrības. Tātad varēs iztikt ar džīnām un vienu no zilajiem krekliem (ja vien viņš spētu noslēpt trūkstošo pogu vienam vai mērces traipu uz otra) un labi apvalkāto ādas jaku. Rīt, protams, būs jāpadomā par kaut ko citu. Ja rītdiena vispār ir paredzama.

Viņš iegāja dušā, atrada nelielu' dezodoranta flakoniņu, ko bija aizmirsusi kāda viņa draudzene, un apsmidzināja visu ķermeni. Apakšveļa nesagādāja nekādas problēmas, jo viņš to nekad nevalkāja.

Ātri noskuvies, viņš uzvilka izvēlētos apģērba gabalus un bija gatavs.

Silvera nespēja izlemt, ko vilkt mugurā. Vai viņai jāizskatās nevērīgi? Pa vidam starp abām varbūtībām? Atteikusies no vairākiem tērpiem, viņa beidzot izvēlējās paplatas melnas trikotāžas bikses un melnu džemperi ar polsterētiem pleciem. Viņa iesmaržojās un atsukāja atpakaļ savus lieliskos tumšos matus.

Apmierināta ar savu izskatu, viņa nokāpa lejā virtuvē un pārsteidza Vladimiru.

Viņš pielēca kājās. — Jā, kundze! Vai jūs kaut ko vēlaties? — Silvera parādījās virtuvē ļoti retos gadījumos.

Viņa mēģināja aizmirst, ka redzējusi Vladimiru kailu visā viņa krieviskajā varenībā. Ak Dievs! Atbrīvo no šīs domas vien! — Jā, Vladimir. Es gribētu glāzi šampanieša. Un vēl es gribētu, lai tu uzklāj ēdamistabā vakariņu galdu divām personām. Liec vislabāko porcelānu un galda piederumus. Tad es gribu, lai tu piezvani uz Treidera restorānu un pasūti vakariņas diviem. Liec,* lai tās piegādā, un, kad tas būs izdarīts, novieto tās siltumā ēdamistabā un ej uz savu dzīvokli! Citiem vārdiem sakot — tu esi brīvs līdz rītam. Negribu, lai tu te maisītos apkārt.

— Kas tad novāks galdu, kundze?

— Vai tu mani nesaprati, Vladimir?

— Sapratu, kundze.

Viņa atstāja Vladimiru rūpējamies par visu, bet pati izvēlējās vēl vairākus Sinatras ierakstus, ko atskaņot uz smalkās stereo iekārtas, un ieslēdza intīmāku apgaismojumu — tas darīja tīkamāku viņas ādas krāsu.

Kur tas laiks, kopš viņa tā gatavojusies kāda vīrieša uzņemšanai. Vēss Manijs bija licis Silveras asinīm ritēt straujāk. Viņa nevarēja vien sagaidīt, kad Vēss ieradīsies.

Vēss jau grasījās iet prom, kad pie viņa durvīm atskanēja klauvējiens. Viņš cerēja, ka tā nav Rēba. Viņš nemaz nebrīnītos, ja viņa būtu atgriezusies.

— Jā? — viņš atsaucās.

Atslēga durvīs bija nomainīta. Rēba nekādā gadījumā vairs nevarēja tā vienkārši ienākt iekšā.

— Vai tu esi aizņemts?

Vēss atpazina kaimiņienes balsi. Dievs pasarg, vai arī viņa taisās mani padarīt traku, viņš nodomāja.

— Es taisni nupat pošos uz promiešanu! — viņš atkliedza.

Klusums. Viņa laikam sapratusi mājienu. Vēss izslēdza guļamistabā televizoru, no atvilktnes paņēma Sil-veras mersedesa atslēgas un izgāja laukā.

Tur, atspiedusies pret sienu, stāvēja Jūnita ar viņu jauniegūto suni. — Sveiks! — viņa sacīja.

— Sveicināta! — Vēss atsaucās.

Viņa bija izlaidusi matus. Tie mīksti un brūni vijās ap viņas sirdsveidīgo seju. Ar katru nākamo apmeklējumu viņa kļuva glītāka.

— Es aizvedu Kranci pie veterinārārsta, — viņa paziņoja.

— Jauki.

— Vai negribi zināt, ko viņš teica?

— Ko viņš teica?

— Viņš apskatīja ķepu un uzlika jaunu pārsēju.

— Un viss?

— Jā.

— Lieliski. Tu taču to jau biji izdarījusi, vai ne?

— Jā, bet vajadzēja aizvest drošības dēļ.

— Cik?

— Tava daļa sanāk deviņi dolāri.

— Tu gribi teikt, ka viņš tev noplēsa astoņpadsmit dolāru tikai par paskatīšanos uz suņa ķepu?

— Vēl tā blusu vanna.

— Kas par blusu vannu? Par to mums nekas nebija runāts.

— Tā bija nepieciešama. Nabaga suns bija gaužām nomocīts.

Vēss pakratīja galvu. Viņam bija atlikuši tikai piecdesmit dolāri, un tagad viņam jāizsviež veseli deviņi tikai tāpēc vien, ka tam stulbajam sunim ir blusas. Ak Dievs! Ja kāds vērtētu gada lielākos skopuļus, viņš noteikti uzvarētu šajās sacensībās.

Negribīgi viņš izvilka maku un noskaitīja naudu: piecnieku un četras saburzītas dolāra banknotes.

Viņa paņēma naudu, tad paziņoja nākamo jaunumu: — Es viņam nopirku kaklasiksnu un pavadu.

— Tu esi ļoti augstsirdīga būtne, vai ne?

— Tu jau laikam negribēsi maksāt pusi?

— Redzi, — viņš pacietīgi skaidroja. — Man nekā nav. Esmu tukšā. Es gribētu tev palīdzēt, bet es nevaru atļauties izdot par suni vairāk nekā deviņus dolārus.

— Un kā ar suņa pārtiku?

— Kungs Jēzu!

— Tu solīji, ka pusi apmaksāsi.

— Cik?

— Tava daļa ir dolārs un piecdesmit septiņi centi. Es nopirku veselu paku Gravy Train. Domāju, ar to pietiks nedēļai.

— Ja nepietiks, — Vēss nikni norūca, izvilkdams vēl naudu, — lai tas krancis staigā neēdis.

Jūnita paņēma vēl divus viņa dolārus un sāka meklēt sīknaudu, lai izdotu atlikumu.

— Lai paliek! — Vēss īgni nomurmināja. — Tas lai ir par kaklasiksnu un pavadu.

— Tad tev ir tiesības uz pieciem procentiem no šīm mantām, — viņa drūmi noteica.

Vēss nespēja apvaldīt smieklus. Suns sāka riet. Vēss tam jautri noglaudīja galvu.

— Vai tev izdevās visu nokārtot ar mūsu briesmīgo mājas īpašnieci? — viņa pavaicāja.

Vēss pamāja ar galvu.

— Es jau teicu, ka tev tas būs viegli izdarāms.

— Jā, vienkārši jāzina, kā pret viņu izturēties.

— Un to tu laikam zini.

Vai viņa dod kaut kādus mājienus? Viņš to nevarēja pateikt. Ak Dievs! Viņa bija tik jauna. Pārāk jauna, lai vispār zinātu, kā to darīt.

— Cik tev ir gadu? — viņš neviļus pavaicāja.

— Vairāk, nekā izskatās, — viņa noslēpumaini atbildēja.

Tā kā viņa izskatījās pēc divpadsmitgadīgas, tad tas neko daudz nelīdzēja. — Tu gan esi laimīga. Es esmu kādus desmit gadus jaunāks, nekā izskatos.

Viņa gandrīz vai pasmaidīja. Vēss nespēja noteikt, kas norisinās aiz viņas Džona Lenona brillēm. — Labi, man jāiet, — viņš paziņoja. — Tiksimies vēlāk.

Viņš žigli devās prom, atstādams viņu tādu — mazu un nevienam nevajadzīgu — stāvam pie viņa durvīm. Vai viņai draugu nebija?

Kāda viņam daļa, vai viņai tie ir vai nav?

Pasteidzies, Ves, kusties ātrāk! Zvaigzne tevi jau gaida.

37

Elegantajā Beverlihilzas restorānā Bistrogārdenā, ierodoties bagātajiem un slavenajiem, sarunu troksnis pierima. Popijai Solomenai bija galdiņš koku apēnotā vietā. Bez Melānijas Šennas viņa bija uzaicinājusi vēl divas sievietes, un, gaidīdama savas viešņas ierodamies, viņa baudīja minerālūdeni ar augļiem un nopētīja citus apmeklētājus.

Tur sēdēja pazīstams producents — pazīstams ar savu paradumu šo to nočiept veikalā.

Tur sēdēja viņa sieva — angļu roze, kuras skaistums jau sen izbalējis.

Jauns scenārists, slavens ar to, ka nemitīgi bija iereibis.

Padsmitgadīga aktrisīte, kura savu karjeru bija sasniegusi, pārkāpdama no vienas gultas nākamajā.

Starp tiem visiem vietām bija izkaisītas zvaigznes, īstas Holivudas slavenības. Popija saskaitīja divas dižas zvaigznes, kas vairs nefdmējās, un vienu gandrīz dižu, kas gandrīz vairs nefdmējās. Vēl viņa pamanīja Čaku Nīlsonu un viņa aģentu. Viņi savstarpēji apmainījās sveicieniem.

Melānija Šenna ieradās pirms abām pārējām. Viņa bija nosarkusi un visu laiku atvainojās. — Vai es kavējos? Es ļoti atvainojos. Es tiešām ceru, ka neliku tev gaidīt.

Popija atmeta atpakaļ savus garos, blondos matus. Biezie mati bija labākais, kas viņai piederēja, un viņa vienmēr rūpējās, lai tie būtu tīri un mirdzoši un smaržotu pēc patīkamākajiem un dārgākajiem šampūniem. — Tu nenokavējies, — viņa sacīja, pavērdamās savā briljantiem rotātajā rokas pulkstenī. — Bet, dabiski, gluži laikā tu neesi.

— Paldies Dievam! — Melānija Šenna nopūtās.

Popija ar pavēlošu žestu pamāja oficiantam. — Ko

tu gribēsi, dārgā?

Melānija Šenna pameta žiglu skatienu, lai redzētu, ko dzer Popija. — To pašu, ko tev, lūdzu.

— Nē, nē. Tev vajag kaut ko stiprāku. Es pēc mirkļa tev pievienošos. — Popija uzsauca oficiantam: — Atnesiet Keiblas kundzei «Mimozu»!

Melānija Šenna, mirkli vilcinājusies, noprasīja:— Kas tas ir «Mimoza»?

— Šampanietis ar apelsīnu sulu, — Popija gādīgi paskaidroja, it kā to vajadzētu zināt visiem. Pirms apprecēšanās ar Hovardu un nelielas izglītošanās arī viņai pašai par to nebija ne jausmas.

Melānija Šenna atkal grasījās atvainoties: — Mano-nam nepatīk, ka es dzeru.

— «Mimozu» diez vai var nosaukt par īstu dzērienu. Tev tas garšos. — Popija kritiski nopētīja savu pusdienu viešņu. Šī meitene ar teksapietes ārieni bija pietiekami glīta. Viņai bija brīnišķīgi mati un āda, plaši ieplestas acis un augums, uz kuru labprāt skatījās vīrieši. Tomēr viņa nebija Vitnija, kas bija ne tikai burvīga, bet turklāt arī liela zvaigzne. Un šādām lietām bija liela nozīme. Popija brīnījās, kur gan Manons šo skaistuli atradis. Šķita, katrreiz, kad viņš dodas filmēties uz Teksasu, viņš atgriežas ar sievu. — Vai zini, dārgā, — viņa sacīja, — mums nekad agrāk tā īsti nav bijis izdevības aprunāties. Es gribu dzirdēt visu par to, kā jūs ar Manonu iepazināties.

Melānija Šenna paraustīja plecus. — Visi laikraksti bija pilni ar šo stāstu, un es domāju — visi to jau zina.

— Es ne, — paziņoja Popija. — Man nekad nav laika lasīt laikrakstus, jo daudz laika aizņem labdarības pasākumi, rūpes par Hovardu un Rouzlaitas audzināšana. Viņa ir tik darbīga meitene, gluži kā viņas tēvs. Tu varētu kādreiz mūs apciemot un apskatīties pati.

— Labprāt.

Oficiants nolika Melānijai Šennai priekšā «Mimozu». Viņa to nedaudz nobaudīja un vēlējās, kaut nebūtu te nākusi. Šādās dāmu pusdienās viņa allaž jutās neomulīgi, it kā viņai būtu apgrauzti nagi vai zeķēs kāds atrisis valdziņš.

— Labi! — Popija priecīgi noteica. — Un tur nāk meitenes.

«Meitenes» bija divas nenosakāma vecuma sievietes, kaut gan abām jau bija pāri piecdesmit. Ida Vaita bija slavenā aģenta Zepo ceturtā sieva. Viņa bija it kā no cementa būvēta, jo nevarēja redzēt pāreju no vienas ķermeņa daļas otrā, ar bālu ādas krāsu, uzkrītoši baltiem matiem, kas aizmugurē bija saņemti ciešā mezglā, ģērbusies Iva Senlorēna kostīmā un raudzījās ar trulu skatienu. Klīda baumas, ka viņa visu laiku lietojot narkotikas, dodot priekšroku sapņu zemei, nevis dzīvei ar savu vīru, brunču mednieku. Zepo Holivudā bija bēdīgi slavens ar savu aso mēli un divas collas garo daiktu, ko viņš šad tad mēdza piedāvāt ikvienai Rietumu pasaules aktrisei.

Otrā sieviete bija producenta Orvila Gūsbergera sieva. Viņa bija liela un dūšīga, ar plastiskajā operācijā atjaunotu seju, balinātiem matiem un ļoti skaļu balsi. Viņu sauca Karmela, un viņas vīrs bija vēl lielāks un skaļāks nekā viņa.

— Vai jūs viena otru pazīstat? — apvaicājās Popija pa starpu sasveicināšanās skūpstiem un izsaucieniem «Tu izskaties lieliska!» no visām mutēm.

— Melānij, dārgā, — Popija turpināja — viņai patika tēlot namamāti, kas lika justies tik svarīgai un aizņemtai, — šī ir Ida — vai zini, Zepo Vaita sieva. Un es esmu pārliecināta, tu esi tikusies ar Karmelu Gūs-bergeru. Viņas vīrs ir producents. — Popija gādāja, lai neviens netiktu aizmirsts. — Meitenes, — viņa laimīgi paziņoja, — mums beidzot ir izdevies izvilkt sabiedrībā Manona sievu. Vai varat iedomāties? Viņa nekad nekur neiet. Mums vienkārši vajag viņu iedrošināt.

— Es pazinu Manonu, kad viņš par lomu filmā vēl saņēma mazāk par simtu, — noskandēja Karmela.

Ida atjēdzās no narkotikām. — Viņš toreiz bija apburošs. Tik... tik... asprātīgs...

— Un īsts brunču mednieks, kā man nācies dzirdēt, — Popija ieķiķinājās. — Esmu pārāk jauna, lai to atcerētos, bet tās runas! Ak tu, mīļā pasaulīt!

Melānija Šenna pieklājīgi pasmaidīja. Viņa zināja par Manona reputāciju pagātnē, un viņām nevajadzēja ar to viņu iepazīstināt. Galu galā tas bija tik ļoti sen, vēl pirms Vitnijas. Viņai nācās kārtīgi saņemties, domājot par savu priekšgājēju. Pagājušajā nedēļā viņa Manona naktsgaldiņa atvilktnē bija meklējusi aspirīnu. Un tur ar bildi uz augšu atradās ierāmēta fotogrāfija — Ma-nons kopā ar Vitniju. Viņi divi vien, maigās krāsās, apskāvuši viens otru, ar ilgpilnu skatienu acīs.

Viņas pirmā vēlēšanās bija triekt rāmīti pret sienu un saplēst fotogrāfiju. Viņa ienīda Vitniju Valentinu Keiblu. Ja Vitnija negrozītos tepat apkārt, Manons piederētu tikai viņai — Melānijai Šennai. Jo viņa dziļi sirdī juta, ka Manons vēl aizvien pieder savai bijušajai sievai.

Oficiants atnesa dzērienus, un Popija pacēla savu glāzi. — Tagad, kad mēs visas esam te sapulcējušās, — viņa priecīgi noteica, — es gribētu uzsaukt tostu.

Ida paņēma savu dubulto šņabi. Karmelai bija baltais vīns. Melānija pasniedzās pēc otras «Mimozas».

— Par mums, — sacīja Popija. — Vienkārši tāpēc, ka mēs to esam pelnījušas.

Dāmas iedzēra.

— Un par Melāniju, — Popija bija savā elementā un negrasījās nomierināties. — Jo mēs gribam, lai viņa jūt, ka ir viena no mums.

Viņas veidoja dīvainu kvartetu: Melānija Šenna, tik jauna un skaista un acīmredzot nejuzdamās īsti vietā; Popija, no matu galiem līdz papēžiem īpaši modelētos tērpos, taču nevarētu teikt, ka īsti eleganta matu sakārtojuma dēļ; Ida, kas te pilnīgi neiederējās; un Kar-meļa, kas bija pietiekami veca, lai būtu Melānijas Šen-nas un Popijas māte.

— Es reiz gandrīz pārgulēju ar Manonu, — Ida atcerējās ar ilgpilnu skatienu acīs.

— Kuš! — Popija brīdināja. — Melānija to negrib ne dzirdēt.

— Zepo bija viņa aģents, — Ida neklausīdamās turpināja. — Mēs visi bijām kādā filmēšanā. Es tad vēl nebiju precējusies ar Zepo, bet viņš jau lenca mani!

— Zepo lenca jebkuru, kas vien elpoja, — Karmela skaļi piezīmēja.

— Orvils tāpat, — atsaucās Ida, pēkšņi atjēgdamās. — Es vēl atceros tos laikus, kad neviena aktrise nevarēja ieiet viņa birojā, jo viņš tūlīt pavēlēja tām piestrādāt ar zināmu daiktu zem sava rakstāmgalda.

— Tiešām? — Popija noelsās.

— Nācās iejaukties kinoaktieru asociācijai, — Ida piebilda. Viņas domas atgriezās pagātnē. — Es reiz gandrīz pārgulēju ar Manonu.

— Nu bet tu to tomēr neizdarīji! — noauroja Karmela. — Tāpēc aizmirsti šo tematu!

Popija iesmējās. Viņa dievināja šīs divas Holivudas veco laiku dāmas — neviens nekad nevarēja pateikt, ko viņas atkal iedomāsies pasacīt. Un savā ziņā viņas bija ietekmīgas sievietes. Vismaz tādi bija viņu vīri, kas vienlaikus darīja svarīgas arī savas sievas.

Holivudā ir tāds sieviešu tips, kas uzskata — ja viņas ir precējušās ar slavenu, bagātu vai ietekmīgu vīrieti, visi viņas mīl un viņas ir Holivudas karalienes.

Protams, visi viņas mīl, kamēr ilgst viņu laulība. Kad pienāk šķiršanās — visa godība pazūd. Pēkšņi neviens vairs viņas nekur neuzaicina un izgaist visi uzticamie draugi. Skumji, bet fakts... Draugi paliek pie slavenajiem, bagātajiem un ietekmīgajiem vīriem. Tādi bija šie draugi.

Ida un Karmela bija tieši šādas sievietes. Viņām par laimi, viņu laulība ieilga, aiztaupot viņām pazemojumu tikt atstumtām.

Čaks Nīlsons, sēdēdams restorāna otrā galā, ar vienu aci lūkojās uz Melāniju Šennu, ar otru — uz savu aģentu Kvinu Letimoru. Viņš dalīja uzmanību starp abiem.

— Čak, vai tu klausies manī? — Kvins dusmīgi jautāja.

— Jā, — Čaks atteica. — Man tikai jāaiziet uz tualeti. Es tūlīt būšu atpakaļ.

Viņš bija pamanījis, ka Manona sieva piecēlusies, lai dotos uz tualeti, un, kad viņa iznāca, Čaks gadījās turpat līdzās. — Sveika, skaistulīt! — viņš uzsauca.

Viņa satrūkās un nosarka, tādējādi kļūstot īpaši iekārojama.

— Čaks Nīlsons, — viņš atgādināja.

— Jā, es zinu.

— Kad tu mani apciemosi piekrastē?

— Ko?

— Piekrastē. Malibu. Atceries? Es tevi uzaicināju.

— Ak jā.

— Neizskatās, ka tu sevišķi gribētu ierasties.

— Mēs labprāt aizbrauksim.

Viņš sarauca uzacis. — Mēs?

— Mēs ar Manonu.

Čaks puiciski pasmīnēja. — Vai zini, tev nav jāņem līdzi Manons.

Viņa pakāpās atpakaļ.

Čaks viņu saņēma aiz rokas un apturēja. Vitnija Čaku neņēma par pilnu, un viņai bija vajadzīga mācība, bija jāatgriež viņa pie prāta. Viņa bija kļuvusi pārāk neatkarīga. Ja viņš uzsāktu romānu ar Manona jauno sievu, tas Vitniju padarītu traku.

— Te būs mans telefona numurs, — Čaks neatlaidās, iedodams Melānijai Šennai sērkociņu kārbiņu, kurā bija ieskrāpēts numurs. — Piezvani man!

