Atakišijevs Ali Satars

Ibrahima piedzīvojumi

Ali Satars Atakišijevs

Ibrahima piedzīvojumi

.

Pirmais piedzīvojums. IBRAHIMS TIRGŪ GLU21 NEJAUŠI IEGŪST DRAUGU

Agrā pavasara rītā, dungodams jautru dziesmiņu, Ibra-liims naski snāja uz tirgu. Vieniem ļaudīm viņš pagāja garām, otri savukārt pagāja viņam garām. Gandrīz vai ar katru viņš paguva pārmīt pa vārdam — tik sabiedrisks nu reiz bija šis stiprais astoņpadsmitgadīgais jauneklis.

Te viņš apstājās, ieskatījās ceļmalas krūmā un iemeta tajā sakaltušas zemes piciņu. Iečabējās lapas, no krūma izlēca pārbijies zaķis un, pieglaudis garās ausis, ļipatu ļepatām aizdrāzās projām. Ibrahims, iebāzis divus pirkstus mutē, tam spalgi pakaļ nosvilpās un sāka skaļi smieties, kad zaķis vienā mirklī nozuda no acīm.

Ibrahimam pa priekšu lēnām brauca čīkstoša arba^1. Zirgs, atstāts savā vaļā, vilkās lēni un kūtri, braucējs — vecs vīrs, sēdēdams augstajā arbā, gulēja saldā miegā. Jauneklis panāca arbu, viegli tajā ielēca un uzmanīgi izņēma grožus vecajam vīram no rokām.

— Nu-ū, kusties! — viņš uzsauca, un zirgs, stingru roku juzdams, uzņēma riksi.

Zvāļājās arbā guļošā braucēja galva, šķindēja zirgam ap kaklu zvārguļi, klabēja pret akmeņiem pakavi, it kā piebalsojot jautrajai dziesmai, kuru Ibrahims bija atkal uzsācis, un ļaudis, pa ceļu steigdamies, atskatījās un pasmaidīja.

Pēkšņi Ibrahims pārtrauca dziesmu un pievilka stingrāk grožus. Nolēcis zemē, viņš gādīgi palīdzēja iekāpt arbā sievietei un puisēnam, kurš saudzīgi spieda sev pie krūtīm mazu, kā likās, nesen dzimušu kazlēnu.

Zirgs tika apturēts ne vienu reizi vien. Arbā vēl ierāpās zēns ar diviem prāviem vīnogu groziem, tad pavecāka sieviete, tad sirms vecītis ar smagu maisu pār plecu.

— Samaksājiet par vešanu — pats arbas saimnieks gan to neprasa! — jautri paziņoja Ibrahims, un vara naudas gabali tika sabērti viņa melnīgsnējā saujā.

Tā kā arbā bija maz vietas, viņš jau laikus pārvācās pašā priekšā un visu laiku aizrautīgi dziedāja savu dziesmiņu.

Zēns ar vīnogām ērtāk iekārtoja savus grozus arbā, izvilka aiz jostas aizbāztu niedres stabuli, un tagad sāka plūst spalgi skanīga melodija, kas pavadīja dziesmu. Ibrahima dziesmai piebalsoja pārējie braucēji, un tā neviens nepamanīja, ka mazais kazlēns bija piecēlies uz savām vārgajām kājiņām, iegrūdis purniņu grozā un sācis steidzīgi ēst lielās, caurspīdīgās vīnogas.

Pa plato ceļu raiti rikšoja zirgs, joprojām ciešā miegā krāca vecais braucējs, un viņa galva zvalstījās uz visām pusēm. Beidzot arba dārdēdama ieripoja tirgus laukumā un apstājās.

Ibrahims izlēca no arbas, sapurināja aizmigušo braucēju aiz pleciem un teica:

— Tēvoci Abdulla, mosties, esam galā!

Vecais vīrs pamodās, paskatījās visapkārt ar nesaprotošām, miega pilnām acīm un, pielicis roku pie auss, uzkliedza:

— A?!,,. Ko?

Tad, edz, kāpēc viņš varēja tik saldi gulēt visu ceļu, ne ausu neceldams par braucēju skaļo dziedāšanu! Vecais Abdulla bija kurls.

— Ko? Kāpēc ar arbu uz tirgu atbrauci? — viņš sadusmojās un, tikai tagad pamanījis braucējus, kas lēca ārā no arbas, atvēzēja pret Ibrahimu pātagu.

, . Jauneklis veikli no pātagas izvairījās un pasniedza vecajam vīram vara naudas gabalus, ar rokām rādīdams, ka tā ir samaksa par atvešanu.

— Paldies, dēliņ! — Vecais Abdulla nopriecājās.

Bet Ibrahims, atgājis no arbas, pamāja vecajam ar roku un iejuka skaļajā tirgus drūzmā.

Pēc brītiņa viņš jau sparīgi aicināja pircējus:

— Kam vajag dziju? ... Lēti atdodu!

.— Cik ta prasi, dēliņ? — sieviete čadrā^2 pieskārās viņa plecam.

— Lēti, māt... Tev prasu tikai divas monētas. Ņem, nenožēlosi! No šīs dzijas var izaust, ko tikai vēlies — gan apģērbu, gan paklāju.

, ,— Ņemu! — bez ierunām teica pircēja.

— Atdodu! — viņai pieskaņodamies, atbildēja Ibrahims, pasniedza pircējai dziju un saņēma naudu, bet pircēja atzinīgi pašūpoja galvu: viņai acīmredzot patika jautrais un mutīgais zēns.

Pārdevis dziju, Ibrahims steidzās pie gaļas tirgotāja — beidzot taču vajadzēja nopirkt vecmāmiņai gaļu plovam. Viņš ar grūtībām lauzās uz priekšu starp ogļu krāsniņām un milzīgām pannām. Tirgotāji klaigāja, aicinot tirdziniekus nogaršot sulīgo šašliku un ceptas zivis. Gaiss šeit bija piesātināts ar tik kairinošām smaržām, ka pat paēdušam saskrēja mutē siekalas, nemaz nerunājot par kroplo ubagu, kurš jo pazemīgi lūdza cepto zivju tirgotājam kaut vienu vienīgu zivteli, lai to aiznestu saviem izsalkušajiem bērniem.

— Vācies projām no šejienes! Ja nevari savus bērneļus pabarot, ej un mirsti kopā ar viņiem! — uzbrēca tirgotājs ar izblīdušu seju, dzīdams ubagu nost no lielās pannas, kur čurkstēdamas jau gluži brūnas cepās zivis.

Ibraliims neaizstāvēja nelaimīgo, bet arī metās viņu rāt:

— Tev nemaz nav kauna traucēt godīgu musulmani? Tev taču teica aizvākties!

Vēl jo vairāk — Ibrahims ubagu pat pabīdīja tālāk prom.

Negaidītais atbalsts tirgotāju iepriecināja.

— Tu esi varens puisis! — viņš iesaucās. — Dzen tik projām šos lupatlašus! Viņi arī mūs abus būtu apēduši, dod tikai tādiem vaļu.

Un, uzgriezis pannai muguru, tirgotājs atkal sāka aicināt pircējus:

— Kam garšo ceptas zivis? Sanāciet, sanāciet, ļaudis! Lētas un labas!

Tirgotājs i nematīja, ka Ibrahims, dzīdams projām uzmācīgo ubagu,

veikli norāva no pannas divas lielas zivis un, ubagam nemanot, tās abas ielika viņa tukšajā somā.

— Eh, dēliņ, dēliņ, — tajā pašā laikā Ibrahimam pārmeta nelaimīgais. — Tu gan esi jauns un glīts puisietis, bet sirds vietā tev akmens. Bīsties allaha, es jau nepiedzimu ubags, esmu arī labākas dienas pieredzējis ...

Ibrahims neļāva viņam tālāk runāt, teikdams:

— Daudz labāk būtu, ja tu mazāk pļāpātu, bet veicīgāk lasītos no šejienes projām.

Tikai iejucis pūlī, ubags pārsteigts uzgāja savā plānajā somā dāvanu, kādu pat sapņos nebūtu varējis nosapņot. Ubags steidzīgi kliboja uz māju un visu ceļu brīnīt brīnījās, ka notiek arī tā: cilvēks gan saka ļaunus vārdus, bet sirds tam laba un atsaucīga, kā pašam allaham.

Taču pavisam citādas jūtas šis notikums izraisīja zivju tirgotājā. Beidzot viņam bija izdevies pievilināt pircēju un, jautri tērgājot, nosēdināt pie pavarda.

— Iekārtojies ērtāk, draudziņ, drošāk, drošāk! Nogaršo, vei, še zivtiņas, katru dienu tecēsi šurp! Vislabākās zivis — tieši no Kūrās pašas lec man uz pannas ...

Kad nu viņš paskatījās uz pannu, tad zaudēja bezmaz vai valodu no pārsteiguma: divas vislielākās, vislabāk apceptās zivis bija bez pēdām nozudušas. Domāt, ka nevis no Kūrās zivis lec uz pannas, bet akurāt otrādi — no pannas šās taisa lēcienu atpakaļ Kūrā.

Savām acīm neticēdams, tirgotājs ņēmās starp šķīvjiem un bļodiņām meklēt it kā uz burvja mājienu nozudušās zivis. Izcilāja visus traukus,

pat galvu iebāza pavardā un sāka domāt, ka gadās arī tā: uztici svešam cilvēkam savu mantu, viņš tevi apmuļķos kā pats nelabais.

Ibrahims tikai gardi pasmējās, pa gabalu noraudzīdamies skopā tirgotāja niknuma sašķobītajā un ar kvēpiem notraipītajā sejā.

Itin apmierināts Ibrahims devās paklaiņot pa tirgu. Pēkšņi viņam ceļu aizsprostoja liels ļaužu pūlis. Cilvēki, acu nenolaizdami, skatījās, kā zurnas^3 un bungu pavadījumā uz dzīvību un nāvi plēšas divi suņi. Izstum-dīdams aplī stāvošos ļaudis, Ibrahims izlauzās visiem priekšā. Te viņš ieraudzīja, ka liels melns suns nogāzis zemē spēkus zaudējušu baltu suni un niknumā grasās to saplosīt gabalos. Baltajam sunim palaimējās — piemiedzis asti, tas smilkstēdams metās bēgt, mēģinot paslēpties starp cilvēkiem, taču saimnieks lamādamies suni ievilka aiz garas saites atpakaļ aplī.

Melnais suns rāvās uz priekšu, lai atkal bruktu virsū, saimnieks viņu tik tikko spēja noturēt aiz kakla siksnas. Bet baltā suņa apjukušais saimnieks ierāva galvu plecos, it kā vairīdamies no viņam domātās izsmieklu krusas. Tagad viņš savas dusmas izgāza pār nelaimīgo suni.

— Ak, tu man bēgsi? — viņš nikni uzkliedza. — Bet tagad uz priekšu!

Viņš sunim iespēra ar kāju, tas žēli iesmilkstējās un sāka saitē raustīties. Suns jau bija atzinis savu sakāvi, tikai saimnieks aizvien vēl negribēja un nevarēja ar to samierināties.

Ibrahims apņēmīgi izgāja apļa vidū, aizstājoties sunim priekšā.

— Kāpēc tu viņu sit? Vai neredzi, ka tas tikko vēl dzīvs?

— Kas tev par daļu? Lai viņu saplosa, — suņa saimnieks trakā niknumā atcirta. — Kam viņš vairs vajadzīgs?

— Man, — enerģiski teica Ibrahims. — Es viņu pērku.

— Tu pērc? — Suņa saimnieks neticīgi pasmaidīja, acis viņam alkatībā iedzalkstījās. — Cik ta dosi?

— So te! — Ibrahims pasniedza naudas gabalu, bet suņa saimnieks bija pamanījis arī otru monētu.

— Par maz, — viņš stingri iebilda. — Ja tik vien tev naudas, tad labāk lai ļautiņi papriecājas par brīvu.

Saimnieks mēģināja atkal suni vilkt aiz saites, bet ļaudis jau sāka izklīst, zaudējuši interesi par nežēlīgo izpriecu. Baltais suns žēli iesmilkstējās, uzticīgi spiezdamies Ibrahimam pie kājām.

— Par maz, — ietiepīgi atkārtoja suņa saimnieks.

Ibrahims viņam atdeva otru naudas gabalu, paņēma saiti un kopā ar suni gāja prom no tirgus.

Uz ceļa viņš apstājās, noplūca zāles kumšķīti un ar to apslaucīja sunim brūces.

— Tagad tu, nabadziņ, vari iet uz visām četrām debess pusēm, — Ibrahims laipni teica un noglaudīja sunim galvu.

Suns, klusi iesmilkstēdamies, tecēja viņam paka]. Ibrahims apstājās, uzkliedza sunim, dzīdams to projām. Asti piemiedzis, suns negribīgi atgāja mazu gabaliņu sānis un apstājās. Taču tikko Ibrahims bija dažus soļus pagājis uz priekšu, suns jau atkal sāka tecēt viņam pakaļ.

Tā viņi abi iegāja pagalmā, kas pletās ap mazu un vecu māla kleķa būdiņu, ibrahima vecmāmiņa Fatima taisni tobrīd baroja veco rūsgano āzi. Izdzirdējusi vārtiņu čīkstēšanu, viņa atskatījās, ieraudzīja mazdēlu un viņam pie kājām — baltu suni.

— Ibrahim, kāpēc tu nāc ar tukšu grozu? — viņa brīnījās. — Būtu tirgū vismaz kaut ko nopircis. Kas tas tev par suni?

Ibrahims, vainīgs juzdamies, nodūra galvu un izstāstīja vecmāmiņai par savu neparedzēto pirkumu.

— Visu naudu izdevu, — viņš nelaimīgs piebilda.

— Tev laba sirds, dēliņ, — vecmāmiņa mīlīgi pašūpoja galvu. — Tas jau cilvēkam ir visdārgākais, dārgāks par zeltu. Nu nebēdājies, raudzīsim līdz rītam kaut kā izdzīvot.

Vecmāmiņa Fatima iekurināja pavardā uguni, izpurināja no maisa miltu paliekas, lai izceptu plāceni.

Tad, joprojām smaidīdama, viņa apsēdās pie savas vērpjamās vārpstiņas.

Otrais piedzīvojums. IBRAHIMS BEZMAZ VAI IEKUĻAS NEPATIKŠANĀS.

Nākošās dienas rītā Ibrahims pa to pašu putekļaino ceļu atkal devās uz tirgu. Atkal grozā viņam atradās dzijas šķeteres, ko vecmāmiņa bija paguvusi pa nakti savērpt.

Krustcelēs Ibrahims panāca ciema iedzīvotāju veco Hosrovu. Vecais vīrs ne reizi vien apstājās atvilkt elpu, cerot, ka pa ceļam kāda arba paņems viņu ar visu lielo ābolu maisu, kas bija nomests turpat ceļmalā.

’— Labrīt, tēvoci Hosrov, — Ibrahims sveicināja.

— Labu veselību, dēliņ!

— Kā redzams, tev, tēvoci Hosrov, šogad laba ābolu raža.

— Lai slavēts allahs, nevar sūdzēties, pietiks i bērniem, i mazbērniem. Paskaties tik, kādi sārti un smaržīgi! Nevis āboli, bet apelsīni! Pagaršo! — Un vecais vīrs pasniedza Ibrahimam lielu ābolu. — Tikai, pavei, nav ne zirga, ne ēzeļa, ar ko uz tirgu aizvest. Visu mūžu esmu cerējis, sak, vienreiz tak sanāks naudas tik daudz, lai nopirktu ja ne zirgu, tad ēzeli ...

Ibrahims, pieklājīgi pateicies, paņēma no vecā vīra rokām ābolu, bet pēkšņi tas pazuda kā ūdenī iekritis.

— Ai, kur tad palika tavs ābols? — jauneklis liekuļotā izbrīnā iesaucās un sāka pārmeklēt sev kabatas.

Pārsteigtais Hosrovs — viņš vēl nekad dzīvē nebija redzējis trikus — palika stāvot ar pavērtu muti.

— Eh, tēvoci Hosrov, cik tu gan esi izklaidīgs! Tu taču pats ābolu paslēpi zem cepures.

Jauneklis veikli pacēla vecā vīra cepuri, un no tēvoča Hosrova noskūtās galvas, kas bija apsegta ar baltu lakatiņu, noripoja liels sārts ābols. Ibrahims, skaļi smiedamies, to noķēra. Skaļi smējās arī tēvocis Hosrovs: viņš gan nekā nesaprata, taču zēna acīs nedrīkstēja zaudēt savu veca vīra cieņu, tāpēc izlikās, ka arī pats būtu piedalījies jautrajā jokā.

Pa to laiku abus panāca svešs vīrs, pabargs pēc vaiga.

Svešais pavadā cienīgi veda ēzeli, izrotātu ar skanīgiem zvārgulīšiem. Ibrahims ar iekostu ābolu rokā pagājās viņam pretī.

— Laimīgu ceļu, labo cilvēk! Vai tu nepalīdzētu vecajam vīram aizvest ābolus uz tirgu?

— Kas tas ir «palīdzēt»? Par baltu velti, vai? Jāsaka, man ēzelis nav priekš kura katra pretimnācēja! — atcirta svešais un, kā nācis, tā cienīgi aizsoļoja garām.

Ibrahims pamāja tēvocim Hosrovam un devās svešajam pakaļ...

Ar degunu vai mākoņus stumdams, niknais ēzeļa saimnieks piepūties soļoja pa ceļu. Garāmgājēji apstājās, smiedamies rādīja ar pirkstiem, taču viņš piepūtās vēl vairāk. Viņš acīmredzot piederēja pie tādiem ļaudīm, kurus nejaušs sīkums ne samulsina, ne uztrauc. Šoreiz viņam būtu par ko uztraukties: ēzeļa vietā viņš aiz pavadas vilka Ibrahimu. Ibrahims, uzmaucis galvā iemauktus, smieklīgi vaikstīdamies un zvārguļus šķindinādams, kājoja viņam pakaļ. Aiz Ibrahima, viltīgi smīnēdams, slāja tēvocis Hosrovs, paguvis jau uzcelt ēzelim mugurā savu ābolu maisu.

Nejaušs atgadījums gandrīz būtu visu pasākumu izjaucis. Ceļmalā plūca zāli otrs ēzelis. Pamanījis Ibrahimu ar iemauktiem galvā, ēzelis no brīnumiem izslēja ausis, bet, kad Ibrahims bija pienācis gluži klāt, saniknots un spalgi brēkdams, metās tam virsū, nepārprotami vēlēdamies uzsākt villošanos. Pārbiedētais Ibrahims gribēja nomest iemauktus un laisties lapās, bet cienīgais saimnieks, kurš viņu vilka sev līdzi, ar nikniem uzbļāvieniem un nūju atvairīja kareivīgo uzbrucēju, pie tam pat ne reizi nepametis acis atpakaļ.

Tikai pie paša tirgus ēzeļa saimnieks beidzot pievērsa uzmanību dīkdieņu klaigām un smiekliem. Viņš, neko nesapratis, pagrieza galvu atpakaļ un tad lamādamies metās klāt vecajam Hosrovam, lai atņemtu ēzeli. Bet nebēdnīgais Ibrahims, nometis iemauktus, iejuka tirdzinieku drūzmā.

— Kas grib pirkt dziju ... Kam vajag dziju, labu dziju, — pēc brītiņa bija dzirdama viņa balss.

— Ei, puis, cik tu prasi par dziju? — kāds vīrietis apturēja Ibra-himu.

— Atdošu par puscenu — par diviem dirhemiem.

— Tu saki, divi dirhemi būtu puscena? Visa tava dzija nemaksā vairāk par dirhemu.

— Bet šī nav tāda dzija. Sī ir sevišķa dzija, visstiprākā un vismīkstākā. Tādu prot savērpt tikai mana vecmāmiņa. — Ibrahims lietpratīgi pavirpināja dziju pirkstos. — Paskaties pats! ...

Taču pircējs nepaguva ne paskatīties.

— Vai tu, blēdi, nodokli esi samaksājis? — aiz muguras atskanēja ņirdzīga balss, un darga — nodokļu vācējs, neviena nemanīts, bija piezadzies no aizmugures un izrāva Ibrahimam dziju no rokām.

— Kādu nodokli? — Ibrahims brīnījās.

— Netēlo te jēriņu, pats labi zini, kādu nodokli! Tirgus nodokli!

— Par nieka vilnas kumšķīti? — Ibrahims uztraucās. — Atdod! — Un viņš mēģināja dārgām izraut no rokām savu dziju.

— Ne tik viegli, kucēn, ne tik viegli! — ļauni smīkņādams, nošņāca darga, neizlaizdams no krampjaini sažņaugtajām rokām dziju. — Uz kurieni tu? — viņš uzsauca pircējam, kurš, dārgām parādoties, mēģināja nozust. — Ņem, nenožēlosi! Labākas dzijas nav visā tirgū.

— Ņemu, ņemu, dārgās kungs, — pircējs iztapīgi atsaucās un, steigdamies tikt ātrāk projām no visuvarenā dārgās, pasniedza Ibrahimatm divus dirhemus.

— Kāpēc tā? — iesaucās darga, aizšķērsodams naudai ceļu. — Nē, mīļais, viens dirhems viņam, bet otrs pienākas kroņa kasei. Vezīra pils celšanai. Vai saprati? — darga tēvišķīgi pamācīja Ibrahimu, ieslidinot otru dirhemu savā nepiepildāmajā kabatā.

— Atdod manu dirhemu! — Ibrahims dusmīgi sagrāba dārgu pie rokas. — Kā tu tā drīksti...

— Es drīkstu visu, bet tu gan vācies! — Resnais darga iezvēla jauneklim pa ausi, paraustīja aiz pavadas savu ēzeli, kuram bija grezni iemaukti un dārgi segli, un, cienīgi gāzelēdamies, sīkiem solīšiem tipināja tālāk.

Tirdzinieki goddevīgi un reizē bažīgi viņam padeva ceļu.

Ibrahims sašutumā grasījās jau mesties dārgām virsū, bet viņam priekšā nostājās liela auguma sardzes vīrs.

— Kur ta tu?

— Viņš jau steigtin steidzas uz vezīra pils būvi, — pār plecu nicīgi izmeta darga. — Paturi viņu acīs!

— Tiks izpildīts! — Un lamzacīgais sardzes vīrs, stingri sagrābis Ibrahimu aiz rokas, vilka viņu cauri tirdzinieku pūlim, saukdams: — Dodiet ceļu! ... Zagli noķēru ... Dodiet ceļu, krāpnieku vedu!

Tajā vietā, kurp lamzaks vilka Ibrahimu, sardzes vīru uzraudzībā jau stāvēja bariņš aizturētu cilvēku.

Gadījās tā, ka lamzacīgajam sardzes vīram ceļu aizšķērsoja kamieļu karavāna. Kamieļi lēnām un nesteidzīgi kustējās pa šauro tirgus laukumu.

Ibrahimam galvā pazibēja doma glābties: viņš no visa spēka uzkāpa lamzakam uz kājas, aši izrāva savu roku un veikli palīda kamielim zem vēdera.

Sardzes vīrs aiz sāpēm iekaucās un, lēkdams uz vienas kajas, grasījās sekot Ibrahimam pa pēdām, taču viņa garais neveiklais augums iesprūda starp kamieļa kājām. Gudrais dzīvnieks it kā sapratis nenolaida kāju zemē, tā dodams iespēju cilvēkam izrāpot. Taču sardzes vīrs acīmredzot mēģināja cik necik iztaisnoties, un ķiveres smaile iedūrās kamielim vēderā. Kamielis palēcās un ar kājas spērienu iemeta lamzaku dīkdieņu barā. Tie smējās locīdamies.

Bet Ibrahims jau naski soļoja garām frizieriem. Tie šeit, tirgū, darīja dažnedažādus darbus: skuva, lika dēles, nolaida asinis. Ibrahims pamanīja, ka kāds frizieris, nosēdinājis zemnieku uz zema celma, grasās ar stangām izraut viņam zobu. Nelaimīgais zemnieks, ieķēries stangās, par katru cenu grib atstumt friziera roku, bet frizieris tik ceļ stangas augstāk un velk, nežēlīgi velk. Zemnieks aiz sāpēm ceļas līdzi stangām un, re, jau stāv kājās. Tad frizieris sāk liekt stangas uz leju. Zemnieks sākumā liecas, liecas, bet tad noslīgst uz ceļiem. Frizieris gan neskopojas ar rupjiem vārdiem, taču stangas no rokām neizlaiž.

Ibrahims neizturēja, iznāca no pūļa, uzkliedza frizierim:

— Ko tu, izdzimteni, dari? Vai tad tā zobus rauj?

— Kā tad pavēlēsi raut tādu zirga zobu?

Ibrahims neatbildēja un vērsās pie zemnieka, kurš no sāpēm locījās kā tārps:

— Tēvocīt, atļauj, izraušu tev zobu, ka tu ne manīt nemanīsi.

Negaidīdams atļauju, Ibrahims gādīgi nosēdināja zemnieku uz celma.

Frizieris, juzdamies aizskarts, nicīgi pasvieda jauneklim stangas.

— Vari tās nolikt, — Ibrahims teica. — Ar šīm stangām vajadzētu iekniebt tavā kašķīgajā mēlē. Labāk iedod man stipru, izturīgu diega galu, tikai tādu tievāku.

Frizieris parakņājās savā mantu lādē un atrada diegu.

Ibrahims pārbaudīja diega stiprumu, tad vienu galu apsēja ap slimo zobu, otru apmeta ap zemnieka kailās kājas īkšķi. Zemnieks, sāpes aizmirsis, ar izbrīnu sekoja noslēpumainajām izdarībām.

— Tūlīt, tēvocīt, tūlīt! Vēl brītiņu, un tu tiksi no slimā zoba kā no valga vaļā. I nejutīsi, — Ibrahims smaidīdams uzmundrināja zemnieku. — Sēdi tikai mierīgi, nekusties!

Ibrahims paskatījās visapkārt un pamanīja puisēnu, kas rotaļājās ar piepūstu vērša pūsli. Ar pirkstu pamādams, Ibrahims pieaicināja zēnu klāt, nostādīja viņu zemniekam pie pašas auss. Zemnieks no brīnumiem mirkšķināja acis. Pēkšņi Ibrahims ar abām rokām spēcīgi saspieda pūsli. Apdullinošs paukšķis, kas radās, pūslim pārplīstot, lika zemniekam pielēkt kājās, it kā neredzams spēks būtu viņu pasviedis uz augšu. Ibrahims mierīgi parādīja zemniekam zobu, kas mētājās zemē, piesiets diega galā.

— Dzīvo vesels, tēvoci! Neaizmirsti tikai nopirkt mazajam jaunu

pūsli, — teica Ibrahims un papliķēja vaigu skaļi brēcošajam zēnam, kuram, to dzirdot, asaras ātri vien nožuva.

Apkārtstāvošie tirdzinieki nevarēja vien beigt apbrīnot tādu attapību, taču Ibrahims paguva aiziet īstā brīdī: viņš jau laikus tika pamanījis, ka aiz ļaužu mugurām pavīd lamzacīgā sardzes vīra druknais stāvs.

Iedams garām tējnīcai, Ibrahims pie ieejas pamanīja piesietu dārgās ēzeli ar bagātīgi izrotātajiem segliem un iemauktiem. Ēzelis kāri ēda šeit pārdošanai izkārtās slotas. Ielūkojies pa tējnīcas logu, Ibrahims ieraudzīja arī pašu dārgu, kurš no lielas bļodas jo alkatīgi rija plovu.

Nabadzīgs zemnieks, slotu pārdevējs, bikli centās atgaiņāt ietiepīgo ēzeli, bet te zemnieku ķēra lamzacīgā sardzes vīra pletne.

— Eh tu, nekauņa tāds! — lamzaks uzbļāva un atkal atvēzējās ar pletni. — Vai tad neredzi, kam šis ēzelis pieder? Vai tev acu nav pierē, vai?

Tirdzinieku barā gan varēja saklausīt nosodošu murmināšanu, taču nevienam nebija dūšas zemnieku atklāti aizstāvēt. Te pāri ābolu groziem un maisiem paslējās Ibrahima galva. Viņš piesardzīgi paskatījās visapkārt un klusām palūdza olu pārdevējam:

— Tēvocīt, ļoti lūdzu, uzdāvini man vienu olu!

Sapratis, kas te notiek, pārdevējs labprāt pasniedza olu. Jau nākamajā mirklī ola, vingrās jaunekļa rokas sviesta, trāpīja lamzakam pa pieri, ar dzeltenumu aizlipinot viņam acis. Ibrahims priecīgi pagriezās pret olu pārdevēju un redzēja, ka tas viņam pa rokai tur visu grozu.

— Ņem, dēliņ, ņem, cik tev vajag, man nav žēl, ja tādam nelietim var atdarīt, — pārdevējs jautri teica.

Satracinātais lamzaks, rupji lamādamies, grasījās izslaucīt acis. Bāc! — viņa atvērtajā mutē Ibrahims iesvieda otru olu. Beidzot lamzaks pamanījās atplest acis un ieraudzīja Ibrahimu, kas smējās gar zemi krizdams. Apgāzdams savā ceļā maisus un grozus, lamzaks sāka dzīties pakaļ jauneklim, kas nozuda aiz tirdzinieku mugurām, kuras aiz viņa sakļāvās kā siena. Vajātājs taisīja lielu lēcienu un, ko domājies, — olu grozā iekšā! Pārdevējam skaļi vaimanājot, olas grozā vienā mirklī pārvērtās par dzeltenu olu kulteni.

Slotu pārdevējs, aptaustīdams sev uz zoda tumši sarkanu vīli — pletnes cirtiena pēdas —, bezpalīdzīgi lūkojās uz ietiepīgo ēzeli, jo tas nežēlīgi iznīcināja viņa slotas. Pēkšņi no tuvākās arbas apakšas izlīda Ibra-hims un uzlika zemniekam roku uz pleca. Zemnieks no pārsteiguma sarāvās.

— Ts-s... — noteica Ibrahims, pielicis pirkstu pie lūpām.

Viņš izrāva no slotas dažus ērkšķainākos zarus, kas bija lauzti no dzeloņaina krūma, sazvērnieciski ar acīm pamirkšķināja pārdevējam un pabāza ērkšķus dārgās ēzelim zem seglu segas. Pārbiedētais slotu pārdevējs tikko paguva kopā ar Ibrahimu paslēpties zem arbas, kad no tējnīcas izvēlās darga. Viņš aplaizīja taukainos pirkstus, un viņa melnajā bārdā šur tur bija aizķērušies rīsa graudiņi no plova. Tējnīcas saimnieks, pakalpīgi klanīdamies, pavadīja bargo viesi.

— Negaršīgs tev plovs, negodīgi tu baro tautu, — ar uzspēlētu bar* dzību teica darga. — Pielūko, ja vezīrs uzzinās, ādu tev pār acīm no* mauks!

Nobiedētais tējnīcas saimnieks glaimīgām acīm skatījās uz dārgu.

— Nepazudini, dārgās kungs, mani, vecu muļķi, pažēlo, — viņš šļupstēja.

— Būs jau labi, netrīci, esmu cilvēks, ar kuru var sarunat, — darga viņu nomierināja un aiz muguras izteiksmīgi un nepārprotami atvēra plaukstu.

Tējnīcas saimnieks steidzās iespiest saujā jau iepriekš sagatavotu naudu.

— Es taču tikai pajokoju, — jau ar labsirdīgu smaidu sejā turpināja darga. — Un tev tūlīt dūša papēžos? Tu esi bailīgāks par zaķi! — Un, apturējis kādu, kas grasījās ieiet tējnīcā, darga nevērīgi izmeta: — Vai zini, šodien šeit ir teicams plovs. Iesaku nogaršot.

Darga tikai ar pūlēm atvilka ēzeli no slotām, kas bija jau krietni apgrauztas, ar resno vēderu uzvēlās tam uz muguras un, pieskrējušajam lamzakam piepalīdzot, krekstēdams uzsvempās ēzelim mugurā. Iztapīgā smaidā izplūdusī sardzes vīra seja vēl bija notriepta ar olas dzeltenumu, un darga izbrīnījies jautāja:

— Kā tad tu, viltniek, jau esi pamanījies tikt pie olu kulteņa?

