Stīla Daniela

Ilgais mājupceļš

Daniela Stīla

Ilgais mājupceļš

Mirušajiem bērniem, kurus mēs zinām un kurus mums būtu vajadzējis zināt. Un tiem, kas to ir pārcietuši, kas dzīvojuši ar briesmīgo apziņu, ka viņu dzīvība un dvēsele atrodas pastāvīgās briesmās... bērniem, kuri nākuši no kara, kam vajadzētu likt mums raudāt vairāk par jebkuru citu karu.

Kaut mēs kļūtu tik gudri un tik drosmīgi, lai viņus aizsargātu. Lai neviens bērns vairs nezaudētu dzīvību, tāpēc ka viņam pietrūcis mūsu mīlestības, mūsu drosmes un mūsu žēlsirdības.

Un Tomam, kura dēļ esmu pietiekami drosmīga, lai to pateiktu.

No visas sirds un mīlot -

d. s.

1. nodaļa

Gaiteni skaļi tikšķēja pulkstenis, un Gabriela Hariso-ne klusi stāvēja ģērbistabas necaurredzamajā tumsā. Telpa bija pilna ar ziemas mēteļiem, kas skrāpēja sešus gadus vecās meitenes seju un vājo augumiņu, viņai, cik tālu vien iespējams, spraucoties aiz tiem. Virzīdamās vēl dziļāk, Gabriela paklupa pār mātes ziemas zābakiem. Meitene zināja, ka šeit viņu neviens neatradīs. Viņa jau agrāk te bija slēpusies, ģērbistaba vienmēr bija noderējusi par labu paslēptuvi, vietu, kur viņi nemūžam neiedomājās ieskatīties, it īpaši tagad, Ņujorkas vasaras karstumā.

Izdzirdējusi tuvojamies apslāpētu soļu troksni, Gabriela nogaidot sastinga turpat, kur stāvējusi, plati ieplestām acīm, tik tikko uzdrīkstēdamās elpot. Garām kā ātrvilciens cauri pilsētai aizkla-bēja mātes augstpapēžu kurpes, un meitene gandrīz juta garām sejai pabrāžamies gaisa straumi, sniedzot atvieglojumu pārpildītajā telpā. Gabriela atļāvās atkal ieelpot, tikai vienu reizi, bet tad no jauna aizturēja elpu, it kā skaņa, kas rodas elpojot, varētu pievērst mātes uzmanību. Pat būdama tikai sešus gadus veca, viņa zināja, ka mātei piemīt pārdabiskas spējas. Māte spēja viņu atrast jebkur, gandrīz it kā varētu saost Gabrielas smaržu, it kā viņu nenovēršami, neizbēgami vilktu pie bērna, un viņas tumši brūnās, gandrīz melnās acis šķita visu redzam, visu zinām.

Gabriela zināja, lai ari kur viņa slēptos, beigu beigās māte viņu atradis. Taču viņa slēpās tik un tā, juta vajadzību vismaz mēģināt no mātes izbēgt.

Gabriela bija pārāk sīka savam vecumam, pārāk maza augumā, pārāk viegla svarā, un milzīgās, zilās acis un mīkstie, gaišie mati viņu darīja mazliet līdzīgu elfai. Ļaudis, kuri Gabrielu nepazina, sacīja, ka viņa atgādinot eņģelīti. Lielākoties viņa izskatījās satrūkusies, gluži kā eņģelis, kas nokritis uz zemes, īsti nezinot, ko šeit var gaidīt. Nekas no visa, ko viņa bija piedzīvojusi sešos īsajos gados, nelīdzinājās tam, ko viņai būtu varējuši solīt debesīs.

Garām atkal aizklabēja mātes augstpapēžu kurpes, šoreiz niknāk sitoties pret grīdu. Gabriela instinktīvi nojauta, ka meklējumi sasnieguši kulmināciju. Ap šo laiku skapis viņas pašas istabā jau būs izvandīts, tāpat kā pieliekamais zem kāpnēm aiz virtuves, šķūnītis pie mājas dārzā. Viņi dzīvoja īst-saidā, šaurā pilsētas mājā ar mazu, rūpīgi koptu dārziņu. Māte necieta dārza darbus, taču divas reizes nedēļā šurp nāca japānis apgriezt krūmus, nopļaut sīko zāliena gabaliņu un uzturēt to kārtībā. Māte vairāk par visu necieta nekārtību, viņa necieta troksni, necieta netīrību, necieta melus, necieta suņus, bet vairāk par visu - Gabrielai bija pamatots iemesls tādām aizdomām - viņa necieta bērnus. Bērni meloja, teica māte, bērni sacēla troksni un, pēc mātes vārdiem, bija pastāvīgi netīri. Gabrielai vienmēr tika aizrādīts, lai nesasmērējas, lai uzturas savā istabā un neko neizjauc. Viņai nebija ļauts klausīties radio vai lietot krāsu zīmuļus, jo, kad meitene to darīja, viņai vienmēr gadījās visu ar tiem notraipīt. Reiz Gabriela bija sabojājusi savu labāko kleitu. Tas notika, kamēr tētis bija projām kādā vietā, ko sauca par Koreju. Viņš bija projām divus gadus un atgriezās pirms gada. Viņš joprojām kaut kur sienas skapja dziļumā glabāja formastērpu. Gabriela reiz slēpjoties bija to redzējusi. Formastērpam bija spožas pogas, un tas bija šūdināts no asa auduma. Viņa nekad nebija redzējusi to tēvam mugurā. Tēvs bija gara auguma, slaids un izskatīgs, ar tādas pašas krāsas acīm kā viņai, gaišiem matiem kā viņai, tikai nedaudz tumšākiem. Kad tēvs atgriezās no kara, Gabriela domāja, ka viņš atgādina princi no pasakas par Pelnrušķīti. Savukārt māte izskatījās kā karaliene no dažām grāmatām, kuras Gabriela lasīja. Viņa bija skaista un eleganta, bet vienmēr dusmīga. Viņu ļoti kaitināja tādi sīkumi kā, piemēram, tas, kā Gabriela ēda, it sevišķi, ja viņai kaut kur nobira drupatas vai apgāzās glāze. Reiz viņa bija aplējusi ar sulu mātes kleitu. Šajos gados meitene bija izdarījusi daudz ko tādu, ko viņai nenāktos darīt.

Gabriela atcerējās to visu, zināja, ko nedrīkst, un ļoti pūlējās, lai kļūdas vairs neatkārtotos, taču neko nespēja līdzēt. Viņa negribēja nevienu sarūgtināt, negribēja, lai māte uz viņu dusmojas. Viņa nebija domājusi tīšām nosmērēties, nomest kaut ko uz grīdas vai aizmirst skolā cepuri. Tic bija nelaimes gadījumi, kā viņa vienmēr paskaidroja, lielajām acīm lūdzot māti apžēloties. Taču nezin kāpēc, par spīti viņas pūlēm, negribētais vienmēr notika.

Smailie papēži atkal pagāja garām ģērbistabai, šoreiz lēnāk, un Gabriela zināja, ko tas nozīmē. Meklējumi tuvojās beigām. Māte bija tos sašaurinājusi līdz pēdējām paslēptuvēm, un tagad tas bija tikai laika jautājums, kad māte viņu atradīs. Bēms ar milzīgajām acīm domāja, vai neatklāt savu atrašanās vietu, jo reizēm māte bija teikusi, ka Gabriela nesaņemtu sodu, ja būtu bijusi pietiekami drosmīga, lai to izdarītu. Taču lielākoties viņai nebija drosmes. Reizi vai divas viņa bija mēģinājusi, bet vienmēr pārāk vēlu, un māte sacīja, ka viss būtu bijis citādi, ja viņa būtu atzinusies agrāk. Viss būtu bijis citādi, ja Gabriela uzvestos, kā pienākas, ja viņa atbildētu, kad tu- viņu runā, vai klusētu, kad ar viņu nerunā, ja viņa turētu savu istabu kārtībā, ja viņa nestumdītu ēdienu pa šķīvi un neļautu zirņiem pārkrist pāri malai, atstājot taukainus plankumus uz galda. Ja vien Gab-riela iemācītos uzvesties, runātu tikai tad, kad viņu uzrunā, un nešļūkātu ar kājām dārzā. Gabrielas trūkumu un pārkāpumu saraksts bija bezgalīgs. Meitene ļoti labi zināja, cik briesmīga viņa ir, cik slikta bijusi visu mūžu, cik ļoti būtu mīlētājā vien censtos darīt to, ko liek, un cik neiespējami bija viņu mīlēt, tāpēc ka viņa pastāvīgi sāpināja savus vecākus. Gabriela zināja, ka viņa ir slikts bērns, skumja vilšanās abiem vecākiem, un ļoti to pārdzīvoja. Šī apziņa kā smaga nasta klājās pār visu meitenes īso mūžu. Viņa darītu visu, lai tā nebūtu, lai izcīnītu vecāku mīlestību un atzinību, taču līdz šim bija cietusi vienīgi pilnīgu sakāvi. Māte pastāvīgi lika to saprast. Gabriela par to maksāja ar mūžīgiem savu neveiksmju atgādinājumiem.

Šoreiz soļi apstājās pie ģērbistabas durvīm, un īsu brīdi valdīja neciešams klusums, bet tad durvis piepeši tika atrautas vaļā. Līdz telpas dziļumam, kur slēpās Gabriela, iespraucās gaisma, un viņa aizvēra acis, it kā sargādamās no tās. Līdz viņai nonāca tikai niecīgs gaismas stariņš, taču meitenei tas šķita kā visspožākais uzliesmojums. Gabriela saoda mātes spēcīgo parfīmu un juta viņas klātbūtni. Mātes apakšsvārki nošvīkstēja, un skaņa Gabrielas ausīm izklausījās kā brīdinājums. Tad mēteļi lēnām tika pastumti sāņus, izveidojot dziļu kanjonu, kas veda tieši līdz telpas dibensienai. Uz ilgu, klusuma pilnu mirkli Gabrielas un mātes skatieni sastapās. Neatskanēja ne skaņa, ne vārdi, nekas nenotika. Gabriela neko nepaskaidroja, neatvainojās, pat neraudāja. Viņas jau tā pārāk lielās acis šķita kļūstam vēl lielākas, vērojot neizbēgamo niknumu augtin augam mātes skatienā. Nākamajā mirklī ar pārcilvēcisku žestu mātes roka pašāvās uz priekšu, satvēra meiteni aiz vienas rokas, parāva viņu gaisā un izvilka no slēptuves tādā ātrumā, ka gaiss šķita izplūstam no Gabrielas plaušām ar klusu, šņācošu troksni, viņai nedroši atkal nostājoties uz kājām blakus mātei. Jau nākamajā mirklī pār mei-tcni nokrita pirmais sitiens, nogāžot viņu zemē ar tādu spēku, ka bērnam aizrāvās elpa. Mātei spēcīgi iesitot meitenei pa pakausi, tad atkal pieraujot kājās ar vienu roku, kamēr ar otru viņa no visa spēka iepļaukāja Gabrielu pa seju, neatskanēja ne sāpju šņuksti, ne mazākā skaņa. Gabrielai sitiena troksnis šķita apdullinošs kā pērkona grāviens.

-Tu atkal slēpies! - meitenei uzkliedza garā, slaikā sieviete. Viņa bija gandrīz vai skaista, varētu būt skaista, ja vien viņas skatiens būtu bijis citāds, ja viņas vaibstus nebojātu nevaldāms niknums. Viņas garie, tumšie mati bija savīti vaļīgā mezglā. Viņa bija eleganta un gracioza, ar glītu augumu. Viņai mugurā bija labi piegriezta kleita no dārga, tumšzila zīda, un viņa nēsāja divus smagus safīra gredzenus. Tagad tie, kā vienmēr, bija atstājuši nospiedumus uz Gabrielas sejas. Meitene bija guvusi sīku skrambu uz pakauša un koši sarkanas pirkstu nospiedumu pēdas vietā, kur bija ķērusi pļauka, un uz vaiga jau kļuva redzams pietūkums no gredzena. Iepļaukājusi bērnu vēlreiz un sapurinājusi viņu, turot aiz abām rokām, Elīze Harisone sāka kliegt sīkajā, nelaimīgajā sejiņā: - Tu vienmēr slēpies! Vienmēr sagādā mums problēmas! No kā tu tagad baidies, tu sīkaļa? Ko tu esi izdarījusi? Tu taču kaut ko izdarīji, vai ne? Protams, izdarīji... kādēļ tad tev būtu jāslēpjas?

- Es neko neizdarīju... Zvēru... - Gabriela tvēra pēc gaisa, un vārdi nebija skaļāki par čukstu. Sitieni, šķiet, bija atņēmuši meitenei visus spēkus, izspieduši visu dzīvību no bērna dvēseles. Asaru pilnām acīm viņa lūdzoši pavērās augšup uz māti. - Piedod, māmiņ... Lūdzu, piedod!

- Nē, nemaz neprasi... tu nekad nenožēlo... tu nekad nejūties vainīga, vai ne? Tu visu laiku dari mani traku, atļaujoties visādas muļķības, piemēram, slēpjoties... Ko tu gaidi no mums... nožēlojamais bērns! Mans Dievs, es nespēju noticēt, kas mums ar tēvu tik jāpacieš... - To teikusi, viņa atgrūda bērnu, un Gabriela aizslīdēja pa rūpīgi ievaskoto grīdu dažus soļus tālāk, bet nekad tik tālu, lai zilajā zamša augstpapēžu kurpē ieautā kāja, kas tobrīd aklā naidā iespēra pa bērna drebošo augšstilbu, viņu neķertu. Lielākie zilumi vienmēr bija uz meitenes kājām un rokām, uz ķermeņa daļām, kas palika apslēptas apkārtējo skatieniem. Sejai nodarītie kaitējumi parasti nozuda dažās stundās. Šķita, ka māte intuitīvi nojauš, kurp vērst sitienus. Viņa to bija labi apguvusi. Viņa vingrinājās gadiem ilgi. Nu jau gandrīz visu Gabrielas mūžu.

Mātei pie kājām guļošā Gabriela nedzirdēja ne nožēlas, ne mierinājuma vārdus. Ne mazākos mēģinājumus atvainoties vai viņu mierināt. Meitene zināja, ka tad, ja piecelsies pārāk ātri, mātei var sākties jauna dusmu lēkme, tāpēc ar noliektu galvu, klusām asarām ritot pār vaigiem, joprojām viebjoties sāpēs no mātes sitieniem, viņa labu laiku nogaidīja. Gabriela zināja, ka, ieraugot asaru notriepto seju, māte kļūs vēl niknāka, tāpēc gulēja, pievērsusi skatienu grīdai, it kā spētu izzust, ja vien paliktu šeit mūžīgi sakņupuši.

- Celies augšā... ko tu gaidi? - Dzēlīgajiem vārdiem sekoja vēl viens rāviens aiz rokas un pēdējais sitiens pa galvu. - Mans Dievs, Gabriela... es tevi ienīstu... nožēlojamais bērns... paskaties, cik tu esi pretīga... tu esi viscaur netīra... paskaties uz savu seju! - Piepeši nezin no kurienes uz eņģelim līdzīgās sejiņas bija parādījušies divi netīri, ar asarām sajaukušies traipi.

Ikviens, kam piemīt kaut nedaudz cilvēcīgu jūtu, būtu iežēlojies, bērnu redzot, taču ne Gabrielas māte. Elīze Harisone bija būtne no citas pasaules un viss kas cits, tikai ne māte. Agrā bērnībā vecāku pamesta, aizsūtīta dzīvot pie krustmātes Mi-nesotā, viņa bija mitusi aukstā, vientuļā pasaulē ar neprecēto krustmāti, kas reti bija ar viņu runājusi un lielākoties likusi viņai nest malku vai rakt sniegu aukstajās ziemās. Tolaik valstī bija sākusies depresija, viņas vecāki, zaudējuši gandrīz visu naudu, par atlikušo mazumiņu bija pārcēlušies dzīvot uz Eiropu. Viņu pasaulē un viņu sirdīs nebija vietas Elīzei. Difterija bija atņēmusi viņiem dēlu, Elīzes brāli, un ne viens, ne otrs nekad nebija lolojis īpaši siltas jūtas pret meitu. Elīze bija dzīvojusi pie krustmātes Minesotā līdz astoņpadsmit gadu vecumam, bet pēc tam atgriezusies Ņujorkā, kur apmetusies pie radiem. Divdesmit gadu vecumā viņa bija sastapusi Džonu Harisonu un vēl pēc diviem gadiem ar viņu apprecējusies. Džonu, kas bija Elīzes brāļa draugs, viņa bija pazinusi kopš bērnības. Viņa vecākiem bija veicies vairāk nekā Elīzes vecākiem. Viņu mantība depresijas laikā bija palikusi neskarta. Piedzimis labā ģimenē, labi audzināts, ieguvis labu izglītību, lai gan bez tālejošiem mērķiem un pavāju raksturu, Džons bija dabūjis darbu bankā un drīz vien pēc tam sastapis Elīzi. Viņas skaistums acumirklī bija Džonu savaldzinājis.

Tolaik Elīze bija piemīlīga un jauna, varētu teikt, pat skaistule, un viņai piemita vēsums, kas Džonu darīja vai traku. Viņš lūdzās, viņš krita ceļos, viņš aplidoja, viņš izmisīgi gribēja ar Elīzi apprecēties, un, jo vairāk Džons pēc viņas tiecās, jo vairāk viņa izvairījās. Pagāja gandrīz divi gadi, kamēr Džonam izdevās pārliecināt Elīzi kļūt par viņa sievu. Viņš gandrīz nekavējoties bija gribējis bērnus, nopircis viņai skaistu māju un tik ļoti ar sievu lepojās, ka gandrīz dziedāja kā gailis ik reizes, kad viņu ar kādu iepazīstināja. Taču pagāja vēl gandrīz divi gadi, līdz viņam izdevās pierunāt Elīzi laist pasaulē bērnu. Elīze vienmēr atrunājās, ka viņai nepieciešams vairāk laika. Lai gan viņa to neteica atklāti, bērni nebija tas, ko viņa patiesībā vēlējās. Pašas bērnība bija tik nepatīkama, ka Elīzi īpaši nevaldzināja doma par bērniem. Taču Džonam tas bija tik svarīgi, ka beigu beigās viņa piekāpās. Un gandrīz tūdaļ pat to nožēloja. Viņa pārcieta smagu grūtniecību, līdz pat pašām beigām mocījās ar nelabumu, bet dzemdības izrādījās šausmīgas. Elīze skaidri zināja, ka nekad vairs neko tamlīdzīgu neatkārtos un mūžam atcerēsies. Pēc Elīzes domām, par spīti dievīgajam sār-tajain sainītim, kas nākamajā dienā tika ielikts viņas rokās, mokas nebija tā vērtas. Turklāt jau pašā sākumā viņa jutās aizkaitināta, redzot, cik daudz uzmanības Džons pievērš bērnam. Kaislība līdzinājās tai, ko viņš kādreiz bija veltījis Elīzei, un piepeši šķita, ka viņš spējīgs domāt vairs vienīgi par Gabrielu... vai viņai ir pietiekami silti... vai viņa nav nosalusi... vai viņa ir paēdusi... vai kāds ir nomainījis viņas autiņus... vai Elīze ir redzējusi, cik brīnišķīga izskatās meitiņa, kad smaida... Pēc Džona domām, bija zīmīgi, ka mazā tik ļoti līdzinājās savai mātei. Viņā klausoties vien, Elīzei gribējās kliegt ik reizes, kad viņa redzēja savu meitu.

Viņa ātri vien atgriezās pie savām nodarbēm, gāja iepirkties, uz pēcpusdienas tējas dzeršanām un lenču ar draudzenēm. Vairāk nekā jebkad viņa gribēja vakaros tikt projām no mājas. Bērns viņu ne mazākajā mērā neinteresēja. Vairākām sievietēm, ar kurām viņa trešdienu pēcpusdienās spēlēja bridžu, Elīze atzinās, ka bērns viņai šķiet neiedomājami garlaicīgs un pretīgs. Pārējās tas uzjautrināja. Elīze runāja tik atklāti, ka viņām bijajāsmejas. Lai nu kas, mātes jūtas viņai piemita mazāk nekā jebkad agrāk. Taču Džons bija pārliecināts, ka pamazām viņai tās attīstīsies. Daži cilvēki gluži vienkārši neprata apieties ar zīdaiņiem, viņš sev sacīja ik reizes, kad redzēja sievu kopā ar Gabrielu. Viņa joprojām bija ļoti jauna, tikai divdesmit četrus gadus veca, un ļoti skaista. Džons bija pārliecināts, ka tad, kad mazulīte sāks darīt ko interesantāku, viņa ātri vien iekaros mātes sirdi. Taču tāda diena nepienāca ne Elīzei, ne Gab-rielai. Patiesībā, kad Gabriela sāka rāpot, raudama visu zemē, celties kājās, turoties pie kokteiļu galdiņa un nometot uz grīdas pelnutraukus, Elīze kļuva vai traka.

- Mans Dievs... paskaties, kādu jucekli tas bērns saceļ... viņa pastāvīgi kaut ko nomet zemē un saplēš, un viņa vienmēr ir noķēpājusies ar kaut ko...

- Viņa taču ir maziņa, Ela... - Džons ar maigumu sacīja, paceldams Gabrielu uz rokām, samīļodams viņu un kutinādams mazulītei punci.

- Pārstāj, tas ir pretīgi! - stingri noteica Elīze, noraudzīdamās viņā ar riebumu. Atšķirībā no Džona Elīze meitai ne-

* *

kad nepieskārās. Auklīte, kuru viņi bija pieņēmuši jau pašā sākumā, visu ātri vien saprata un dalījās savās domās ar bērna tēvu. Viņa sacīja, ka Elīze esot greizsirdīga uz mazo. Džonam tas izklausījās smieklīgi, bet ar laiku pat viņš sāka brīnīties. Ik reizes, kad viņš runājās ar bērnu vai paņēma to rokās, Elīze sadusmojās, un ap to laiku, kad Gabriela sasniedza divu gadu vecumu, Elīze sita viņai pa rokām vienmēr, kad mazā tās pastiepa, lai kaut kam pieskartos viņu dzīvojamā istabā vai guļamistabā. Viņa domāja, ka Gabrielai būtu jāļauj uzturēties vienīgi bērnistabā, un tā arī pateica.

- Mēs nedrīkstam viņu šeit ieslēgt, - iebilda Džons, atrodot Gabrielu bērnistabā ik reizes, kad pārnāca mājās no darba.

- Viņa visu sabojā, - kā parasti dusmīga, atbildēja Elīze. Taču vēl vairāk viņa sadusmojās, kad Džons izteicās, cik skaisti ir Gabrielas mati, cik brīnišķīgas viņas cirtas. Jau nākamajā dienā Gabriela pirmo reizi mūžā apmeklēja frizieri. Elīze lika auklei aizvest viņu pie “Best & Co. ”, un, kad viņas atgriezās, cirtas bija pazudušas. Kad Džons pauda pārsteigumu, Elīze paskaidroja, ka tas esot veselīgi matiem.

īstena sāncensība aizsākās, kad Gabriela sāka runāt teikumos un spiegdama mēdza skriet pa gaiteni pretī tēvam. Nojauzdama tuvās briesmas, viņa parasti apmeta lielu līkumu apkārt mātei. Elīze tik tikko valdījās, vērojot, kā Džons ar bērnu rotaļājas, un, kad viņš beigu beigās sāka pārmest Elīzei, cik maz laika viņa pavadot ar bērnu, Elīzes un vīra attiecībās sāka rasties nepārejama plaisa. Viņai riebjoties klausīties, kā Džons tītinās ap bērnu. Pēc viņas domām, tas neesot vīrišķīgi un Džons uzvedoties patiešām pretīgi.

Gabriela pirmoreiz saņēma sitienus trīs gadu vecumā, rītā, kad viņa nejauši bija nometusi no brokastu galda šķīvi un to saplēsusi. Elīze neapmierināta sēdēja viņai blakus, dzerot rita kafiju, un acumirklī, kad nokrita šķīvis, bez kavēšanās pastiepa roku un viņu iepļaukāja.

- Nekad tā vairs nedari... saprati? - Gabriela bija raudzījusies viņai pretī platām, asaru pilnām acīm, ar šokā un bēdās sastingušu seju. - Vai dzirdēji, ko es teicu? - Elīze vēlreiz uzkliedza bērnam. Ap to laiku meitenītes cirtas atkal bija ataugušas, un milzīgās, zilās acis apjukušas vērās pretī mātei. -Atbildi!

- Piedod, māmiņ...

Tikko bija ienācis Džons un, neticot savām acīm, noraudzījās, kas notiek, taču viņš bija tik satriekts, ka neko nedarīja, lai to pārtrauktu. Viņš baidījās iejaukties un vērst situāciju vēl ļaunāku. Viņš nekad nebija redzējis Elīzi tik sadusmotu. Trīs gadi dusmu, greizsirdības un vilšanās lauzās uz āru kā aizturēts vulkāna izvirdums.

- Ja tu vēl kādreiz tā izdarīsi, Gabriela, es tevi nopēršu! -draudīgi noteica Elīze, purinot bērnu aiz abām rokām, līdz meitenei sāka klabēt zobi. - Tu esi ļoti, ļoti palaidnīga meitene, bet nevienam nepatīk palaidnīgi bērni.

Gabriela palūkojās no mātes niknumā pietvīkušās sejas uz durvīs stāvošo tēvu, taču viņš neko neteica. Viņš baidījās ko teikt. Tiklīdz Elīze ievēroja Džona klātbūtni, viņa paņēma bērnu uz rokām un, aiznesusi uz viņas istabu, atstāja tur bez brokastīm. Pirms aiziešanas viņa apveltīja mazo ar spēcīgu pļauku pa dibenu. Gabriela palika šņukstot guļam uz gultas, bet māte devās atpakaļ brokastot.

- Tā nevajadzēja darīt, - klusi sacīja Džons, kad Elīze atgriezās, lai izdzertu otru kafijas tasi. Viņš redzēja, ka sievai trīc rokas, un viņa joprojām izskatījās sadusmota.

- Ja es to nedarīšu, beigās no viņas iznāks mazgadīga noziedzniece. Disciplīna bērniem nāk par labu.

Džona vecāki pret viņu bija izturējušies laipni, un Elī-zes reakcija viņu joprojām pārsteidza. Taču viņš zināja, ka meita Elīzi padarījusi ārkārtīgi nervozu. Kopš Gabrielas piedzimšanas Elīze nekad vairs nebija gluži tāda pati kā agrāk un pēdējā laikā vienmēr par kaut ko dusmojās arī uz viņu pašu. Cerības uz lielu, laimīgu ģimeni Džonam jau sen bija pagaisušas.

- Es nezinu, ko Gabriela izdarījusi, ka tu esi tik sarūgtināta, bet tas nevarēja būt nekas pārāk briesmīgs, - Džons rāmi sacīja.

- Viņa tīšām nometa uz grīdas šķīvi un to saplēsa. Es necietīšu nekādas kaprīzes! - asi noteica Elīze.

- Varbūt tā bija nejaušība, - Džons sacīja, mēģinādams viņu nomierināt, taču rezultātā tikai pasliktinādams situāciju. Viņš nespēja pateikt neko, lai aizstāvētu meitu. Elīze gluži vienkārši negribēja viņu uzklausīt.

- Gabrielas disciplinēšana ir manā ziņā, - caur sakostiem zobiem sacīja Elīze. - Es tev nemācu, kā vadīt biroju, -viņa noteica un aizgāja no galda.

Nākamajos sešos mēnešos Gabrielas “disciplinēšana” kļuva par mātes vienīgo nodarbošanos. Vienmēr atradās kāds jauns noziegums, ko meitene bija izdarījusi, kas prasīja pļauku, pērienu vai sitienu. Rotaļāšanās dārzā, nosmērējot ar zāli ceļgalus, kaitēšanās ar kaimiņu kaķi, saskrāpējot roku vai novārtot kleitu, kritiens uz ielas, nobrāžot ceļus un notraipot ar asinīm apģērbu un zeķes, bija īpaši smagi nodarījumi, par ko

Gabrielai bija jāsamaksā ar bērna piekaušanu tieši pirms ceturtās dzimšanas dienas. Džons zināja par izrēķināšanos un redzēja to daudzreiz notiekam, taču domāja, ka nespēj apturēt Elīzi, jo pat viņa mēģinājumi pēc tam mierināt bērnu izraisīja

jaunus un vēl smagākus dusmu uzliesmojumus, tāpēc kļuva vienkāršāk pieņemt Elīzes paskaidrojumus, kādēļ viņai vajadzējis meiteni sist, iepļaukāt vai nopērt. Beigu beigās viņš nolēma, ka labāk neteikt neko, un mēģināja nedomāt par to, kas notiek ar meitu. Viņš mēģināja sev iestāstīt, ka Elīzei, iespējams, taisnība. Viņš to nezināja. Varbūt disciplīna bērniem tiešām nāk par labu, ja jau Elīze tā saka.

Džona vecāki bija gājuši bojā autokatastrofā, un nebija neviena, ar ko Džons varētu aprunāties, neviena, kam viņš uzdrošinātos izstāstīt, ko Elīze nodara Gabrielai.

Gabriela neapšaubāmi bija paraugbērns. Viņa gandrīz nemaz nerunāja, rūpīgi nokopa galdu, savā istabā akurāti salocīja apģērba gabalus, darīja visu, ko viņai lika, un nekad neiebilda savai mātei. Varbūt Elīzei bija taisnība. Rezultāts katrā ziņā bija iespaidīgs. Un, kad bērns apsēdās ar vecākiem pie vakariņu galda, viņas acis mazajā sejiņā šķita milzīgas un viņa nerunāja ne vārda. Par nelaimi, viņas tēvs jauca šausmas ar labām manierēm.

Taču Elīzes ne tik labsirdīgajās acīs Gabriela vienmēr bija tālu no pilnības. Vienmēr atradās kaut kas, par ko viņu norāt, par ko sodīt, vai arī jauns iemesls, lai sadotu viņai “pērienu”. Beigu beigās pērieni kļuva ilgstoši un biežāki, tie, šķiet, apzīmogoja ikvienu viņu saskarsmes reizi, tāpat kā purināšana, spēji sitieni un skaļas pļaukas pa jebkuru ķermeņa daļu. Reizēm Džons baidījās, ka Elīze varētu Gabrielu nopietni savainot, taču viņš neizteica nekādas piezīmes par sievas audzināšanas stilu. Izrādījās, ka klusēšana ir labākā drosmes daļa, un Džons darīja visu, ko spēja, lai sevi pārliecinātu, ka tas, kā viņa rīkojas, nav nepareizi, un piesargājās, lai neieraudzītu zilumus. Pēc Elīzes vārdiem, bērns pastāvīgi krita un bija tik neveikls, ka viņai nevarēja atļaut braukt ar divriteni vai mācīties braukt ar skrituļslidām. Aizliegumi, ko noteica māte, neapšaubāmi bija domāti meitenes pašas drošībai, bet zilumi - zīmes, ka viņa patiešām ir tik lempīga, kā Elīze apgalvoja.

Pienākot Gabrielas sestajai dzimšanas dienai, sitieni viņiem visiem bija kļuvuši par ieradumu. Džons no tiem izvairījās, Gab-riela tos gaidīja, bet Elīze nepārprotami no tiem guva baudu. Ja to kāds teiktu, viņa būtu sašutusi. Tie bija bērna paša labā, viņa apgalvoja. Tic bija “nepieciešami”. Tikai ar tiem Gabriela nekļuva vēl samaitātāka, nekā bija, Elīze būtu paskaidrojusi, un Gabriela pati zināja, cik patiesi slikta viņa ir. Ja viņa nebūtu slikta, mātei nevajadzētu viņu sist... ja viņa nebūtu slikta, tēvs neļautu mātei viņu sist... ja viņa nebūtu slikta, vecāki viņu būtu mīlējuši. Taču meitene labāk par visiem citiem zināja, cik nevērtīga viņa ir, cik patiesi briesmīgi ir viņas noziegumi. Gabriela to visu zināja, jo tā teica māte.