Melānija Šenna vārgi pasmaidīja, viņa nezināja, ko darīt. Manons kļūs nikns, ja kādreiz to uzzinās. — Es atvainojos, — viņa nomurmināja, izraudamās no tvēriena.

— Piezvani man! — Čaks nosauca Melānijai Šennai pakaļ, viņai aizsteidzoties pie sava galdiņa.

— Nu, — Popija ierunājās, izbaudīdama katru vārdu. — Redzu, ka mūsu vietējais piekrastes brunču mednieks jau vērš pret tevi savus ieročus. Cik nekrietni!

— Viņš tikai mūs ar Manonu uzaicināja uz savu māju Malibu, — Melānija Šenna nedroši paskaidroja.

Popija viszinoši pasmīnēja. — Ticu, ticu.

— Patiešām.

— Tas vīrietis ir viens nekrietns suns, — Karmela paziņoja. — Orvils viņu vienreiz uzaicināja piedalīties savā filmā. Viņš izmīlējās ar visām sievietēm filmēšanas laukumā, savu turpmāko partneri ieskaitot.

— Un kas tad tā varētu būt? — Popija ziņkārīgi noprasīja, nekad nelaizdama garām iespēju no sirds pa-tenkot.

— Es nezinu. Viena no tām lielacainajām aitiņām ar plakanajām krūtīm. Man viņas visas izskatās vienādas. Viņa apprecējās ar veterinārārstu vai suņu instruktoru, vai kaut ko tamlīdzīgu — es īsti neatceros.

Popijas acis iezibējās. — Tu laikam zini visburvīgākos stāstiņus.

Ida pārliecās pār savu šņabja glāzi un izlikās, ka nav neko dzirdējusi. — Es zinu gan labus stāstiņus,— viņa sacīja savā dīvaini kategoriskajā balsī. — Es zinu visu.

— Tev vajadzētu rakstīt grāmatu, — Popija noelsās.

— Es to darīšu, — Ida attrauca, — kad būs brīvs laiks.

38

Visu vakaru viņi virzījās tikai uz vienu. Uz gultu.

Šampanietis bija auksts.

Ēdiens — burvīgs.

Sarunas — nenozīmīgas.

Abiem prātā bija sekss.

Pēc vakariņām Silvera ieteica iet augšā un tur iedzert brendiju.

Vēss paķēra Delamain pudeli un divas glāzes un sekoja viņai pa līkumotajām kāpnēm.

Nepagāja ilgs laiks, kad viņi jau ripoja pa Silveras milzīgo gultu, nerūpēdamies ne par ko uz pasaules.

Silvera Andersone gultā sev neko neaizliedza. No pieredzes Vēss zināja, ka pēc trīsdesmit gadu vecuma lielākajai daļai sieviešu (viņš varēja iedomāties tikai vienu izņēmumu — garu, tievu pornofilmu zvaigzni, kura gluži vai aprija vīriešus) bija visneiedomājamākās pretenzijas pret savu augumu. «Vai neesmu pārāk tieva? Resna? Apaļīga? Vai man nav pumpas? Vai manas krūtis nav nostiepušās?» Dievs žēlīgais! Viņas tā varēja turpināt ilgi un dikti.

No Silveras Andersones viņš neko tādu nedzirdēja. Viņai vairs nebija divdesmit divi, bet viņu tas nemaz neuztrauca. Viņai bija lielisks augums ar stingrām krūtīm un cietiem krūšu galiņiem. Viņas apmatojums kājstarpē nebija pārāk biezs, un tas bija vienīgais, kas

Vēsu nedaudz sarūgtināja — viņam patika sievietes ar biezu apmatojumu. Tam gan nebija nozīmes, un arī darboties noteikti bija vieglāk. Negadījās tā, ka mute pilna ar maziem, uzbāzīgiem matiņiem, no kuriem grūti tikt vaļā.

Silverai patika mīlēties. Viņai nebija nekādu iebildumu pret tādu pašu atsaucību. Dažas sievietes uzskatīja, ka izdara vīrietim milzīgu pakalpojumu, atdodamās viņam. Silvera — ne. Viņa jutās apmierināta tikai ar kārtīgu un abpusēju mīlēšanos.

Šonakt viņa sniedza Vēsam vēl vienu burvīgu baudas kulmināciju, un, pāris minūšu atpūties, viņš sāka atmaksāt ar to pašu. Viņš tikai nesteidzās, un Silvera neiebilda.

Viņš noguldīja Silveru gultā, palika viņai zem dibena spilvenus, papleta kājas un ķērās pie darba. Vispār viņam ne visai patika mīlēties ar muti, bet viņš ar to labi tika galā. Mēle kustējās, taustījās un pētīja, sagādājot baudu. Meklējot zeltu un atrodot to.

Viņa burvīgi atbildēja, izdodot tieši vajadzīgās skanas.

9 _

Parasti Vēss šo pozu neizmantoja. īstenībā viņš to bija darījis tikai ar divām sievietēm: savu dzelžaino zviedrieti un savas dzīves vienīgo mīlestību — Vikiju. Nu vajadzēja taču būt kaut kam īpašam, vai ne? Ar Rēbu Vinogradsku viņš to nedarītu pat par tūkstoti dolāru. Nu, varbūt par diviem tūkstošiem, bet tā jau bija liela nauda.

Silvera sasniedza orgasmu ļoti dedzīgi, izgrūzdama savas sulas, kamēr tās Vēsu gandrīz nosmacēja. Viņš juta, ka ir labi pastrādājis.

Viņš atvirzījās no Silveras un pazuda vannas istabā, kur izskaloja muti. Tad viņš pačurāja un atgriezās guļamistabā.

Silvera sēdēja sajauktajā gultā, ap krūtīm cieši aptinusi palagu. Viņas seja staroja apmierinātā smaidā.

Vēss pasmīnēja. Nebija vajadzības runāt; viņš iekrita Silverai līdzās gultā, pasniedzās pēc cigaretēm, aizdedza divas un vienu pasniedza Silverai.

Viņi klusēdami smēķēja vienā ritmā. Un, kad Silvera savu bija beigusi, viņa pasniedzās pie Vēsa daikta un zem palaga maigi paspieda.

Taču ne atkal! Viņš nodomāja. Un ķērās pie darba.

Labāk jau tas nekā sarunas.

39

Jahta Mīda ezerā bija diezgan varena ar diviem klājiem un formās tērptu komandu. Tā piederēja Džoze-fam Foniceti, bet viņš to reti lietoja, tāpēc viņa dēls Dino parasti nedēļas nogalēs pārņēma vadību.

v

Šoreiz viņš ar sievu Suzannu uz jahtas rīkoja pusdienas izmeklētai viesu grupiņai.

Tur bija Hovards Solomens ar pārgurušu seju, ap-sārtušām acīm un džemperi ar augstu apkakli, lai noslēptu vakamakts cīņas pēdas.

Tur bija Manons Keibls ar savām kobaltzilajām acīm, netīri blondajiem matiem un neķītro, pašpārliecināto humoru.

Tur bija Džeks Paitons, izskatīdamies ne visai omulīgs.

Un trīs Suzannas draudzenes. Divas šķīrušās, un viena vēl aizvien meklēja savu upuri. Ja vērtētu pēc desmit punktu skalas, viņas ierindotos starp trīs un seši ar pusi.

Tur bija Dī Dī Dione — Karlosa Brenta pašreizējā skaistā melnā draudzene. Viņai bija tumšas brilles, un viņa domīgi sēdēja aizmugurē.

Tur bija pats Karloss Brents. Viņš bija Suzannas tēvs un jau dzīves laikā kļuvis par leģendu.

Un Karlosa Brenta smalkie pavadoņi.

Tur bija Antonio ar savu draugu dizaineru un garmataino dāni.

Un tur bija Džeida Džonsone.

Interesanta grupiņa!

Džeks bija palicis vienīgi tāpēc, lai redzētu Karlosu Brentu. Viņš gribēja to uzaicināt uz raidījumu, un viņu neapmierināja starpnieki. Pamanījis Džeidu, viņš zināja, ka tas ir likteņa pirksts, un viņš par to priecājās. Ātri nopētījis, ar ko viņa ir kopā, viņš saprata, ka konkurence nepastāv. Klarisa bija Ņujorkā. Un viņam bija vajadzīga atpūta, vai ne?

Nevilcinādamies viņš sāka virzīties Džeidas virzienā, bet viņu apturēja Antonio, kurš vēlējās izrādīt, ka ir ar viņu pazīstams.

Džeida pāri klājam viņam uzsmaidīja. Laba zīme. Viņš vismaz nebija zaudējis Paitona pievilcību.

— Kas viņa ir? — viņš pajautāja Antonio, norādīdams uz Džeidu.

— Tu nepazīsti Džeidu? — fotogrāfs pārsteigts iesaucās. — Kā tas var būt?

— Kas viņa ir? — Džeks atkārtoja.

Antonio skatienam nepalika nepamanīta dedzība Dže-ka acīs, viņa skaistajai Džeidai Džeks Paitons nebija sliktākais variants.

— Tā ir Džeida Džonsone. Visslavenākā no visām modelēm. Vari aizmirst par Džeriju Holu, Serilu Tīgsu

V

un Kristiju Brinkliju. Sī te ir pārāka.

Džeks jutās kā idiots. Viņš zināja šo vārdu. Un izskatu arī. Vienīgi viņa prata jebkurā gadījumā izskatīties atšķirīga.

Uzlicis brilles, viņš pārbraucīja bārdas rugājus. Džei-da Džonsone. Slavenība savā sfērā. Viņa droši vien domāja, ka Džeks ir kaut kāds idiots, mēģinādams viņu tā ātri nomakšķerēt. Nav nekāds brīnums, ka viņa nav atbildējusi.

Džeida Džonsone. Viņš simtiem reižu bija dzirdējis viņas vārdu. Pakratījis galvu, viņš klusībā pasmaidīja. Džeida bija kā izaicinājums. Un pārāk ilgi viņu neviens nebija izaicinājis.

Suzannas Brentas draudzenes nespēja noticēt savai laimei. Tās bija trīs Beverlihilzas princeses ar stingriem dibentiņiem un kārīgām actiņām. Suzannna viņas bija uzaicinājusi uz Lasvegasu liz kaut ko līdzīgu atkalap-vienošanai — viņas bija kopā beigušas vidusskolu vairāk nekā pirms divpadsmit gadiem. «Varbūt jūs Las-vegasā atradīsiet kādu jauku puisi,» Suzanna bija viņas ķircinājusi. Jauki puiši bija viena lieta — bet Ma-nons Keibls un Džeks Paitons! Un abi tepat rokas stiepiena attālumā! Viņas bija īstajā vietā!

Dabiski, ka vislielāko aktivitāti izrādīja Hovards. Ho-vards, kurš svīda savā džemperī ar augsto apkakli, bārstīja lamuvārdus un būtu gatavs nomest arī bikses, ja vien viņam to ļautu. Šajā nedēļas nogalē esot prom no mājām, sievietes viņu bija padarījušas traku!

Suzannas trīs draudzenes par viņu neinteresējās. Neviena no viņām negribēja kļūt par aktrisi. Vārds «studijas galva» viņas neinteresēja. Un Hovards ar savu ārprātīgo rosīšanos un visvareno pieeju nepanāca neko.

Manons sāka bārstīt jokus, un drīz vien ap viņu sapulcējās klausītāju bariņš. Pienāca Karloss Brents un mēģināja pārtrumpot Manona jokus ar savējiem. Abi vīrieši izbaudīja viens otra slavenību.

Džeks devās pie Džeidas, kas, pārliekusies pār margām, vērās vēsajā, zaļajā ūdenī.

— Meklējam haizivis? — viņš nevērīgi apvaicajas.

Viņa izslējās un pagriezās pret Džeku. Tuvumā un

spilgtā saules gaismā viņa bija pārsteidzoši izskatīga. Viegli nosauļotā ācla maiga un mirdzoša, zeltaini lāsu-motās acis raudzījās neparasti vērīgi. Vislabākā tomēr bija viņas stingrā, stūrainā žokļa līnija, kas nedarīja viņu līdzīgu lellītei, bet toties vērta iekārojamu, stipru un mazlietiņ pat agresīvu.

Džeks apspieda neprātīgu vēlēšanos pastiept roku un pieskarties viņai.

Viņa pārlaida roku pār kuplajiem varakrāsas matiem un noskatīja Dino un Suzannas viesus. — Ja es meklētu haizivis, es domātu, ka ir labākas vietas nekā ūdens, kur tās atrast. Vai tā nav?

Džekam patika tas, kā viņa teikuma beigās izrunā šo «vai tā nav?».

— Vai redzat to vīrieti? — viņa norādīja uz Hovardu, kas tagad bija pievērsies Karlosa Brenta draudzenei un solīja viņai zvaigznes karjeru.

— Kas tad ar viņu ir? — Džeks ziņkārīgi vaicāja.

— Kad es pirmoreiz ierados Holivudā, manuprāt, pirms kādiem desmit gadiem, vienalga, viņš tad bija aģents, šiks ar savām zelta ķēdēm un lielisko apsau-ļojumu. Ak Dievs, kā viņš man uzmācās! Dzenāja mani ap dīvānu manā viesnīcas numurā dienu un nakti, mēģinādams piespiest mani ar viņu kaut kur iziet. Anto-nio saka: viņš tagad esot studijas galva. Jūtos šokēta. Tas vīrietis ir ķēms! Vai jūs viņu pazīstat?

Džeks rūpīgi apdomāja atbildi. Viņam nenāks par labu, ja viņš atzīsies, ka kopā ar ķēmu Hovardu pavada nedēļas nogali. Un viņam bija jāpiekrīt — ja Hovardu nepazina tuvāk, viņš tiešām izskatījās pēc stulbeņa. Vēlēdamies mainīt sarunas tēmu, viņš apjautājās: — Ko jūs toreiz darījāt Holivudā?

— Proves filmai. Parastās muļķības. Desmit minūtes, ko pavadīju šajā pilsētā, mani pārliecināja, ka es nevēlos nekādu lomu. Es pati gribu būt noteicēja par savu dzīvi.

Lūk, sieviete, kas domā tāpat kā viņš. Džekam patika viņas stils. — Atvainojiet, ka vakarvakarā jūs nepazinu, — viņš atvainojās.

— Tas nemaz nav tik slikti, ja mani nepazīst, — viņa jokoja. — Laba modele pārdod preci, nevis sevi.

— Un jūs esat vislabākā, kā es dzirdēju.

— Kas jums to teica? — Viņa brīdi cieta klusu. — A... paga, paga. Vai tas gadījumā nevarētu būt dižais Antonio?

— Ak Dievs, jūs esat atjautīga!

— Tikai tad, kad bēgu no Hovarda vai kā viņu tur sauc! Jeb varbūt mums viņu vajadzētu saukt par ķēmu numurs viens? — Viņa pacēla galvu. — Vai jūs mani uzskatāt par pārāk nežēlīgu?

— Viņš nemaz nav tik slikts, ja viņu iepazīst tuvāk.

— Ahā! Tātad jūs viņu pazīstat.

— Baidos, ka esmu vainīgs.

Džeida nodomāja, ka Džekam ir visseksīgākās acis, kādas viņa jebkad redzējusi. Tās bija žilbinoši zaļas un vērās tik cieši, ka viņa pat samulsa. — Es ļoti reti skatos jūsu raidījumu, — viņa muļķīgi nomurmināja, vienkārši tāpēc, lai Džeks nedomātu, ka ir uz viņu atstājis kādu iespaidu.

Viņš ar vēsu uzjautrinājumu nopētīja Džeidu. — Es gan jums to nelūdzu, bet turpiniet vien, nopeliet mani.

— Es negribēju to darīt...

— Nē, jūs gribējāt.

Viņa iesmējās. — Negribēju. Patiešām.

Abu acis sastapās, un pārāk ilgi viņu skatieni neatrāvās viens no otra.

Džeida juta it kā elektriskās strāvas triecienu, un tas pats notika ar Džeku. Nedz viens, nedz otrs nespēja to neievērot.

— Ko tu darīsi šovakar? — viņš pajautāja.

Džeida nevilcinājās. Reizēm viņai patika riskēt. — Mēs kopā paēdīsim vakariņas, vai ne?

Viņam patika tiešas sievietes.

Viņam Džeidā patika viss.

40

Neatliekama problēma. Jādabū nauda. Viņam bija jāsamaksā Rēbai un jāuztur sava suņa puse, un visbeidzot viņam bija jāiziet kopā ar Silveru, kaut gan viņu vairāk apmierināja palikšana viņas mājās. Un viņš arī nebija tas, kas to ierosināja.

Vēl viena nerimstošas baudas nakts. Turklāt ļoti patīkama. Kaut kad pa vidu seksam Silvera bija pavaicājusi, ar ko Vēss nodarbojas. Viņš bija nevērīgi atteicis: — Ar dzērieniem. — Viņa nebija turpinājusi iztaujāšanu. Iespējams, nospriedusi, ka viņam pieder kafejnīca vai bārs.

Tagad viņš bez jebkādiem sirdsapziņas pārmetumiem agri no rīta Silveras mersedesā brauca uz mājām.

«Es viņai patīku! Es viņai patīku!» viņš nodomāja, juzdamies kā Sallija Fīlda, saņemot Oskara balvu un uzstājoties ar runu.

Ja viņš rīkosies pareizi, viņš drīzumā varēs pārvākties pie Silveras. Viņam bija stipras aizdomas, ka Silvera labprāt mājās redzētu vīrieti. Viņa bija izmetusi dažus itin skaidrus mājienus, ka visi tikai izmantojot viņu, un cik labi būtu, ja mājās būtu kāds, kuram viņa varētu uzticēties un kurš par viņu un viņas darīšanām parūpētos. Un tas viss tikai pēc divām kaisles naktīm. Lietas virzījās uz labo pusi.

Tomēr nomācošo naudas problēmu tas neatrisināja.

Parasti, kad viņam vajadzēja naudu, viņš mazliet pastrādāja. Nedēļu pastrādājis bārā un šo to aizlaidis pa kreisi, viņš varēja dabūt astoņus vai deviņus simtus. Tieši tādu naudu, kāda viņam bija vajadzīga šobrīd. Vienīgi viņš tagad nevarēja pazust no Silveras redzesloka, viņa to vienkārši pārprastu — viņa nebija tik aizrāvusies. Otra iespēja bija Rokijs, kurš varbūt viņam varētu norādīt kaut ko nopietni nelegālu. Lielas izvēles iespējas viņam nebija.

Pie Vēsa durvīm bija piesprausta aploksne. Taču šoreiz tā nebija no Rēbas!

Viņš atplēsa aploksni un izlasīja bērnišķīgā rokrakstā gramatiski ne visai pareizi uzrakstītu zīmīti.

«Mēs ar Kranci domājam, Tu varētu šovakar ar mums kopā paēst. Es pati gatavošu. Septiņos. Ar sveicienu — Jūnita.»

Ko gan viņa sadomājusi? Vēss nevarēja būt vakariņās. Viņu jau bija aizrāvusi Silvera.

Laime bija pieprasīta lieta.

>

— Zvanīja Popija Solomena, — Nora pa vidu klepus lēkmēm paziņoja. — Viņa grib sarīkot vakariņas tev par godu. Viņa sacīja, jūs par to jau esot runājušas.

— Tava balss izklausās briesmīgi, — Silvera rājās. — Vai tu negrasies kaut ko darīt ar to klepu?

— Ne jau klepus mani noveda kapā, to izdarīja līķrati! — Nora pajokoja, uztaisīdama skābu ģīmi.

— Ļoti asprātīgi, — Silvera nemaz nejutās uzjautrināta.

Viņas atradās studijā, Silveras ģērbtuvē. Bija pusdienas pārtraukums, un Silvera, kājas gaisā sacēlusi un galvu atbalstījusi pret diviem lieliem spilveniem, uz dīvāna atpūtās. — Es esmu nogurusi! — viņa paziņoja. — Dieva dēļ, padod manus vitamīnus.

Nora vienaldzīgi paklausīja. Silvera norija saujiņu po-livitamīnu. Tad viņa garlaikoti un reizē pašpārliecināti nožāvājās.

— Pagājušā nakts laikam atkal bija burvīga, — Nora sacīja.

Silvera aizvēra acis. — Mmmmmmm...

— Un kad man būs tas gods iepazīties ar misteru Brīnišķo?

— Drīz.

— Kad?

— Kā tur bija ar tām Popijas Solomenas vakariņām?

— Nedomāju, ka viņa grasās uzaicināt arī mani.

— Pasaki, ka tu tur esi piederīga. Tu taču zini: man patīk, ja tu esi pie rokas.

— Tā tik vēl trūka, lai man būtu jāapmeklē viesības, — Nora pukojās.

— Labi. Noraksti to uz studijas rēķina.

— Nedomāju vis, ka es to darīšu.

Klauvējiens pie durvīm nozīmēja — pusdienas. Tika atnesta paplāte Silverai. Rīvēti burkāni, šķēlēs sagriezti pipari, ziedkāposti un smalki sagriezti gurķi uz šķīvja.

Silvera ar riebumu visu to nopētīja. — Ko gan es neatdotu par lielu, sulīgu hamburgeru! — viņa ilgodamās nopūtās.

— Vai tev to pasūtīt? — Nora vaicāja.