Apstulbušais sardzes vīrs nepaguva nekā atbildēt. Zem rešņa auguma

dzeloņi sāka durties ēzelim mugurā, tas pasvieda pakaļu gaisā un sāka spārdīties, gribēdams nomest smagumu, jo dzeloņi dūrās arvien stiprāk; izbiedētais darga, skaļi brēkdams, apķērās ēzelim ap kaklu. Vienā mirklī saskrēja pūlis. Dārgās kliedzieni, dīkdieņu klaigas, smiekli un ulināšana vēl vairāk sabiedēja ēzeli. Sardzes vīrs mēģināja noturēt dzīvnieku aiz astes, taču dūšīgais ēzelis, augumā daudz neatpalikdams no kārtīga mūļa, lamzakam tā iespēra, ka tas, apmetis gaisā kūleni, visā augumā nogāzās zemē. Ēzelis, vairākas reizes palēcies, nometa no muguras nelabā balsī brēcošo dārgu. Tirdzinieki, to visu redzēdami, paslepus smīnēja; mantrausīgais darga jau sen bija izpelnījies ļaužu nicinājumu.

Tā nosodījis dārgu, Ibrahims jau soļoja garām gaļas pārdevēju rindai. Abās pusēs bija pakārti jēru un liellopu liemeņi. Miesnieki turpat uz vietas dīrāja, apstrādāja lopus, tajā pašā laikā neaizmirstot uzaicināt pircējus.

Pie vienas pārdotavas Ibrahims izdzirdēja žēlu ņaudēšanu un pamanīja, ka resns miesnieks tur aiz skausta baltu runci un to nežēlīgi dauza ar naža trinamo galodu.

— Vai vēl tu čiepsi gaļu? Vēl tu čiepsi? — miesnieks skaitīja pēc katra sitiena.

Ibrahims sagrāba miesnieku aiz rokas un runci atņēma.

— E-e, ar tādu mācīšanu te nekas nebūs līdzēts! Dod šim ēst, tad arī

nečieps!

— Tas ir mans runcis. Kad gribu, baroju, kad gribu, situ, — nav tava darīšana! — miesnieks atcirta. — Atdod!

Miesnieks grasījās atņemt Ibrahimam runci.

Taču Ibrahims krietnu soli atkāpās, un miesnieks viņu nevarēja aizsniegt.

— Kas gan tevi, nekaunīgais resni, pamācīs, lai tu gaišā dienas laikā nekrāptu pircējus? — Ibrahims pastiepa roku un veikli apgrieza apkārt to svaru kausu, uz kura nebija atsvaru: uz šī svaru kausa miesnieks parasti lika pārdodamo preci. Pie kausa dibena bija pielodēts dzelzs gabals.

— Ts-s... Klusāk, allaha dēļ! — iesaucās miesnieks un pašķielēja uz pircējiem, kuri tobrīd izvēlējās gaļu. — Labāk pasaki tu man — vai kādreiz esi redzējis kārnu miesnieku? Tikai nevajag tā, ka ļaudis zinātu ... Manu Mestanu, ja viņš tev iepaticies, vari ņemt. Atdāvinu.

— Nē, tavas dāvanas man nav vajadzīgas. Se vesels dirhems, es runci no tevis pērku.

— O-o, Mestans ir traki medīgs kaķis, drīz tavā mājā nebūs no pelēm ne smakas! — jautri klaigāja miesnieks, pievākdams naudas gabalu. Viņš par katru cenu tagad pūlējās parādīt, cik draudzīgi šķiras no Ibra-hima, pūlējās izkliedēt nelabvēlīgo iespaidu, kāds varēja rasties pircējiem, kuri bija dzirdējuši jaunekļa vārdus.

Ibrahims ar visu runci padusē kātoja projām. Kopā ar viņu aizgāja arī pircēji.

— Mīļie ļaudis, uz kurieni tad nu? Pie manis jūs nopirksiet labu labo gaļu ... — žēlabainā balsī iesaucās miesnieks.

Kad Ibrahims ar runci padusē bija iznācis no tirgus, viņš to palaida zemē, mīlīgi noglaudīja un sāka soļot uz mājas pusi. Taču runcis, žēli ņaudēdams, tecēja viņam pakaļ. Ibrahims apstājās — arī runcis apstājās. Ibrahims sāka iet ātrāk — runcis ar lieliem lēcieniem viņu panāca.

Spilgtā pēcpusdienas saule apspīdēja tīri noslaucīto pagalmu apkārt vecajai māla kleķa būdai, kad, Ibrahimam ieejot, nočīkstināja vārtiņi. No mošejas^1 minareta^4 [5], kas pacēlās pāri kokiem, muedzina^6 smalkā balss aicināja īstticīgos uz lūgšanu. Vecmāmiņa Fatima, izklājusi pagalmā dīķa malā apdilušu paklājiņu, pavērsa seju pret austrumiem un sāka čukstēt pateicības vārdus allaham par visiem mazajiem priekiem, kādus viņai bija nācies piedzīvot. Vecmāmiņa vēl pēdējo reizi paklanījās, pacēla galvu no paklājiņa, un tad viņa ieraudzīja mazdēlu ar smagu grozu rokās.

Pamanījis vecmāmiņas sejā prieku, Ibrahims apstājās un, vainīgs juzdamies, nodūra acis.

Pēdējo reizi pacēlusi rokas pret debesīm, vecmāmiņa teica:

— Allahs ir liels! — Tad rūpīgi salocīja lūgšanu paklājiņu un devās mazdēlam pretī.

— Ko tu, dēliņ, nopirki? Jēra gaļu? Vērša gaļu? Sīpolus ar neaizmirsi? — to teikdama, vecmāmiņa izņēma mazdēlam no rokām grozu, taču, kolīdz viņa to pavēra, no turienes izslējās runča galva.

«Ņau,» runcis bailīgi ieņaudējās, it kā gribētu savai nākamajai saimniecei pieglaimoties. Atbildot uz nedrošo ņaudienu, no pagalma tālākā stūra atskanēja kareivīgas rejas. Vecmāmiņa aiz pārsteiguma bezmaz vai nometa grozu zemē.

— O, allah, tu esi atgādājis vēl vienu lieku muti! Drīz tie mums matus no galvas noēdīs. Pašiem būs jāmūk no mājas laukā.

Izmisuma pārņemta, vecmāmiņa metās virsū mazdēlam. Ibrahims pats izlocījās, taču stērbele no viņa novalkātā krekla palika vecmāmiņai rokās.

— Tā nu vēl trūka! Vienīgo kreklu saplēsi! ... — vecmāmiņa iesaucās un, pacēlusi rokas pret debesīm, vaimanāja: — O, allah, kad tu mani reiz atbrīvosi no šā mocītāja?

Viņa nepaspēja izrunāt vārdus līdz galam, kad Ibrahims, bēgdams uz būdas pusi, paklupa un nogāzās zemē.

— Ai, kā sāp kāja! Ai, mana kāja! — neizlaizdams runci no rokām, viņš sauca.

— Kāja? Kas tev notika, mans mīļais? ... O, allah, ko es esmu izdarījusi, kaut man mēle nokalstu! — vecmāmiņa vaimanāja un metās apkampt mazdēlu. Viņas acīs pavīdēja labsirdība.

Ibrahims pavēra vienu aci, pavēra otru un vecmāmiņai jautri pamirkšķināja.

— Ak tu, resgali! — vecenīte caur asarām teica. — Pastāsti nu, kur tu dabūji tik jauku runci.

Trešais piedzīvojums. SĀKAS BRĪNUMAINI NOTIKUMI, KAS PĀRVĒRS VISU IBRAHIMA DZĪVI

Ibrahims gulēja cietā miegā uz mašas savā nabadzīgajā būdiņā, bet vecmāmiņa cauru nakti mēness gaismā vērpa dziju. Tad pagalmā nodziedāja gailis. Ausa rīts. Vecmāmiņa Fatima uzmodināja mazdēlu, pavadīja viņu līdz vārtiņiem un stingri jo stingri viņam piekodināja:

— Manu dēliņ, manu Ibrahim, trešo reizi jau nu nenes mājā tukšu grozu! Nāc taču vienreiz pie prāta ...

Tiešām — šoreiz Ibrahims bez kādiem sevišķiem piedzīvojumiem pārdeva savu preci un nopirka visu vajadzīgo. Vecmāmiņa Fatima iekūra

pavardā uguni, pagatavoja ēdienu, un viņi apsēdās pagalmā zem kupla zīdkoka, lai ieturētu pusdienas.

Viss noritētu mierīgi un labi, ja vecmāmiņa nebūtu pamanījusi, ka Ibrahims ik pa brīsniņam pamet no plāceņa pa gabalam te sunim, te kaķim. Tie abi pēc katra tāda kumosa kļuva drošāki, nāca tik tuvāk un nepārprotami gaidīja vēl.

— Vai mēs paši būtum tik pilniem vēderiem, ka varam uzturēt vēl šos abus nopiepildāmos rīmas, — vecmāmiņa pārmeta. — Vadzi, mazdēliņ, varbūt abi medībās noderētu. Paņem šos līdzi uz mežu — varbūt tev palaimējas noķert lapsu vai zaķi...

Mazdēls Ibrahims vecmāmiņu paklausīja.

Otrā rītā tūlīt pēc brokastīm viņš uztupināja runci sev uz pleca, paaicināja līdzi suni un snāja uz mežu ...

Vajadzēja būt jau pusdienlaikam. Ibrahims gurdi klīda starp kokiem, atmetis pēdējās cerības nokļūt uz pēdām medījumam. Mežs ar katru soli kļuva jo neparastāks. Starp milzīgajiem kokiem pret debesīm slējās tik neredzētas robainas klintis, it kā tās kāds būtu ar kaltu rokā izkalis. Kur vien acis meta, visur redzama biežņa, un zari ar asajiem dzeloņiem neganti ķērās drēbēs.

Tikt biežņai cauri kļuva aizvien grūtāk, taču Ibrahims neatlaidās, ietiepīgi lauzās tik uz priekšu — aizvien dziļāk un dziļāk mežā iekšā.

Pēkšņi kaut kur netālu atskanēja apdullinoša rēkoņa un kaukoņa, tāda, ka pat augstie koki salīgojās. Ibrahims apstājās, ieklausījās. Atkal atskanēja rēkoņa un kaukoņa.

Pasaucis pie sevis suni, Ibrahims devās uz to pusi, no kurienes nāca nesaprotamās skaņas. Ar pūlēm izlauzies cauri krūmiem, viņš iznāca mežmalā un no pārsteiguma palika vai mēms: zaļā klajumiņā, pie ieejas klinšu alā, uz dzīvību un nāvi cīnījās trīs milzīgi briesmoņi. Ibrahims saprata, ka ir iznācis pie milžu mitekļa. Par tiem viņš jau agrāk bija dzirdējis vecmāmiņas Fatimas pasakās. Pats lielākais milzis bija gluži melns, vidējais — balts, bet trešais, mazākais, — tāds plankumains. Milži viscaur bija klāti ar bieziem matiem, viņu gurnus sedza vai nu tīģeru, vai leopardu ādas. Milzīgās ausis, kas droši varēja sacensties ar ziloņu ausīm, nokarājās uz pleciem. Kāju garie nagi kā grābekļa zari cirtās zemē.

Milži Ibrahimu nepamanīja un tik cīnījās, cits citam pretī griezdami savus stipros ragus. Reižu reizēm tie aiz sāpēm iekaucās, dažus soļus atkāpās, lai tad vēl niknāk liktos cits citam virsū. Gaiss drebēja no apdullinošās rēkšanas un kaukšanas.

Ibrahims, pārbijies līdz nāvei, metās atpakaļ biežņā. Runcis spraus-lodams uzrāpās tuvākajā kokā, vienīgi suns sāka skaļi un nevaldāmi riet. Milži izdzirdēja suņa riešanu, pagriezās un pamanīja Ibrahimu. Melnais milzis ar diviem lēcieniem bija jauneklim klāt, sagrāba to kā nieku savā varenajā, spalvainajā ķetnā, pacēla gaisā un ziņkārīgi no visām pusēm aplūkoja.

— Nebaidies tu, cilvēka dēls! — viņš sulīgā basā ierēcās. — Ja pratīsi pēc tiesas un taisnības izšķirt mūsu strīdu, tev mats no galvas nenokritīs. Ja to nepratīsi — piesauc savu māti, nelaimīgais, lai noskaita uz atvadām tev lūgšanu.

Milžu smiekli nodārdēja mežā kā pērkona grāvieni.

— Vispirms laid mani zemē, — šļupstēja no bailēm tikko pusdzīvais Ibrahims.

— To jau var. Tik un tā tu no mums nekur nespruksi.

Nostājies pats uz savām kājām, Ibrahims tūlīt kļuva drošāks.

— Par ko ta jūs strīdaties? — jauneklis vaicāja, krietni atgāzis galvu, lai redzētu milžus: viņš taču tiem sniedzās tik tikko līdz ceļiem.

— Vei, še mēs esam trīs brāļi, — ņēmās stāstīt melnais milzis. — Taču no tēva mēs mantojām tikai divas mantas: brīnumcepuri un stabuli. Kas uzliek sev galvā brīnumcepuri, kļūst neredzams. Bet tas, kas pūtīs stabuli, būs visu citu valdnieks. Mēs izprātojāmies gan šā, gan tā — bet kā tu divas mantas sadalīsi uz trijām galvām.

Uzklausījis milžus, Ibrahims nojauta, ka viņi pēc izskata gan ir vareni, taču prātiņa tiem gaužām maz. Lai izglābtos, viņš sāka lauzīt galvu, kā šos pārspēt viltībā.

— Ei, brāļi milži! — pēc brīža Ibrahims priecīgi iesaucās. — Tas taču ir pavisam vienkārši. Vai tad tāda nieka dēļ ir vērts citam citu tik nežēlīgi dauzīt?

— Ko tu saki? Pavisam vienkārši? Un tu zini, kā to izdarīt?

— Vai tad pasaulē ir kaut kas tāds, ko es nezinātu? — lielīgi teica jau drosmi atguvušais Ibrahims. — Kur ir brīnumcepure un stabule? Rādiet šurp! Nolieciet tās šeit, man blakus... — Ibrahims ātri paskatījās visapkārt un turpināja: — Tūlīt es nogrūdīšu lejā, rau, to lielo akmeni, bet jūs skrieniet tam pakaļ. Kurš to pirmais uznesīs, tam būs brīnumcepure, kurš atskries otrais, — tam — stabule, bet trešais... lai kož pats sev pirkstos.

— Jā, jā! — milži intin priecīgi klaigāja un iznesa no alas pēc izskata visparastāko aitādas cepuri un niedres stabuli.

Visi trīs cieši turēja brīnumcepuri un stabuli, jo tādas mantas jau nu viņi cits citam neuzticēja. Visi trīs pieliecās, nolika cepuri un stabuli zemē Ibrahimam pie kājām.

— Saki nu viens, tik gauži vienkārši, — melnais milzis murmināja, kasīdams sev pakausi.

— Eh, kā gan tas mums pašiem neiešāvās prātā? — īgnumā sev pa pieri iebelza baltais milzis.

— Stāviet šeit visi trīs un gaidiet manu pavēli, — Ibrahims teica un gāja pie akmens.

— Nekas, nekas, kurš pienāks pēdējais — arī nepaliks gluži tukšā: viņam atdosim šo glupo cilvēka dēlu, — Ibrahims pa ausu galam padzirdēja jaunākā milža čukstus.

Izlikdamies, ka nekā tāda nebūtu dzirdējis, Ibrahims piegāja pie akmens, gribēja to pievelt pie pašas nogāzes malas, bet viņa spēkos nebija

akmeni ne no vietas izkustināt. Milži, to redzēdami, Jaunā priekā iezviedzās. Ibrahims paņēma resnu mietu, kas turpat mētājās, pabāza to zem akmens un, pats uzgūlies ar visu smagumu mietam uz otra gala, pievēla akmeni pie stāvās nogāzes malas.

Visiem trim milžiem aiz brīnumiem mutes palika vaļā.

Ibrahims, grūzdams akmeni lejā, spalgi iesvilpās. Milži brēkdami un rēkdami metās akmenim pakaļ. Vecākais milzis lēca lēkdams, vidējais vēlās, saritinājies kamolā, bet jaunākais itin priecīgs šļūca uz dibena pa stāvo nogāzi lejā.

Ibrahims paķēra stabuli un brīnumcepuri, nocēla no koka runci un metās prom, ko kājas nes. Arī suns no viņa neatpalika.

Drīz Ibrahims sev aiz muguras dzirdēja kāju dipoņu un skaļus rēcienus. Viņš saprata, ka milži dzenas pakaļ. Pāri kokiem izslējās melnā milža varenā roka un aizsedza debesis ...

Taču milzis sagrāba tikai dzelkšņainos krūmus. Ibrahima nekur nebija. Milži metās gan uz vienu, gan uz otru pusi un tad neziņā apstājās. Neattapīgie briesmoņi netika gudri, kas tad īsti ir noticis. Ierēkušies viņi metās dziļāk mežā, lauzdami savā ceļā krūmus un kokus ...

Ibrahims, uzlicis galvā brīnumcepuri, uzmanīgi spraucās cauri krūmiem, kamēr pārliecinājās, ka milži aizļekatējuši uz citu pusi. Tad viņš noņēma brīnumcepuri un pasauca suni, kas, priecīgi riedams, sāka lēkāt apkārt savam saimniekam.

Krietnu laiku klejojis pa mežu, Ibrahims ar visu kaķi un suni iznāca pie lauka, pa kuru aiz diviem vēršiem gurdi slāja vientuļš arājs.

— Salam aleikum, tēvoci! Lai tev branga raža! — Ibrahims sveicināja.

— Aleikum salam, dēliņ! No sirds pateicos, — arājs laipni atņēma.

Arājs, pamanījis, ka svešais jauneklis aiz noguruma tikko turas kājās

un drēbes viņam vienās driskās, teica:

— Apsēdies, atvelc elpu, dēliņ! Arī es brīsniņu atpūtināšu kājas.

Arājs ieveda Ibrahimu ēnainā sausu meldru nojumē un, redzēdams,

ka baltais kaķis, žēli ņaudot, trinas gar viņa čarikiem^1, nogrozīja galvu.

— Laikam tukšs vēders? — viņš laipni vaicāja.

— Sie abi kopš paša rīta nav ne kripatiņu paostījuši. Arī man pašam jāatzīstas, vēders prasa savu tiesu, — mulsi bilda Ibrahims.

— Tūliņās, dēliņ, tūliņās, — arājs sarosījās. — Es dzīvoju tepat netālu, rau, tajā ciemā ... — Viņš ar roku norādīja uz dažām zemnieku mājelēm, kas bija izmētātas paugura piekājē. — Tūliņās kaut ko sadabūsim, tu tikai pieskati manus vēršus ...

Ibrahims skumji sēdēja nojumē un, gaidīdams arāju, berzēja savas nogurušās un savainotās kājas.

«Kāpēc lai es arājam nepalīdzētu?» viņš pēkšņi iedomājās. «Es taču viņu atrāvu no darba.»

Atlocījis piedurknes, Ibrahims pacēla arāja nomesto rīksti un satvēra arklu ...

1 C a r i k i — ādas apavi ar mīkstu zoli.

— Hei, hei! — viņš uzsauca vēršiem un uzblieza tiem ar rīksti.

Vērši no svešās balss nobijās un sāka pusrikšiem vien skriet pa lauku.

Ibrahims veltīgi pūlējās tos savaldīt. Pārskrējuši pāri uzartajam gabalam, vērši turpināja skriet pa celmāju. Ibrahims no visa spēka uzgūla arklam, tā gribēdams vēršus apturēt. Lemesis iegriezās dziļi zemē, aiz kaut kā aizķērās, un vērši apstājās. Ibrahims pieliecās un redzēja, ka lemesis aizķēries aiz dzelzs gredzena. Viņš sāka atraust zemi apkārt gredzenam un drīz pamanīja lielu akmens plāksni. Atbrīvojis lemesi, Ibra-hims pavilka aiz gredzena, un plāksne sāka lēnām griezties ...

Atsedzās stāvi akmens pakāpieni, kas veda lejā dziļā pazemē.

— Ibrahim, te savu kāju nesper! Ibrahim, kā esi nācis, tā ej atpakaļ! — pēkšņi no pazemes dziļumiem atskanēja dobjas balsis.

Taču Ibrahims svārstījās tikai īsu brīdi. Nākamajā mirklī viņš jau kāpa lejup. Nokāpa un... palika kā zemē iemiets. Viņa skatienam pavērās kaut kas tāds, ko diezin vai cilvēka acs var ieraudzīt, bet, ja arī ierauga, tad vienīgi sapnī.

Domādams, ka tā ir tikai mirāža, Ibrahims aizlika acīm priekšā plaukstas, taču, kad tās atkal atņēma, pazeme iemirdzējās vēl spilgtākā gaismā. Šeit glabājās neskaitāmi dārgumi. Pavērtajās lādēs, dažnedažādos traukos mirdzēja zelta rotaslietas, pērles, dimanti, rubīni. Tie izstaroja gaismu, kas apmirdzēja mitrās sienas un zemās velves.

Uz grīdas bija vesela kaudze zelta naudas. Neredzētas monētas ar seno faraonu un jūdu ķēniņu attēliem jaucās juku jukām ar Babilonijas valdnieku un Irānas seno šāhinšāhu monētām. Šīs mirdzošās kaudzes pašā virsū Ibrahims pamanīja milzīgu zelta gredzenu, kas izstaroja savādu spožu gaismu. Pārsteigtā Ibrahima roka jau neviļus pasniedzās pēc brīnišķīgā gredzena, kad pēkšņi no naudas kaudzes šņākdams izlocījās melns pūķis. Ibrahims zibenīgi atrāva roku atpakaļ. Viņš nojauta, ka savādo gaismu izstaroja pūķa acis.

— Ei, Ibrahim, — pūķis ierunājās cilvēka balsī, — tev pie kājām atrodas no cilvēkiem paslēptā padišāha Suleimana ibn Davuda bagātības. Es tās sargāju jau trīs tūkstošus gadu, paša Suleimana apburts, jo es, būdams pūķu padišāhs, gudrais Šāhmars, atteicos atzīt, ka viņa, Suleimana, gudrība ir pārāka par manējo. Zini, ka katru, kurš uzdrošinājies šeit ielauzties, gaida droša nāve.

Pūķis viegli palocīja galvu, un tikai tagad Ibrahims starp dārglietām ieraudzīja balojam cilvēku galvaskausus un kaulus. Pūķis šņākdams sāka lēnām līst tuvāk Ibrahimam. Jauneklis no izbīļa bija kļuvis gandrīz vai par sālsstabu. Viņš nespēja pakustināt ne rokas, ne kājas, piere bija pārklāta aukstiem sviedriem, acis aiz šausmām ieplestas.

Pūķis tik līda Ibrahimam tuvāk un tuvāk... Viņš jau redzēja pūķa atplesto muti un šķelto dzeloni, kas tika tēmēts ...

Pēkšņi — kur gadījies, kur ne — pūķim virsū uzklupa kaķis Mcstans, ar zobiem aši iecirtās tam kaklā, ar ķepu iebelza pa galvu. Pūķis tajā pašā mirklī apvijās apkārt kaķim un sāka to žņaugt kā stangās. Kaķis ņurdēja, locījās uz vienu, locījās uz otru pusi, un viņa asie zobi cirtās

aizvien dziļāk pūķa kaklā. Spalva kaķim saslējās gaisā, aste nikni kulstījās, izsvaidīdama uz visām pusēm zelta naudas gabalus. Pēc sīvas cīņas pūķa žņaudzieni atslāba, acis apdzisa. Kaķis atlaida zobus un beigtais pūķis nokrita uz grīdas kā garš melnbalts striķa gals.

Atguvies no bailēm, Ibrahims apkampa drosmīgo kaķi. Tad, nespēdams sevi pārvarēt, paņēma gredzenu, uzmauca pirkstā un izstiepa roku,, lai apbrīnotu dārglietas skaistumu. Pēkšņi gredzens sāka izstarot gaismu. Uz pazemes sienām un velvēm, kas aiz mitruma bija pārklātas ar sīkiem ūdens pilieniem, vēl spožāk atvizēja zelts un dārgakmeņi. Atskanēja svilpšana un gaudošana, un grūti uzreiz bija saprast, ka viņam apkārt neaptveramā ātrumā riņķo nezināma būtne. Nākošajā mirklī Ibrahima priekšā nostājās mazs ar melniem matiem apaudzis negants vīrelis. Viņa, ļaunās ačteles kā īleni urbās Ibrahimā.

Jauneklis neviļus iekliedzās.

— Es esmu varenais Ifrīts, — vīrelis teica, stādīdamies priekšā.*’ — Nav neviena, kas būtu stiprāks par mani, vienīgi tu vari man pavēlēt,, jo tavu roku rotā padišāha Suleimana gredzens. Taču ar gredzenu esi piesardzīgs, o, Ibrahim! Sargā to, neiemet jūrā; tā uz mūžīgiem laikiem ir aprijusi ne mazumu bagātību. Šajā gredzenā paslēpta mana dvēsele,, tāpēc kopš šī brīža izpildīšu visas tavas pavēles, būšu tavs vergs.

Un vīrelis, sakrustojis rokas uz krūtīm, Ibrahima priekšā zemu paklanījās, bet Ibrahims uz mazo briesmekli raudzījās ar bailēm un izbrīnu.

— Labi, tagad ej! Ja man tevi vajadzēs, pasaukšu, — Ibrahims teica, nopūlēdamies neizrādīt savu pārsteigumu un bailes. Viņš novilka gredzenu no pirksta un ielika kabatā.

— Klausos un izpildu, manu pavēlniek! — Ifrīts, kaukoņas un svilpoņas pavadīts, riņķoja ap Ibrahimu, līdz beidzot nozuda.

Ibrahims ar neslēptu prieku sāka aplūkot pasakainās bagātības. Viņa uzmanību saistīja neliels portrets zeltītā ietvarā, kas jo bagātīgi bija izrotāts ar maigi sārtām pērlēm. Viņš paņēma portretu, ar piedurkni noslaucīja no tā putekļus, tad lēni virzīja uz gaismu, kas krita no ieejas pazemē.

No portreta pretī Ibrahimam smaidīdamas vērās žirgtas mirdzošas-acis. Tā bija gluži jauna meitene. Viņa, mazliet pavērusi lūpas, tikko jaušami smaidīja, it kā grasīdamās kaut ko vaicāt, bet nevarēja un nevarēja saņemties ...

Ibrahims raudzījās uz meiteni kā apburts, nespēdams no tās atraut acu. Grūti pateikt, cik ilgi viņš tā būtu vēl nostāvējis, ja augšā nedzirdētu satrauktas suņa rejas. Ibrahims steidzīgi noglabāja portretu kabatā, pagrāba sauju zelta naudas un pa akmens pakāpieniem izskrēja virszemē. Aizlikt ieejai priekšā akmens plāksni, apbērt to ar zemi viņam nenācās grūti. Pēc neizlauztajiem celmiem labi iegaumējis vietu, Ibrahims sizveda vēršus uz tīrumu, kur bija aris.

Pa to starpu atgriezās viesmīlīgais arājs, atnesa Ibrahimam zemnieku plāceni, sieru un nelielu krūku rūgušpiena. Ibrahims iedrupināja rūgušpienā plāceni, paēda pats, pabaroja runci un suni, pateicās arājam un, iedams projām, ielika viņam saujā vislielāko zelta naudas gabalu.

Ibrahims jau bija nogājis krietnu gabalu, bet pārsteigtais arājs vēl joprojām nespēja atraut acu no savas tulznainās, sastrādātās saujas, kurā mirdzēja smagais zelta gabals ...

Ceturtais piedzīvojums. NEKAS BRIESMĪGS NENOTIEK, TIKAI VECMĀMIŅA FATIMA NOBĪSTAS

Visu šo gauži garo dienu vecmāmiņa Fatima bija nopūlējusies vaiga sviedros, lai no kāda kaimiņa aizņemtos kaut kumosu maizes. Taču viņai nepavisam nelaimējās. Dažās mājās viņu gan laipni saņēma, kopā pabēdājās — beidzamais posts, bet palīdzēt nekā nevarēja, jo arī saimniekiem pašiem trūkums uzglūnēja no visiem četriem kaktiem. Tajās mājās, kur saimniekiem visa bija papilnam, vecmāmiņu Fatimu labāk redzēja ejam nekā nākam. Trūcīgie kaunējās no savas nabadzības, skopie to centās īpaši izcelt. Vecmāmiņai Fatimai bija žēl kā vienu, tā otru. Katrā mājā viņu no visām pusēm apstāja bērni, taču vieni uz viņu raudzījās ar uzticības pilnām acīm, bet otri griezās sāņus, kaunēdamies no savu vecāku meliem. Šo bērnu vecmāmiņai Fatimai bija visvairāk žēl.

Tikai pret vakaru pārgurusi, ar tumšu Čadru aizsegusi seju, vecmāmiņa pārradās mājās, atgrūda vārtiņus un... no pārsteiguma palika stāvam. Viņas mazdēls bija iekārtojies zālē zem zīdkoka, sev priekšā tieši uz zemes izklājis jaunu skaistu galdautu. Vecmāmiņa Fatima nezināja, vai ticēt savām acīm vai ne: tur bija gan labi apcepta gaļa, gan ceptas vistas, gan apaļi siera rituļi, gan brūni plāceņi. Virs ogļu pannas, kurā kvēloja ogles, čurkstēja šašliks. Gatavojot šīs karaliskās vakariņas, Ibra-hims itin bieži pasvieda pa gaļas kriksim te sunim, te kaķim. Tie abi pasviesto gaļu noķēra gaisā un tāpat nesakošļātu norija.

Vecmāmiņa Fatima aizmiedza acis, izberzēja tās, tad atkal atvēra ... Viss stāvēja kā stāvējis savās vietās, tikai tagad Ibrahims plati smaidīja,, un lūpas viņam no taukiem spīdēja — tik garšīgi un sātīgi viņš bija paēdis, gatavojot sev un vecmāmiņai vakariņas.

— Ko tu, vecomāt, tā skaties? — Ibrahims vaicāja, mierīgi apgrozīdams iesmus virs ogļu pannas. — Sēdies tik klāt! Ed, cik nu tik vēlies! — viņš piebilda, aiz lepnuma plīsdams vai pušu.

Viņš nespēja ilgi noturēt cienīgo toni, pielēca kājās, nosēdināja aiz pārsteiguma valodu zaudējušo vecmāmiņu tieši zālē un sajūsmā iesaucās:

— Mēs vairs nekad nebūsim nabagi! Dzirdi, vecmāmiņ? Nekad, itin nekad! Tev vairs nebūs cauras naktis jāsēd un jāvērpj dzija.

— Mana vecā galva nekā nesaprot. No kurienes tas viss? Stāsti mare ātrāk, allaha dē|!

— Pareizi teikts sakāmvārdā: «Bēdu mērs ir pilns, un gana.» Tas vēl nav viss, vecmāmiņ! Drīz tu manās kāzās dancosi. Redzēsi, tā būsi

Jauneklis uzsāka jautru dziesmu un, to dziedādams, nodancoja vecmāmiņas Fatimas priekšā jo nebēdnīgu danci.

— Vai tu prātu būsi izkūkojis, vai? — vecmāmiņa sadusmojās. — Kāzu vien mums vēl trūka. Kā te stāvi, atbildi man — kur tu visu« to esi ņēmis?

— Vecmāmiņ, pasaki man — kur atrast pasaulē visskaistāko meiteni? — atbildes vietā Ibrahims vaicāja, atsēdās pretī vecmāmiņai un sagatavojās uzmanīgi klausīties.

— Kam tev viņa?

— Kam viņa? Iešu pie viņas precībās un savīkšīsim tādas kāzas, ka viss ciems un vēl kaimiņu ciems par to runās. Man tak deviņpadsmit gadu jau pie durvīm!

— Mujķīti, ja tiešām esi nodomājis precēties, uzticies man! Rīt pat ietīšos čadrā no galvas līdz kājām, apstaigāšu visas mājas un sameklēšu tev gudru, paklausīgu un čaklu līgavu. Būs ari man vecumdienās savs-atspaids.

— E-ē, nē! — Ibrahims saviebās. — Es vis negribu tādu līgavu ...

— Kādu tad?

— Rau, kādu!

Ibrahims saudzīgi izvilka no kabatas meitenes attēlu, kuru bija atradis pazemē. Vecmāmiņa izņēma mazdēlam no rokām attēlu un sāka to-uzmanīgi aplūkot, taču kā dzelta pielēca kājās, izsaukdamās:

— O, allah, pasargi manu bērnu! Kur tu visu to ņēmi? īsts zelts... pērles! Ko tu esi izdarījis? Esi pasācis staigāt slidenu ceļu? Saki taisnību! ...

— Ko tu, vecmāmiņ! Kā tu vari par mani tik Jauni domāt! — Ibra-hims paņēma vecmāmiņu pie rokas un gādīgi nosēdināja vietā. — Pats allahs man atsūtījis šo portretu, dzirdi, vecmāmiņ? Tikai šo meiteni es ņemšu sev par sievu.