Guļot uz grīdas tajā vasaras pēcpusdienā, kad māte aiz vienas rokas rāva viņu augšā un vēlreiz iepļaukāja, pirms nosūtīja uz istabu, Gabriela redzēja tēvu stāvam durvīs. Viņa zināja, ka tēvs redzējis sišanu un, tāpat kā vienmēr, neko nav darījis, lai to aizkavētu. Kad Gabriela zagās tēvam garām, viņa acīs bija sērīgs skatiens, bet viņš neko neteica. Tēvs necentās meiteni mierināt, nemēģināja viņai pieskarties, viņš gluži vienkārši novērsās, lai neredzētu skatienu Gabrielas acīs, nespēdams to vairs izturēt.

- Ej uz savu istabu un nenāc laukā! - Gabrielas mātes vārdi skanēja viņai ausīs, meitenei uz pirkstgaliem ejot pa gaiteni un sīkajiem, drebošajiem pirkstiem taustot vaigu. Viņa zināja, ka nu jau ir liela, zināja, ka viņas nodarījumi, kas sadusmoja māti, bija patiešām briesmīgi. Iežogoties istabā un aizverot durvis, Gabrielai izlauzās šņuksts, un, pieskrējusi pie gultas, viņa satvēra savu lelli. Tā bija vienīgā rotaļlieta, ko meitenei atļāva paturēt, to viņai pirms nāves bija dāvājusi vecāmāte, viņas tēvamāte. Lellei bija lielas, zilas acis, skropstas, skaisti, gaiši mati, un

Gabriela lelli patiesi mīlēja. To sauca Meredita, un lelle bija vienīgais Gabrielas sabiedrotais. Piespiedusi lelli pie krūtīm, sēžot uz gultas un aijājot to šurpu turpu, Gabriela prātoja, kāpēc māte viņu tik stipri sit... kāpēc viņa pati ir tik briesmīga... un tobrīd viņa spēja atcerēties vienīgi tēva skatienu, viņam garām ejot. Tēvs šķita tik vīlies, it kā būtu cerējis, ka viņa būs labāka, nekā bija, ka viņa nebūs mazais briesmonis, kā pārmeta māte. Un Gabriela viņai ticēja. Viņa visu darīja nepareizi, to viņa zināja. Viņa tik ļoti centās, bet nespēja vecākiem nekādi izpatikt... nespēja atvairīt neizbēgamo... nespēja no tā izvairīties. Sēžot uz gultas un auklējot lelli, Gabriela dziļi sirdī zināja, ka tas nekad nebeigsies. Viņa nekad nebūs pieūekami laba, nekad neiekaros viņu mīlestību. Visu mūžu Gabriela bija zinājusi, ka vecāki viņu nemīl, un jau sen bija pārliecināta, ka nav pelnījusi mīlestību. Viņa nav pelnījusi neko citu kā vien sāpes, ar ko viņu apveltīja māte. Gabriela to zināja, tomēr prātoja, kāpēc tām vajadzēja būt tik stiprām... kāpēc māte vienmēr uz viņu dusmojās... ko viņa tādu izdarījusi, ka vecāki viņu ienīst... Guļot gultā un klusītēm raudot, viņa zināja tikai vienu - ka uz to nav nekādas atbildes un neviens viņu nespēj glābt. Pat ne tēvs. Visā pasaulē viņai bija tikai Meredita, vienīgā draudzene, viņas lellīte. Gabrielai nebija ne vecvecāku, ne krustmāšu vai tēvoču, ne draugu, brālēnu vai māsīcu. Viņai nekad neļāva rotaļāties ar citiem bērniem. Varbūt tāpēc, ka viņa bija tik palaidnīga. Visticamāk, ka arī bērniem viņa nepatiktu. Nevienam viņa nepatiktu. Kam gan varētu patikt tāda meitene, kas nepatika pat pašas vecākiem, kas bija tik slikta?... Gabriela zināja, ka nevar nevienam stāstīt, ko vecāki viņai dara, jo tas tikai pierādītu, cik viņa ir slikta, un, kad skolā vaicāja, kas noticis, Gabriela vienmēr sacīja, ka nokritusi pa kāpnēm vai paklupusi pār suni, pat ja viņiem tāda nebija. Viņa zināja, ka šo noslēpumu nedrīkst nevienam atklāt, jo citādi ļaudis uzzinās, cik viņa patiešām ir briesmīga, un to meitene negribēja.

Gabriela zināja ari to, ka tā nav vecāku vaina. Tā bija viņas pašas vaina, ka viņa ir tik slikta, ka tik bieži kļūdās, ka aizkaitina māti. Guļot gultā un to visu pārdomājot, Gabriela izdzirdēja vecāku balsis. Abi kliedza, kā tas bieži gadījās, un meitene zināja, ka ari tā ir viņas vaina. Reizēm, pēc tam, kad māte bija viņu sodījusi, viņa varēja dzirdēt tēvu kliedzam uz māti kā pašlaik. Gabriela nevarēja izšķirt vārdus, bet droši vien viņa bija vecāku strīda cēlonis... droši vien viņa bija vainīga... viņa bija vēl sliktāka, nekā māte sacīja. Viņas dēļ izcēlās strīdi. Viņas dēļ vecāki dusmojās viens uz otru. Viņa visus padarīja nelaimīgus, gandrīz tikpat nelaimīgus, cik nelaimīga bija pati.

Gabriela raudāja, līdz, krēslai iestājoties, aizmiga bez vakariņām, un iemiegot, vaigam sāpot un stilbam, kur māte bija iespērusi, sāpīgi pulsējot, viņa mēģināja domāt par citām vietām, citām lietām... par dārzu... vai parku... kurā pastaigājās laimīgi ļaudis... un bērni rotaļājoties smējās... visi rotaļājās un gribēja, lai arī viņa piedalās spēlēs... viņai tuvojās skaista, gara auguma sieviete un, pastiepusi rokas pretī, sacīja, ka mīlot viņu... Tā bija pati brīnišķīgākā sajūta pasaulē, un, par to domājot, viss pārējais nobālēja, un Gabriela iemiga, spiežot klāt savu lelli.

- Vai tu nebaidies, ka viņu kādu dienu nositīsi? - Džons zīmīgi vaicāja sievai, kas palūkojās uz viņu ar nicinājumu un izsmieklu. Viņš bija izdzēris vairāk nekā dažas glāzītes un noraudzījās Elīzē, viegli šūpodamies. Dzeršana bija sākusies apmēram tajā pašā laikā, kad sitieni. Tas bija vieglāk nekā pārtraukt bērna sišanu vai izskaidrot Elīzes izturēšanos. Dzeršana notrulināja izjūtas un padarīja neciešamo stāvokli gandrīz vai ciešamu - ja ne Gabrielai, tad viņam pašam.

- Varbūt viņa nekļūs par dzērāju kā tu, ja es viņai tagad iedzīšu mazliet saprāta. Tas varētu aiztaupīt daudz ciešanu nākotnē. - Elīze rāmi sēdēja uz dīvāna, ar nicinājumu noskatīdamās, kā viņš sajauc sev vēl vienu martīni.

- Pats draņķīgākais ir tas, ka tu pati tam tici.

- Tu gribi teikt, ka es pret viņu izturos pārāk stingri? -acīm redzami saniknota par izaicinājumu, noprasīja Elīze.

- Pārāk stingri? Pārāk stingri? Vai tu kādreiz esi paskatījusies uz Gabrielas zilumiem? Kā, tavuprāt, viņa pie tiem tikusi?

- Nekļūsti smieklīgs, meklējot tur manu vainu! Viņa krīt uz deguna ik reizes, kad velk kājās kurpes. - Elīze aizsmēķēja un, atgāzusies dīvānā, vēroja viņu dzeram martīni.

- Elīze, tu taču runā ar mani. Kuru tu gribi apmuļķot? Es zinu, kādas ir tavas jūtas pret meiteni... vai tad viņa... nabaga bērns, viņa to nav pelnījusi.

- Es arī ne. Vai tev ir kaut mazākā nojausma, kas man jāpārcieš? Aiz viņas cirtām un nevainīgajām, zilajām acīm, kurās tu esi tik ļoti iemīlējies, slēpjas īsts briesmonis.

Džons palūkojās uz sievu, it kā viņam no acīm būtu nokritis plīvurs, it kā to būtu aizslaucījis uzņemtais alkohola daudzums.

- Tu esi greizsirdīga uz viņu, vai ne, Ela? Tas ir visa cēlonis, vai ne? Tevi gluži vienkārši moka visparastākā greizsirdība. Tu esi greizsirdīga pati uz savu meitu.

- Tu esi piedzēries. - Elīze noraidoši atmeta ar roku, nevēlēdamās klausīties, ko viņš saka.

- Man ir taisnība, un tu to zini. Tu esi slima. Man tikai žēl, ka esam laiduši viņu pasaulē. Viņa nav pelnījusi tādu dzīvi, kādu mēs viņai sagādājam... kādu tu viņai sagādā... -Džons noņēma no sevis atbildību par sievas cietsirdību un ļoti lepojās ar to, ka nekad nav sitis Gabrielai. Taču viņš nekad arī nebija neko darījis, lai meitu aizstāvētu.

- Ja tu mēģini panākt, lai es justos vainīga viņas priekšā, tu velti pūlies. Es nejūtos vainīga. Es zinu, ko daru.

-Tiešām?Tu viņu piekauj praktiski katru dienu. Vai tādu dzīvi tu viņai esi paredzējusi? - Iztukšojot glāzi un izjūtot ceturtā martīni iespaidu, Džons izskatījās satriekts. Reizēm vajadzēja izdzert vairāk, lai noslīcinātu atmiņas par to, ko bija redzējis sievu darām.

- Viņa nav viegls bērns, Džon. Viņai jāsaņem mācība.

- Nu, to tu esi panākusi, Ela. Es nešaubos, ka Gabriela vienmēr atcerēsies, ko esam mācījuši. - Džona acis pamazām kļuva stiklainas.

- Es ceru. Ar bērniem nevajag daudz čubināties. Tas viņiem nenāk par labu. Viņa arī zina, ka man ir taisnība. Kad es viņu sodu, viņa nekad man nepretojas. Viņa zina, ka ir to pelnījusi.

- Gabriela ir pārāk nobijusies, lai tev pretotos, un tu to zini. Iespējams, meitene baidās, ka tu viņu nositīsi, ja viņa kaut ko sacīs vai mēģinās tev pretoties.

- Dieva dēļ, tu liec man izklausīties pēc slepkavas! -Elīze pārmeta vienu glīto kāju pāri otrai, bet nu jau vairākus gadus viņas izskats Džonu vairs nevaldzināja. Redzot, ko viņa dara bērnam, viņš bija sācis Elīzi ienīst, taču ne tik stipri, lai mēģinātu viņu apturēt vai pamestu. Džonam nebija drosmes to izdarīt, un pamazām viņš par to bija sācis ienīst arī pats sevi.

- Mums vajadzētu tuvākajos gados nosūtīt Gabrielu kaut kur mācīties, kaut vai tādēļ, lai viņa tiktu projām no šejienes, no mums abiem. Viņa to ir pelnījusi.

- Viņa ir pelnījusi pirms tam iegūt pienācīgu izglītību no mums.

- Vai tā tu to dēvē? Par izglītību? Vai tu redzēji zilumu viņai uz vaiga, kad viņa šovakar devās uz savu istabu?

- Līdz rītam tas būs nozudis, - mierīgi atteica Elīze.

Džons zināja, ka viņai, iespējams, taisnība, bet nevēlējās to atzīt. Šķita, ka Elīze vienmēr zināja, cik stipri drīkst atļauties sist, lai zilumi nekad nebūtu redzami uz Gabrielas atklātajām ķermeņa daļām. Pavisam kas cits parasti bija pēdas uz viņas augšstilbiem un augšdelmiem. Tur Elīze bija speciāliste.

- Tu neesi normāla, - tas bija viss, ko Džons sacīja sievai, nedrošā gaitā izejot no istabas. Viņa bija neliete, bet, šķiet, viņš tur neko nevarēja darīt. Pa ceļam viņš apstājās meitas istabas vaļējās durvīs un ielūkojās tumsā. Tur nebija manāmas nekādas dzīvības pazīmes, tikai klusums, arī gulta izskatījās tukša, bet, klusu iegājis istabā un ieskatījies ciešāk, Džons pašā gultas kājgalī ieraudzīja mazu vīkšķīti un zināja, ka tā ir Gabriela. Viņa vienmēr tā gulēja, paslēpusies gultā, lai māte domātu, ka viņas tur nav, ja iedomātos meklēt. Asaras sakāpa viņam acīs, noraugoties uz mazo, tikko saskatāmo šausmu iemiesojumu, kas bija viņa meita. Džons pat neuzdrošinājās pavilkt viņu atpakaļ līdz tukšajam spilvenam. Tas viņu vienīgi atsegtu jaunām Elī-zes dusmām, ja viņa ienāktu bērna istabā. Tāpēc, atstājis Gabrielu vienu pašu, vientuļu un šķietami aizmirstu, Džons pagriezās un devās tālāk pats uz savu istabu, prātodams par dzīves netaisnībām, necilvēcību, kas bija nākusi pār viņa bērna galvu, un tomēr, attālinoties no meitas, viņš zināja, ka neko neiespēj, lai viņu glābtu. Savā ziņā viņš bija tikpat bezspēcīgs pret savu sievu kā Gabriela. Un viņš ienīda sevi par to.

2. nodaļa

īsi pēc astoņiem namā, kas atradās Austrumu Sešdesmit devītajā ielā, sāka ierasties viesi. Tur bija saujiņa sabiedrībā labi pazīstamu cilvēku, krievu kņazs ar angļu meiteni un visas sievietes, ar kurām Elīze parasti spēlēja bridžu. Bija ieradies Džona Harisona bankas direktors ar sievu, un, ciemiņiem ierodoties, viesmīļi smokingos pasniedza šampanieti uz sudraba paplātēm, bet Gabriela paslēpusies sēdēja kāpņu augšgalā un skatījās. Viņai patika vērot sanākušos, kad vecāki rīkoja viesības.

Viņas māte izskatījās skaista melnā atlasa tērpā, un viņas tēvs šķita izskatīgs un elegants labi pieguļošā smokingā. Sieviešu kleitas, viņām ienākot vestibilā, laistījās, un dārgakmeņi dzirkstīja sveču gaismā, viņām paņemot šampanieša glāzes un it kā aizpeldot pretī balsu čalām un mūzikai. Elīzei un Džonam patika rīkot viesības. Pēdējā laikā viņi to darīja retāk, bet joprojām laiku pa laikam kārtīgi izklaidējās. Gabrielai patika vērot viesus, tiem ierodoties, un pēc tam gulēt savā istabā un klausīties mūziku.

Bija septembris, Ņujorkā atsākās rosīga sabiedriskā dzīve, un Gabrielai tikko bija palikuši septiņi gadi. Tāvakara svinībām nebija nekāda īpaša iemesla, vienkārši bija sapulcējušies ģimenes draugi, no kuriem Gabriela vienu otru pazina. Starp viesiem bija daži, kas viņai vienmēr bija patikuši un kas izturējās pret meiteni jauki tajās retajās reizēs, kad viņu redzēja, bet tas negadījās bieži. Viņu reti iepazīstināja ar vecāku draugiem, reti redzēja, nekad nepievēršot tam īpašu uzmanību. Gabriela gluži vienkārši tur bija, paslēpusies kāpņu augšgalā, lielākoties visu aizmirsta. Pēc Elīzes domām, bērniem nav jābūt redzamiem sabiedriskos pasākumos, turklāt Gabrielas esamībai viņu dzīvē Elīzes acīs nebija pilnīgi nekādas nozīmes. Šad tad kāds no draugiem apvaicājās par bērnu, lielākoties bridža klubā, un viņa atvairīja visus jautājumus ar graciozās rokas žestu kā traucējošu kukaini, kas nejauši gadījies ceļā un tikpat viegli aizmēžams. Mājā nekur neredzēja Gabrielas fotogrāfijas, lai gan tur bija daudzi Elīzes un Džona attēli sudraba rāmjos. Neviens nekad nefotografēja Gabrielu. Vecākiem nebija nekādas īpašas intereses iemūžināt viņas bērnību.

Ieraugot skaistu, gaišmatainu sievieti ienākam lejā vestibilā, Gabriela pasmaidīja. Mariannai Marksai mugurā bija balta šifona kleita, kas, viņai sarunājoties ar vīru un kustoties, šķita peldam. Viņa bija viena no vecāku tuvākajām draudzenēm, un viņas vīrs strādāja kopā ar Gabrielas tēvu. Mariannai ap kaklu mirdzēja dimantu kaklarota, un viņas rokas graciozi paņēma viesmīļa piedāvāto šampanieša glāzi. Taču nākamajā mirklī, it kā kaut ko nojauzdama, viņa pacēla skatienu un apstājās, kāpņu galā ieraudzījusi Gabrielu. Sievietes seja likās gaismas pielieta, un sveču mirdzumā gandrīz vai šķita, ka viņai ap galvu ir aura. Pēc brītiņa Gabriela aptvēra, ka viņai galvā ir niecīga dimantu tiāra. Gabrielai viņa izskatījās kā pasaku feja.

- Gabriela! Ko tu tur augšā dari? - Mariannas balss, viņai plati uzsmaidot un pamājot bērnam, kas sārtajā flane-

Ja naktskreklā slēpās uz augšējā pakāpiena, skanēja sirsnīgi un mīļi.

-Tss... - Bažīgi saraukusi pieri, Gabriela pielika pie lūpām pirkstu. Ja vecāki uzzinās, ka viņa šeit sēž, būs briesmīgas nepatikšanas.

-Ai... - Marianna Marksa acumirklī saprata vai domāja, ka saprot, un ašiem, viegliem soļiem uzskrēja pa kāpnēm pie Gabrielas. Viņai kājās bija baltas atlasa sandales uz augstiem papēžiem, kas nesacēla ne mazāko troksni, un viņas vīrs palika gaidām kāpņu pakājē, smaidot savai sievai un jaukajam bērnam, kas tagad, Mariannas apskauts, kaut ko čukstēja. - Ko tu šeit dari? Vēro viesus?

- Jūs izskatāties tik skaista! - Gabriela bijīgi sacīja, pamādama ar galvu. Marianna Marksa bija pilnīgs mātes pretstats. Viņa bija skaista un gaišmataina, ar lielām, zilām acīm kā Gabrielai un smaidu, kas šķita apgaismojam apkārtni. Gabrielai Marianna šķita vai pilna noslēpumainas burvības, un reizēm viņa nespēja vien pārstāt brīnīties, kāpēc viņai nevarēja būt tāda māte kā šī sieviete. Marianna bija apmēram mātes vecumā un vienmēr šķita noskumusi, kad sacīja, ka viņai neesot bērnu. Iespējams, kaut kur bija notikusi kļūda, iespējams, Gabriela bija domāta tādai sievietei kā Marianna, bet nejauši nonākusi pie saviem vecākiem... varbūt tāpēc, ka viņa bija tik slikta un viņu vajadzēja sodīt. Meitene nespēja iztēloties, ka Marianna varētu kādu sodīt. Viņa vienmēr bija laipna un sirsnīga un šķita tik laimīga, it sevišķi šobrīd, kad noliecās, lai noskūpstītu Gabrielu, un tajā brīdī Gabriela sajuta viņas silto, izsmalcināto parfīma smaržu. Gabriela necieta mātes parfīma smaržu.

- Vai tu uz brītiņu nevari nonākt lejā? - vaicāja Marianna, vēlēdamās paņemt meitenīti uz rokām un nonest sev līdzi lejā. Bērnam piemita kaut kas tāds, kas vienmēr viņu aizkustināja un iekaroja viņas sirdi, izraisot vēlēšanos meiteni mīlēt un aizsargāt. Viņa nezināja, kāpēc tas tā, bet Gabriela bija viena no tām retajām, trauslajām dvēselēm, kas aizskāra dziļākās stīgas un aizkustināja līdz sirds dziļumiem, kā šobrīd, kad Marianna saņēma bērna plaukstu savā. Tā bija sīka un auksta, un neizturami trausla. Tvēriens bija stingrs un gandrīz lūdzošs.

- Nē, nē... es nedrīkstu iet lejā... Māmiņa būs ļoti dusmīga. Viņa domā, ka esmu gultā, - čukstēja Gabriela. Viņa zināja, kāds būs sods par gultas atstāšanu un neklausīšanu pavēlēm, taču nekad nespēja pretoties kārdinājumam paskatīties, kā ļaudis ierodas uz viņas vecāku viesībām. Laiku pa laikam viņa saņēma par to atlīdzību kā šobrīd. - Vai tas ir īsts kronis? - Marianna viņas acīs izskatījās kā feja no pasakas par Pelnrušķīti, un Roberts Markss, kas pacietīgi gaidīja sievu kāpņu pakājē, šķita ļoti glīts.

- To sauc par tiāru. - Marianna smējās. Gabrielai vajadzēja viņu dēvēt vai nu par krustmāti Mariannu, vai Mar-ksa kundzi. Viņa zināja, ka par vecāku drauga vai kāda cita pieaugušā nosaukšanu vārdā draudēja bargi sodi. - Vai tā nav muļķīga? Tā piederēja manai vecmāmuļai.

- Vai viņa bija karaliene? - nopietni vaicāja Gabriela, pievērsusi Mariannai lielās, prātīgās acis, kas vienmēr ne visai izprotamu iemeslu pēc, toties spēcīgi, bija aizkustinājušas viņas sirdi.

- Nē, viņa bija tikai jocīga, veca kundze, kas dzīvoja Bostonā. Taču vienu reizi viņa tikās ar Anglijas karalieni, un tad viņa bija uzlikusi šo tiāru. Man joka pēc sagribējās to uzlikt šovakar. - To teikusi, Marianna uzmanīgi atsprādzēja tiāru no eleganti safrizētajiem gaišajiem matiem un uzlika to Gabrielas cirtainajā galvā. - Tagad tu izskaties kā maza princesīte.

- Vai patiesi? - Šāda iespēja, šķiet, Gabrielu pilnībā satrieca. Kā viņa, būdama tik slikta, varēja izskatīties kā princese?

- Nāc... Es tev parādīšu, - nočukstēja skaistā, gaišmatainā sieviete un, saņēmusi viņu aiz rokas, pieveda pie liela, antīka spoguļa augšstāva gaitenī. Plati ieplestām acīm noraugoties pati savā attēlā, Gabriela bija pārsteigta par redzēto. Viņa redzēja skaistu sievieti stāvam sev blakus, nolūkojoties viņā ar sirsnīgu smaidu, un, Mariannas pieturētu, elegantu dimantu kronīti mirdzam sev uz galvas.

- Ak... tas ir tik skaists... un jūs arī... - Šis bija viens no brīnumainākajiem mirkļiem Gabrielas īsajā mūžā, mirklis, kas uz visiem laikiem paliks ieslēgts viņas atmiņā. Kāpēc šī sieviete vienmēr pret viņu bija tik laipna? Kā viņa to spēja? Kā tas varēja gadīties, ka viņa un Gabrielas māte ir tik atšķirīgas? Šo noslēpumu Gabriela nespēja izskaidrot, viņa zināja vienīgi to, kā bija zinājusi gadiem ilgi, ka nav paveikusi neko tādu, lai viņai būtu tāda māte kā šī.

- Tu esi ļoti īpaša meitenīte, - klusi sacīja Marianna, vēlreiz noliekusies, lai Gabrielu noskūpstītu, tad, uzmanīgi noņēmusi tiāru viņai no galvas un vēl pēdējo reizi iemetusi skatienu spogulī, viegli uzlika to atkal savā galvā. - Taviem vecākiem ļoti laimējies. - Taču, to dzirdot, Gabrielas acīs iegūla vienīgi neizsakāmas skumjas. Ja vien Marianna zinātu, cik Gabriela ir slikta, viņa nemūžam to nebūtu teikusi. Viņa zināja, ka māte būtu varējusi pastāstīt pavisam ko citu un noteikti pastāstīs. - Es domāju, ka man nu būtu jākāpj atkal lejā. Nabaga Roberts būs nogaidījies.

Gabriela prātīgi pamāja, joprojām nespēdama aptvert, kas bija noticis, skūpstu, tiāru, glāstošo pieskārienu, laipnos vārdus. Viņa zināja, ka atcerēsies to visu mūžu. Marianna nedz zināja, nedz spēja iedomāties, kāda tā viņai bija dāvana.

- Kaut es būtu varējusi dzīvot pie tevis! - Gabrielai paspruka, kad, rokās sadevušās, abas devās uz kāpņu augšgalu. Marianna gan nobrīnījās par savādajiem vārdiem, taču nespēja iedomāties, kāds varētu būt to cēlonis.

- Es arī to vēlētos, - Marianna aizkustināta laipni noteica, negribēdama laist vaļā bērna plaukstu un saskatīdama bērna acīs kaut ko tik skumju, ka sajuta fiziskas sāpes. - Bet tava māmiņa un tētis būs ļoti noskumuši, ja tu nebūsi viņiem blakus un viņus nepriecēsi.

Ne, nebūs, - Gabriela skaidri noteica, un Marianna apstājās, ilgu brīdi viņā nolūkodamās un prātodama, vai bērnam todien nav gadījušās kādas nepatikšanas un viņu norājuši vecāki. Viņai savā naivumā šķita neiespējami rāt tādu bērnu kā Gabriela.

- Es pēc kāda laiciņa atgriezīšos un tev pamāšu. Varbūt man uzkāpt augšā un paciemoties tavā istabā? - Kaut ko apsolīt šķita vienīgais iespējamais veids, kā aiziet projām, kā nomierināt savu sirdsapziņu, pametot šīs acis, šo lūdzošo skatienu, kas tobrīd lika iesāpēties sirdij. Taču Gabriela prātīgi papurināja galvu.

- Tu nedrīksti mani apciemot augšstāvā, - viņa nopietni sacīja. Cena, kas būtu par to jāmaksā, šķita gandrīz neizturama, ja māte to atklātu. Elīze necieta, ja viņas draugi sarunājās ar Gabrielu. Vēl ļaunāk būtu, ja viņa atklātu, ka meitu apciemot kāds uzgājis augšstāvā. Gabriela zināja, ka māte pārmetīs viņai uzmākšanos viesiem un mātes niknumam nebūs robežu. - Viņi tev neļaus.

- Varbūt man izdosies nozust, nevienam neredzot... -apsolīja Marianna, sākdama kāpt lejā un nosūtīdama vēl pēdējo gaisa skūpstu pāri elegantajam plecam. Viņai kustoties, tērps šķita atkal plīvojam, bet, nonākusi līdz kāpņu vidum, viņa apstājās un atskatījās uz bērnu, kas joprojām viņu vēroja. - Es atgriezīšos, Gabriela... es apsolu... - Nākamajā mirklī, juzdamās sirdī savādi un neomulīgi, ko pati nespēja izskaidrot, viņa atlikušo ceļu pa kāpnēm noskrēja skriešus līdz pašai lejai, kur gaidīja vīrs. Tobrīd viņš dzēra otro šampanieša glāzi un sarunājās ar ļoti glītu poļu grāfu, kura acis acumirklī iedegās, ieraugot Mariannu. Gabriela skatījās, kā viņš noskūpsta Mariannas roku. Vērojot viņus sarunājamies, smejamies un pēc tam lēnām dodamies pie citiem viesiem, Gabrielai šķita, ka viņa nolūkojas kādā dejā. Gabrielai gribējās noskriet lejup pa kāpnēm un piekļauties, atrast pie Mariannas drošību un aizsardzību. Savukārt, sajutusi bērna acis joprojām sev pievērstas, Marianna vēl pēdējo reizi palūkojās augšup un pamāja, pirms, turēdamās vīram pie rokas, bet poļu grāfam sakot kaut ko jocīgu, kas lika viņai iesmieties sudrabotus smieklus, nozuda. Dzirdot viņas smieklus, Gabriela aizvēra acis un atbalstīja uz īsu mirkli galvu pret margām, kavēdamās atmiņās un sapņodama par Mariannu. Viņa joprojām redzēja mazo tiāru sev uz galvas un atcerējās sievietes acu skatienu un viņas parfīma izsmalcināto smaržu.

Pagāja vēl viena stunda, pirms ieradās pēdējie viesi, un Gabriela klusu sēdēja savā vietā, viņus vērojot. Neviens cits viņu vairs nepamanīja, pat nepalūkojās augšup. Viesi ieradās, smaidīja, sarunājās, smējās, atstāja savas virsdrēbes, paņēma šampanieti un devās iekšā pie pārējiem viesiem un viņas vecākiem. Tur bija vairāk nekā simts cilvēku, un Gabriela zināja, ka māte nenāks augšā, lai pārbaudītu, ko viņa dara. Māte gluži vienkārši pieņems, ka bērns ir gultā, kur Gabrielai jāatrodas. Vecākiem pat prātā neienāca, ka meita varētu vērot viesus un ļaunprātīgi nepaklausīt viņu pavēlēm. “Guli gultā un nekusties, pat neelpo!” bija skanējuši mātes pēdējie vārdi. Taču maģiskā apakšstāva vilinājums bija izrādījies pārāk spēcīgs. Gabriela ilgojās, kaut varētu nokāpt lejā un dabūt kaut ko ēdamu. Ap to laiku, kad ieradās pēdējie viesi, Gabriela jutās izbadējusies, turklāt zināja, ka virtuvē ir daudz ēdiena, smalkmaizītes un kūkas, šokolādes un cepumi. Viņa bija redzējusi dienā sagatavojam milzīgu šķiņķa gabalu, ceptu vērš-gaļu un tītaru. Tur, kā vienmēr, bija kaviārs, lai gan Gabrielai tas negaršoja. Viņa reiz bija to nomēģinājusi, bet kaviārs, izrādījās, briesmīgi garšoja pēc zivīm, taču māte jau tik un tā negribēja, lai viņa to ēstu. Gabrielai bija aizliegts pieskarties ne vien kaviāram, bet jebkuram citam ēdienam, ko pasniedza viesības. Tomēr viņa labprāt būtu apēdusi vienu no mazajām kūciņām. Tur bija eklēri un zemeņu tortītes, un viņas iemīļotās vēja kūkas. Taču tovakar visi bija tik aizņemti, ka nevienam neienāca prātā piedāvāt viņai vakariņas. Gabriela zināja, ka mātei, kad viņa gatavojās viesībām, labāk neko ēdamu neprasīt. Elīze stundām ilgi bija kavējusies ģērbistabā, aizvadījusi daudz laika vannā, kārtojusi matus un likusi kosmētiku. Viņai nebija laika domāt par bērnu, un Gabriela zināja, ka ir labāk, ja viņa nedomā. Meitene zināja, kas būtu noticis, ja viņa kaut ko būtu pavaicājusi. Māte vienmēr bija ļoti nervoza pirms viesībām.