— Vai tev prāts!

Rokijs apzinājās, kādās nepatikšanās varētu iekļūt Vēss. Viņš bija dzirdējis, ka paredzama ļoti īpaša preču piegāde, par kuru maksās. — Es nekādā gadījumā negribu būt ar to saistīts, — Rokijs sacīja. — Tas process notiks pakalnos pie Lorela kanjona. Nebūs nekas patīkams, bet, ja tev steidzīgi vajadzīga nauda, es tev iedošu viena vīra telefona numuru.

Ja Rokijs negribēja tikt iejaukts, lietai tiešām bija jābūt ļoti nopietnai, un parasti Vēss atteicās no tādiem darījumiem, kas bija saistīti ar nepatikšanām. Tomēr šoreiz viņš nolēma riskēt. Ja viņam ātri vajadzēja tikt pie naudas, citas izejas nebija.

— Es došos atpakaļ uz biroju, — Nora sacīja.— Vai tu vakaru atkal pavadīsi kopā ar to brīnišķīgo vīrieti?

— Es neredzu nekāda iemesla, lai to pārtrauktu, kamēr man tas patīk, kā tu domā?

Vecākā sieviete pakratīja galvu. — Kur tev tāda enerģija? Katru nakti sekss. Katru dienu darbs. Un brīvajā laikā intervijas. Un man tev jāatgādina, ka mums vajadzētu kopīgi pārspriest nākamās nedēļas plānus. Bazaar grib tavu fotogrāfiju uz vāka un...

Silvera atmeta ar roku. — Tagad ne, Nora. Es laikam neesmu tam attiecīgi noskaņota.

Ja Silvera negribēja runāt par žurnālu vākiem, tad viņa patiesi laikam ir ļoti aizrāvusies ar to puisi. — Vēlāk?

— Vēlāk es būšu aizņemta. Ļoti aizņemta.

Vēss bija sarunājis darījumu. Kaut kur augstu pakalnos pie Lorela kanjona kādā nomaļā mājiņā bija nolīdis kāds nejauks puisis — rokzvaigzne — un viņa piecpadsmitgadīgā draudzene. Viņi bija kādam parādā. Turklāt krietnu summiņu.

— Šitie cilvēki negrib maksāt, — skaidroja tas pats melnais, kuram Vēss nebija palīdzējis iekļūt Silveras viesībās. Tas bija maza auguma vīrietis, kas smaidot atsedza lielus zobus, milzīgām saulesbrillēm baltos rāmjos. — Tu gribi dabūt zaļos. Mēs būsim pateicīgi. Mēs labi maksāsim.

Viņi sarunājās melnā vīrieša limuzīna aizmugurē Santamonikas tirdzniecības centra pārpildītās autostāvvietas dziļumā. No šofera viņus šķīra biezs, tonēts stikls.

Kad Vēss bija piezvanījis, vīrietis ieteica satikties tūlīt, un Vēss tik tikko bija paspējis līdz pusdienlaikam atkļūt šurp.

— Kas par problēmām? — Vēss vaicāja. Viņaprāt, nebija nekas sarežģīts atprasīt no kāda mazliet naudas.

— Tu vēlies patiesību, es tev to atklāšu, — melnais vīrietis sacīja. — Tas puisis ir nekrietns. Viņš piekāva manu cilvēku — preses piegādātāju. Viņš nozaga manu kokaīnu. Viņš neatdod manu naudu.

-Jā?

— Man tas nemaz nepatīk. Mans moto ir: nekādu nepatikšanu. Es negribu vairs sadarboties ar to nekrietno puisi. Nekādā gadījumā.

— Tu gribi teikt, ka viņš mani nesagaidīs ar atplestām rokām un naudu saujā. Vai tā nav?

— Laikam gan. Laikam nesagaidīs. Es par vieglu darbiņu tūkstoti nemaksāju.

— To es saprotu.

— Tas slavenais nekrietnais puisis kolekcionē šaujamos. Viņa sirdspuķītei ir tikai piecpadsmit gadu. Mēs neko vairs negribam ne zināt, ne dzirdēt par šo pārīti. Tāpēc mēs sūtām tevi, lai tu atprasi naudu. Izdari savu darbu — un vairs nekādu sakaru!

— Un kāpēc tu domā, ka viņš man tā vienkārši atdos to naudu? — Vēss ciniski pavaicāja.

— Viņš teica, ka tagad atdošot. Viņš esot gatavs. — Izņēmis no žaketes kabatas zīda mutautiņu, vīrietis noslaucīja seju. — Vai tev šaujamais ir?

— Ko? — Vēss aši atsaucās. — Es tādās lietās nejaucos.

Vīrietis novaikstījās. — Man personiski vienalga. Es tikai domāju par tavu drošību. Tu gribi šo darbu? Paņem līdzi šaujamo. Drošībai, nekam vairāk.

Joprojām klusēdams, Vēss pārdomāja. No vienas puses — viss šķita ļoti vienkārši. No otras — oda pēc kaut kā vairāk nekā sīka darbina.

9

— Es īsti nesapratu, — viņš beidzot sacīja, — kāpēc tu man par to maksā tūkstoti?

— Neuzdod stulbus jautājumus! Tu to uzņemies vai ne?

Tātad tas nebija vienkāršākais darbiņš pasaulē — pat Rokijs no tā bija atteicies. Bet viņam pēdējā laikā smaidīja veiksme. Vēss Manijs allaž kaut kā izkūlās.

— Es to izdarīšu, — viņš izlēma.

— Šovakar.

— Šovakar ne.

— Precīzi deviņos, ja ne, tad vairāk par to nerunājam.

Nolādēts! Viņš varētu piezvanīt Silverai un pateikt, ka nokavēsies. Vēl labāk — viņš varētu atraidīt šo piedāvājumu un paprasīt naudu Silverai. Tikai aizdevumu. Nekā.

Protams. Un dzirdēt: «Ardievu, Veslij!» — bez jebkādas pārdomāšanas.

— Naudu uz priekšu! — viņš pieprasīja.

— Nav problēmu.

Tagad viņš kļuva vēl aizdomīgāks. Kas tas par stulbeni, kas maksāja naudu, pirms tika padarīts darbs?

Vīrietis pasniedza viņam mazu, strupu revolveri un paciņu ar jaunām simtdolāru banknotēm.

— Vai tu neuztraucies, ka es ar šito pazudīšu no pilsētas? — Vēss pajokoja.

— Tu būsi sasodīti neprātīgs, ja atļausies tā izdarīt, — vīrietis teica, noņemdams brilles un auksti pavērdamies Vēsam acīs.

— Es ij nedomāju to darīt, — Vēss žigli atsaucās.

Vīrietis padeva viņam papīra lapiņu, uz kuras bija

uzrakstīta adrese. — Deviņos. Viņi tevi gaidīs. Tad tu man naudu atvedīsi šurp. Es būšu šeit.

Vēss pamāja. Taču kaut kur sirds dziļumos instinkts viņu brīdināja, ka viņš rīkojas nepareizi.

41

I

Kārtīga porcija baltā pulvera katrā nāsī ļāva Hovar-dam Solomenam atkal justies kā vīram. Viņš bija aizrāvies. Lasvegasā viņš brīnišķīgi pavadīja laiku, kā to sen nebija darījis.

Atslējies pret vannas istabas vēso marmora sienu, Hovards ļāva narkotikām iedarboties visā pilnībā. Kad Hovards jutās esam gatavs pievienoties pārējiem, viņā bija iemājojusi sasodīti liela pašapziņa!

Viņš apņēmās atgādināt Manonam Keiblam, kādi ir drauga pienākumi. Kā gan viņš uzdrīkstējās atteikties filmēties kādā Orfejas studijas filmā! Sasodītais aktieris! Vienalga, zvaigzne vai ne, viņi visi bija sasodīti. Manons bija viņa draugs. Un drauga labā šo to vajadzēja darīt. Un, nolādēts, līgums ar Orfeja studiju varētu būt viens no šādiem darbiņiem.

v f

Šobrīd viņam bija izdevīgi aizmirst, ka viņš pats kā sadedzis cenšas iedabūt gultā Manona bijušo sievu. Smalkā Vitnija. Viņam uzmācās iekāre, jau iedomājoties vien par viņu. Un tas lika atcerēties Popiju, kura gan viņā šādas jūtas nekad neizraisīja!

Skaļi iesmējies, Hovards pārliecās pār izlietni un noskaloja seju ar aukstu ūdeni.

Viņš bija citās viesībās sestdienas vakarā, pēc Karlo-sa Brenta filmas noskatīšanās.

Karloss bija otrā iespēja. Viņš jau desmit gadus nebija filmējies, un Hovards plānoja viņu piespiest. Tātad Karloss Brents savā laikā bija piedalījies vairākās spožās filmās — viņa galvenais spēks bija dziedāšana, nevis aktiera talants. Hovarda spožā ideja bija — piedāvāt mūziklu! Kas par ideju! Tādu mūziklu, kādus mēdza uzņemt četrdesmitajos gados ar Džonu Peinu un Betiju Grebļu galvenajās lomās. Tagad bija tāds nostalģijas laiks. Tas ikvienam patiktu!

Hovardam pat neienāca prātā doma, kāpēc šāda ideja jau agrāk nav nevienam ienākusi prātā. Tas būtu lielisks kases gabals! Hovards dabūs kādu jaunu populāru režisoru un scenāristu. Kādu no tiem ģeniālajiem puikām, kas to vien gaida kā kārtīga budžeta filmu. Vēl nepieciešams pieredzējis producents, kas visu ar modru aci uzraudzīs. Ideāls šajā postenī būtu Orvils Gūsber-gers. Un Vitnija Valentina galvenajā lomā!

Hovards bija tik uztraukts, ka pirms pievienošanās pārējiem viesiem viņam vajadzēja ātri pačurāt.

Viņš nupat bija iecerējis gada vislabāko plānu!

— Man nepatīk dažas no tavām filmām, tās ir tik vīrišķīgas. Un tu tēlo īstu seksa cūku! — Tā runāja viena no Suzannas Foniceti draudzenēm, cerēdama, ka negatīva pieeja ietekmēs Manonu Keiblu tiktāl, ka viņš to aizvedīs sev līdzi uz savu viesnīcas numuru, lai apspriestu šo tēmu sīkāk.

Viņš samirkšķināja savas nepārspējami zilās acis, tad piemiedza ar aci. — Vai zini, ko es tev teikšu, dārgā? Tev ir pilnīga taisnība.

— No otras puses, — viņa ātri piebilda, — dažās filmās tu patiešām esi brīnišķīgs. Kā zeltmatains Rietumu varonis.

— Tev nāksies izšķirties, sirsniņ, — Manons norūca, — kas es īsti esmu. Seksistu cūka vai tas sasodītais zeltmatainais varonis?

— Abi divi, — viņa dramatiski paziņoja, būdama pārliecināta — Manons viņu uzskata par visgudrāko sievieti, kāda jebkad dzīvojusi. — Un tas ir lieliski!

— Bet tu par daudz pļāpā, sirsniņ. Atvaino. — Viņš devās uzmeklēt Karlosu. Piedauzīgu stāstiņu klāstīšana bija daudz interesantāka nodarbe nekā pļāpāšana ar Lasvegasas tukšgalvēm.

Gandrīz vienīgo reizi mūžā Manonu nevadīja iekāre. Viņš ilgojās pēc mājām. Ārpus mājām viņš bija kā izstādes eksponāts. Nāciet paskatieties uz kinozvaigzni! Raugieties, kā viņš staigā, runā, ēd! Mēģiniet viņu ievilkt gultā!

Nolādēts, viņam tas bija līdz kaklam! Viņš jutās tā, it kā pats uz sevi raudzītos no malas.

— Vai ar tevi viss kārtībā, Manon? — Viņam līdzās parādījās Suzanna Foniceti, dzimusi Brenta. Viņa bija tipiska Beverlihilzas meita dižam kinospīdeklim. Holivudas bērni izvēlējās divus attīstības variantus. Viņi vai nu pilnīgi noliedza, vai pilnīgi pievienojās vecāku dzīvesveidam. Suzanna tam bija pievienojusies visā pilnībā. Viņa bija Holivudas valdnieku pēctece un to apzinājās. Ak, pārāk labi apzinājās.

— Man klājas jauki, dārgā, — viņš, plati smīnēdams, sacīja. — Kur ir tavs tētis?

Suzanna iesmējās. — Tu runā tā, ka es jūtos kā četrpadsmitgadīgs skuķis.

— Tu arī neizskaties daudz vecāka.

— Lišķis tāds!

Viņa saņēma Manonu aiz rokas un pieveda pie stūra galdiņa, kur bija iekārtojies Karloss. Pārējie pašķīrās, izbrīvēdami vietu, kur apsēsties Manonam.

— Vai dzirdēji to anekdoti par poršu un trusīti? — viņš pavaicāja Karlosam.

Karloss ierēcās no smiekliem. — Tu vēl prasi, vai es to dzirdēju? Es pats to izdomāju!

Sveces mazajā itāliešu restorānā izstaroja siltu mirdzumu. Tāda pati bija arī saruna, jo Džeks atklāja, ka Džeida var būt gan zinoša sarunas biedrene, gan vērīga klausītāja. Viņi pārsprieda visu, sākot ar Reigana politiku un beidzot ar vienkāršām tenkām. Viņi arī paēda kārtīgas vakariņas, iesākumam izvēloties plāni sagrieztu itāliešu sieru ar tomātiem. Tam sekoja lieliska teļa gaļa ar pastu un garšīgu krējuma mērci.

— Kā ar saldo? — Džeks pavaicāja, pamanījis garāmejošo viesmīli.

Džeida pavīpsnāja. — Kāpēc gan ne?

Viesmīlis noskaitīja dažādus gardumus, un Džeida izvēlējās šokolādes kūku.

— Es esmu kā traka uz šokolādi, — viņa vainīgi paskaidroja. — Es no tās nespēju atteikties — un viss.

Džeks iesmējās. — Ar mani ir tāpat. Mana vājība ir saldējums. — Parādi tik man saldējumu, un esmu gatavs uz visu!

Viesmīlis noskūpstīja sev pirkstu galiņus. — Mums ir vislabākais saldējums, — viņš paziņoja. — Gatavots tepat uz vietas. Varu piedāvāt vaniļas, ķiršu, ruma, banānu, zemeņu...

Džeks viņu partrauca. — Jūs mani pierunājāt, — viņš sacīja. — Atnesiet man porciju banānu saldējuma.

— Ar šokolādes mērci?

— Labi.

— Un riekstiem?

— Ar visu!

— Un divus kapučīni?

— Man šķiet, es uzdzīvošu un dzeršu melnu kafiju ar Amaretto, — Džeida pievienojās.

— Lai iet man arī. — Džeks uzsmaidīja viņai pāri rūtotajam galdautam. — Es jau zināju: lai nu kā, taču tu man liksi uzdzīvot.

Viņa atsmaidīja pretim. — Vai pietiks ar Amaretto vien?

— Ar to un vēl kaut ko. — Viņš cieši paraudzījās uz Džeidu. Šis bija visjaukākais vakars, kādu viņš kopš ilgiem laikiem pavadījis ar sievieti. Viņš īsti nebija aptvēris, cik nopietna ir Klarisa. Viņa labprātāk padarītu sev galu nekā ēstu šādas vakariņas. Viņa bija ne vien veģetāriete, bet neskārās klāt arī cukuram un alkoholam, līdz ar to padarot jebkuru kulināru darbību garlaicīgu.

— Es ceru, ka tev ir labi, — viņš sacīja, tā arī domādams.

— Lieliski. Ar tevi kopā jūtos burvīgi. — Un tā patiešām arī bija. Pat ja viņš nebūtu labs sarunu biedrs, tikai skatīšanās vien uz viņu arī sagādātu baudu. Šīs acis. Šīs caururbjošās zaļās acis. Un veids, kā viņš smaidīja, un viņa ogļmelnie mati, kas tieši īstajā vietā pieskārās apkaklītei. Džeida savulaik bija redzējusi daudz izskatīgu vīriešu, galvenokārt modeļus un homoseksuāļus. Džeks Paitons bija citāds. Viņš bija asprātīgs un gudrs, mazdrusciņ cinisks. Un viņš lika Džei-dai bez šaubīšanās aizmirst Marku Rendu.

Atnesa kafiju, Amaretto un ari Džeka saldējumu. Džeida pārliecās pār galdu un nočiepa mazliet no viņa šokolādes mērces. — Mmmm... — viņa nomurmināja, aplaizīdama lūpas. — Fantastiski!

— Vai tev ir kāds? — viņš spēji pavaicāja.

Viņa bridi vilcinājās ar atbildi, jo nebija īsti pārliecināta, ir vai nav viņai kāds. Marks Rends bija izteicis vēlēšanos atgriezties viņas dzīvē. Viņa nebija teikusi ne jā, ne nē, bet gluži vienkārši aizbēgusi un paslēpusies. Viņai tagad it kā vajadzētu to visu pārdomāt, tomēr viņa lieliski pavadīja šo vakaru. Kādu atbildi lai viņa dod? Tas nebija tik vienkārši.

— Es nezinu, — viņa klusi atteica.

Viņš neizpratnē raudzījās Džeidā. — Nezini?

Viņa paņēma savu Amaretto glāzi un nedaudz ielēja kafijā. — Nu... tas ir sarežģīti. Man bija sakars, ļoti ciešs sakars. Šobrīd es vairs neesmu tik ļoti pārņemta ar to cilvēku.

— Vai gribi par to parunāt?

— Nedomāju vis.

Viņi sēdēja klusēdami.

— Un tev? — viņa pajautāja, pārtraukdama klusumu.

Ko lai viņš Džeidai pastāsta? Ka viņam jāpārdomā

piedāvājums precēties? Tas gan labi skanētu.

— Es savā ziņā satiekos ar Klarisu Brauningu, — viņš piesardzīgi sacīja. — Mēs esam kopā ilgāk nekā gadu. Šobrīd viņa ir Ņujorkā.

Džeida sūca savu kafiju. Tas viņai nebija nekas jauns. Antonio pirms šī vakara viņai bija šo to pastāstījis. — Ā, — viņa novilka, tad padomājusi piebilda: — Viņa ir lieliska aktrise.

— Ir gan, — Džeks piekrita. Un viņi raudzījās viens otrā, un šis skatiens spēja visu aizdedzināt.

— Es gribu ar tevi pārgulēt, — Džeks ieteicās. Džeida bija pilnīgi viņa skatiena varā. — Es zinu.

— Nu un?

— Es nedomāju, ka mēs būtu ideāls pāris — ar mūsu pašreizējiem sakariem un visu pārējo.

Džeks cieši vērās viņā. — Vai tu mani gribi tikpat ļoti, cik es tevi?

— Jā. — Tas viņai izspruka pats no sevis.

42

Jā, Vēss zināja, ka kaut kas ar šo lietu nav īsti kārtībā, bet viņš nevarēja aptvert, kas īsti.

Viņš piezvanīja Rokijam un centās viņu iztaujāt.

— Mani tu tur iekšā nejauc! — Rokijs brīdināja. — Es tev tikai palīdzēju nodibināt sakarus. Varu tev tikai dot vienu padomu — esi cik vien iespējams piesardzīgs.

Tas jau nu gan Vēsam ļoti palīdzēja.

Pēc tam viņš piezvanīja uz studiju Silverai.

Klausulē atbildēja skarba un ne pārāk draudzīga balss: — Silveras Andersones ģērbtuve. Ko vēlaties?

— Es gribētu parunāt ar dāmu pašu.

— Viņa ir filmēšanā. Kas zvana?

— Vēss Manijs. Tas ir ļoti svarīgi.

— Jums nāksies to pateikt man, es pasacīšu Silverai. Nolādēts! Vēss patiesi bija gribējis visu paskaidrot

Silverai personiski.

— Es gaidu — runājiet! — sacīja skarba balss.

— Vai varat viņai pateikt, ka man uzradās viens darbiņš — bizness, tā teikt, un es šovakar nokavēšos. Es pacentīšos būt pie viņas pirms pusvienpadsmitiem.

— Sapratu.

— Pasakiet, ka man ļoti žēl, bet neko nav iespējams grozīt.

— Labi.

— Pasakiet viņai: ja es būtu varējis kaut ko darīt, es to darītu.

— Kas te būs — sāga ar turpinājumu? Es tikai uzklausu informāciju, nevis rakstu grāmatu!

— Piedodiet! Jā, mani sauc Vēss Manijs. M-A-N...

— Es zinu, kā to izrunā.

— Pateicos.

— Es viņai pateikšu.

Vēss pakasīja degunu. Jocīgi, bet vienmēr, kad viņš bija sanervozējies un saspringts, viņam vienmēr niezēja deguns. Parasti sāka durt trula sāpe bijušā lūzuma vietā.

Vēss bija ielicis aizlīmētā aploksnē tūkstoti dolāru, un tagad viņam bija jāizlemj, kur to noslēpt, kamēr būs padarīts darbiņš. Mājās drošas vietas nebija, te gluži parasta lieta bija ielaušanās.

Viņš pagaidīja, kamēr izdzirdēja Jūnitu pārnākam no darba, tad pieklauvēja pie viņas durvīm.

Durvis vērdama, viņa sēja ap savu tievo vidukli priekšautu. — Tu ieradies pārāk agri, — viņa pārmeta. — Vakariņas būs gatavas pēc stundas. Es gatavošu sautējumu.