— Tu esi prātu zaudējis, nelaimīgais! Guli uz kailas mašas, bet sapņo apprecēt skaistāko no skaistākām. Būtu kaunējies no ielāpiem uz savu bikšu dibena!...

— Mums būs viss, vecmāmiņ, būs viss! Tu taču esi laba un gudra. Pamāci — kurā zemes malā, kurā debess pusē meklēt man šo daiļavu?

— Liecies nu mierā! Kā lai es to zinu? Ļaudis runā, ka visskaistākā esot mūsu padišāha meita.

— Kā viņu sauc?

— Princese Nurdžahana.

— Ja viņa ir visskaistākā, tad viņu arī precēšu!

— Precēsi? — Nabaga vecenīte salēcās. — Lielo allah, kāpēc tu mani tik bargi sodi? Viņš ir zaudējis saprašanu! Ibrahim, padomā jel, kādus vārdus tu laid pāri lūpām!

— Ko tad es tādu pateicu? Tu tak ne vienu reizi vien saki, ka es esot pats skaistākais jauneklis. Kāpēc tad es lai neprecētu daiļo padišāha meitu?

— Klusāk, klusāk, nekliedz, allaha dēļ! Kāds vēl izdzirdēs, un tad mums beigas! — Vecenīte steigā pameta acis visapkārt un klusā balsī teica: — Visi tak zina, ka princesē iemīlējies visuvarenais vezīrs un tur viņu pilī kā gūstekni, acu no viņas nenolaiž ... Princeses vārgais, gļēvais tēvs, vecais padišāhs, neko nespējot pretī darīt.

— E-ē, tad man viņai, nabadzītei, jāpalīdz. Zvēru, ka izraušu viņu no šā vezīra ķetnām — man pašam ar vezīru savi rēķini kārtojami — un padišāha meitu es atvedīšu šurp!

— Sājā te būdā?

— Kāpēc tad būdā? Vai nu padišāha meitai pieklātos dzīvot kā parastai zemniecei? O nē, vecmāmiņ! — To pateicis, Ibrahims uzvilka sev pirkstā burvju gredzenu.

Visapkārt iemirdzējās žilbinoša gaisma, un pēc mirkļa, atskanot kaukoņai un svilpoņai, jaunekļa priekšā nostājās Ifrīts. Vecmāmiņa Fatima, to ieraugot, iekliedzās un nokrita zemē bez samaņas.

— Esmu ieradies! Ko teiksi, manu pavēlniek? — Ifrīts jautāja.

— Suleimana vārdā pavēlu līdz rīta gaismai uzcelt man tādu pili, kur viens ķieģelis mirdzētu kā zelts, bet otrs — kā sudrabs, — Ibrahims pavēlēja un metās palīgā vecmāmiņai.

— Klausos un izpildu! — Un mazais, melnais vīrelis atkal aizvirpuļoja pa gaisu kā smilšu stabs tuksnesī.

Kas to zina pateikt, varbūt katrā šādā smilšu stabā iemājo noslēpumaina, cilvēkiem nezināma un neredzama būtne, kas traucas kaukdama un svilpdama pa plašo tuksnesi?

Piektais piedzīvojums. LASĪTĀJS UZZINĀS, KĀ IBRAHIMS GĀJA MEKLĒT SAVU LĪGAVU

Spožā saules ripa lepni peldēja bezgalīgajā debesu kalnā, bet mazajā kleķa būdiņā joprojām valdīja tumsa.

«Savādi gan, rīts vēl kavējas, bet es, kā liekas, esmu pilnīgi izgulējusies,» klusībā nodomāja vecmāmiņa Fatima un ņēmās aiz pleca purināt mazdēlu, kurš krāca turpat uz mašas.

— Ibrahim, kā tu domā, kāpēc pagalmā tāda tumsa?

Ibrahims izstaipījās, nožāvājās, atvēra acis un, kaut ko atcerējies, vienā stiepienā bija laukā pa durvīm. Tur viņš ar plecu atgāzās pret sienu un palika kā zemē iemiets: viņa priekšā, aizsegdama ar savu ēnu veco būdiņu, pacēlās milzīga pils, kas saules staros laistījās vienā zeltā un sudrabā.

— Vecmāmiņ, skaties! — Ibrahims uzsauca Fatimai, kura pārsteigumā bija sastingusi turpat uz sliekšņa. — Tagad mēs dzīvosim šeit, bet veco būdu nojauksim.

— Nē, draudziņ, — beidzot, atguvusi valodu, teica vecmāmiņa. — Kad esi uzcēlis jaunu māju, veco nenojauc — tā māca sena tautas gudrība. Sājā būda esmu nodzīvojusi visu savu mūžu, tajā esmu bijusi laimīga, tajā arī gribu acis aizdarīt, bet ne mūžam savu kāju nesperšu tur tajā burvestības miteklī.

— Lai notiek, kā tu vēlies. Bet tagad es došos meklēt savu laimi.

Ibrahims paņēma gredzenu un uzmauca pirkstā. Vecenīte ar rokām

aizsedza acis un nobijusies iebēga atpakaļ būdā. Ibrahima priekšā visā godībā nostājās Ifrīts un, spiezdams roku pie krūtīm, paklanījās:

— Ko teiksi, manu pavēlniek?

— Suleimana vārdā pavēlu — aizgādā mani uz galvaspilsētu!

Kaut arī Ibrahims jau tīri labi bija iejuties pavēlnieka lomā, tomēr

viņš neprata apslēpt izbrīnu, kad nākamajā mirklī acu priekšā pacēlās akmens mūris ar kaltiem vārtiem. Aiz šā robotā mūra slējās milzīgas pils neskaitāmie kupoli un smailes. Ibrahims ar ziņkāri paskatījās visapkārt un ieraudzīja, ka pie vārtiem gauži noskumuši sēd un stāv cilvēki melnās drēbēs. Tie savukārt ne mazāk izbrīnījušies aplūkoja nezin no kurienes uzradušos Ibrahimu.

— Miers tev, o, jaunekli! — pienācis tuvāk, teica gauži vecs vīrs.

— Arī tev miers, tēvs! Kas tā tur par pili?

— Mans dēls, tā ir mūsu padišāha pils.

— Pateicos, tieši viņš man ir vajadzīgs.

Ibrahims piegāja tuvāk vārtiem un ieraudzīja abās pusēs divus lielus, rūpīgi noslīpētus akmeņus. Uz viena ar vijīgajiem arābu burtiem uzrakstīts: «Preciniekiem,» — bet uz otra: «Ubagiem.»

Ibrahims, daudz nedomādams, apsēdās, protams, uz precinieku akmens. Tajā pašā mirklī uz viņa pusi sāka nākt ļaudis, bailēs drebēdami.

— O, jaunekli, kā redzams, tu esi nokļūdījies, izvēlēdamies akmeni, uz kura neviens neuzdrīkstas atsēsties, — satraukts teica vecais vīrs.

— Nē, tēvs, es zinu, kālabad esmu šeit apsēdies. Esmu precinieks! — Ibrahims atbildēja.

Baiļu izsaucieni atskanēja no visām pusēm. Tagad ļaudis no Ibrahima strauji atkāpās.

— Lai allahs tevi pasargā no nelaimes, o, jaunekli! Nedari tā, — vecais vīrs deva padomu. — Tu, kā redzams, neesi dzirdējis, ka mūsu padišāha galvenais vezīrs soda ar nāvi katru, kas uzdrošinās atsēsties uz šī akmens un cer bildināt princesi.

Ļaudis sāka runāt, cits citu pārtraukdami:

— Viņš pats to uzdomājis precēt! Kāzas ar princesi viņš grib svinēt jaunajā brīnumpilī, kuru tagad būvē. Viņš lielās — ar pils kupoliem aizsegšot debesis.

— Jā, tautai ar šo vezīru ir tikai bēdu dienas. No Kuras lidz Araksai neatrast tādas ģimenes, kurai viņš nebūtu nonāvējis piederīgos un tuviniekus. Pavei, tāpēc jau visi esam sēru drēbēs.

— Mums taču ir padišāhs, — Ibrahims iebilda. — Kāpēc jūs par vezīru nesūdzaties viņam, padišāham?

— Labāk klusē, nelaimīgais! Padišāhs ir labsirdīgs, bet viņš ir bezpalīdzīgs vezīra priekšā. Sis briesmonis jau sen ir pakļāvis savai varai ne tikai visu zemi, bet arī pašu padišāhu.

— Bet princese? Vai viņa ir laba?

— Tikpat laba, cik nelaimīga. Ja tu domā, ka laime mājo pilīs, tu dziļi maldies. Tumsu un nomāktību vezīrs ir ienesis padišāha pilī.

— Vai tiešām nav neviena, kas spētu viņu savaldīt?

Padzirdējuši tādu Ibrahima valodu, ļaudis, kas jau tā stāvēja tālāk, aizgāja no viņa labu gabalu prom. Vienīgi vecais vīrs ar sirmo bārdu ■centās pierunāt:

— Klausi mūs, o, jaunekli! Nepazudini sevi un savu jaunību, bēdz no šejienes... Mans nelaimīgais dēls Ilanifa arī bija pārlieku drosmīgs un pārgalvīgs, tāpat kā tu, bet tagad ...

Vecais vīrs pusvārdā apklusa un nemierīgi paskatījās uz vārtiem. Taisni tobrīd tie plaši atvērās, atbrīvojot ceļu apbruņotiem jātniekiem. Ļaudis bēga kur kurais. Jātnieki pilnos auļos bradāja bēgošos, cirta ar pletnēm pa labi un pa kreisi. Tūlīt aiz viņiem sardzes vīri izveda garu rindu novārdzinātu ieslodzīto, kuri ar ķēdēm un virvēm bija piesieti cits pie cita.

Ieslodzīto vidū daudzi stāvētāji pazina savus nomocītos piederīgos un tuviniekus, kurus no pazemes cietuma dzina uz pils būvi. Padodami nelaimīgajiem sainīšus ar ēdamo, cilvēki mēģināja kaut ko pateikt, taču sardzes vīri rupji atgrūda katru, kas gāja tuvāk.

— Hanifa, mans dēls! — izmisumā iesaucās vecais vīrs ar sirmo bārdu un sīkiem solīšiem tipināja pie ķēdēs iekalta jaunekļa, taču kāds jātnieks dzina zirgu vecajam vīram virsū un notrieca viņu no kājām.

— Tēvs! — izmisīgi atsaucās jauneklis un paspēra jau soli uz priekšu, bet sardzes vīri viņu atgrūda atpakaļ.

Sardzes priekšnieks saskaitīja uz darbu izvestos ieslodzītos un uzkliedza:

— Saņemu divi simti trīsdesmit vergu. Piecus vārgos — atpakaļ pazemē! Aizvērt vārtus!

Divi liela auguma ūsaini vārtu sargi, aizverot aiz pēdējiem ieslodzītajiem vārtus, pamanīja uz precinieku akmens sēdām Ibrahimu. Viņš sēdēja sakumpis, visa nule redzētā galīgi satriekts.

— Ei, tu tur nesēdi, tas akmens nav tev paredzēts! Pārsēdies, vei, uz

lo otru akmeni! — uzkliedza viens vārtu sargs: viņš laikam bija Ibrahimu noturējis par ubagu, kurš gaida no padišāha žēlastības dāvanas.

Ibrahims paskatījās caur pieri, bet no vietas neizkustējās.

— Ē-ē, redzu, tu esi kurls, — nerimās vārtu sargs. — Nu ar kurliem mums cita valoda. Tiekam ar tiem arī galā.

To vīzdegunīgi pateicis, vārtu sargs piegāja, iebelza Ibrahimam pa pakausi un, sagrābis viņu aiz apkakles, ar varu pārsēdināja uz otra akmens.

— Tava vieta šeit, sēdi un gaidi — saprati?

Ibrahims nebilda ne vārda.

Sargs padraudēja ar dūri un gāja uz vārtiem.

Pie vārtiem viņš atskatījās. Ibrahims atkal sēdēja uz precinieku akmens. Tagad nu abi vārtu sargi metās pie Ibrahima, uzrāva viņu kājās un atkal nosēdināja uz otra akmens. Taču abi sargi nebija paguvuši aiziet līdz vārtiem, kad Ibrahims jau bija pārsēdies atpakaļ. Tāda stūrgalvība saniknoja vārtu sargus, tie sagrāba jaunekli un vilka sev līdzi pilī.

Sestais piedzīvojums. LASĪTĀJS IEPAZĪSTAS AR BARGO UN VISSPĒCĪGO VEZĪRU

Lielā zālē augstā tronī sēdēja padišāhs. Viņam bija sirmi mati kā visiem veciem vīriem, bet laipnās acis raudzījās nedroši un izbiedēti kā mazam aizvainotam bērnam. Tronim abās pusēs, goddevīgi pieliekušies, stāvēja galma gudrie, galma augstmaņi, karavadoņi, sardzes vīri.

Te pie troņa pienāca galvenais vezīrs. Pēc vaiga viņš izskatījās bargs, mugurā viņam bija melns tērps, kas krita taisnās krokās. Viņš raudzījās uz visiem tik salti un uzpūtīgi, ka katrs, kuram viņš gāja garām, neviļus saguma.

— O, pasaules padišāh! — nedaudz noliecis galvu, teica galvenais vezīrs, un padišāhs, skatīdamies uz viņu, uztraukumā sāka mirkšķināt acis. — O, padišāh, ir uzklīdis kāds apšaubāms puisietis bez jebkādiem radu rakstiem un sadomājis lūgt mūsu brīnumdaiļās princeses roku.

— Lai viņš ienāk! — aizlūzušā balsī pavēlēja vecais padišāhs. — Mūsu zemes parašas liek uzklausīt katru precinieku.

Galvenā vezīra acīs iedzalkstījās ļaunas uguntiņas. Viņš uzmeta vecajam padišāham naidīgu skatienu, taču neuzdrīkstējās iebilst, nolieca galvu un sasita plaukstas. Padišāha ceremonijmeistars ieveda Ibrahimu. Vecā

33

3 — 4238

padišāha skumīgās acis, kuras gandrīz aizsedza sirmās uzacis, vienaldzīgi pievērsās jauneklim, tad pēkšņi paplētās platākas un uzdzirkstīja. Tiešām — kaut gan trūcīgi ģērbies, bet cik lielisks, lepns un drosmīgs bija šis jauneklis salīdzinot ar bailīgajiem un iztapīgajiem galminiekiem!

— Pastāsti, o, mans dēls, kā tevi sauc un kas tevi atvedis te pilī pie mums, — padišāhs laipni uzaicināja.

— Mans vārds ir Ibrahims. Pēc mūsu tēvu un vectēvu parašām es ierados pie tevis ar lūgumu, es lūdzu tevi dot savu meitu man par sievu.

— No kurienes tu esi, no kādas dzimtas?

— Ko jūs te velti tērējat laiku, šo iztaujādami. Pēc visa jau acīm redzams, no kādas ligzdas izlidojis šis putnelis, — nespēdams novaldīties, Jauni dzēla galvenais vezīrs.

— Tu esi drosmīgs, jaunekli, — padišāhs teica. Vezīra vārdus viņš izlikās nedzirdam.

— Ei, klaidoni! — Ibrahimam uzkliedza vezīrs, kuru bija aizskārusi padišāha nevērīgā izturēšanās. — Pēc tavām acīm redzu, ka ne jau velti esi saņēmis tādu dūšu: nedzirdēta nekaunība tev prātā — lūgt par sievu visbrīnišķīgāko no brīnišķīgākajām ... — Un, griezdamies pie vecā padišāha, galvenais vezīrs paskaidroja: — O, vareno valdniek, zini, šis ubags un blēdis ir iedomājies kjūt tev par znotu, lai tā savās rokās sagrābtu valdnieka troni!...

— Mieru, vezīr, mieru! — padišāhs mēģināja viņu apturēt, taču te iejaucās Ibrahims.

— Ei, vezīr, vai tikai tev prāts nenesas piedēvēt citiem savas zemiskās vēlēšanās, — viņš mierīgi atbildēja. — Tavi nāves sodi...

Vezīrs izstiepa savu cīpslaino kaklu, lai labāk ieklausītos. Viņa acis meta niknus zibeņus, garā retā bārda aiz niknuma trīcēja.

Ibrahims droši raudzījās viņam sejā un pēkšņi neizturēja — sāka aizrautīgi smieties.

Padišāhs un augstmaņi izbrīnījušies skatījās gan uz vezīru, gan uz jaunekli.

— Mans dēls, pasaki — kas tevi tā sasmīdināja? — padišāhs vaicāja.

— Ja es pateikšu, baidos, ka lielais vezīrs sadusmosies, — joprojām smiedamies, ar pūlēm izrunāja Ibrahims.

— Nebaidies, mēs pavēlēsim, un viņš nesadusmosies.

— Runā, es nedusmošos, — samierinošā tonī teica arī vezīrs un vēl vairāk izstiepa kaklu uz Ibrahima pusi: viņš acīmredzot dega nepacietībā uzzināt, kāpēc Ibrahims tik pēkšņi sācis smieties.

Ibrahims, vērīgi viņā palūkojies, atkal nevarēja novaldīt smieklus.

— Runā, citādi mūsu vezīrs patiešām sadusmosies, — labsirdīgi iesmējās arī vecais padišāhs: viņš it kā atdzīvojās, redzot jautro un drosmīgo jaunekli, kurš nebaidījās pat no viltīgā un uzpūtīgā vezīra.

— Labi, ja padišāhs pavēl, pateikšu, — Ibrahims piekrita. — Manai vecmāmiņai ir vecs nejauks āzis ... Vezīram ir uz mata tāda pati bārda

kā mūsu āzim. Ja viņš vēl izstiepj kaklu, tad tik pielūko — tūlīt nobadīs! — Ibrahims paspēra soli tuvāk vezīram un izsmējīgi ieblējās viņam tieši sejā: — Mē-ē-ē! ...

Pirmajā mirklī vezīrs no Ibrahima negaidītās pārdrošības apstulba, bet tad pāri viņa lūpām sāka birt lamu vārdi:

— Ak tu, nožēlojamais kucēn! Es esot āzis? — Un viņš trakā niknumā atvēzējās, lai cirstu Ibrahimam pļauku.

Ibrahims strauji pieliecās, un sitiens ķēra tukšu gaisu. Vezīrs atkal atvēzējās, un Ibrahims atkal paguva atrauties atpakaļ un vezīra roka gaisā aprakstīja loku. Tad satracinātais vezīrs mēģināja Ibrahimam iespert. Bet Ibrahims palēcās, pieraudams kājas, un vezīrs, aizspēris garām, teju, teju nenogāzās zemē. Tad nu pilnā kaklā smējās gan padi-šāhs, gan augstmaņi.

Redzēdams sev priekšā smaidošo Ibrahimu, kuru viņš nebija pieveicis, vezīrs trakā niknumā iebļāvās:

— Sardzes vīri, grābiet viņu ciet! Metiet pazemē!

Padišāhs, mazliet pacēlies, gribēja kaut ko iebilst, bet sardzes vīri paklausīja vezīra valdonīgajai balsij un metās virsū Ibrahimam.

— Mē-ē-ē! ... — vēl reizi tēlotā izbīlī ieblējās Ibrahims un ... izgaisa. Sardzes vīri, kas metās uz priekšu, lai sagrābtu Ibrahimu, uzgrūdās

cits citam virsū un visi nogāzās zemē uz grīdas.

— Meklējiet viņu! Ķeriet viņu! — trakā niknumā brēca vezīrs. Sardzes vīri šaudījās pa troņa zāli, bet šajā brīdī vezīra priekšā uz

īsu mirkli pavīdēja Ibrahima smejošā seja bez brīnumcepures galvā.

— Mē-ē-ē ... — viņš klusām ieblējās un atkal nozuda.

— Redz, kur viņš! — vezīrs iekliedzās un ar rokām tvēra gaisu. Lādēdamies vezīrs šaudījās pa zāli kopā ar sardzes vīriem. Bet taisni

tobrīd cauri kņanai un rīboņai bija dzirdama durvju iečīkstēšanās, taču tai neviens nepievērsa ne mazāko uzmanību.

Ar savu brīnumcepuri galvā, nevienam neredzams, Ibrahims pameta bīstamo vietu ...

Septītais piedzīvojums. IBRAHIMAM LAIMĒJAS SASTAPT PRINCESI

Pasakaini skaists bija pils dārzs: visapkārt smaržoja vismaigākās rozes, kuras prasmīgs dārznieks bija izaudzējis pat uz mūra sienu izciļņiem; slaidās cipreses ar savām smailajām galotnēm it kā balstīja zilo debesjumu; pa samtaino zāli cienīgi pastaigājās karaliskie pāvi* un viņu astes zaigoja visās varavīksnes krāsās; rožu krūmos bez mitas-pogoja lakstīgalas.

— Saki nu viens cilvēks, esmu nokļuvis paradīzē, ko mums kādreiz apsolījis pravietis Muhameds! — pārsteigumā iesaucās Ibrahims un noņēma no galvas savu brīnumcepuri.

Dārza dziļumā viņš pamanīja sārtu marmora pili un piesardzīgi tuvojās tai, visu laiku slēpdamies aiz kokiem un krūmiem.

Viņš aplūkoja aizslēgto pili no visām pusēm un augšā, otrā stāvā, ievēroja balkonu. Ibrahims uzrāpās kokā, uz resna zara iešūpojas un ar vienu lēcienu atradās jau balkonā. Caur krāsaino stiklu brīnumainajiem rakstiem viņš aiz loga ieraudzīja meiteni, kura stāvēja, lepni izslējusies, ar muguru pret viņu. Meitenes priekšā satraukts soļoja galvenais vezīrs un kaut ko neatlaidīgi centās viņai pierādīt, gan spiezdams rokas pie krūtīm, gan tās paceldams pret debesīm: tas varēja nozīmēt, ka viņš pašu allahu piesauc sev par liecinieku.

Piekļāvis seju pie stikla, Ibrahims veltīgi pūlējās saklausīt kaut vienu vārdu. Te jauneklim palīdzēja pats vezīrs — pienācis pie loga, viņš viegli pacēla uz augšu bīdāmo rāmi ar krāsainajiem stikliem. Ibrahims atlēca pie sienas, viņam pat elpa aizrāvās.

— Nāc paskaties, cik lieliska dāvana tevi sagaida kāzu dienā! — sajūsmā iesaucās vezīrs. — Nāc tuvāk! Tava tēva pils, kaut arī tā ir valdnieka pils, kuru apdziedājuši dzejnieki, ir nožēlojama būdele blakus šai jaunajai pilij.

«Tā ir viņa!» pazibēja Ibrahimam galvā, un viņš sāka klausīties vēl daudz uzmanīgāk. Vezīrs, izstiepis kaklu, nenolaida acu no jaunceltnes. Sekojot viņa skatienam, Ibrahims ieraudzīja augstus mūrus, kur vaiga sviedros un melnās miesās rāvās novārdzinātie ļaudis. Viņu augumi līka zem akmeņu smaguma. Uzraugi, garas pletnes vicinādami, nežēlīgi tos izdzina. Svilpieni un sitieni dobji atbalsojās gaisā. Vienīgi cilvēku balsis te nebija dzirdamas: nelaimīgie aiz noguruma un sāpēm neuzdrīkstējās laist ne skaņu pāri lūpām, bet uzraugi savukārt uzskatīja par nevajadzīgu velti tērēt vārdus.

— Tiklīdz šī brīnišķīgā pils būs gatava, mēs nosvinēsim spožas kāzas, — vezīrs teica princesei.

Princese klusēdama, ar nicinājumu no viņa novērsās, aizgāja dziļāk istabā.

— Negribi pat redzēt? — draudīgi turpināja vezīrs. — Piesargies, es pavēlēšu izdurt acis valdniekam — tavam tēvam, lai viņš vecumdienās klīst apkārt pa pasauli ar ubaga tarbu plecos. Apdomā to labi!

Ar valdonīgu žestu viņš pavēlēja melnādainajai kalponei, kas kā statuja bija sastingusi pie durvīm, aizvest princesi.

Ibrahims norāpās no balkona. Viņam likās, ka pasakainais dārzs vienā mirklī satumsis. Kāpēc gan zied šīs brīnišķīgās puķes, kāpēc dzied šie putni, ja šeit dzīvo tikai nelaimīgi cilvēki... Pats padišāhs, pati princese, kura varēja tikai novērsties no sava vajātāja ...

Pa to starpu plašajā pils virtuvē galvenais pavārs, piepalīdzot bezbēdīgiem un jautriem mācekļiem, gatavoja karaliskas pusdienas. Uz milzīgām pannām čurkstēdama cepās gaļa, uz gariem iesmiem brūnēja

medījumi. Otrā virtuves galā šāha maiznieks ar veiklām un ierastām kustībām vilka no krāsns citu pēc cita brūnus plāceņus un krāva kaudzītē uz lielas koka paplātes.

Pēkšņi maiznieks lielās bailēs atkāpās soli atpakaļ un izvalbīja acis: paplāte ar plāceņiem pati no sevis pacēlās gaisā un lēnām aizpeldēja prom.

— Vai, džins, džins! — šausmās iebrēcās maiznieks.

— Džins! Džins! — maizniekam piebalsoja pavārs un pavāra mācekļi, savukārt pamanījuši, ka viņiem gandrīz vai no rokām, no pannām un iesmiem rāvās nost labi apceptas vistas, čurkstoši gaļas gabali un nolaidās uz gaisā planējošās paplātes ar plāceņiem.

Virtuvē izcēlās neaprakstāma kņada. Visi kliegdami un brēkdami metās kur nu kurais. Kāds ielēca miltu lādē, un balts mākonis nokūpēja līdz pat griestiem. Kāds spiegdams mīcījās pa mīklu, citi uz galvas bija ievēlušies dārzeņu un augļu grozos...

Pāri pagalmam nāca nēģeru zēns, nesdams bļodu ar milzīgu aizdarotu cepumu, bet pats, ik pa brīdim atskatīdamies, palaizīja no cepuma virsas cukuru. Pēkšņi viņš pamanīja gaisā peldam paplāti ar plāceņiem un citiem garšīgiem ēdieniem. Nēģeru zēns izbijies metās sānis. Kad nākamajā mirklī cepums no viņa rokām kā uz burvja mājienu pārlidoja uz paplātes, zēns aizmeta bļodu un, nelabi bļaudams, metās prom.

Ibrahims noņēma brīnumcepuri un ar paplāti rokās apsēdās pie tumša pazemes lodziņa, kas bija aizrestots un tikai par sprīža tiesu pacēlās virs zemes.

— Ei, draugi, sanāciet stiprināties! — viņš sauca pie lodziņa un piestūma paplāti pie režģa.

No pazemes atskanēja balsu murdoņa, cita pēc citas parādījās ieslodzīto pinkainās galvas, kalsenās rokas alkatīgi sniedzās pēc ēdiena.

Vienā mirklī paplāte bija tukša kā noslaucīta.

No dārza dziļumiem atskanēja balsis un skrejošo sardzes vīru kāju dipoņa.

— Uz redzēšanos, draugi! Nenokariet degunus! Esiet vīrišķīgi! — Ibrahims uzsauca, paķēra paplāti un nozuda ar to krūmos.

Viņš pielaida sardzes vīrus tuvāk un atvēzējies svieda viņiem ar paplāti. Smagā paplāte notrieca vienu sargu no kājām. Tas aiz sāpēm iegaudojās. Otrs sardzes vīrs, kurš dzinās pakaļ, palēcās gaisā un visā augumā nogāzās zemē, jo Ibrahims, paslēpies aiz stūra, bija aizlicis viņam priekšā kāju. Uzgrūzdamies cits citam virsū, zemē novēlās arī pārējie.

Aiz niknuma nezinādami kur dēties, viņi skraidīja un mēģināja Ibra-himu ielenkt; tagad jau nu gan viņš neizspruks!

Taču nebija nemaz viegli tikt galā ar šo izmanīgo jaunekli. Viņš pat neizmantoja savas brīnumcepures palīdzību. Tikai pacēla gaisā vienu no tuvākajiem bišu stropiem un svieda to sardzes vīriem, kas grasījās uzbrukt.

Sakaitinātās bites, nikni spindzēdamas, lidoja ārā no saplēstā stropa. Ibrahims svieda otru stropu, bet pats veikli ierāpās lielā māla krūkā, kas līdz pusei bija ierakta zemē, un uzlika virsū dēli kā vāku. Šādas lielas

krūkas stāvēja visos padišāha dārza stūros, no tām smēla ūdeni puķu laistīšanai.

Kā melns mākonis gaisā spindzēja bites. Tās bez žēlastības sadzēla sardzes vīrus, kuri ar rokām mēģināja aizsegt no bišu dzēlieniem uzpampušās sejas. Brēkdami un vaidēdami, ieročiem šķindot, cits citam virsū skriedami, sardzes vīri steidzās uz lielo baseinu, lai ūdenī paglābtos no bitēm.

Saniknotās bites vēl ilgi riņķoja virs baseina, cenzdamās iedzelt katram, kas mēģināja uz mirkli izbāzt galvu, lai ievilktu kaut nedaudz gaisa. Ūdens burbuļoja un burzguļoja, slēpdams no spārnotajiem uzbrucējiem apkaunotos vezīra kalpus.

Pagāja krietns laika sprīdis, līdz dārzā apklusa kņada. Ibrahims atkal piesardzīgi aizlavījās līdz princeses balkonam. Viņš cerēja princesi ieraudzīt, jo vēl nebija viņu redzējis vaigā. Ibrahims gan bija slepus noskatījies, ar kādu lepnu neatkarību princese novērsās no viltīgā vezīra. Tas Ibrahima dvēseli pildīja ar cerībām un prieku.

Viņš jau grasījās atkal rāpties uz balkona, kad pēkšņi plaši atvērās pils durvis. Ibrahims tikko paguva aizslēpties aiz koka, no pārsteiguma viņš aizmirsa pat savu brīnumcepuri.

No pils vieglas kā paradīzes hūrijas^1 iztecēja brīnumskaistas meitenes plīvojošos greznos tērpos. Meitenes nesa zīda spilvenus ar pušķiem, vieglus persiešu paklājiņus, vāzes pilnum pilnas ar augļiem, nogatavojušās melones, sudraba traukus ar šerbetu. Viss redzētais atgādināja pasaku godību, nevis šīs zemes īstenību.

Slēpdamies aiz rožu krūmiem, Ibrahims sekoja meitenēm.

Daiļavas nonāca klusā dārza nostūrī, kur baseinā urdzēja ūdens, uz marmora terases izklāja paklājus, izlika spilvenus, uz zemiem astoņstūrainiem galdiņiem novietoja vāzes ar augļiem un krūzes ar saldiem atspirdzinošiem dzērieniem.

— Princese nāk, princese nāk, — skrēja no mutes mutē.

«Vai tiešām šīs skaistules būtu tikai kalpones?» aiz krūma paslēpies, neviļus nodomāja Ibrahims. «Cik daiļai tad gan jābūt pašai kundzei?»

Meitenes nostājās ar paklājiem pārsegtā celiņa abās pusēs un nolieca galvas. Ibrahims pamira. Četrdesmit skaistas meitenes baltos, ar sudrabu izšūtos tērpos, maigi skanot sāza un kemančas^2 stīgām, graciozi slīdēja pa celiņu, bet viņu vidū kā saule, kas apspīd dārzu, kā karaliskais gulbis peldēja princese Nurdžahana. Viņas baltais tērps bija apdarināts ar zeltu. Smagās melnās bizes bija tik garas, ka divas pavisam jauniņas meitenes tās nesa uz zelta paplātes, lai brīnišķīgie mati nejauši nepieskartos zemei.

«Tā ir viņa!» iegavilējās Ibrahims. «Tā ir viņa, kuru es meklēju!»

Aizmirsis piesardzību, viņš pacēlās no krūma, nespēdams atraut acu no skumjās un brīnišķīgās princeses, kura bija atlaidusies uz zīda spilveniem. Te Ibrahimu pamanīja viena no četrdesmit meitenēm.

1 Hūrijas — mūžīgi jaunas un skaistas jaunavas muhamedāņu paradīzē.

2 S ā z s, kemanča — nacionālie mūzikas stigu instrumenti.

— Princes, vīrietis! — meitene iekliedzās, norāva no galvas vieglu lakatiņu un aizsedza princeses seju no svešām acīm.

Atguvies Ibrahims aši uzlika sev galvā brīnumcepuri.

Princese, nikni atstūmusi no sejas lakatiņu, pielēca kājās. Četrdesmit meitenes metās katra uz savu pusi apskatīt apkārtējos celiņus, taču neviena sveša tuvumā nemanīja. Princese pārmetoši pašūpoja galvu un iegrima domās ...

Kad pienāca vakars un skaistās meitenes dārzu atstāja, Ibrahims atkal uzrāpās uz balkona.