Mūzika apakšstāvā bija kļuvusi skaļāka. Lielās dzīvojamās istabas tālākajā galā pāri griezās dejā, arī ēdamistaba, bibliotēka un dzīvojamā istaba bija pilna ar cilvēkiem. Gabriela dzirdēja tos runājam un smejamies un gaidīja vēl labu laiku, cerot, ka atgriezīsies Marianna, bet viņa tā arī vairs neatnāca, un Gabriela zināja, ka viņai nav tiesību gaidīt viņas atgriešanos. Droši vien Marianna bija viņu aizmirsusi. Gabriela joprojām sēdēja kāpņu augšgalā, cerot vēl pēdējo reizi uzmest Mariannai skatienu, kad piepeši, kaut ko meklējot apakšstāva gaitenī, vestibilā iebrāzās māte un viņu ieraudzīja. Nekavējoties ne mirkli, viņa palūkojās uz lustru, un tad viņas skatiens aizslīdēja tai garām uz kāpņu augšgalu, kur savā vecajā, sārtajā naktskreklā sēdēja Gabriela. Meitenītei aizrāvās elpa, un, pielēkusi kājās, viņa atkāpās, paklupdama pār pirmo pakāpienu un nokrizdama ar smagu būkšķi uz vājā dibenteļa. Viens skatiens mātes sejā viņai acumirklī lika saprast, kas gaidāms.

Atgādinot sātana vēstnesi, Elīze klusēdama devās augšup pa kāpnēm, it kā viņas kājām būtu pieauguši spārni. Viņai mugurā bija pieguļošs melns atlasa tērps, kas izcēla viņas krāšņo augumu un spīdēja tāpat kā melnie mati, kuri bija saņemti atpakaļ ciešā mezglā. Viņai ausīs šūpojās gari dimanta auskari un ap kaklu bija bagātīga dimanta kaklarota. Taču Mariannas tērps un dārgakmeņi šķita vēršam viņu gaišāku, ieskaujam viņu gaismas un maiguma aurā, turpretī tie, ko valkāja māte, it kā izcēla viņas skarbumu un piešķīra viņai patiesi biedējošu izskatu.

- Ko tu šeit dari? - Elīze izspļāva vārdus indīgā čukstā. - Es tev teicu, lai nenāc laukā no savas istabas!

- Piedod, es tikai... - Tam, ko viņa bija izdarījusi, nebija attaisnojuma. Vēl jo mazāk tam, ka viņa bija uzvilinājusi Mariannu Marksu augšā pie sevis... vai, vēl ļaunāk, piemērījusi viņas tiāru... Ja māte to zinātu... bet, par laimi, viņa nezināja.

- Nemelo, Gabricla! - sacīja māte, satverot viņas roku tik cieši, ka tajā acumirklī apstājās asinsrite, un gandrīz tajā pašā mirklī roka notirpa. - Nesaki ne vārda! - viņa noteica caur sakostiem zobiem, vilkdama bērnu projām pa gaiteni, to ļaužu nepamanīta, kas apakšstāvā baudīja viņas viesmīlību. Ja kāds no viņiem to būtu redzējis, tad šokā zaudētu valodu. It kā to zinādama, viņa indīgi turpināja čukstēt Gabrielai: - Neizdves ne skaņas, tu mazā briesmone... vai arī es tev noraušu roku. - Un Gabricla pilnīgi noteikti zināja, ka māte to izdarīs. Viņa ne mirkli par to nešaubījās. Septiņu gadu vecumā viņa par savu māti bija noskaidrojusi daudzas vērtīgas patiesības un zināja, ka visas mocības, ko māte solīja, viņa parasti arī piepildīja. Šajā ziņā uz Elīzi varēja paļauties.

Gabrielas pēdas burtiski atrāvās no zemes, Elīzei pus-nešus velkot viņu uz istabu, kaut arī viņa mēģināja skriet

blakus, lai neaizkaitinātu māti vēl vairāk. Durv is joprojām bija vaļā, un māte iemeta Gabrielu istabā, kur meitene ar skaļu blīkšķi nokrita uz grīdas, izmežģot potīti, taču, guļot tumsā uz grīdas, viņa zināja, ka nedrīkst izdvest ne skaņas.

- Tā ka paliktu te! Saprati? Es negribu tevi vēlreiz ieraudzīt ārpus šīs istabas, vai skaidrs? Ja tu šoreiz man nepaklausīsi, Gabriela, es apsolu, ka tu to nožēlosi. Neviens tevi tur negrib redzēt... tu nevienam nepatīc... nevienu neinteresē, ka tu sēdi tur kāpņu augšā kā tāda nabaga nožēlojama bārenīte. Tu esi tikai bērns, un tev jāatrodas savā istabā, kur neviens tevi neredz. Tu dzirdēji, ko es teicu? - No vietas, kur uz grīdas tumsā, klusītēm raudot aiz sāpēm potītē un rokā, gulēja Gabriela, neatskanēja ne mazākais troksnītis. Viņa bija pārāk saprātīga un pārāk lepna, lai žēlotos par sāpēm savai mātei. - Atbildi! - Balss izskanēja tumsā kā šāviens, un Gabriela baidījās, ka māte tuvosies un izteiksies vēl lakoniskāk.

- Piedod, māmiņ! - viņa nočukstēja.

- Pārstāj gaudot! Ej gultā, tur ir tava vieta! - sacīja Elī-ze un aizcirta durvis. Steidzīgā solī tuvojoties kāpnēm, viņa joprojām bija saīgusi par starpgadījumu, bet, kamēr viņa tika lejā, seja bija jau pārvērtusies, un, kad Elīze nonāca līdz vestibilam, varēja domāt, ka viņa pilnībā aizmirsusi Gabrielu un viņas nodarījumu. Vestibilā stāvēja trīs viņas viesi, kas tobrīd ģērbās, lai ietu prom, un, uz atvadām katru sirsnīgi noskūpstījusi, Elīze atgriezās viesistabā tērzēt un dejot ar citiem. It kā Gabrielas nemaz nebūtu. Un viņai arī nebija. Gabriela viņai neko nenozīmēja.

Aizejot Marianna Marksa lika nodot Gabrielai sveicienus.

- Es apsolīju uziet pie viņas augšā pirms promiešanas, bet nu jau viņa droši vien būs aizmigusi, - viņa ar nožēlu sacīja, bet bērna māte pārsteigta sarauca pieri.

- Tā es vismaz ceru! - Elīze bargi noteica. - Vai tu viņu šovakar sastapi? - viņa gandrīz izklaidīgi vaicāja Mariannai, izskatīdamās pārsteigta, bet ne sevišķi ieinteresēta.

- Jā, - skaistā sieviete mu|ķīgi atzinās, aizmirsusi, ko Gabriela bija teikusi par aizliegumu tikties ar viesiem, turklāt nepiešķirdama bērna vārdiem lielu nozīmi. Kurš gan varēja sadusmoties uz tādu eņģeli kā Gabriela? Taču Marianna daudz ko nezināja par meitenītes māti. - Viņa ir tik apburoša! Kad mēs ieradāmies, viņa sēdēja kāpņu augšgalā jaukā, sārtā naktskrekliņā. Es uzskrēju augšā viņu noskūpstīt, un mēs mazu brītiņu patērzējām.

- Piedod, - viegli aizkaitināta, sacīja Elīze. - Viņai nevajadzēja tā darīt. - Viņa to teica kā atvainodamās, it kā Gabriela būtu kaut ko šausmīgu noziegusies, lai viņiem nodarītu pāri, un, pēc Elīzes domām, tā tas ari bija. Viņa bija darījusi zināmu savu klātbūtni, un tas viņas mātei šķita nepiedodams grēks, taču Marianna Marksa to nevarēja zināt.

- Tā bija mana vaina. Baidos, ka nespēju pretoties viņas lielajām acīm. Viņa gribēja apskatīt manu tiāru.

- Es ceru, ka tu neļāvi viņai to aizskart. - Kaut kas Elīzes skatienā atturēja Mariannu no turpmākiem paskaidrojumiem, un, tovakar izejot no Harisonu nama, viņa nespēja neieminēties par to Robertam.

- Elīze ir briesmīgi stingra pret bērnu, Bob, vai tev tā neliekas? Viņa izturējās tā, it kā Gabriela būtu nozagusi man tiāru, ja vien es ļautu.

- Varbūt Elīzei ir ļoti vecmodīgi uzskati par bērnu audzināšanu. Droši vien viņa baidījās, ka Gabriela būs tevi aizkaitinājusi.

- Kā gan bērns varētu mani aizkaitināt? - Marianna nevainīgi vaicāja, sēdēdama šoferim aiz muguras. - Viņa ir jaukākā mazulīte pasaulē... tik nopietna, tik mīļa. Viņai ir tik skumjas acis... - Un pēc tam ilgodamās piemetināja: - Kaut mums būtu bijusi tāda meitenīte kā viņa!

- Es zinu, - Roberts sacīja, papliķēdams sievai pa plaukstu un novērsdamies, redzot viņas skatienā vilšanos. Viņš zināja, ko Mariannai nozīmēja tas, ka deviņos laulības gados viņiem tā arī nebija izdevies tikt pie bērniem. Taču ar to nu abiem jau nācās samierināties.

Viņa ir netaisna arī pret Džonu, - Marianna ieminējās pēc klusuma brīža, kura laikā domāja par bērniem, kuru viņiem nekad nebūs, un par jauko meitenīti, ar kuru tovakar bija runājusi.

- Kas? - Roberta domas jau bija pievērsušās kam citam. Viņš bija aizvadījis darbīgu dienu birojā un jau prātoja par nākamajā dienā veicamo. Harisonus un sievas piezīmes par Harisonu meitu viņš jau bija izmetis no galvas.

- Elīze. - Marianna atsauca viņu atpakaļ pie vakara notikumiem, un Roberts pamāja. - Džons dejoja ar to anglie-ti, ko kņazs Orlovskis jau vairākas reizes bija paņēmis sev līdzi, un man šķita, ka Elīze izskatās tā, it kā grasītos viņu nogalināt.

Roberts Markss pasmaidīja par sievas sašutumu.

- Un tu laikam būtu jutusies labi, ja es ar viņu dejotu? -Viņš jautājoši savilka uzaci, un sieva iesmējās. - Tai sievietei gandrīz nekā nebija mugurā. - Angliete bija uzvilkusi miesaskrāsas atlasa tērpu, kas piekļāvās viņas augumam kā āda, pilnīgi neko neatstājot iztēlei. Viņa bija visai uzkrītoša, un Džonam viņa nepārprotami šķita ļoti aizraujoša. Kuram gan ne?

- Droši vien nedrīkstu Elīzei to pārmest, - Mariannai bija jāatzīst. Nākamajā mirklī šķietami bez kāda iepriekšēja nodoma, nevainīgi pievēršot vīram lielās, zilās acis, viņa apvaicājās: - Vai, tavuprāt, viņa ir skaista?

Tobrīd viņi sasniedza savas mājas Austrumu Septiņdesmit devītajā ielā, un Roberts, sapratis viltību, sāka no visas sirds smieties.

- Es nu gan tādā nespētu iemīlēties, Mariannas jaunkundzi Manuprāt, viņa izskatījās drausmīgi, īstākā harpija, turklāt ar tādu figūru kā viņai jau nu gan nevajadzētu valkāt tādu kleitu. Nespēju saprast, par ko domājis Orlovskis, atvedot viņu sev līdzi! - Viņi sāka smieties par Roberta veiklo izvairīšanos no tiešas atbildes uz sievas jautājumu, jo abi zināja, ka angliete bija satriecoši skaista un vairāk nekā pikanta. Taču Robertu Marksu nekad nebija interesējusi neviena cita sieviete kā vien paša skaistā sieva, un viņš nenieka nebēdāja, ka viņai nevarēja būt bērnu. Viņš dievināja sievu, un šobrīd viņu interesēja vienīgi ātrāk nokļūt ar Mariannu guļamistabā. Orlovska jaunā mīļākā viņam bija pilnīgi vienaldzīga.

Taču gluži to pašu nevarēja teikt par Džonu Harisonu, kuram tobrīd guļamistabā notika līdzīga, lai arī karstāka, saruna ar Elīzi.

- Dieva dēļ, kāpēc tu itin vienkārši nepateici, lai viņa novelk kleitu? - dzēlīgi noprasīja Elīze. Džons bija vairākkārt dejojis ar skandalozo anglieti apspīlētajā smilškrāsas kleitā, un viņu intīmo dejošanu bija ievērojusi gan Elīze, gan kņazs Orlovskis.

- Apžēlojies, Elīze, es biju tikai pieklājīgs. Viņa bija par daudz iedzērusi un nezināja, ko dara.

- Cik izdevīgi, - auksti noteica Elīze. - Jādomā, ka tobrīd, kad viņas kleitai noslīdēja lencīte, atsedzot krūti, tā bija tīrākā nejaušība, ka tu viņu gandrīz vai skūpstīji. - Viņa smēķējot soļoja šurpu turpu pa istabu, un abi visu vakaru bija pamatīgi dzēruši.

- Es viņu neskūpstīju, un tev tas labi zināms. Mēs dejojām.

-Tu gandrīz vai pārgulēji ar viņu turpat uz dejas grīdas. Tu pazemoji mani draugu priekšā. - Pēc Elīzes domām, vīrs neapšaubāmi bija pelnījis par to sodu.

Varbūt, ja tevi, Elīze, vairāk interesētu gulēšana ar mani, man nevajadzētu tā dejot ar pilnīgu svešinieci. - Patiesībā viņam tas vairs necik daudz nerūpēja. Kā gan viņš spētu par to domāt pēc tam, kad bija redzējis, ko Elīze dara ar Gabrielu? Viņš stāvēja kājās blakus Elīzei, un abi bija sākuši kliegt, bet Gabriela to vairs nedzirdēja. Viņa bija cieši aizmigusi savā guļamistabā. Pēdējais viesis bija aizgājis divos, un, vecākiem strīdoties, pulkstenis rādīja gandrīz jau trīs. Strīds bija sācies, beidzoties viesībām, un vārdi kļuva aizvien karstāki un karstāki, tāpat kā sakaitētās emocijas.

- Tu esi pretīgs, - sacīja Elīze, nostājoties Džonam tik tuvu, cik tuvu vien uzdrošinājās. Abi izskatījās satracināti, un patiesībā Džons labprāt būtu atņēmis meiteni Vladimiram Orlovskim, bet vēl jau nekas nebija nokavēts. Viņa uzticība un jūtas pret Elīzi bija pagaisušas jau pirms vairākiem gadiem. Pēc viņa domām, izturoties tik cietsirdīgi pret bērnu un auksti pret viņu pašu, Elīze to bija pelnījusi un viņš sievai neko nebija parādā. - Tu esi kretīns, bet viņa palais-tuve! - sacīja Elīze, gribēdama vīru pazemot un sāpināt, bet nespēja. Džonu vairs neskāra tas, ko viņa domāja vai sacīja. Džons ienīda viņu no galvas līdz papēžiem, un viņa to zināja.

- Bet tu esi maita, Elīze. Tas vairs nav nekāds noslēpums. Visi to zina. Šajā pilsētā nav neviena nopietna vīrieša, kas tevi būtu gribējis.

Šoreiz Elīze neatbildēja viņam ar vārdiem, bet atvēzējās un iepļaukāja Džonu, cik stipri vien spēja, gandrīz tikpat stipri, kā būtu situsi savai meitai.

- Nešķied velti savu enerģiju! Es neesmu Gabriela, -viņš sacīja, nikni atgrūzdams Elīzi, kura, atmuguriski krītot, apgāza krēslu. Viņa nepaspēja pieslieties kājās, kad, izsoļojis no istabas, Džons aizcirta durvis. Viņš neatskatījās, viņam bija vienalga, un vienu neprātīgu mirkli viņš pat cerēja, ka Elīze guvusi traumu. Viņa to bija pelnījusi, sagādājot tik daudz sāpju viņam un meitenītei, viņa bija pelnījusi kaut nedaudz ciešanu saņemt atpakaļ. Džons nezināja, kurp tonakt dosies, un viņam tas nerūpēja. Viņš zināja, ka anglicte būs gultā ar Orlovski, tāpēc pie viņas nevarēja iet, kaut arī Džons zināja, kur viņa dzīvo. Taču bija daudz citu meiču, kurām viņš laiku pa laikam mēdza piezvanīt, profesionāles, kuru pakalpojumus viņš šad tad izmantoja, vai precētas sievietes, kas bija laimīgas, ja varēja pavadīt pēcpusdienu kopā ar viņu, vai vientuļas sievietes, kuras sevi maldināja ar domu, ka viņš kādu dienu varētu pamest Elīzi, un nelikās zinis, cik daudz viņš izdzēra, būdams ar tām kopā. Sieviešu, kuras labprāt likās ar viņu gultā, netrūka, un Džons tās izmantoja tik bieži, cik vien atļāva laiks. Viņš nekavējās izmantot iespēju piekrāpt Elīzi. Kāpēc lai viņš to nedarītu?

Noskrējis lejā pa kāpnēm, Džons apturēja taksometru, un, kad viņš sēdās tajā iekšā un brauca projām, pie loga piekliboja Elīze ar vienu kurpi kājā un noraudzījās vīram pakaļ. Viņas skatienā nebija skumju, nebija nožēlas nedz par izteiktajiem vārdiem, nedz par to, kas noticis. Viņas sejā atspoguļojās vienīgi dusmas un naids. Krītot viņa bija sasitusi sānu un dusmojās par to uz Džonu. Tik ļoti dusmojās, ka dusmas prasījās uz āru, bet to viņa varēja izdarīt tikai vienā vietā. Satracināta viņa norāva otru kurpi un, aizmetusi to pa gaisu, nedzirdami izgāja gaitenī. Viss, ko Elīze izjuta pret Džonu vai neizjuta, bija redzams viņas sejā, kad viņa steidzās pa gaiteni uz pazīstamo durvju pusi, un, ieejot tumšajā istabā, Elīze zināja vienīgi to, ka vēlas nodarīt viņam sāpes.

Ar spēju kustību ieslēgusi gaismu, lai redzētu, ko dara, viņa norāva segas no bērna gultiņas. Viņu nespēja maldināt tas, ka gultā šķietami neviena nebija. Viņa zināja, ka bērns nekur nav palicis, tikai slēpās, būdams tikpat ļauns, samaitāts un riebīgs kā tēvs. Skuķis bija tikpat pretīgs kā viņš, un Elize to ienīda ar visu savu būtību, atsedzot mazo, sārto ķer-mcniti, kas, saritinājies mazs, mazītiņš, bija ierāvies pašā gultas kājgalī un piekļāvis klāt savu lelli... stulbo lelli, ko bija iedevusi vīramāte un ko bērns ne mirkli nelaida laukā no rokam... Elīzi pārņēma aklas dusmas, un, satvērusi lelli, viņa trieca to pret sienu, nolaužot lellei galvu. Zibenīgi pamodusies, Gabriela ieraudzīja, ko viņa dara.

- Nē, māmiņ, nē! Tikai ne Mereditu!... Nē... Māmiņ, lūdzu... - Gabriela sāka šņukstēt, redzot, kā māte iznīcina lelli, ko viņa bija mīlējusi visus šos gadus. Ar to pašu neprātīgo niknumu Elīze pagriezās pret savu meitu un sāka viņu sist.

-Tā ir tikai stulba lelle... bet tu esi nelietīga sīkaļa... tu atvilki Mariannu šovakar pie sevis, vai ne? Un ko tu viņai sastāstīji... tu raudāji... tu pastāstīji viņai par šo? Vai tu viņai pastāstīji, ka esi to pelnījusi... ka esi neliete... viena kārtīga maza mauķele... un mēs ar tēti tevi ienīstam, tāpēc ka tu sagādā mums tik daudz nepatikšanu... Vai tu viņai pastāstīji, ka mums nākas tevi sodīt, jo tu esi tik slikta pret mums... ko? Tu pastāstīji? PASTĀSTĪJI?

Taču Gabriela vairs nespēja atbildēt, viņas šņuksti bija pārgājuši kliedzienos, kad māte bija sākusi viņu sist atkal un atkal, un atkal, vispirms ar lelles, ko viņa bija saukusi par Mereditu, atlikušo ķermeni, bet pēc tam ar dūrēm, neraugoties, kur trāpīja sitieni, dauzot, plēšot, sagrābjot saujām matus un tik tikko nenoraujot tos no galvas, tad pļaukājot, līdz meitenei aizrāvās elpa. Sitieni bira nepārtraukti un bezgalīgi, un neticami zvērīgi. Viss naids pret bērnu un

Džonu, pazemojums, ko viņa bija tovakar jutusi, kad Džons visu acu priekšā bija aizrāvies ar anglieti, izlija pār bērnu, kuram nebija ne jausmas, ar ko izpelnījies sitienus, un kurš nešaubīgi zināja vienīgi to, ka ir tik ļauns un samaitāts, ka vainojams mātes naidā.

Tonakt, mātei aizejot, Gabriela bija tuvu bezsamaņai. Gulta bija notriepta asinīm, un ik reizes, ievelkot elpu, šķita, ka viņai cauri izurbjas naža asmens. Ne Gabriela, ne viņas māte nezināja, ka meitenei plīsušas divas ribas. Gabriela nespēja paelpot, viņa nespēja pakustēties, un viņai neizturami gribējās uz tualeti, bet viņa zināja, ka māte patiešām viņu nositīs, ja viņa pieslapinās gultu. Lelles atliekas bija pazudušas. Izejot no istabas, māte tās bija paņēmusi un iemetusi atkritumu urnā. Viņa bija aizgājusi, pagalam zaudējusi spēkus un mazliet remdējusi neprātu. Niknums pret Džonu bija notrulinājies. Briesmonis, kas Elīzē mita, bija paēdināts. Viņa to bija pabarojusi ar bērnu, ļaudama nešķīstajam papilnam baudīt, sagremot un izspļaut to, kas bija palicis pāri. Gabriela palika guļam gulta, meitenītes mati bija notriepti asinīm, un tādi zilumi, kādi nākamajā dienā būs redzami uz viņas miesas, viņai vēl nekad nebija redzēti. Tā bija pirmā reize, kad māte patiesībā bija salauzusi viņai kaulus, un Gabrielu pārņēma šausmas, iedomājoties, ka šī nebūs pēdējā reize, par ko viņa ne mirkli nešaubījās.

Pēc mātes aiziešanas meitene gulēja gultā, aiz sāpēm nespēdama paraudāt. Viņu kratīja nevaidami drebuļi. Viņai briesmīgi sala un trīcēja viss ķermenis. Viņas lūpas bija pietūkušas, sāpēja galva un viss augums, bet pašas lielākās ciešanas sagādāja caururbjošās sāpes ik reizi, kad viņa mēģināja ievilkt elpu un atklāja, ka to nespēj. Viņa domāja, ka varbūt tonakt nomirs, un cerēja, ka tā notiks. Viņai nekas vairs nebija palicis, kā dēļ būtu vērts dzīvot. Lellīte bija mi-rūsi. Gabriela zināja, ka ari viņu pašu kādu dienu sagaida tāds liktenis no mātes rokas. Tas bija tikai laika jautājums, kad māte viņu nositīs.

Pārāk nogurusi, lai pārģērbtos, Elīze tonakt gulēja sava melnajā atlasa vakartērpā. Savukārt Gabriela gulēja pati savās asinīs, gaidot, kad pēc viņas ieradīsies nāves eņģelis. Viņa mēģināja domāt par Mariannu un kopīgajiem tāvaka-ra mirkļiem, bet nespēja - nespēja domāt ne par ko. Pārāk stipras bija sāpes un naids pret māti. Viņa juta, ka naids pārmāc visu pārējo, pat sāpes darot gandrīz paciešamas. Tajā pašā laikā, kad Gabriela cieta briesmīgās sāpes, viņas tēvs gulēja glītas itāliešu prostitūtas apskāvienos īstsaidā. Nedz Gabrielai, nedz Elīzei nebija ne jausmas, kur viņš atrodas, un ne vienai, ne otrai tas vairs nebija svarīgi. Elīze sev sacīja, ka viņai ir vienalga, kur ir vīrs, viņa vēlēja, kaut viņš nonāktu ellē, un Elīzes dēļ viņš tur arī bija nonācis. Savukārt Gabriela zināja, ka tēvs nekad nenāks un viņu neglābs. Viņa bija viena pati visā pasaulē - bez aizstāvjiem, bez draugiem, tagad pat bez lelles. Viņai nebija nekā. Un neviena. Tonakt guļot gultā, ciezdama pārāk lielas sāpes, lai spētu pakustēties, Gabriela beigu beigās pieslapināja gultu un pavisam skaidri zināja, ka nākamajā rītā, kad māte to atklās, viņa pilnīgi neizbēgami Gabrielu nositīs. Viņa gulēja, domājot par šo brīdi, gaidot to, prātojot, kā pienāks beigas, cik sāpju vēl tāpēc būs jāizcieš, bet varbūt nesāpēs nemaz... un, tā domājot, piesaucot nāvi, viņa ieslīga žēlsirdīgā, melnā tumsā.

3 nodaļa

īsi pēc astoņiem nākamajā rītā pēc viesībām ārdurvis namā, kas atradās Sešdesmit devītajā ielā, bez trokšņa aizvērās. Džons Harisons klusītēm uzgāja augšā pa kāpnēm un uz brīdi apstājās pie Gabrielas istabas durvīm, zinot, ka viņa ap šo laiku jau droši vien būs pamodusies. Taču, ieskatoties istabā, viņš neredzēja, ka bērns kustētos. Meitenes acis bija aizvērtas, un viņa gulēja virs segām, ko darīja reti, taču, pēc Džona domām, tā bija laba zīme. Meitenīte neslēpās gultas kājgalī kā parasti. Visticamāk, tas nozīmēja, ka māte viņu iepriekšējā naktī nav traucējusi. Acīmredzot Elīze pēc viņa aiziešanas bijusi pārāk nogurusi, galu galā viņa bija izdzērusi pārāk daudz, lai tērētu laiku ar Gabrielu. Vismaz vienu reizi bērnam nav bijis jācieš sods par tēva grēkiem. Tā viņš domāja, ejot pa gaiteni uz savu istabu.

Elīze gulēja neizģērbusies, kleitā, viņas dimanta kaklarota joprojām bija ap kaklu, auskari - izkaisīti pa gultu, un viņa bija tik cieši aizmigusi, ka nepakustējās, kad Džons ieslīdēja gultā viņai blakus. Džons pazina sievu diezgan labi un zināja, ka pamodusies Elīze necik daudz neteiks par viņa steidzīgo aiziešanu. Viņa reti to pieminēja. Viņa būs vēsa, dienu vai divas izturēsies noraidoši, bet, ja kauja bija beigusies, to vairs nepieminēja. Elīze gluži vienkārši paturēja aizvainojumu klusībā pie sevis.

Tieši tā, kā Džons bija domājis, Elīze pamodās desmitos, laiski sakustējās un pameta skatienu uz Džona pusi, nemaz nebūdama pārsteigta, ka vīrs ir viņai blakus. Džons joprojām bija daļēji aizmidzis, izguļot naktī Istsaidas dzīvoklī iekavēto miegu. Šī nebija vienīgā adrese, kurp viņš mēdza doties. Tādas bija vairākas. Elīzei nebija ne jausmas, kurp viņš aizgājis palika. Viņai gan radās aizdomas, taču viņa nevaicāja.

Neteikdama ne vārda, Elīze piecēlās, atstāja dārglietas uz naktsskapīša un lēnām iegāja vannasistabā. Viņa atcerējās visu, kas bija noticis iepriekšējā vakarā, it sevišķi pēc Džona aiziešanas, taču tas nebija nekas neparasts, nekas tāds, ko būtu vērts pārrunāt. Viņai nebija nekas sakāms savam vīram.

Kad Elīze devās lejā gatavot brokastis, Gabriela joprojām nebija iznākusi no savas istabas. Mājkalpotāja bija palikusi, lai palīdzētu uzkopt māju pēc iepriekšējā vakara izpriecām, un šodien nestrādāja, jo bija svētdiena. Mājkalpotāja bija klusa, noslēgta sieviete, kas strādāja pie Harisoniem jau gadiem ilgi. Elīze viņai nepatika, bet viņa izturējās pret to iecietīgi, savukārt Elīzei viņa patika, jo viņa nebāza degunu citu darīšanās. Lai gan klusībā nosodot, viņa nekad neiejaucās, kad Elīze “disciplinēja” Gabriclu.

Uzlikusi kafijkannu, Elīze apsēdās pie brokastu galda un paņēma laikrakstu. Viņa to lasīja, malkojot kafiju no Limo-žas krūzes, kad, beidzot nonācis lejā, viņai piebiedrojās Džons un apvaicājās par viņu meitu.

- Kur ir Gabriela? Vēl joprojām gultā?

- Viņa vēlu aizgāja gulēt, - dzedrā balsī atteica Elīze, nepacēlusi skatienu no avīzes.

- Varbūt man iet un viņu pamodināt?

Neko neteikusi, Elīze tikai paraustīja plecus. Džons ielēja sev tasē kafiju, paņēma svētdienas “Times” biznesa lappusi, kurai Elīze nekad nepieskārās, un, pusstundu to lasījis, atkal ieminējās par Gabrielas prombūtni.

- Vai tev neliekas, ka viņa ir slima? - Izklausījās, ka viņš ir noraizējies, viņam neienāca prātā, kas noticis iepriekšējā naktī, lai gan to nebūtu grūti noprast. Viņš neaptvēra, ka Elīze ik reizes, kad viņš pēc strīda vēlā stundā aizgāja no mājām, izgāza dusmas uz bērnu. Viņam acumirkli būtu vajadzējis to noprast, taču viņš, kā parasti, patiesībā to nemaz negribēja zināt. Kad Džons devās augšā viņai pakaļ, pulkstenis jau bija gandrīz vienpadsmit.

Viņš atrada Gabrielu pārmainām gultas veļu, ko viņa darīja neveikli, ar piesardzīgām kustībām, kā jau cilvēks, kas cieš lielas sāpes, taču tēvs, šķiet, joprojām nesaprata, kas noticis.

- Vai esi vesela, mīlulīt?

Meitenei pamājot, viņas acis šķita kļuvušas vēl lielākas aizturētās asarās. Viņa domāja par savu lelli Mereditu un jutās tā, it kā pagājušajā naktī kāds būtu nomiris. Bija jau arī. Ne tikai lelle, bet arī viņa bija mirusi. Tik stipri māte viņu nekad vēl nebija piekāvusi. Gabrielai bija zudušas visniecīgākās cerības par izdzīvošanu šajās mājās. Viņa vairs pat necerēja, ka izdzīvos. Tas bija tikai laika jautājums, kad māte pilnībā viņu nogalinās. Viņai vairs nebija nekādu ilūziju, nekādu sapņu, pilnīgi nekā, tikai neciešamas sāpes sānos un atmiņas par to, kā pret sienu tikusi dauzīta viņas lelle. Viņa zināja, ka māte labprāt to būtu izdarījusi ar viņu pašu, tikai pagaidām vēl neuzdrošinājās.

- Vai varu tev palīdzēt? - Džons piedāvājās kopā ar meitu no jauna uzklāt uz gultas segu, bet Gabriela pakratīja galvu. Viņa ļoti labi zināja, ko teiktu māte, ja viņus ieraudzītu. Viņa apsūdzētu Gabrielu par žēlošanos tēvam, par faktu sagrozīšanu vai mēģinājumu sakūdīt viņu pret māti. - Vai negribi nākt lejā brokastīs?

Patiesībā Gabriela nevēlējās redzēt māti. Viņa vairs nebija izsalkusi, varbūt nekad vairs nebūs. Gabrielai bija vienalga, vai viņa vispār vēl kādreiz dabūs ēst, un ik reizes, ievelkot elpu, krūtīs dedzināja kā uguns un sānus, šķiet, kāds urbināja ar naža asmeni. Meitene nespēja iedomāties, ka varētu nokāpt lejā pa kāpnēm vai sēdēt blakus mātei pie brokastu galda, kur nu vēl ēst.

Ne pārāk, tēt. Es neesmu izsalkusi. - Gabrielas acis bija milzīgas un skumjākas nekā parasti, un Džons sev iestāstīja, ka bērns droši vien ir ļoti noguris. Viņš negribēja saredzēt, cik neveikli viņa kustējās, ka viņas matos joprojām bija salipušas asinis, ka viņas lūpa bija acīm redzami uztūkusi. Viņš mānīja sevi, kā vien spēdams, kā bija mānījis kopš paša sākuma.