Vēsam garšoja sautējums. Tas bija viņa mīļākais ēdiens. Īstenībā tas bija vienīgais ēdiens, ko vispār bija gatavojusi viņa māte.

— Es nevarēšu atnākt uz vakariņām, — viņš ar nožēlu sacīja, atcerēdamies viņas zīmīti.

Jūnita pat nepaskatījās uz viņu. — Ir jau labi, — viņa nomurmināja, un Vēss dzirdēja viņas balsī vilšanos.

— Tu taču mani nebrīdināji iepriekš, vai ne? — viņš vainīgi noteica.

— Es tevi saprotu. Tu nevari atnākt. Es visu saprotu, — viņa kategoriski sacīja.

— Atceries mani nākamreiz, — viņš ierosināja.

— Protams, — viņa bez jebkādas dedzības atsaucās.

Parādījās suns un sāka luncināt asti. Vēss noliecās

un to noglaudīja. — Kā klājas ķepai? — Viņš aplūkoja Jūnitas dzīvokli. Tādas pašas īrētas mēbeles kā viņam, lētas gleznas pie sienām, maza, saspiesta virtuvīte. Rēbas gaume nebija nekāda labā. — Ar ko tu nodarbojies? — viņš pajautāja.

Jūnita cītīgi tīrīja burkānus. — Es esmu oficiante bārā.

— Tu joko! Es arī reizēm strādāju bārā.

— Jā? — viņa pilnīgi bez intereses pajautāja. — Kur?

— Šur un tur. Es katrreiz izvēlos citu. Un tu?

— Holivudas bulvārī. Pie Tito.

— Es to nezinu.

— Tu to negribi zināt.

Viņš izvilka no savas ādas jakas kabatas aploksni ar naudu un cerēja, ka var Jūnitai uzticēties. Tā kā viņam citas izvēles nebija, viņš tomēr palūdza meitenei: — Vai varu šo te pie tevis atstāt? Tikai uz pāris stundām.

— Kas tur ir? — viņa aizdomīgi noprasīja.

— Mani mūža ietaupījumi, — viņš sarkastiski atbildēja. — Kas gan cits?

Noglaudusi priekšautu, viņa pavērās Vēsā, un viņas viegli piemiegtās acis piešķīra meitenei ļoti tramīgu izskatu.

— Nopietni, — viņš sacīja. — Te ir daži svarīgi dokumenti, ko es nevaru atstāt mājās. Tāpēc, ja tev nebūtu iebildumu... — viņš nenobeidza.

— Es agri eju gulēt, — viņa paziņoja, paņemdama no Vēsa aploksni. — Ja tu pārradīsies vēlāk par desmitiem, tad dabūsi to rīt no rīta, pirms es iešu uz darbu.

— Cikos tas ir?

— Rīt mana maiņa ir no vienpadsmitiem līdz trijiem. No mājas es iziešu deviņos piecpadsmit.

Lieliski! Silvera viņu parasti aizraidīja septiņos, kad pati devās uz studiju. Viņš savu naudu savāks astoņos no rīta, ja šovakar iznāks aizkavēties. — Es būšu pateicīgs, ja tu man izpalīdzēsi, — viņš noteica.

Jūnita pamāja, nolika aploksni uz sekcijas malas un ķērās atkal pie burkāniem.

— Labi, — Vēss sacīja, kāpdamies uz durvīm.— Labu apetīti. Ak, vēl, Jūnita...

-Jā?

— Izdari man vēl vienu pakalpojumu. Neizlaid vēstuli no acīm!

— Zvanīja tavs draudziņš, — Nora paziņoja. — Viņš izklausījās patiesi apburošs.

— Ko viņš gribēja? — Silvera vaicāja, mēģinādama neizrādīt savu pēkšņo interesi.

— Tavu ķermeni. Viņš sacīja, ka tu esot labākā gultas partnere, kāda viņam jebkad bijusi!

— Pateicos, Nora. To jau es zinu. Ko viņš īstenībā gribēja?

— Viņš aizkavēsies. Un pie tevis varēšot būt tikai pēc desmitiem.

— Nolādēts!

— Kas?

— Es neciešu, ka man liek gaidīt. Tu to zini.

Nora aizdedzināja savu četrdesmit ceturto cigareti

šodien. — Viņš teica, tā esot biznesa lieta.

— Kas par biznesu var būt naktī?

Nora paraustīja plecus. — Jautā to viņam, nevis man. Es tikai pateicu to, ko man lūdza.

— Es pajautāšu. — Viņa uzmeklēja lielā somā savu telefona grāmatu un pasniedza to Norai. — Sameklē man viņa numuru, labi?

Nora pakāpās atpakaļ. — Es esmu šeit, lai rūpētos par popularitāti, nevis mīļākajiem. Kur ir tavs asistents?

— Dieva dēļ, Nora! Tie ir cits par citu sliktāki. Pēdējo es atlaidu no darba, tu taču to zini.

Purpinādama Nora sameklēja Vēsa Mānijā telefona numuru. — Man vajadzētu pieprasīt dubultsamaksu. Es daru divus darbus.

— Es tev nopirkšu dāvanu, — Silvera laipni piedāvāja

— Tā varētu būt savrupmāja Maiami. Es laikam iešu pensijā.

Nora uzgrieza numuru un nogaidīja. Atsaucās automātiskais atbildētājs. Viņa pasniedza telefonu Silverai.

— Runā Vēss. Manis nav mājās. Es drīz atgriezīšos. Nosauciet savu vārdu, telefona numuru un zvanīšanas laiku. Nogaidiet signālus... tagad!

Laiks aprēķināts precīzi. Signāli atskanēja tūlīt.

— Ves! — Silvera necieta automātiskos atbildētājus, viņa jutās tik muļķīgi, ar tiem runājot. — Ē... kāpēc tu nokavēsies? Tas patiesi ir ļoti nepatīkami. Esi tik laipns un pirms ierašanās pie manis piezvani!

— Tas gan liks viņam trūkties, — Nora sarkastiski piezīmēja.

— Esi tik laipna un aizveries, dārgā! — Silvera augstprātīgi noteica un devās uz filmēšanu.

Visu ceļu no piekrastes Vēss brauca pa Saulrieta bulvāri. Viņš vadīja Silveras mersedesu pa labās puses joslu un nepārsniedza ātrumu. Nebūtu prātīgi, ja viņu šādā brīdī apturētu. Jau pati šī doma vien lika viņam nosvīst.

Ārprāts! Kur viņš bija iepinies un kāpēc?

Viņš zināja pietiekami, lai aptvertu — ja kabatā ir šaujamais, jābūt gatavam to arī lietot. Un viņam nebija ne mazākās vēlēšanās to darīt. Viņš tikai to izvilks, lai pabaidītu. Tāds bija viņa plāns. Ja tas puisis grasīsies sagādāt viņam nepatikšanas, viņš tūlīt atkāpsies un ātri laidīsies prom.

Lorela kanjons nogriezās no Saulrieta bulvāra un aizvijās kalnos līdz pat Ielejai. Māja, kuru Vēss meklēja, atradās pusceļā kalnos, blakus vairākām citām mājām uz privātā ceļa. Māju numuri bija uzrakstīti uz rindā esošajām pastkastītēm, un pie mājām bija uzraksti: «Personiskais īpašums — neienākt!», «Bruņota sardze», «Uzmanību — suns!».

Kurš te runāja par laipnu uzņemšanu?

Kalnos bija tumšs, un Vēsam caur mašīnas logu nācās paspīdināt lukturīti, lai pārliecinātos, ka viņš ir īstajā vietā.

Nogriežoties sānceļā, viņš lēnām brauca, meklēdams vajadzīgo numuru. To atradis, viņš pabrauca garām, lai aplūkotu apkārtni. Tūlīt aiz šīs mājas bija vēl viena, tālāk sākās vientuļi, stāvi kalni.

Vēss ar grūtībām apgrieza mašīnu, visu laiku plānodams un domādams. Viņš negribēja piebraukt pie parādes durvīm, apstādināt mašīnu un tā vienkārši izkāpt — ja lieta sarežģītos, viņš būtu īsts mērķis lodēm. Viņam vajadzēja būt tādā vietā, no kurienes varētu ātri pazust, ja tāda nepieciešamība rastos — viņš gan cerēja, ka neradīsies, bet piesardzība jau nekad nenāca par ļaunu.

Viņš pabrauca atpakaļ vēl divas mājas. Katrai mājai bija savs iebraucamais ceļš, kas aizvijās kalnos. No šī lielā ceļa nevienu māju redzēt nevarēja. Šķita — tās visas ir kaut kur tālu, šo līkumoto celiņu galā.

Impulsīvi Vēss sāka braukt pa vienu no neīstajiem celiņiem. Te braukšana neritēja kā manikirētajā Bever-lihilzā. Te bija visīstākie lauki — koki ar nokareniem zariem un daudz mežonīgu krūmāju.

Vēss sasniedza rančo tipa savrupmāju, pie kuras bija novietotas vairākas mašīnas. Izslēdzis gaismu, viņš apgrieza mašīnu un brauca atpakaļ uz lielā ceļa pusi. Nonācis pusceļā, viņš pieturēja mersedesu pašā ceļmalā, izslēdza aizdedzi un izkāpa no mašīnas. Iebāzis atslēgas kabatā, viņš paskatījās pulkstenī. Bez piecām minūtēm deviņi. Tas vīrs bija teicis, ka viņam pēc naudas jāierodas tieši deviņos. Viņš bija laikā.

Viņš ātri devās uz priekšu, priecādamies, ka apāvis ērtas sporta kurpes.

Pa taku uz priekšu, uz privātā ceļa pusi, kamēr bija klāt vajadzīgā māja, kur uzraksti atkal brīdināja par bruņotu sardzi un suņiem.

Gaidās trīcēdams, viņš pieveica pēdējo stāvo ceļa gabalu. Nolādēts! Visa šī situācija sasodīti atgādināja kādu Džeimsa Bonda gabalu!

Mājai tuvāk pienākot, izrādījās, ka viss tur ir klusu. Vienīgi kādā augšstāva istabā dega gaisma. Pie mājas atradās sudrabots maserati, melns džips un vecs zils furgons. Kaut kur kalnos gaudoja koijots.

Neziņā nodrebējis, Vēss tuvojās durvīm. «Gluži tāpat kā tuvojoties sievietei,» viņš nodomāja.

Uz pakauša gaisā sacēlušies mati brīdināja, ka tas tā nav vis.

Viņš pasniedzās pēc ieroča. Tas gulēja kabatā tieši tāpat kā drošības veste. Viņš jau vispār negrasījās to

lietot. Tikai izmantot kā drošības līdzekli nepieciešamības gadījumā, kā tas vīrietis bija sacījis.

Kādas nepieciešamības?

Vēss pašpārliecināti piespieda zvana pogu. Bija tieši deviņi.

Klusums. Nekā. Neviens neatsaucās.

Viņš piezvanīja vēlreiz.

Tas pats.

Pakāpies atpakaļ, viņš palūkojās uz apgaismoto logu. Nekādas dzīvības zīmes.

Nolādēts!

Kā magnēta pievilkts, viņš piesteidzās pie durvīm un nospieda rokturi.

Durvis atvērās. Pavisam vienkārši. Viņš bija nojautis, ka tā būs.

Iekšējā balss sauca: «Neej iekšā, idiot! Kustini savas kājas un laidies prom pēc iespējas ātrāk!»

Tālumā viņš dzirdēja gaudojam policijas sirēnas. Tās saplūda ar vientuļā koijota gaudošanu.

Ieejot mājā, Vēss domāja par Silveru. Par viņas dobjajiem smiekliem, glezno ādu, lielo degsmi...

Kungs Jēzu! Viņš bija zinājis, ka tās būs lamatas.

Uz kāpnēm izstiepies gulēja kāda vīrieša līķis. No . tā kā no krāna tecēja asinis, uz gaiteņa paklāja veidojot lielu peļķi. Vīrietis bija sašauts galvā.

Negribīgi Vēss iegāja dziļāk telpā, aukstumam stindzinot ķermeni.

Ar seju pret grīdu, pa pusei istabā, pa pusei gaitenī gulēja jaunas sievietes līķis, dzelteno matu šķipsnas bija asinīm piesūkušās.

Viņš juta kaklā kāpjam nelabumu, un, pagriezies, lai skrietu prom, viņš pamanīja ēnu ar paceltu roku un svina cauruli, kas bija pavērsta viņa virzienā.

— Ak, Kungs Jēzu, nē... — Vēss iesaucās, paceldams labo roku, lai sevi aizsargātu.

Bija par vēlu.

Iestājās tumsa.

Vēss Manijs uz laiku bija izstājies no spēles.

43

Pa ceļam no restorāna uz viesnīcu Džeida kavējās domās. Lai cik ļoti viņu pievilka Džeks Paitons, viņa neatzina un nekad nebija atzinusi vienas nakts romānus. Turklāt šoreiz situācija bija pārāk sarežģīta. Viņa vēl nebija izlēmusi, ko darīt attiecībā uz Marku. Un Džeks bija atzinis, ka viņam ir ciešs sakars ar Klarisu Brauningu. Tas viss nebija tik vienkārši.

Kad viņa to pateica Džekam, viņš to uzņēma ar filozofisku plecu paraustīšanu. — Laikam būsim palaiduši garām īsto brīdi, vai ne?

Džeida ar roku viegli pieskārās Džeka vaigam. Viņai bija dīvaina sajūta, ka viņi abi ir tuvi svešinieki. — Kaut kas tamlīdzīgs, — viņa klusi noteica.

Viņš lieliski saprata. Un viņi šķīrās kā labi draugi, neko neminēdami par turpmākajām tikšanās reizēm.

Nākamajā dienā lidojot atpakaļ uz Losandželosu, An-tonio vai mira nost no ziņkārības, gribēdams visu uzzināt.

Džeida bija atturīga. — Mēs vakariņojām. Mēs sarunājāmies. Viņš ir fantastisks.

— Un tālāk, mana daiļā? Tu ar viņu gulēji?

— Tā nav tava darīšana, — viņa kategoriski noteica.

Antonio saīga Viņš necieta, ka viņam kaut kas paliek

nezināms.

Pa ceļam uz mājām Džeida pavisam īsu brīdi kavējās domās par Džeku Paitonu. Tad viņa atcerējās Marku. Un saprata, ka viss vēl nav beidzies. Vismaz pagaidām ne.

Marks automātiskajā atbildētājā bija atstājis vairākas ziņas. Bija zvanījis arī Korijs; tā bija patīkama pārmaiņa. Džeida vispirms piezvanīja viņam.

— Kas jauns, brāļuk? — viņa jautri noprasīja.

— Nekas, — viņa balss skanēja skumji. — Vienkārši iedomājos par tevi. Varbūt es varētu tevi aizvest pusdienās.

Džeida palūkojās pulkstenī. Svētdiena, un jau gandrīz seši. — Mazliet pavēlu priekš pusdienām, — viņa attrauca. — Kā būtu ar vakariņām?

— Nevaru. Es būšu aizņemts.

«Tu vienmēr esi aizņemts,» viņa gribēja sacīt. «Vai neatceries, cik tuvi mēs kādreiz bijām?»

— Kur tu iesi? — viņa nedaudz pastīvi pavaicāja.

— Man te būs viesības... bizness.

Reizēm viņš tiešām Džeidu kaitināja. Ja viņa ietu uz viesībām un zinātu, ka brālis ir viens, viņa to aicinātu sev līdzi. Bet no viņa puses šādu piedāvājumu varēja negaidīt.

— Vai zini? Es vēl aizvien neesmu redzējusi tavu māju un iepazinusies ar tavu draudzeni, — viņa sacīja un, pirms brālis paspēja atbildēt, turpināja: — Klau, es zinu, tu domā, ka man tas nepatīk. Un man jāatzīst, es tiešām biju sarūgtināta, kad tu stāstīji — jūs ar Maritu esat pašķīrušies. Tomēr es tevi mīlu, un, lai ko tu darītu... nu... tā ir tava dzīve. Kad es varēšu ar viņu iepazīties?

— Ar ko?

— Ar tavu draudzeni, aunapiere!

Gara pauze. Viņš acīmredzot par Šo ideju nebija sajūsmā.

Ļoti žēl. Viņa jau tā ilgi gaidījusi. Viņa gluži labi varētu palūkoties uz sievieti, kas izjaukusi brāļa laulības dzīvi un ģimeni.

— Zini, ko es tev teikšu? — viņa ierunājās. — Kā būtu, ja es jūs abus nākamnedēļ aizvestu vakariņās? Uz mana rēķina. Ko tu sacīsi par piektdienas vakaru?

Viņš klusēja.

— Vai es dzirdēšu atbildi? — Džeida neatlaidās.

— Ļauj man padomāt. Es tev rīt piezvanīšu, — viņš beidzot atsaucās.

Ak Dievs! Varētu domāt, ka viņa Koriju aicina uz bērēm!

— Apsoli?

— Apsolu.

Nolikusi klausuli, viņa ielika magnetofonā Brūsa kaseti. Springstīns viņu vienmēr uzmundrināja, viņš neko sliktu nespēja izdarīt.

Tad viņa aptvēra, ka kaut kas jādara attiecībā uz Marku, un vēlreiz pasniedzās pēc telefona.

— Lords Rends pusdienlaikā izrakstījās no viesnīcas, — paziņoja viesnīcas telefonists.

— Vai esat pārliecināts?

— Pilnīgi pārliecināts, kundze.

— Vai viņš neatstāja telefona numuru, kur viņu var atrast?

— Lūdzu, vienu mirklīti. Es palūkošos.

Protams, Marks nebija slaistījies un viņu gaidījis. Kas par degsmi! Kas par neatlaidību! Kāds nelietis!

Tu nedomā loģiski, Džonsone. Tu taču biji tā, kas aizlaidās.

Telefonists atgriezās. — Nav atstāts neviens telefona numurs.

— Pateicos. — Viņa nolika klausuli un prātoja, kur pašlaik ir Marks. Viņa bija ar to spēlējusi paslēpes. Tagad viņš atmaksāja vienīgi ar to pašu. Muļķa anglis. Viņš taču zināja, ka Džeida necieš paslēpes.

Džeks nespēja vainot Džeidu, ka viņa pārdomājusi. Galu galā tā bija sievietes priekšrocība — izvēlēties, un viņš vienmēr bija centies šajā jautājumā izturēties kā džentlmenis. Tikai tas neko nelīdzēja, un viņš vēl aizvien alka pēc Džeidas. Un, ja Džeks Paitons pēc kaut kā alka, viņš parasti to dabūja.

Viņš atgriezās tukšajā viesnīcas numurā un piezvanīja uz Ņujorku Klarisai. Viņa bija apmetusies pie draudzenes. Klarisa neatzina lielos viesnīcas numurus, dzīvokļus. «Man patīk dzīvot starp parastiem cilvēkiem,» viņa bija Džekam sacījusi. «Un Ņujorkā man neviens nepievērš uzmanību. Es mierīgi varu klaiņot apkārt.»

Protams, viņa to varēja. Tāpēc ka Klarisu ikdienas dzīvē neviens nekad nepazina.

Viņa pati pienāca pie telefona.

— Sveika, mīļā! — Džeks ierunājās. — Es te tā sēžu un domāju par tevi.

Viņas balss skanēja apslāpēti: — Kas runā?

Ak Dievs! Tu saejies ar sievieti vairāk nekā gadu, un viņa pat nepazīst tavu balsi! — Fils Donahju, — viņš sausi paziņoja.

— Ak Dievs! Džek! Te pašlaik ir pustrīs naktī. Kur tu esi?

— Tu man neticēsi.

— Tad jau redzēsim.

— Lasvegasā.

— Vai tu esi piedzēries?

— Kad tu mani esi redzējusi piedzērušos?

— Tev tādam jābūt, ja tu esi Lasvegasā.

— Es esmu skaidrā. Un man tevis pietrūkst. Es zvanu, lai pasacītu tev «labvakar».

— Tu esi piedzēries. Un tu esi mani pamodinājis. Tiešām, Džek, tev brīžam pilnīgi pietrūkst prāta. Pārtraukts naktsmiers traucē manus bioritmus.

— Tu runā kā īsta kalifomiete.

— Kas?

— Nekas.

— Es ļoti mēģināšu atkal aizmigt. Ja gribi, piezvani man rīt.

Jā, šitai dāmai vis nepiešķirsi pašas romantiskākās būtnes titulu!

Džeks ielēja sev brendiju. Viņš to domīgi izsūca, iegāja aukstā dušā un devās gulēt.

Bija vakari, kad gluži vienkārši nebija iespējams laimēt.

Nespēdams pierunāt skaistāko no Suzannas trīs draudzenēm, Hovards pievērsās maza auguma rudmatei ar milzīgām silikona krūtīm un muļķīgu smaidu. Kad Hovards viņu aizveda uz savu viesnīcas numuru un izģērba, pat viņu nepatīkami pārsteidza divas lielās un ļumošās miesas puslodes. Tas izskatījās kā tikko izliets cements pirms sacietēšanas — kā pāris lielas melones ar ķirsi virsū.

— Man ir iesnas, — viņš paziņoja nošņaukdamies. — Būs labāk, ja tu iesi mājās.