Jauneklis piesardzīgi ieskatījās istabā caur krāsainajiem stikliem, un viņam no sajūsmas bezmaz vai galva apreiba. Princese sēdēja zem baldahīna uz greznas tahtas, kas bija izrotāta ar paklājiem un spilveniem, bet viņas skatiens, domīgs un skumjš, bija pievērsts tieši logam.

Divdesmit meitenes posa princesi uz naktsguļu. Vienas viņai mazgāja kājas zelta bļodā, citas no zelta krūzēm uzmanīgi lēja klāt ūdeni, vēl citas sukāja brīnišķīgos melnos matus.

Ibrahims raudzījās kā apburts: princese pēc vaiga bija vēl daiļāka par to, kuru viņš bija redzējis portretā.

Viņš stāvēja balkonā, izslējies visā augumā, un nespēja atraut acu no princeses.

Sagatavojušas princesi naktsguļai, meitenes nodzēsa garās sveces. Istabā iestājās tumsa, bet aiz loga pret naksnīgajām debesīm skaidri iezīmējās Ibrahima siluets.

— Princes, vīrietis! — šoreiz iesaucās cita meitene.

Princeses istabā sākās tracis. Ibrahims veikli uzlika galvā brīnumcepuri un cieši piespiedās pie sienas. Vairākas meitenes izskrēja balkonā un uzmanīgi palūkojās lejā, dārzā. Drīz viņas atgriezās istabā un pēc viņu roku kustībām, pēc sejas izteiksmes Ibrahims noprata, ka viņas rāj to meiteni, kura bija sacēlusi brēku. Vienīgi princese sēdēja domīga un vienaldzīga.

Naktī Ibrahims klusu atvēra balkona durvis. Ar rozi rokā uz pirkstgaliem viņš piezagās pie princeses gultas un noliecās, ieskatīdamies gulētājas brīnumskaistajā sejā.

— Vai tu esi sapnis vai meitene? — viņš tikko dzirdami čukstēja un pieliecies noskūpstīja princesei vaigu.

Princese pamodās, pacēlās gultā pussēdus. Bet Ibrahims, atstājis viņai uz segas rozi, paslēpās zem savas brīnumcepures.

Princese, galīgi apmulsusi, pieskārās ar roku vaigam, tikko jaušami pasmaidīja un pašūpoja galvu, it kā aizvadīdama patīkamu sapni. Taču te viņa uz segas pamanīja rozi un sasita plaukstas. Uz sliekšņa parādījās kalpones.

— Kura no jums bija tikko pie manis ienākusi? — princese stingri noprasīja.

Meitenes izbrīnā saskatījās.

— Neviena no mums te nav bijusi, — drosmīgākā meitene teica.

— Neviena, — atkārtoja pārējās.

— Nebūs tiesa, kāds šeit tikko ir bijis.

— Kā nu tā, princesi Varbūt jums sapnī kas rādījies? — teica tā pati meitene.

— Sapnī rādījies? No kurienes tādā gadījumā šī roze?

— Nezinām... Neviens nav ienācis... Mēs neguļam... Modri sekojam, — cita caur citu runāja satrauktās meitenes.

Lai nomierinātu princesi, viena no meitenēm paskatījās zem tahtas, sienas nišā. Ar roku viņa nejauši pieskārās Ibrahima sejai, kurš neredzams bija piespiedies pie sienas. Meitene apjuka un nezināja, kam ticēt — rokai vai acīm. Ibrahims nedzirdami aizslīdēja garām. Meitene vēl reizi ar roku aptaustīja sienu, taču šoreiz nekā tur nebija. Viņa nozīmīgi paskatījās uz savām draudzenēm, bet teikt nekā neteica ...

Durvis bija vaļā. Ibrahims nedzirdami izslīdēja blakus istabā.

No rīta Ibrahimu uzmodināja klusi soļi. Kārdinoši smaržoja plovs. Pustumsā Ibrahims saskatīja zemu astoņstūrainu galdiņu. Uz galdiņa atradās brokastis, kas bija pagatavotas princesei. Ibrahims tikai tagad atcerējās, ka vakar visu dienu nebija ne kumosa ēdis. Pat tad, kad pazemē ieslodzītajiem nesa pilnu paplāti ar garšīgiem ēdieniem, pats netika nogaršojis ne kriksīti gaļas, ne drupatiņu plāceņa.

Noceļot zelta šķīvim, kas stipri atgādināja sardzes vīru ķiveri, sudraba vāku, Ibrahimam kaut kas aizķērās. Dzin-n! — trauks smalki iešķindējās.

Ibrahims pat nepamanīja, ka kaktā bija pamodusies nēģeru meitene. Viņas acu priekšā no šķīvja nocēlās vāks un plovs kā uz burvja mājienu pats no sevis ātri pazuda. Meitene izberzēja acis, tad uzdunkāja savu pārinieci un ar drebošu roku norādīja uz šķīvi. Abas kalpones klusām piezagās pie galdiņa un, acu nenolaidušas, skatījās uz zelta šķīvi, kas kļuva tukšāks un tukšāks.

Ibrahims pamanīja jocīgās, pārsteigtās meiteņu sejas, uz mirkli noņēma brīnumcepuri no galvas un jocīgi savaikstīja seju. Mute viņam bija piebāzta pilna ar plovu.

Māņticīgās nēģeru meitenes uzskatīja Ibrahimu par burvju parādību, atkāpās un pabāza galvas zem segas. Tā Ibrahims mierīgi, neviena netraucēts, apēda visu plovu.

Kad kalpones no rīta spoguļa priekšā pabeidza princesi uzpost, viņa sasita plaukstas un pavēlēja pasniegt brokastis.

Meitenes uzmanīgi atnesa brokastis zelta šķīvjos, uzmanīgi nocēla sudraba vākus un no pārsteiguma nezināja, ko darīt — uz šķīvjiem nekā nebija.

— Kas noticis? Kāpēc jūs stāvat kā ūdeni mutē ieņēmušas? — princese vaicāja.

— O, princes, šķīvji ir tukši, — kalpones nomurmināja.

Princese piecēlās, pienāca tuvāk.

— Kā tā? — viņa brīnījās. — Kas varēja apēst manas brokastis? Kas šeit notiek? Šonakt man likās, ka mani kāds noskūpstīja. Tūlīt pat atzīstieties — kas uzdrošinājās naktī ienākt manā istabā? Neviens cits to nevarēja izdarīt, vienīgi kāda no jums.

Pie princeses istabas vienas sienas karājās mazs spogulis. Tas tikko manāmi pavirzījās sānis, un caurumā parādījās ziņkārīgā einuka acs.

— Ko jūs, princesi — meitenes atrunājās. — Kāpēc lai mēs naktī paslepus būtu jūs skūpstījušas? Un kura gan uzdrošināsies apēst jūsu brokastis, kad virtuvē ir dažnedažādu ēdienu papilnam?

Einuka acs pa spraugu uzmanīgi sekoja meitenēm.

— Tā nu ir, — domīgi teica Nurdžahana, — es taču nevarēju kļūdīties... Turklāt vēl vakar dārzā divas reizes tika redzēts vīrietis... Nē, šeit kāds ir bijis!

— Bet apsardze? Šeit pat putns nevar ielidot, — nedroši mēģināja iebilst vecākā kalpone.

— Ejiet, ejiet un nevienam nebilstiet ne vārda! Atcerieties — suns, kurš ēdis sieru vienreiz, atnāks arī otrreiz. Gan jau redzēs, kas te būs...

Kolīdz kalpones bija atstājušas princeses istabu un saruna beigusies, spogulītis, kas karājās pie sienas, atgriezās savā vietā.

Visu šo dienu princese pavadīja dziļas pārdomās, bet vakarā jau laikus viņa pacentās atlaist kalpones:

— Es pagājušo nakti slikti gulēju un tagad jūtos gauži nogurusi. Ejiet un netraucējiet mani vairāk!

Taču pati, meitenēm aizejot, iedūra sev ar adatu pirkstā, apbārstīja brūcīti ar sāli, lai nevarētu aizmigt, un sāka gaidīt.

Princese nebija kļūdījusies. Kolīdz pusnakts bija klāt, klusi atvērās balkona durvis un uz sliekšņa parādījās Ibrahims. Princese tūlīt pamanīja viņa stalto stāvu pret zvaigžņotajām debesīm un aizturēja elpu.

Ibrahims pienāca tuvāk. Caur puspievērtajām skropstām princese redzēja viņa vīrišķīgo, skaisto seju. Tik atklātas sejas, tik drosmes pilnas acis viņa sava tēva pilī, kas atgādināja zelta cietumu, vēl nebija redzējusi. Varbūt tas ir pats pasaku princis?

Ibrahims ilgi stāvēja pie princeses gultas, raudzīdamies viņā. Pēkšņi princese atvēra acis un satvēra jaunekļa roku.

— Kas tu esi? — viņa vaicāja. — Varbūt esi nokāpis no debesīm?

— O nē, pavēlniec, — jauneklis klusām atbildēja. — Esmu parasts mirstīgais, uz visiem laikiem tev padevīgais Ibrahims.

— Kā tad tu esi uzdrošinājies izdarīt tādu pārgalvību? Vai tu zini, | ka par ielavīšanos manā istabā tev nocirtīs galvu?

— Es ar prieku izcietīšu katru sodu par mirkli laimes — redzēt tevi, 1 o, brīnišķīgā princese! Lai nolido no pleciem Ibrahima galva, viņš ir spējīgs nest upurus savai mīļotajai.

Princeses seja atplauka labsirdīgā, laimīgā smaidā.

— O, Ibrahim, atklāj man — kas tu esi un kā še, pilī, iekļuvi?

Atbildes vietā Ibrahims paņēma princeses sāzu. Viņa spēcīgie melnīg- ļ

snējie pirksti droši slīdēja pāri stīgām, un jauneklis princesei sāka dziedāt par visu, kas bija apslēpts viņa sirdī.

Princese mulsi klausījās, elpu aizturējusi. Laimīgais smaids nenozuda viņai no sejas. Viņa atguvās tajā brīdī, kad rupji tika atgrūstas vaļā durvis un einuka un sardzes vīru pavadībā istabā iebruka galvenais vezīrs.

— Tagad tu man neizspruksi! — uzvaras priekā iesaucās vezīrs. — Grābiet viņu ciet!

Sardzes vīri tuvojās Ibrahimam.

— Viņu jūs nedrīkstiet aiztikt! — iekliedzās princese un aizstājās jauneklim priekšā.

Sardzes vīri nezināja, ko darīt, bet vezīrs viņiem nikni uzbrēca, un viņi atkal grasījās sagrābt Ibrahimu.

Ibrahims paguva uzmaukt pirkstā burvju gredzenu. Kaukoņas un svilpoņas pavadīts, istabā parādījās Ifrīts. Vezīrs un sardzes vīri, ieraudzījuši briesmoni, izbailēs nezināja, kur sprukt.

— Ko teiksi, manu pavēlniek? — goddevīgi vaicāja Ifrīts.

— Suleimana vārdā pavēlu — nogādāt mūs abus ar princesi manā pilī!

— Klausu un izpildu! — Ifrīts atbildēja, un valodu zaudējušo sardzes vīru un satracinātā vezīra acu priekšā Ibrahims kopā ar princesi tajā pašā mirklī no istabas pazuda.

Astotais piedzīvojums. NOTIKUMOS IEJAUCAS VECĀ BURVE,VIŅA NOLAUPA PRINCESI

Vecmāmiņa Fatima rosījās saimniecībā savas būdas mazajā lievenī. Uzlecošās saules staros pretī mirdzēja Ibrahima pasakainā pils. Viņa negribēja uz to pusi ne paskatīties.

Pēkšņi sacēlās stiprs vējš, tālumā uz ceļa griezās putekļu vērpete, it kā spēcīgs viesulis tos būtu sagrābis un pacēlis gaisā.

Milzīgā vērpete, kas atgādināja ziloņa snuķi, locīdamās un vīdamās nāca tuvāk, putekļi pamazām izklīda un vecmāmiņu Fatimu pagalmā pārsteidza Ibrahims ar princesi.

Vecmāmiņa priecīga metās mazdēlam pretī, ar izplestām rokām sagaidīja savu brīnumjauko vedeklu. Viņa maigi noskūpstīja gan meiteni, gan mazdēlu, neaizmirsa pateikt šajās reizēs ierastos vārdus: «Laipni lūdzu, meitiņ! Lai kopā ar tevi mūsu mājā ienāk laime...» Vecmāmiņa neaizmirsa vedeklai ceļā zem dvieļa palikt māla bļodiņu, lai daiļava ejot uz tās uzkāptu: tautā no seniem laikiem valda uzskats, ka saplēsti trauki nesot laimi.

Tad Ibrahims princesi svinīgi ieveda savā lepnajā pilī, kur viss mirdzēja un laistījās zeltā un sudrabā.

Taču vecais padišāhs, bēdu sagrauzts, palika savā pilī, kas tagad pēc princeses pazušanas likās tukša un drūma.

— Atrodiet un atvediet atpakaļ manu meitu, — viņš lūdzās zīlniekiem, kas bija saaicināti no visas pilsētas.

— Kaut debess pusi norādiet, kur viņa meklējama, un es atdošu visu, ko jūs gribēsit.

Galvenais vezīrs lieliem soļiem nikni mēroja troņa zāli turp un atpakaļ un, uzmezdams acis zīlniekiem, draudēja:

— Pamēģiniet tikai princesi neatrast! Došu pavēli — un jūsu visu galvas ripos!

Viņš pārliecās pār plecu zīlniekam, kurš sēdēja padišāham pie kājām un zīlēja vara traukā ar ūdeni un neredzētiem akmentiņiem.

— Ko tu redzi? — draudīgi taujāja vezīrs.

— N-ne-redzu nekā ... visapkārt tumsa, — stostīdamies ar grūtībām pāri lūpām izdabūja zīlnieks.

Vezīrs trakā niknumā aizspēra trauku un uzbļāva:

— Pazemē viņu! Kamēr nebūs iemanījies tumsā redzēt.

Sardzes vīri vilka zīlnieku uz durvīm, bet pa otrām durvīm vecākais sardzes vīrs ieveda zālē klibu, neglītu veceni tumšā čadrā.

Galvenais vezīrs skaļi iesmējās.

— Kas tā būtu, vai gaišreģe? Viņa taču tikko kust.

— Ei, vezīr, nespried par cilvēkiem pēc izskata, bet spried pēc viņu darbiem, — vecā burve nočamstināja.

— Labi, labi, tad klausies, — vezīrs samierinoši teica, jo nebija gaidījis tādu pretsparu. — Puisis, vārdā Ibrahims, ir nolaupījis mūsu princesi Nurdžahanu. Esam izmeklējušies pa malu malām, bet no princeses ne miņas.

— Zinu jau, zinu, tāpēc arī plisku pleskām steidzos šurp uz pili.

— Taču neaizmirsti, ka viņa rokās ir Suleimana burvju gredzens.

— Ai, ai, tad te joki nebūs! — Vecā burve pašūpoja galvu. — Pavei, esmu gauži nabadzīga sieviete, bet jādodas tālā ceļā. — Vecene izstiepa savu kaulaino roku un izteiksmīgi paberzēja īkšķi pret rādītājpirkstu.

— To mēs nepieļausim, ka trūkums kavētu tev sameklēt princesi un atvest atpakaļ pie noskumušā tēva, — teica vezīrs un iespieda vecenei rokā vairākus zelta dinārus. — Kad visu būsi godam veikusi, dabūsi trīsreiz vairāk, — viņš nosolījās.

Vecene alkatīgi sagrāba naudu un skubīgi klumburoja uz durvīm. Vezīrs gribēja viņai vēl kaut ko pateikt, bet no vecenes vairs ne miņas — tālab vien jau redzams, ka šī ir īsta burve.

Netērēdama velti laiku, vecene kā vēja spārniem aizdrāzās uz savu būdu. Nedod, allah, godīgam cilvēkam būt tur klāt! No tumša būdas kakta vecene izvēla lielu māla krūku, iebāza tajā slotu un iesēdās arī pati. Vajadzēja viņai vēl paņemt slotu rokās, lai krūka, melnos dūmos tīdamas un dzīvas liesmas spļaudama, uzšautos gaisā.

Vecā burve, savā krūkā sēdēdama, laidās starp mākoņiem un modri ielūkojās lejā uz zemes katrā mājā, katrā būdiņā. Pamanījusi rīta saulē mirdzošo Ibrahima pili, viņa apmeta virs tās vairākus lokus — varēja domāt, ka tur riņķo liels, plēsīgs putns, — un tad, pat zālei neiečaboties,

nolaidās zemē aiz vecmāmiņas Fatimas būdas. Izlīdusi no krūkas, bur lēni, lēni to noglāstīja ar roku, un krūka izgaisa kā nebijusi.

Pielīdusi pie pils, vecene paslēpās zem balkona un uzmanīgi noklau jās sarunu, kas bija dzirdama augšā.

— Es sevi neuzskatītu par cilvēku, ar mūžīgu negodu aptraipītu sa vārdu, ja pats izglābtos, bet tevi būtu atstājis vezīra varā, — Ibrahii dedzīgi apgalvoja princesei.

Vecā burve zem balkona ]aunā priekā pavīpsnāja.

— Es pat sapņot neuzdrīkstos par tavu mīlestību, — turpināja Ibi hims. — Ja tev šeit ir garlaicīgi — pavēli, un es bez vārda runas te nogādāšu atpakaļ tava tēva pilī.

Izstiepusi kārno, cīpslaino kaklu, burve jo uzmanīgi ieklausījās jau cilvēku sarunā.

— Ibrahim, jauko džigit, es tur dzīvoju bagātībā un greznībā, b vientuļi, it kā zelta sprostā, nepazinu ne laimi, ne prieku. Tad atnā laime: ieradies tu un mani atbrīvoji. Vai tiešām es atkal gribētu nokļ nebrīvē? Vai zini, kā pie mums tautā saka: «Kam der zelta bļoda, ja ta jāspļauj asinis?»

Vecā burve apmierināta ieķiķinājās: tātad viņa nebija kļūdījusies princese ir rokā! Te viņa pamanīja, ka pa pils kāpnēm lejā riāk Ibrahirr Burve aši paķēra slotu un izlikās, ka slaucītu ielu. Ibrahims izbrīnīji paskatījās uz svešo, nepazīstamo veču, taču, iegrimis savās domās, tu viņu atkal aizmirsa. Kolīdz Ibrahims vairs nebija redzams, vecā bur nometa slotu, pieskrēja pie balkona un, nogāzusies zemē, sāka skaļi va dēt:

— Ai, es nelaimīgā! Salauzu kāju, pēdējā stundiņa klāt!

Nurdžahana izdzirdēja vaidus, paskatījās no balkona un steidzās [

kāpnēm lejā.

— Vecmāmiņ Fatima, — viņa sauca, — nāc nu palīgā!

Princese palīdzēja vecajai burvei piecelties, nopurināja viņas pūte ļaino apģērbu.

— Vecomāt, vai jūs stipri sasitāties? — viņa nobijusies jautāja.

— Slava allaham, liekas, nekas, meitiņ, — pacēlusi rokas pret deb sīm, burve atbildēja un krekstēdama uztrausās kājās.

Atsteidzās arī vecmāmiņa Fatima. Viņai piepalīdzot, Nurdžahar ieveda burvi pagalmā. Satrauktais suns, skaļi riedams, metās uz priekšu -laikam sajuta ko nelāgu.

— Prom, prom, nešķīstais! — burve nobijās.

— Nebaidies, nebaidies! — vecmāmiņa Fatima viņu nomierināji — Suns mums gudrs, neaiztiks.

Vecā burve apsēdās uz pils kāpnēm un atvilka elpu.

— Ai, nav spēka paiet, mīļie, — viņa ievaimanājās. — Esmu nabi dzīga dievlūdzēja, par patikšanu allaham, mēroju tālu ceļu un te n pakritu... Domāju, pienākusi mana pēdējā stundiņa, allahs mani aicin uz saviem svētītajiem paradīzes mājokļiem... Taču nē, vēl man viņai jakalpo uz šīs iznīcīgās zemes. Paldies, labie ļaudis! Iešu nu tālāk...

Viņa piecēlās, bet atkal vaidēdama atslīga uz kāpnēm.

— Ai, mana kāja! O, žēlsirdīgo allah, piedod man manus grēkus! Kas par sāpēm! Ū-ū-ū ... Nāve negrib un negrib no manis atstāties.

— Vecomāt, tā nerunājiet, — Nurdžahana ņēmās burvi mierināt. — Paliec pie mums, atpūtīsies, izveseļosies ...

— Paldies, meitiņ, palikšu! Nav spēka paiet. Palikšu un lūgšu allahu, lai viņš sūta tev laimi.

Vecā burve pievilka meiteni sev klāt un noskūpstīja uz vaigiem.

Nurdžahana palīdzēja burvei uzkāpt augšā balkonā. Runcis Mestans, saulītē izlaidies, saldi gulēja. Sajutis pa miegam burves tuvošanos, viņš pielēca kājās, sabozās un nikni iesprauslojās.

— Sapūsti, sapūsti, nolādētais kustoni! — Vecā pakāpās atpakaj.

Nurdžahana saķēra runci un iznesa blakus istabā.

Vaidēdama un stenēdama vecā burve atlaidās uz tahtas un sāka aplūkot telpas bagātīgo iekārtojumu.

— Ai, cik tu esi skaista! — vecā iesaucās, ieraugot atgriežamies Nur-džahanu, it kā redzētu viņu pirmo reizi. — Meitiņ, tu esi līdzīga četrpadsmit dienu vecam mēnesim. Vari ar to sacensties skaistumā, vari tam pavēlēt: «Pazūdi no debesu velves, es varu stāties tavā vietā!» Lai allahs sargā tik daiļu meiteni no ļaunas acs. Lai slavēts radītājs, kas pasauli aplaimojis ar tādu skaistumu!

Nurdžahana mulsi nodūra galvu.

— Arī bagāta tu esi kā paša padišāha meita, — burve turpināja, apskatot istabu. — Neņem Jaunā, meitiņ, domāju, domāju, bet netieku gudra, kā gan vienkārši ļaudis var dzīvot tik karaliskā greznībā?

— Varu apzvērēt, vecmāmiņ, ka es to nezinu.

— Kā tad nu tā? Eh, nabadzīte, ko iīdz tavs skaistums, ja vīrs tevi nemīl.

— Ibrahims ir mans līgavainis. Viņš manis dēj gatavs savu dzīvību atdot!

— Eh, netici, netici, meitiņ! Vīrieši tā tikai saka, — burve nicīgi attrauca. — Ja būtu mīlējis, neko tev nebūtu slēpis ...

Nejauki, Jauni vārdi. Likās gan, ka Nurdžahana tos vērā neņēma, taču tie palika atmiņā un nemanāmi grauza.

Vakarā, kad Ibrahims atgriezās mājā, Nurdžahana pirmo reizi nesteidzās viņam pretī.

Ibrahims, gauži izbijies, uzskrēja pa kāpnēm, atvēra istabas durvis.

— Kas noticis?

— Nekas ... Pie mums nakti pārlaidīs slima vecenīte. Viņa sasita kāju, nevar paiet...

— Labi, labi. Kur tad viņa ir?

— Gul, — vēsi atbildēja Nurdžahana un aizgriezās.

— Taču pasaki man, dārgā Nurdžahana, — kas tev uz sirds?

— Dārgā? Kāpēc tu tā sauc, ja mani nemīli?

— Kāpēc man jādzird tādi vārdi? Tu labi zini, ka tevi mīlu vairāk nekā savu dzīvību!

Abi strīdējās un pat nenojauta, ka burve blakus istabā i nedomā gulēt, bet noklausās katru vārdiņu, piespiedusi ausi pie sienas.

— Neticu taviem vārdiem! Ja būtu mani mīlējis, tad mūsu starpā nebūtu noslēpumu, neslēptu, no kurienes tev visa šī bagātība.

— Ak tu par to! Vai tas tev tik svarīgi?

— Kā nu ne! Tas jau liecina, ka tu man neuzticies... Esmu sveša, nejauša viešņa tavā pilī...

No asarām mitrās Nurdžahanas skropstas trīcēja. Viņa novērsās, negribēja ne paskatīties Ibrahimam acīs.

— Neraudi vairāk, — teica jauneklis. — Apsēdies šeit, tuvāk! Man nekas nav tev jāslēpj, taču lai neviens cits par to nezina. Mana dārgā, es atradu padišāha Suleimana dārgumus.

Izstrīdējusies un izraudājusies Nurdžahana salaba ar Ibrahimu. Drīz viņi savās istabās aizmiga ciešā miegā. Dziļā nakts stundā vecā burve Nurdžahanas istabā klusām piecēlās un iedeva aizmigušajai princesei saostīties miega zāles. Pēc tam klusām iezagās Ibrahima istabā un iemidzināja arī viņu.

Ļaunā burve ilgi noņēmās, meklēdama Suleimana burvju gredzenu. Iztaustīja Ibrahima kabatas, pabāza roku zem spilvena. Tikai tad pamanīja Ibrahimam ap kaklu aukliņu, kurā bija pakārts talismans pret ļaunu aci — mazs ādas maisiņš. Ar saviem asajiem, līkajiem zobiem vecene pārplēsa maisiņu, un viņai plaukstā ievēlās gredzens.

Vecā burve nievīgi paskatījās uz aizmigušo jaunekli, saudzīgi iesēja gredzenu sava lielā tumšā lakata stūrī. Tad izgāja ārā, pavicināja rokas, un pie pils durvīm nolaidās krūka. Izmisīgi plosījās ķēdē piesietais baltais suns, kokā nikni ņaudēja runcis Mestans, taču pilī Ibrahims un Nurdžahana gulēja ciešā miegā un puskurlā vecmāmiņa Fatima savā būdā arī nekā nedzirdēja. Vecā burve iznesa no pils guļošo Nurdžahanu un ielika to krūkā, pati nosēdās blakus, un tad krūka ar abām lēni pacēlās gaisā.

Devītais piedzīvojums. LASĪTĀJS SAPRATĪS, KA PAT PAVISAM PARASTS CILVĒKS VAR LIDOT PA GAISU UN PANAKT SAVU LAIMI

Ilgi šajā saulainajā rītā Ibrahims gaidīja princesi pamostamies. Nevarēdams sagaidīt, piesardzīgi piegāja pie viņas istabas durvīm. — Dārgā, saule jau uzlēkusi!

Taču iekšā neviens neatsaucās.

Pēc negara laiciņa Ibrahims atkal piegāja pie durvīm.

— Nurdžahan, tev brokastis atdziest...

Joprojām neviens viņam neatbildēja.

Satraucies Ibrahims atvēra durvis. Istabā princeses nebija. Ibrahims metās meklēt Nurdžahanu un vakarējo viešņu pa visu pili, šausmās aizskrēja pat pie vecmāmiņas.

— Nurdžahana pazudusi!

— Kā nu tā! Pie viņas taču palika mūsu viešņa.

— Arī tās nav!

Ibrahims saķēra rokās galvu — tā viņam likās smaga, kā bruņās iekalta. Viņš pievēra acis, sāka kaut ko atcerēties:

— Pag, pag, vecmāmiņ ... Vakar mūsu ielu slaucīja sveša veča ... Tāda savāda ... Kāpēc viņa te slaucīja? No kurienes viņa bija atnākusi? Ar tādu lielu slotu ...

— Ko? Ko tu teici? — vecmāmiņa Fatima sarāvās. — Ar slotu? Ak, bēdas, bēdas! Tā būs bijusi burve... Viņa ir Nurdžahanu nolaupījusi!

Ibrahims grasījās aplūkot talismanu, kas viņam bija pakārts kaklā, taču maisiņš bija pārplēsts, gredzens nozudis. Izmisumā Ibrahims nokrita zemē uz mašas.

Skaļa riešana jaunekli atgrieza īstenībā. Suns bija nolicis viņam pie kājām stabuli, tagad rēja un smilkstēja, it kā gribētu savam saimniekam kaut ko atgādināt. Ibrahims gudro suni saprata, izskrēja no būdas un pielika stabuli pie lūpām. Taču no milžiem nebija ne vēsts. Stabules vaļas, neizteiksmīgās skaņas nespēja atsaukt šurp meža garus. Ibrahims mēģināja pūst stiprāk — bez panākumiem. Viņš dusmās aizsvieda stabuli sānis, taču suns to zālē atrada un atkal atnesa un nolika saimniekam pie kājām. Pacēla galvu, žēli iesmilkstējās, skatījās ar gudrām, saprotošām acim, it kā gribēdams kaut ko paskaidrot.

Ibrahims paņēma stabuli un sāka to uzmanīgi aplūkot. Tad pie lūpām pielika stabules otru galu. Viņš nebija sācis vēl lāgā pūst, kad reizē ar jautru danču melodiju atskanēja dūkoņa un dārdoņa. Koki zemu noliecās, un reizē ar stipru vēja brāzmu pagalmā ugunīgā dancī ievirpuļoja trīs brāļi milži. No vareno kāju dipoņas zeme visapkārt drebēt drebēja, bet vecmāmiņas Fatimas mazā būdiņa līgojās.

— O, mūsu pavēlniek, saki, kas tev uz sirds, mēs visu izdarīsim, kā nākas, tikai atstāj mierā burvju stabuli, jo citādi mēs nevaram norimt! — milži cits caur citu brēca, trakā ātrumā zibinot kājas un vicinot rokas.

Ibrahims nolaida stabuli.

— Palīdziet man panākt burvi! — viņš stingri pavēlēja, kaut arī pats no milžiem tā kā nobaidījās, jo kādreiz senāk viņš no tiem tik tikko bija izmucis, un nu klusībā brīnījās, ka tie šo gadījumu, pēc visa spriežot, neatceras.

— Dzirdam un paklausām, pavēlniek! — milži korī atbildēja un goddevīgi paklanījās, pie kam katrs pielika roku sev pie krūtīm un pie acīm; melnais milzis nometās uz ceļa, pacēla Ibrahimu — ne tā, kā toreiz mežā, bet gauži uzmanīgi un uzsēdināja sev uz pleciem.

— Turies stingri man pie ragiem, — viņš teica, bet pats ērmīgajā milžu valodā sāka murmināt buramos vārdus. Jaunākie milži vārdu vārdā visu atkārtoja, taču Ibrahims, lai kā arī gribēja, nevarēja iegaumēt nevienu vārdiņu. Pēc mirkļa milži sāka laideni pacelties gaisā un līdz ar viņiem arī Ibrahims.

Tā viņi, ar svilpoņu šķeldami gaisu, lidoja pāri mežainajiem kalniem, pāri platajai baltajai ceļa lentai un trokšņainajam tirgum, pāri upei un laukiem. Melnais milzis ar Ibrahimu uz muguras lidoja vidū, abi pārējie milži — katrs savā pusē.

Drīz Ibrahims tālu priekšā zilajās debesīs pamanīja melnu punktu.

— Ātrāk, ātrāk! — viņš sāka milžus steidzināt.

Nejauka svilpoņa plēsa vai ausis pušu, bet debesu zilumā skaidri iezīmējās krūkas apveidi.

Rau, tur jau redzama arī burve! Viņa ik pa brītiņam satraukta atskatās, ar slotu paskubinot savu daudz pieredzējušo krūku.

Straujie milži veco burvi panāca, metās viņai virsū, un debesīs sākās cīņa. Burve krūkā atgrieza mazu kloķiti — vāliem sāka velties melni dūmi. Skaidrās debesis aizklāja necaurredzams dūmu aizsegs.

Milži iekļuva biezā, necaurredzamā miglā — nozaudēja gan burvi, gan krūku. Dūmos rīstīdamies, viņi uzšāvās augstāk, pacēlās virs biezā melnā mākoņa.

— Re, kur viņa aizbēg! — iesaucās Ibrahims, pamanījis cauri biezajiem dūmiem tālumā kaut ko aizzibam.

— Lai allahs mums palīdz! — Un melnais milzis ar spalgu svelpoņu traucās uz leju.

Taču burve veikli pagrieza krūku un izvairījās no briesmīgajiem ragiem. Milzis dūmos aizrijās, sāka klepot un aši uzšāvās gaisā. No negaidītā rāviena, dūmos galīgi apdullis, Ibrahims nogāzās no milža muguras un būtu nokritis zemē, ja nepaspējis pieķerties pie astes. Burve to pamanīja, pievirzījās tuvāk klāt un sāka ar slotu sist Ibrahimam pa rokām.

— Nepalaid tik vaļā asti! — skaļā balsī ierēcās milzis un grasījās burvei iebelzt.