- Nāc, es tev uzcepšu pankūkas. - It kā viņam vajadzētu par kaut ko ar meitu izlīgt. It kā viņš zinātu, kaut gan būtu pastāvējis uz savu, ka nezina. Ja viņš ļautu sev aizdomāties līdz tam, ko Elīze meitai nodara, viņš būtu juties pārāk vainīgs.

Iegājis istabā, viņš ieraudzīja, ka Gabriela pāri kleitai uzvilkusi svīteri. Tā parasti bija zīme, ka uz viņas rokām ir pārāk daudz zilumu, lai tās varētu atsegt. Tā bija zīme, ko viņš vienmēr saprata, bet atteicās atzīt. Pat septiņu gadu vecumā Gabriela saprata, ka viņai jāapslēpj sitienu pēdas, lai neaizvainotu viņus, it īpaši māti, ar sava “sliktuma” ārējām izpausmēm. Tēvs nevaicāja Gabrielai, vai viņai ir auksti un kāpēc viņa uzvilkusi svīteri. Reizēm viņa tā paša iemesla pēc valkāja svīteri, kleitu ar garām piedurknēm vai šalli pludmalē. Neviens viņai neko neteica, tikai ļāva to darīt. Tas viņu ģimenē bija kluss zvērests, vārdos neizteikta vienošanās.

- Kur ir Meredita? - Džons vaicāja, aplaidis skatienu istabai un pirmo reizi atskārtis, ka tajā nav lelles. Gabrielas istabā tā vienmēr bija tuvumā, bet šoreiz viņš to neredzēja.

- Viņa aizgāja, - nolaidusi skatienu, sacīja Gabriela, pūlēdamās aizturēt asaras, un domāja par skaņu, ar kādu lelle tika sista pret sienu, kad māte to iznīcināja. Viņa zināja, ka nemūžam neaizmirsīs šo skaņu, nemūžam nepiedos mātei šo skatu. Meredita bija Gabrielas mazulītis.

- Ko tas nozīmē? - Džons vientiesīgi vaicāja, bet jau nākamajā mirklī atkāpās, nospriedis neiztaujāt. - Nāc nu lejā un kaut ko paēd, mīlulīt! Mums vēl ir stunda laika pirms došanās uz baznīcu, pietiekami, lai pabrokastotu, - laipni noteicis, viņš steidzās lejup, atvieglots, ka var izbēgt no meitas izteiksmīgā skatiena, no dziļajām skumjām. Tagad Džons zināja, ka kaut kas ir noticis viņa prombūtnes laikā, taču negribēja vaicāt un negribēja zināt sīkumus. Šī diena neatšķīrās no citām. Viņš nekad negribēja zināt, kas noticis, ja vien nebija spiests to redzēt. Pat tad viņš neko nedarīja.

Gabriela klusītēm devās lejup pa kāpnēm, uzmanīgi sperdama soļus pa vienam pakāpienam, tverdama pēc gaisa un balstīdamās pret margām. Viņai sāpēja potīte, rokas, galva. Salauztas šķita ne tikai divas, bet visas ribas. Klusītēm ieslīdot savā vietā pie brokastu galda, viņai gribējās no sāpēm vemt. Rūpīgi izskalojusi asinis, viņa bija salikusi palagus veļas grozā, nomainījusi gultas veļu un cerēja, ka māte varbūt neuzzinās par iepriekšējās nakts “nelaimes gadījumu”. Viņa no visas sirds cerēja, ka neuzzinās.

- Tu kavējies, - sacīja māte, pat neatraudama skatienu no avīzes.

- Piedod, māmiņ, - Gabriela nočukstēja. Runāšana sagādāja neiedomājamas sāpes, bet meitenīte zināja, kas notiks, ja viņa neatbildēs.

- Ja esi izsalkusi, ielej sev glāzē pienu un uzcep grauzdiņu. - Elize apklusa, negribēdama vēlreiz celties kājās, bet, neteicis ne vārda, tēvs izdarīja to Gabrielas vietā, un, tiklīdz māte to pamanīja, viņa palūkojās augšup un aizkaitināta iepleta acis. - Tu viņu pārāk lutini. Kādēļ tu tā dari? - Elīzc zīmīgi uzlūkoja vīru, dusmīga par pārkāpumiem, kuriem nebija nekāda sakara ar Gabrielas brokastu gatavošanu. Taču viņa necieta, ja Džons bērnam izrādīja kaut mazāko pretimnākšanu vai laipnību.

- Šodien ir svētdiena, - viņš sacīja, it kā tā būtu atbilde uz Elīzes jautājumu. - Vai nevēlies vēl vienu tasi kafijas?

- Nē, paldies, - viņa strupi atteica. - Man tūdaļ jāsāk ģērbties, lai ietu uz baznīcu. Un tev arī. - Viņa dusmīgi palūkojās uz Gabrielu. Taču, dzirdot, ka atkal būs jāpārģērbjas, jāuzvelk un jānovelk svīteris un pārējās drēbes, bērns gandrīz sāka raudāt, iedomājoties, ko tas viņai prasīs. - Es gribu, lai tu uzvelc sārto kleitu ar kruzuļiem un tādas pašas krāsas svīteri. - Norādījumi bija skaidri, tāpat kā sods, ja viņa nepaklausīs. - Un paliec savā istabā, kamēr mēs būsim gatavi iešanai. Pacenties līdz tam brīdim nenoķēpāties kā parasti.

Gabriela pamāja un pēc mirkļa klusi aizgāja no galda, nepaēdusi brokastis. Viņa zināja, ka šajā reizē mātes pavēļu izpilde prasīs vairāk laika nekā citkārt. Tostarp tēvs vēroja viņas aiziešanu klusēdams. Klusēšana viņus vienoja.

Gabriela lēnām vēlreiz mēroja kāpnes, un iešana augšup sagādāja vairāk ciešanu nekā lejup, bet beigu beigās viņa nokļuva līdz savai istabai un sāka skapī meklēt mātes prasīto kleitu. Atrast to nenācās grūti, bet pavisam kas cits bija to uzvilkt. Pārģērbšanās viņai prasīja gandrīz stundu, un, ģērbjot kleitu, Gabriela sāpēs viebās un slaucīja asaras, kas lija aumaļām. Svīteris bija pēdējais trieciens jau tā briesmīgajā rīta cēlienā. Taču, kad ieradās tēvs, lai pateiktu, ka laiks doties ceļā, viņa bija saģērbusies un gaidīja. Sekojot viņam lejup pa kāpnēm melnajās lakādas kurpītēs, baltajās zeķītēs, sārtajā, kruzuļotajā kleitā un tādas pašas krasas svīteri, viņa, kā vienmēr, atgādināja mazu eņģelīti.

- Mans Dievs, vai tu matus sukā ar nazi un dakšiņu? -dusmīgi noprasīja māte, tiklīdz viņu ieraudzīja. Torīt Gab-riela nebija spējusi pacelt rokas, lai sasukātu matus, un naivi cerēja, ka māte neievēros.

- Es aizmirsu. - Tas bija vienīgais, ko Gabriela spēja izdomāt, un māte vismaz nevarēja teikt, ka viņa melo. Meitene vismaz nebija izlikusies, ka ir tos izsukājusi.

- Ej atpakaļ un tūdaļ saķemmējies, un iesien matos sārto atlasa lenti!

Dzirdot pavēli, Gabrielas acis pieplūda ar asarām, taču šoreiz tēvs, kā par brīnumu, devās palīgā. Izņēmis ķemmi no žaketes kabatas, viņš to nevis pasniedza Gabrielai, bet pats pārvilka viņas zīdainajām cirtām. Nepagaja ne minūte, un viņa izskatījās diezgan pieklājīgi. Asinis matos bija izžuvušas, un tēvs izlikās tās neredzam.

- Lente viņai nav vajadzīga, - Džons sacīja sievai, kad Gabriela pacēla pret viņu pateicības pilnu skatienu. Tumšajā uzvalkā, baltajā kreklā ar zili sarkano kaklasaiti, viņš izskatījās glītāks nekā jebkad. Mātei mugurā bija pelēks vilnas kostīms ar kažokādas apkakli, galvā - eleganta, melna cepurīte ar plīvuru un rokās - balti ādas cimdi, kā vienmēr nevainojami tīri. Kājās viņai bija skaistas melna zamša kurpes un pie rokas melna aligatorādas rokassomiņa. Gabriela zināja, ka māte atgādina modeli no žurnāla, vienīgi, kā parasti, izskatījās pārāk dusmīga. Taču šoreiz Elīze nolēma nestrīdēties ar Džonu par lenti. Tā nebija strīda vērta.

Viņi gandrīz nokavēja, taču ieradās tieši laikā ar taksometru un ieslīdēja starp solu rindām, kur vecāki nosēdināja Gabriclu starp viņiem abiem. Meitene acumirklī saprata, ko tas nozīmē. Ik reizes, kad mātei nepatika bērna uzvedība vai tas pakustējās kaut par milimetru savā vietā, viņa saspieda meitenes kāju vai roku, līdz parādījās asinsizplūdums, vai, pašāvusi plaukstu zem kleitas, ieknieba.

Gabriela sēdēja, cik vien nekustīgi spēja, todien viņa jau tā ar grūtībām pārvietojās un sāpošo ribu dēļ gandrīz vai neelpoja. Lielāko dievkalpojuma daļu viņa bija uz bezsamaņas robežas. Māte gandrīz visu laiku sēdēja ar aizvērtām acīm, šķietami pilnībā nogrimusi lūgšanās. Šad tad viņa atvēra acis un uzmeta skatienu Gabrielai. Taču, par laimi, ik reizes, kad viņa to darīja, Gabriela sēdēja pavisam nekustīgi, aizturējusi elpu, lai kaut nedaudz mazinātu sāpes sānos.

Pēc dievkalpojuma viņa sekoja vecākiem laukā no baznīcas, kur tie satikās ar pazīstamiem ļaudīm un patērzēja ar draugiem. Vairāki izteicās atzinīgi par Gabriclas jauko izskatu, taču māte nelikās zinis ne par komplimentiem, ne bērnu. Ik reizes, kad Gabriela tika iepazīstināta ar kādu svešinieku, viņai vajadzēja ar to sarokoties un taisīt kniksi. Ņemot vērā iepriekšējā naktī pārciesto, tas nebija viegli, bet, zinot, ka nav izvēles, viņa darīja, kā likts.

- Kāds ideāls bērns! - kāds sacīja Džonam, un viņš piekrita, savukārt Elīze izlikās nedzirdam viņu sarunu. Neko mazāk par ideālu viņa no Gabrielas nemaz negaidīja. Savukārt Gabriela darīja visu, kas viņas spēkos, lai tam atbilstu, kaut gan šajā dienā tas bija sevišķi grūti.

Šķita, ka aizritējušas vairākas stundas, pirms viņi devās projām no baznīcas uz “Plaza” ieturēt lenču. Skanēja mūzika, uz elegantām sudraba paplātēm tika pasniegta tēja un sviestmaizes. Un tēvs pasūtīja Gabrielai karstu šokolādi. To atnesa ar lielu trauku putukrējuma, un Gabriclai aiz sajūsmas iepletās acis, taču Elīze pasniegusies atbīdīja trauku galda tālākajā malā.

- Iztiksi bez tā, Gabriela. Tas nav veselīgi. Pasaulē nav nekā nepievilcīgāka par resniem bērniem. - Gabrielai nepavisam nedraudēja aptaukošanās, kā to visi trīs labi zināja. Viņa vairāk atgādināja Ungārijas badā mirstošos bērnus, par kuriem tik daudz bija dzirdēts, kad viņa netika galā ar pusdienām. Šā vai tā putukrējumu viņa nedabūja nobaudīt. Gabriela labāk par visiem zināja, kāpēc to nedabū, - jo nav pelnījusi. Iepriekšējā vakarā viņa bija novedusi māti ārprātā. Viņa nešaubījās, ka pagājušās nakts trakošanā vainojama viņa pati, lai cik nesaprotami tas meitenei šķistu.

“Plaza” viņi uzkavējās līdz vēlai pēcpusdienai, sasveicinoties ar draugiem un vērojot svešiniekus. Lenčs “Plaza” sagādāja baudu, un citā reizē Gabriela butu priecājusies, taču ne todien. Viņa cieta pārāk lielas sāpes un juta atvieglojumu, kad tēvs ar māti beidzot piecēlās, lai dotos mājup. Tēvs jau bija izgājis sameklēt taksometru, un Gabriela, iedama lēnā solītī, mazliet atpalika, vērojot, kā māte elegantā gaitā šķērso vestibilu. Viņai garāmejot, cilvēki, kā vienmēr, atskatījās, un Gabriela nolūkojās viņā ar bijību un klusu naidu. Ja viņa bija tik skaista, kāpēc viņa nevarēja būt arī laipna? Tas bija noslēpums, kuru, Gabriela zināja, viņa nemūžam nespēs izskaidrot. Izejot no viesnīcas, meitenei tikai uz mirklīti aizķērās kāja, un viņa nejauši pavisam viegli uzkāpa uz mātes melnās zamša kurpes purngala. Tajā brīdī Gabriela iekšēji nodrebēja, bet mātes reakcija bija vēl spējāka. Viņa apstājās kā zemē iemieta un, nicinoši lūkodamās Gabrielā, klusā niknumā norādīja uz savu kurpi.

- Notīri! - viņa sacīja ar tādu pieskaņu balsī, kas vismaz Gabrielas ausīs izklausījās kā paša sātana ņurdoņa. Māte tik valdonīgi rādīja uz kurpi, ka ikviens, to redzot, būtu bijis pārsteigts, taču, kā parasti, šķita, ka neviens neko nemana.

Piedod, māmiņ! - Gabrielas acis lūkojās pretī kā nožēlas un bēdu bezdibeņi.

Dari kaut ko! - noņurdēja māte, taču Gabrielai nebija nekā, ar ko notīrīt melno zamšu, tikai pašas pirksti, un viņa sāka izmisīgi berzēt ar tiem, lai iznīcinātu aizvainojošo pelēko traipu. Viņa iedomājās ņemt talkā kleitu, bet tad māte sadusmotos vēl vairāk... vai svīteri... Kaut kam vajadzēja būt, bet nebija. Nebija pieejams ne mutautiņš, pat ne gabaliņš salvetes. Tā nu Gabriela darīja, ko spēja, ar saviem sīkajiem pirkstiņiem. Ciešāk ieskatoties, varēja pārliecināties, ka plankums ir nozudis, bet Elīze atteicās ticēt, kad Gabriela to pateica. Viņa lika meitenītei nomesties cejos uz ietves pie viesnīcas un vēlreiz un vēlreiz tīrīt kurpi. - Nekad vairs tā nedari! Saprati? - viņa bargi sacīja Gabrielai, kamēr bērns skaitīja klusu pateicības lūgšanu, ka spējis notīrīt traipu. Ja tas nebūtu izdevies, viņu droši vien atkal sistu, bet varbūt, vienalga, vēl sitīs. Diena nebija galā.

Pēc tam viņi nokļuva mājās ar taksometru, bet Gabrielas asās sāpes ar katru mirkli kļuva vēl neciešamākas. Viņa bija balta kā palags, un viņai drebēja rokas, kuras viņa bija rātni salikusi, cerot, ka māte tās pa ceļam nepamanīs. Taču pārmaiņas pēc Elīze nezin kāpēc bija labā noskaņojumā, un, lai gan viņa nekļuva laipnāka pret Gabrielu, ņemot vērā iepriekšējās nakts scēnu, viņa izturējās apbrīnojami iecietīgi pret vīru. Nē, viņa neatvainojās, to viņa nekad nemēdza darīt. Pēc Elīzes ieskatiem, viņai tas nebija jādara. Viņa uzskatīja, ka iepriekšējā vakara strīdā vainojams vienīgi Džons, viņai nebija nedz par ko atvainoties, nedz kas jāpaskaidro.

Gandrīz tūdaļ pat pēc ierašanās mājās Elīze nosūtīja Gabrielu uz viņas istabu. Viņa necieta, ka Gabriela maisās

pa kājām vai klīst apkārt pa istabām bez kāda redzama iemesla. Labprātāk viņa redzēja meiteni sēžam vienā vietā, savā istabā uz krēsla, tālāk no nepatikšanām. Tieši to Gabriela arī grasījās darīt. Viņa negribēja izprovocēt jaunu mātes niknuma lēkmi, tāpēc devās uz savu istabu un palika tajā. Gabrie-lai nebija nekā, ko darīt, bet viņa cieta tik stipras sāpes, ka nemaz nebūtu spējīga kaut ko darīt, ja viņai liktu. Taču, sēžot istabā, viņa nespēja nedomāt par Mereditu, iepriekšējā naktī zaudēto lelli. Viņai tās patiesi pietrūka. Meredita bija meitenes vienīgā draudzene, viņas uzticības persona, viņai radniecīgā dvēsele. Tagad viņai nebija vairs neviena.

Gabrielai joprojām domājot par lelli, viņa izdzirdēja gaitenī aiz savām durvīm smieklus un pārsteigta aptvēra, ka tur skan vecāku balsis. Viņas māte reti par kaut ko smējās, taču tagad Gabriela dzirdēja, ka viņas smiekli ir gandrīz meitenī-gi. Beigu beigās balsis izgaisa, un smagi noklaudzēja vecāku guļamistabas durvis. Gabrielai nebija ne jausmas, kas tur notiek, un viņa prātoja, vai vecāki nestrīdas. Tomēr pēc ķīviņa neizklausījās. Smiekli un ķiķināšanās skanēja priecīgi. Gabriela ilgi, ilgi sēdēja un gaidīja. Beigu beigas viņiem no turienes jāiznāk, kaut vai tikai tādēļ, lai viņu pabarotu.

Taču, dienai beidzoties, vecāki joprojām nebija parādījušies, un Gabriela zināja, ka tur neko nevar darīt. Viņa nedrīkstēja pieklauvēt pie vecāku istabas durvīm vai uzrunāt viņus caur tām. Nebija iespējams prasīt, lai vecāki paskaidro, kāpēc neliekas par viņu ne zinis vai kāpēc atstājuši novārtā bez vakariņām.

Gabrielas vecāki tovakar tā arī neiznāca no savas guļamistabas. Viņi bija noslēguši pagaidu mieru un priecīgi baudīja to. Elīze bija piedevusi Džonam iepriekšējo nakti, kas reti notika, un viņš par to bija neizsakāmi pārsteigts, turklāt viņa tajā dienā izskatījās tik skaista, ka vīru patiešām savaldzināja. Arī vairākas glāzītes alkohola viesnīcā “Plciza” lenča laikā palīdzēja Džonam atmaigt pret sievieti, kas parasti viņam Šķita nepatīkama. Nezināmu iemeslu pēc abi jutās neparasti labsirdīgi. Tomēr ne kripatiņas jaunatklāto silto jūtu neattiecās uz viņu meitu. Džons, tāpat kā Elīze, zināja, ka miers bus īslaicīgs, taču tik un tā to bija patīkami baudīt, lai cik ilgi tas turpinātos. Tā nu Elīze nosprieda, ka netērēs ne mirkli no gultai atvēlētā laika, lai noņemtos ar Gabrielas ēdināšanu.

Gabriela zināja, ka būtu varējusi nokāpt lejā. Virtuvē joprojām bija palicis ēdiens no iepriekšējā vakara, taču viņai nebija ne jausmas, kas notiks, ja viņa uzdrošināsies tam pieskarties. Labāk bija palikt istabā un gaidīt. Nevarēja būt, ka vecāki kavēsies pārāk ilgi. Galu galā viņi tikai sarunājās, durvis aizvēruši. Tomēr, sēžot vientulībā un vērojot, ka pulkstenis ir vispirms seši, tad septiņi un astoņi, un, visbeidzot, deviņi un pat desmit, Gabrielai kļuva skaidrs, ka viņa aizmirsta. Beigu beigās viņa devās pie miera, pateicīga, ka diena pagājusi un nekas īpaši briesmīgs ar viņu nebija atgadījies. Taču viss vēl varēja notikt, tāpat kā bija gadījies iepriekšējā naktī, ja tēvs sadusmos māti vai pametīs viņu, aiziedams no mājām, kā viņš tik bieži mēdza darīt, vienalga, cik daudz vai maz viņa to bija pelnījusi. Viss bija iespējams, un tad Gabrielai nāksies maksāt par visām viņa vājībām un trūkumiem. Taču šoreiz nekas nenotika. Tēvs nekur negāja, un abi balodīši palika savā istabā, bet Gabriela beigu beigās aizmiga bez vakariņām.

4. nodaļa

Deviņu gadu vecumā, vēl divus gadus pārcietusi ve-caku neaptveramo uzvedību un palikusi dzīva, Gabriela atklāja pasauli, kurā laiku pa laikam varēja no viņiem paglābties. Viņa rakstīja dzejo|us, stāstus, vēstules iedomātiem draugiem. Viņa bija sākusi dzīvot pasaulē, kur vismaz stundu vai divas vecāki un viņu spīdzināšana šķietami izgaisa. Viņa rakstīja par laimīgiem cilvēkiem skaistā pasaulē, kur notika brīnišķīgas lietas. Gabriela nekad nerakstīja par savu ģimeni vai to, kā ar viņu joprojām izrēķinājās māte, kad vien tai uznāca atbilstošs noskaņojums. Rakstīšana k|uva par Gabrielas vienīgo glābiņu, vienīgo izdzīvošanas līdzekli. Tā bija atelpa no cietsirdīgās pasaules, par spīti šķietami ērtajai videi. Labāk par jebkuru citu Gabriela zināja, ka ne viņas dzīvesvieta, ne tēva ienākumi vai aprindas, no kurām nāca viņas vecāki, nepasargāja no realitātes, kas citiem cilvēkiem rādījās vienīgi murgos. Mātes elegance, viņas rotaslietas un skaistais apģērbs Gabrielas pašas skapī meitenei neko nenozīmēja. Viņa zināja dzīves jēgu labāk par jebkuru citu un asās pretrunas pati savā dzīvē. Viņa agri bija sākusi saprast, kas ir svarīgs un kas ne. Mīlestība Gabrielai nozīmēja itin visu, viņa sapņoja par to, domāja par to, rakstīja par to. Šī dzīves sastāvdaļa viņai pilnībā bija gājusi garām.

Ļaudis joprojām apsprieda, cik viņa jauka, cik labi audzināta, cik nevainojami uzvedas, nekad nerunā pretī vecākiem un viņus neizaicina. Tāpat kā skolotāji, vecāku draugi priecājās par Gabrielas skaistajiem matiem, viņas milzīgajām, zilajām acīm, par to, cik reti viņa ko teica. Gabrielas sekmes bija izcilas, un, lai gan skolotāji žēlojās, ka meitene klasē reti runā un atbild uz jautājumiem tikai tad, ja vaicā tieši viņai, Gabriela tomēr bija tālu priekšā vairumam viņas vecuma bērnu. Viņa agri iemācījās lasīt un darīja to pastāvīgi. Tāpat kā agrīnie sacerējumi, grāmatas pārnesa meiteni citā pasaulē, kas atradās gaismas gadu attālumā no tās, kurā mita viņa pati. Viņai patika grāmatas, un māte tagad, kad gribēja meitu paspīdzināt, izmeta grāmatas vai atņēma zīmuļus un papīru. Elīze vienmēr ātri atklāja, kas Gab-rielai ir vissvarīgākais, un noslēdza visus meitenes ceļus uz glābiņu. Taču tādās reizēs Gabriela sēdēja, domās nogrimusi, un sapņoja. Vismaz svarīgākajos jautājumos vecāki vairs nespēja viņu aizskart, lai gan viņi to nemaz nepamanīja. Savukārt Gabriela sev neizskaidrojamu iemeslu pēc intuitīvi nojauta, ka izdzīvos.

Elīze bieži lika Gabrielai palīdzēt virtuvē, berzt, mazgāt traukus vai spodrināt sudrablietas. Viņa žēlojās, ka Gabriela joprojām esot neizturami izlutināta un tāpēc viņas pienākums pret vecākiem esot mājās censties būt noderīgai, kur vien tas iespējams. Gabriela mazgāja pati savu veļu, mainīja palagus, uzkopa savu istabu, pati mazgājās vannā, un ģērbās. Atšķirībā no citiem viņas vecuma bērniem, kuri drīkstēja rotaļāties laukā vai savā istabā un kuriem prieka pēc tika dotas grāmatas un rotaļlietas, Gabrielai ne mirkli neļāva vaļoties bez darba. Viņa joprojām pastāvīgi cīnījās par izdzīvošanu, un, kļūstot vecākai, viņas dzīvības vērtība aizvien pieauga, noteikumi mainījās ik dienas. Gabriela izkopa meistarību, atšifrējot mātes draudus, nosakot viņas mirkļa noskaņojumu un pastāvīgi pūloties viņu neaizkaitināt, darot visu iespējamo, lai neizsauktu niknuma lēkmi.

Māte viņu joprojām tikpat bieži sita, taču tagad Gabriela ilgāku laiku aizvadīja skolā, kas vairākas stundas žēlsirdīgi ļāva viņai būt projām no mājām. Savukārt grēki, kuros meitene tika apsūdzēta, viņai augot lielākai, kļuva aizvien nopietnāki. Aizmirsts mājasdarbs, nozaudēti apģērba gabali, saplēsts šķīvis, viņai virtuvē mazgājot traukus. Gabriela nemaz nemeklēja attaisnojumus saviem nodarījumiem. Viņa tikai saspringa un saņēma visu, kas nāca pār galvu. Skolā viņa meistarīgi slēpa zilumus no skolotājiem un nedaudzajiem bērniem, ar kuriem rotaļājās. Lielākoties meitene noslēdzās sevī. Viņa tik un tā nevarēja pēc skolas sastapties ar citiem skolēniem, māte nemūžam nebūtu pieļāvusi, ka pie meitas atnāktu kāds bērns. Pēc Elīzes domām, pietika jau ar Gabrielu, lai māja būtu izvandīta, mātei nenāca ne prātā aicināt tajā vēl citus bērnus. Jau viens bija liela nelaime. Vēl otrs būtu neaptveramas mocības.

Tikai divas reizes trijos skolas gados skolotāji bija ievērojuši, ka ar Gabrielu kaut kas nav kārtībā. Reiz viņas skolas formastērps, meitenei lecot pār lecamauklu, sarāvās uz augšu, un viņi bija pamanījuši briesmīgus zilumus uz bērna kājām. Iztaujāta Gabriela paskaidroja, ka nokritusi no velosipēda vecāku dārzā, un, izteikuši līdzjūtību par neveiksmīgo kritienu un sāpēm, ko tas droši vien sagādājis, skolotāji ļāva viņai iet un aizmirsa šo atgadījumu. Otrā reize gadījās mācību gada sākumā. Abas Gabrielas rokas bija vienos zilumos un viena no locītavām sastiepta. Seja, kā vienmēr, bija neskarta un acis lielas un nevainīgas, kad meitene paskaidroja, ka nedēļas nogalē nokritusi no zirga. Viņu atbrīvoja no mājasdarba pildīšanas, līdz locītava kļūs vese-

lāka, taču Gabriela nedrīkstēja to mājās stāstīt mātei, tāpēc tik un tā izpildīja mājasdarbu un nākamajā rītā nodeva to skolotājai.

Tēvs joprojām bija tikpat vienaldzīgs kā parasti. Turklāt pēdējos divos gados viņš lielākoties bija projām. Viņš devās bankas komandējumos, un Gabriela zināja, ka vecāku attiecībās noticis kaut kas nelāgs, lai gan viņa tā arī skaidri nesaprata, kad tas noticis un kas īsti tas bija. Taču pēdējos sešos mēnešos vecāki gulēja atsevišķās istabās, un, kad tēvs bija mājās, māte šķita dusmīgāka nekā jebkad.

Elīze tagad vakaros bieži devās prom no mājām. Saģērbusies viņa pameta Gabrielu vienu, bet pati kaut kur gāja ar draugiem. Gabriela nebija īsti pārliecināta, vai tēvs to zināja, tik bieži būdams projām, bet, kad viņš bija pilsētā, māte vienmēr palika mājās. Katrā ziņā viņu attiecības bija krietni pasliktinājušās. Elīze bieži izsacīja rupjas piezīmes par tēvu un, šķiet, vairs nekautrējās izteikt apvainojumus viņam acīs, vienalga, vai Gabriela bija istabā vai ne. Lielākā daļa piezīmju skāra citas sievietes, kuras viņa sauca par pa-laistuvēm vai ielasmeitām. Viņa sacīja, ka tēvs “salaižot”. Tas bija izteiciens, kuru Gabriela bieži dzirdēja, bet tā arī īsti nesaprata tā nozīmi un neuzdrošinājās pavaicāt. Tādās reizēs tēvs mātei nekad neatbildēja, bet pēdējā laikā bija sācis daudz biežāk ieskatīties glāzītē. Piedzēries viņš beigu beigās aizgāja no mājām, un Elīze izgāza dusmas uz Gabrielu.

Meitene joprojām gulēja, saritinājusies gultas kājgalī, bet tas vairāk bija aiz paraduma nekā tāpēc, ka viņai jebkad būtu izdevies pārliecināt māti par savu prombūtni. Elīze vienmēr precīzi zināja, kur viņu atrast. Gabriela vairs pat nešķieda velti laiku slēpjoties. Viņa pieņēma to, ko zināja tuvojamies, un centās nezaudēt dūšu. Viņa zināja, ka vienīgā misija viņas dzīvē ir izdzīvošana.

Viņa zināja ari to, ka neizprotamā veidā ir bijusi cēlonis vecāku nesaskaņām, un, lai gan māte nekad, pārmetot tēvam, nepieminēja Gabriclas vārdu, viņa zināja, ka ir kaut kādā veidā vainīga visās nelaimēs. Māte bieži mēdza sacīt, ka visas viņas problēmas esot Gabriclas dēļ, un meitenīte to pieņēma līdz ar sitieniem kā savu likteni.

Tajā gadā ap Ziemassvētkiem gandrīz Šķita, ka tēvs pie viņiem vairs nedzīvo. Viņš gandrīz vairs nemaz nenāca mājās, bet, kad ieradās, Elīzi pārņēma nevaldāms niknums. Viņa šķita, ja vien tas iespējams, vēl dusmīgāka nekā jebkad. Turklāt bija uzradies vārds, ko viņa pastāvīgi izkliedza tēvam sejā. Kliedzot uz tēvu, Elīze pieminēja viņa “mazo pa-laistuvi” un “ieleni”, ar kuru viņš “salaižot”. Gabriela zināja, ka viņu sauc Barbara, taču meitenei nebija ne jausmas, kas viņa tāda ir. Viņa nespēja atcerēties, ka butu sastapusi kādu vecāku draudzeni ar šādu vārdu. Meitenīte nesaprata, kas notiek, taču tēvs šķita vēl tālāks un, šķiet, negribēja vairs ielaisties nekādās darīšanās ar māti. Viņš gandrīz nemaz nerunāja ar Gabrielu un pārsvarā, kad dzīvoja mājās, bija piedzēries. To redzēja pat Gabriela, un tēvs vairs nemēģināja slēpties.