— Atļauj man tās pārciest kopā ar tevi, — viņa lūdzās. — Es zinu vislabākās zāles!

— Nē, — Hovards neatlaidās. — Es nejūtos labi. Šķiet, man ir temperatūra.

Negribīgi ģērbdamās, viņa atzinās, ka kopā ar draugu strādājot pie filmas scenārija. — Vai varu tev to aizsūtīt? — viņa cerīgi jautāja.

Atkal slazdā. — Jā, protams.

Tikko viņa aizgāja, Hovards mēģināja sazvanīt savu iepriekšējās nakts sievieti. Atsaucās automātiskais atbildētājs, bet pēc piecām minūtēm piezvanīja viņa pati.

— Atbrauc šurp! — viņš sacīja. — Turpināsim to, ko gluži nepabeidzām vakar.

Viņa vilcinājās. — Esmu aizņemta.

— Kas varētu tavu aizņemtību mazināt?

Viņa nosprieda, ka Hovards ir spējīgs uzklausīt patiesību. — Es ņemu tūkstoš dolāru par nakti. Pagājušā bija uz viesnīcas rēķina. Kā tad būs, dārgumiņ? Es pieņemu arī kredītkartes.

Hovards bija nikns. — Tu esi prostitūta?

— Nē. Es esmu Mērija Popinsa. Vai tu to nezināji? Tad man aizbraukt vai ne?

Viņš nometa klausuli. Hovards Solomens nepārgu-lēja ar prostitūtām. Hovards Solomens nekad mūžā nebija maksājis!

Nolādētais Dino Foniceti! Ko viņš domāja, ar ko viņam īsti darīšana?

Manons pēc viesībām devās atpakaļ uz Karlosa Bren-ta burvīgo māju. Viņus pavadīja visa ierastā kompānija un vēl daži, ko viņi sastapa pa ceļam.

Karloss viņu izvadāja pa savrupmāju, kurā bija sešpadsmit guļamistabas, īsta ierakstu studija, divi milzīgi peldbaseini un golfa laukums.

— Sī ir tikai tāda maza aliņa, — Karloss lielījās. — Mana īstā māja ir Palmspringsā. Es labprāt vēlētos, lai tu ar savu brīnišķo sievu drīzumā ierastos pie manis nedēļas nogalē.

— Nav slikta doma, — Manons piekrita.

— Esmu redzējis tavu sievu televīzijā. Viņa ir īpaša būtne!

Kad Melānija Senna bijusi televīzijā?

— Vitnija Valentina Keibla, — skaļi prātoja Karloss. — Cik skaista sieviete!

Manons saviebās. — Mēs esam šķīrušies, — viņš atzinās.

Karloss izskatījās pārsteigts. — Vīrietim, kurš ļauj aiziet tādai skaistulei, jābūt ārprātīgam!

Manons pamāja. Bija daži apgalvojumi, pret kuriem nebija iespējams iebilst.

Klindžera lidmašīna aizlidoja no Lasvegasas agrāk, nekā bija paredzēts. Visi trīs pasažieri ar nepacietību gaidīja, kad atgriezīsies Losandželosā.

44

Galvā bija viena vienīga zilgana migla. Un neciešamas sāpes. Un, kad Vēss atvēra acis, viņam nebija ne jausmas, kur, pie velna, viņš atradās.

Ak, sasodīts! Viņam jāizbeidz šie vienas nakts romāni. Viņš aizies postā no šīs pamošanās svešas sievietes gultā.

Taču viņš neatradās gultā. Viņš bija uz grīdas. Un labajā rokā bija sažņaugts ierocis. Un... ak, nolādēts... zilā migla pacēlās, un Vēss zināja, ka viņš ir lielās nepatikšanās.

Cenzdamies saskaņot ķermeņa un smadzeņu darbību, viņš mēģināja piecelties, vispirms nomezdams uz grīdas ieroci.

Viņš atradās Lorela kanjona mājas priekštelpā, un kopā ar viņu bija tikai tie divi līķi, kuri te bija gulējuši jau iepriekš.

Kaklā kāpa nelabums, un viņš iestreipuļoja tuvākajā tualetē un izvēmās. No brūces galvā viņa acī iepilēja asinis, un Vēss aptvēra, ka jātiek prom, cik ātri vien iespējams. Kāda nezināma iemesla dēļ viņš bija iedzīts lamatās, un Vēss negrasījās nogaidīt šeit, lai noskaidrotu, kāpēc tā noticis.

Ātri ieskatīdamies pulkstenī, viņš konstatēja, ka kopš viņa ierašanās pagājušas tikai septiņas minūtes, — tas tikai apliecināja, ka viņa galvaskauss ir veidots no betona.

Mājā bija dīvains miers. Skaļš klusums, kas likās kliedzam: «Laidies prom!»

Vēl aizvien ne visai droši turēdamies kājās, nelabuma mocīts, viņš pacēla ieroci. Uz tā, protams, bija viņa pirkstu nospiedumi. Lai kurš viņam bija sitis pa galvu, tas to jau bija paredzējis.

Vai šis bija slepkavības ierocis?

Iespējams.

«Mēs neko vairs negribam ne zināt, ne dzirdēt par šo pārīti.»

Kā tad. Nekāda sakara. Tos abus noslepkavo, tad aizsūta vienu idiotu, kam uzliks visu vainu. Šo idiotu notver nozieguma vietā, bet īstajam vīram ar to nav nekāda sakara.

Sasodīts!

Viņi bija nopirkuši Vēsu par tūkstoš dolāriem. Lielisks gājiens. Kurš gan noticēs Vēsa Mānijā stāstam?

Viņa sirds sitās tik stipri, ka Vēss gandrīz baidījās pakustēties, lai tā neeksplodētu. Drūmi viņš centās atcerēties visas filmās redzētās slepkavības. Pirkstu nospiedumi! Jātiek vaļā no visiem pirkstu nospiedumiem.

Viņš iebāza ieroci kabatā. Nebija nekādas jēgas to notīrīt tūlīt. Ierocis bija svarīgs lietiskais pierādījums, un viņam vajadzēs no tā tikt vaļā, lai pilnīgi pārliecinātos, ka to nekad nevarēs saistīt ar viņa vārdu.

Drudžaini viņš vēlreiz iedrāzās tualetē, paķēra vairākas salvetes un noberza visu, kam varēja būt pieskāries.

Prom! Prom! Prom!

Parādes durvis vēl aizvien bija pusvirus. Viņš noberza durvju rokturi. Un zvanu. Nolādēts! Viņš izdzirda šurp-braucošas mašīnas troksni un steidzīgi ielīda krūmos.

Sirdspuksti vien jau varēja viņu nodot.

Pēc mirkļa lielā ātrumā piebrauca policijas mašīna un apstājās vaļējo durvju priekšā. Vēss mašīnas iekšpusē saskatīja divus virsniekus, kuri, šķiet, nemaz negrasījās atstāt drošo satiksmes līdzekli.

Viss sakrita.

Jāiedzen slazdā kāds idiots.

Jāizsauc policija.

Šis idiots tiek atrasts ar slepkavības ieroci rokās. Kāda gan nozīme tam, ka viņš bija piekauts līdz nāvei? Viņam rokās bija sasodītais slepkavības ierocis! Tāpēc viņš bija nolīgts, lai īstie vainīgie tiktu cauri sveikā!

Ar pārcilvēciskām pūlēm viņš centās elpot lēni un ritmiski. Kad tie ieies mājā, policija jau būs aplenkusi visu apkārtni. Viņam bija jātiek prom pēc iespējas ātrāk.

Galvā joņoja domas. Ja vien viņš varētu atbrīvoties no ieroča, tas ļoti palīdzētu. Bet kā lai to izdara?

Sviedriem saplūstot ar acī pilošajām asinīm, viņš lēni līda pa mitro zemi, slēpdamies aiz koku un krūmu biezās lapotnes, kas sitās sejā un ķērās matos un ādā.

Vēss Manijs nekad nebija bijis ticīgs. Vienīgi šobrīd šķita — ir īstais laiks skaitīt lūgšanas, un viņš to arī drudžaini darīja.

Viens no policistiem izkāpa no mašīnas. Viņš bija liels uz būdīgs, kādam policistam arī būtu jābūt. Viņš kaut ko pateica savam biedram, bet Vēss nedzirdēja, ko īsti. Laimīgā kārtā viņš jau bija norāpojis krietni tālu.

No mašīnas izkāpa otrs policists, īsu brīdi apspriedušies, abi izvilka ieročus un sāka virzīties uz mājas durvīm. Viņi bija uzgriezuši muguru Vēsam.

Mirkli apsvēris, Vēss nosprieda, ka ir īstais brīdis celties augšā, ieslīdēt ēnā un steigšus mesties prom no nozieguma vietas.

Viņš skrēja pa iebraucamo ceļu tā, it kā viņam pakaļ dzītos pats nelabais. Tad pa lielo ceļu. Pa otru iebraucamo ceļu, kur viņš prātīgi bija novietojis mersedesu. Drudžaina taustīšanās kabatā pēc atslēgām. Mašīnā. Ieslēgt aizdedzi. Ne pārāk ātri. Neizraisīt aizdomas.

Elpošana bija apgrūtināta, un rīkli dedzināja tā, it kā viņš tikko būtu izsprucis no degošas mājas. Sānā asi un neciešami dūra un velnišķīgi sāpēja galva. Viņš nebija domājis, ka ir tik sliktā formā.

Lēni viņš nobrauca līdz lielajam ceļam, pats sevi atturēdams, lai nespiestu gāzes pedāli grīdā. Ticis līdz Lorela kanjona ceļam, viņš strauji pagriezās pa kreisi un atļāvās uzelpot. Neveikli izvilcis no kabatas ieroci, viņš to pabāza zem pasažieru sēdekļa. Lejup no kalna virzījās arī citas mašīnas, un Vēss ieslīdēja starp kādu hondu un džipu. Atkal varēja uzelpot.

Kad Vēss jau bija nobraucis pusceļu, no Saulrieta bulvāra puses viena aiz otras aiztraucās divas policijas mašīnas. Sirēnām kaucot un sarkanajām gaismām zibot, tās drāzās augšā kalnā.

Līdz ar citām mašīnām Vēss nobrauca mersedesu malā, ļaudams policijai pabraukt garām. Smagi elpodams, viņš no cimdu nodalījuma izņēma salveti un noslaucīja pieri. Asinis saka sarecēt, veidodamas gļotainu masu.

Vēsam atkal gribējās vemt, bet viņš neuzdrīkstējās to darīt.

Viņš bija drošībā. Pagaidām.

Vienīgi — ko viņš, pie velna, lai tagad iesāk?!

Silvera vēlreiz dusmīgi paraudzījās pulkstenī. Pāri deviņiem. Viņa nebija radusi gaidīt, it īpaši jau tādus kā Vēss Manijs.

Pēkšņā niknumā viņa piezvanīja Denisam Denbijam.

Viņš bija mājās. Silvera būtu ļoti pārsteigta, ja tā nebūtu.

— Tas galdiņš Spago restorānā, Denis, — viņa murrāja. — Vai tas mūs vēl aizvien gaida?

Deniss, kurš bija centies sazināties ar Silveru jau kopš tā starpgadījuma homoseksuāļu restorānā, nevilcinājās ne mirkli. — Priekš tevis, Silvera, mīļā, viss ir iespējams.

— Atbrauc man pakaļ pēc piecpadsmit minūtēm! — viņa pavēlēja.

Viņš nokavēja vienu minūti, un tas bija apbrīnojams sasniegums, ja ņem vērā, ka viņam vajadzēja tikt vaļā no draudzenes (četrdesmitpiecgadīgas melnmatainas režisora sievas, kura slepeni satikās ar puišiem), piezvanīt uz Spago restorānu un nekavējoties sarunāt galdiņu. Tas nebija viegli, bet Silveras Andersones labad viņi pacentās. Un vēl bija jāpārģērbjas. Viņam mugurā bija sportiska tipa žakete, itāliešu ražojuma bikses un gaiši rozā kašmira džemperis.

— Tu man esi piedevusi! — viņš iesaucās, noskūpstīdams Silverai roku, — viņš bija manījis Džordžu Hamiltonu lietojam šādu žestu ar lieliem panākumiem.

— Es vispār nebiju dusmīga. — Viņa izskatījās eleganti nevērīga ziemišķādas žaketē un biksēs, sasējusi atpakaļ pati savus matus un ar visu studijas grima kārtu.

— Tu neatbildēji uz maniem zvaniem, — viņš iebilda.

— Denis, dārgais, tev jāsaprot, ka man reizēm nav laika pat uz tualeti aiziet!

Viņš saprata. Silvera bija ļoti aizņemta sieviete.

Uz nelielā pakalniņa blakus Spago restorānam bija sapulcējušies fotogrāfi un apbrīnotāji gaidīja ierodamies kādu slavenību. Tā kā slavenības vienmēr izmantoja sētas durvis, iespējas iegūt labu fotouzņēmumu bija ļoti nelielas.

Silvera vēlējās, lai Deniss brauc ar viņas rolsroisu. Pie autostāvvietas drūzmējās Silveras apbrīnotāji, ilgpilnās balsīs uzsaukdami viņai uzmundrinājumus. Silvera tiem atvēlēja karalisku rokas mājienu un pa sētas durvīm iegāja restorānā, Denisam paklausīgi sekojot viņai pa pēdām.

Pirms viņi nokļuva pie galdiņa, kas viņus jau gaidīja, viņiem bija jāiziet cauri smaidu, skūpstu un goddevīgu sveicienu parādei. Spago restorāns ar savu nepiespiesto atmosfēru, satriecošajām picām un neticamo saldo ēdienu klāstu bija slavenību pulcēšanās vieta numurs viens. īpašnieks un galvenais pavārs Volfgangs Paks kopā ar savu tumsnējo izteiksmīgo sievu rūpējās, lai apmeklētāji te justos ērti, kā mājās.

— Es dievinu šejienes burvīgo ziedu izkārtojumu, — Silvera piezīmēja, kad viņi bija apsēdināti pie galdiņa.

— Es tāpat, — Deniss piekrita.

— Un šī ir tik jautra vietiņa.

— Piekrītu, — sacīja Deniss.

Kad viņš vispār nebija piekritis? Viņš Silverai vienmēr atsaucās tikai ar «jā». Viņa ar to varēja darīt, ko vien vēlas.

Vēss Manijs tāds nebija. Viņā bija kaut kas īpašs... kaut kas nezināms... kaut kas bīstams.

Silvera uzbudinājumā notrīsēja. Un viņš savu mantu lieki netērēja. Nu, vismaz ne ar vienu no viņai pazīstamām. Bija pilnīgi iespējams, ka puse no šobrīd restorānā esošajām sievietēm ar Denisu bija pārgulējušas.

Šovakar viņa Vēsu pārmācīs. Lai viņš skaidri saprot, ar ko viņam darīšana. Viņa bija atstājusi Vladimiram sīkus norādījumus — ja zvanīs misters Manijs, viņam bija jāpaziņo, ka Silveras kundze izgājusi un lai Vēss zvana nākamajā dienā. Vai, ja Vēss ierastos pats, Vladimiram tūlīt viņš jāsūta prom.

Lai Vēss apjēdz, ka Silvera nemaz nav no viņa tik atkarīga tāpēc vien, ka viņam ir kārtīgs daikts un pārliecinoša mēle.

Viņa pasmaidīja, iedomādamās šīs abas Vēsa ķermeņa daļas.

— Par ko tu smaidi? — ziņkārīgi ievaicājās Deniss.

Silvera paņēma maizes šķēlīti, kāri paskatījās uz to un nolika atkal atpakaļ. — Ne par ko tādu, kas varētu interesēt tevi, dārgais Denis. Vai mēs kaut ko pasūtīsim? Esmu izsalkusi.

Saulrieta bulvāra gāzes uzpildes stacijas tualetes spogulī Vēss ieraudzīja tādu atspulgu, kas viņu nobiedēja ne pa jokam. Mežonīgs skatiens acīs, sapinkāti mati, krustu šķērsu saskrāpēta seja. Apģērbs netīrs un saplēsts un uz galvas tajā vietā, kur viņam bija trāpīts, — neglīts recekļains plankums.

Un tomēr šitā bija labāk nekā būt pagalam ar lodes cauršautu galvaskausu.

Viņš juta atkal kaklā kāpjam nelabumu, šoreiz gan nekas vairāk kā kuņģa sula laukā nenāca.

Viņš ātri nomazgājās, cik labi vien varēdams. Rezultāts gan nebija tāds kā gadījumā ar Polu Ņūmenu. Tā nu tas bija. Viņš izskatījās briesmīgi.

Rakņādamies kabatās, lai sameklētu cigarešu paciņu, viņš atrada divas neparedzētas lietas. Lielu, caurspīdīgu aploksni, pildītu ar baltu pulveri, kas aizdomīgi atgādināja kokaīnu. Un lietotu tūkstošdolāru banknošu kaudzīti — pavisam divdesmit divus tūkstošus.

Sasodīts! Viena no plāna detaļām. Viņi bija gribējuši, lai Vēsu notver kā starpnieku.

Nikni lādēdamies, viņš sabāza visu atpakaļ kabatā. Tieši laikā, jo tualetē ienāca divi meksikāņi, attaisīja bikšu rāvējslēdzējus un sāka nokārtoties.

Vēss izsteidzās laukā un piegāja pie telefona aparāta. Pirmā doma bija piezvanīt Rokijam. Lai noskaidrotu, cik daudz zina viņa labākais draugs.

Brīdi viņš spēlējās ar monētu. Zvanīt? Nezvanīt?

Garām gāja prostitūta oranžās tīkliņzeķēs, ar ļoti nedaudziem apģērba gabaliem mugurā. — Vai gribi paviesoties mīlas valstībā? — viņa izmeta.

9

Vēss nepievērsa viņai uzmanību. Varbūt nemaz nebūtu prātīgi zvanīt Rokijam. Galu galā Rokijs pirmām kārtām bija vainīgs, ka Vēss iekūlies šajā ķezā.

Tad viņš iedomājās, ka varētu doties mājās. Vai tas bija droši?

Protams, tas bija droši. Ko gan viņam tagad varēja padarīt?

Viņi varēja ierasties, lai meklētu savu naudu, tā lūk. Diez vai tā skaitījās sīknauda. Viņi varēja ierasties, lai atprasītu savu kokaīnu — tam jābūt vismaz pusotra tūkstoša dolāru vērtībā.

Vēsam nebija ne mazākās vēlēšanās šķirties no abām šīm mantām. Šo naudu viņš patiesi bija nopelnījis. Un arī to tūkstoti, ko bija atstājis pie Jūnitas.

Nē, doties mājās šovakar gan nebija visprātīgākā ideja pasaulē.

Vēss apsvēra citas iespējas. Un tad iedomājās par Silveru Andersoni. Viņas mājā Vēsu neviens nemeklēs. Pie Silveras viņš būs drošībā.

45

— Mēs rīkosim vakariņas par godu Silverai Ander-sonei, — Popija, spoguļa priekšā sukādama savus garos matus, paziņoja.

Hovards, kas nesen bija atgriezies no Lasvegasas un tagad sēdēja gultā, apkrāvies ar laikrakstiem, dokumentiem un neatbildētām vēstulēm, palūkojās uz sievu tā, it kā viņa būtu zaudējusi prātu. — Kāpēc? Tu taču viņu tikpat kā nepazīsti.

Popija turpināja sukāt savas greznās krēpes. — Tā ir politika, saldumiņ. Var pienākt diena, kad tu gribēsi, lai viņa piedalās kādā no tavām filmām. Sabiedriskas saskarsmes deva nevienam nav nākusi par ļaunu.

— Dieva dēļ, vai tu vari runāt normālā valodā?

Popija pieliecās tuvāk spogulim un nopētīja savu izcili kopto sejas ādu. — Esmu nolēmusi rīkot šīs vakariņas Čeizena restorānā. Ko tu man ieteiktu ielūgt?

Pazīdams Popiju, Hovards zināja, ka viesu saraksts jau sastādīts. — Man vienalga. Cik cilvēkiem tu to visu esi ieplānojusi?

— Astoņiem pāriem. Es gribētu, lai ari tu tur piedalītos, Hovard.

Vakariņas par godu Silverai Andersonei. Jau sākumā var izsvītrot brālīti Džeku. Manonu varētu ielūgt, bet, ja būs Manons, Hovards nevarēs uzaicināt Vitniju, un Vitniju nu gan viņš tiešām gribēja redzēt.

— Es nezinu. Tu jau man esi sabiedrības dvēsele. Tu pati atradīsi vislabāko variantu.

Tieši tādu atbildi viņa bija cerējusi sagaidīt. Viņa nolika susekli un pamērcēja pirkstus dārga krēma kārbiņā, pēc tam viegli iemasējot krēmu ap acīm.

— Nu, — viņa iesāka, — mēs un Silvera ar savu pavadoni — es ceru, tas būs Deniss, viņš ir tik burvīgs — tas būs divi pāri. Tad es vēl iedomājos par Vaitiem un Gūsbergeriem. Varbūt Oliveru īsternu un Manonu ar Melāniju, un...

— Tad jau labāk uzaicini Vitniju, — Hovards pārtrauca. — Es vēl aizvien domāju, ka viņa derētu tajā tevis ieteiktajā scenārijā.