Tad viņš ar vienu roku saķēra asti, ar otru paņēma Ibrahimu un uzsēdināja sev uz muguras. Un atkal metās virsū burvei. Šoreiz tas notika tik strauji, ka tā nepaguva izvairīties. Stiprie ragi pilnā sparā ietriecās krūkā — krūka saplīsa lausku lauskās, un burve ar aizmigušo princesi uz rokām kā akmens krita zemē. Vecā burve arī šoreiz neapmulsa: izpleta savus melnos brunčus ar četrdesmit platām krokām kā izpletni un itin lēnām slīdēja uz leju. To redzēdams, baltais milzis uzbruka burvei, izrāva tai princesi no rokām un atdeva to Ibrahimam.

— Atļauj man, pavēlniek, apēst šo veco raganu — pat kauli pāri nepaliks! — cauri vēja svelpoņai un gaudām nokliedza jaunākais milzis.

— Nē, atstāj šo dzīvu! — atbildēja Ibrahims, ar maigumu ielūkodamies ciešā miegā guļošās Nurdžahanas brīnumskaistajā sejā. Tik tiešām: princese bezmaz būtu nositusies, ja burve viņu nenoturējusi. — Atstāj dzīvu! — viņš augstsirdīgi atkārtoja. — Jāmirst būs tam, kurš burvi sūtīja darīt Jauno darbu ...

Milži un Ibrahims ar princesi uz rokām izrāvās no melnajiem dūmu mākoņiem un drīz nolaidās zemē vecmāmiņas Fatimas pagalmā.

— Jums gan ir dūša, vareni, vareni! — Ibrahims uzteica milžus un nošļūca no muguras melnajam milzim, kurš tobrīd pieplaka pie zemes.

Uzslavas iepriecināts, melnais milzis izrāva sev kušķīti matu un pasniedza Ibrahimam.

— O, pavēlniek, kad mēs tev esam vajadzīgi, nepūt tajā nejaukajā stabulē, bet aizdedzini šos matus.

Pēkšņi no pagalma dzijuma bija dzirdami rudā āža izmisīgie blējieni. Ibrahims pagriezās un ieraudzīja, ka rudais āzis spārdās jaunākā milža ķetnās un milzis jau ir atvēris savu milzīgo rīkli. Vēl mirklis, un vecmāmiņa savu mīluli vairs neredzētu! Ibrahims izrāva no azotes stabuli, pielika pie lūpām — un milzis, pametis āzi, sāka mežonīgi lēkāt. Kopā ar viņu lēkāja abi vecākie milži, kuri šobrīd neko Jaunu nebija darījuši. Lēkāja, lēkāja, bet abi tā vien grasījās iecirst pliķi jaunākajam, kurš bija nokaitinājis Ibrahimu. Visi trīs lēkāja tik ilgi, kamēr jaunākais milzis,, skaļi kaukdams un nozvērēdamies, izlūdzās Ibrahimam piedošanu ...

Pa to starpu burve bija sasniegusi padišāha pili. Vezīrs, viņu uzklausījis, pārskaitās, dūres vien vīstīja:

— Tu nekam vairs nederi, vecā ragana! Atdot Ibrahimam princesi!... Nu pagaidi, par tādu nekaunību es tev gan parādīšu ...

Burve, šādus draudus dzirdot, ne acu nepamirkšķināja, tikai pavīpsnāja un teica:

— Nepārsteidzies, vezīr, nevicini dūres, ātri piekusīsi! Kas nu meitene, kaut arī paša padišāha meita, bet tie dārgumi, tie dārgumi!

— Kas par dārgumiem? Ko tu tur mels?

— Padišāha Suleimana dārgumi. Ibrahims atradis noslēptos dārgumus.

— Patiešām taisnība? — vezīrs pārtrauca burvi, un viņa acis alkatīgi iegailējās.

— Taisnība. Kā nu nebūs taisnība, vei še, man rokā Suleimana burvju, gredzens! — Un burve, greizi smīkņādama, atvēra savu melnīgsnējo, krunkaino plaukstu.

Dārgais gredzens žilbinoši iemirdzējās.

Apstulbušais vezīrs goddevīgi paklanījās vecās burves priekšā — neuzdrīkstējās ne pastiept roku pēc gredzena.

— Ko ta stāvi? Ņem! Velc tik pirkstā — un mans nāvīgākais ienaidnieks Ifrīts uz karstām pēdām atgādās tev šekur princesi. Tad jau tavi būs arī Suleimana dārgumi...

Vecās burves vārdi vezīru atgrieza īstenībā. Viņš paņēma gredzenu,, uzmauca pirkstā un ...

Taisni tobrīd Nurdžahana, kura zem koka pie pils tikko bija sarunājusies ar Ibrahimu un vecmāmiņu Fatimu, nozuda, it kā izgaisa. Nozuda,.

it ka izgaisa ari brīnišķīgā pils. Bet Ibrahims un viņa vecmāmiņa palika stāvam divi vien pie savas nabadzīgās būdiņas sliekšņa.

Ibrahims izskrēja no zīdkoka ēnas, paraudzījās gaisā. Tas bija noticis! Jauneklis tikai noskatījās, kā viņa pils rāmi slīd debesīs, pat dūmi, kā parasti, paceļas no skursteņa. Bet nabaga princese stāvēja pie loga, izmisīgi māja ar roku un žēli sauca: «O, Ibrahim! O, vecmāmiņ! ...»

— Allah, glāb mūsu nabadzīti! — lūdzās vecmāmiņa Fatima, sadzirdējusi princeses saucienus.

Ibrahims izvilka melno matu kušķīti, ko bija iedevis milzis, aizdedzināja to, un dūmi, kas pacēlās visapkārt, drīz pieņēma melnā milža apveidus.

— O, kungs, kā lai es tev pateicos, ka nepūti stabulē! — basā jautri noducināja milzis un platā smaidā izstiepa savas biezās lūpas. — Ko ta man pavēlēsi?

— Cik nu ātri vari, nogādā mani galvaspilsētā!

Milzis padevīgi pielika roku sev pie krūtīm, tad pie acīm. Viņš saudzīgi paņēma Ibrahimu, uzsēdināja sev uz muguras un, burvības vārdus murminot, pacēlās gaisā ...

Desmitais piedzīvojums. CĪŅA VEZIRA PILĪ, KAS IBRAHIMAA\ BEZMAZ VAI MAKSĀ DZĪVĪBU

Milzīga melna ēna slīdēja pāri padišāha pils vārtiem un sienai. Nolaidās ēna, nolaidās milzis un nolika zemē Ibrahimu.

Ibrahims skaļi paklaudzināja vāli, kas karājās pie vārtiem, un uzmauca sev galvā brīnumcepuri.

Klaudzināšanu izdzirdējuši, pie vārtiem iznāca divi spēcīgi ūsaiņi un paskatījās uz visām pusēm. Neviena nemanījuši, tie griezās atpakaļ. Neredzamais Ibrahims vārtsargam, kurš gāja pirmais, pamatīgi ieknieba kājā. Vārtsargs aiz sāpēm nejauki iebļāvās un nikni uzkliedza savam pāriniekam:

— Ko tu, nelieti, knaibies?

— Es knaibos? — tas vaicāja un izbolīja acis. — Ļauj tak man paiet garām! — Viņš grasījās iet iekšā pa vārtiņiem, kad Ibrahims viņam iecirta spēcīgu pļauku.

— Riebeklis! — iebrēcās otrs vārtsargs. — Es tev saku, ka man nav ne prātā nācis tev kniebt. Pagaidi tu man ...

Un viņš pārskaities metās virsū pirmajam vārtsargam. Sakas kautiņš. Ibrahims veikli ieslīdēja pa atvērtajiem vārtiem pils pagalmā, taču uzgrūdās sardzes vīram, kurš bija atsteidzies uz vārtsargu bļaustīšanos. Sardzes vīrs juta sev blakus neredzamu būtni un aiz izbija vēl stingrāk sagrāba Ibrahimu.

— Glābiet! Palīdziet! — viņš kliedza pārvērstā balsī.

Ibrahims veltīgi pūlējās izrauties sardzes vīram no rokām. Cīņas karstumā Ibrahimam no galvas nokrita brīnumcepure, un sardzes vīrs, ieraudzījis savās rokās nezin kur un nezin kā radušos jaunekli, sāka kliegt vēl skaļāk. Pieskrēja abi vārtsargi, pēc īsas cīņas viņi trijatā Ibrahimu sasēja un iegrūda sardzes telpā aiz restotām durvīm.

— No kādas pekles šis nelabais izlīda? — brēca sardzes vīrs, joprojām trīcēdams aiz bailēm.

— Kas nu par nelabo! Šis ir tas pats blēdis, kurš nolaupīja padišāha meitu, — atbildēja viens no vārtsargiem. — Tagad, domājams, mēs no vezīra saņemsim tīri brangu atalgojumu. Iešu pateikšu. Bet jūs abi tā ka ne acu nenolaistu no blēža!

Iedams projām, vārtsargs pacēla no zemes paplucināto, neizskatīgo brīnumcepuri un gribēja jau bezmaz vai likt sev galvā.

— Met zemē, dabūsi vēl kraupi! — ar riebumu uzsauca otrs vārtsargs, izrāva brīnumcepuri un pasvieda sānis. Pēc tam apsēdās restotajām durvīm priekšā un pamāja arī sardzes vīram: — Sēdies!

Viņš sameklēja īsu pīpīti un itin mierīgi sāka no raiba tabakmaka to piebāzt ar tabaku. Ar kramu uzšķīla uguni un aizpīpēja ...

— Ko tu boli uz mani acis? — viņš vaicāja, pamanījis, ka Ibrahims, kurš gulēja aiz restēm, seko katrai viņa kustībai. — Tagad tu dabūsi. Daudz ar tevi nepiņķēsies — cik, čik, un darīts! — Un viņš ar plaukstas malu kā ar nazi novilka sev gar rīkli.

— Nevaru saprast, kā tu vari pīpēt tik nejauku tabaku? — Ibrahims saviebās. — Tpū! ...

— Ei, tu tur nespļaudies! —uzbrēca aizkaitinātais vārtsargs. — Taba-ciņa man labu labā!

— Labu labā? — Ibrahims skaļi iesmējās. — Vai tu maz zini, kas ir laba tabaka? Pa gabalu tu neesi kārtīgu tabaku redzējis. Ja gribi, iedošu tev īstu tabaku. Tad tik tu sapratīsi, kas ir tabaka!

— Kur ta tev šī ir? — vārtsargs taujāja.

Sasietais Ibrahims pievēlās pie restēm, izlieca uz priekšu plecu.

— Pārplēs kreklam apkakli un paņem!

Vārtsargs nedroši pastiepa roku.

— Vai tad tu no manis sasieta baidies, vai? Drošāk, zaķa dvēsele, — Ibrahims mudināja.

Kā redzams, vārtsargu šie vārdi nokaitināja. Viņš rupji parāva Ibra-himam krekla apkakli un paņēma melnā milža matus. Kopā ar sardzes vīru abi izbrīnījušies apskatīja savādo tumšo kumšķīti, kas atgādināja sausu jūras zāli, paberza starp pirkstiem, paostīja.

— Kas tad tā par tabaku? — domīgi noteica vārtsargs.

— Saku, ka tādu tu savā mūžā neesi redzējis. Nomēģini — uzzināsi!

— Ja nu tas ir kāds apdullinātājs? — piesardzīgi vaicāja sardzes vīrs.

— Še, uzpīpē vispirms tu! — Nobijās arī vārtsargs. — Ja notiek šā vai tā, es pasaukšu palīgus.

— Nē, nē, pīpe tava, tev arī jāpīpē! Pasaukt palīgā arī es varu.

Vārtsargs iebāza milža matus savā pīpītē un uzmanīgi aizpīpēja. No

pīpītes pacēlās tik tikko redzams dūmu mākonītis. Vārtsargs ievilka stiprāk, dūmi sāka gāzties grīstēm, un no dūmiem, skaļi smejoties, pieņēma redzamus apveidus draudīgais melnais milzis.

— šurpu, šurpu! — aicināja Ibrahims.

Melnais milzis pārkāpa pāri šausmās sastingušajiem vezīra kalpiem, ar vieglu rāvienu izcēla no eņģēm smagās durvis un vienā mirklī atbrīvoja Ibrahimu no virvēm.

— Paldies, draugs! Bet tagad paslēp šos ļautiņus tā patālāk un ej projām, citādi visu sabojāsi, — pavēlēja Ibrahims.

Milzis sagrāba vārtsargu un sardzes viru — abi nepaguva ne skaņas izdvest — un nozuda kā nebijis. Ibrahims, paķēris no zemes brīnumcepuri, joza uz savu pili, kuru pēc vezīra pavēles šurp bija pārnesis Ifrīts. Ibra-hims klusi iegāja pilī un zagās uz princeses istabām.

Aiz cieši aizvērtajām durvīm bija dzirdama skumja dziesma — tur sāza pavadījumā klusām dziedāja Nurdžahana. Uz grīdas, savu plato muguru atspiedis pret durvīm, snauda resns einuks. Lai neaizmigtu, viņš lēnām kustināja muti — zelēja sakizu, baltu staipīgu gumijai līdzīgu masu. Miegainās acis brīžam atvērās plati un stulbi, brīžam atkal aizvērās, un einuks, pašam nemanot, ieslīga snaudā. Liels un apaļš kā arbūzs viņam galvā līgojās milzīgs turbāns ar greznu zirga astru pušķīti galā.

Ibrahims uzmanīgi izrāva garu zirga astru un iebāza einukam pus-pavērtajā mutē. Snauzdams einuks visu laiku vēl zelēja sakizu; astrs nu pielipa pie lipīgās masas, un Ibrahims viegli izvilka sakizu einukam no mutes. Pārstājis zelēt, einuks ātri aizmiga.

Ibrahims aizmeta sakizu pa roku galam, sameklēja einuka kabatā atslēgu, atslēdza durvis un klusi pārkāpa pāri guļošajam, kas bija nogāzies uz sāniem.

Ibrahims viegli ieslīdēja princeses istabā un apstājās. Sirds viņam sāpēs sažņaudzās, ieraugot noskumušo meiteni, kura, kā likās, neko sev visapkārt neredzēja. Nurdžahana vairs nedziedāja, bet sēdēja, iegrimusi dziļās domās, sāzu sānis atlikusi. Divas asaras noritēja viņai no acīm un palika trīcam garajās skropstās.

Pēkšņi princese pamanīja, ka sāzs pacēlās gaisā. Nurdžahana pārsteigumā sastinga: sāzs aizpeldēja pa istabu, bet tā stīgas notrīcēja, un ieskanējās maiga melodija.

Princese piecēlās, lai pasauktu kalpones, taču viņai pie pašas auss atskanēja tikko sadzirdami:

— Ts-s ...

Princese no pārsteiguma nevilšus iekliedzās. Ibrahims ar roku aizspieda viņai muti un noņēma no galvas brīnumcepuri.

— Kas tu esi — džins? Pats nelabais? — vaicāja satrauktā princese, neticēdama pati savām acīm.

— Nē, dārgā, ēsmu Ibrahims, — jauneklis teica un pasmaidīja.

Abi pat nesadzirdēja, ka aiz durvīm iečīkstējās grīdas dēlis — no princeses iekliegšanās bija pamodies einuks un nu glūnēja pa atslēgas caurumu.

— O, Ibrahim, mans dārgais, es tevi tā gaidīju! Paskaties! — Princese pieveda Ibrahimu pie loga. — Redzi, vezīra pils drīz būs gatava. Ja tu nebūtu atnācis, es aiz sirdēstiem nomirtu ...

Caur loga dzelzs režģi — tāda agrāk princeses istabā nebija — Ibra-hims ieraudzīja milzu pili, kas pacēlās tik augstu, ka ēna tālu gūlās uz dārza celiņiem un kokiem. Sai pilij mūri nedzirkstīja priecīgi un spoži kā brīnišķīgajai Ibrahima pilij, kuru vezīrs tagad bija atmanījis šurp. Ap drūmo milzeni nepārtrauktā straumē kāpaļāja novārdzinātie ļaudis,, līkdami zem akmeņu smaguma. Uzraugi viņus dzina ar pletņu sitieniem. Ibrahims bezspēcīgās dusmās sažņaudza dūres.

— Ko lai mēs darām? — satrauki vaicāja princese.

— Drīzāk bēgsim prom no šejienes!

Aiz durvīm atkal iečīkstējās dēļi — tur einuks, slepus noklausījies Ibrahima vārdus, aizsteidzās pie vezīra.

— Kā mēs aizbēgsim? — skumji taujāja princese. — Vezīrs man. palielījās, ka esot tev atņēmis brīnišķīgo gredzenu, kurā slēpusies visa tava varenība.

— O nē, es sevi nicinātu, ja mana laime būtu atkarīga tikai no gredzena. Pat tad, ja pasaulē nebūs nekādu brīnumainu spēku, man taču paliks galva un rokas, un vezīrs no manis baidīsies kā no uguns.

— Jā, jā, es ticu! — priecīgi piebalsoja Nurdžahana.

— Šobrīd mums aizbēgt nemaz nav grūti. — Ibrahims smiedamies izvilka no azotes burvju stabuli. — Skaties, vajag man tikai to papūst...

Durvis ar spalgu blīkšķi atsprāga vaļā. Uz sliekšņa stāvēja vezīrs un sardzes vīri. Resnais einuks ar milzīgo turbānu galvā ļaunā priekā glūnēja savam pavēlniekam aiz muguras. Viens no sardzes vīriem metās Ibrahimam klāt un izrāva viņam no rokām stabuli. Ibrahims paņēma brī-numcepuri.

— Neļaujiet viņam uzlikt brīnumcepuri! — kliedza vezīrs un metās uz priekšu, bet ar kāju uzkāpa uz lipīgā sakiza un nogāzās zemē pie durvīm, aizšķērsojot ceļu pārējiem.

Ibrahims paguva uzlikt galvā brīnumcepuri un pagaisa kā nebijis.

— Nesiet šurp ātrāk tīklu! Taisiet ciet durvis! — steidzināja vezīrs,. pūlēdamies atraut no grīdas pielipušo kurpi.

Divi sardzes vīri metās pēc tīkla, pārējie aizcirta un nosprostoja durvis.

— Neļaujiet viņam izsprukt, citādi pavēlēšu visiem nocirst galvas! — draudēja vezīrs, bet pats skraidīja pa istabu ar vienu kurpi kājā, jo otru kurpi nekādi nevarēja atraut no grīdas.

Iespiedusies kaktā, princese apjukumā raudzījās uz viņu.

Divi sardzes vīri, pa atvērto durvju spraugu iespraukušies istabā, jau sāka steidzīgi atritināt tīklu.

— Ātrāk, ātrāk! — vezīrs steidzināja. — Izstiepiet no sienas līdz sienai. Ātrāk, ātrāk!

Atritināts tīkls sāka slīdēt pa istabu kā milzīgs zirnekļa ritulis, kas uzķer pat niecīgāko kukainīti. Pēkšņi izstieptais tīkls viegli nodrebēja un salīgojās...

— Nu ir rokā! Nu ir rokā! — vezīrs gavilēja. — Savelciet stiprāk!

Izbāzis roku caur tīkla aci, vezīrs sataustīja Ibrahima galvu un norāva

viņam brīnumcepuri. Nurdžahana tagad tīklā ieraudzīja Ibrahimu, kas spārdījās ar rokām un kājām, un metās viņam palīgā. Vezīrs aizšķērsoja princesei ceļu.

— Kur viņa stabule? — vezīrs uzkliedza sardzes vīriem.

Tie goddevīgi pasniedza viņam Ibrahima stabuli. Vezīrs, vaigus piepūtis, ņēmās stabulēt, taču vājās skaņas, kādas viņam izdevās izvilināt, nepavisam nebija mūzika. Vezīrs piesauca klāt einuku. Tas pienāca, acis mezdams uz visām pusēm un aiz bailēm drebēdams. Vezīrs noņēma einukam no galvas turbānu un tā vietā uzmauca viņam Ibrahima brīnumcepuri. Einuks acumirklī nozuda, aiz pārsteiguma skaļi nožagojies. Vezīrs noņēma brīnumcepuri — einuks atkal stāvēja kā stāvējis viņa priekšā. Einuka izblīdušie sarkanie vaigi trīcēja. Sardzes vīri lielā nesaprašanā saskatījās. Vezīrs bija gauži apmierināts, paslēpa azotē stabuli un brīnumcepuri, piegāja pie Ibrahima, kurš bija sapinies tīklā un nostājās viņa priekšā jo uzpūtīgi, kā tas uzvarētājam piedien.

— Mē-ē-ē! — Ibrahims ieblējās, izbāza cauri tīklam roku un parāva vezīru aiz āža bārdiņas.

Vezīrs atlēca sānis un sāka dauzīt kājas.

— Prom uz cietumu! Prom!

Sardzes vīri, rupji grūstīdami, izveda Ibrahimu no istabas. Viņš tikai ar lielām grūtībām varēja paspert soļus, jo kājas bija sapītas tīklā, bet uz saviem gūstītājiem skatījās droši un izsmējīgi. Durvīs viņš apgriezās, pamāja ar galvu raudošajai Nurdžahanai.

Vezīrs metās blakus istabā, palika spoguļa priekšā stāvam un krietnu brīdi naidīgi aplūkoja savu āža bārdu. Tad apņēmīgi paķēra kinžalu un bārdu nogrieza.

Vienpadsmitais piedzīvojums. LASĪTĀJS UZZINĀS, KA PAT VISUVARENAIS IFRITS DAŽKĀRT NE NIEKA NESPEJ

Atausa jauna diena, un atkal, tāpat kā vakar un aizvakar, salīkuši zem akmeņu smaguma, ieslodzītie ar pūlēm kāpa augšā pa sastatnēm, kas slējās visapkārt vezīra drūmajai pilij. Sērīgi uz visu to caur savu aizrestoto logu noskatījās princese. Tagad kopā ar citiem ieslodzī-lajiem pa sastatņu ļodzīgajiem dēļiem smagus akmeņus stiepa Ibra-hims ...

Princeses istabā ienāca vezīrs. Princese, dzirdot ienīstā cilvēka soļus, pat galvu nepagrieza. Vezīrs pakavējās pie loga, ļauni priecādamies, nevarēja vien apvaldīt smaidu par izmocītajiem ļaudīm.

Ibrahimam pa priekšu, aiz noguruma tikko vilkdams kājas, slāja jauneklis ar smagu nastu — tas bija Hanifa. Nākošajā mirklī viņš salīgojās, jo akmeņi uz muguras vilka viņu sānis. Haniia izmisīgi savicināja rokas... Ja Ibrahims nepaspētu laikā piesteigties, Hanifa būtu no sastatnēm nogāzies zemē. Ibrahima spēcīgās rokas noturēja nelaimīgo, vienīgi akmeņi, blākšķēdami un pret dēļiem atsizdamies, novēlās lejā. Ibrahims palīdzēja spēkus zaudējušajam Hanifam atbalstīties pret sienu, taču tajā mirklī uzrauga smagā pletne ķēra abus.

— Pie darba! Pie darba! — brēca uzraugs kā pats nelabais, savus vārdus pastiprinādams ar pletnes cirtieniem.

Vezīrs smaidīdams tam visam sekoja ar acīm.

— Vai negribi redzēt savu Ibrahimu? — vezīrs ņirdzīgi jautāja princesei, kura aizgriezusies sēdēja istabas tālākā stūrī. — Nāc palūkojies! Un šis nožēlojamais plukata bija ieņēmis galvā aizkavēt manas kāzas!

— Un aizkavēs arī! Es zinu, viņš mani izglābs, — galvu nepaceldama atbildēja princese.

— O jā, izglābs! Ja pats paliks dzīvs, — vezīrs atbildēja. — Panāc šurp, paskaties uz savu glābēju!

— Tu par viņu smejies? — Nurdžahana naidīgi un lepni pacēla galvu, un viņas acis nepatīkamā pārsteigumā iezibsnījās.

Vezīra krunkainā seja bez bārdas šobrīd izskatījās vēl atbaidošāka nekā citas dienas. Tagad tajā sevišķi krasi iezīmējās gan ļaunais raksturs, gan uzpūtība, gan viltība.

— Kur tad tava bārda, o, vezīr? — princese iesaucās. — Es skatos, ka tevi nobiedējusi Ibrahima zobgalība.

— Mani nobiedējusi? — nikni pārprasīja vezīrs, saķēra princesi aiz rokas un rupji uzrāva viņu kājās.

— Jā, nobiedējusi! — Princese ar pretīgumu izrāva roku. — Tev no viņa pat sagūstīta vēl bail! Tāds jūsu — viltīgo un gļēvo valdītāju liktenis. Jo augstāk jūs uzrāpjaties, jo vairāk baidāties ...

— Paskat tik, kā esi sākusi runāt! Vai tikai viņš nebūs tevi samācījis šādas runas teikt? Tad zini — es jūs abus pārmācīšu daudz ātrāk, nekā tu vari iedomāties.

Vezīrs uzpūtīgi izslēja galvu un no uztraukuma drebošajā pirkstā uzmauca Suleimana burvju gredzenu. Uz karstām pēdām klāt bija Ifrīts.

— Uzklausu tevi, mans pavēlniek!

Vezīrs ar pirkstu norādīja uz nepabeigtās pils drūmajiem mūriem un teica:

— Suleimana ibn Davuda vārdā pavēlu — nekavējoties pabeigt šo karalisko celtni!

— Tiks izpildīts, pavēlniek!

Ifrīts nedrošiem soļiem piegāja pie loga, pavērsa kā ogles kvēlojošās acis uz nepabeigtajiem mūriem un sāka uz tiem pūst. Viņa vaigi te piepūtās kā vērša pūšļi, te atkal saplaka. No drūmajiem milzeņa mūriem vispirms nozuda cilvēki, kas tur bija rāvušies vaiga sviedros, pēc tam nozuda sastatnes. Aptēsti akmens bluķi cits aiz cita kā pēc burvju mājiena noslīdēja uz būves. It kā neredzama roka tikai ņēma un ielika logus, ielika stenderes, durvis, piesita griestus un izbūvēja kupolus ... Un, paskat, vezīra acu priekšā jau atradās milzīga pabeigta, bet gauži drūma pils, kam bija kaut kāda apbrīnojama līdzība ar sava nākamā īpašnieka ļauno un nežēlīgo raksturu.

Vezīrs novilka no pirksta gredzenu un atļāva Ifrītam nozust, bet pats krietnu brīdi ar varenu pārākuma apziņu aplūkoja savu pili. Beidzot viņš piegāja pie Nurdžahanas un valdonīgi paziņoja:

— Rīt mums būs kāzas.

Uz krūtīm sakrustojis rokas, vezīrs blenza, kādu iespaidu viņa vārdi atstās uz princesi, taču viņa ar nicinājumu novērsās. Vezīrs bija gaidījis visu — asaras, vaimanas, lūgšanos, tikai ne šo salto nicinājumu. Tagad viņš pats sāka lūgties, aizmirsis savu augsto stāvokli:

— Tu kļūsi varenākā šāhiene pasaulē. Visas zemes bagātības es nolikšu tev pie kājām ... Apbēršu tevi ar pasakainiem dārgumiem. Ķēniņa Suleimana sievas rotaslietas kļūs tavējās ...

— Vispirms tās atrodi, — princese izsmējīgi attrauca.

— O, ja tikai to tu vēlies, tad ilgi nebūs jāmeklē! — Un vezīrs atkal uzmauca pirkstā burvju gredzenu.

Istabā iebrāzās Ifrīts un, zemu paklanījies vezīra priekšā, gaidīja, ko viņam liks darīt.

— Gudrā Suleimana vārdā pavēlu tev pārnest uz maniem mantu kambariem visus dārgumus, ko atrada Ibrahims. Princesei pie kājām tu noliksi Suleimana mīļotās sievas rotaslietas.

So pavēli dzirdot, Ifrīts sāka drebēt pie visām miesām. Viņa seja, kas parasti bija kvēpu melnumā, tagad kļuva balta, mati uz galvas sacēlās stāvus. Sabozies viņš nogāzās vezīram pie kājām un teica:

— O, mans pavēlniek! Kalnus varu sakraut citu uz cita, varenām upēm varu likt tecēt atpakaļ. Varu no debesīm nozagt sauli un ietīt pasauli mūžīgā tumsā. Taču pieskarties garu pavēlnieka Suleimana ibn Davuda dārgumiem nav manos spēkos, nedz manā varā. Nē, tas nav manos spēkos, nedz manā varā! — spalgi kliedza Ifrīts, sarāvies nožēlojamā, mazā kamoliņā. Sis kamoliņš ar katru mirkli kļuva mazāks un mazāks, līdz beidzot pavisam pagaisa, it kā kaunēdamies par savu maz-spēcību.

Vezīrs, būdams satriekts un norūpējies par Ifrīta atteikšanos izpildīt pavēli, nevarēja atraut acu no tās vietas, kur tikko bija atradies savādais radījums. Princeses smiekli lika viņam atjēgties un atgriezties īstenībā.

— Kur tad ir tavas bagātības, o, visuspēcīgais? — Nurdžahana izsmējīgi vaicāja. — Redzams, ka neesi noteicējs ne tikai par svešām sirdīm vien. Pielūko, piesargies ...

— Par agru smejies! — dusmīgi atbildēja vezīrs. — Ibrahims pats man parādīs ceļu uz noslēptajiem dārgumiem.

To teikdams, vezīrs izgāja no princeses istabas ar jaunu smaidu melnīgsnējā bezbārdainajā sejā.

Neiegriezies savās istabās, vezīrs devās uz drūmo mūra cietumu, uz pazemi, kur gadiem ilgi smaka nelaimīgie ieslodzītie. No šejienes ļaužu lielākajam vairumam bija nolemts tikai viens ceļš — uz kapiem. Likās, ka nezināmais un neredzamais allahs bija vezīra slepenais sabiedrotais, jo vēl nevienam nebija palīdzējis iznākt dzīvam no tumšās pazemes.

Biezie, mitrie pagrabu mūri, pie kuriem rēgojās šausmīgie moku rīki, sadalīja cietumu šaurās kamerās. Šeit uz grīdas nesamaņā gulēja izmocītais Ibrahims. Divi muskuļaini, līdz jostas vietai kaili bendes lēja Ibra-himam virsū auksta ūdens šalti un, kad viņš pavēra acis, nometa viņu vezīram pie kājām.

— Kas ar tevi notiek, mans draugs? — vezīrs jautāja saldenā balsī. — Nelieši, kā jūs uzdrīkstējāties mocīt šo cilvēku! — viņš iesaucās, vērsdamies pie apmulsušajiem bendēm.

Ibrahims vēroja vezīru ar izbrīnu. Viņš saprata, ka nežēlīgais valdnieks ir iecerējis jaunas mocības, un gatavojās dot viņam pretsparu. Varbūt vezīrs tūlīt prasīs, lai viņš, Ibrahims, uz visiem laikiem atsakās no brīnumdaiļās princeses? Nē, tas nenotiks! Vienīgi Nurdžahana varētu Ibrahimam kaut ko tādu pavēlēt...

Taču vezīrs domīgi pastaigājās starp moku rīkiem un prātoja, kā būtu labāk: pierunāt Ibrahimu atdot viņam, vezīram, bagātības vai piespiest to izdarīt ar spīdzināšanu. Vezīrs iesānis paskatījās uz guļošo Ibrahimu un nolēma turpināt iesākto sarunu.

— Kā tu jūties? — viņš vaicāja pašā saldākajā balsī. — Tev vajadzīgs svaigs gaiss, labs ēdiens, citādi tu pavisam novājēsi. Vēl es gribētu teikt: ko tu vienkāršs jauneklis iesāksi ar Suleimana bagātību? Ko tu ar šiem dārgumiem darīsi?

Ibrahims pavīpsnāja — tagad viņš saprata, ko vezīrs no viņa vēlas.

— Padomā ar skaidru galvu — ko tu iesāksi ar tādu bagātību? — vezīrs turpināja. — Izstāsti man, kur paslēpti Suleimana dārgumi, un es tevi tūlīt pat atlaidīšu brīvībā.

Ibrahims cieta klusu.

— Manos spēkos ir padarīt tevi par pašu cienījamāko cilvēku visā valstī.

Ibrahims joprojām klusēja.

— Labi, es tev atdošu pusi bagātības, bet princesi Nurdžahanu aizmirsti!

Šādus vārdus dzirdot, Ibrahims sarāvās, it kā viņam kāds būtu uzbliezis ar pātagu. Ar pūlēm viņš pacēla galvu, ar žestiem lūdza bendēm piecelt viņu kājās. Bendes viņu piecēla. Ibrahims izrāvās uz priekšu un iespļāva vezīram sejā.

— Sitiet viņu! — iekliedzās vezīrs, aizsedzis seju ar rokām. — Sitiet, mociet! Es pavēlu!