Ziemassvētku dienā Elīze nemaz neiznāca no savas istabas. Džons bija projām kopš iepriekšējā vakara un todien neatgriezās līdz pat vēlai naktij. Togad nebija ne eglītes, ne sveču, ne rotājumu. Nebija dāvanu ne viņai, ne kādam citam, un vienīgās Ziemassvētku pusdienas Gabrielai bija šķiņķa maize, ko viņa pati uzsmērēja sev Ziemassvētku vakarā. Viņa gribēja pagatavot kaut ko ēdamu mātei, bet baidījās pieklauvēt pie durvīm, pievērst sev uzmanību. Prātīgāk šķita turēties tālāk un nemaisīties pa kājām. Gabriela zināja, cik dusmīga ir māte, kad tēva nav mājās, it sevišķi Ziemassvētkos. Gabrielai jau bija deviņi gadi un to, kas notiek, šķita vieglāk saprast, lai gan vecāku savstarpējā naida cēlonis viņai nebija īsti skaidrs. Tam bija kaut kāds sakars ar sievieti, vārdā Barbara, un, bez šaubām, kaut kāds sakars ar Gabrie-lu pašu. Kā teica māte, tam vienmēr bija sakars ar viņu. Gab-riela to ļoti labi saprata.

Kad tēvs vēlu Ziemassvētku vakarā pārradās mājās, strīds neaprobežojās tikai ar guļamistabu. Kliegdami, mezdami viens otram ar priekšmetiem un apgāzdami pa ceļam lietas, viņi dzenāja viens otru pa visu māju. Tēvs sacīja, ka viņš to vairs nespējot izturēt, un māte kliedza, ka nositīšot viņus abus. Viņa iecirta Džonam pļauku, un viņš pirmo reizi pacēla roku pret māti. Taču Gabriela intuitīvi zināja, ka tad, kad vecāku strīds būs galā, viņa būs tā, kurai nāksies maksāt par visu. Pirmo reizi pēc ilga laika viņa vēlējās, kaut atrastos droša viela, kur paslēpties, vieta, kur meklēt aizstāvību, cilvēki, pie kuriem varētu griezties. Taču nebija neviena, un Gabriela zināja, ka atliek vienīgi gaidīt un skatīties, kas notiks. Visus šos gadus meitene bija zinājusi, ka viņas nožēlojamajā dzīvē nav neviena glābēja, neviena aizstāvja.

Beigu beigās tēvs aizgāja no mājām, un tad māte sameklēja Gabrielu. Kā jau bija gaidāms, viņa metās virsū bērnam kā liels, saniknots, melns putns. Elīzes vaļējie mali plīvoja viņai aiz muguras. Mātes dūres bija spēcīgas un nežēlīgas. Pirmais, ko Gabriela apzinājās, bija asas sāpes ausī no sitiena pa galvu un sitienu krusa pa krūtīm, turklāt māte iesita viņai ar svečturi pa kāju. Gabriela bija pārliecināta, ka nākamais sitiens ar to trāpīs pa seju vai galvu, bet brīnumainā kārtā tas nenotika. Pēc pirmo mirkļu šoka pārējais šķita kā miglā. Elīze bija vēl niknāka nekā citām reizēm, un Gabriela bez pūlēm nojauta, ka jebkāda viņas rīcība vai vārdi var maksāt dzīvību.

Meitene neko nedarīja, lai izvairītos no sitieniem, kas tovakar bira pār viņu kā krusa. Kā parasti, viņa gaidīja, kad vētra rimsies. Kad tā beidzot pārgāja un māte pameta Gab-rielu vienu pašu uz grīdas, viņa nespēja pat ierāpties gultā. Viņa gluži vienkārši gulēja uz grīdas starp apzinu un tumsu un pārsteigta atklāja, ka šoreiz nekas nesāp. Šoreiz viņa neko nejuta un visu nakti redzēja sev apkārt kaut ko līdzīgu gaismas aurai. Vienu brīdi Gabrielai šķita, ka dzird balsis, bet nespēja saklausīt vārdus. Tikai no rīta viņa aptvēra, ka kāds patiešām ar viņu runā, balss likās pazīstama, bet, tāpat kā naktī, viņa nespēja izšķirt vārdus. Viņa pat nesaprata, ka runātājs ir tēvs. Viņa neredzēja tēva asaras un nedzirdēja viņu šausmās noelšoties, redzot, ko bērnam nodarījusi Elīze. Šoreiz Gabriela gulēja asiņu peļķē, viņas mati bija pielipuši pie galvas, viņas skatiens bija stiklains, tas neko neredzēja, un briesmīga brūce vīdēja uz cirkšņa. Džons gribēja piezvanīt ātrajai palīdzībai, bet baidījās. Pat nesācis runāt ar Elīzi, viņš ietina Gabriclu segā un, izsteidzies no mājas, apturēja taksometru.

Ieradies slimnīcā, Džons pat nebija pārliecināts, vai bērns vēl elpo, iesteidzies iekšā, viņš nolika Gabrielu uz tukšām nestuvēm, caur asarām pasauca pēc palīdzības un paskaidroja, ka meitenīte nokritusi pa kāpnēm. Izdomājums šķita gandrīz vai patiesība, ņemot vērā Gabriclas smago stāvokli, un neviens viņam vairāk neko neprasīja. Gabrielai tika uzlikta skābekļa maska uz bālās sejiņas, un meiteni aizstūma projām noraizējušos medicīnas māsu pavadībā, Džonam neticīgi noraugoties viņām pakaļ.

Pavisam apstulbis, viņš nosēdēja vairākas stundas, līdz tikai četros pēcpusdienā viņam atnāca pateikt, ka bērns izdzīvošot. Gabrielai bija smadzeņu satricinājums, trīs lauztas ribas, plīsusi bungādiņa un nopietna brūce uz kājas. Taču brūces bija sašūtas, ribas pārsietas, un ārsti bija pārliecināti, ka pēc dažām slimnīcā aizvadītām dienām ļaunākais būs garām. Džonam vaicāja, cik ilgs laiks, viņaprāt, pagājis kopš kritiena un brīža, kad viņš bērnu atradis, un viņš sacīja, ka, domājams, vairākas stundas, lai gan atzina, ka nav pārliecināts, kad viņa “nokritusi”. Viņš nestāstīja, ka nav bijis mājās.

- Viņa atveseļosies, - jauns ārsts mierināja tēvu, un medicīnas māsas solīja labi par viņu parūpēties. Vienu reizi Džons ieskatījās palātā, taču Gabriela gulēja, un, otrreiz nemēģinājis viņai tuvoties, Džons aizgāja. Braucot mājup taksometrā, viņš joprojām jutās apstulbis un mocījās neziņā, ko sacīt. Viņš nespēja iedomāties, kā lai tagad apstādina Elī-zi, kā lai dara tam visam galu, un apzinājās vienīgi to, ka jābēg pašam. Vismaz šobrīd Gabriela bija labās rokās. Brīnums, ka viņa bija pārcietusi pagājušās nakts sitienus un palikusi dzīva.

Džons iegāja pa durvīm pagalam satraukts un izjuta atvieglojumu, kad, uzkāpis augšstāvā, atklāja, ka Elīzes nav mājās. Viņam nebija ne jausmas, kur viņa atradās, un tas viņu vairs neinteresēja. Iegājis bibliotēkā, viņš ielēja sev glāzi stiprā un apsēdies sāka gaidīt, pat īsti nezinot, ko teikt, kad beidzot viņu ieraudzīs. Ko viņš varēja Elīzei sacīt? Viņa nebija cilvēks. Viņa bija kaut kas līdzīgs dzīvniekam, būtne no citas planētas, mašīna, kas iznīcināja visu, kam pieskārās. Džons brīnījās, kā bija varējis viņu kādreiz mīlēt, kā varējis tik maldīgi domāt, ka Elīze būs sieva viņam un māte viņu bērnam. Šobrīd Džons gribēja vienīgi nokļūt pēc iespējas tālāk no viņas. Viņš gribēja tovakar palikt pie Barbaras, tomēr neuzdrošinājās. Viņš zināja, ka jāsagaida Elīze un jāsastopas ar viņu vaigu vaigā, kaut arī tā būtu pēdējā reize. Tagad no tā nevarēja izvairīties.

Elīze pārnāca īsi pēc pusnakts, ģērbusies tumši zilā vakartērpā, un, lūkojoties viņā, Džons spēja domāt vienīgi par to, ka viņa izskatās pēc Ļaunuma karalienes. Pēc Tumsas valdnieces. Savukārt, redzot, kādā stāvoklī viņš atradās, izplājies bibliotēkā uz dīvāna, Elīze pameta uz vīru dziļi nievājošu skatienu.

- Cik jauki, Džon, ka esi ieradies ciemos, - Elīze sacīja ledaina nicinājuma pilnā balsī, un tas nepagāja viņam secen pat dzērumā. - Tu labi izskaties. Kam man jāpateicas par šo pagodinājumu? Vai Barbaras nav pilsētā, vai ari viņa apkalpo kādu citu klientu? - Elīze lēnā solī iegāja istabā, šūpodama rokā pērlēm rotātu somiņu, un Džons atskārta, ka jūt nepārvaramu vēlēšanos iešļākt glāzes saturu viņai sejā vai iesist, taču atturējās. Viņš zināja, ka, vienalga, ko sacīs vai nodarīs viņai, tik necilvēcīgai, tas būs kā pīlei ūdens. Viņa nebija aizsniedzama ne ar vārdiem, ne darbiem.

- Vai tu zini, Elīze, kur šovakar ir mūsu meita? - Džons ar grūtībām izrunāja vārdus, taču tagad viņš precīzi zināja, ko grib pateikt. Beidzot pēc tik daudziem gadiem tas bija kļuvis nepārprotami skaidrs. Viņš nožēloja vienīgi to, ka bija vajadzīgs tik ilgs laiks, lai to izdarītu. Barbara beidzot bija piešķīrusi viņam drosmi. Turklāt apņēmība bija augusi, redzot stāvokli, kādā atradās Gabriela.

- Es nešaubos, ka tu man to pateiksi, Džon. Vai tu viņu kaut kur atstāji vai varbūt kādam atdevi? - Izklausījās, ka Elīze ir vairāk uzjautrināta nekā noraizējusies, un Džons tagad skaidri redzēja, kāda briesmone viņa patiesībā bija. Viņš vienīgi nespēja saprast, kā tik ilgi bija ļāvis viņai sevi apmuļķot. Viņš bija gribējis noticēt, gribējis, lai sieva būtu tāda, kāda viņa nebija, bet tas jau bija cits stāsts, cita patiesība, turklāt tāda, kurai viņš pat šobrīd vēl nespēja skatīties acīs.

- Tev tas patiktu, vai ne? Tas ir, ja es viņu būtu atdevis. Kāpēc mēs viņu gluži vienkārši neatdevām bāreņu patversmē tūdaļ pēc piedzimšanas vai neatstājam uz baznīcas kāpnēm? Tev tas būtu paticis, vai ne, un viņai tas būtu bijis daudz labāk. - Runājot Džons pūlējās aizturēt asaras, atcerēdamies Gabrielas nekustīgo ķermenīti uz nestuvēm. Viņš zināja, ka šo skatu nemūžam nespēs aizmirst.

-Aiztaupi man savas sentimentālās teorijas, Džon! Vai viņa ir pie Barbaras? Vai esi iecerējis viņu nolaupīt? Ja tā, tad man nāksies izsaukt policiju. - Nolikusi rokassomiņu uz galda, Elīze eleganti apsēdās uz krēsla iepretī Džonam. Viņa joprojām bija skaista sieviete, bet samaitāta līdz pēdējai iespējai. Viņai nebija dvēseles. Viņa bija kā aisbergs un neizmērojami cietsirdīga. Sieviete, ar kuru Džons tagad bija kopā, ne tuvu neizskatījās tik skaista, taču šķita, ka viņš tai rūp daudz vairāk. Viņas senči nebija tik aristokrātiski, bet viņa mīlēja Džonu, un viņai bija sirds. Džons šobrīd vēlējās vienīgi aizmirst Elīzi, abu kopdzīvi un nokļūt pēc iespējas tālāk projām no viņas. Gabriclas dēļ viņš bija gadu vilcinājies, taču tik un tā vairs nespēja meitai palīdzēt, nespēja apturēt šo briesmoni. Viņš bija pārliecināts, ka šobrīd spēj glābt vienīgi sevi.

- Gabriela ir slimnīcā, - viņš sacīja ļaunu vēstošā balsī. - Šorīt, kad viņu atradu, mūsu meitiņa bija gandrīz bezsamaņā. - Tikai paskatoties uz Elīzi, viņš drebēja niknumā. Tomēr kaut kur sirds dziļumos Elīze viņu joprojām biedēja. Zinādams, uz ko viņa spējīga, Džons baidījās, ka zaudēs savaldīšanos un viņu nogalinās. Viņa bija pelnījusi vienīgi nāvi.

- Kāda laime, ka tu tobrīd pārnāci mājās, vai ne? Kā viņai laimējies! - vēsi noteica Elīze.

- Viņa varēja nomirt, ja es nebūtu pārnācis. Viņai ir smadzeņu satricinājums, lauztas ribas... plīsusi bungādiņa... -Taču, palūkojoties sievas sejā, bija skaidrs, ka viņai vienalga. Viņai tas nemaz nebija svarīgi. Viņa nejutās ne mazākajā mērā vainīga par to, ko bija nodarījusi bērnam.

- Vai tu gaidi, ka es sākšu raudāt? Viņa to bija pelnījusi. - Elīze aizsmēķēja un, raugoties viņam acīs, izskatījās pilnīgi mierīga.

-Tu esi nenormāla, - Džons aizsmacis nočukstēja, nervozi noglauzdams matus. Bija smagāk, nekā Džons bija domājis. Elīzei bija sveša vainas izjūta, un viņas nesatricināmais miers un cietsirdība padarīja viņu par bīstamu pretinieci. Turklāt Elīzc bija daudz stiprāka nekā viņš. Džons to jau sen bija zinājis.

- Es neesmu nenormāla, Džon. Bet tu gan tāds izskaties. Vai esi redzējis sevi spogulī? Tu izskaties pavisam traks. - Elīzes acis vienīgi smējās viņam pretī, un piepeši Džonam sagribējās raudāt.

-Tu varēji viņu nosist. - Viņa skatiens iezaigojās, balsij aizlūstot jūtu pārpilnībā.

- Bet es taču nenositu, vai ne? Varbūt vajadzēja. Par lielāko daļu mūsu problēmu jāpateicas viņai. Ja tu man nebūtu bijis tik svarīgs, es tik ļoti nedusmotos uz viņu. Nekas tāds nebūtu noticis, ja viņa nenostātos starp mums, ja tu nebūtu tik traks viņas dēļ. - Bija skaidri redzams, ka Elī-ze tam ticēja, ar savu slimo prātu šī sieviete sevi bija pārliecinājusi, ka visā vainojama Gabriela un ka viņa ir pelnījusi to, kas viņai nodarīts. Džons aptvēra, ka neviens nespētu panākt, lai sieva saprot savu vārdu nejēdzību.

- Viņai nav nekāda sakara ar to, kas noticis starp mums, Elīze. Tu esi briesmone. Tu esi slimīgi greizsirdīga un ienīsti mazo meitenīti. Dieva dēļ, vaino mani, nevaino viņu! Ienīsti mani, ja tev vajag, jo es biju tas, kas lika tev vilties, kas bija tev neuzticīgs, kas nebija tik stiprs, lai sniegtu tev to, ko tu gribi... bet, lūdzu... lūdzu... - Viņš sāka raudāt, lūdzot ieklausīties savos vārdos. - Nevaino viņu!

- Vai tu neredzi, ko viņa mums nodarījusi? Viņa tevi pilnīgi pārvērtusi. Pirms viņas piedzimšanas tu mani mīlēji. Mēs mīlējām viens otru... paskaties tagad uz mums... -Pirmo reizi daudzu gadu laikā Elīzes acis bija pieplūdušas ar asarām, lūkojoties uz vīru. - Viņa to izdarīja... - Elīze vainoja Gabrielu pat par to, ka viņš mīlēja citu sievieti. Pēc Elīzes domām, Gabriela bija atbildīga par visu.

- Tu to izdarīji, - Elīzes asaru neaizkustināts, Džons viņai pārmeta. - Es pārstāju tevi mīlēt, kad aptvēru, cik ļoti tu ienīsti bērnu, kad redzēju, kā tu viņu sit... un, ak Dievs, kādu dienu viņa mūs par visu to ienīdīs.

- Viņa to ir pelnījusi. - Elīze atgriezās pie iepriekšējās nostājas, pārliecināta par savu patiesību. - Man vienalga, ko es viņai esmu izdarījusi. Viņas dēļ esmu zaudējusi visu... zaudējusi mūsu laulību un mīlestību...

-Tu Gabriclu ienīdi kopš pašas viņas piedzimšanas. Kā tu to spēji?

- Jau toreiz es sapratu, kas notiks.

-Tev jārimstas, Elīze, pirms tu viņu nogalini, - Džons lūdza. - Tev tas jādara... Tu aizvadīsi atlikušo mūža daļu cietumā.

- Viņa nav tā vērta, - Elīze stingri noteica. Viņa bija par to jau domājusi un piesargājās, lai nekad neaizietu par tālu. Sevis, ne bērna dēļ. Taču iepriekšējā naktī viņa bija bīstami tuvu robežai. Džons to saprata labāk nekā viņa. Viņš bija redzējis Gabriclu slimnīcā un dzirdējis ārstu teikto. Par laimi, neviens nebija viņu apsūdzējis bērna piekaušanā. Ārsti to nespētu aptvert, sevišķi ņemot vērā Džona labās manieres, cienījamo vārdu un dzīvesvietu dārgā rajonā. Būtu aizvainojoši viņam ko tādu vaicāt, un, pat ja viņiem būtu radušās aizdomas, kaut arī Džons cerēja, ka tās neradās, viņi neuzdrošinātos apsūdzēt viņu vardarbībā pret savu bērnu.

- Es viņu nenositīšu, Džon, - Elīze viņu nomierināja, bet tas bija tukšs solījums no tādas sievietes mutes, kurai nav dvēseles. - Man nav nekādas vajadzības to darīt. Viņa zina, ko es no viņas gaidu. Viņa zina atšķirību starp labo un ļauno.

- Nelaime, ka tu to nezini.

- Es esmu nogurusi. - Elīze piecēlās kājās. - Un tu mani garlaiko. Vai tu iesi gulēt vai arī atgriezīsies pie savas ie-lenītes? Un kad tas vienreiz beigsies?

Nekad, viņš sev apsolīja. Nemūžam. Viņš nekad neatgriezīsies pie šīs sievietes. Tomēr Džons zināja, ka šobrīd viņa pienākums ir atrasties šeit, lai viņu nomierinātu, kamēr Gabricla pārnāk no slimnīcas. Lai ka viņš ienīstu Elīzi, Džons zināja, ka tik daudz viņš ir parāda Gabrielai. Meitenes dēļ viņš nevarēja atteikties no savas turpmākās dzīves, bet viņš varēja nogludināt asumus, vismaz kamēr viņa pārnāk mājās.

- Es tūdaļ iešu augšā, - Džons rāmi sacīja, ieliedams sev vēl pēdējo glāzi viskija. Viņš bija pateicīgs, ka abi guļ atsevišķās istabās. Šobrīd viņš negribētu gulēt ar Elīzi vienā gultā, baidoties no atriebības. Apziņa, uz ko viņa ir spējīga, iedvesa šausmas. Viņš bija brīdinājis par to Barbaru un mēģinājis izstāstīt, cik bīstama ir Elīze. Taču Barbara aiz muļķības apgalvoja, ka no viņas nebaidoties. Viņa nespēja aptvert, kāda briesmone patiesībā bija Elīze. Neviens to nespēja. Tikai viņš pats un Gabriela to ļoti labi zināja.

- Es saprotu, ka tu šonakt gulēsi pats savā istabā, - Elīze noteica, izejot no istabas, un Džons noskatījās, kā viņai aiz muguras velkas vakartērpa šlepe. Viņš neatbildēja, viņš atkal domāja par Gabrielu un, nespēka pārņemts, nespēja izteikt vairs ne vārda. Viņš tikai noraudzījās, kā sieva lēnām dodas augšup pa kāpnēm.

Kad Gabricla tajā vakarā pamodās slimnīcā, viņai nebija ne jausmas, kur atrodas. Viss bija balts, tīrs un izskatījās ļoti kails. Uz griestiem šūpojās ēnas, un telpas galā spīdēja gaismiņa. Viņā nolūkojās māsiņa iestīvinātā cepurē, un, tiklīdz Gabrielas plakstiņi nedroši pavērās, jaunā sieviete viņai uzsmaidīja. Gabrielai tas šķita neparasti. Māsiņas skatiens bija ļoti laipns.

- Vai es esmu debesīs? - Gabricla klusu vaicāja, būdama par to pārliecināta, un atvieglota nodomāja, ka ir mirusi.

- Nē, tu esi Svētā Mateja slimnīcā, Gabricla. Un viss ir kārtībā. Tavs tētis pirms neilga laiciņa aizgāja mājās, bet viņš teica, ka rīt no rīta atnāks tevi apraudzīt.

Gabriela gribēja uzzināt, vai māte dusmojusies, ka viņa šeit atrodas, un vai viņai vēl vajadzēs atgriezties mājās. Ja viņa ncizveseļotos, varbūt viņa varētu te palikt? Viņas galvā šaudījās tūkstošiem jautājumu, bet viņa baidījās ko vaicāt un tikai pamāja, bet arī tas bija sāpīgi. Ļoti.

- Centies pārāk daudz nekustēties. - Jaunā māsiņa bija ievērojusi, ka meitene saviebjas. Viņa zināja, ka smadzeņu satricinājums meitenītei izraisījis smagas galvassāpes, un no viņas auss vēl joprojām sūcās asinis. - Tavs tētis sacīja, ka tu esot nokritusi pa kāpnēm, bet tev ļoti laimējās, ka viņš tevi laikus atrada. Mēs par tevi parūpēsimies, kamēr tu būsi pie mums.

Par spīti sāpēm, Gabriela atkal pateicīgi pamāja un aizvēra acis.

Pēc tam viņa miegā raudāja, ieradās nākamā maiņa, un vairākas stundas viņu uzraudzīja kāda pavecāka māsiņa. Viņa pārbaudīja Gabriclas pulsu, temperatūru un elpošanu, nomainīja apsējus uz savainotās kājas. Viņa ilgi pētīja brūci un pēc tam ielūkojās meitenītes sejiņā. Māsiņai nedeva mieru daudzi jautājumi, uz kuriem, viņa zināja, atbildes tā arī nebūs. Jautājumi, kurus vajadzētu noskaidrot, bet kurus noskaidrot neviens neuzdrošināsies. Savā mūžā viņa bija redzējusi bērnus ar šādām brūcēm, bet tie parasti bija trūcīgi bērni. Viņi tik un tā atgriezās mājās, tāpat kā atgriezīsies arī šis bērns. Taču lielākoties viņi nokļuva atkal slimnīcā. Viņa prātoja, vai ar Gabrielu arī tā notiks, bet varbūt šoreiz vecāki būs pietiekami izbijušies un tas vairs neatkārtosies. To nevarēja pateikt.

Gabriela nogulēja nemierīgā miegā līdz pašam rītam un lielāko daļu nākamās dienas. Divas reizes viņu apraudzīt bija ieradies tēvs, kas paskaidroja ārstiem un medicīnas māsām, ka māte nespējot atnākt, jo esot saslimusi. Viņi saprata, juta viņam līdzi un uzlielīja viņa meitiņu. Viņa esot tik laba, tik mīļa, tik labi audzināta. Viņa ne reizes nebija sagādājusi personālam raizes, ne reizes neko nebija lūgusi un bija pateicīga par visu, ko viņi darīja. Pat ne reizes neesot viņus uzrunājusi. Tikai gulēja un skatījās, taču, ieraugot tēvu, vienmēr pasmaidīja.

Jaungada dienā Džons ieradās, lai vestu Gabrielu uz mājām, līdzi paņēmis dažus apģērba gabalus, ko viņai vilkt mugurā. Gabriela izgāja no slimnīcas tumšzilā mētelī, pelēkā vilnas kleitā, baltās pusgarās zeķītēs un sarkanās kurpēs. Džons bija aizmirsis atnest cepuri un cimdus, un, pateicies visiem par laipno izturēšanos, bērns atstāja slimnīcu, izskatīdamies ļoti mazs un bāls. Lifta durvīm aizveroties, meitenīte smaidīja un māja ar roku. Visi bija vienisprātis, cik viņa ir jauka, un izteica nožēlu, ka tādu kā Gabriela nav vairāk. Iepriekšējā vakarā viņa pat bija teikusi, ka negribot atgriezties mājās.

- Nu, nu, niekkalbīt! - smaidot sacīja viena no māsiņām, steigdamās pie cita bērna ar garo klepu un vēl kāda ar nopietniem apdegumiem. Gabriela bija kļuvusi par visas bērnu nodaļas mīluli, un personālam ari bija žēl, ka viņa iet projām. Taču ne gluži tik žēl kā pašai Gabrielai. Viņai ļoti negribējās atstāt drošo patvērumu debesīs un atgriezties pie dzīves ellē.

Kad meitene tika pārvesta mājās, māte viņu gaidīja ar drūmi sarauktu pieri un apsūdzības pilnu skatienu. Viņa ne reizes nebija devusies uz slimnīcu bērnu apraudzīt un vairākkārt atkārtoja Džonam, ka tāda auklēšanās nav nepieciešama un ir visīstākais apkaunojums. Viņš nestrīdējās pretī, bet ikviens būtu pamanījis, cik bāla bija Gabriela, turklāt viņa joprojām mazliet nedroši turējās uz kājām.

- Nu, vai dabūji pietiekami daudz uzmanības, māsiņu un ārstu priekšā tēlojot slimo? - Elīze nelaipni noprasīja, kad Džons bija aizgājis uz Gabrielas istabu nolikt meitenes lietas un uzklāt viņai gultu. Ārsts bija teicis, ka viņai vajagot atpūsties.

- Atvaino, māmiņ!

- Atvainojies gan! Čīkstule tāda, - Elīze sacīja un, apgriezusies uz papēža, nozuda.

Tovakar Gabriela ēda vakariņas kopā ar abiem vecākiem, un, kā jau varēja paredzēt, tas bija sasprindzinājuma un neveikla klusuma pilns pārbaudījums. Māte nepārprotami uz viņu dusmojās, bet tēvs dzīvoja citā pasaulē un, sēžoties pie vakariņu galda, bija paspējis jau pārāk daudz izdzert. Gabrielai izlija uz galda mazliet ūdens, un trīcošām rokām viņa metās to nosusināt.

-Tava uzvedība pie galda pēdējās nedēļas laikā nav uzlabojusies. Viņi tevi ar karotīti barojuši, vai? - cietsirdīgi noprasīja Elīze, un, nolaidusi skatienu, Gabriela nosprieda, ka būs labāk, ja neatbildēs. Visas maltītes laikā viņa nepateica ne vārda. Tiklīdz meitene bija norijusi pēdējo kumosu saldā ēdiena, māte pavēlēja viņai doties uz savu istabu. Nojauzdama, ka tuvojas kauja, Gabriela juta atvieglojumu, ka var pazust.

Nekavējoties ieslīdējusi gultā, viņa tumsā ieklausījās vecāku strīdā un nemaz nebija pārsteigta, kad vēlu vakarā izdzirdēja soļus pie savām durvīm. Viņa bija pārliecināta, ka nācēja ir māte, un sastinga, gatava saņemt visu, kas sekos. Šoreiz segas tika atlocītas lēnām, un Gabriela saspringa kā uzvilkta stiegra, cieši aizmiegtām acīm gaidot pirmo pazīstamo sitienu. Taču pagāja labs laiks, bet sitiena joprojām kā nebija, tā nebija. Meitenīte juta kādu stāvam pie gultas, bet nespēja saost mātes smaržas. Valdīja klusums, un nekas nenotika. Nogaidījusi vienu bezgalīgu mirkli, Gabriela nespēja izturēt spriedzi un atvēra acis.

- Sveika... vai tu gulēji?... - čukstus ierunājās viņas tēvs, un Gabriela tagad saoda viņa pēc viskija smaržojošo elpu. - Es atnācu pateikt... paskatīties... ka tu jūties.

Meitene apmulsusi pamāja. Tēvs nekad tā nebija nācis viņas istabā.

- Kur ir māmiņa?

- Aizmigusi. - To dzirdot, Gabriela dziļā atvieglojumā nopūtās, lai gan abi zināja, ka daudz nevajag, lai viņu pamodinātu. - Es tikai gribēju tevi redzēt... - Viņš uzmanīgi apsēdās uz gultas malas. - Piedod... par slimnīcu... un visu... Māsiņas teica, ka tu esi bijusi drosmīga... - Taču nu jau viņš labāk par visiem citiem zināja, cik drosmīga ir meita, daudz drosmīgāka nekā viņš pats.

- Visi bija tik jauki, - Gabriela nočukstēja, tumsā vērojot tēva seju. Tagad viņa skaidri saredzēja tēvu mēnesnīcā, kas iespīdēja pa logu.

- Kā tu jūties?

- Labi... auss vēl sāp... bet citādi nekas... - Galvassāpes pēdējās divās dienās bija mitējušās, bet viņas ribas bija vēl joprojām nosaitētas, un tādām tām bija jābūt vēl divas nākamās nedēļas.

- Saudzē sevi, Gabriela... turies, tu esi ļoti stipra.

Meitene brīnījās, kāpēc viņš to sacīja, ko viņš patiesībā gribēja pateikt. Viņa nespēja saprast, kāpēc, pēc tēva domām, viņa bija stipra. Gabriela nemaz nejutās stipra. Lielākoties viņa domāja vienīgi par to, cik viņa ir slikta.

Džons gribēja pateikt, ka mīl meitiņu, bet nezināja, kā to izdarīt. Turklāt pat viņš saprata, ka tad, ja būtu viņu patiešām mīlējis, nebūtu pieļāvis, ka bērna māte piekauj viņu gandrīz līdz nāvei. Taču Gabrielai nebija ne jausmas, par ko tēvs domāja. Viņš vēl bridi pastāvēja, nolūkodamies viņā, tad, no jauna apspraudījis segas, aizgāja, neteicis vairs ne vārda.

Apstājies durvīs tikai uz sekundes simtdaļu, juzdams, ka meitene noraugās viņam pakaļ, Džons aizvēra durvis, cik vien klusu spēdams. Ne viens, ne otrs negribēja pamodināt māti, un Džons izturējās tik klusi, ka Gabriela pat nespēja saklausīt, kā viņš uz pirkstgaliem aizzagās projām. Pēc tam, no jauna ierakusies segās, viņa nogulēja līdz pat brīdim, kad nākamajā rītā Elīze atrāva vaļā viņas istabas durvis.

- Lien ārā! - pazīstamā balss uzkliedza, un Gabriela samiegojusies steigšus sāka rāpties laukā no gultas. Straujās kustības acumirklī lika atgriezties galvassāpēm, piepūle nāca par ļaunu ribām un lika viņai viegli sarauties no sāpēm ausī. - Tu zināji, draņķe tāda, vai ne? Viņš tev pateica? Pateica? - Tobrīd viņa jau purināja Gabriclu aiz abām rokām, nelikdamās ne zinis par to, kur meitene bijusi pagājušās nedēļas laikā, un stāvokli, kura dēļ viņai tur vajadzēja atrasties.

- Ko zināju? Es neko nezinu, māmiņ... - Piepeši Gabriela bija zaudējusi visas iemaņas un, sev par spīti, sāka raudāt. Spriežot pēc mātes sejas, bija noticis kaut kas drausmīgs, taču viņa nespēja iedomāties, kas tas varētu būt. Pirmo reizi, cik vien Gabriela varēja atcerēties, māte izskatījās izmisusi un izspūrusi.

- Zini gan... Vai viņš tev pateica slimnīcā? Pateica? Ko viņš tieši teica? - Viņa purināja Gabrielu tik stipri, ka meitene tik tikko spēja atbildēt.

- Neko... viņš neko man neteica... kas noticis ar tēti? -Varbūt viņš ir ievainots, varbūt viņam kas atgadījies. Gabriela nespēja iedomāties, bet māte kā spļaudama izspļāva vārdus viņas sejā, pirms viņa paspēja vēlreiz pavaicāt.