Popija beidza iemasēt krēmu. — Vitnija atkal satiekas ar Čaku Nīlsonu, — viņa paziņoja. — Tu taču zini, ka viņš tev nepatīk. Un es jau ieminējos Melānijai par šīm vakariņām. Nebūs labi, ja es viņu tagad neielūgšu. Un Manons un Vitnija abi kopā laikam nav labākais variants, vai ne? — Viņa apgriezās un jautājoši pavērās Hovardā.

Viņš pacēla augstāk pidžamas apkaklīti. Lasvegasā iegūtos mīlas kodienus viņš bija veiksmīgi apslēpis ar Popijas spoguļgaldiņā atrastās kosmētikas kārtu. Gultā taču laikam nevarēja vilkt džemperi ar augstu apkaklīti.

— Nekādā gadījumā, — viņš īsi noteica.

— Ak Dievs... — viņas bērnišķīgā balstiņa ietrīcējās.

— Es ceru, ka nebūšu izdarījusi kādu muļķību. Hovards necieta šo sievas bērnišķīgo balstiņu. — Nu,

tad mēs sarīkosim citas vakariņas, — viņš autoritatīvi sacīja. Tad ta liela lieta. Tu vari ieplānot kaut ko īpašu par godu Manonam un tai, kā viņu tur sauc.

Popija padomāja un nosprieda, ka tā nepavisam nav slikta doma. Viņa varētu gūt labu reputāciju ar šādu nelielu vakariņu rīkošanu — varbūt reizi nedēļā — un ikviens centīsies iekļūt uzaicināto viesu sarakstā.

— Lieliski! — viņa iesaucās, pielēkdama kājās un aizsteigdamās pie viņa. Popija ar ceļiem uzmetās uz gultas, acumirklī galīgi sajaukdama Hovarda papīru jūru. — Tu esi gudrs puika!

Viņš ielūkojās Popijas rožsārtā naktskrekla dekoltē. Tur nepacietīgi gaidīja ideāls trīsdesmit sestā izmēra krūšu pārītis. Viņas krūtis! Viņš par tām bija maksājis. Tās nepavisam nelīdzinājās Lasvegasas rudmates briesmoņiem. Šīs bija dzīvīgas un stingras. Ne par lielu, ne par mazu. īstenībā — tieši laikā. Pirms to pārveidošanas Popija bija apspriedusies ar Hovardu, cik lielām tām vajadzētu būt. — Lai var kārtīgi saņemt saujā, — viņš bija atteicis, un Popija bija paklausījusi.

— Man ir īstais noskaņojums, Hovij, — viņa pavedinoši nočukstēja.

«Bet man nav,» viņš gribēja atbildēt. Tikai neizrādīja to. Viņš pagrūda papīrus malā, izslēdza gaismu un pasniedzās pēc viena no saviem īpašumiem. Pēc gaidošā trīsdesmit sestā izmēra īpašuma.

— Es vakar pusdienoju kopā ar Popiju Solomenu, — Melānija Šenna paziņoja Manonam.

Viņš pārtrauca pumpēšanos un noteica: — Kāpēc tas bija vajadzīgs?

— Viņa mani uzaicināja.

— Ak tā, un ko tad viņa gribēja?

— Vienkārši izrādīt draudzību.

— Kā tad!

— Nē, patiešām.

— Viss, ko dara Popija Solomena, tiek darīts ar nolūku.

— Ja ari viņai bija kāds īpašs iemesls mani uzaicināt, viņa to neatklāja.

— Tad vēl atklās.

— Ko tu ar to gribi teikt?

— Gan redzēsi.

Viņš turpināja pumpēšanās vingrojumus, tad pārgāja pie trenažiera, kur sāka vingrināt rokas.

Melānija Senna viņu maigi vēroja. Viņš bija tik glīts, un viņa vīru tik ļoti mīlēja. Un tomēr, par spīti viņas grūtniecībai, viņš aizvien vairāk attālinājās no sievas. Viņa gan to nespēja pamatot, tā bija tikai tāda nojausma.

— Vai Lasvegasā bija jautri? — viņa mundri apvaicājās.

— Pie velna, nē! Man tur riebās.

«Kāpēc tad tu brauci?»

Viņa nespēja to pajautāt. Manons darīja, kas viņam tīk, un viņa nekad neuzdeva jautājumus.

— Pēc pusdienām mēs ar Popiju devāmies iepirkties, — viņa vēl piebilda.

Manons bija zaudējis interesi. — Labi, — viņš attrauca.

— Viņa mani aizveda uz Džordžio salonu, un es tur atvēru rēķinu.

— Priecājos dzirdēt.

Viņa prātoja, cik gan priecīgs būs Manons, dabūjis zināt, ka viņa iztērējusi vairākus tūkstošus dolāru. Popija bija viņu iedrošinājusi. «Dieva dēļ, patērē taču viņa naudu!» viņa bija mudinājusi. «Kā tu domā, kāpēc tad viņš to pelna?»

Tā pirmo reizi viņu laulības laikā Melānija Senna bija tērējusi naudu, neprasot atļauju.

Manons elsdams pūzdams trenējās sviedriem vaiga. Viņa muskuļi piebrieda.

— Popija mūs uzlūdza uz vakariņām, ko viņa rīko par godu Silverai Andersonei, — Melānija Šenna sacīja.

— Popija šo un Popija to. Man likās, ka tu neciet pusdienošanu un iepirkšanos, un visas tās pārējās muļķības.

— Tās nebija muļķības. Man tur patika. Es iepazinos ar dažām ļoti interesantām sievietēm.

— Ar ko? — viņš neticīgi noprasīja.

— Ar Idu Vaitu... un Karmelu Gūsbergeri.

Manons sāka aizgūtnēm smieties. — Tās abas vecās

ķēves! Kungs Jēzu, mazā, tu patiesi saejies ar dīvainu kompāniju. Tās vecenes ir tik samaitātas, ka viņas pat aci nepamirkšķinātu, ja Reigans joņotu pa Rodeo ielu, palaizdams gāzes!

Melānija Šenna uzmeta lūpu. Reizēm Manons pret viņu izturējās kā pret idioti, un tas jau sāka apnikt. Lai viņa darīja ko darīdama, Manons tikai vīpsnāja un kritizēja, un viņai tas bija līdz kaklam. Tajās pusdienās sievietes bija apspriedušas nesenu skandalozu šķiršanās prāvu. Sieva bija pieprasījusi un ari dabūjusi pusi no sava miljardiera vīra īpašumiem. Popija bija jautri piemiegusi ar aci. «Kalifornijas likumi. Tik godīgi. Man tie patīk!» Un tad viņa sazvērnieciski bija pieliekusies tuvāk Melānijai Šennai. «Tu taču neparakstīji pirmslaulību atteikšanās rakstu, vai ne?»

«Kas tas tāds?»

Popija bija skaļi smējusies un paskaidrojusi viņai.

Tagad Melānija Šenna saprata savu spēku, un, ja Manons nemainīs savu attieksmi, viņa noteikti izmainīs savējo un panāks, lai Manons pret viņu neizturas kā pret kājslauķi.

— Andersones kundze ir izgājusi, — Vladimirs kategoriski paziņoja klausulē, kas viņu savienoja ar vārtiem.

— Es zinu, — Vēss mierīgi atteica. — Bet man ir viņas mašīna, un viņa lūdza, lai es to atdodu.

— Ā... — nopūtās Vladimirs.

— Ā... — Vēss izmēdīja.

Iestājās pauze, kurā Vladimirs apdomāja, ko darīt. Kundze par mašīnu neko nebija minējusi. Acīmredzot viņa varētu gribēt to atpakaļ. Vladimiru arī ziņkāre mudināja apskatīt šo vīrieti, kas kundzes gultā bija aizstājis pretīgo Denisu Denbiju. Piespiedis pogu, kas lika vārtiem atvērties, viņš piegāja pie durvīm. Kad Vēss piebrauca sarkanajā mersedesā, Vladimirs bija sagatavojies.

Vēss apstādināja mašīnu un izlēca laukā. — Labs vakars, vecīt! — viņš uzsauca mājas pārvaldniekam, mēģinādams tikt viņam garām un iekļūt mājā iekšā.

Vladimirs izslējās pilnā savā piecu pēdu un deviņu collu augumā, aizstādamies Vēsam ceļā. Viņu pārsteidza šā vīrieša nesakoptā āriene.

— Atvainojiet, ser! — viņš augstprātīgi noteica. — Andersones kundze atstāja norādījumus, lai jūs viņai piezvanāt rit. Šodien viņa ir izgājusi.

— Viņas šobrīd nav? — Vēss novērtēja situāciju. Ne visai draudīgs sulainis. Nekādu problēmu. — Manuprāt, man nāksies viņu pagaidīt. Viņai nebūs iebildumu.

Bez jebkādām tālākām ceremonijām viņš paspraucās garām Vladimiram, kurš ļoti saniknojās, un devās uz bibliotēku uz bāru, kur mierīgi ielēja sev tik ļoti nepieciešamo dzeramo.

Vladimirs iedrāzās viņam pakaļ, viņa autoritāte bija apdraudēta, seja pamazām kļuva koši sārta. — Kā jums šķiet, ko jūs darāt? — viņš noprasīja. — Jūs nedrīkstat te nākt iekšā bez Silveras kundzes atļaujas!

Vēss norija kārtīgu malku tīra viskija. Tas silti un patīkami izplūda vēderā. Viņš uzmeta mājas pārvaldniekam draudzīgu skatienu. — Kas to ir teicis?

— Es to saku! — Vladimirs blenza uz uzmācīgo svešinieku. Kaut kas viņā likās nepatīkami pazīstams. — Es par visu šeit esmu atbildīgs. Jums, lūdzu, vajadzēs iet prom!

Vēss atgāzās atpūtas krēslā. Atklāti sakot, viņu kaitināja šis muļķis. Viņš jau tāpat bija noguris. — Es nekur neiešu, draudziņ. Un nelien tur, kur nevajag. Pastāvi maliņā un atpūties!

— Ko? — Vladimirs atsaucās.

— Atslābinies! Nomierinies! Uzņem visu, kā ir.

Vladimirs juta, ka sākas migrēna. Visā notikušajā tiks

vainots viņš. Viņš to zināja. Silveras kundze būs nikna un atlaidīs viņu, kā bija gribējusi darīt jau pēc starpgadījuma vannas istabā. Viņš nezināja, ko darīt. Fiziska spēka lietošana bija pilnīgi izslēgta. Šis vīrietis izskatījās ļoti spēcīgs. Nepārprotami rupja spēka pārpilns.

Ar roku izbraukdams cauri kviešu krāsas matiem, viņš mēģināja izlemt, ko darīt šajā nepatīkamajā situācijā.

Vēss vēl vairāk atgāzās krēslā un aizvēra acis. — Es jūtos draņķīgi, — viņš nomurmināja. — Ja būsi prātīgs, tu atstāsi mani vienu. Nemaisies man ceļā, un viss būs kārtībā. Es ar tavu kundzi visu nokārtošu. — Viņš jau laidās miegā un nespēja tam pretoties.

Vladimirs cieši raudzījās viņā.

Raudzījās, acu nenovērsdams.

Vladimirs pūlējās atminēties, kur iepriekš saticis šo rupjo tēviņu.

Varbūt... varbūt...

Nē, viņš tomēr nespēja atcerēties.

— Klau, Denis, — Silvera neatlaidās, — kāpēc tu uzņem sakāvi kā lupata, nevis kā vīrietis? — Viņa bija pieveikusi puspudeli šampanieša, uzēdusi omāru salātus, nogaršojusi saldo ēdienu (ābolu pīrāgu ar mērci, kura dēļ būtu vērts mirt!) un šobrīd bija ķildīgā garastāvoklī.

— Kā, lūdzu? — Deniss vaicāja mazliet ieskurbušā balsī.

— Vai tu arī nesliecies uz vīriešu pusi? — Silvera aizdomīgi noprasīja. Viņa nekad agrāk par Denisu tā nebija domājusi, bet šovakar viņš izskatījās un uzvedās tā dīvaini.

Viņš reaģēja uztraukti. Varbūt pārāk uztraukti?

Vai tu esi piedzērusies? — viņš kliedza. — Kā tu uzdrošinies! Kā tu vari — un tieši tu — apvainot mani homoseksuālismā? Tu taču mani tik labi pazīsti.

— Nomierinies, Denis! — viņa gādīgi sacīja. — Daži no maniem labākajiem draugiem ir zilie. Gluži vienkārši es ar viņiem nevēlos pārgulēt.

— Es jūtos ārkārtīgi aizvainots, — viņš bargi noteica. — Kā tev patiktu, ja es tev uzdotu tādu pašu jautājumu?

Silveras skatiens klīda apkārt pa restorānu. Deniss Denbijs viņu garlaikoja. Viņā viss bija garlaicīgs. Viņa seja, apģērbs, sarunas. — Mainīsim tematu, — viņa piekāpīgi sacīja.

— Kāpēc? — Viņš spītīgi blenza uz Silveru. — Vai es pieķēru tevi vārīgā vietiņā? Vai tev ir nosliece uz abām pusēm?

Silveras smaids bija ledains. — Palūdz rēķinu! Tu

mani aizvedīsi mājās. Un, ja mums abiem laimēsies, mēs vairs nekad nesatiksimies.

Vladimirs neuzdrīkstējās traucēt Silveras kundzi restorānā. Viņš spēra nākamo soli un iztraucēja Noru viņas dzīvoklī.

— Ko tu gribi? — viņa dusmīgi noprasīja, jo tika iztraucēta raidījuma vidū, ēdot vistas gaļas sviestmaizi.

Vladimirs izskaidroja situāciju.

Nora nevarēja izšķirties. Viņai patika televīzijas raidījums, un vistas gaļas sviestmaize bija ļoti garšīga. Tomēr doma, ka varētu apskatīt Silveras jauno draugu, bija pārāk vilinoša.

— Vai tu gribi teikt, ka tas puisis tikko iegāja mājā un aizmiga? — viņa neticīgi vaicāja.

— Silveras kundze vainos mani, — Vladimirs sērīgi noteica.

Pie velna!... Viņa izslēdza televizoru, ieslēdza telefona automātisko atbildētāju un, nokodusi milzīgu vistas gaļas sviestmaizes gabalu, devās ceļā.

Vladimirs viņu sagaidīja pie durvīm.

— Vai viņš vēl guļ? — bija Noras pirmais jautājums.

— Jā, — nošņāca Vladimirs, joprojām būdams saniknots par šāda nekopta vīrieša ielaušanos. Deniss Den-bijs vismaz bija labi ģērbies un šķita pārticis. Šis te izskatījās kā no ielas nācis. Reizēm Vladimirs uzskatīja, ka Andersones kundzei ir slikta gaume.

Nora iesteidzās iekšā, dodamās tieši uz bibliotēku. Ieraudzījusi krēslā izlaidušos mierīgi šņācošo Vēsu, viņa pilnīgi apstulba.

— Vai šis ir tas īpašais vīrietis? — viņa skaļi noprasīja.

Vladimirs, mīdams viņai tieši uz papēžiem, pamāja.

— Vai jūs tiksiet no viņa vaļā, pirms atgriezīsies kundze? — viņš cerīgi pavaicāja.

Vēss, nemanīdams apkārt notiekošo, turpināja šņākt.

Nora piegāja tuvāk. Šis lielais, izteikti muskuļotais, rupjā izskata vīrietis nebūt nebija tāds, kādu viņa bija cerējusi ieraudzīt. Šis puisis atgādināja grāvraci, un tādi nebija Silveras gaumē. Vai varbūt bija?

Viņa sakārtoja brilles un izpūta uz Vēsa pusi cigarešu dūmu mākoni. —- Atvainojiet, — viņa sacīja savā nopīpētajā balsī. — Šī nav viesnīca.

Vēss atvēra vienu brūno aci un palūrēja uz Noru.

— Sveika, mīļā! — viņš ierunājās, pāriedams uz bērnībā pierasto Londonas dialektu. — Vai negribi man pakasīt muguru?

Vladimirs pretīgumā noklakšķināja mēli.

Vēss nožāvājās un izstaipījās, plaši iepletis rokas.

— Es zinu, ka tu gan to gribētu, — viņš pievērsās Vladimiram. — Bet es tev šo iespēju nepiedāvāju.

Nora sarauca pieri. Viņš nekādā gadījumā nelīdzinājās Beverlihilzas vecpuiša standartam. Ne arī Holivudas mīlniekam. Norai bija tāda sajūta, ka viņu jau iepriekš redzējusi. — Vai mēs ar jums būtu tikušies? — viņa noprasīja.

Vēss vēlreiz un ļoti lēnām izstaipījās. Tad viņš pavērās tajos abos — Silveras sulainī un vecajā preses dāmā. Vēsam bija nojauta, ka tie gatavojas izmest viņu no šejienes laukā.

— Kur ir Silvera? — viņš pavaicāja, cenzdamies iegūt laiku. — Viņa man pati sacīja, ka tiksimies šeit, un tagad ir pazudusi.

— Kad viņa jums to sacīja? — noprasīja Nora.

— Pēdējā reizē, kad es ar viņu runāju.

— Un kad tas bija?

Kā tad! Tā tik viņam vēl trūka. Viņš nopētīja Noru.

— Es nedomāju vis, ka tā būtu tava darīšana.

— Viss, ko iesāk Silvera Andersone, ir mana darīšana! — viņa ķildīgi atsaucās. — Un es ieteiktu jums pakustināt savu resno pēcpusi, pirms Andersones kundze pārrodas mājās un jūs te ierauga.

Vārdi «resnā pēcpuse» Vēsu saniknoja. Ko gan tā vecene domāja — ar ko viņai darīšana? Kādas viņai tiesības Vēsu izmest no mājas? Vienīgā, kas to drīkstēja, bija Silvera.

— Ej un nobučo kādu citu pēcpusi! — viņš apvainojoši nošņāca.

Nora bija pārsteigta. — Ko?

— To, ko dzirdēji.

— Ja jūs tūlīt neiesiet no šejienes prom, mister... Manij... — Nora runāja lēnām, uzsvērdama katru vārdu,

— es zvanīšu policijai, un viņi pratīs jūs aizgādāt prom pienācīgā veidā.

Vēss piecēlās kājās. — Jūs varat darīt, ko gribat. Silvera mani uzaicināja. Un es palikšu tik ilgi, kamēr viņa pati pavēlēs man aiziet.

— Jūs man laupāt citu iespēju, — Nora bargi noteica.

Viņš nekustējās. — Uz priekšu! The Enquirer lasītājiem tas patiks.

— Jā. Tieši tāds jau jūs laikam esat. Gatavs uz visu naudas dēļ. Vai esmu pareizi jūs sapratusi?

— Tu man krīti uz nerviem. Es neciešu, ka man piedraud, ja esmu šeit uzaicināts viesos.

Vladimirs lūkojās un klausījās saspringtajā vārdu pārmaiņā kā skatītājs Vimbldonā. Viņš izbaudīja katru šo mirkli! Prieks skatīties uz šo vīrieti, kad viņš ir saniknots. Visādā ziņā labāk nekā uz garlaicīgo Denisu Den-biju.

— Mister Manij! — Nora ļoti, ļoti lēnām sacīja.

— Vai nu jūs mierīgi dosieties prom, vai arī zvanīšu policijai.

— Kāpēc labak nepiezvanīt pašai Silverai, aiztaupot mums visiem liekas rūpes? — viņš ieteica.

Šāda ideja bija ienākusi prātā ari Norai. Kaut gan viņa labprātāk redzētu Vēsu ejam prom, rokudzelžos ieslēgtu. Viņā bija iededzies īsts naids.

— Ja jūs uzstājat, — viņa stīvi noteica. — Pagriezusies pret Vladimiru, viņa pavēlēja piezvanīt uz restorānu, kurā Silvera vakariņoja.

Tikmēr Vēss paņēma savu glāzi un devās pie bāra. Viņam vajadzēja papildu porciju. Viņš uzvedās daudz mierīgāk, nekā īstenībā jutās. Vēders rāvās čokurā, galva vēl aizvien sāpēja. Ja nu Silvera tiešām liek viņam pazust — ko tad? Un vismazāk jau nu viņš vēlējās redzēt policiju.

Viņš droši lēja glāzē viskiju. Kājas bija kā divas tukšas caurules. Pat ja viņš dzertu visu nakti, viņš nespētu piedzerties. Pietrūka dzeršanas prieka.

Tad vienlaikus notika trīs lietas. Vladimirs nolika klausuli un paziņoja: — Kundze jau dodoties uz mājām.

Istabā iedrāzās Silvera pati, sasārtusi un nedaudz apreibusi, vienu soli aiz viņas sekoja Deniss.

Un Nora, lūkodamās, kā Vēss sev lej dzērienu, pēkšņi atcerējusies, iesaucās: — Tagad es zinu, kur tevi agrāk esmu redzējusi! Silveras viesībās tu biji viens no bārmeņiem!

— Jā, jā, — piekrita Vladimirs, satraukumā gandrīz vai palēkdamies. — Es arī atceros!

Silvera raudzījās Vēsā.

Vēss raudzījās Silverā.

Iestājās dramatisks klusums.

47

— Es uz vasaru noīrēju māju piekrastē, — Džeks sacīja.

Hevena, kas izklaidīgi bija lūkojusies pa viņa ferrari logu, gluži vai salēcās. — Māja piekrastē! Oho! Vai tā ir netālu no Muskuļu pludmales?