... Zemais mūra cietums bijp pilns ieslodzīto. No šejienes tagad katru dienu veda Ibrahimu uz briesmīgo moku kambari. Reiz vēlu pusnaktī žvadzēdamas atvērās cietuma smagās dzelzs durvis un divi bendes nežēlīgi grūda lejā pa kāpnēm nomocīto Ibrahimu. Vairāki ieslodzītie pamanījās uz rokām uztvert jaunekli, lai viņš ar galvu neatsistos pret akmens grīdu. Bendes aizgāja. Ieslodzītie gādīgi noguldīja uz salmiem Ibrahimu, kurš no sišanas bija zaudējis samaņu, un pabāza viņam zem galvas savas lupatas.

Ibrahims gulēja klusi un nekustīgi, viņa nosvīdusī seja un piere ar pielipušajiem matiem bija vaska bālumā.

— Jau trešo reizi nabadziņš atgriežas tikko dzīvs, — bēdājās Hanifa, līdzjūtīgi raudzīdamies uz Ibrahimu. — Taču šodien tie ir viņu bezmaz vai nomocījuši. Vēl viena tāda pratināšana, un mēs mūsu Ibrahimu vairs neredzēsim ...

Ieslodzītie sāka runāt, cits citu pārtraukdami, un katrs atcerejas Ibra-himu ar kaut ko labu. Galvenais, ka visi kā viens atminējās to dienu, kad Ibrahims uzradās nezin no kurienes pie pagraba aizrestotā lodziņa ar pilnu paplāti visādu ēdienu. Tā bija vienīgā reize, kad ieslodzītie šeit, cietumā, varēja paēst. Tagad šis dzīvespriecīgais un labsirdīgais jauneklis, vezīra un viņa kalpu nomocīts, visu acu priekšā gāja bojā.

Hanifa sameklēja kaktā krūku ar ūdeni un pielika Ibrahimam pie lūpām.

— Paldies, draugs, — iedzēris dažus malkus, varga balsī teica Ibra-hims.

— Ko no tevis grib šis izdzimtenis? — sarunā iejaucas ieslodzītais ar garenu seju.

Ibrahims izbrīnījies pašķielēja uz vaicātāju: šo cilvēku viņš cietumā redzēja pirmo reizi.

— Brīnos, brāli, kā tu vari izciest tādu spīdzināšanu? — brītiņu klusējis, atkal ierunājās garsejainais.

— Kā viņi ar spīdzinātu, tik un tā man mēli neatraisīs, — acis pievēris, teica Ibrahims.

— Dažreiz saprāts saka ko citu: visā atzīties, visu izstāstīt, tad velti nebūs jācieš mokas, bet varēs vēl saņemt šādu vai tādu atalgojumu. Tas ir daudz prātīgāk nekā jaut sev novilkt ādu pār acīm. Es nebūt negrasos tevi pamācīt, bet... Ko tu tik svarīgu zini, ka tev tā piesējušies?

Hanifa, rādot ar rokām, lika garsejainajam saprast, lai viņš liek Ibra-himam mieru, bet tas tik mala savu.

— Izstāsti mums, atvieglo dvēseli, kazi, mums pie rokas var gadīties labs padoms. Es tā kā būtu maķenīt vecāks par tevi, tak jau vairāk savā mūžā pieredzējis ...

— Un tāpēc allaž esi prātīgs? — Ibrahims piecēlās uz elkoņa un urbās runātājam acīs.

No šā pētījošā skatiena apstulbis, garsejainais neviļus apklusa.

— Ko tad tu man ieteiktu, kādu padomu dod tava dzīves pieredze? —• Ibrahims bargi sarauca uzacis.

— Nē, nē, es jau nekā, — nomurmināja garsejainais. — Man tikai sirds netur, redzot tavas mokas ... Tā asiņo ...

Ibrahims nokāra galvu, atkal aizvēra acis.

Kad cietumā vārā kvēpekļa gaismā visi krāca cietā miegā, Ibrahims pacēla galvu un uzmanīgi apskatījās visapkārt. Viņš piesardzīgi izvilka no salmiem mazu vīstokli — tādas kā nederīgas lupatiņas — un paslēpa mūra sienas spraugā. Spraugai priekšā Ibrahims aizbāza plakanu akmentiņu — uz grīdas tie mētājās kaudžu kaudzēm — un pats atkal nolikās gulēt. Pēc īsa brītiņa viņš elpoja jau dziļi un vienmērīgi, kā to dara cieši aizmidzis cilvēks.

No cietuma otra gala pie Ibrahima klusi un piesardzīgi pielīda garsejainais. Izvilcis zem krekla paslēpto dunci, viņš izurbināja no mūra plakano akmentiņu, izvilka vīstokli, kuru tur bija nobēdzinājis Ibrahims. Garsejainais pat nepamanīja, ka Ibrahims neguļ, bet ar acīm mierīgi seko viņam. Garsejainais atlika akmentiņu vietā un aizlīda atpakaļ uz savu guļasvietu...

Divpadsmitais piedzīvojums. IBRAHIMAM NĀK PALĪGĀ VIŅA UZTICAMIE DRAUGI — BALTAIS RUNCIS UN BALTAIS SUNS

Kādu dienu pie padišāha pils vārtiem parādījās balts runcis un balts suns. Suns stiepti rēja tik ilgi, līdz pa vārtiem iznāca sadusmotais vārtsargs. Gauži liels bija viņa pārsteigums, kad suns pacēlās uz pakaļkājām un vairākas reizes nostaigāja turpu šurpu, visu laiku luncinādams asti.

— Skrien šurp ātrāk! Rau, kāds jocīgs suns! — vārtsargs sauca savam pāriniekam.

Suns pārmeta kūleni.

— Tas tik ir vareni! Nu, vēl reizi! — pavēlēja otrs vārtsargs.

Suns, it kā būtu sapratis, pārmeta kūleni divas reizes. Vārtsargi,

aizmirsuši visu citu pasaulē, skaļi smējās un sita plaukstas. Pēkšņi suns, skaļi rūkdams, metās virsū runcim, kas tupēja turpat netālu. Runcis iesprauslojās, izboza spalvu un ieskrēja tieši pa atvērtajiem vārtiem pils pagalmā.

Vārtsargi, būdami neapmierināti, ka pārtraukta interesantā izrāde, klaigādami mudināja suni, bet par runci nelikās ne zinis.

Baltais runcis to vien bija gaidījis. Cik nu ātri varēdams, viņš tecēja uz pazīstamo pili, kurai viens ķieģelis mirdzēja kā zelts, otrs — kā sudrabs. Pilī runcis uzreiz atrada gaiteni, kas veda uz princeses istabām.

Pie durvīm, kā vienmēr, sēdēja resnais einuks, snauduļoja un zelēja sakizu, lai noturētu acis vaļā. Runcis attupās pretī un, nepakustinādams acu zīlītes, sāka cieši skatīties uz einuku. Einuks sagrozījās, atvēra acisr izberzēja tās... Viņš mēģināja runcim uzkliegt, to aizdzīt, bet runcis sēdēja, kā sēdējis — neizkustējās ne no vietas. Māņticīgais einuks sāka no bailēm drebēt — viņam likās, ka runča acu zīlītes kļūst arvien lielākas un sāk noslēpumaini mirgot. Nejauki brēkdams, einuks nesās prom. Runcis ieņaudējās un sāka skrāpēt durvis. Nurdžahana atvēra durvis uit tūlīt pazina Mestanu — Ibrahima un vecmāmiņas Fatimas runci.

— Runčuk, kā tu šeit iekļuvi? — viņa nevarēja vien nopriecāties, — Manu mīļo, labo Mestan!

Princese paņēma runci rokās, sāka to glāstīt, bet runcis, glauzdamies gar viņu, skaļi un žēli ņaudēja.

— Pagaidi, tu laikam esi izsalcis, — Nurdžahana uztraucās.

Uz zelta šķīvīša viņa uzlika dažas karotes plova un nolika runcim priekšā. Mestans pat nepaskatījās uz garšīgo ēdienu, bet ņaudēja vienā ņaudēšanā.

— Nabaga mēmo dzīvnieciņ! Saprotu, ka tu meklē Ibrahimu, — teica Nurdžahana. — Vezīrs viņu iemetis cietumā, briesmīgajā pazemē ...

Runcis izslīdēja no princeses rokām, pieskrēja pie durvīm un sāka skrāpēties. Nurdžahana paņēma no šķirstiņa sauju zelta naudas, ietina to savā zīda lakatiņā un apsēja runcim ap kaklu. Vēl reizi runci noglāstīja un tad atvēra durvis ...

Mestans steidzās uz cietumu. Kā runcis saprata princesi, tas nu paliek vienīgi viņa ziņā: dzīvnieki palaikam cilvēkus saprot daudz labāk, nekā mēs domājam, un nereti labāk, kā cilvēki viņus.

Taču pieiet tuvu pie cietuma runcis neuzdrošinājās, viņš paslēpās krūmos, jo pa ceļu, ieročiem šķindot, viņam pretī nāca sardzes vīri rakstveža pavadībā.

Smago aizbīdņu žvadzoņa lika ieslodzītajiem sarauties. Turot ieročus gatavībā, ja gadījumā ieslodzītie pretotos, sardzes vīri kāpa lejā. Rakstvedis cienīgā izskatā soļoja pa priekšu.

— Hanifa Omardēls! — sauca rakstvedis, iznākdams cietuma vidū.

Neviens no ieslodzītajiem neatsaucās.

— Hanifa Omardēls! — rakstvedis atkārtoja.

Joprojām neviens neatbildēja, bet Ibrahims, kas modri ar acīm sekoja garsejainajam, ievēroja, ka tas tikko manāmi palocīja galvu uz Hanifas pusi. Pēc rakstveža mājiena sardzes vīri sagrāba jaunekli.

— Vai tu esi Hanifa? — rakstvedis taujāja.

— Jā, — viņš tikko sardzirdami atbildēja.

— Kā dēls?

— Omara.

— Aizvediet!

Sardzes vīri, rupji ar kulakiem grūzdami Hanifam mugurā, viņu aizveda.

Durvis aizcirtās.

— Drīz būs piekdiena, diena, kad laukumā publiski izpilda nāves sodus, — kāds no ieslodzītajiem dobji noteica. — Un Hanifa bija kļuvis nespēcīgs, nevarēja vairs pastiept akmeņus ...

— Nu, paskaties pa lodziņu! — Kāds cits ieslodzītais noliecās, lai Ibra-hims varētu pakāpties.

Ibrahims, uzrāpies viņam uz pleciem, redzēja, ka sardzes vīri iegrūda Hanifu pa zemām durvīm otrā cietuma nodalījumā, kur valdīja akla tumsa.

— Tā arī ir, šie ļaunie vīri Hanifu ieslodzīja navinieku pazemē!

— Tad jau piektdien līdz ar saules lēktu nabadziņa vairs nebūs dzī-vajo vidū, — nopūtās garsejainais.

— Vai tev kļuva žēl tā, kuru pats nodevi? — Ibrahims iesaucās. — Zemiskais nodevēj, tad tādu amatu esi izvēlējies ar visu savu lielo dzīves gudrību? Man sen bija skaidrs, kālab te pie mums cietumā kverni.

Smakdams aiz nikuma, Ibrahims nāca virsū pārbiedētajam nodevējam. Ibrahims spēra soli tuvāk, nodevējs kāpās soli atpakaļ, līdz ar muguru atdūrās pret mitro sienu. Garsejainais neziņā paskatījās apkārt — uz viņu raudzījās naidīgas sejas, ieslodzīto acis gailēja dziļā naidā. Tad garsejainais izrāva kinžalu un metās Ibrahimam virsū, bet jauneklis veikli izsita kinžalu viņam no rokas un pašu nosvieda uz akmens grīdas. No visām pusēm nodevēju ielenca, atradās pat virve ...

Taisni tobrīd cietuma durvis atkal atvērās un lejā kāpa sardzes vīri.

— Nāc mums līdzi! — viņi uzkliedza garsejainajam un, lai izskatītos ticamāk, sāka viņu rupji grūst uz priekšu.

Ieslodzītie kļuva satraukti, vienam otram jau sāka likties, ka arī šo cilvēku sagaida Hanifas liktenis. Bet, kad durvis jau vērās ciet, garsejainais pagriezās un Ibrahimam ņirdzīgi uzsauca:

— Gribējāt mani nožņaugt? Neizdevās?

— Ja ne mēs, tad citi to izdarīs! — atkliedza Ibrahims, tiekdamies uz durvju pusi.

Bet tās ar dārdoņu aizvērās. Tagad jau no ārpuses ieslodzītie vēl saklausīja balsi:

— Jūs tur visi nomirsiet pirms manis!

Melnbārdains ieslodzītais uzrāpās Ibrahimam uz pleciem, lai paskatītos pa lodziņu, un drūmi teica:

— Jā, tas ir bijis iesūtīts, viņi draudzīgi sarunājas. Būs pārģērbuši kādu sardzes vīru.

Ieslodzītie sadrūma. Lai cik nožēlojama bija dzīve šeit cietumā, izrādās, ka varēja notikt vēl kas ļaunāks, no kā visi baidījās. Tagad ne viens vien ieslodzītais nožēloja, ka tik daudz stāstījis par sevi, ka tik bieži un nikni lādējis vezīru. Varēja taču laikus ienākt prātā, ka vezīrs pie viņiem katrā ziņā iesūtīs savu cilvēku. Kurš no ieslodzītajiem nebai-

dījās par sevi, to satrauca tuvinieku liktenis: vezīram tīrais nieks bija tos atrast un ar tiem izrēķināties. ,

— Šā nodevēja dēļ vezīrs mūs visus pakārs, — viens skumji teica.

— Jābēg! — ieteica otrs.

— Viegli runāt, — iebilda pirmais. — Pamēģini aizbēgt, ja tādas dzelzs durvis priekšā, ja cietumsargi no tevis acu nenolaiž.

— Paliksi šeit, tāpat gaida cilpa ...

Ibrahims jau grasījās iejaukties sarunā, kad pēkšņi caur mazā lodziņa restēm viņam tieši uz pleca uzlēca baltais runcis. Jauneklis priecīgi pie-kļāva pie krūtīm savu mīluli un pamanīja, ka runcim ap kaklu kaut kas apsiets. Ibrahims pazina — tas bija Nurdžahanas lakatiņš; viņš to atraisīja ūn ieraudzīja tajā iesietu zelta naudu.

— Paldies, Nurdžahan! — viņš klusām nočukstēja un pagriezās pret pārējiem ieslodzītajiem, kuri nevarēja vien nobrīnīties, no kurienes šeit uzradies balts runcis.

Runcis ātri pazuda. Pamīlinājies ar Ibrahimu, viņš atkal izlēca pa lodziņu, it kā negribēdams ilgāk traucēt savu saimnieku.

— Ei, draugi, — teica Ibrahims, — man ir zelts, ar tā palīdzību mums šādā vai tādā ceļā no šejienes jātiek laukā.

— Uzpirksim dažus cietumsargus, — ieteica melnbārdainais.

— Nekas nesanāks. Savas galvas viņiem pašiem ir dārgas. Ar tām viņiem taču būs jāsamaksā, ja cietums būs tukšs.

— Atdod viņiem zeltu un glābies viens pats, mēs jau ...

Viens no ieslodzītajiem, galīgi nomocīts, sēdēja pie sienas, ar pūlēm vilkdams elpu, un nevarēja līdz galam savu sakāmo pateikt.

— Nē, — Ibrahims stingri iebilda. — Es atstāšu šīs pazemes sienas tikai kopā ar jums ...

Te atskanēja melnbārdainā priecīgs izsauciens. Visi izbrīnījušies paskatījās uz viņa pusi un ieraudzīja pie durvīm zemē kinžalu: to bija izmetis garsejainais, kad sardzes vīri viņu vilka pa kāpnēm augšā.

Iestājās nakts. Pa cietuma mazo lodziņu bija redzams naksnīgās debess stūrītis ar mirgojošām zvaigznēm. Pazemē bija mitrs un auksts, bet dienvidu debesis izelpoja mieru un siltumu.

Ibrahims uzrāpās kādam ieslodzītajam uz pleciem un sāka novērot ārpusē stāvošos sardzes vīrus. Naktīs cietums tika apsargāts sevišķi stingri.

Sardzes vīri sanāca kopā zem kupla koka. Divi, tupēdami uz mašas, spēlēja nardus^7, pārējie sekoja spēlei, ar skaļiem izsaucieniem apliecinot savu atzinību. Ibrahims piespieda seju pie restēm un sāka dziedāt. Tā bija garu garā dziesma, kurā izskanēja viss — gan sāpes, gan ilgas pēc brīvības, gan aizgājušo dienu prieks, gan nodarītā pārestība.

— Puisim ir laba balss, — sprieda sardzes vīri.

— Jā, šito vari sist, cik uziet, bet kā tiek atkal uz pekām, tā dzied ...

— Šodien viņš dzied pavisam neparasti, vai dzirdat?

Sardzes vīrs, kurš spēlēja nardus, sastinga ar rokā sažņaugtiem kauliņiem.

— Tev taisnība, Ahmed, — sajūsmināts piekrita sardzes vīrs, kurš stāvēja sardzē pie ieejas cietumā. — Dziesma tāda skumja, arī balss rauj vai dvēseli no krūtīm laukā. Par tādu dziedāšanu es, ja būtu vezīrs, puisi tūlīt atlaistu brīvībā.

— Tad tāpēc tu, Mahmud, arī neesi vezīrs, bet stāvi šepat sardzē. Muļķis esi bijis, muļķis arī paliksi! Labāk dari, ko tev pavēl, un tik daudz neprāto! Šo puisi ir pavēlēts turēt acīs vairāk par visiem.

Ahmeds vēl labu brīdi klausījās Ibrahima dziedāšanā, tad aši uzmeta uz dēļa kauliņus.

Ibrahims pabeidza dziesmu un paskatījās uz saviem bēdubrāļiem. Ieslodzītie prata likt lietā garsejainā kinžalu — aturbināja un izcēla akmeņus ap cietuma smagajām dzelzs durvīm.

— Drošāk, viņi nekā nedzird, — ātri pateica Ibrahims un, lai noslāpētu troksni, sāka dziedāt vēl skaļāk, vēl skanīgāk.

Ieslodzītie drudžaini strādāja. Uz grīdas izauga akmeņu kaudze, bet masīvās dzelzs durvis jau līgojās uz visām pusēm.

Sardzes vīri nekā nenojauta, jo aizrautīgi spēlēja nardus. Mahmuds staigāja gar mūri, dažreiz apstājās pie spēlētājiem un vienaldzīgs vēroja spēli. Tad viņš izstaipījās, saldi nožāvājās un, atmetis galvu atpakaļ, pie tumši zilajām zvaigžņotajām debesīm ieraudzīja apaļā mēness ripu.

— Ei, Ahmed, vai tu nezini, kur paliek vecais mēness, kad uzlec jauns? — viņš jautāja.

— Eh, Mahmud, Mahmud, tu gan esi īsts tumsoņa! Prasi kuram katram bērnam, tas tev pateiks, ka allahs ik mēneša beigās sadrupina mēness ripu sīkos gabaliņos un izsvaida pa debesīm. Vai redzi, cik tur zvaigžņu? — Un Ahmeds ar plašu žestu pamāja uz augšu.

— Nu jā? — brīnījās vientiesīgais Mahmuds, bolīdams acis uz zvaigznēm. — Tāpēc es lāgu lāgiem manu, ka vakar še vai te no zvaigznes nebija ne vēsts, bet šodien — saki, ko gribi — šī mirdz. Varbūt tu zini, no kā tad mēness, tā sacīt, būtu taisīts?

— No tīra zelta, kā nu citādi, — pamiršķinājis draugiem, atbildēja Ahmeds.

— Ai, ai, ai! Cik gan daudz zelta tur bez kādas jēgas izmētāts! Būtu labāk allahs man, nabagam ar veselu bērneļu baru, atsūtījis kauču pāris zelta gabalu ...

Mahmuds, būdams pēc dabas lētticīgs, sapņaini pacēla acis pret debesīm: likās, ka viņš patiešām lūdza allaham tādu žēlastības dāvanu.

Te līdz viņam atplūda jauna dziesma. Ibrahims, kurš bija visu dzirdējis, tagad dziedāja par to, ka allahs viņam no debesīm piedāvā vairākas zelta zvaigznes, bet ko tu, cilvēks, cietumā ar tām iesāksi, kam tu tās te atdosi?

Mahmuds panācās tuvāk, ieklausījās uzmanīgāk.

— Ei! — viņš neuzticīgi un piesardzīgi uzsauca. — Ko tu tur tās zelta zvaigznes daudzini?

Ibrahims sazvērnieciski pamāja viņam ar pirkstu.

— Panāc tuvāk, ir darīšanas!

— Ar ieslodzītajiem nav atļauts sarunāties.

— Kā nu vēlies ... Manu, tu esi labs cilvēks. Arī nekāds bagātais neesi. Man gribētos tev no sirds palīdzēt.

Mahmuds paspēra nedrošu soli uz lodziņa pusi.

— Nu, ko teiksi? — viņš klusām vaicāja.

— Vai gribi, dabūšu tev no debesīm pāris zelta gabalu? — skaļi, lai dzirdētu arī pārējie sardzes vīri, piedāvāja Ibrahims.

— Nu, nu, nedzen jokus, — dusmīgi noburkšķēja Mahmuds un pakratīja dūri.

— Es saku baltu taisnību. Skaties! — Ibrahims, izbāzis caur restēm roku, parādīja Mahmudam tukšu sauju, pēc tam pamāja ar roku gaisā, kaut ko klusām nomurmināja, un viņam uz delnas iemirdzējās zelta nauda.

Pēc tam, uzsaucot «ķer!», viņš nosvieda zelta gabalu pārsteigtajam sardzes vīram pie kājām. Naudas gabals, atsitoties pret akmeņiem, nošķin-dēja — dzin-n-n!...

Mahmuds nometās četrrāpus. Viņš prata veikli rāpot un ātri sakampa ripojošo naudu.

Lielā sajūsmā viņš parādīja zelta gabalu citiem sardzes vīriem un tad to noslēpa pašā drošākajā vietā — mutē. Sardzes vīri, paši savām acīm neticēdami, skaudīgi nolūkojās te uz Mahmudu, te uz Ibrahimu, te uz debesīm, no kurienes — nedzirdēti un neredzēti brīnumi! — var birt zemē tāda bagātība.

— Ne velti saka — muļķim muļķa laime! — īgni noteica Ahmeds, skatīdamies Mahmuda smaidīgajā sejā. Mahmuds ik pa brīdim ar mēli aptaustīja mutē paslēpto monētu.

— Ķer vēl! — uzsauca Ibrahims, pasviezdams gaisā roku tā, it kā tvertu naudu un tad nometa Mahmudam zemē otru zelta gabalu.

Mahmuds atkal metās rāpus, sakampa un paslēpa aiz vaiga arī šo «mēness lausku».

Tagad visi sardzes vīri kā paša nelabā trenkti pielēca kājās un kliegdami brēkdami metās pie Ibrahima: «Dod man!», «Dod man arī!», «Allaha vārdā, dod!»

— Vai nu man žēl! — iesmējās Ibrahims un noķēra gaisā ar vienu tvērienu veselas trīs «lauskas».

Pasvārstījis rokā zelta naudu alkatībā un iekārē rēcošo sardzes vīru acu priekšā, Ibrahims to aizsvieda krietni tālu, dziļāk pagalmā.

Dzin-n!... Dzin-n!... Dzin-n!...

Sardzes vīri zaudēja vai prātu, pa roku galam nometuši ieročus, gāja pa pagalmu klupu rāpu, cits citu grūzdami un skaļās balsīs lamājoties. Viņu bļaustīšanās uzmodināja cietuma klibo vārtsargu, kurš mierīgi snauda pie pagraba durvīm. Uzmodies viņš pameta turpat zemē smago atslēgu saišķi un kā sadedzis klipstināja pa pagalmu, tvarstīdams zeltu.

Sākās vēl neredzēta plūkšanās. Sardzes vīriem katrs akmentiņš, katra

stikla lauska, kas spīguļoja uz tumšajām pagalma akmens plāksnēm, jau likās zelts. Tiklīdz kāds sniedzās pēc naudas gabala, kas bija iestrēdzis spraugā starp plāksnēm, citi jau grāba viņu aiz kājas vai pat aiz abām kājām un vilka no visa spēka atpakaļ, atradēja sejai sitoties pret akmeņiem.

— Ir laiks! — Ibrahims uzsauca ieslodzītajiem, kuri ārdīja mūri. Viņš nolēca zemē un kopā ar pārējiem mēģināja izkustināt cietuma durvis.

Pagalma nostūrī sardzes vīri mežonīgi bruka cits citam virsū, kad pazemes sprostu atstāja ieslodzītie. Viņi, izlauzuši durvis, klusām izskrēja cauri šauram, tumšam gaitenim un tagad iznāca cietuma pagalmā. Aizslēpies aiz stūra, Ibrahims iesvieda atlikušos naudas gabalus krustu šķērsu sakritušo sardzes vīru barā. Zelts kā spīgojošas lauskas pabira uz visām pusēm, krizdamas sardzes vīriem uz galvām un mugurām. Aiz sajūsmas ierēkdamies, viņi notrieca cits citu no kājām, trakā alkatībā metās ķert zelta gabalus.

Pa to starpu ieslodzītie, spiezdamies pie neapgaismotā mūra, piesardzīgi aizslīdēja garām rēcošajam sargu baram, nepamanīti šķērsoja pagalmu un apjukuši apstājās pie smagiem, apkaltiem vārtiem augstajā mūra sienā. Vārti bija noslēgti. Melnbārdainais cietumnieks smaidīdams iznāca visiem priekšā. Rokās viņam šķindēja cietumsarga pamestais atslēgu saišķis.

— Tu gan esi attapīgs puisis, — atviegloti nopūzdamies, teica Ibrahims.

Melnbārdainais ātri atslēdza vārtus, un ieslodzītie izgāja brīvībā. Kopā

ar viņiem izskrēja baltais runcis, kas tepat kaut kur bija gaidījis Ibra-himu. Priecīgi asti luncināja suns, kurš visu šo laiku bija uzticīgi notupējis aiz vārtiem.

— Vai tad tu nenāksi kopā ar mums? — satraukti jautāja melnbārdainais. Viņš bija pamanījis, ka Ibrahims paņēma rokās runci un palika pie vārtiem stāvot.

— Tagad, draugi, uz redzēšanos, lai allahs stāv jums klāt! Man te vēl šis tas jāpadara. Bez tam kādam taču aiz jums jānoslēdz arī vārti.

Ieslodzītie aizkavējās, ņēmās Ibrahimu pierunāt.

Tad iejaucās melnbārdainais un aizrādīja:

— Nevajag! šim jauneklim pašam galva uz pieciem, viņš allaž zina, ko dara. Lai nu tev, Ibrahim, allahs palīdz!

— Paldies! Uz redzēšanos, draugi!

Ieslodzīto stāvi izgaisa nakts tumsā. Ibrahims kaut ko iečukstēja ausī uzticamajam sunim, tad aizslēdza vārtus, nosvieda zemē atslēgas un, pārskrējis pāri pagalmam, ar runci padusē iegāja vezīra pilī.

Pustumšā gaitenī viņš klusām piezagās klāt apbruņotam miesassargam, kurš stāvēja pie vezīra guļamistabas durvīm. Lai novērstu miesas-ļ sarga uzmanību, Ibrahims sev pa priekšu palaida runci. Runcis, piegājis pie durvīm, sāka žēli ņaudēt.

— Skic, projām! — iebrēcās miesassargs. — Uzmodināsi vēl vezīru!

Ibrahimam ar to pietika. Piezadzies no aizmugures, viņš uzmeta mie-i

sassargam uz galvas viņa paša paltraka platās stērbeles. Miesassargs^

nepaguva ne attapties, ne iekliegties, kad bija jau cieši sasiets ar sava apģērba piedurknēm, bet mute viņam tika aizbāzta ar čalmu.[8]

Vezīrs saldi gulēja, kad pie greznās tahtas galvgaļa pienāca Ibrahims ar runci rokās. Vezīra tērps bija nolikts blakus tahtai uz krēsla. Ibrahims veikli pārmeklēja kabatas — no gredzena ne vēsts. Vezīrs gulēja ar vaļēju muti, stipri krāca un svilpa. Ieskatījies viņam mutē, Ibrahims pamanīja gredzenu, kas bija paslēpts zem mēles. Kā to tagad dabūt rokā? Ibra-hims iegrima pārdomās. Taču tā stāvēt pie guļošā vezīra ilgi nedrīkstēja.

Ibrahims pat nepamanīja, ka runcis piesardzīgi zogas pa tahtu vezī-ram pie sejas. Pēkšņi vezīrs skaļi iekrācās un no sava krāciena pamodās. Ibrahims vienā mirklī pieplaka pie grīdas un aizturēja elpu. Vezīrs pavēra miegainās acis, pamanīja sev blakus svešu runci, juzdams nepatiku,, nometa to uz grīdas un, izstiepies uz muguras, ņēmās atkal krākt.

Nogaidījis vezīra iemigšanu, ko apliecināja vienmērīgā krākšana, Ibra-hims piecēlās no grīdas un ar abām rokām aizspieda sev muti, lai skaļi neiesmietos: viltīgais runcis ar astes galiņu kutināja vezīram nāsis. Vezīrs skaļi nošķaudījās, gredzens izlidoja viņam no mutes un nokrita uz paklāja.

Ibrahims pacēla gredzenu un pamāja runcim. Runcis vairākas reizes ar ķepu iesita vezīram pa vaigu, un tas, pielēcis no tahtas, ieraudzīja savā priekšā Ibrahimu ...

— Ne vārda! Ja tu iepīkstēsies, es izsaukšu Ifrītu, — Ibrahims brīdināja. — Vispirms es viņam pavēlēšu tevi nožņaugt ar tavu paša jostu.

— Nebiedē tu mani, — salti iebilda vezīrs. — Slava manam juvelierim, ja tāds viltnieks kā tu neprot atšķirt atdarinājumu ...

Vezīrs izvilka otru gredzenu, kuru bija paslēpis zem krekla uz krūtīm. Sis nu bija īstais.

— Es zināju, ka tu agri vai vēlu atnāksi, — vezīrs turpināja. — Nedomā, ka tu vienīgais pasaulē esi gudrais, ka visi citi ir aunapieres. Ja es tāds būtu bijis, nesasniegtu savu tagadējo stāvokli. Taču es kāroju vēl daudz vairāk, bet tu svied man ceļā sprunguļus. Tāpēc es tevi gaidīju, Ibrahim! Tagad vari pamēģināt izsaukt savu Ifrītu.

Ibrahims, galīgi apstulbis, neviļus uzmauca sev pirkstā viltoto gredzenu. Ifrīts neparādījās. Vezīrs apmierināts palaida smieklu.

— Edz, blēdi, tagad es izsaukšu Ifrītu un ar labu prātu aizdošu savu jostu, lai viņš to apmestu ap tavu jauno kaklu.

Glūnēdams Ibrahimam acīs, vezīrs lēnām pielika gredzenu pie pirksta un grasījās to uzvilkt. Taisni tobrīd viņam zibenīgi uz rokas uzlēca runcis un ar ķepu izsita gredzenu.

Neviens netika redzējis, kā Ibrahims ar runci klēpī izzagās no vezīra guļamistabas. Neviens nemanīja, kur viņi nozuda. Kas lai to redzētu, ja miesassargs, kuram rokas un kājas bija cieši sasietas, bezpalīdzīgi gulēja ar seju pret sienu. Viņu izglāba cietumsargs, kurš ieskrēja izmisīgi brēkdams:

— Aiz-bēga!... Pats nelabais tos palaidis!... Visus palaidis!...

Cietumsargs sāka plēst sev matus.

Sājā brīdī viņš paklupa pret sasieto miesassargu, pieliecās un izvilka tam no mutes čalmas galu. Cietumsarga brēkšanai tagad piebalsoja miesassarga bļāvieni. Saskrēja pils kalpotāji un sargi ar svecēm rokās. Labu brīdi visi mīdījās pie vezīra guļamistabas durvīm no vienas kājas uz otru, nevarēdami saņemt dūšu, lai pieklauvētu. Pirmais pieklauvēja miesassargs, tad cietumsargs. Pēc tam visi pārējie sāka dauzīt ar dūrēm, taču durvis neatvērās. Tās izgāzis, pūlis ievēlās guļamistabā. Vezīrs nekustīgi gulēja uz tahtas. Miesassargs nedroši pacēla segu un bailēs atkāpās. Asinīm pieplūdušās vezīra acis zvēroja nevaldāmā niknumā. Vezīrs gulēja, cieši ievīstīts segās kā jaunpiedzimušais. Mute vezīram bija aizbāzta ar čalmu, bet pats stingri sasiets ar raibu jostu.