- Viņš ir aizgājis, un tu to zināji. Tā ir tava vaina... tu mums abiem biji tik liels traucēklis, ka viņš mūs pameta. Tu domāji, ka viņš tevi mīlēja, vai ne? Nē, viņš tevi nemīlēja. Viņš tevi pameta tieši tāpat, kā pameta mani. Viņš vairs negrib redzēt nevienu no mums... tu draņķe... saproti, tu to izdarīji! Tu to izdarīji! Viņš aizgāja tāpēc, ka ienīst tevi tikpat, cik viņš ienīst mani. - Viņa to sacīja, iecirzdama skanīgu pļauku Gabrielai pa seju. - Viņš aizgāja tevis dēļ... un tagad te nav neviena, kas tevi aizstāvēs. - Tobrīd, kad viņa metās bērnam virsū ar jaunu sparu, Gabriela sāka saprast. Tēvs viņas pametis. Tāpēc viņš iepriekšējā vakara bija ienācis istabā... Tēvs bija ienācis paskatīties uz viņu pēdējo reizi... viņš bija ienācis atvadīties... un tagad viņš bija aizgājis... un viņai palicis vairs tikai šis. Nebeidzami sitieni, tā bija viņas dzīve. Vakar tēvs bija teicis, lai viņa turas... teicis, ka viņa ir stipra. $ie vārdi bija viss, kas viņai nu piederēja, un, to atceroties un izjūtot mātes dūru sitienus, kas šoreiz bija smagāki nekā parasti, Gabriela drosmīgi cīnījās ar asarām, bet nespēja tās valdīt. Viņai bija palicis vairs tikai šis murgs. Māte teica, ka tēvs viņu ienīst, bet Gabriela zināja, ka tā nav patiesība. Vai varbūt bija? Viņš nekad nebija meitu aizstāvējis, nekad nebija palīdzējis, nebija paglābis ne no viena sitiena, un tagad, lai ari kādi viņa apsvērumi, tēvs bija viņu pametis. Gabriela juta kaklā kā žulti kāpjam vienīgi bailes.

5 nodaļa

vAlikusi gada daļa. kamēr Gabricla kļuva dcsmil gadus veca, atgādināja tumsas kaleidoskopu, tā raksti kustējās un mainījās, bet temats vienmēr bija viens un tas pats - aklas un asas šausmas, lai arī cik daudzveidīgas būtu krāsas.

Gabrielas tēvs nozuda tik pamatīgi un uz neatgriešanos, it kā nekad nebūtu dzīvojis uz zemes. Viņš nedz zvanīja, nedz rakstīja Gabrielai, nedz ieradās viņu apciemot, arī nepaskaidroja, kā un kāpēc tā noticis, ko viņš darījis un kādēļ.

Tajā dienā, kad Gabrielas māte saņēma pirmo paziņojumu no advokāta, viņa pārskaitās un, kā jau varēja paredzēt, piekāva Gabrielu gandrīz līdz bezsamaņai. Tikai pašas spēku izsīkums Elīzi visbeidzot apstādināja. Taču nākamajās dienās viņa neizrādīja Gabrielai ne mazāko žēlsirdību. Viņa vainoja meiteni itin visā, kā bija darījusi jau kopš Gabrielas piedzimšanas, un sacīja viņai, ka tēvs ienīstot Gabrielu tikpat ļoti, cik ienīstot viņu. Viņa sacīja, ka tēvam Gabriela vairs neesot vajadzīga, jo sievietei, ko viņš grasoties apprecēt, esot divas meitenītes, kas stājušās viņas vietā.

- Viņas nav tādas kā lu, - māte atriebīgi paziņoja ik reizes, kad tās pieminēja, un darīja to tik bieži, cik vien spēja. - Atšķirībā no tevis viņas ir skaistas, labas un prot uzvesties. Un tēvs viņas mīl, - māte cietsirdīgi čukstēja. Reiz, kad

Gabriela savā naivumā bija mēģinājusi ar viņu strīdēties, aizstāvot jūtas, kuras saistīja ar tēvu, bet par kurām vairs nebija tik ļoti pārliecināta, ņemot vērā tēva nozušanu, Elī-ze, paņēmusi suku un veļas ziepes, mazgāja meitenes muti tik ilgi, līdz, sarijušies ziepju putas, viņa izvēmās - ne vien no ziepēm, bet arī pašas bēdu un zaudējuma rūgtās garšas. Gabriela zināja, ka tēvs viņu mīl, Gabriela sev to iestāstīja, viņa to zināja... viņa tā domāja... vai varbūt tikai gribēja tam ticēt. Līdz beidzot meitene vairs nezināja, ko domāt.

Lielāko daļu laika viņa pavadīja, viena pati lasot un rakstot savus stāstus. Reizēm viņa rakstīja vēstules tēvam, taču nezināja, uz kurieni tās sūtīt, tāpēc saplēsusi izmeta. Tēvs nebija atstājis viņai savu adresi, bet, kad mātes prombūtnē Gabriela mēģināja to sameklēt, atrast tā tīri neizdevās. Viņa nebūtu uzdrošinājusies prasīt mātei. Viņa zināja kur tēvs pirms aiziešanas bija strādājis, bet, kad piezvanīja, izdzirdēja atbildi, ka tēvs esot no bankas aizgājis un pārcēlies uz Bostonu. Gabriela zināja, ka tikpat labi viņš varēja pārcelties dzīvot uz citu galaktiku. Nesaņēmusi no tēva ziņas savā desmitajā dzimšanas dienā, meitene saprata, ka zaudējusi viņu uz visiem laikiem.

Reizēm, par to domājot, Gabrielu joprojām pārņēma pieaugošas panikas viļņi, atceroties pēdējo nakti viņas istabā, kad abi mēnesnīcā bija sačukstējušies. Viņa tik daudz ko būtu gribējusi tēvam pateikt... iespējams, ja viņa būtu... ja viņa būtu tēvam izstāstījusi, cik ļoti viņu mīl, viņš būtu palicis, viņš nepamestu viņu abu meitenīšu dēļ, par kurām runāja māte... kuras bija tik daudzreiz labākas par viņu, kuras tēvs tagad mīlēja. Ja viņa būtu vairāk papūlējusies vai saņēmusi labākas atzīmes skolā, lai gan maz ticams, ka viņa spētu mācīties vēl labāk... ja viņai laiku pa laikam nebūtu jāiet uz slimnīcu... ja viņa nebūtu likusi mātei abus tik ļoti ienīst, varbūt tad tēvs nebūtu aizbēdzis... bet varbūt tēvs bija miris un tie visi bija meli. Varbūt viņš cietis autokatastrofa un viņa par to neko nezina. To iedomājoties vien, kļuva neiespējami paelpot... Ko tad, ja viņa patiešām vairs nekad tēvu neredzēs? Ja aizmirsīs, kāds viņš izskatās? Reizēm Gabriela nolūkojās tēva fotogrāfijās. Divas no tām stāvēja uz klavierēm un vairākas bibliotēkā, bet, kad māte kādu dienu pieķēra Gabrielu pie šīs nodarbības, viņa izņēma visas fotogrāfijas no rāmīšiem un saplēsa sīkos gabaliņos. Gab-rielai viņas istabā bija kāda veca tēva fotogrāfija no vasaras Ist-hemptonā - no tā laika, kad viņai bija pieci gadi, bet māte atrada un izmeta ari to.

-Aizmirsti viņu! Viņam tu neesi vajadzīga. Kāpēc šķiest velti laiku, domājot par viņu? Viņš tevi tagad neglābs, - māte, izsmejot Gabrielu, sacīja, ņirgādamās par bērnu, kad meitas acis pieplūda ar asarām. Stiprāk par mātes sitieniem meitenīti tagad skāra atziņa, ka viņa nemūžam vairs tēvu neredzēs un ka tēvs nekad viņu nav mīlējis. Sākumā tam bija grūti noticēt, bet beigu beigās viņa saprata, ka laikam tā tomēr būs patiesība. Viņa klusēšana to apstiprināja. Taču, ja tēvs viņu mīlēja, Gabriela zināja, ka saņems kādu dienu no viņa ziņu. Viņa varēja vienīgi gaidīt.

Nākamajā gadā pēc tēva aiziešanas viņa pavadīja Ziemassvētkus viena pati Sešdesmit devītās ielas mājā. Māte pavadīja dienu kopā ar draugiem, bet vakaru ar kādu vīrieti no Kalifornijas. Viņš bija izskatīgs gara auguma tumšmatis un ne ar ko nelīdzinājās tēvam. Reizi vai divas, iebraucot pakaļ Elīzei, lai vestu viņu pusdienās, vīrietis bija Gabrielu uzrunājis, bet māte vienmēr lika skaidri saprast, ka viņam nav nekādas vajadzības runāt ar bērnu, ka tas nemaz nav vēlams. Gabriela esot samaitāta, māte vairākkārt nenoteikti viņam paskaidroja, tik ļoti samaitāta, ka viņa nevēloties sīkāk par to runāt. Savukārt viņš ātri vien saprata, ka draudzība ar Gabrielu nav īstais ceļš, lai nodibinātu labas attiecības ar Elīzi. Prātīgāk bija no meitenes izvairīties, tāpēc drīz vien viņš ar Gabrielu vispār vairs nerunāja.

Tagad uz viņu mājām pastāvīgi nāca vīrieši, lai sastaptu Elīzi un vestu viņu izklaidēties, bet vīrietis no Kalifomijas bija visbiežākais viesis. Viņu sauca Frenks. Frenklins Voter-fords. Gabriela zināja vienīgi to, ka viņš ir no Sanfrancisko un ziemā dzīvo Ņujorkā. Viņa īsti nezināja, kāpēc, bet vīrietis daudz stāstīja mātei par Kaliforniju un to, cik ļoti viņa to iemīlēs, kad turp aizbrauks. Pēc kāda laika māte sāka runāt, ka dosies sešas nedēļas pavadīt Rēno. Gabrielai nebija ne jausmas, kur tas atrodas un kāpēc māte vēlas uz turieni braukt, bet neviens nekad viņai neko nepaskaidroja. Viņa zināja vienīgi to, ko bija nejauši dzirdējusi, kad abi, māte un Frenks Voterfords, dzīvi sarunādamies, gāja garām viņas istabai, vai to, ko varēja saklausīt, kad viņi vēlu vakarā dzerdami, tērzēdami un smiedamies sēdēja bibliotēkā. Gabrielai bija jāprāto, kas notiks ar mācībām skolā, kad viņas ar māti dosies uz Rēno. Taču mātei viņa to nedrīkstēja vaicāt. Gabriela zināja, ka māti tikai satracinās, ja viņai ko jautās.

Gabriela turpināja savu dzīvi, gaidot ziņas un paskaidrojumus, katru dienu pēc pārnākšanas no skolas pārbaudīja pastu, cerēdama atrast vēstuli no tēva, kas pavēstītu, kur viņš atrodas. Taču vēstule tā arī nepienāca, un, kad māte kādu dienu ieraudzīja viņu rakņājamies pa pasta sūtījumiem, notika neizbēgamais. Taču pēdējā laikā sišana vairs nenotika tik enerģiski un kļuva mazliet retāka. Elīze bija pārāk aizņemta ar savu personisko dzīvi, lai noņemtos ar Gabrielas “disciplinēšanu”. Lielākoties māte pavēstīja meitenei, ka viņa esot bezcerīgs gadījums. Tēvs galu galā to esot sapratis, vai ne? Un nevarot gaidīt, lai viņa pati vēl šķiestu savu dzīvi, pūloties kaut ko izveidot no Gabrielas. Tas nebija pat viņas laika vērts. Tāpēc viņa atstāja Gabrielu meitenes pašas ziņā, ļaujot viņai pašai rūpēties par sevi un savu ēšanu, ja vien mājā vispār bija tik daudz ēdiena, lai to izdarītu, un biežāk tā nebija, nekā bija.

Mājkalpotāja Džīnija katru dienu gāja projām precīzi piecos un ik reizes, kad viņa domāja, ka tiks sveikā cauri, atstāja Gabrielai uz plīts mazliet ēdiena. Taču, ja Džīnija pievērsa meitenei pārāk daudz uzmanības, “lutināja” viņu vai daudz ar viņu sarunājās, bērnam par to bija dārgi jāsamaksā, un, to zinot, mājkalpotāja tēloja vienaldzību un piespieda sevi nedomāt, kas notiek ar Gabrielu pēc viņas aiziešanas. Meitenītei bija skumjākās acis, kādas Džīnija savu mūžu redzējusi, un bija sāpīgi uz viņu skatīties. Bet Džīnija zināja, ka nespēj palīdzēt. Bērna tēvs bija pazudis un atstājis Gabrielu pilnīgi mātes varā, savukārt Elīze bija maita. Taču galu galā Gab-riela bija viņas bērns. Ko gan Džīnija varēja darīt, lai meitenei palīdzētu, ja nu vienīgi reizēm atstāt uz plīts mazliet zupas vai uzlikt aukstu kompresi uz ziluma, ko bērns teicās dabūjis skolas pagalmā. Tomēr pat Džīnija zināja, ka zilumi, ko dabū skolas pagalmā, nemēdz būt tāda lieluma un tādās vietās. Reiz uz Gabrielas muguras bija pirkstu nospiedumi, un izskatījās, ka tos kāds būtu tur speciāli atstājis. Džīnijai nenācās grūti izdomāt, kā tie tur gadījušies. Reizēm viņa pat vēlējās, kaut bērns būtu aizbēdzis no mājām, vienai pašai uz ielas viņai būtu klājies labāk, nekā dzīvojot pie mātes. Šeit viņai bija vienīgi siltas drēbes un jumts virs galvas, bet ne miņas no sirsnības, ne miņas no mīlestības, ēdiena tik tikko pietika, lai vilktu dzīvību, un nevienam viņa nerūpēja. Taču Džīnija zināja, ka pat tad, ja Gabriela aizbēgtu, policija tik un tā atvestu viņu atpakaļ. Viņi nemūžam nenostātos starp vecākiem un bērnu, lai arī ko Elīze tam darītu. Arī Gabriela to jau sen bija sapratusi. Viņa zināja, ka pieaugušie nemēdz palīdzēt. Viņi neiejaucās un neieradās uz balta zirga, lai kādu glābtu. Lielākoties viņi izlikās, ka neko neredz, aizvēra acis vai uzgrieza muguru. Tāpat kā viņas tēvs.

Mēnešiem ritot un ziemai iegriežoties pavasara pusē, Elī-zes niknuma lēkmes it kā pārvērtās vienaldzībā. Šķita, ka viņu pilnīgi nemaz neinteresēja, ko Gabriela tagad dara, ja vien viņa bija neredzama un nedzirdama. Vienīgo reizi pēdējā laikā viņa bija piekāvusi meiteni, kad Gabriela “izlikās” nedzirdam, ko viņa saka. “Izlikšanās” nozīmēja vienīgi to, ka Gab-rielas dzirde vairs nebija tāda kā agrāk. Lielākoties šķita, ka viņa dzird labi, bet noteiktos leņķos vai tad, ja telpā skanēja kādi citi trokšņi, viņa vairs nespēja tik labi izšķirt vārdus kā agrāk. Tās bija sitienu sekas, bet Gabriela nekad nežēlojās par dzirdes pasliktināšanos, kaut gan reizem skolā viņu tas traucēja, taču, šķiet, neviens to neievēroja, tikai māte.

- Neizliecies, ka manis te nav, Gabriela! - viņa kliedza un, dūres vicinot kā spoks, kura gaudas pareģo nāvi, metās meitenei virsū. Taču pēdējā laikā bieži tuvuma bija Frenks, un viņa klātbūtnē Elīze bija piesardzīga. Viņa nekad nepalaida rokas Frenka apciemojumu laikā, darot to tikai tad, kad abas bija palikušas vienas pašas vai ari viņš bija licis mātei vilties, jo nebija ieradies, kad solījis, par ko viņa vienmer vainoja Gab-rielu. - Viņš tevi ienīst, tu mazā draņķe! Tikai tevis dēļ viņš šovakar nav atnācis! - Gabriela ne mirkli par to nešaubījās, viņa tikai prātoja, kas notiks, ja Frenks vispār vairs nenāks. Tomēr šobrīd tāda iespēja šķita maz ticama, lai gan viņš runāja, ka aprīlī atgriezīsies Sanfrancisko, un Gabriela redzēja, ka māti šis apstāklis darīja stipri nervozu, bet viņas nervozitāte pārvērtās par kaut ko ļoti bīstamu Gabrielai.

Martā, Frenkam ierodoties, durvis uz bibliotēku vienmēr tika aizvērtas, lai viņi varētu runāt, neviena netraucēti, vai ari abi devās augšstāvā uz mātes guļamistabu un palika tur stundām ilgi. Grūti bija iztēloties, ko abi tur darīja, turklāt viņi vienmēr uzvedās ļoti klusu. Ejot garām Gabrielas istabai, Frenks uzsmaidīja meitenei, bet nekad vairs neapstājās, lai parunātos, pat lai sasveicinātos. Viņš it kā saprata, ka tas ir aizliegts. Pret Gabrielu viņas pašas mājās izturējās kā pret lepras slimnieci.

Aprīlī Frcnks aizbrauca, kā bija solījis, un atgriezās Sanfrancisko. Taču, Gabrielai par lielu pārsteigumu, Elīze nelikās par to īpaši sarūgtināta. Gluži pretēji, viņa šajās dienās izskatījās aizņemta un priecīgāka nekā jebkad agrāk. Ar Gabrielu viņa gandrīz nemaz nerunāja, bet meitene to izjuta kā svētību. Tāpat šķita, ka mātei daudz kas kārtojams. Viņa ilgu laiku pavadīja pie telefona, runājot ar saviem draugiem, un vienmēr pieklusināja baisi, kad istabā iegāja Gabriela, it kā viņai būtu kādi noslēpumi, bet Gabriela tos tik un tā nevarēja sadzirdēt.

Kad bija pagājušas trīs nedēļas kopš Frenka aizbraukšanas, Elīze sāka vilkt laukā no pagrabstāva ceļasomas un lūdza, lai Džīnija uznes tās augšstāvā. Šķita, ka Elīze saiņo kopā visas savas mantas, un Gabriela prātoja, kad māte teiks, lai viņa saiņo savējās. Pagāja vairākas dienas, kad Elīze beidzot lika Gabrielai sakravāt ceļasomu.

- Kur mēs brauksim? - Gabriela ar piesardzīgu interesi vaicāja. Viņa reti uzdeva jautājumus, bet šoreiz meitene īsti nezināja, kādus apģērba gabalus likt ceļasomā, un negribēja saniknot māti, paņemot līdzi nepareizos.

- Es braucu uz Rēno, - māte atbildēja, bet Gabrielai tas neko neizteica. Viņa neuzdrošinājās pajautāt, kur atrodas Rēno vai cik ilgi viņas tur uzturēsies, un lūdza Dievu, kaut varētu pareizi uzminēt, kādas drēbes saiņot. Klusu devusies uz savu istabu, Gabriela sāka saiņot mantas, prātodama, vai arī Frenks būs Rēno, kad viņas tur nokļūs. Gabriela pat nezināja, vai viņai Frenks patīk. Meitene viņu nemaz nepazina. Viņa zināja tikai to, ka Frenks ir glīts, augumā garš un ļoti pieklājīgs pret māti. Viņi nekliedza viens uz otru, kā māte ar tēvu bija klaigājuši, bet viņš neko nesacīja arī Gabrielai. Grūti bija pateikt, vai arī Frenks viņā vilsies, kā bija vīlušies visi citi. Tas bija kaut kas tāds, ko Gabriela pēdējā laikā ar bailēm bija sākusi gaidīt. Viņa zināja, tiklīdz kādu mīlēs, šis cilvēks beigu beigās sāks viņu ienīst un, iespējams, pametīs, tāpat kā bija pametis tēvs. Ja jau viņas pašas tēvs pret viņu tā izturējās, tad kurš gan būs citāds? Vai Frenka izturēšanās nebūs tāda pati? To bija grūti pateikt. Lai atbrīvotos no raižpilnajām domām par šo tematu, Gabriela sāka rakstīt par viņu stāstus, taču māte tos atrada un saplēsa, apgalvojot, ka Gabriela esot maza palaistuvc, kas pati tīkojot pēc Frenka. Gabrielai nebija ne jausmas, ko māte ar to domājusi un kāpēc viņa ir tik dusmīga. Viena savā stāstā viņa bija attēlojusi Frcnku kā Skaisto Princi un tikusi par to piekauta. Nav šaubu, ka Frenkam būtu kļuvis nelabi, ja viņš to uzzinātu, bet, protams, viņš neuzzināja. Tobrīd viņš jau bija Kalifornijā.

Kādā saulainā sestdienas rītā divas nedēļas pēc Lieldienām māte uzlūkoja Gabrielu pāri brokastgaldam un uzsmaidīja viņai, šķiet, pirmo reizi mūžā. Gabrielu tas gandrīz vai pārbiedēja. Elīzes acīs kaut kas iemirdzējās, brīdinot meiteni no nepatikšanām, ja viņa nebūs piesardzīga. Taču Elī-ze tikai pateica:

- Rīt es braucu uz Rēno. - Izskatījās, ka viņa par to priecājas. - Vai tavas somas ir sasaiņotas, Gabriela?

Gabriela klusējot pamāja. Pēc brokastīm, pārbaudījusi Gabriclas istabu un ceļasomu, māte pamāja. Meitene jutās atvieglota, ka nebija izdarījusi kādu nepiedodamu kļūdu, saiņojot mantas. Viņa redzēja māti pārlaižam skatienu istabai, it kā pārbaudot, vai Gabriela nav kaut ko aizmirsusi, taču izskatījās, ka viņa ir apmierināta ar redzēto. Pie sienām nebija nevienas gleznas, tās nekad tur nebija karājušās, un vienīgo tēva fotogrāfiju, kas bija atradusies uz naktsgaldiņa, māte bija izmetusi īsi pēc viņa aiziešanas. Istabā nebija pilnīgi nekādu rotājumu, vienīgi Gabrielas gulta, naktsgaldiņš, krēsls un vienkārši, balti aizkari pie loga. Ar linoleju klāto grīdu Džī-nija palīdzēja viņai noberzt katru otrdienas pēcpusdienu.

- Tev nebūs vajadzīgas nekādas izpriecu drānas, Gab-riela. Vari izņemt sārto kleitu no ceļasomas, - tāda bija mātes vienīgā piezīme, un, steidzīgi izņēmusi kleitu no somas, Gab-riela to pakāra atpakaļ skapī, kamēr nebija māti vēl paguvusi aizkaitināt. - Neaizmirsti savas skolas drēbes. - Norādījumi meiteni mulsināja, bet viņa jau tāpat bija daļu skolas apģērba iesaiņojusi, jo tas bija ērts un silts un Gabriela nezināja, cik ilgi viņas uzkavēsies Rēno. Pagriezusies Elīze uzlūkoja meitu ar pazīstamo sarkasmu skatienā un sacīja: - Tavs tēvs jūnijā domā precēties. Es nešaubos, ka tu būsi priecīga, to dzirdot. -Tomēr Gabriela juta vienīgi atvieglojumu līdz ar dziļu vilšanos, kas nāca reizē ar apziņu, ka viņš nekad neatgriezīsies. Viņa to jau bija nojautusi, bet tagad zināja pavisam skaidri. Vienalga, viņa jutās atvieglota, zinot, ka viņš ir dzīvs un nav gājis bojā kādā briesmīgā nelaimes gadījumā, kas būtu izskaidrojis viņa ieilgušo klusēšanu. Gabriela bija uzrakstījusi par to stāstu, un stāsts viņai likās tik patiess, ka meitene bija sākusi baidīties, vai tēvs patiesi nav miris, nevis tikai aizgājis. - Tu par viņu neko vairs nedzirdēsi, - apgalvoja māte desmittūkstošo reizi. - Mēs abas viņam esam pilnīgi vienaldzīgas. Vienmēr esam bijušas. Viņš nekad nav mīlējis ne tevi, ne mani. Es gribu, lai tu to atceries, Gabriela. Tu viņam nekad neesi bijusi vajadzīga. - Elīze palūkojās lejup uz Gabrielu, dusmām kvēlojot skatienā, it kā gaidītu no meitenes atbildi. - Tu to zini, vai ne?

Gabriela klusējot pamāja, gribēdama pateikt, ka netic mātei, taču tāda drosme varētu maksāt viņai dzīvību - arī to viņa zināja. Nu jau Gabriela bija pārāk gudra, lai riskētu ar savu izdzīvošanas iespēju, aizstāvot tēvu. Var jau būt, ka tēvs nekad nebija viņas mīlējis, kaut gan tam joprojām bija grūti noticēt. Iespējams, ja viņa būtu bijusi labāka, sagādājusi mazāk nepatikšanu, tēvs mīlētu viņas vairāk un neaizietu... bet Gabrielai vēl joprojām bija prātā tēva skatiens tajā pēdējā naktī viņas guļamistabā. Tas bija paudis, ka tēvs viņu mīl, lai arī ko šobrīd teiktu māte. Lūk, tas Gabriclu mulsināja.

Vakaru māte pavadīja ārpus mājas ar draugiem, un, pati sev pagatavojusi sviestmaizi, Gabriela to virtuvē apēda. Mājā valdīja klusums un miers, un viņa ilgi sēdēja, pārdomādama noslēpumaino ceļojumu, kurā abas ar māti dosies nākamajā dienā. Gabriela joprojām nezināja, kas viņas gaida Rēno, nedz arī to, kāpēc viņām turp jābrauc, un viņa saprata, ka būs jāgaida, līdz nokļūs galamērķi, lai uzzinātu atbildes uz saviem jautājumiem. Pilnīgā neziņa lika justies mazliet neomulīgi, un meiteni dīvainā kārtā māca skumjas, ka būs jāpamet mājas. Šajā mājā viņa bija dzīvojusi kopā ar tēvu un joprojām iztēlē viņu redzēja, kad gaja no istabas istabā vai lēnām lejup pa kāpnēm, atceroties tēva balsi un smaržu, kad viņš tikko bija lietojis skūšanās krēmu. Taču viņas nebūs ilgi projām, un varbūt tas izvērtīsies par piedzīvojumu. Varbūt tur būs Frenks un šoreiz ar viņu runās. Varbūt Frenks izturēsies pret viņu laipni un, ja viņa būs ļoti, ļoti laba un darīs visu iespējamo, lai viņu neaizkaitinātu, Frenkam viņa varbūt pat iepatiksies. Lēnām ejot augšup pa kāpnēm, Gabriela sev apsolīja, ka ļoti centīsies.

Gabriela bija aizmigusi, kad māte tovakar pārradās mājās, un nedzirdēja, kā viņa aizgāja pa garo gaiteni uz savas guļamistabas pusi. Izģērbdamās Elīze smaidīja, viņu gaidīja pilnīgi jauna dzīve, jauni solījumi un iespēja aizvērt durvis aiz visiem vecajiem sarūgtinājumiem. Viņa nespēja vien sagaidīt rītdienu, kad varēs doties projām. Viņai bija iegādāta biļete uz vilcienu nākamajā dienā, bet viņa to vēl nebija pastāstījusi Gabrielai, kam joprojām nebija ne jausmas, cikos viņas izies no mājām.

Tādēļ, lai nenokavētos un nesadusmotu māti pirms aizbraukšanas, Gabriela otrā rītā piecēlās, gaismai austot, un, kad Elīze deviņos nokāpa lejā brokastīs, bija pagatavojusi viņai kafiju. Mokpilnā uzmanībā, lai to neizlaistītu, viņa nolika tasi mātes priekšā. Tagad viņa reti ko izlaistīja. Ap šo laiku Gabriela jau bija apguvusi lielāko daļu mācības, kā kļūt ideālai. Kafija bija tieši tajā temperatūrā, kāda patika mātei. Elīze neko neteica, un tas Gabrielai nozīmēja, ka viņa māti vismaz nav sarūgtinājusi. Pagaidām. Viss varēja acumirklī mainīties kā zibens uzliesmojums vasaras naktī.

Pagāja vesela pusstunda, pirms māte viņu uzrunāja, un šoreiz viņa vaicāja Gabrielai, vai meitene ir saposusies. Viņa bija saposusies. Pirms nokāpšanas lejā Gabriela bija aizvērusi savu ceļasomu, un mugurā viņai bija pelēki svārki un balts svīteris, bet guļamistabā, rūpīgi salocīts pār krēsla atzveltni, gaidīja tumši zils bleizers līdz ar tādas pašas krāsas bereti un baltiem pirkstaiņiem, ko Gabriela vilka vienmēr, kad viņas abas gāja ārā no mājas. Viņas melnās lakādas kurpītes bija nevainojamas un bez skrambiņas, bet baltās īsās zeķītes meitenes kājās bija tīras un atlocītas tieši tā, kā patika mātei. Ar gaišajiem matiem, kas aizmugurē bija sasieti akurātā zirgastē, un milzīgajām, zilajām acīm Gabriela šķita kā vīzija, kuru redzot būtu atkususi ikviena sirds, tikai ne viņas mātes sirds. Desmit gadu vecumā viņa joprojām bija dievīga meitenīte. Vēl nekļuvusi stūraina un izstīdzējusi, bet vairs ne mazulis, viņa jau rādīja pazīmes, ka kļūs kādu dienu par īstu skaistuli, un šis apstāklis viņas mātes acīs neatrada žēlastību.

Elīze gaidot stāvēja durvīs, kamēr Gabriela devās uz augšstāvu uzlikt cepuri, uzvilkt pirkstaiņus, jaku un paņemt savu ceļasomu, taču, nokāpusi atkal apakšstāvā, meitene ieraudzīja, ka māte vēl nav nonesusi lejā savas somas. Viņa acumirklī iedomājās, vai tikai māte negaida, ka to viņas vietā izdarīs Gabriela, un jau gribēja iet atpakaļ pēc somām.

- Kur tad tu tagad dosies? - aizkaitinātā tonī noprasīja Elīze. Viņai vēl bija nokārtojams tūkstošiem sīkumu, un viņa nevēlējās izšķiest vairs ne mirkli.

—

- Atnest tavas somas, - nopietni atteica Gabriela, pamezdama skatienu pāri plecam.

-To es izdarīšu vēlāk. Tagad pasteidzies!

Norādījumi mulsināja Gabrielu, tomēr nebija ko domāt, ka viņa varētu lūgt no mātes paskaidrojumu, pat tagad ne, pulksten vienpadsmitos, kad viņas šķietami bija sagatavojušās doties projām. Gabriela ievēroja, ka mātei mugurā bija pelēki svārki un vecs, melns svīteris, kuru viņa parasti valkāja tikai mājās vai tad, kad gāja iepirkties. Atšķirība no Gabrielas neizskatījās, ka viņa grasītos doties ceļojumā. Matē pat nebija papūlējusies uzlikt cepuri, kas viņai nebija raksturīgi. Taču, neteikusi ne vārda, Gabriela izgāja viņai pa priekšu no mājas, nesdama savu ceļasomiņu, un piepeši, pametot skatienu atpakaļ uz māju, kur viņa bija iepazinusi tik daudz sāpju, meiteni uz mirkli pārņēma šausmas. Kaut kas nebija tā, kā vajag, viņa to zināja, bet šķita neprāts tā domāt. Pēkšņi viņai negribējās neko citu kā vien skriet atpakaļ un paslēpties gaiteņa sienas skapī. Viņa to nebija darījusi gandrīz jau divus gadus. Jau labi sen meitene bija sapratusi, ka slēpšanās sišanu padara vēl nežēlīgāku, labāk bija vienkārši padoties, tomēr šobrīd jebkas likās labāks nekā akla sekošana mātei lejup pa kāpnēm pretī nezināmam liktenim, kas, iespējams, būs vēl ļaunāks nekā pazīstamās ciešanas, kam viņa bija pakļauta šeit.