Džeks iesmējās. — Nē. Tā nav netālu no Muskuļu pludmales. Tā ir Trenkasā. Un tā ir nomaļa un klusa — un man tā patīk.

Kas tā par nomaļu un klusu māju? Noteikti kaut kas garlaicīgs. Kāpēc tēvocis Džeks nevarēja noīrēt māju pašā Malibu centrā, kur visapkārt ir tik daudz interesantu cilvēku?

— Es gribētu, lai tu šad tad atbrauc un padzīvo pie manis, — viņš sacīja. — Varbūt vari paņemt līdzi kādu draudzeni, ja vēlies.

Hevena grozījās karstajā sēdeklī. — Izklausās briesmīgi... — Meklēdama pareizo vārdu, viņa to atrada:

— ...vientulīgi.

— Nepavisam. Arī tur neliela brauciena attālumā ir veikali un restorāni. Un es gribētu, lai tu tur padzīvotu, kad es pats tur būšu. Mēs viens otram būsim kompānijas vietā.

Ak Dievs! Viņai bija septiņas draudzenes, kas būtu sajūsmā, ja varētu atrasties tēvoča Džeka sabiedrībā. Jāatzīst, ka viņam uz vecumu tiešām bija apbrīnotāji.

— Kā ar Klarisu? — viņa pavaicāja. — Vai viņa arī tur būs?

— Es nezinu, — viņš godīgi atbildēja. Vēl šis tas bija jāizlemj, un viņam šobrīd nebija noskaņojuma to darīt.

— Hei, tēvoci Džek, man tas patiks! — Hevena nosprieda. — Kad es varu ierasties? Un uz cik ilgu laiku?

— Ja vēlies, uz visu vasaru.

— Un ko teiks vectēvs?

Džeks pasmaidīja. — Nedomāju, ka viņš to pamanīs.

Hevena atsmaidīja pretim. Viņi abi Džordžu pazina.

Reizēm Hevena jutās ļoti tuva savam tēvocim. Šovakar bija viena no šīm reizēm. Viņš bija piezvanījis svētdien pievakarē un sacījis: — Es tikko atgriezos no Lasvegasas, un man ir uznākusi vēlēšanās uzdzīvot ķīniešu restorānā. Vai nepazīsti vēl kādu, kam būtu šāda vēlēšanās?

— Man! Man! — viņa atsaucās, pamodinādama Ediju, bet kāda gan tam nozīme?

— Es pēc stundas iebraukšu pēc tevis.

Viņš tiešām turēja vārdu un ieradās stundas laikā, un viņi mežonīgā ātrumā drāzās uz Vū kundzes restorānu Vilšīrā, kur Džeks jau iepriekš bija pasūtījis pamatīgu ķīniešu maltīti. Tagad viņš grasījās vest Hevenu mājās, un viņa vēlējās, kaut viņš to nedarītu. Viņa bija gatava atdot nez ko, lai tikai varētu visu laiku būt kopā ar tēvoci.

— Kā tev veicas ar tavu mūziku? — viņš nevērīgi pajautāja. Restorānā viņi bija pārsprieduši par skolu, mājas dzīvi un draugiem.

— Normāli, — viņa tikko dzirdami atteica. Atklāti sakot, neveicās nemaz. Viņi bija nospēlējuši tikai vienā skolas ballītē, un viss. — Esmu aizsūtījusi savus ierakstus visām skaņu ierakstu studijām. Bet viņi tos visus atsūtījuši atpakaļ kopā ar pretīgu formālu vēstuli. — Viņa cerīgi pavērās Džekā. — Es vēlos, kaut tu atnāktu un noskatītos manu nākamo uzstāšanos.

Viņš pamāja, labi zinādams, ka to pašu solījis jau daudzas reizes agrāk, bet vienmēr kaut kas atgadījās. Viņš domās piezīmēja, ka tas noteikti jāizdara. Hevena viņam bija svarīga, un viņš grasījās izbrīvēt vairāk laika meitenei, īpaši tagad, kad viņa kļuva pieaugusi.

— Tu nekad pat neesi noklausījies nevienu no maniem ierakstiem, — viņa pārmetoši piebilda.

— Kāpēc tu man kādu neiedod? Es to klausītos pa ceļam uz mājām.

— Apsoli?

— Vai es tev melotu?

Viņa tā nedomāja, bet nevarētu arī teikt, ka tēvocis kādreiz būtu īpaši interesējies par viņas nodarbošanos.

Kad viņi pārbrauca mājās, Džordžs bija ieslēdzies savā kabinetā.

— Es viņu netraucēšu, — Džeks sacīja. — Kādu dienu viņam piezvanīšu un pateikšu, ka tu dzīvosi pie manis.

— Apsoli?

Viņš viegli noskūpstīja Hevenu uz vaiga. — Kas ar tevi šovakar notiek? Vai tu vairs netici nevienam manam vārdam?

Viņa pašapzinīgi iesmējās. — Tikai pārliecinos.

Pirms vēl Hevena paspēja atrast kādu kaseti, Džeks jau bija prom.

Braukdams pāri kanjonam un pa mašīnas radio klausīdamies dvēselisko Billiju Holideju, Džeks aptvēra, ka aizmirsis paņemt Hevenas kaseti. Īstenībā jau viņš nemaz tik ļoti negribēja to dzirdēt. Ko darīt, ja ieraksts būs briesmīgs? Viņš jau nu neuzņemtos atbildību, lai to pateiktu Hevenai. Varbūt viņa dziedāja līdzīgi Silve-rai. Dievs nedod! Māsas balss Džeku nemaz nesajūsmināja. Tā viņam atgādināja māti un to, kā viņa bija Džeku pametusi, kad viņš vēl bija mazs, — tāpat kā Silvera bija pametusi Hevenu.

Viņa domas pievērsās Klarisai, kura vēl aizvien bija Ņujorkā. Vai viņam Klarisas pietrūka? Vai varbūt nepietrūka? Viņš to īsti nespēja izšķirt.

Tad viņš iedomājās par Džeidu Džonsoni un to, kas būtu varējis notikt, ja viņa tik ātri nebūtu pārdomājusi. Viena lieliska seksa nakts. Varbūt vairāk...

Kā gan varētu būt vairāk, kamēr viņš neko vēl nav izlēmis attiecībā uz Klarisu?

Viņš pakratīja galvu, uzgrieza Billijas Holidejas dziesmu skaļi un skaidri un devās uz viesnīcas numuru, kuru viņš sauca par savām mājām.

48

Vēsam nepatika konfrontācijas. Nekad nebija patikušas. īpaši tad, ja viņš neizskatījās īpaši labi, un viņš zināja, ka šovakar tiešām izskatījās drausmīgi.

Silvera viņu nopētīja no galvas līdz kājām. Viņa bija dusmīga, acis meta niknus zibšņus tieši viņa virzienā. Bet viņa izturējās vēsi. Silvera nepakļāvās vispārējam iespaidam, viņa rīkojās atbilstoši savam stāvoklim.

— Sveicināts, Ves! — viņa mierīgi noteica un, pagriezusies pret Noru, piebilda: — Es nezināju, ka mums šovakar paredzēta vēla sanāksme.

Nora, kura ļoti labi pārzināja Silveras dažādos noskaņojumus, sagatavojās cīņai.

Tad Silvera ledaini noskatīja Vladimiru. — Ko tu te dari? Es nezvanīju.

— Silveras kundze... — Vladimirs nedroši iesāka. — Šis vīrietis ielauzās. Es...

— Ar labunakti, Vladimir! Vari iet uz savu dzīvokli. Tu man šovakar vairs nebūsi vajadzīgs.

Viņš lēni izvilkās ārā no istabas.

Nora noklepojās. — Es laikam došos mājās.

— Labi! — Silvera īsi noteica.

— Vladimirs man piezvanīja, — Nora paskaidroja.

— Viņš domāja, ka te ir kāda problēma.

Silvera noraidoši pamāja viņas virzienā. — Atgādini man, lai es pievienoju tavai algai prēmiju!

Nora bija apvainojusies. Viņa tikai bija mēģinājusi palīdzēt. — Es piezvanīšu uz City Television, — viņa atcirta. — Man algu maksās viņi, nevis tu.

Paķērusi somiņu, viņa sekoja Vladimiram laukā no istabas. Silvera Andersone atradās uz bīstama ceļa. Nav nekāds brīnums, ka viņa bija gribējusi paturēt Vēsu Māniju noslēpumā. Sis vīrietis nebija nekas vairāk kā lēts uzdzīvotājs — bārmenis! Kad to uzzinās sabiedrība — un tas bija tikai laika jautājums —, visa pilsēta par Silveru smiesies.

Deniss Denbijs panācās uz priekšu, nolēmis būt pašapzinīgs. — Kas īsti ir šis cilvēks, Silvera?

Viņa bija aizmirsusi, ka Deniss viņai seko kā klēpja sunītis. — Denis, dārgais, — viņa augstprātīgi noteica,

— es zinu, es tevi uzaicināju ienākt, bet tagad es tevi uzaicinu iziet. Esi, lūdzu, saprotošs. Es apsolu, ka rīt tev piezvanīšu. — Runādama viņa bīdīja Denisu laukā no istabas.

— Kas noticis? — viņš žēlojās. — Es domāju, ka mūsu starpā kaut kas ir.

Viegli noskūpstījusi Denisu uz vaiga, Silvera turpināja viņu bīdīt uz durvju pusi. — Kurš tad teicis, ka nav?

Negribīgi Deniss ļāva, lai viņu izstumj laukā. — Vai starp tevi un šo vīrieti kaut kas ir? — viņš vēl uzdeva pēdējo izmisīgo jautājumu.

— Nekļūsti smieklīgs! — viņa stingri noteica, aizvērdama aiz viņa durvis.

Pirms atgriešanās bibliotēkā pie Vēsa, viņa gaitenī mazliet pavilcinājās, lai sakopotu domas. Viņa nebija palaidusi garām Noras vārdus: «Silveras viesībās... viens no bārmeņiem,» — un Vladimira satraukto apstiprinājumu.

Nolādēts! Kāpēc Vēss viņai to nebija teicis?

Un ja būtu teicis?

Viņa papurināja galvu. Ja būtu teicis, viņa to būtu aizsūtījusi prom, pat pakaļ neskatīdamās.

Iesoļojusi atpakaļ bibliotēkā, viņa nostājās sava pēdējā mīļākā priekšā. Rokas sānos saspraudusi, viņa to nopētīja ar ledainu izteiksmi. — Nu? — viņa auksti noprasīja.

Tīšām kustēdamies lēnām, viņš bez piecelšanās aizdedza cigareti. — Man patiesi jau līdz kaklam ir tas, cik pretīgi pret mani visi šajā mājā izturas, — viņš sacīja.

— Tev līdz kaklam! — viņa dusmojās, staigādama šurpu turpu viņa priekšā. — Kā, pie velna, es tavuprāt jūtos?

— Kādā sakarā?

— Ak Dievs! Neizliecies, ka nekas nav noticis!

Viņš izpūta dūmu mākoni Silveras virzienā. Tad piecēlās. — Es laikam iešu, — viņš noteica. — Esmu dzirdējis par laipnu uzņemšanu, bet tas nu ir smieklīgi.

Nopētījusi viņa nekopto izskatu, Silvera izgrūda: — Tu izskaties pēc klaidoņa.

Atvainojiet mani par to, Silveras kundze! — viņš sarkastiski sacīja. — Nebiju paredzējis, ka pirms jūsu apmeklējuma es tikšu pamatīgi piekauts.

Silvera gurdi vērās viņā. Pat šādam — rupjam un nesakoptam — viņam piemita kaut kas īpašs. Kaut kas vīrišķīgs un spēcīgs.

Silvera zināja: viņai jāpavēl, lai Vēss vācas prom — gan no viņas mājas, gan no viņas dzīves.

Kāpēc?

Tikai tāpēc vien, ka viņš bija bārmenis? Kurš teicis, ka Silverai Andersonei jāseko vispārpieņemtiem likumiem? Viņa varēja darīt, ko pati gribēja.

— Es būtu gribējusi, lai tu no paša sākuma esi pret mani atklāts, — viņa skarbi noteica.

— Kāpēc?

— Tāpēc, ka tādā gadījumā es netiktu pazemota to cilvēku priekšā, kas strādā pie manis.

— Tu jūties pazemota?

— Jā, jūtos.

Viņš vilka laiku. — Kādā veidā pazemota?

Silvera saklausīja viņa balsī izsmieklu, bet viņu tas nemaz nesajūsmināja. — Ves Manij, es tevi... — viņa sacīja, dodamās uz bāra pusi.

— Solījumi! Tikai solījumi! — Apsteidzot viņu, Vēss nostājās aiz bāra letes. — Un ko varu piedāvāt kundzei? Glāzi viņas iemīļotā šampanieša? Šņabi ar martīni? Jeb atļaujiet man ieteikt savu īpašo kokteili — zemeņu liķieris ar nelielu benediktīna piegaršu! Ā, un vēl es protu labi mīlēties!

Ar to arī viņš Silveru pārliecināja. Viņa nespēja noslēpt smaida atblāzmu.

— Tu izskaties briesmīgi, — viņa indīgi piezīmēja.

— Man bija grūts vakars.

— Tur palīdzēs duša.

— Vai tas ir uzaicinājums?

— Vai zini, man patiesi nepatīk, ka tu te neaicināts uzrodies šādā veidā.

— Tu taču mani uzaicināji.

— Un tu tikšanos atcēli.

— Atliku uz vēlāku laiku.

— Man nepatīk, ka man liek gaidīt.

— Reizēm ir vērts to darīt.

— Kad?

— Varbūt pārbaudīsim tūlīt — kad?

Vēlāk, daudz vēlāk — pēc kaislīga seksa un vēsas dušas, kamēr Silvera gulēja, Vēss nozagās lejā un virtuvē ieslēdza televizoru. Viņš atvēra ledusskapi un iestiprinājās ar aukstajiem uzkožamajiem, visu laiku tāl-vades sistēmā meklēdams kādu ziņu kanālu.

Vienu no tiem atradis, viņš gandrīz aizrijās. Slepkavības tajā mājā bija kļuvušas par visiem zināmu faktu. Glīta blonda diktore stāstīja: — Smagā metāla virziena slavenais dziedātājs Čērnels Lufthansa un viņa piecpadsmitgadīgā draudzene Gunila Sakša vakarvakarā atrasti nošauti kādā nomaļā Lorela kanjona savrupmājā. Slepkavības ierocis nav atrasts. Policijai šobrīd vēl nav neviena aizdomās turamā. Čērnels Lufthansa slavu ieguva sešdesmito gadu beigās ar savu grupu The Ram Bam Warns. Viņš bija pazīstams ar...

Vēss spēji izslēdza televizoru, nemaz negribēdams dzirdēt detaļas, kamēr viņa vārds netika pieminēts.

Viņš ātri paķēra telefonu un uzgrieza Rokija numuru. Pēc brīža atsaucās Rokija ne ar ko nesajaucamā kašķīgā balss.

— Pie velna, kur tu, vecīt, esi? — Rokijs noprasīja.

Kā Rokijs zināja, ka viņš nav mājās? — Es esmu

mājās, — Vēss piesardzīgi atteica.

— Nekā!

— Kāpēc tu tā domā?

— Tāpēc, ka tevi, sasodīts, me... — Rokijs apklusa.

— Mani meklē? — Vēss viņa vietā pabeidza teikumu.

— Man tā šķiet. — Rokija balss bija tramīga. Viņš negribēja turpināt šo sarunu.

— Kas noticis, draudziņ? — Vēss vaicāja, labi zinādams, ka atklātu atbildi nesagaidīs.

— Tu, stulbais aunapiere! — Rokijs neizturēja. — Kādā velna pēc tev vajadzēja viņus nokniebt?

— Ko?

— To, ko dzirdēji, aitasgalva!

— Nolādēts! — Vēss neticīgi iesaucās. — Tu taču nedomā, ka es to izdarīju, vai ne?

— Klīst baumas, ka tu ne vien to izdarīji, bet arī aizlaidies lapās ar piecdesmit tūkstošiem skaidrā naudā un veselu kaudzi baltās mantiņas.

— Tās ir muļķības.

— Tā runā. Viņi tevi meklē.

— Kur?

— Visur.

— Kas ir viņi?

— Svarīgi vīri.

— Nolādēts!

— Nu... kur tu atrodies?

Rokija mēģinājums izklausīties nevērīgam bija nožēlojams. Vēsu ne tikai meklēja, droši vien par viņa galvu bija izsludināta atlīdzība, kuru saņemt Rokijam nebūtu nekas pre'tim.

— Arizonā, — viņš aši atsaucās. — Es te ierados uzlabot savu veselības stāvokli.

— Tad labāk tur arī paliec, — Rokijs apklusa, tad steidzīgi piebilda: — Kāds ir tavs telefona numurs? Ja kaut ko jaunu dzirdēšu, piezvanīšu.

— Nezvani man, es pats tev piezvanīšu.

Viņš domīgi nolika klausuli. Ja viņš šovakar būtu devies mājup, pilnīgi iespējams, ka tagad viņš jau būtu Ēdenes dārzos kopā ar Čērnelu Lufthansu un Gunilu Sakšu. Un viņam nebija ne mazākās vēlēšanās nodarboties ar augļkopību. Nekādā gadījumā.

Viņš vēlreiz atvēra ledusskapi un izņēma aukstu alus bundžu. Pirms likšanas pie lūpām viņš noslaucīja virsu, jo kāds viņam reiz bija stāstījis, ka suņi mēdzot pacelt kāju pie šīm alus bundžām.

Labi. Ko lai viņš tagad iesāk?

Kādas bija iespējas?

Ņujorka. Tur viņam bija daži draugi.

Tur ir sasodīti auksts.

Ne tik auksts kā desmit pēdas zem zemes.

Florida un Vikija.

Tur viņš nevarēja atgriezties. Varbūt viņa kļuvusi resna un precējusies un apgādājusies ar diviem bērniem un mietu žogu, par ko vienmēr bija sapņojusi.

Labi. Viņam nebija savas ģimenes. Tad ko, sasodīts, lai viņš tagad iesāk?

Silvera klusi ienāca virtuvē. Viņai bija augstpapēžu kurpes un persiku krāsas halāts uz kailā auguma. — Hmmmm... — viņa nomurmināja. — Un kas tad te mums ir — viens cītīgs ēdājs?

Vēss ierasti pasniedzās pēc viņas dibena un saņēma to rokā. — Tu esi ugunīga, — viņš sacīja, automātiski uzburdams smaidu.

— To man jau teikuši.

— Kas to teica?

— Puse Amerikas.

— Maniaki!

— Skaties tu man, bārmeni!

— Nē. Pati skaties.

Pievilkdams viņu tuvāk krēslam, Vēss pašķīra halātu. Tad piespieda muti viņas kājstarpei un sāka darboties ar mēli.

Silvera paklausīgi papleta kājas, ļaudama viņam brīvi rīkoties.

Šī nodarbība ar Silveru Andersoni nesagādāja nekādas grūtības. Vēsu zināmā mērā uzbudināja jau pati doma, ka viņš mīlējās ar vienu no slavenākajām Amerikas sievietēm.

Silvera prasmīgi aizturēja sava šķidruma izplūšanu, izbaudīdama katru lielisko mirkli.

Pēc ļoti patīkama orgasma viņa pasmaidīja un sacīja: — Jūs esat pirmais, mister Manij. Neviens to vēl nav mēģinājis darīt, man kājās stāvot.

— Tev nav bijusi interesanta dzīve, — viņš piezīmēja, paņemdams no saldētavas šokolādes kūkas gabaliņu.

— Tu nolauzīsi zobus, — viņa brīdināja.

Vēss iemetās krēslā. — Klausies — ja es tos nenolauzu tavā kājstarpē, tad šokolādes kūka tāds nieks vien ir!

— Rupeklis tāds!

Viņa spēja būt ļoti meitenīga, šī padzīvojusī Silvera Andersone. Vēss atklāja, ka smejas līdz ar viņu. — Es tikai jokojos, — viņš noteica. Un tad jau Silvera atradās uz ceļiem, lai viņu mazliet uzmundrinātu.

Oho! Ja kāds Vēsam būtu teicis, ka viņam šonakt vēlreiz radīsies vēlēšanās mīlēties, viņš šo cilvēku nosauktu par jukušu! Bet tā notika. Viņam iekāre bija tikpat stipra kā kādai garlaikotai mājsaimniecei.

Silvera labi zināja, kas jādara. Vēss, orgasmu sasniedzot, bija gatavs uzšauties vai līdz griestiem! Un, protams, viņš aizmirsa visas savas nepatikšanas.

Uz laiku.

Kad viss bija galā, Silvera viņam uzsmaidīja. — Tu man neļauj gulēt, — viņa pažēlojās.

Vēss pasmīnēja. — Kurš kuram tad neļauj gulēt?

— Tu mani slikti ietekmē. Man ir jāizguļas. Tu taču zini, ka man vairs nav deviņpadsmit.

— Ej nu ej! Tu laikam joko!

— Nesmejies. Es rīt studijā izskatīšos kā ragana.

— Tu nekad nevari izskatīties citāda — vienīgi skaista.

— Lišķis tāds.

— Un tev tas patīk.