Pils kalpi steidzās vezīru atbrīvot. Viņš pielēca kājās savā garajā kreklā. Tā nu pārskaities, it kā būtu prātu zaudējis.

— Gredzens! Princese! Panākt! Ibrahims! — viņš laida vaļā savu bļaujamo.

Sargi un kalpi metās laukā no istabas. Tā jau nu šeit bija pieņemts, ka uz saucienu «panākt!» sargi nesās pa galvu pa kaklu, paši nezinādami, pēc kā un kur.

Patiesi nebija, kur skriet. Aiz loga pretī uzlecošai saulei aizlidoja tāds kā milzīgs putns. Kalpi, kuri ģērba satracināto vezīru, pats vezīrs, greznā guļamistaba — viss ieslīga pustumsā. Kaut ko nojautis, vezīrs atsvieda kalpus sānis un pāris lēcienos bija pie loga. Viņš redzēja, ka rīta saules sārtajās debesīs laideni aizpeld Ibrahima pils. Ibrahims un Nurdžahana laimīgi stāvēja pie loga. Abi pamanīja vezīru un atvadoties pamāja viņam ar rokām. Princese pie krūtīm bija pieglaudusi runci. Runcis raudzījās vezīrā apaļām, nekustīgām acīm. Suns, izslējies priekšķepās uz palodzes, aprēja vezīru.

Trīspadsmitais piedzīvojums. STĀSTĪTS PAR TO, KA PRĀTS, DROSME UN VEIKLĪBA IR VAIRĀK VĒRTA NEKĀ BURVESTĪBA

Saule spīdēja augstu pie debesīm, bet nabadzīte Nurdžahana vēl aizvien nevarēja pamosties. Cik daudz asaru viņa bija izraudājusi garajās dienās un naktīs, atrazdamās vezīra gūstā! Tikai tagad vecmāmiņas Fatimas mājīgajā pagalmiņā zīdkoka ēnā viņa cieši gulēja.

Vecmāmiņa Fatima, stāvēdama pie pagalvja, ar vēdekli uzvēdīja vēsumu. Nurdžahanai pie kājām sēdēja Ibrahims. Vecmāmiņas labsirdī-

gās acis ar bezgalīgu maigumu raudzījās uz brīnumdaiļo meiteni. Ibra-hima acīs, kas pauda mīlestību un uzticību, ik pa brīdim pavīdēja satraukums. Viņš joprojām neticēja, ka viss nokārtosies labi un neviens viņam neatņems mīļoto.

Vecmāmiņa Fatima, vēdinādama princesei vēdekli, neaizmirsa pamācīt mazdēlu.

— Eh, Ibrahim, Ibrahim, cik ilgi lai mūsu Nurdžahana dzīvo tādās briesmās? — viņa norūpējusies teica. — Vai tiešām man nebūs lemts pieredzēt jūsu kāzas?... Tas viss tāpēc, ka tu esi sasējies ar to melno briesmoni.

Vecmāmiņa nodrebinājās un sarāvās, atcerējusies Ifrītu. Tad turpināja:

— Lai allahs stāv klāt, nevaru viņu bez šausmām ne pieminēt. Cik viņš pretīgs un ķēmīgs! Lai allahs viņu satriec! Gan šī pils, gan visa •greznība iegūta ar viņa burvestību, nevis ar tavām godīgajām darbarokām. Visa šī ārišķība kā nākusi, tā arī var aiziet. Ir labs sakāmvārds: «Bez sviedriem vaigā pili neuzcelsi.. .»

— Vecmāmiņ, sakāmvārds skan citādi, — Ibrahims mēģināja iebilst.

— Tu, mazdēliņ, liekas, esi aizmirsis, kurš no mums abiem vecāks, — vecmāmiņa sadusmojās ne pa jokam. — Tev piedien uzklausīt un pieņemties prātā. Mans sakāmvārds skan tā, citādāk es nezinu un arī negribu zināt. Agrāk mēs ar tevi iztikām, kā bija, un dzīvojām itin labi. Ļaudis mūs ar visu mazumiņu cienīja. Bet tagad? Katrs godīgs cilvēks tavai pilij met līkumu, i paskatīties baidās. Satiekoties ne vienu reizi vien esmu ievērojusi, izliekas, ka mani nepazītu, bet nopakaļ čukst: «Vei, še, tur aiziet pesteļnieka Ibrahima vecmāmiņa.» Smagi paliek ap sirdi, manu mazdēliņ, ai, cik smagi! Nevaram jau dzīvot kā zvēri mežā — bez draugiem, bez kaimiņiem. Paklausi mani — svied projām to burvju gredzenu!

— Tiesa kas tiesa, vecmāmiņ, — Ibrahims piekrita. — Kad es atradu dārgumu krātuvi, domāju, sak: «Tagad tik es sākšu dzīvot kā īsts padi-šāhs, ne bēdu, ne skumju nepazīšu.» Taču bēdas un skumjas es redzēju arī padišāha pilī, bet, kad tuvāk iepazinu dzīvi, sapratu, ka vienam pašam nekādā gadījumā nedrīkst piederēt tik lielas bagātības, jo viens tik un tā nevarēs pārējiem atvieglot bēdas un ciešanas. Ar daudzu cilvēku smagu darbu un pat asinīm radusies šī bagātība, tad tā arī jāizmanto cilvēku labā ... Vai es drīkstu būt šīs bagātības īpašnieks tikai tāpēc, ka netīši esmu to uzgājis?

Vecmāmiņas vaigs no laimes un lepnuma sāka starot. Tikai tādu — godīgu, cēlsirdīgu un līdzjūtīgu pret grūtdieņiem — viņa gribēja redzēt savu mazdēlu.

Bija pamodusies arī Nurdžahana, bet palika guļus, pievērtām acīm. Princese ieklausījās Ibrahima vārdos un no sirds priecājās, ka viņas izredzētais itin nemaz nav viltīgs un ļauns, kāds bija vezīrs, nav blēdīgs un alkatīgs, kādi bija galma augstmaņi, par kuru intrigām viņa katru dienu dzirdēja tēva pilī.

— Vecmāmiņ, nomierinies, — lūdzās Ibrahims, pamanījis uz vece-

nītes krunkainajiem vaigiem asaras. — Redzēsi, viss būs labi! Es šodien' pat aizsviedīšu burvju gredzenu. Jāskatās tikai, lai tas nenonāktu ļaun-darīga cilvēka rokās. Taču ir bīstami atstāt naidnieku rokās arī stabuli un brīnumcepuri. Viņi bez sirdsapziņas pārmetumiem izmantos burvju spēku, lai kaitētu labiem ļaudīm... Piedod, manu dārgo vecmāmiņ, es pēdējo reizi došos uz galvaspilsētu un godīgi aci pret aci piespiedīšu vezīru atbildēt par nevainīgu ļaužu ciešanām, vai nu arī mani — kā es-šeit stāvu — vairs nesauks par Ibrahimu!

Jauneklis izslējās visā augumā. Tikai tagad vecmāmiņa pamanīja, cik vīrišķīgs viņš pa šo laiku kļuvis. Viņai allaž bija prātā pamācības mīļajam mazdēlam, taču šoreiz viņa tās noklusēja. Ticot un cerot visam laba* jam, viņa nočukstēja:

— Nav jau manos spēkos tevi aizturēt, Ibrahim! Taču esi piesardzīgs, tev zem kājām ir tāls un briesmu pilns ceļš.

Pirms došanās projām Ibrahims aizgāja un brītiņu pakavējās uz klinšainā krasta. Lejā putoja un mutuļoja jūra, pelēkajās debesīs slīdēja smagi mākoņi. Ibrahims, uzkāpis uz klints, pameta skatienu uz trakojošo jūru. Vējš plivināja viņa sprogainos matus, plandīja drēbes, it kā grasīdamies nogrūst no klints, bet Ibrahims stāvēja stingri un droši. Viņš sameklēja kabatā gredzenu un aizmeta to cik tālu vien varēja bangojošos-viļņos. Jūra ar apdullinošu rēkoņu un dārdoņu atvērās. No tās pacēlās milzīgs ūdens stabs ar uguni un melniem dūmiem, līdz Ibrahimam atlidoja necilvēcīgs brēciens un zobu šņirkstoņa.

Nākot no jūras krasta atpakaļ, Ibrahims pārliecinājās, ka reizē ar Ifrīta nāvi gals pienācis arī viņa burvestībai: brīnumainā pils, kurai viens akmens mirdzēja kā sudrabs, otrs — kā zelts, bija nozudusi no zemes virsas bez miņas. Vecmāmiņas Fatimas zemā būda ar veco cauro jumtu tagad likās vēl dziļāk zemē iegrimusi un izskatījās vēl nabadzīgāka ...

Taču būdai blakus zviedza un ar kāju zemi kārpīja melns ērzelis spožu spalvu. Tas bija nopirkts par naudu, kas tika paņemta no dārgumu krātuves. Ibrahims pateicās liktenim par lielisko dāvanu.

Drīz Ibrahims turēja pie pavadas apsegloto zirgu un atvadījās no Nurdžahanas. Viņa panācās Ibrahimam gabaliņu līdz, un tagad abi stāvēja pie ceļa pagrieziena, kas cauri mežiem un pāri kalniem veda taisni uz galvaspilsētu. Straujais zirgs nepacietīgi dīžojās un zviedza.

— Nurdžahan, mana mīļotā, — teica Ibrahims, — tu redzi, esmu atkal nabadzīgs, kāds biju, un tagad dzīvošu savā šaurajā būdiņā. Kaut arī es tagad daudz gadu godīgi strādāšu kā visi citi cilvēki, taču bagātībā iedzīvoties nespēšu. Izlem — varbūt man tevi aizvest atpakaļ uz tava tēva pili? Tevi šeit vieglas dienas negaida, tu esi pieradusi...

— Pieradusi pie tevis un mūsu labās vecmāmiņas. Taču pie asarām gan nevar pierast, Ibrahim!

Jauneklis gribēja iebilst, bet princese smaidot ar savu mazo plaukstu aizspieda viņam muti un teica:

— Dārgo Ibrahim, lai ar tevi notiktu kas notikdams, zini — es tevi? nekad nebeigšu mīlēt. Man tu allaž būsi pats godīgākais, pats drošsir-

dīgākais un pats varenākais, tāds, kādu es tevi pirmoreiz sastapu. Jāj, mīļais, un lai tevi ceļā pavada veiksme!...

Nurdžahanas garajās skropstās iemirdzējās asaras. Ibrahims viņai un vecmāmiņai Fatimai, kura stāvēja ar māla krūku rokās, dziļā pateicībā paklanījās.

— Lai mani piemeklē tavas nelaimes, — vecmāmiņa caur asarām atkārtoja. — Lai allahs tevi sargā, tu cīnies par taisnību ...

— Esi mierīga, vecmāmiņ, ne vien allahs, bet arī vezīrs mani sargās kā savo acuraugu. Viņš joprojām cer uzzināt, kur glabājas Suleimana dārgumi, — Ibrahims iesmējās, lai šķiršanās brīdī izskatītos jautrs un tāds arī paliktu tuvinieku atmiņā.

Viņš uzlēca zirgā un palaida to pilnos auļos. Vecmāmiņa pēc senas parašas viņam pakaļ izšļāca no krūkas ūdeni, lai no dārgā mazdēliņa •ceļa noskalotu postu un bēdas.

Mājās palicējas ar asarām acīs vēl ilgi stāvēja ceļa malā, bet tālumā auļojošais jātnieks kļuva mazāks un mazāks, līdz beidzot saredzams bija tikai sīks punktiņš, pēdīgi arī tas nozuda putekļu vērpetēs.

Ibrahims jāja ilgi, neatvēlēdams atpūtu ne sev, ne ātrajam zirgam. Auļoja garām ziedošiem laukiem, seglos piecēlies stāvus, šķērsoja straujo un ūdeņiem pārbagāto kalnu upi, jāja pāri sniegotām kalnu virsotnēm, no kurienes uz pilsētām un ciemiem nogrūst sniega lavīnas un noslīd draudīgie ledāji.

Nakti Ibrahims pārlaida mežā. No negaisa un aukstuma viņš paslēpās nabadzīgā būdiņā. Kolīdz pēc lietainās nakts atausa dzidrs un jauks rīts, jauneklis atkal nekavējoties posās ceļā.

Ibrahims ar pilnu krūti ieelpoja tīro, dzidro kalnu gaisu, kas patīkami smaržoja pēc meža zālēm un ziediem, apbrīnoja savādos krūmus un kokus. Nakts negaiss bija notraucis no zariem daudz savvaļas augļu. Ibrahims nokāpa no zirga un ar pašiem gatavākajiem pielasīja pilnu pār plecu pārmesto somu. Tad viņš uzkāpa atkal zirgā un iekoda lielā bumbierī ... Ibrahimam sāka nejauki reibt galva, un viņš nokrita zemē zirgam pie kājām.

Ibrahims nobijās, gribēja atkal uzlēkt seglos, bet pie segliem pieskārās nevis viņa rokas, bet kājas. Kas tad tas? Ibrahims visādi izmēģinājās, bet palika stāvot uz rokām, nevis uz kājām. Izbiedētais zirgs nozviedzās un kā plēsts aizauļoja meža biezoknī.

Vaidēdams un kunkstēdams, ar galvu uz leju Ibrahims atslējās pret koku. Dusmu asaras viņam spiedās acīs, kad pēkšņi no augšas nokrita sārts ābols. Tas ievēlās rasainajā zālē Ibrahimam pie pašas sejas un izskatījās gauži kārdinošs. Viņš jau grasījās ābolu ar lielu nepatiku aizsviest pa roku galam, bet atcerējās vecmāmiņas vārdus, ka ābolos slēpjoties liels dziedinošs spēks.

Jauneklis ar pūlēm pacēla ābolu, iekoda un — to brīnumu! — taja pašā mirklī viņš jau stāvēja uz kājām.

Klusībā pateicies vecmāmiņai, kuras labie padomi viņam ne vienreiz vien bija palīdzējuši, Ibrahims devās meklēt savu zirgu, bet kur nu to

atradīsi, un tā nepagurdams turpināja ceļu kājām līdz melnai naktij...

Uzkrītot tumsai, mežā kļuva noslēpumaini un baigi. Pamodās nakts putni un zvēri, visapkārt sāka skanēt to balsis. Dienā nekas tamlīdzīgs nav dzirdams.

Pēkšņi Ibrahimam pie pašas auss spalgi iebrēcās pūce, augšā pašķīrās zari, un no koka viņam virsū uzlēca cilvēks. Abi nogāzās zemē un sāka valstīties.

— Kurp iedams un kas tu tāds esi? — piespiedis Ibrahimu pie zemes, svešais bargi noprasīja. Vājā mēness gaisma, kas lauzās cauri koku zariem, apgaismoja melnu biezu bārdu un zvērojošas acis.

— E-ē, draugs, nespied tik stipri, citādi ielauzīsi man ribas! — iesmējās Ibrahims. Svešajā viņš pazina bijušo ieslodzīto, ar kuru kopā izbēga no vezīra cietuma.

Svešais vērīgi ielūkojās Ibrahimam sejā un priecīgs palīdzēja viņam piecelties kājās. Draugi apkampās.

— Ko tu šeit dari? — ar izbrīnu vaicāja Ibrahims.

— Šodien mana reize uzmanīt apkārtni, — melnbārdainais atbildēja. — Jā, tu taču par mums nekā nezini! Izbēgt jau nu mēs no cietuma izbēgām, bet par atgriešanos mājās nevarēja būt ne runas. Kur nu! Mums neatlaidīgi dzinās pakaļ un tā vajāja, ka daudzi no mūsējiem pat savus tuviniekus zaudēja. Kas palika dzīvs, atbēga kopā ar mums šurp uz mežu. Vieta te tāda nomaļa, tā sacīt, droša. Bēguļiem jau mežs tas labākais patvērums. Šeit nu mēs tagad velkam savas dzīvības. Pats zini, kas nav pa labam ar valdīšanu, tam drošākais ceļš pie laupītājiem. Taču trūcīgajiem mēs pāri nedarām, no mūsu rokas viņiem pat mats no galvas nenokrīt, tikai tie, kas paši tīko dzīvot uz citu ādas, dabū no mums trūkties.

Melnbārdainais nešaubīdamies veda Ibrahimu cauri biezoknim, drošajam patvērumam, kur vezīra sardzes vīri neuzdrīkstējās kāju spert.

Beidzot dziļi mežā pamirdzēja ugunskura liesmas, bija dzirdamas cilvēku balsis, suņu rejas. Ar grūtībām izspraukušies cauri biezoknim, Ibra-hims un viņa pavadonis iznāca plašā klajumā. Ibrahims pazina daudzus bijušos ieslodzītos. Viņi Ibrahimu sagaidīja ar priecīgiem izsaucieniem un apsēdināja pie ugunskura.

— Skaties, arī tu esi atnācis pa šo pašu ceļu? — taujāja kalsens vīrs ar slimīgām acīm.

— Nē, es esmu ceļā pie vezīra, gribu tur paciemoties.

Sie vārdi tika uzņemti ar aizdomīgu klusēšanu.

— Man ar vezīru vēl veci rēķini kārtojami, — jokodams paskaidroja Ibrahims.

— Tu jau, puisi, postā neaiziesi, — teica melnbārdainais. — Kas grūtos dzīves brīžos prot jokot, tas ne no viena nebaidās.

— Ja būtu bail, tupētu mājās, — Ibrahims cienīgi noteica.

Tāpat kā katram mirstīgajam, arī viņam patika dzirdēt uzslavu. Viņš uzlūkoja mežā sabēgušos ļaudis — nē, viņi neizskatījās pēc jautriem, pārgalvīgiem laupītājiem! Skumjas un rūpes bija jaušamas viņu sejās.

Novājējušas, nogurušas sievietes uz ugunskura gatavoja ēdienu, bērni, acu nenolaiduši, sekoja viņu kustībām, kāri ieelpojot plāceņu un vārītas gaļas smaržu.

— Ar iztikšanu mums te trūcīgi, — melnbārdainais paskaidroja, uztvēris Ibrahima skatienu. — Kad sākam dalīt ēdienu, katram tāds mazumiņš vien sanāk. Kā lai iztiekam tik daudz cilvēku, ja jāslapstās mežā kā zvēriem.

Blakus Ibrahimam zemē rāpoja maza meitenīte. Viņa nerotaļājās, bet žēlā balstiņā atkārtoja:

— Māmiņ, mai-zīti! Mā-ā-miņ, mai-zī-ti!...

Māte, iegrimusi smagās pārdomās, izstiepa kalsnās rokas, paņēma meitenīti klēpī un mierināja:

— Pacieties, manu mazulīti Drīz atgriezīsimies mājās, tur būs daudz, daudz maizītes ...

Ibrahims smagi nopūtās: kā viņš varētu palīdzēt nelaimīgajiem? Nopūtās un klusībā šoreiz nožēloja, ka viņam nav vairs burvju gredzena. Taču Ibrahims nebija no tiem, kas ilgi nodotos grūtsirdībai. Viņš ticēja, ka ceļā cilvēks var sastapt visu, ko tikai viņš varētu vēlēties. Tikai pašam jābūt redzīgam un attapīgam, nedrīkst palaist garām īsto reizi.

Tāpēc ātrāk jādodas ceļā! Varbūt atgadās kaut kas tāds, kas dod iespēju palīdzēt šiem ļaudīm.

Patiesi — laimīgs gadījums, uz kuru Ibrahims cerēja, nelika ilgi gaidīt.

Dziļās pārdomās iegrimis, Ibrahims gāja pa ceļu. Karstā saule neizturami svilināja.

Pēkšņi aizmugurē bija dzirdama dipoņa, un jaunekli panāca jātnieks uz stalta aidinieka. Aiz tā pavadā rikšoja apkrauts kamielis. Nonākuši blakus Ibrahimam, viņi to ietina putekļu mākonī.

— Salam aleikum, — Ibrahims goddevīgi sveicināja, padodams ceļu.

— Salam, puisi, — nevērīgi atņēma jātnieks un sāka jāt soļos.

Labu brīdi svešais jāja blakus Ibrahimam klusēdams. Taču pēc kāda

laika jātnieks manāmi kļuva ziņkārīgs un vēlējās papļāpāt, kā tas parasti notiek, mērojot garu ceļu.

— Vai ta tālu iedams? — svešais pavaicāja.

— Tālu gan, uz pašu galvaspilsētu, — nogurušais Ibrahims strupi atbildēja.

— Edz, ko ... Es tāpat. Kādā ta darīšanā?

— Meklēt darbu, — Ibrahims atbildēja katram gadījumam, lai tiktu vaļā no tālākas iztaujāšanas.

— Ahā! Kādu darbu ta gribētu?

— Nu ... varbūt par mācekli.

— Tā jāl Bet vai roka tev ir?

— Kā tad citādi? — Ibrahims pabrīnījās. — Pat abas ir. Man ir abas rokas! — Un viņš vientiesīgi pastiepa uz priekšu savas spēcīgās, iedegušās rokas.

— O-ho-hol — jātnieks smējās locīdamies, un viņa resnais augums

seglos līgojās. — Ko nu par rokām, tās tev labu labās, tikai ar tām tu ne nieka neizdarīsi, ja ... Es par citu runāju: roka — tas ir savs cilvēks. Saprati?

— Kur nu man pilsētā savs cilvēks! No gaisa būtu nokritis, vai?

— Nu nekas, nekas! Kamēr tiksim galā, šo to vēl varam izdomāt...

Kad ceļinieki bija nonākuši vītolu paēnā, jātnieks nolēca zemē pie

skaidra burbuļojoša strautiņa.

— Aizej tu, puisi, nocel kamielim no muguras somu! — viņš Ibrahi-mam valdonīgi pavēlēja, bet pats sapina zirgu un izņēma viņam no mutes laužņus.

Ņemdams somu, Ibrahims ievēroja uzrakstu, kas smalkā vijīgā arābu rakstā bija izšūts uz tās maliņas. Nesot somu saimniekam, viņš uzrakstu izburtoja pa balsieniem vien. Saimnieks paņēma somu, izklāja koka paēnā puķainu drānu un izkrāva uz tās plāceņus, sieru, ceptu vistu, gaļu...

Ibrahims atplauka, apsēdās tuvāk un cerēja pamatīgi ieturēties. Taču ceļabiedrs gan pats alkatīgi locīja iekšā, bet dalīties ar kādu savā bagātīgajā mielastā viņam i prātā nenāca.

— Saproti, no paša rīta jau seglos, — viņš teica, ar pūlēm kustinādams mēli. — Kā cēlos, tā tukšā dūšā sēdos zirgā.

— Es jau otru dienu neesmu ne kripatiņas mutē bāzis, un visu laiku kājām. Sāk jau pakrūtē duit.

Ceļabiedrs izlikās, ka Ibrahima mājienu nebūtu sapratis, un turpināja tik viens pats sukāt iekšā savus labumus.

— No kādas puses tu, puisi, būdams? — ēzdams svešais beidzot apjautājās.

— Vai tiešām jūs mani nepazīstat? Es tīšu prātu klusēju, sak, lai tēvocis pats atceras, — Ibrahims viltīgi pasmaidīja.

— Tu mani pazīsti? — ne īsti ticēdams, ne īsti neticēdams, jautāja ceļabiedrs.

— Jūs taču esat tēvojis Mešadī Hulamhuseins no Firuzabadas, vai pareizi?

— Jā, esmu gan Mešadī Hulamhuseins, bet tevi es nekādi nevaru atcerēties, nepazīstu.

— Kā nu tā, tēvoci Mešadī, mēs taču abi esam kaimiņi!

— Tā, tā... — Mešadī Hulamhuseins neuzticīgi noraudzījās uz Ibrahimu. — Sit mani nost, bet neatceros... Nu labi, tu mani pazīsti. Tad nu pasaki — kurp tā dodamies?

— Darbu meklēt, tēvoci Mešadī, — Ibrahims grūti nopūtās.

— Oho, darbu! Tu domā, ka to tik viegli atrast? Protams, es tev kā novadniekam varu palīdzēt. Tu taču mani pazīsti, es varu visu.

— Kā nu ne, tēvoci Mešadī, — Ibrahims katram gadījumam piebalsoja.

— Kādu darbu tu gribi strādāt? Ja tev pa prātam, iekārtošu par sargu, — Mešadī Hulamhuseins vaicāja ar piebāztu muti.

— O, tēvoci Mešadī, visu mūžu būšu jūsu parādnieks!

— Kāpēc palikt parādniekam? Es ar tevi ātri norēķināšos. Katru mēnesi tu atdosi man pusi savas algas un vairāk nekā. Kārtīgi katru mēnesi. Neaizmirsti — man patīk kārtība! Tādi zeņķi kā tu man ir katrā pilsētā. Svešiem ļaudīm esmu palīdzējis, bet tu tak esi mans novadnieks. Saprati? Tiksi labā vietā. Par baltu paldies tev neviens pirkstu nepakustinās.

— Esmu ar mieru, — teica Ibrahims, pārsteigts par šī cilvēka negausību.

Mešadī Hulamhuseins, pielicis pilnu vēderu, pārpalikušo ēdienu satina un novietoja atvērtajā somā un iedeva to Ibrahimam aiznest atpakaļ pie citiem saiņiem, kas bija uzkrauti kamielim mugurā.

Nesdams somu atpakaļ, Ibrahims ar smaidu vēlreiz pārlasīja sarežģīto rakstu uz tās: «Šī soma pieder Mešadī Hulamhuseinam no Firuzabadas.»

— Tu, puisi, vari uz mani paļauties, — pašapmierināti teica Mešadī Hulamhuseins no Firuzabadas, un viņa tuklā seja pēc sātīgās maltītes labsajūtā spīdēja; viņam bija lielisks garastāvoklis, viņš izlaidās garšļaukus zālē. — Es esmu ievērojams tirgonis, varu dabūt gatavu visu to, ko cits neviens nevar. Re, tikko vienā ciemā ievācu nodevas! Nolādētie zemnieki visu bija zemē ierakuši, bet no maniem nagiem neviens sveikā neizspruks! Ciemu otrādi apgriezu, septiņas ādas viņiem noplēsu. Tāpēc jau mani pats galvenais vezīrs tik labi ieredz un augstu vērtē.

— Galvenais vezīrs? — Ibrahims pārjautāja, neviļus paliecies uz priekšu.

— Jā, pats galvenais vezīrs, — Mešadī Hulamhuseins lielīgi atkārtoja, būdams apmierināts ar iespaidu, kādu bija atstājuši viņa vārdi. — Tagad vedu vezīram veselu karavānu ar iztiku. Kā redzi, mani neviens tik lēti ap stūri neapvedīs.

— Bet ja nu kāds apvedīs? — Ibrahims viltīgi jautāja.

— Nē, tāds cilvēks vēl nav nācis pasaulē, — gari nožāvājies, pašpārliecināti atbildēja Mešadī Hulamhuseins.

— Kur tad ir jūsu karavāna?

— Palika mazliet iepakaļ, drīz būs klāt. Iznāca aizķeršanās, kamielis noklīda, pēc tam zirgs. Sveši lopiņi, nav pieraduši. Labi, ka tu pienāci, par to es tev palīdzēšu sameklēt darbu. Tev ir veicies ...

Tirgonis, kā liekas, bija ieņēmis galvā, ka, sev gandrīz vai zaudējumus nodarīdams, gatavs pakalpot Ibrahimam. Ibrahims izbrīnā tikai pašūpoja galvu.

— Vai tu, puisi, no Firuzabadas jau sen prom? — tirgonis vaicāja.

— Pavisam nesen, tēvoci Mešadī, — Ibrahims atbildēja. Viņš vēl noņēmās gar kamieli, liekas, ciešāk pie segliem piesēja somu.

— Ja tā, tad tu zināsi, kā tur iet pa manu māju. Kā klājas sievai, bērniem? Es jau krietnu laiku esmu no turienes prom.

— O, jums mājās viss kārtībā, tēvoci Mešadī, ja neskaita, ka pagājušā nedēļā nosprāga jūsu kaķis!

— No kā? — Mešadī Hulamhuseins ziņkārīgi pacēlās uz elkoņa.

— Viņš... viņš bērēs pārēdās. Bija varenas bēres, kaut tādas katram bijušas...

— Kam tad bēres? — tirgonis kļuva tāds nemierīgs.

— Nevaru nekā izteikt, tēvoci Mešadī... Mēle neklausa.

— Saki — kam bija bēres? — Tirgonis satraukts pielēca kājās.

— O, tēvoci Mešadī, lai allahs sargā jūsu dvēseli! Vai nu viegli panest tādu ziņu!

— Es tev jautāju, kam bija bēres? — Un tirgonis kā pats nelabais mācās Ibrahimam virsū.

— Bēres... nu, bēres jūsu sievai. Pirms dažām dienām šī cienījamā sieviete atdāvaja savu dzīvību allaham.

— O, lielais allah! — tirgonis ievaidējās. — No kā viņa nomira?

— Tēvoci Mešadī, neuzdrīkstos teikt. Lai tad labāk man mēle nokalst!

— Nē, pagaidām lai tā nekalst. Runā!

— Viņa ... viņa nespēja pārdzīvot sava dēla nāvi.

— Ai! Mans Abulfazs nomiris? — Tirgonis izmisumā ar abām dūrēm sāka dauzīt savu galvu.

— Nabaga Abulfazs, mēs ar viņu bijām tādos draugos... Kopā spēlējāmies. — lbrahims sāka šņukstēt. — Nabadziņš, laikam jau tas bija allaha prāts, palika zem drupām ...

— Zem kādām drupām?

— Zemestrīcē sagruva jūsu māja.

— Kā, arī mana māja sagāzās? — saķēris galvu, iebrēcās tirgonis.

Viņš pieskrēja klāt kamielim, kurš gulēja zem koka, un visādi noņēmās, lai to pieceltu kājās. Taču kamielis joprojām mierīgi gremoja: piecelties viņš nevarēja, jo lbrahims bija viņam sapinis kājas. Mešadī Hulam-huseins kliedza, raustīja kamieli aiz pavadas, spārdīja ar kājām, kamēr tas zaudēja apskaužamo pacietību un iespļāva visu gremokli savam saimniekam sejā.

Mešadī Hulamhuseins lādēdamies atlēca sānis, piedurknē noslaucīja seju un sagrāba aiz pavadas zirgu. Palaidis to pilnos auļos, viņš atskatījās un uzkliedza Ibrahimam:

— Paliec tu šeit! Drīz pienāks karavāna, pasaki, lai tepat mani gaida!

Aizvadījis piemānīto tirgoni, lbrahims atpina kamielim kājas. Izrakstīto somu viņš aiz piesardzības apgrieza tā, lai neviens nevarētu izlasīt uzrakstu.

— Laimīgu ceļu, tēvoci Mešadī! — lbrahims jautri uzsauca nopakaļ, sameklēja somā ēdienu un sāka ieturēties ...

Šķindinot kaklos pakārtos zvaniņus, pa karavānu taku soļoja šurp trīsdesmit deviņi kamieļi, apkrauti ar smagiem saiņiem. Priekšā uz melna zirga dīžojās karavānas vadītājs. Abās pusēs un aizmugurē turējās bruņota apsardze. Pretī karavānai, šūpodamies uz četrdesmitā kamieļa, cienīgi jāja lbrahims.

Karavānas vadītājs pamanīja Ibrahimu jau pa krietnu gabalu un, piesedzis acis ar plaukstu, vēroja viņu pret sauli. Pazinis no karavānas noklīdušo kamieli, viņš auļoja uz priekšu, piejāja pie Ibrahima un saņēma kamieli aiz iemauktiem.

— Stāvi, blēdi! Kā tavās rokās nonāca šis kamielis? Saimnieks viņu, meklēt meklē! Kāp ātrāk zemē!

— Zinu, ka meklē, — Ibrahims mierīgi atsaucās. — Mēs abi viņu atradām. Jūsu saimnieks taču ir Mešadī Hulamhuseins no Firuzabadas, vai ne? Lai allahs viņam žēlīgs! Viņš tikko no manis šķīrās, aizaujoja uz priekšu un man, savam jaunajam kalpam, pavēlēja jāt jums pretī un nodot viņa pavēli: proti, lai karavāna nekavēdamās dodoties viņam pakaļ, rau, pa to ceļu.

— Te tev nu bija! Mums viņš lika ierīkot nometni un gaidīt viņu pie strauta zem vītoliem! — neziņā iesaucās karavānas vadītājs. — Savādi gan, kāpēc viņš izvēlējās šo ceļu? Tas taču ved uz mežu.

— Tiesa kas tiesa, uz mežu. Mans kungs, kamieli meklēdams, uzgāja visīsāko ceļu uz galvaspilsētu tieši caur mežu un aizauļoja pa priekšu, lai visu pārbaudītu. Es jūs aizvedīšu pie viņa. Viņš man pateica vietu, kur mūs sagaidīšot.