- Nevelc kājas gar zemi, Gabriela! Manā rīcībā nav visa diena. - īgni savaikstījusi lūpas, Elīze mundrā gaitā šķērsoja ietvi savās augstpapēžu kurpēs un apturēja taksometru. Taču viņai nebija līdzi ceļasomas, un tagad Gabriela skaidri zināja - lai kurp viņa brauktu, māte viņai līdzi nebrauks. Taču kurp viņa varētu doties ar ceļasomu sestdienas rītā? Gabrielai nebija ne jausmas, bet māte neko nestāstīja.

Elīze nosauca taksometra šoferim adresi Austrumu Četrdesmit astotajā ielā, bet tā Gabrielai neko neizteica, un meitene juta savu sirdi dobji sitamies krūtīs, kamēr viņas klusēdamas nobrauca divdesmit kvartālu virzienā no pilsētas centra. Neziņa par brauciena galamērķi pildīja viņu ar šausmām, taču viņa zināja to, ja uzdos šobrīd kaut vienu vienīgu jautājumu, tad dārgi samaksās par to vēlāk. Māte neizskatījās noskaņota sarunāties. Iegrimusi pati savās domās, viņa raudzījās laukā pa taksometra logu un neatrada neko, kas būtu sakāms meitai. Reizi vai divas Elīze ielūkojās rokaspulkste-nī un izskatījās apmierināta, ka viņas saspringtā dienas kārtība netiek pārlieku iekavēta. Savukārt Gabrielai ap to laiku, kad abas bija sasniegušas lielu, pelēku ēku Četrdesmit astotajā ielā netālu no īstriveras, drebēja rokas un viņu mocīja nelabums. Varbūt šoreiz viņa bija izdarījusi kaut ko patiešām briesmīgu un māte veda viņu uz policiju vai kaut ko tamlīdzīgu, lai kāds cits viņu sodītu. Jebkas bija iespējams dzīvē, kurā valdīja tik daudz šausmu kā viņējā. Nekur šajā pasaulē Gabrielai nebija iespējama drošība.

Samaksājusi par braucienu, māte izkāpa no taksometra pa priekšu Gabrielai, kura, šķiet, kustējās kaitinoši lēni, neveikli noņemdamās ar savu ceļasomu, taču nekas ēkas ārienē nedeva ne mazāko mājienu, kas tā tāda un kādēļ viņa šurp ieradusies. Māte piezvanīja pie durvīm un pieklaudzināja ar smago misiņa klauvēkli. Ēka bija iespaidīga, un, kamēr abas bezgala ilgi gaidīja kādu atveram durvis, Gabrielai tā šķita neparasti askētiska. Viņas acis ilgi meklēja mātes skatienu, bet tad viņa tās nolaida, lai māte neredzētu asaras, kuras meitene pūlējās apslēpt, kājām drebot paniskās bailēs. Beidzot mokoši lēni durvis pavērās vienīgi tik daudz, lai pa tām palūkotos maza, trausla sejiņa.

-Jā?

Gabriela nevarēja saredzēt garām mātei pietiekami tālu, pat lai noteiktu, vai jautātājs ir vīrietis vai sieviete. Seja vai tas mazumiņš, ko Gabriela no tās saskatīja, šķita gan nenosakāma vecuma, gan nenosakāma dzimuma.

- Es esmu misis Harisone, un mani gaida, - strupi noteica Elīze, aizkaitināta par sāpīgi lēno procedūru. - Un es steidzos, - viņa piebilda, smagajām durvīm aizkrītot ar dobju skaņu, kad nenosakāmā seja devās prom noskaidrot jautājumu kaut kur citur.

- Māmiņ... - izbaiļu dzīta, ierunājās Gabriela, par spīti tam, ka veselajam saprātam būtu vajadzējis piespiest ciest klusu. Taču viņa vairs nespēja ilgāk klusēt. - Māmiņ... -Gabrielas balss pārgāja drebošā čukstā, kad Elīze asi pagriezās uz viņas pusi.

- Stāvi klusu, Gabriela! Šis nav piemērots brīdis izrādīt sliktas manieres, un visādā ziņā šī nav īstā vieta. Viņi necietīs blēņas, kā es to esmu pacietusi. - Tātad tā bija patiesība... viņu gribēja vest uz cietumu... vai uz policiju... vai soda vietu par desmit gadiem nepaklausības, kas beigu beigās bija likušas viņām zaudēt tēvu. Tagad viņai par to būs jāmaksā. Meitenes acis pieplūda ar asarām. Viņa jutās tā, it kā, stāvot šeit, gaidītu nāvessoda izpildīšanu, un nespēja saprast, kas noticis ar viņu ceļojumu uz Rēno. Varbūt šeit bija Rēno? Vai tā to sauca? Un ko viņai šeit darīs?

Tieši tobrīd, kad šķita, ka bailes sasniegušas pašu augstāko robežu, smagās durvis viņu priekšā sāka vērties vaļā un atvērušās atklāja melnu caurumu aiz muguras mazai, mūžvecai, sakumpušai sievietei melnā ietērpā. Gabrielai viņa atgādināja raganu, turklāt sieviete virs ietērpa nēsāja vecu, melnu šalli un atbalstījās uz spieķa, ar kuru norādīja, lai abas seko viņai līdzi tumsā. No tāda žesta Gabriela noelsās, un viņai pret pašas gribu izlauzās šņuksts, bet māte, satvērusi meiteni aiz rokas, parāva viņu sev līdzi iekšā, un durvis, dobji noklaudzot, no jauna aizkrita ciet. Vienīgā dzirdamā skaņa bija Gabrielas raudas.

- Māte Gregorija tūdaļ jūs pieņems, - vecā sieviete sacīja Elīzei, pat nepametusi skatienu uz Gabrielu, un Elīze saniknota palūkojās lejup uz bērnu, sapurinot viņu aiz rokas.

- Pārstāj tūdaļ pat! - viņa pavēlēja un sapurināja meiteni vēl stiprāk, tā uzsvērdama savu vārdu katcgoriskumu, taču vairāk viņa neko šajā vietā neuzdrošinājās. - Es neiešu klausīties tavās gaudās! Tu varēsi izbrēkties pēc sirds patikas, kad būšu aizgājusi, un nešaubos, ka tev nāksies bieži to darīt, bet vismaz aiztaupi man tādas muļķības. Es neesmu tavs tēvs, un nedz es, nedz šejienes māsas necietīs tavu činkstēšanu. Vai tu zini, ko mūķenes dara bērniem, kad tie neklausa? - Viņa tā arī neatbildēja pati uz savu jautājumu, bet, kad Gabriela šausmās pacēla skatienu, viņa redzēja vienīgi milzīgu krucifiksu, pie kura karājās asinīm noplūdušais, mirstošais Kristus, un sāka vēl gaužāk raudāt par visu, ko tas sevī ietvēra. Šī patiešām bija ļaunākā diena viņas mūžā, un šobrīd Gabriela vēlējās vienīgi nomirt, cik vien ātri tas iespējams, pirms viņai kaut ko nodarīja par neskaitāmajiem grēkiem, ko viņa bija pieļāvusi savā īsajā mūžā. Gabrielai nebija ne jausmas, kādēļ viņa šeit atradās vai cik ilgi viņai šeit būs jāpaliek, bet līdzi atnestā ceļasoma pavisam noteikti nebija laba zīme.

Meitenes klusie, apslāpētie šņuksti bija kļuvuši nevaldāmi, un tos, šķiet, nespēja apturēt nekādi mātes brīdinājumi. Viņa gluži vienkārši nespēja rimties un joprojām raudāja, kad atgriezās vecā mūķene, kas pavēstīja, ka klostera priekšniece viņas tūdaļ pieņems. Abas sekoja mūķenei pa garu, tumšu gaiteni, ko apgaismoja vienīgi sīkas, nespodras lampas un mazas grupiņas sveču ar šaudīgām liesmām. Interjers visnotaļ drūmi atgādināja cietumu, un tālumā Gabriela dzirdēja sērīgu dziedāšanu. Viņu biedēja pat balsu skaņas, ko pavadīja mūzika - bēdīga un nomācoša. Gabriela zināja vienīgi to, ka labāk būtu mirusi nekā atrastos šeit.

Vecā mūķene apstājās pie mazām durtiņām un, paaicinājusi ar rokas mājienu viņas iet iekšā, aizklaudzināja projām, balstoties uz sava spieķa, un viņas kājas šķita nedzirdami slīdam pa akmens grīdu, par spīti vecās sievietes nevarīgumam un gadiem, un, viņu vērojot, Gabriela trīcēja tā, it kā viņai saltu. Tobrīd māte satvēra viņu aiz rokas un ievilka istabā, kur viņas jau gaidīja, un, palūkojoties apkārt, Gabriela iešņukstējās vēl skaļāk. No maza, nobružāta rakstāmgalda, lai sasveicinātos, piecēlās mūķene ar acīm ka lcdusgabaliem un seju, kas līdzinājās granītam. Viņas pieri sedza balta, iestīvi-nāta lente, bet pārējais augums tinās melnā, ka viņām visām šeit, klosterī, un Gabriela pārsteigta ieraudzīja, ka mūķene bija augumā ļoti gara. Vēl jo šausmīgāk likās tas, ka viņai šķietami nemaz nebija roku, kad viņa tā stāvēja, nolūkojoties lejup uz Elīzi Harisoni un viņas meitu. Viņas rokas bija sakrustotas un plaukstas neredzami sabāztas talāra garajās piedurknēs. Vienīgais rotājums bija smags koka rožukronis, kas nokarājās no mūķenes delnas. Nekas neliecināja par viņas svarīgumu vai to, ka viņa būtu klostera priekšniece, bet Elīze to zināja. Pēdējo divu mēnešu laikā viņas bija tikušās divas reizes, lai apspriestu plānus par Gabrielu. Taču klostera priekšniece nebija gaidījusi, ka bērns būs tik apbēdināts. Viņa bija pieņēmusi, ka māte meiteni būs brīdinājusi par saviem plāniem, pirms viņa šeit nokļūs.

- Sveika, Gabriela! - viņa nopietni sacīja. - Es esmu Māte Gregorija, un tu kādu laiku dzīvosi šeit pie mums, kā, nešaubos, māte ir jau tev teikusi. - Viņas lūpas nesmaidīja, tomēr acis bija laipnas, lai gan Gabriela to vēl nevarēja redzēt un raudot spēja vienīgi enerģiski purināt galvu, gan lai paziņotu, ka viņa nevēlas te palikt, gan lai paskaidrotu, ka māte viņai par to nav teikusi ne vārda.

- Tu paliksi šeit, kamēr es būšu Rēno, - vienaldzīgā balsī sacīja Elīze, kamēr klostera priekšniece ar interesi vēroja vārdu apmaiņu, bez grūtībām noprazdama, ka šī ir pirmā reize, kad Gabriela par to dzirdējusi, un klusībā nosodīdama to, kā Elīze izturējusies pret savu bērnu.

Gabriela acīm redzamās šausmās palūkojās uz māti.

- Cik ilgi tu būsi projām? - Lai ari kā viņa bija ienīdusi māti visu savu mūžu, šobrīd Elīze bija vienīgais, kas Gab-riclai bija. Nolūkodamās mātē, Gabriela prātoja, vai šis ir sods par to, ka viņa klusībā māti ir tik ilgi nīdusi. Varbūt māte to zināja un tagad pameta viņu šeit, lai mocītu un sodītu par ļaunajām domām.

- Es būšu Rēno sešas nedēļas, - skaidri un gaiši noteica Elīze, nesniegdama mierinājumam nevienu pašu vārdu un pat netuvodamās nelaimīgajam bērnam, kaut ari klostera priekšniece abas vēroja.

- Vai es iešu skolā? - joprojām asaru aizžņaugtā balsī vaicāja Gabriela. Pastarpām šņukstiem meitenei elpu aizrāva spazmas.

- Tu mācīsies pie mums, - klusā balsī, kas Gabrielu nebūt nenomierināja, sacīja Māte Gregorija. Piepeši blakus vairs nebija nekā pazīstama, un Gabriela baidījās no tā vien, ka viņai šeit būs jāpaliek. Mātes sitieni mājās šķita bezgala labāki par to. Ja viņai šajā brīdī būtu dota iespēja izvēlēties, viņa ar prieku būtu gājusi mājās un ļāvusi, lai Elīze dara ar viņu visu, ko vien vēlas. Taču viņai nebija šādas iespējas. Viņas māte brauca uz Rēno, lai kur tas būtu. - vŠeit ir vēl divi citi bērni, - paskaidroja klostera priekšniece. - Viņas ir māsas un vecākas par tevi. Vienai no viņām ir četrpadsmit gadu un otrai septiņpadsmit, un man šķiet, ka tev viņas patiks. Viņām pie mums klājas ļoti labi. - Meitenes atradās klosterī tāpēc, ka bija kļuvušas bārenes, bet Māte Gregorija to nepaskaidroja. Viņu vecāki pirms gada bija gājuši bojā, avarējot lidmašīnai, bet vecmāmiņa, vienīgā radiniece, pie kuras meitenes bija pārbraukušas dzīvot, Ziemassvētkos negaidīti bija nomirusi. Abas meitenes bija rada vienai no klostera māsām, un, kamēr izdosies nokārtot viņu dzīvi, šis meitenēm bija vienīgais risinājums. Savukārt Gabrielai šeit bija paredzēts palikt tikai uz laiku. Divus mēnešus, bija teikusi viņas māte, lielākais, trīs, taču, vērojot abas, Māte Gregorija šobrīd Gabrielai neko neteica. Starp abām, kā šķita, valdīja neparasta neveiklība, ko vecā, gudrā mūķene vēroja ar lielu interesi. Patiesībā viņa pat būtu varējusi sacīt, ka bērnam ir bailes no mātes. Viņa zināja, ka bērna tēvs abas pametis un grib drīzumā apprecēties no jauna, bet Elīze neko nebija teikusi pati par saviem nodomiem, vienīgi to, ka viņai vajadzīga vieta, kur atstāt bērnu, kamēr viņa dosies uz Rēno nokārtot šķiršanos. Visādā ziņā tas nebija plāns, kuru klostera priekšniece atbalstītu, taču viņa nesprieda par meitenes mātes morāli, viņu interesēja tikai pajumtes sniegšana Gabrielai.

Visas trīs stāvēja, neveikli raudzīdamas cita citā, Gab-riela joprojām šņukstēja, un Elīze ar pārsteigtu skatienu ielūkojās pulkstenī.

- Man patiešām jāiet, - viņa sacīja, te piepeši maza rociņa pašāvās, lai viņu aizturētu. Satvērusi Elīzes svārkus, Gabriela nelaida tos vaļā un lūdzās mātei, lai tā viņu neatstātu.

- Lūdzu, neej, māmiņ... lūdzu... es būšu laba... es zvēru... lūdzu, ļauj man iet tev līdzi...

- Nekļūsti smieklīga! - atraudamās atpakaļ, projām no bērna, ar nepārprotamu pretīgumu sacīja Elīze. Jau tas vien, ka bija jāstāv tik tuvu Gabrielai un ka bērns bija pieķēries viņai pie drēbēm, modināja Elīzē vēlēšanos kliedzot skriet laukā pa durvīm.

- Rēno nav patīkama vieta bērnam, - stingri viņu pārtrauca Māte Gregorija, - un pieaugušajiem tāpat, - viņa piebilda nosodošā tonī. Mātei Gregorijai nebija ne jausmas, ka Frenks bija rezervējis Elīzei vietu vienā no greznākajiem Rēno tūristu rančo un ieplānojis visu laiku atrasties tur kopā ar viņu. Viņš gribēja iemācīt Elīzei jāt Teksasas stilā. - Tava māte drīz atgriezīsies, Gabriela. Tu redzēsi, ka laiks šeit paies ļoti ātri, - laipni sacīja Māte Gregorija, taču re-dzeja, ka Gabrielu pārņēmusi pilnīga panika, par kuru viņas māte, šķiet, nelikās ne zinis, to pat neievērojot. Pavisam viegli pamājusi Elīzei, Māte Gregorija ļāva viņai iet, un nepagāja ne mirklis, kad Elīze bija satvērusi savu rokassomiņu, paspiedusi Mātes Gregorijas roku un stāvēja, nolūkodamās lejup savā meitā. Viņas lūpās rotājās smaids, it kā viņa nespētu apslēpt aiziešanas prieku, un Gabrielas pāri plūstošo bēdu priekšā viņai acīmredzot nebija nekā, ko bērnam piedāvāt. Viņa gribēja tikai brīvību sev.

- Uzvedies labi, - tas bija viss, ko viņa sacīja. - Nesagādā nekādas raizes! Es to uzzināšu, ja būsi sagādājusi. -Un viņas abas zināja, ko tas nozīmēja, bet šobrīd Gabrielai bija vienalga. Apskāvusi mātes vidukli, viņa raudāja gan par māti, kuras viņai nekad nebija bijis, gan par tēvu, kuru viņa bija mīlējusi un zaudējusi. Viņā virmoja tādas šausmas un vientulība, kuru izteikšanai būtu pietrūcis vārdu, un, kamēr Elīzei tas neko nenozīmēja, bērna skatiens bija aizkustinājis Mātes Gregorijas sirdi. Viņa gaidīja, lai paskatītos, vai Elīze noskūpstīs bērnu vai pateiks kaut ko meitenītes mierinājumam, taču viņa tikai atbrīvoja savu vidukli no Gabrielas rokām un apņēmīgi viņu atgrūda. - Uz redzēšanos, Gabriela! - Elīze auksti noteica, bet Gabriela palūkojās viņā ar savām vccišķi gudrajām acīm, kas saprata daudz vairāk, nekā viņai būtu vajadzējis. Tagad Gabriela zināja un varbūt vienmēr zinās, ko nozīmēja būt pamestai un kāda sajūta tad ir. Piepeši viņa palika stāvam pavisam nekustīgi, joprojām raustīdamās elsās, par spīti visiem pūliņiem tās apslāpēt, un pacēla acis uz savu māti. Viņa nepateica vairs neviena vārda, kad Elīze, pat nepalūkojusies pāri plecam, izgāja no istabas, cieši aizverot aiz sevis durvis.

Uz mirkli, šo īso brītiņu savā mūžā, Gabriela pavisam precīzi zināja, cik viņa ir un, iespējams, vienmēr būs vientuļa, un tobrīd viņas skatiens sastapās ar garās, vecās un gudrās mūķenes skatienu. Viņas bija divas dvēseles, kas, tālu ceļojušas, dzīvē bija pārāk daudz ko pieredzējušas, turklāt Gabriela pat pārāk agri. Meitene vienkārši stāvēja istabas vidū, izdvesdama klusas, sirdi plosošas skaņas, un Māte Gregorija lēnām viņai tuvojās. Neteikusi ne vārda, viņa apskāva meitenīti un piekļāva viņu sev klāt.

Viņa gribēja pasargāt Gabrielu no pasaules, kas viņu bija tik dziji un gandrīz neatgriezeniski ievainojusi. Viss, ko Māte Gregorija zināja, juta, viss, kam viņa ticēja, bija ietverts šajā apskāvienā, un viss, ko viņa Gabrielai vēlēja, izpaudās veidā, kādā viņa bija bērnu sev piekļāvusi. Gabriela pārsteigta pacēla skatienu un aizvēra acis, bez vārdiem saprotot, kas šajā mirklī bija noticis starp abām un ko viņa šeit atradusi. Tā stāvot un gremdējoties skāviena maigumā, viss aizturētais pēkšņi pavērās kā slūžas, un viņa izraudāja visus zaudējumus, visas sāpes, skumjas, šausmas un vilšanos, ko dzīve viņai bija sagādājusi. Un, lai arī kas notiktu pēc tam, ar visu savu desmit gados uzkrāto gudrību Gabriela zināja, ka šeit viņa ir drošībā.

6. nodaļa

Grabrielas pirmais mielasts Sv. Mateja klosteri bija rituāls, kas sākumā viņai šķita ārkārtīgi dīvains, bet gala rezultātā sniedza apbrīnojamu mierinājumu. Tā bija viena no retajām reizēm visā dienā, kad mūķenēm bija atļauts savā starpā sarunāties. Kopā ar Māti Gregoriju un visu kopienu stundu pirms mielasta atrodoties baznīcā, Gabriela bija satriekta, redzot viņu skaitu un askētismu, kad mūķenes klusēdamas bija sēdējušas kapelā un skaitījušas lūgšanas. Taču ēdamzālē tas, kas pirms mirkļa bija šķitis kā milzu pulks nezināmu, melnā tērptu sieviešu, kļuva par smejošiem, smaidošiem, runīgiem un laimīgiem cilvēkiem, kuri pildīja šo telpu.

Gabriela bija pārsteigta, ieraudzījusi, cik daudzas no viņām ir jaunas. Klosterī bija gandrīz divi simti mūķeņu, vairāk nekā piecdesmit no tām tikai kandidātes un novices, tikko pārkāpušas pār divdesmit gadu slieksni. Daudzas mūķenes bija Gabrielas mātes vecumā, vēl cita grupa tajā pašā vecumā kā Māte Gregorija, bet dažas - ļoti vecas. Lielākā daļa mūķeņu mācīja tuvējā Sv. Stīvena koledžā, bet citas strādāja Žēlsirdības slimnīcā par māsām. Viņu sarunas pie vakariņu galda skāra gan politiku un medicīniskus jautājumus, gan anekdotes, ko viņas bija atnesušas no skolas, gan interesantas saimnieciskas lietiņas no dārza darbiem līdz virtuvei. Viņas stāstīja jokus un ķircināja cita citu, lietoja iesaukas, bet maltītes beigās šķita, ka ikviena klostera masa būtu apstājusies un pateikusi laipnu vārdu Gabrielai, pat vecā, biedējošā mūķene, kura bija atvērusi durvis un iedvesusi Gabrielai šausmas tajā pašā rītā. Viņu sauca māsa Marija Mārgarita, un Gabriela ātri vien saprata, ka klosteri visi viņu mīlēja. Jaunībā viņa bijusi misionāre Āfrikā un Sv. Mateja klosterī nodzīvojusi vairāk nekā četrdesmit gadu. Masa Marija Mārgarita smaidīja platu, bezzobainu smaidu, un Māte Gregorija viņu mīļi, kā vienmēr, norāja, ka viņa atkal aizmirsusi ielikt mutē zobus.

- Viņa tos necieš, - meitenīgi ķiķinādama, Gabrielai paskaidroja viena no jaunākajām mūķenēm.

Gabriela bija vairāk nekā apjukusi no mūķeņu skaita, viņa jutās tā, it kā būtu iemesta ģimenē, kas sastāv no diviem simtiem mīlošu sieviešu. Vismaz uz mirkli viņai ški-

T )

ta, ka starp tām nav nevienas īdzīgas būtnes. Gabriela nekad agrāk nebija redzējusi vienviet tik daudzus priecīgus cilvēkus. Pēc desmit gadiem, ko viņa bija aizvadījusi, kā staigājot pa mīnu lauku, pūloties izvairīties no mātes pastāvīgi sliktā garastāvokļa un visu iznīcinošajām niknuma lēkmēm, šķita, ka viņa iekritusi mīkstā kokvilnas mākonī. Tik daudzas no viņām apstājās, lai iepazīstinātu Gabrielu ar sevi un parunātos, un meitenīte cītīgi mēģināja iegaumēt viņu vārdus, bet velti... māsa Timotija... māsa Elizabete no nevainīgās ieņemšanas... māsa Ave Rcgina... māsa Endrū jeb Endija, kā visi viņu sauca... māsa Džozefa... māsa Džona un mūķene, kuras vārdu viņa iegaumēja acumirklī, māsa Elizabete... māsa Lizija. Tā bija skaista, jauna sieviete ar krēmbaltu ādu un lielām, zaļām acīm, kas smējās no pirmā mirkļa, kad viņa sastapa Gabrielu.

-Tu esi tā kā mazliet par jaunu, lai kļūtu par mūķeni, Ga-bija, vai tev tā neliekas? Taču Dievs prot izmantot paša vismazākā palīdzību. - Neviens pirms tam nebija saucis viņu par Gabiju, un smejošās acis, kas ar viņu rotaļājās, bija vismaigākās un laimīgākās acis, kādas Gabriela savā mūžā bija redzējusi. Viņai gribējās stāvēt blakus Lizijai un mūžam ar viņu sarunāties. Lizija bija tikai kandidāte, bet drīz viņai bija jākļūst par novici. Viņa sacīja, ka esot izjutusi aicinājumu no četrpadsmit gadu vecuma un, slimojot ar masalām, skatījusi Svētās Jaunavas vīziju. - Tev tas varbūt izklausās mazliet jocīgi, bet reizēm tā gadās. - Šobrīd Lizijai bija divdesmit viens gads, un viņa strādāja par auklīti Žēlsirdības slimnīcas pediatrijas nodaļā. Viņa acumirklī bija izjutusi dziļas simpātijas pret bērnu ar milzīgajām, zilajām acīm, kurās atspoguļojās tādas skumjas. Viegli varēja redzēt, ka meitenītes dzīves gājums slēpa garu stāstu, kurā viņa varbūt nekad nespēs dalīties ar citiem, bet kurš viņai bijis bezgala smags.

Taču visnozīmīgākā Gabrielai bija tārīta tikšanās ar Māti Gregoriju, kad pašas māte bija viņu pametusi. Gabrielai pietrūka vārdu, lai pastāstītu, kas ar viņu noticis, taču viņa zināja, ka atradusi māti, kādas viņai nav bijis, un viņa tikai tagad sāka saprast, kāpēc citas vēlējās šeit atrasties. Savukārt Māte Gregorija uzmanīgi vēroja Gabrielas iepazīšanos ar citām mūķenēm. Gabriela bija kautrs bērns un savā ziņā šķita ļoti trausla, tomēr, no otras puses, viņā jautās rāms spēks un dvēseles dziļums, kas nesaskanēja ar viņas vecumu un piesardzību attiecībās ar citiem cilvēkiem. Māte Gregorija skaidri redzēja, ka Gabriela kādā ļoti nozīmīgā punktā ir dziļi ievainota. Redzot, kā Gabrielas māte bija ar bērnu runājusi, Māte Gregorija nojauta sāpju avotu, ko meitenīte nēsāja kā plīvuru starp sevi un citiem. Šis bērns bija pārcietis elles mocības un kaut kādu, droši vien tikai Dievam zināmu iemeslu pēc spējis nostāties tām pāri. Mātei Gregorijai gribējās paskatīties, vai dvēselei, kuras esamību viņa nojauta dziļumā, būs lemta dzīve, kas paredz līdzcietību pret citiem. Kopienā bija arī citas, kuras šeit bija ieradušās gandrīz tikpat sapostītas kā Gabriela. Par spīti tam, ko gudrā mūķene nojauta, salauztajām daļiņām, kas vēl bija sadziedējamas, Gabriela jautās dziļš veselums un iekšējs spēks. Viņai piemita tik mazam bērnam neparasti spēcīgs klātbūtnes valdzinājums.

Gabriela tika iepazīstināta ar abām pārējām “pansijas” iemītniecēm, abām meitenēm, kuras bija kļuvušas par bārenēm un dzīvoja klosterī kopš Ziemassvētkiem. Jaunākā, četrpadsmit gadus vecā meitene, bija skaists bērns, kas ilgojās pēc pasaules un mazliet kurnēja par ierobežojumiem, ko uzlika dzīve klosteri. Meiteni sauca Natālija, un viņa sapņoja par zēniem, skaistiem apģērbiem un bija iemīlējusies jaunā dziedātājā, vārdā Elviss. Vecākajai māsai Džūlijai bija septiņpadsmit, un viņa, juzdamās atvieglota par attālināšanos no pasaules, bija pateicīga par klostera sniegto drošību. Meitene bija ārkārtīgi bikla un joprojām šķita satriekta par apstākļiem, kas padarījuši viņas par bārenēm. Viņa ilgojās kādu dienu kļūt par vienu no mūķenēm un mēnešiem ilgi bija lūgusies Mātei Gregorijai, lai atļauj viņai palikt klosteri uz visiem laikiem un nemeklē viņām nekādas citas iespējas. Tiekoties Džūlijai, šķiet, nebija daudz kas sakāms Gabrielai, savukārt Natālija bija čukstu, noslēpumu un smieklu pilna, lai gan Gabriela bija pārāk jauna, lai pilnībā novērtētu viņas draudzību. Tāpēc, brīdi ar viņu parunājusies, Natālija pačukstēja māsai Lizijai, ka Gabriela ir “tikai zīdainis”, taču abas nosolījās, vienalga, būt pret meiteni laipnas. Viņa šeit bija tikai uz īsu bridi, un neviens nešaubījās, ka, palikusi bez vecākiem, Gabriela bezgala ilgosies pēc mājām.

Tomēr tajā naktī Gabriela domāja nevis par viņām, bet gan par sievieti, kas no rīta bija turējusi viņu savās skavās un sniegusi viņai mierinājumu. Gabriela atcerējās spēcīgās

rokas, kas bija cieši viņu turējušas un likušas justies drošībā no pārdzīvotajām ciešanām, no kurām viņa bija bēgusi desmit gadu. Gabriela savā mūžā nebija pazinusi nevienu, kas līdzinātos Mātei Gregorijai, un, tāpat kā Džūlija, viņa jau sāka prātot, kā būtu, ja paliktu šeit uz visiem laikiem.

Viņa dzīvoja vienā istabā ar abām meitenēm. Telpa bija maza un trūcīgi iekārtota, ar sīku lodziņu, pa kuru varēja saredzēt klostera dārzu. Guļot gultā un neizdvešot ne skaņas, Gabriela augstu debesīs, ko ierāmēja mazais lodziņš, redzēja mēnesi. Meitene prātoja, kur šajā naktī atrodas viņas māte, vai joprojām ir mājās vai vilcienā, un pēc cik ilga laika viņa atgriezīsies no noslēpumainās vietas, ko sauca Rēno. Taču, lai cik ilgi māte būtu projām, Gabriela pirmo reizi mūžā pilnīgi skaidri zināja, ka šeit viņa atrodas drošībā. Viņa nespēja iedomāties, kāda būs viņas dzīve, bet pirmo reizi desmit gados viņa zināja, ka nav no kā baidīties, ka nav jābēg no sitieniem, sodiem, pārmetumiem, no naida. Tajā dienā, stāvot pie ārdurvīm, Gabriela bija pārliecināta, ka atvesta šurp, lai saņemtu sodu, bet tagad viņa skaidri zināja, ka viņas ierašanās šeit bijusi laime.

Tonakt Gabriela iemiga, domājot par viņām visām, par mūķenēm, kas vakarā ēdamzālē bija apstājušas viņu līdzīgi maigiem putniem... Māsa Lizija... māsa Timotija... māsa Marija Mārgarita... māsa Džona... un garā auguma sieviete ar gudrajām acīm, kura bija uzņēmusi Gabriclu savā sirdī, darot to bez skaņas, bez vārda, bet paturējusi viņu tajā kā ligzdā, šo mazo putnēnu ar aizlauzto spārnu, un jau tagad, kā vienmēr guļot gultas kājgalī, Gabriela juta, ka viņas dvēseles saplosītās daļiņas pamazām sāk dzīt.