— Nespēju to noliegt, bārmeni.

— Vai negribi apprecēties? — Viņam šis jautājums izspruka, pirms viņš īsti apdomāja, ko runā.

Viņa uzjautrināti sarauca pieri. — Ko tu teici?

Viņam galu galā nebija ko zaudēt. — Es domāju tā: mēs varētu ielēkt Lasvegasas lidmašīnā un tur to nokārtot.

Silvera cieši ietinās halātā un sāka smieties. — Kāda velna pēc man tevi vajadzētu precēt?

Vēsam viss jau bija kļuvis vienaldzīgs. Viņš bija pārāk noguris, lai klausītos tālāk šīs muļķības. — Kā tad, — viņš rūgti noteica. — Kāpēc gan lai tu gribētu mani precēt? Es esmu gluži derīgs, ja vajag pamīlēties, — bet precēties? Tev taisnība, bagātā dāma, — esmu tikai klaidonis. Tu domā, es paņemšu tavu naudu un aizlaidīšos ātrāk nekā kabatzaglis ar desmit dolāriem? Domā vesela!

Piecēlies no galda, viņš pilnīgi kails staigāja pa istabu. Dusmīgi pagriezies pret Silveru, viņš sacīja: — Es nekad mūžā neesmu nevienu lūdzis ar mani precēties. Un kā tu reaģē? Ko? Nu? Tu ņirdz man acīs, it kā es būtu kaut kāds sasodīts āksts! Labi, tad es tev teikšu tā — man nav vajadzīga tava nauda, mani neinteresē tava slava. Es vienkārši domāju, ka mums kopā ir gluži jauki. Tev ir labi ar mani. Man ir labi ar tevi. Kāpēc lai tas tā nebūtu visu laiku?

Silvera bija pārsteigta nesagatavota. To nu viņa vismazāk bija gaidījusi. Vēss bija saniknots — kā milzīgs būri iesprostots zvērs. Un viņš izskatījās tik jocīgs, tā soļodams šurpu turpu pa virtuvi, viņa iespaidīgajām mantiņām ritmiski šūpojoties.

Laulības. Hmmmm... Katrreiz, kad viņa to bija darījusi, tā izrādījās milzīga kļūda.

Laulības. Hmmm... Tas varētu būt interesanti. Un, protams, parādītos laikrakstu pirmajās lappusēs.

Vēss paķēra no ledusskapja vēl vienu alus bundžu un attaisīja to ar tādu niknumu, ka kārtīga alus strūkla izšļakstījās pa grīdu.

— Es par tevi neko nezinu, — viņa prātīgi ieteicās.

— Es tev visu izstāstīšu, ko tu gribi zināt.

— Cik laipni no tavas puses.

Vēss neņēma vērā viņas sarkasmu. — Es esmu brīvs, baltais un pilngadīgs. Esmu arī ne visai pārticis un šobrīd iekūlies nepatikšanās ar dažiem tipiņiem, kuriem šķiet, ka es viņiem esmu parādā naudu, bet tā nav taisnība. Viņi man neko nevar piesiet. Man nav nevienas no pēdējā laikā izplatītajām slimībām. Es nebūšu tavs uzraugs, tomēr es rūpēšos par tevi un tavām interesēm. Es neesmu nekāds sasodīts ģēnijs, taču es esmu gluži apķērīgs un veikls — tu no manis varētu daudz ko mācīties.

Silvera grasījās kaut ko teikt. Vēss pacēla roku, apturēdams viņu. — Es negribu neko no tā, kas tev pieder. Ne tavu māju, ne mašīnu, ne naudu. Man nekas no tā nav vajadzīgs. Es parakstīšu jebkuru papīru, ko man noliks priekšā tavs advokāts.

— Ja tu neesi visai pārticis, varbūt tu man varētu dot kaut vismazāko mājienu, no kā tu grasies dzīvot? — viņa noprasīja.

Viņš sūca alu no bundžas. — Man nav iebildumu, ja rēķinus apmaksāsi tu. Šajā ziņā man nekādas problēmas neradīsies.

Viņa sāka smieties. — Nu, tas gan ir atvieglojums!

Piegājis klāt, Vēss viņu satvēra ap vidukli un piespieda sev klāt. — Manuprāt, mēs būtu gluži traks pāris, vai ne?

— Es varu tikai zaudēt un neko neiegūt, — viņa vārgi protestēja.

Vēss ar vienu roku paberzēja rētu zem kreisās uzacs un ar otru saņēma Silveras stingro dibenu. — Nē, nav taisnība. Tev būšu es. Un vai zini ko, bagātā dāma?

Tas bija smieklīgi, bet Silvera juta mācamies virsū iekāri. Viņas balss bija aizsmakusi. — Ko?

— Es tevi padarīšu par laimīgāko sievieti visā Holivudā!

VIDĒJOS RIETUMOS... SEPTIŅDESMITAJOS GADOS...

Meitene, kā pieklājas, skuma par savu tēvu un viņa draudzeni. Viņu pašu pieņēma kaimiņu fermeru ģimene. Pa to laiku visi apkārtējie prātoja, kas varētu būt pastrādājis tādu drausmīgu noziegumu — aizdedzinājis māju, tā iznīcinot cilvēkus un visu mantību.

— Runā, ka viņš atgādinājis ceptu cāli, — meitene dzirdēja mājas saimnieci stāstām kādai draudzenei. Labi, viņa nodomāja, es ceru, ka viņam nācās ciest. Es ceru, ka viņš nomira mokošā nāvē.

Neviens neturēja aizdomās viņu par šī nozieguma izdarīšanu. Īstenībā pirmo reizi mūžā viņa saņēma mīlestību un līdzjūtību no apkārtējiem.

Kaimiņiem pašiem bija četri bērni, un jau no paša sākuma bija skaidrs, ka viņa te varēs uzturēties tikai kādu laiku. Viņa dzīvoja vienā istabā ar kaimiņu meitenēm un turējās savrup. Māsas — viena septiņpadsmitgadīga un otra gandrīz astoņpadsmitgadīga — uzskatīja viņu par nevēlamu svešinieci. Kaut ari viņa bija par tām jaunāka un skolā mācījās zemākā klasē, viņas zināja, ka meitene ir vientule, un domāja, ka viņa ir dīvaina. Māsas sauca Džesika Mēja un Sallija, un viņas nedomāja un nerunāja neko citu kā tikai par puišiem.

— Es domāju, ka Džimijs Steibens ir ass cālītis, — Džesika Mēja mēdza sacīt

— Man patīk Gormens, — Sallija pievienojās. Un tad viņas stundām ilgi mēdza apspriest abu puišu labās un sliktās īpašības.

Reizēm viņas abas blenza uz meiteni un ķildīgi noprasīja: — Kurš tev patīk? — Kad viņa neatbildēja, tās sāka aizgūtnēm ķiķināt un čukstēties.

Fermera sieva bija laipna sieviete. Viņas vīrs bija skarbs vīrietis ar koši rudiem matiem un tādu pašu bārdu. Abi dēli — desmit un divpadsmit gadus veci — bija mazi nerātņi, gan dienu, gan nakti gatavi pastrādāt blēņas. Meitene pierada pie ģimenes dzīves, bet gaidīja, kamēr šerifs atradīs kādu no viņas brāļiem vai māsām, kas viņu paņemtu pie sevis. Viņa nenožēloja to, ko izdarījusi. Tēvs un viņa izkrāsotā padauza bija to pelnījuši.

Kaimiņu mājās ar naudu bija pagrūti, tāpēc pēc neilga laika meitenei lūdza, lai viņa atrod darbu un palīdz ģimenei ar pašas nopelnīto. Viņa strādāja nedēļas nogalēs pilsētas vienīgajā lielajā pašapkalpošanās veikalā par palīdzi. Pienāca un pagāja viņas sešpadsmitā dzimšanas diena. Viņa nevienam par to neteica. Nevienu jau tas patiesībā ari neinteresēja.

Naktīs istabā kopā ar abām māsām viņa mēdza gulēt gultā un stundām ilgi vērties griestos, prātodama, kas no viņas iznāks. Meitenei nebija ne mazākās vēlēšanās palikt šajā pilsētā, un viņa sāka slepeni krāt veikalā saņemtās dzeramnaudas. Pēc sešpadsmitās dzimšanas dienas viņas viduklis kļuva tievāks, krūtis piebrieda — viņas augums beidzot sāka izveidoties. Pēkšņi viņa izskatījās pēc sievietes, un puiši skolā viņai pievērsa daudz vairāk uzmanības nekā agrāk. īpaši viens no viņiem: Džimijs Steibens, tas sāka viņai sekot ik uz soļa. Zēnam bija septiņpadsmit gadu, melni mati un atlētisks augums. Meitene centās viņu ignorēt, jo zināja, ka šis puisis patīk Džesikai Mejai. Bet viņš bija neatlaidīgs — vienmēr lūdza viņu nākt uz satikšanos un slaistījās ap viņas darba vietu.

Kādu vakaru viņa atļāva tam pavadīt sevi uz mājām. Krūmos netālu no fermas viņš satvēra meiteni un mēģināja noskūpstīt. Viņa sāka kliegt tik skaļi, ka puisis aizbēga.

Bet viņš neatlaidās, un pretēji veselajam saprātam arī meitenei viņš sāka iepatikties, un pēc kāda laika viņi jau bija pārītis. Džesika Mēja bija nikna. Katru dienu viņa lūdza māti, lai tiek vaļā no viņu nelūgtās viešņas.

— Viņai nav kurp iet, — laipnā sieviete paskaidroja. — Radus neviens nevar atrast. Mēs esam dievbijīgi cilvēki. Mums viņa jāpatur, kamēr viņai būs vismaz septiņpadsmit.

Džesika Mēja darīja visu iespējamo, lai meitenes dzīvi padarītu neciešamu. Viņa lika tās gultā beigtas peles un prusakus, sasvītroja viņai skolas grāmatas, apģērbam izgrieza pogas un viņu aprunāja. Džesikai Mejai labprāt izpalīdzēja arī māsa Sallija. Abas labāk gribēja redzēt meiteni ejam nekā nākam.

Džimijs Steibens bija viņas vienīgais mierinājums. Viņš pret meiteni izturējās jauki. Veda viņu uz kino un piknikiem un runāja ar viņu tā, it kā viņa būtu normāls cilvēks. Kad viņš beidzot mēģināja ar meiteni mīlēties, viņa atklāja, ka nespēj atteikt viņam. Tā nu viņa kādā aukstā naktī Džimija tēva sarūsējušā vecā forda aizmugurējā sēdeklī atļāva viņam novilkt blūzi un tad arī plāno krūšturi. Viņš godbijīgi pieskārās meitenes krūtīm un stāstīja, cik ļoti viņu mīlot. Tad viņš pacēla meitenes svārkus, novilka biksītes un iegrūda viņā savu vīrišķības apliecinājumu.

Meitene bija stīva aiz bailēm un ziņkāres, gaidīdama, ka viss būs tāpat kā toreiz ar tēvu. Bet ar Džimiju bija citādi, un viņa juta, ka atslābinās un kaislīgi atbild Džimija jūtām.

— Tu esi burvīga! — viņš elsa. — Es patiešām mīlu tevi!

Arī viņa patiešām mīlēja Džimiju. Un turpmāko mēnešu laikā viņi regulāri mīlējās un kala nākotnes plānus. — Kas notiks, ja es palikšu stāvoklī? — viņa kādu nakti nervozi jautāja, kaut arī dziļi sirdī bija pārliecināta, ka pēc notikušā tas vairs nevar atgadīties.

— Es tevi apprecēšu, — Džimijs galanti paziņoja. — Mēs dzīvosim pilī, un es būšu tavs princis!

Pēc sešām nedēļām viņa atklāja, ka ir stāvoklī. Viņa to pateica Džimijam, tas savukārt — tēvam. Pēc divām dienām Džimijs tika aizsūtīts prom no pilsētas, un meitene no viņa vairs nesaņēma nekādu ziņu.

Džesika Mēja un Sallija izbazūnēja šo jaunumu pa visu pilsētu. Drīz pēc tam meiteni aizsūtīja uz vientuļo māšu patversmi, kas atradās piecdesmit jūdzes no pilsētas. To vadīja mūķenes — stingras, nesmaidīgas sievietes, kas visu laiku pieprasīja cieņu un paklausību. Sešdesmit meitenēm grūtniecēm vajadzēja celties no rīta piecos, divas stundas tupēt uz ceļiem uz aukstās betona grīdas ledainajā kapelā, tad līdz pusdienai strādāt klostera saimniecībā, saņemot pusdienās zupas šķīvi, sakaltušas maizes gabalu un piena krūzīti. Pēcpusdiena bija mācību laiks, jo lielākajai daļai meiteņu vēl nebija astoņpadsmit. Septiņos vakarā bija jābūt gultā.

Reizi divās nedēļās viņas ieradās pārbaudīt ārsts ar sārtu seju un buļļa kaklu. Viņam patversmē bija pašam sava pieņemšanas telpa. Dažas no iemītniecēm to bija iesaukušas par moku kambari. Meitene bijās no šiem ārsta apmeklējumiem. Pirms viņa allažīgās precīzās ierašanās viņa nekad naktī negulēja. Ārsts brauca ar putekļainu limuzīnu, un viņam līdzi parasti bija māsa ar skābu ģīmi, kura labprātāk laiku pavadīja kopā ar mūķenēm, dzerot zāļu tēju. Ārstam, šķiet, pret to nebija nekas iebilstams. Visām meitenēm, kas ienāca viņa kabinetā, viņš teica vienu un to pašu: — Drēbes nost! Uz galda! Kājas ceļos saliektas!

Viņš nekad neskatījās meitenēm sejā un nezināja to vārdus. Viņš tās sauca pēc numuriem, un, kad kādu no viņām aizveda uz slimnīcu dzemdēt, viņš to izsvītroja no sava saraksta. Un pie šī paša numura pierakstīja citu vārdu.

Meitenei bija septītais numurs. Tas nebija viņas laimīgākais cipars. Viņa nekad nebija apmeklējusi ginekologu un īsti pat nezināja, kas tas ir, taču resnais rudmatis jau nu nekādā ziņā neatbilda viņas priekšstatam par tādu ārstu.

Vispirms ārsts uzvilka savās kaulainajās rokās plānus gumijas cimdus. Tad viņš rādītājpirkstu iebāza vazelīna burkā un iegrūda to būtnē, kas atradās uz galda. Iekšpusē pirksts paliks kādas piecas, reizēm desmit minūtes, taustīdams, bakstīdams, nodarīdams sāpes, jo ārsts nekad nerīkojās uzmanīgi. Reizēm viņš pielieca galvu, paķēra kabatas lukturīti un ļoti ilgi skatījās meitenei iekšpusē. Reiz viņš ieradās ar kaut ko līdzīgu ogļrača ķiverei — ar spuldzīti augšpusē. Tā viņam bija iespēja taustīties un skatīties vienlaikus. Dažreiz viņš aizmirsa uzvilkt cimdus. Vissliktāk bija tad, kad viņš, plati iepletis kaunuma lūpas, bāza iekšā kādu koka instrumentu. Meitenei nācās apspiest kliedzienu, jo tas bija šausmīgi sāpīgi, un, kad viņa par to ierunājās, ārsts bija teicis: — Neesi nu tāds muļķa skuķis. Savam drauģelim tu ļāvi tur līst iekšā un priecāties. Ja tu to nebūtu ļāvusi, tad šobrīd nebūtu tādā ķezā.

Tālāk sekoja krūšu apskate. Atkal ilga taustīšana, knaibīšana un spaidīšana.

Kad tā bija galā, viņš lietišķi noteica: — Nost no galda, es tevi izmeklēšu. — Un tad jebkurai meitenei, kas bija istabā, nācās pārciest greizacainā ārsta pretīgi pētošo skatienu, kas slīdēja pāri visam augumam. Reizi mēnesī viņš meitenes fotografēja. — Pievienošu slimības vēsturei, — viņš vienmēr piebilda.

— Nekrietnais vecis, viņam vajadzētu atņemt licenci, es zinu, ko dara ar tādiem pretīgiem izvirtuļiem, — sacīja viena no astoņpadsmitgadīgajām. Bet žēlošanās neko nedeva. Mūķenes uzskatīja, ka labais ārsts ir gluži kā svētais, un negribēja par viņu dzirdēt neko sliktu.

Meitene cieta savu grūtniecību, tāpat kā bija cietusi visu savu dzīvi. Viņa turējās savrup un klusēja.

— Sasodītā resnā padauza! — uzsauca kāda kalsna brunete. — Domā, tu esi labāka par mums, jā?

Meitene nedomāja. Viņa zināja. Kādu dienu viņa atstās visus savus pazemojumus aiz muguras un pati saviem spēkiem kaut ko sasniegs.

Kad piedzima viņas bērns — neilgi pēc viņas septiņpadsmitās dzimšanas dienas —, to tūlīt ieteica adop-tācijai. Viņa baroja bērnu tikai sešas dienas, un tad to viņai atņēma.

— Paraksti šo! — sacīja liela auguma medicīnas māsa ar izvalbītām acīm un matainu zodu.

— Es ne...

— Tev nav citas izvēles.

Viņa parakstīja, un viņu no slimnīcas aizsūtīja uz audžuvecāku māju. Tur viņa uzzināja, ka Džimijs Steibens padarījis Džesiku Mēju grūtu un viņi tūlīt precēsies. Džesiku Mēju neviens negrasījās iebāzt patversmē — nepavisam ne. Kāzas bija ļoti jautras, ar četrām līgavas māsām un divstāvu torti. Meitene par to izlasīja vietējā laikrakstā. Tur bija arī laimīgā pāra bilde. Džesikai Me-jai mugurā bija mātes šūta balta kleita. Un Džimijs Steibens izskatījās glīts, ja nu vienīgi mazliet neveikls. Neveikls savā nomātajā smokingā.

Meitene nogaidīja, kamēr viņai apritēs astoņpadsmit, un līdz tam laikam neko neuzsāka. Viņa gaidīja klusi un pacietīgi. Kādu nakti, kad pilns mēness spīdēja kā bākas ugunis, viņa aizņēmās sava audžubrāļa velosipēdu, no vietējās degvielas uzpildes stacijas nozaga kannu ar benzīnu un aizbrauca septiņas jūdzes tālāk — uz mazo mājiņu, kur dzīvoja Džesika Mēja un Džimijs Steibens ar savu jaundzimušo bērnu.

Klusi un pacietīgi viņa izlaistīja benzīnu ap māju.

Pirmo sērkociņu aizdegt bija viegli...

Džekija Kolinsa

Lakija

Šis romāns ir par bagātajiem, varenajiem un slavenajiem, kas dzīvo kaislei, mīlestībai, varai un naudai. Tas nenoliedzami ir spriegs stāstījums par amerikāņu šovbiznesa cilvēkiem, par daudzu darboņu sakariem ar organizētās noziedzības pasauli, ari stāsts par galvenās varones kvēlo kaisli, kas, pārvarējusi dažādus, reizēm gluži vai neticamus šķēršļus, beigu beigās gūst piepildījumu.

Džekija Kolinsa

Grēcinieki

Tas ir psiholoģisks trilleris par seksuālu maniaku, kas mirdzošajos, kaislību un izvirtības piesātinātajos Holivudas “džungļos” izseko un nolaupa kinozvaigzni.

“Grēcinieki” — tā ir vērīga ielūkošanās kinematogrāfijas pasaulē, kur trakas orģijas mijas ar melnās maģijas elementiem, kur erotika un noziegumi, kas izdarīti alkās pēc skaistas dzīves, iet cieši roku rokā.

Džekija Kolinsa atsedz intīmo attiecību jucekli, bezgalīgos skandālus, filmu valstības slavenību slēptās apmātības šajā satriecošajā, kaislīgajā pasaulē, kur valda “grēcinieki”.

Ērzelis

Romāns “Ērzelis” ir stāsts par jaunu puisi, kam lemts no nabadzības pacelties slavas augstumos un izbaudīt sabiedrības elites labvēlību. Tas ir stāsts par sievietēm — bagātām, lepnām, pieredzējušām un savu iegribu pārņemtām. Romānā ir smalki iezīmēta galvenā varoņa Tonija aizraušanās ar jauniņo Aleksandru, kas pārtop patiesā mīlestībā, kura tomēr nolemta neveiksmei.

Kā ikviens Kolinsas romāns, arī šis parāda cilvēciskās kaislības visā to daudzveidībā, saglabājot smalku, ironisku humoru. Jau pēc grāmatas nosaukuma lasītājs var spriest par galvenā varoņa raksturu un dzīves veidu. Šī grāmata nepamāca un neuzspiež autores viedokli, tā vienkārši paver lasītājam durvis uz pasauli, kurā valda nauda, skaistas sievietes un miesas bauda. Un katra lasītāja paša ziņā ir tas, vai viņš vēlas ieskatīties šai pasaulē.

1

Pronto — ātri (itāliešu vai).

2

Money — nauda (angļu vai).

3

Money — nauda {angļu vai).

Content

Kolinsa Džekija Holivudas vīri-1(Pirmā grāmata)

PROLOGS

HOLIVUDA, KALIFORNUAS ŠTATS, 1986. GADA FEBRUĀRIS

VIDĒJOS RIETUMOS... SEPTIŅDESMITAJOS GADOS...

1