Piejāja pārējie jātnieki un sāka savā starpā apspriesties, neticīgi noskatoties uz Ibrahimu.

— Redzu, jūs man neuzticaties, — aizvainots teica Ibrahims. — Izrādās, ka Mešadī Hulamhuseinam bija taisnība, sakot: «Ibrahim, mani ļaudis var tev nenoticēt — noliec tad viņiem priekšā šo firmanu^9.»

Ibrahims izvilka no kabatas papīru, ko bija atradis somā, un pasniedza karavānas vadītājam. Tas izlasīja firmanu, goddevīgi to noskūpstīja,, goddevīgi pielika pie acīm.

— Galvenā vezīra firmans, izsniegts mūsu kungam par tiesībām tirgoties, — viņš skaļi paskaidroja pārējiem.

— Jā, — cienīgi piebalsoja Ibrahims. — Saimnieks stāstīja, ka vezīrs viņu cienot. Bet tagad, pēc tam kad viņš pratis šiem blēžiem zemniekiem atņemt četrdesmit kamieļu ar ēdamo ...

— Redzu jau, redzu, — teica karavānas vadītājs nomierinājies. — Tu tiešām esi mūsu kunga kalps.

Un viņš pavēlēja visiem doties cauri mežam pa ceļu, kuru norādīja Ibrahims.

Ibrahimam pazīstamajā meža nostūrī kokā tupēja vīrs un uzmanīgi novēroja karavānu, kas nāca arvien tuvāk. Ar pūces kliedzieniem viņš par karavānas tuvošanos paziņoja otram novērotājam, bet tas savukārt tālāk.

Karavāna virzījās starp kokiem, kuru biezajā lapotnē bija paslēpušies apbruņoti vīri. Ibrahims, kurš jāja blakus karavānas vadītājam, lai novērstu karavānas apsardzes uzmanību, sāka skaļi dziedāt vienu no savām iemīļotajām dziesmām.

Karavānas apsardze, klausoties dziesmā, kļuva izklaidīga. Taču Ibra-hima dziedāšanu izdzirdēja arī bijušie vezīra ieslodzītie. Viņi sarosījās, sāka apspriesties.

Notvēris izdevīgu brīdi, Ibrahims deva zīmi mežiniekiem, nešauboties,, ka viņu sapratīs.

— Ko tu vicinies ar rokām? — stingri noprasīja karavānas vadītājs, pievērsis jauneklim aizdomu pilnu skatienu. — Kurp tu mūs galu galā ved? Šis neizskatās pēc ceļa, kas vestu uz galvaspilsētu.

Ibrahims pārtrauca dziesmu, pacēlās uz kamieļa kājās un izstiepa uz priekšu roku.

— Re-dzi, turp vedu! Redzi, tur deg mūsu saimnieka ugunskurs!

Karavānas vadītājs pieliecās, lai labāk redzētu ugunskuru. Tad Ibra-

hims metās no kamieļa viņam virsū, cieši viņu sagrāba rokās un abi kūleņu kūleņiem aizvēlās krūmos. Tas bija signāls novērotājiem. Spalgi kliegdami, viņi lēca no kokiem zemē un uzbruka apstulbušajai karavānas apsardzei un dzinējiem.

Divkājās slējās pārbiedētie zirgi. Bļāva kamieļi. Skrējiena zirgiem mugurās uzlēca vīri, kas bija atsteigušies palīgā no meža biezokņa. Gaisā svilpa arkāni^10, zemē krita ar tiem saķertie jātnieki. Panikā kliedza apjukušie dzinēji. Pa zemi, saķērušies uz dzīvību un nāvi, valstījās karavānas vadītājs un Ibrahims.

Bezbailīgi cīņā metās meža ļaudis un drīz savās rokas sagraba visu karavānu. Sasēdušies zirgos un kamieļos, viņi ar jautriem uzmudinājuma saucieniem dzina nastām apkrautos kamieļus un sasaistītos karavānas apsardzes vīrus uz savu apmetni dziļi meža biezoknī.

Neviens pat nepamanīja, kā nozuda Ibrahims. Uz karavānas vadītāja melnā zirga viņš auļoja galvaspilsētas virzienā, priecādamies, ka varējis palīdzēt izsalkušajiem un izpostītajiem ļaudīm. Taču šobrīd viņš gauži steidzās: kā gan viņš būtu varējis aizmirst nelaimīgā Hanifas sūro likteni? Ceturtdiena drīz beigsies, un pēc dažām stundām būs jau piektdiena, diena, kad uz tirgus laukuma ļaužu iebiedēšanai visu acu priekšā izpildīs nāves sodus ...

Četrpadsmitais piedzīvojums. PĒDĒJAIS IBRAHIMA PIEDZĪVOJUMS, PĒC KURA VIŅA DZĪVĒ VARBŪT VAIRS NEATGADĪSIES TIK APBRĪNOJAMI NOTIKUMI...

Galvaspilsētas lielajā laukumā neganti dārdēja milzīgas bungas. Spalgi skanēja fanfaras. No malu malām uz laukumu plūda ļaudis.

Uz koka paaugstinājuma pie karātavām gluži bāls uzkāpa Hanifa: rokas viņam bija sasietas uz muguras. Hanifam pa pēdām slāja liela auguma bende, tērpies sarkanā un melnā. Sarkanā tāpēc, lai neviens uz viņa drēbēm nepamanītu asinis, bet melnā krāsa atgādināja nāvi, kuras, palīgs šeit bija viņš, cilvēks, kas nepazina žēluma.

Ļaužu satraukums pieauga, ieraugot pagalam nomocīto Hanifu. Ne viens vien viņā saskatīja savu dēlu vai brāli, kurus vezīrs katru mīļu mirkli varēja atņemt un likt nonāvēt.

Visapkārt bira vezīram domāti lāsti. Sardzes vīri ar šķērsām sakrustotiem pīķiem bīdīja tālāk ļaudis, kas par varēm spiedās virsū. Bende uzmeta Hanifam cilpu.

— Hanifa, manu dēliņ! — raudādams uz priekšu metās vecs vīrs sēru drānās. Kādreiz viņš pie pils vārtiem bija Ibrahimam teicis, lai nesēdot uz precinieku akmens.

Sardzes vīri atgrūda Hanifas veco tēvu.

— Ņemiet mani! Nogaliniet mani dēla vietā! — vecais vīrs lūdzās, ķerdamies pie asajiem pīķiem.

Taisni tobrīd gaisā spalgi nosvilpa bulta, pārcērtot pušu virvi. Hanifa nokrita uz paaugstinājuma. Tad piecēlās uz viena ceļa un neizpratnē, it kā pēc murgaina miega, raudzījās visapkārt.

Sēdēdams melna zirga mugurā, tieši uz karātavām cauri ļaužu pūlim lauzās Ibrahims, tērpies sardzes vīra drēbēs un rokā vicinādams kādu papīru.

— Paša vezīra firmans! — Ibrahims kliedza pilnā balsī, un pārsteigtie ļaudis klusēdami pašķīrās viņa priekšā.

— Pēc galvenā vezīra pavēles Hanifam Omardēlam nāves sods tiek atcelts un viņš tiek atlaists brīvībā! — Ibrahims cienīgi paziņoja un pasniedza papīru bendem.

Tas papīru bijīgi saņēma, pielika pie acīm, pēc tam izlikās, ka lasa. Pie viņa steidzās sardars — nāves soda rīkotājs, bet Ibrahims, izmantodams vispārējo apjukumu, aši aizveda Hanifu no karātavām.

— Ātrāk, ātrāk! — viņš atkārtoja, lauzdamies kopā ar Hanifu atpakaļ pie zirga. — Pasteigsimies, kamēr viņi nav tikuši skaidrībā, kas te notiek.

Ibrahims atraisīja Hanifam rokas, uzsēdināja viņu zirgam mugurā un lika auļot uz biezokni, kur slēpās mežā sabēgušie.

Raudams sev nost sardzes vīra drēbes, Ibrahims nepievērsa uzmanību klaigām un brēkai, kas bija izcēlusies laukumā. Viņš itin labi zināja, par ko varēja kliegt piemānītais sardars: Ibrahims taču viņam bija nolicis priekšā apzīmogoto vezīra firmanu, kas apliecināja tirgoņa Mešadī ITulamhuseina no Firuzabadas neierobežotās tiesības tirgoties padišāha īpašumos...

Piektdiena bija ne tikai tautu biedinošā nāves sodu diena, bet arī visparastākā tirgus diena. Tirgus laukums bija kā bāztin piebāzts ar trokšņaino un raibo tirdzinieku jūkli. Apkārt klimta kropļi un ubagi, izlūgdamies savu tiesu. Ibrahims, spraukdamies cauri pūlim, pēkšņi sarāvās, pamanījis sev priekšā vienās skrandās tērptu garu, aklu ubagu ar sirmu bārdu un pinkainiem matiem. Ibrahims ar pirmo acu uzmetienu viņā pazina nelaimīgo veco padišāhu, Nurdžahanas tēvu, un šausmās atkāpās. Vecais padišāhs izskatījās gauži nevarīgs un reizē atbaidošs, jo vezīrs tbija licis viņam izdurt acis. Padišāhs tipināja nedrošā gaitā: Tā iet cilvēki, kas ik mmi zaudējuši redzi, un viņa lūpas visu laiku atkartoja vienu •un to pašu

— O, žēlsirdigie musulmaņi, visuvarenā allaha vārda ziedojiet nabaga aklajam..

Ibrahims stāvēja kā zemē iemiets, ar acīm pavadīdams šo drausmīgo rēgu. Tikai tirgus laukumā atauļojušā valdnieka pils izsaucēja griezīgā balss lika viņam atjēgties.

— Ei, ļaudis, taisiet muti ciet, bet ausis vaļā un klausieties! — pār visu tirgus laukumu aurēja valdnieka pils izsaucējs. — Mūsu jaunais padišāhs, lai pats allahs sargā viņa dzīvību, ir smagi slims. Kurš viņu izdziedinās, to padišāhs bagātīgi apdāvinās.

Tauta laukumā satraucās. Bija dzirdami izsmējīgi saucieni:

— Lai viņš ašāk vācas prom uz elli, tur viņu jau gaidīt gaida!

— Visuvarenais allahs viņu ir sodījis par veco padišāhu!

Valdnieka izsaucējs tika apmētāts ar sapuvušiem augļiem. Aizsegdams

sev priekšā vairogu, izsaucējs aizauļoja uz laukuma otru galu un sauca atkal to pašu.

Pils troņa zālē drūms sēdēja bijušais vezīrs, no nezināmās kaites •dzeltens kā vasks. Galvu viņam tagad rotāja padišāha kronis. Dziednieki iztapīgi rosījās viņam apkārt, kūpināja traukos kaut ko smaržīgu, bēra kausos pašiem vien zināmas zāles, laistīja un maisīja dažnedažādu augu novilkumus.

— O, vareno padišāh, ieņem šīs dziedinošās zāles, un tu drīz kļūsi vesels! Šie pulverīši ir saberzti no sikspārņa spārniem un meža cūkas nagiem, tajos slēpjas brīnumdarītājs spēks, — pieglaimīgi lūdzās kāds dziednieks, gandrīz vai rāpodams pie troņa.

— Ko tu saki? Cūkas nagi? Tu gribi mani godīgu musulmani apgānīt, lai es ņemtu pretī kaut ko no cūkas? — ierēcās vezīrs un aizspēra dziednieku kopā ar visiem viņa pulverīšiem.

— O, valdniek, izdzer šīs zāles vienā elpas vilcienā un būsi vesels! Tās ir labas zāles, pagatavotas pēc tibetiešu parauga — kalnumētras novilkums kopā ar skudruskābi un ēzeļmātes pienu ...

Cits dziednieks ar uztraukumā drebošām rokām bija no pudelītes iepilinājis bļodiņā duļķainu šķidrumu un sniedza vezīram.

— Vienā elpas vilcienā? Tu gribētu, lai es iedzeru tavu indi pat nepa-garšojis?

Vezīrs atgrūda arī šo dziednieku. Pudelīte ar zālēm nokrita zemē un saplīsa.

Pārējie dziednieki lielā apjukumā atkāpas. Pils troņa zālē valdīja klusums, šajā brīdī kalpi pazemīgi ieveda vēl vienu dziednieku. Spriežot pēc apģērba, tas varēja būt ieradies no svešām aizjūras zemēm. Ap pleciem viņam bija plats apmetnis, apzīmēts ar dziednieka zīmēm, ap biķeri apvijusies čūska. Galvā šim dziedniekam bija augsta, smaila cepure. Seju greznoja ūsas un gara sirma bārda.

Jaunais dziednieks mierīgi un nosvērti piegāja pie troņa, nemaz neap-sveicinājies ar vezīru un nedevis viņam godu.

— Kā tu vari te ienākt un mani nesveicināt? — vezīrs pārmeta un izbrīnā sarauca uzacis.

— Pilī cieņu izrāda vai nu aiz bailēm, vai aiz savtības, taču man nav ne viena, ne otra, o, vezīr!

— Esmu nevis vezīrs, bet padišālis!

— Bet es — dziednieku dziednieks Tabibs Tabibans. Steidzos šurp dziedināt sirdzēju, un man vienalga, kas viņš būtu — vezīrs vai padi-šāhs. Labāk pastāsti man par savu kaiti!

— Dziednieku dziednieks Tabibs Tabibans! — ar atvieglotu nopūtu sačukstējās apkārtstāvošie dziednieki. Viņi šo vārdu dzirdēja pirmo reizi* taču, kā tas dzīvē mēdz būt, atnācēja cienīgā izturēšanās un drosmīgā runāšana pārējos iedvesa ticību katram viņa vārdam. — Slava allaham, dziednieku dziednieks Tabibs Tabibans jau nu pratīs izdziedēt, un mēs vēl paglābsim savas galvas!

Tabibs Tabibans pamanīja uz grīdas sasistu pudelīti, to pacēla, pielika pie deguna un nosodoši pašūpoja galvu.

— Kādi tik dziednieki tagad nesarodas! Kā viņi gatavo zāles!

— Manējās ir labas, — tramīgi iebilda dziednieks, kurš bija vezīram piedāvājis zāles no šīs pudelītes. — Tās pagatavotas pēc seniem rakstiem.

— Tā ka tu mums neceltu neslavu, — iejaucās dziednieks, kurš ārstēja ar meža cūkas nagu pulverīšiem. — Mums visiem ir galma dziednieka goda nosaukums.

— Zinu jau, zinu, — atmeta ar roku Tabibs Tabibans. — Sis nosaukums maksā ne mazāk un ne vairāk kā apaļus tūkstoš dinārus.

Dziednieki sāka klaigāt, bet vezīrs viņiem dusmīgi un nepacietīgi uzbļāva:

— Ei, Tabib Tabiban... vai kā tevi tur sauc! — viņš ievaidējās. — Ko tu te uzsāc strīdu ar šiem dienderiem? Ja esi atnācis dziedēt, tad dari to! Un nejautā man par manu kaiti. Ja tu esi dziednieku dziednieks,, tad tev pašam viss jāredz un jāzina.

— Tev taisnība, — cienīgi atsaucās Tabibs Tabibans. — Es katram slimniekam cauri redzu. Tūlīt sameklēšu tavu slimību, lai kur tā arī nebūtu noslēpusies.

Uzrotījis piedurknes, jaunais dziednieks ķērās pie darba*: sataustīja pulsu, lika parādīt mēli, tā saspaidīja vezīram vēderu, ka tas tikai novaidējās.

— Ē-eh ... — dziednieks pašūpoja galvu. — Nav labi ar tevi, tev tāda apetīte radusies, ka laikam veselas karavānas labumus esi savā vēderā salicis. Skaties tik, ka tie tevi nenosmacē!

— Ko-o? — Vezīrs, lāgā nesapratis dziednieka mājienu, bargi sarauca' uzacis.

— Saku, ka esi par mēru daudz ēdis, — jau citādā tonī teica Tabibs Tabibans. — Es nosaucu slimību. Tā nu ir briesmīga slimība, ne mazums tādu kā tu ir aizgājuši viņpasaulē. Se, apēd bumbieri, tūlīt būsi vesels!

Izvilcis no kabatas bumbieri, Tabibs Tabibans sniedza to vezīram.

Viltīgais vezīrs, kurš savā mūžā cilvēkiem bija nodarījis ne mazumu jauna, tagad dzīvoja vienās bailēs, ka tik viņu pašu nenoindē. Viņš bažīgi pašķielēja uz bumbieri, bet nepaņēma.

— O, varenais, tad jau vajadzēs apskatīties pēc kaut kā cita, — teica Tabibs Tabibans, izvilka no somas lielu stikla trauku un sāka attīt garu šļūteni ar uzgali.

— Tik ne to! To ne! — izbijies iesaucās vezīrs, ar rokām un kājām būdams pretī. — Darīšu visu, tik ne to! Pa visu slimības laiku nejaukie dziednieki mani ar to diezgan tika mocījuši. Pietiek! Dod tad labāk savu bumbieri!

— Slava allaham, ka vedis tevi beigu beigās pie prāta. Se bumbieris, un tev tūliņās kļūs vieglāk un jautrāk ...

Vezīrs paņēma bumbieri, iekoda tajā un acumirklī apsviedās otrādi, nostājās uz sava troņa ar kājām gaisā.

— Ei, kas ar mani notika? Ei, palīdziet! — viņš nejaukā balsī brēca.

Galma dziednieki sacēla brēku. Sardzes vīri metās vezīram palīgā.

Bet dziednieku dziednieks Tabibs Tabibans mierīgi noskatījās, kā vezīrs tirina kājas pa gaisu, un smējās aizraudamies.

— Vai es tev neteicu? Uzreiz kļuva jautrāk! — Un jaunais dziednieku dziednieks norāva sev viltus ūsas, bārdu un ieblējās.

Izdzirdis sava ienaidnieka nicīgo blēšanu, vezīrs pārskaitās līdz ārprātam.

— Uz cietumu! Izcepināt uz kvēlojošām oglēm! — vezīrs brēca, bet sardzes vīri tajā pašā laikā vaiga sviedros pūlējās viņu nostādīt uz kājām. Tas nekādi neizdevās — nolikts uz kājām, vezīrs atkal un atkal apgriezās ar galvu uz leju, iesperdams tuvāk stāvošajiem pa seju.

— Esmu gatavs, — atsaucās Ibrahims, novilkdams apmetni un noņemdams smailo cepuri. — Taču tev, vezīr, prāta ir mazāk kā pašam liekas. Ja tu mani nobendēsi, tev līdz pat nāves stundai vajadzēs dancot ar galvu uz leju. Neviens cilvēks visā pasaulē, izņemot mani, nepratīs tevi nostādīt atkal uz kājām.

Šādus vārdus dzirdot, vezīrs galīgi zaudēja saprašanu. Viņš sāka mežonīgi kūleņot un lēkāt, lai nostātos uz kājām, taču zaudēja līdzsvaru un novēlās no troņa. Arī uz grīdas viņš stāvēja ar galvu uz leju un, tirinādams kājas gaisā, uz rokām sāka skraidīt pa troņa zāli. Dziednieki un sardzes vīri barā steidzās vezīram pakaļ, taču, nezinādami kā palīdzēt un izvairīdamies no spērieniem, tikai klaigāja un vaimanāja.

Beidzot vezīrs, zaudējis spēkus, sāka Ibrahimu lūgties:

— Piedod man, o, Ibrahim! Es došu tev tik daudz zelta, cik tu pats sver, tikai nostādi mani uz kājām.

— Cik tu esi kļuvis devīgs! — pavīpsnāja Ibrahims. — Kur tu dabūji šo zeltu? Kādas tev tiesības ar to rīkoties? — Jau citādā, valdonīgā tonī Ibrahims pavēlēja: — Uz karstām pēdām atdod man stabuli un brīnum-cepuri!

Vezīrs nepakustējās ne no vietas.

— Ātrāk! — atkārtoja Ibrahims.

— Kāpēc tev tās vajadzīgas? Tev taču būs zelts ...

— Atdod ātrāk! Ko kavējies?

— Brīnumcepure ... man azotē.

Ibrahims izvilka brīnumcepuri.

— Bet stabule?

— Tā ... ir kabatā.

Ibrahims sameklēja arī stabuli, tad pieaicināja vienu no dziedniekiem, kurš bailīgi visu to bija vērojis.

— Iedod viņam apēst šo ābolu!

Dziednieks pielika ābolu vezīram pie lūpām. Vezīrs sakoda zobus un viebdamies aizgriezās.

— Ed, ēd! Tas ir tavš vienīgais glābiņš! — uzsauca Ibrahims.

Vezīrs piesardzīgi pašķielēja uz ābolu, aizmiedza acis, nokoda gabalu

un tāpat veselu norija. Nākamajā mirklī noslēpumains spēks vezīru apgrieza gaisā otrādi, viņš nostājās uz savām kājām. Paķēris padišāha kroni, viņš steidzīgi nosēdās tronī.

— Kāp zemē no troņa! — Ibrahims pavēlēja.

Vezīrs i nepakustējās. Viņa ļaunās, asinīm pieplūdušās acis sāka šaudīties un apstājās pie sardzes vīriem.

— Grābiet viņu ciet!...

Sardzes vīri no visām pusēm nāca Ibrahimam virsū. Vezīrs, sakrustojis rokas uz krūtīm, uzvaroši smīnēja. Brīnumcepure viņu nebiedēja: viņš jau zināja, ka Ibrahimu var itin viegli noķert ar tīklu. Stabules brīnumainajām spējām vezīrs neticēja un uzskatīja, ka tā nav nekam derīga. Viņš taču pats bija gribējis ar to stabulēt, bet neizvilināja ne skaņu.

Ibrahims itin mierīgi pielika stabuli pie lūpām, atskanēja jautra danča melodija. Tajā pašā mirklī viesuļvējš plaši atrāva vaļā pils logus un noplēsa smagos aizkarus. Pa logiem zālē iebrāzās trīs brāļi milži un uzsāka tik mežonīgu danci, ka vietām pat ieplaisāja sienas.

Milžu negaidītā ierašanās un viņu briesmīgais izskats — ragi skrāpēja pils griestus — visus nobaidīja līdz nāvei. Sardzes vīri un dziednieki paslēpās kaktos. Ibrahims pārstāja stabulēt, paklanījās un atdeva milžiem stabuli un brīnumcepuri.

— Paldies, labie milži, glabājiet šīs brīnišķīgās mantas tā, lai tās nekad nenonāktu cietsirdīgu un ļaunu cilvēku rokās!

Tad Ibrahims piegāja pie vezīra, kurš no pārbīļa bija uzrāpies ar kājām pašā troņa augšā.

— Tu pārāk nežēlīgi izturējies pret ļaudīm. Arī man ļaunu vien darīji. Tu gauži mocīji manu mīļo līgavu, manu Nurdžahanu. Tik cietsirdīgi tu izrīkojies ar viņas tēvu!...

Vezīrs, kaut ko drudžaini domādams, pēkšņi izrāva kinžalu un metās Ibrahimam virsū. Taču jauneklis paguva stingri sažņaugt roku, kas bija pacēlusi kinžalu, un sāka to liekt atpakaļ. Vezīrs, cik vien varēdams, turējās pretī, līdz viņa roka pieskārās uz augsta paliktņa degošai svecei.

Aiz sāpēm iekaucies, vezlrs izlaida kinžalu no rokas. Ibrahims aizspēra to •sānis.

Ar traku niknumu vezlrs otrreiz metās virsū Ibrahimam. Ibrahims, atlēcis nost, parāva šauro grīdsegu, pa kuru glūnīgā gaitā tuvojās vezīrs, un tas, zaudējis līdzsvaru, pārmeta kūleni un izstiepās visā garumā uz marmora grīdas.

Milži aiz sajūsmas sāka dauzīt plaukstas un lēkāt kā bērni, cirka izrādi skatoties. Ar kliedzieniem un spiedzieniem viņi apsveica katru Ibra-hima veiksmi. Jaunākais milzis aiz sajūsmas palēcās tik augstu, ka ar ragiem aizķērās griestos. Melnais milzis tikai ar lielām pūlēm dabūja viņu zemē.

Neveiksmju satracinātais vezīrs paķēra no grīdas savu kinžalu un svieda, tēmēdams Ibrahimam galvā. Jauneklis pieliecās, un asmens, pārlidojis pāri viņa galvai, ietriecās kolonnā. Vezīrs ievilka elpu un atkal metās virsū savam pretiniekam. Ibrahims palēcās, ar rokām ieķērās lielā daudzžuburu svečturī, kas nokarājās no griestiem, un, to ar savu svaru sašūpojis, tik spēcīgi iezvēla ar kājām vezīram pa krūtīm, ka tas atmuguriski nogāzās uz grīdas.

Vezīrs lādēdamies pielēca kājās, paķēra sardzes vīra pasviesto āvu un atvēzējās... Gaisā paceltā āva tā arī palika viņa rokās, toties bija pārcirsta aizmugurē stingri nostieptā virve. Iečīkstējās neredzami bloki, un vezīram zem kājām pēkšņi atvērās ar paklāju nosegta lūka. Nepaguvis ne lāgā iekliegties, vezīrs ar visu paklāju iegāzās dziļā, slepenā bedrē.

No lejas, no pašas zemzemes atskanēja nikna rēkoņa. Ibrahims pieskrēja un paskatījās. Bedre bija krātiņš. Tās dibenā plosījās tīģeri...

Ibrahimam vairs nepalika nekā: ne burvju gredzena, ne brīnumstabu-les, ne brīnumcepures.

Ibrahims klīda pa ciema nomali, pa lauku, kur viņš kādreiz nejauši bija uzgājis Suleimana dārgumus.

Pa šo laiku lauks bija tālu paplašināts uz visām debess pusēm. Zemnieki uzaruši jaunus laukus, un pagaisušas zīmes, kuras te kādreiz Ibra-lūms bija atstājis. Kur vien acis meta, līdz pašam apvārsnim stiepās svaigi uzartā, auglīgā zeme. Zeme atkal bija gudri apslēpusi senā valdnieka Suleimana dārgumus. Viegli Ibrahims tos bija atradis, viegli arī palaidis.

Taču šobrīd viņam prātā nebija apslēptie dārgumi. Viņš bija iznācis tīrumā, kas no šī brīža būs viņa galvenā bagātība. Ibrahimam taču tagad bija liela ģimene — vecmāmiņā Fatima, jauna Nurdžahana skaista ka princese, bet tikpat nabaga kā viņš pats, un vēl vecais, aklais Nurdža-'hanas tēvs ...

Ibrahims atlaidās uz dziji izartās, tumšās vagas, paņēma rokā auglīgās zemes piciņu, spaidīja to siltajā plaukstā un domīgi lūkojās taja..«

SATURS

Pirmais piedzīvojums. Ibrahims tirgū gluži

nejauši iegūst draugu.........

Otrais piedzīvojums. Ibrahims bezmaz vai iekuļas

nepatikšanās............

Trešais piedzīvojums. Sākas brīnumaini notikumi,

kas pārvērš visu Ibrahima dzīvi.......

Ceturtais piedzīvojums. Nekas briesmīgs nenotiek, tikai vecmāmiņa Fatima nobīstas.....

Piektais piedzīvojums. Lasītājs uzzinās, kā Ibra-

hims gāja meklēt savu līgavu........

Sestais piedzīvojums. Lasītājs iepazīstas ar

bargo un visspēcīgo vezīru........

Septītais piedzīvojums. Ibrahimam laimējas

sastapt princesi...........

Astotais piedzīvojums. Notikumos iejaucas vecā

burve, viņa nolaupa princesi........

Devītais piedzīvojums. Lasītājs sapratīs, ka pat pavisam parasts cilvēks var lidot pa gaisu un panākt

savu laimi.............

Desmitais piedzīvojums. Cīņa vezīra pilī, kas

Ibrahimam bezmaz vai maksā dzīvību.....

Vienpadsmitais piedzīvojums. Lasītājs uzzinās, ka pat visuvarenais Ifrīts dažkārt ne nieka nespēj Divpadsmitais piedzīvojums. Ibrahimam nāk palīgā viņa uzticamie draugi — baltais runcis un baltais suns.............

Trīspadsmitais piedzīvojums. Stāstīts par to, ka prāts, drosme un veiklība ir vairāk vērti nekā burvestība ..............

Četrpadsmitais piedzīvojums. Pēdējais Ibra-hima piedzīvojums, pēc kura viņa dzīvē varbūt vairs neatgadīsies tik apbrīnojami notikumi.....

ИБ № 1441

Alt Satars Atakišijevs 1BRAHIMA PIEDZĪVOJUMI Jaunākā skolas vecuma bērniem

Redaktors /. Baltvilks. Mākslinieciskais redaktors A. Sprūdis. Tehniskā redaktore G. Sļepkova. Korektore /. Indāne.

Nodota salikšanai 24.11.77. Parakstīta iespiešanai 10.02.78. Formāts 70 x 90/16. Tipogrāfijas papīrs JV» 1. Latiņu garnitūra. Augstspiedums. 6 fiz. iespiedi.; 7.02 uzsk. iespiedi.; 6,95 izdevn. 1. Metiens 30 000 eks. Pasūt. IN» 4238. Cena 40 kap. Izdevniecība «Liesma», 226047 Rīgā. Padomju bulv. 24. Izdevn. № 205/29078-B-432. Iespiesta Latvijas PSR Ministru Padomes Valsts izdevniecību, poligrāfijas un grāmatu tirdzniecības lietu komitejas tipogrāfijā «Cīņa», 226011 Rīgā, Blaumaņa ielā 38/40.

1

Arba — rati.

2

Cadra — viegla seģene.

3

Z u r n a — stabulei līdzīgs pūšamais mūzikas instruments.

4

Mošeja — musulmaņu baznīca.

5

Minarets — augsts tornis pie mošejas.

6

Muedzins — musulmaņu reliģiskā kulta kalps, kas no minareta aicina ticīgos uz lūgšanu.

7

N a r d i — nacionāla spēle.

8

Calma — vīriešu galvassega.

9

Firmans — valdnieka dekrēts, rīkojums, pavēle.

10

A r k ā n s — gara virve ar cilpu galā zirgu un citu dzīvnieku ķeršanai.

Content

Atakišijevs Ali Satars Ibrahima piedzīvojumi

Pirmais piedzīvojums. IBRAHIMS TIRGŪ GLU21 NEJAUŠI IEGŪST DRAUGU

Otrais piedzīvojums. IBRAHIMS BEZMAZ VAI IEKUĻAS NEPATIKŠANĀS.

Trešais piedzīvojums. SĀKAS BRĪNUMAINI NOTIKUMI, KAS PĀRVĒRS VISU IBRAHIMA DZĪVI

Ceturtais piedzīvojums. NEKAS BRIESMĪGS NENOTIEK, TIKAI VECMĀMIŅA FATIMA NOBĪSTAS

Piektais piedzīvojums. LASĪTĀJS UZZINĀS, KĀ IBRAHIMS GĀJA MEKLĒT SAVU LĪGAVU

Sestais piedzīvojums. LASĪTĀJS IEPAZĪSTAS AR BARGO UN VISSPĒCĪGO VEZĪRU

Septītais piedzīvojums. IBRAHIMAM LAIMĒJAS SASTAPT PRINCESI

Astotais piedzīvojums. NOTIKUMOS IEJAUCAS VECĀ BURVE,VIŅA NOLAUPA PRINCESI

Devītais piedzīvojums. LASĪTĀJS SAPRATĪS, KA PAT PAVISAM PARASTS CILVĒKS VAR LIDOT PA GAISU UN PANAKT SAVU LAIMI

Desmitais piedzīvojums. CĪŅA VEZIRA PILĪ, KAS IBRAHIMAA\ BEZMAZ VAI MAKSĀ DZĪVĪBU

Vienpadsmitais piedzīvojums. LASĪTĀJS UZZINĀS, KA PAT VISUVARENAIS IFRITS DAŽKĀRT NE NIEKA NESPEJ

Divpadsmitais piedzīvojums. IBRAHIMAM NĀK PALĪGĀ VIŅA UZTICAMIE DRAUGI — BALTAIS RUNCIS UN BALTAIS SUNS

Trīspadsmitais piedzīvojums. STĀSTĪTS PAR TO, KA PRĀTS, DROSME UN VEIKLĪBA IR VAIRĀK VĒRTA NEKĀ BURVESTĪBA

Četrpadsmitais piedzīvojums. PĒDĒJAIS IBRAHIMA PIEDZĪVOJUMS, PĒC KURA VIŅA DZĪVĒ VARBŪT VAIRS NEATGADĪSIES TIK APBRĪNOJAMI NOTIKUMI...

SATURS

1