Nākamajā dienā viņas, kā vienmēr, tika pamodinātas pulksten četros no rīta. Dienas pirmās divas stundas jaunās meitenes pavadīja baznīcā, kopā ar pārējām mūķenēm skaitot lūgšanas, un tad, tieši pirms paša saullēkta, visa kopiena sāka vienlaikus dziedāt. Kad balsis pieauga skaļumā, slavējot Dievu, kuru Gabriela bija gadiem ilgi meklējusi un kuru viņai bieži bija iemesls apšaubīt, šķita, ka viņa nekad mūžā nav dzirdējusi kaut ko tik skaistu. Šeit, viņu ticības un mīlestības priekšā, Dieva mīlestība pret viņām šķita acīmredzama un neatvairāma un Viņa piedāvātā drošība pilnīgi nepārprotama. Brīdī, kad Gabriela atkal kopā ar mūķenēm iegāja ēdamzālē, lai ieturētu dienas pirmo maltīti, viņa jutās starp viņām savādi iederīga.

Brokastis bija klusa ēdienreize, pārdomu laiks un gatavošanās tam, ko viņas pa dienu dos pasaulei ārpus šīm sienām, slimnīcā un skolā, kur vairums strādāja, sniedzot mierinājumu un ārstējot tos, kuriem pieskārās un starp kuriem staigāja, paužot Dieva svētību, kam dzīvoja. Viņas atvadījās cita no citas ar galvas mājieniem un Smaidiem un devās vai nu uz savām cellēm, vai guļamistabām atkarībā no vecuma un stāvokļa klosterī. Vecākajām mūķenēm bija pašām savas celles, novices un kandidātes dzīvoja nelielās guļamistabās, tāpat kā Gabriela ar abām pārējām meitenēm. Tāpat kā viņas, Gabriela tur mācījās divu vecāku mūķeņu, pensionētu skolotāju, vadībā. Viņām bija ierīkota neliela klases telpa, un septiņos un trīsdesmit minūtēs Gabriela un abas pārējās meitenes jau cītīgi tur mācījās. Viņas čakli pildīja katrai piemērotus uzdevumus līdz pat pusdienlaikam, pēc tam ieturēja otro maltīti kopā ar dažām mūķenēm, kuras nestrādāja ārpus klostera.

Māti Gregoriju Gabriela neredzēja visu dienu. Patiesībā meitene viņu ieraudzīja tikai tās dienas vakarā ēdamzālē, un Gabrielas acis iemirdzējās, tāpat kā atplauka Mātes Gregorijas skatiens tajā pašā mirklī, kad meitene viņu ieraudzīja. Gabriela bikli piegāja tuvāk, un Māte Gregorija viņu uzrunāja ar tādu pašu sirsnīgu smaidu kā pirmajā dienā.

- Vai tu cītīgi mācījies?

Piesardzīgi pasmaidot, Gabriela pamāja. Uzdevumi izrādījās grūtāki nekā parastajā skolā, un nebija pārtraukumu atpūtai un rotaļām, taču Gabriela pārsteigta atklāja, ka viņai tas patīk. Atrašanās šeit un kopīgās nodarbības sniedza savādu mieru. Šķita, ka šeit katram ir savs darbs, savs mērķis. Ne tikai atšķirtību no pasaules te varēja manīt, bet kaut kā lielāka klātbūtni, sava veida došanu, nevis tikai izdzīvošanu un ņemšanu. Katra savā veidā, katra savā laikā, savu apstākļu vadītas, viņas bija ieradušās klosteri, un ikviena diena gaidīja, ka viņas iztukšos savu dvēseli citu labā. Taču tas viņas vairāk piepildīja nekā izsmēla. To apzinājās pat bērni -Džūlija, Natālija un Gabija, kā Gabrielu, šķiet, bija sākusi dēvēt jau puse klostera, un viņa izbrīnījusies atklāja, ka arī tas viņai patīk.

Klosterī viss ļoti atšķīrās no dzīves, kādu meitene bija pazinusi iepriekš. Šejienes sievietes bija pilnīgs pretstats viņas mātei. Šeit nebija ne miņas no iedomības, egocentrisma, dusmām un niknuma. Dzīve tika pilnībā veltīta mīlestībai, harmonijai un kalpošanai citiem. Šeit visi bija apbrīnojami laimīgi un pasargāti. Pirmo reizi mūžā tāda bija arī Gabriela.

Tajā vakarā divi priesteri ieradās pieņemt grēksūdzi. Viņi nāca šurp četras reizes nedēļā, un, kad pēc vakariņām mūķenes klusējot nostājās rindā kapelā, māsa Lizija vaicāja, vai Gabriela nevēlas viņām piebiedroties. Savu pirmo Svēto vakarēdienu viņa bija saņēmusi pirms četriem gadiem un varēja piedalīties sakramentos, ko no viņas arī gaidīja, kaut ne tik bieži kā no māsām, kuras visas saņēma Svēto vakarēdienu ik dienas. Vairums ātri izsūdzēja grēkus, dažas grēksūdzes bija garākas, pēc tam visas labu laiku skaitīja lūgšanas, pārdomājot savus trūkumus un grēkus mūķeņu kārtā un izciešot uzlikto sodu.

Gabrielas grēksūdze bija ļoti īsa, bet priesterim, kurš

klausījās, tā šķita interesanta. Pastāstījusi, cik sen nav sūdzējusi grēkus, meitene atzinās, ka bieži ienīstot savu māti.

- Kāpēc, mans bērns? - viņš saudzīgi vaicāja. No abiem priesteriem, kuri tovakar uzklausīja grēksūdzi, viņš bija krietni vecāks par otru, lādzīgs vīrs, kas par priesteri kalpoja jau četrdesmit gadu un sirsnīgi mīlēja bērnus. Cauri režģim viņš varēja dzirdēt, cik jauna bija viņas balss, un zināja no Mātes Gregorijas stāstītā, ka viņu vidū ir jauns bērns, kaut arī nebija pirms grēksūdzes Gabrielu vēl redzējis. - Kāpēc tu ļauj sātanam vest sevi kārdinājumā un ienīsti savu māti?

Iestājās klusums, kas šķita bezgala ilgs, pirms Gabriela atbildēja.

- Tāpēc, ka viņa ienīst mani, - viņam sacīja klusa jo klusa balstiņa, taču tā izklausījās nešaubīga.

- Māte nekad neienīst savu bērnu. Nekad. Dievs to nemūžam nepieļautu.

Taču Dievs bija ļāvis daudzām lietām notikt ar Gabrielu, kuras, meitene bija pārliecināta, viņš nepieļāva ar citiem, varbūt tāpēc, ka viņa pati bija tik slikta, varbūt tāpēc, ka arī Dievs viņu ienīda, lai gan šeit, Sv. Mateja klosterī, tam bija grūti noticēt.

- Es zinu, ka mana māte mani ienīst.

Priesteris vēlreiz to noliedza, tad turpināja uzklausīt grēksūdzi, mudinot Gabrielu noskaitīt desmit reižu “Sveicināta, Marija”, katru reizi domājot par māti ar mīlestību un zinot, ka māte viņu mīl. Gabriela nesāka ar viņu strīdēties, tikai saprata, ka, ienīstot māti tik ļoti, cik ienīda viņa, ir kļuvusi lielāka grēciniece, nekā viņš varēja iedomāties. Viņa tur neko nevarēja darīt.

Klusi noskaitījusi soda lūgšanas kopā ar mūķenēm, Gabriela atgriezās savā istabā, kur Natālija lasīja žurnālu, ko bija paslepus nopirkusi. Tas bija pilnībā veltīts Elvisam, un māsa Džūlija draudēja pastāstīt par to māsai Timijai. Gab-riela atstāja abas strīdamies un iegrima domās par to, ko grēksūdzes laikā bija sacījis priesteris. Gabriela prātoja, vai viņai būs jāpavada mūžība ellē par to, ka viņa tik ļoti ienīda māti. Ne meitene pati, ne citi tomēr neaptvēra, ka viņa jau visu savu mūžu bija aizvadījusi ellē. Bez šaubām, ja citi būtu redzējuši, kāda bijusi viņas dzīve, viņai būtu nodrošināta vieta debesīs.

Naktī Gabriela, kā parasti, gulēja gultas kājgalī, un, no rīta ģērbjoties, abas pārējās meitenes viņu par to izzoboja, lai arī bez kāda ļaunuma. Viņas tikai sprieda, ka bezgala savādi izskatījies, kad, palūkojoties Gabrielas gultā, domājušas, ka tur neviena nav. Protams, šādai dīvainībai bija savs cēlonis, lai gan tā Gabrielu īstenībā ne reizes nebija paglābusi no sitieniem. Taču savādība jau sen bija kļuvusi par ieradumu.

Todien Gabriela ar meitenēm atkal devās mācīties, un dzīve Sv. Mateja klosterī viņai lēnām kļuva par nemainīgu ikdienu, ko viņa pavadīja kopā ar mūķenēm un abām pārējām meitenēm, kopā ar viņām ejot uz baznīcu un mācībām. Gabriela apguva viņu himnas, viņu dzīvesveidu, lūgšanas, ko viņas skaitīja no rītiem, vakaros un pēcpusdienās, un, kad iezvanījās baznīcas zvani, krita ceļos uz akmens grīdas gaiteņos, par to pat nedomājot, tieši tāpat, kā to darīja mūķenes. Maija vidū Gabriela jau zināja viņām visām vārdus un to, kas katrai patika, ar ko katra nodarbojās, un gandrīz vienmēr smaidīja un nepiespiesti tērzēja ar mūķenēm pie vakariņu galda, un, kad vien tas bija iespējams, viņa sameklēja Māti Gregoriju un, kaut arī reti pārmija ar klostera priekšnieci pa vārdam, vienkārši baudīja viņas klātbūtni.

Maija beigās klostera priekšniece iesauca Gabrielu savā mazītiņajā kabinetā. Gabriela jutās savādi, viņu šeit redzot, tas atgādināja pirmo dienu, kad viņa bija atnākusi šurp ar savu māti. Tas šķita jau ļoti sen. Kopš ierašanās bija pagājušas sešas nedēļas, un Gabriela nebija no mātes saņēmusi pat tik daudz kā atklātnīti. Tomēr, pat nedabūjusi no viņas nekādu vēsti, meitene zināja, ka māte drīz bus mājās.

Iegājusi Mātes Gregorijas kabinetā, Gabriela prātoja, vai nav izdarījusi kaut ko sliktu, par ko sagaidāms bāriens. Māsa Mārgarita bija ienākusi klasē viņu paaicināt, bet aicinājums nez kāpēc bija skanējis oficiāli un biedēja meiteni.

- Vai tu šeit esi laimīga, mans bērns? - vaicāja Māte Gregori ja, nepiespiesti viņai uzsmaidot. Kaut kas dziļi neatvairāms slēpās meitenes zilajās acīs, kas neatbilda viņas gadiem un nevainībai, kuru tajās nešaubīgi varēja ieraudzīt. Tagad viņa smaidīja drošāk, tomēr bija jūtama siena starp Gabrielu un tiem, no kuriem viņa joprojām baidījās saņemt pāridarījumus. Pat klosterī viņa reizēm bija ļoti piesardzīga. Turklāt Māte Gregorija bija ievērojusi, ka meitene bieži iet uz grēksūdzi, un bažījās, vai viņu vēl joprojām nevajā dēmoni - dēmoni, par kuriem viņa nevienam nebija stāstījusi. Gabriela joprojām bija ārkārtīgi noslēgta. - Vai tu šeit jūties kā mājās?

- Jā, Māt, - vienkārši atteica Gabriela, bet viņas skatiens bija noraizējies. - Vai kaut kas noticis? Vai esmu izdarījusi kaut ko tādu, ko nevajadzēja? - Viņa gribēja nekavējoties uzzināt, kāds sods būs jāsaņem, par kādu pārkāpumu un kad. Neziņa viņu biedēja.

- Nebaidies, Gabija! Tu neesi izdarījusi neko sliktu. Kāpēc tu raizējies? - Māte Gregorija būtu gribējusi tik daudz ko pavaicāt, bet pat pēc sešām nedēļām vēl neuzdrošinājās. Viņa zināja, ka vēl ir par agru meitenei tuvoties un varbūt tā būs vienmēr. Viņa zināja, ka Gabrielai jau tik agrīnā vecumā ir pašai savas sāpes un noslēpumi.

- Es baidījos, ka tu uz mani dusmosies. Kad māsa Marija Mārgarita atnāca man pakaļ, viņa teica, ka tu gribot redzēt mani savā kabinetā, un es nodomāju...

- Es tikai gribēju ar tevi aprunāties par tavu māti. - Acumirkli meitenei cauri izskrēja baiļu trīsas. Mātes vārda pieminēšana vien pildīja Gabrielu ar šausmām, tomēr meitene zināja, ka drīz viņu atkal redzēs, un savā ziņā pat ilgojās pēc viņas. Gabriela bija bez pārtraukuma lūgusies, lai rimtos viņas naids pret māti, un noskaitījusi bezgala daudzas “Sveicināta, Marija”. Piepeši Gabrielai ienāca prātā, vai priesteris, kurš uzklausīja viņas grēksūdzes, nav kaut ko par viņu sacījis Mātei Gregorijai. Gudrā, vecā mūķene redzēja ēnas pārskrienam pār bērna seju un spēja vienīgi iedomāties šausmas, par kurām tās liecināja. - Es vakar ar viņu runāju. Viņa piezvanīja no Kalifomijas.

- Vai tas ir Rēno?

- Nē. - Māte Gregorija pasmaidīja. - Mums vajadzēs pastrādāt pie tavas ģeogrāfijas. Rēno atrodas Nevadā. Ka-lifornija ir cila pavalsts.

Gabriela izskatījās apmulsusi.

- Vai viņai nevajadzēja būt Rcno?

- Viņa bijusi Rcno. Bet tagad viņa ir šķīrusies un aizbraukusi uz Kaliforniju. Viņa sacīja, ka esot Sanfrancisko.

- Tā ir vieta, kur dzīvo Frenks, - Gabriela sacīja, it kā paskaidrojot. Taču Māte Gregorija to jau zināja. Saruna bija diezgan gara, un viņa bija jutusi pārliecību, ka mātei pašai vajadzētu runāt ar bērnu, taču Elīze uzstāja, lai to izdara Māte Gregorija.

-Acīmredzot... - Viņa dziļi ievilka elpu, gribēdama rūpīgi izvēlēties vārdus, lai satriektu Gabrielu pēc iespējas mazāk. - Acīmredzot tava māte un Frenks, kuru tu, šķiet, pazīsti... - Viņa sirsnīgi uzsmaidīja bērnam, meklēdama Gabrielas skatienā aizdomu vai neērtības pazīmes, bet līdz šim tajā bija redzamas vienīgi sākotnējās šausmas. - Tava māte un Frenks rīt precas.

- Ai! - izsaucās Gabriela, vispirms apstulbusi, pēc tam pārsteigta. Viņa tā ari nebija pateikusi Frcnkam vairāk par desmit vārdiem, bet viņš vienmēr vairāk vai mazāk nebija licies ne zinis par viņu. Tagad māte precējās ar šo svešinieku. Un Dievs vien zina, kur bija pazudis viņas tēvs. Meitene joprojām domāja, ka tēvs kādu dienu atkal uzradīsies, bet nu jau bija pagājis ļoti ilgs laiks. Viņu pārņēma bezpalīdzība, no jauna atskāršot, ka tagad palikusi pavisam viena pati.

Taču nu sekoja pats smagākais stāsta turpinājums, ko bērna māte bija likusi pateikt savai vienīgajai meitai.

- Viņi grasās dzīvot Sanfrancisko. - Dzirdot šos vārdus, Gabrielu uz mirkli pārņēma vilšanas. Tas nozīmēja, ka viņai vajadzēs braukt projām un dzīvot nepazīstamā vietā. Tas nozīmēja, ka viņai atkal vajadzēs cīnīties par savu dzīvību ikvienu tās mirkli, stundu, dienu. Tas nozīmēja jaunu skolu un jaunus draugus vai arī nevienu pašu. Tas nozīmēja arī dzīvot kopā ar svešinieku un māti, kuru viņa vienlaikus ienīda un no kuras baidījās. Tas nozīmēja ari pamest sievieti, kuru viņa bija iemīlējusi šeit, klosterī.

- Kad man uz turieni jābrauc? - Gabricla pajautāja, un Māte Gregorija redzēja, ka bērna skatienā kaut kas atkal ir apdzisis. Bērna acīs bija tas pats skatiens, kuru viņa bija redzējusi pirmajā reizē, Gabriclai ienākot viņas kabinetā.

Iestājās vēl viens ilgs klusuma brīdis, kamēr Māte Gregorija, ne mirkli nenolaižot acis no Gabrielas, uzmanīgi pārdomāja savus vārdus.

- Tava māte domā, ka tu būsi laimīgāka, ja paliksi šeit pie mums, Gabija. - Tas bija saudzīgākais veids, kā pastāstīt bērnam to, ko patiesībā bija teikusi viņas māte: to, ka nespējot vairs ilgāk paciest bērnu, ka negribot izpostīt pati savu laimi vai apgrūtināt savu jauno vīru ar bērnu, kuru pat viņa pati nav gribējusi. Elīze ar Māti Gregoriju bija runājusi pa telefonu brutāli vaļsirdīgi, piedāvājot apmaksāt meitenes pansiju, kamēr viņu klosteri turēs. Iespējams, uz visiem laikiem, tā Māte Gregorija to bija sapratusi, un viņai bija taisnība. Elīze nc domāt nedomāja ņemt bērnu līdzi uz Sanfrancisko un, šķiet, to nemaz nenožēloja. Kad klostera priekšniece bija apvaicājusies par bērna tēvu un Gabrielas iespēju dzīvot pie viņa, Elīze bija apgalvojusi, ka tēvs arī viņu negribot. Māte Gregorija zināja, ka šis - vismaz daļēji - ir skumju cēlonis, ko viņa bija lasījusi bērna acīs. Meitenīte pati labi apzinājās, ka vecāki viņu nemīl un negrib.

- Mana māte mani negrib, vai ne? - Gabriela izmeta. Meitenes acis vienlaikus atspoguļojās sāpes un atvieglojums, samulsinot sievieti, kas viņu vēroja.

- Nevajag tā domāt, Gabriela. Viņa ir apjukusi. Viņa joprojām pārdzīvo tava tēva aiziešanu, pametot jūs abas, bet tagad viņai radusies iespēja uzsākt jaunu dzīvi. Man šķiet, viņa grib pārliecināties, ka tā ir izdevusies, pirms tevi tai pakļaut. Tas no viņas puses ir prātīgi darīts, un, lai gan tev ir grūti bez viņas, tā ir mātes mīlestība, kas likusi viņai tevi atstāt pie cilvēkiem, kuriem tu neesi vienaldzīga un kuri grib, lai tu būtu laimīga. - Doma bija jauka, taču Gabriela zināja, ka viss ir daudz sarežģītāk, un nianses viņa saprata daudz labāk, nekā būtu vajadzējis.

- Mani vecāki ienīda viens otru, un māte sacīja, ka viņi nekad neesot mani mīlējuši.

- Es tam neticu. Vai tu pati tici? - maigi vaicāja Māte Gregorija, klusībā lūgdama Dievu, kaut Gabriela neticētu, taču baidīdamās, ka vecāki bijuši pret meitenīti nežēlīgi atklāti, tāpat kā Elīze, runājot ar klostera priekšnieci pa telefonu. Iepriekšējā dienā viņa to bija pateikusi pilnīgi skaidri: “Es negribu viņu sev blakus." Māte Gregorija būtu labāk ļāvusi izraut sev mēli nekā atkārtojusi mātes vārdus Gab-rielai.

- Man šķiet, ka tēvs mani mīlēja... savā ziņā... viņš nekad... viņš nekad neko man ne... - Gabrielas acis pieplūda ar asarām, atceroties visas tās reizes, kad tēvs bija stāvējis durvīs, bezpalīdzīgi vērojot, vai klausījies viņas kliedzienos no blakusistabas, kamēr māte viņu sita. Vai tēvs būtu varējis viņu mīlēt? Un viņš taču bija aizgājis, vai ne? Viņš nebija nekad skatījies atpakaļ, nebija rakstījis, nebija zvanījis. Grūti noticēt, ka tēvs viņu joprojām mīlēja, ja vispār bija mīlējis, ko Gabriela nu jau sen apšaubīja. Tagad māte darīja to pašu. Savā ziņā Gabriela bija priecīga. Tas nozīmēja, ka viņu vairs nesitīs, viņai nekad vairs nebūs jāslēpjas, jālūdzas un jāpazemojas, un jāiet uz slimnīcu, tāpēc ka viņa tik stipri piekauta, nebūs jāgaida brīdis, kad māte beidzot viņu nositīs. Taču tas nozīmēja arī skatīties acīs visam, ko māte pret viņu nebija jutusi un nekad nejutis. Par spīti mūķenes saudzīgajiem vārdiem, tagad Gabriela zināja, ka māte nekad neatgriezīsies. Karš bija beidzies. Taču līdz ar to bija miris sapnis, ka viņu kādu dienu iemīlēs, ka viss nokārtosies, ka beigās viņa iekaros mātes mīlestību.

- Viņa vairs neatgriezīsies, vai ne? - Gabriela nenolaida skatienu no klostera priekšnieces sejas, un bērna acis bija tik tiešas un tik skaidras, jautājums tajās tik spēcīgs, ka Māte Gregorija saprata - viņa nespēs meitenei melot.

- Es nezinu, Gabriela. Manuprāt, arī viņa pati to nezina. Varbūt kādu dienu viņa atgriezīsies, bet varbūt ilgi vēl ne. - Patiesāka viņa nespēja būt, nepasakot visu taisnību. Galu galā bērnu bija pametuši abi vecāki, un, vienalga, ko Māte Gregorija šobrīd sacītu, Gabriela to zināja.

- Es domāju, ka viņa neatgriezīsies... tāpat kā mans tēvs. Māte teica, ka viņš grasās precēties ar kādu citu un viņam esot jauni bērni.

- Tāpēc viņš tevi nemīlēs mazāk. - Taču nevarēja noliegt, ka tēvs nekad nebija ar meiteni sazinājies, un Mātei Gregorijai bija aizdomas, ka Elīze arī neliksies par Gab-rielu ne zinis. Abi izrādījās nicināmi ļaudis, bet viņa nespēja iedomāties, kā gan varēja pamest tādu bērnu kā Gabriela. Taču Māte Gregorija zināja, ka tā mēdz notikt, viņa to bija redzējusi. Viņa ari agrāk bija raudājusi par tādiem bērniem kā Gabriela. Viņa varēja vienīgi priecāties, ka spēj tiem palīdzēt. Iespējams, tā Dievs darīja zināmas savas vēlmes. Varbūt Gabrielas vieta bija šeit kopā ar viņām, varbūt ar laiku Gabriela pati Viņu sadzirdēs, un mazliet piesardzīgi Māte Gregorija to pateica Gabrielai. - Varbūt kādu dienu tu izlemsi palikt pie mums, Gabriela. Kad būsi pieaugusi. Varbūt tādējādi Dievs tevi atveda pie mums.

- Tu gribi sacīt - kā Džūliju? - Gabriela izskatījās pārsteigta par Mātes Gregorijas pieņēmumu. Viņa pat nespēja iztēloties, ka varētu kļūt mūķene, tāpat kā viņas. Mūķenes bija pārāk labas, bet viņa bija pārāk slikta, viņas tikai to nezināja. Turklāt Gabriela joprojām mēģināja aprast ar triecienu, ka māte devusies uz Sanfrancisko un viņu pametusi. Gabriela nespēja nedomāt, vai māte jau iepriekš to zinājusi, kad atstāja viņu šeit. Taču atšķirībā no pēdējās reizes, kad Gabriela bija redzējusi savu tēvu, meitenīte nebija jutusi ne miņas no maiguma, skumjām vai nožēlas, ko saprata tikai vēlāk, kad par to domāja. Kad māte viņu pameta Sv. Mateja klosterī, nebija nekā tamlīdzīga. Kā parasti, bija tikai draudi, dusmas un steiga ātrāk no viņas atbrīvoties.

- Kādu dienu tu, Gabija, uzzināsi, vai tev ir aicinājums. Tev jāklausās ļoti, ļoti uzmanīgi. Tad tu to uzzināsi pavisam skaidri. Dievs mūs uzrunā skaļi, kā pienākas, lai mēs Viņu sadzirdētu.

- Es ne vienmēr labi dzirdu, - bikli smaidot, ieminējās Gabriela, un Māte Gregorija klusu iesmējās.

- Es domāju, ka tu dzirdi visu, kas tev jādzird. - Bet tad viņas skatiens, raugoties bērnā, kļuva skumīgs. Meitenīte bija turējusies braši, kaut ari jaunumi bija tādi, kurus grūti pateikt, ar kuriem vēl grūtāk ir dzīvot, zinot, ka tavi vecāki tevi negrib. Nav iespējams saprast, kā cilvēki, it īpaši tādos apstākļos, kādos dzīvoja viņas vecāki, kaut ko tamlīdzīgu varēja izdarīt. Taču šī nebija pirmā reize, kad notika kaut kas tāds. Un varbūt savā veidā - ne viena, ne otra gan nespēja to saprast - iznākums bija svētība. Gabriela to zināja, par spīti mulsinošajām jūtām, kas tobrīd viņu bija pārņēmušas. Viņa nebija pat raudājusi, kad Māte Gregorija viņai pavēstīja šo ziņu. Viņa tikai juta nelabumu pakrūtē, apjauzdama, ka varbūt vairs nekad neredzēs ne tēvu, ne māti. To bija grūti aptvert, un savā ziņā Gabriela to arī nespēja saprast.

-Tu esi stipra meitene, - klostera priekšniece viņai noslēpumaini sacīja, un Gabriela par atbildi pakratīja galvu. Viņa nebija stipra, viņa zināja, ka nav stipra, un brīnījās, kāpēc cilvēki viņai to vienmēr sacīja. To pašu bija teicis tēvs iepriekšējā vakarā pirms aiziešanas. Tēvs bija sacījis, cik viņa stipra. Gabriela nejutās stipra. Viņa jutās ļoti vientuļa un pārsvarā no kaut kā baidījās. Viņa baidījās arī šobrīd. Ko tad, ja viņa nevarēs šeit palikt? Kur viņa ies? Kas par viņu rūpēsies? Meitenīte gribēja zināt tikai to, ka pasaulē ir kāda vieta, kur viņa var palikt uz visiem laikiem, vieta, kur viņai nav jāslēpjas, kur viņa ir drošībā un neviens viņai nedarīs pāri un nepametīs viņu. Māte Gregorija to saprata. Apgājusi apkārt rakstāmgaldam, kā reiz to jau bija darījusi, viņa klusu apskāva bērnu, kas bija tik drosmīgs, tik stiprs, tik cēls, taču, piekļāvusi viņu sev klāt, mūķene juta, ka bērnu krata drebuļi. Šoreiz Gabriela neelsoja, viņa nelūdzās, nesacēlās pret likteni, tikai cieši piekļāvās vienīgajam cilvēkam, kurš viņai bija piedāvājis mīlestību un mierinājumu, un vientuļa asara lēnām noritēja pār viņas sejiņu, kad, pacēlusi skatienu, viņa ielūkojās vecākās sievietes acīs, un bērna skatienā jautās kaut kas tik šaušalīgs un tik varens, ka gudrā mūķene gandrīz nodrebēja.

- Nepamet mani, - Gabriela nočukstēja pavisam klusi, tik klusi, ka vārdus gandrīz nebija iespējams saklausīt. - Neliec man iet projām... - Vienīgajai asarai lēnītēm pievienojas vēl viena, tad vēl divas, taču viņa saglabāja pašcieņu un stāvēja, apskāvusi sievieti, kas tagad nozīmēja visu, kas viņai bija.

- Es tevi nepametīšu, Gabija, - Māte Gregorija glāstoši sacīja, ilgodamās dot bērnam kaut ko vairāk, taču īsti nezinādama, kā to izdarīt. - Tev no šejienes nekad nebūs jāaiziet. Tagad šīs ir tavas mājas.

Gabriela klusējot pamāja, piekļaudamās ar seju melnajam ietērpam, kas jau bija kļuvis tik pazīstams.

- Es tevi mīlu, - viņa nočukstēja, un Mātes Gregorijas acis pienesās ar asarām.

- Es tevi arī mīlu, Gabija... mēs visas tevi mīlam.

Todien viņas kādu brīdi pasēdēja kopā, rāmi sadevušās

rokās, runādamas par Gabrielas māti un par to, kādēļ viņa izlēmusi atstāt Gabrielu klosterī. Taču ne viena, ne otra to nespēja aptvert, lai cik prātīgi skanētu vārdi, un beigās viņas nolēma, ka tas nav svarīgi. Viņa to bija izdarījusi. Un Gabijas mājas bija šeit. Pēc tam Māte Gregorija lēnām pavadīja Gabrielu atpakaļ līdz viņas istabai. Atgriezties klasē bija par vēlu, un Māte Gregorija atstāja Gabrielu istabiņā vienu ar viņas domām, atmiņām un vīzijām par māti... vietām, kur meitene slēpusies no mātes... par tām reizēm, kad nespēja paslēpties... nežēlību... sāpēm... zilumiem... Gabriela atcerējās to visu un priecājās, ka tas nekad vairs nenotiks. Tomēr grūti bija noticēt, ka viss beidzies. Viņai labāk patiktu vēl viena iespēja, iespēja būt labākai, nekā bijusi, šoreiz rīkoties pareizi un iekarot mātes mīlestību. Gabriela labāk būtu darījusi māti laimīgu, nevis dusmīgu. Taču viņa bija māti tik ļoti sadusmojusi un bijusi tik slikta, ka mātei nācies viņu pamest. Gan tēvam, gan mātei - abiem nācies viņu pamest. Gabriela to nevarēja stāstīt Mātei Gregorijai, viņa negribēja, lai Māte Gregorija kādreiz uzzinātu, cik slikta Gabriela bijusi, cik briesmīga, cik ļoti viņa to visu pelnījusi. Savukārt, zinot, cik viņa slikta un cik ļoti vecāki viņu ienīduši, bija neiespējami noticēt, ka cits kāds varētu viņu gribēt. Mūķenes gribēja. Varbūt Dievs. Taču Viņš zināja, cik Gabriela ir slikta, cik nepareiza un cik ļoti viņa reizēm ienīdusi savus vecākus... taču Viņš zināja ari to, cik ļoti, tā viena pati gulēdama gultā savā istabā un atkal sākdama šņukstēt, viņa bija pēc tiem noilgojusies... viņa nekad vairs neredzēs ne tēvu, ne māti... un viņa to zināja. Gabriela bija abus atgrūdusi no sevis... ar savu sliktumu. Tagad no patiesības nevarēja nekur vairs paslēpties. Nevarēja paslēpties no tā, ka vecāki viņu nekad nebija mīlējuši. Ka gan viņi to būtu spējuši, Gabriela sev vaicāja raudādama... kā viņi būtu spējuši... kā vispār kāds spēja? Tas bija viņas liktenis, viņas mūžs, viņas sods par to, ka viņa tik ilgi bijusi slikta... viņas lāsts, un viņa līdz sirds dziļumiem tam licēja. Guļot gultā, Gabriela zināja ne vien to, ka viņa nav mīlēta, bet arī to, ka neviens viņu nekad nespēs mīlēt, ja patiešām pazīs. Un nekāds daudzums “Sveicināta, Marija”, nekādas grēksūdzes un rožukroņi tur neko nespēs grozīt.

Gabriela pārcilāja prātā savus pārdzīvojumus visu atlikušo dienu, domājot par to, ko bija teikusi Māte Gregorija... un par savu māti Kalifornijā. Vakariņu laikā viņa bija neparasti klusa, pēc vakariņām, kā parasti, devās uz grēksūdzi un atgriezās savā istabā kopā ar Natāliju un Džūliju. Viņa devās pie miera pati pirmā un, ieritinājusies gultas kājgalī, kā jau ieradusi, gulēja, domādama par itin visu. Abi viņas vecāki grasījās precēties ar citiem cilvēkiem, tēvam viņas vietā bija “jauni” bērni... viņas māte vispār negribēja nekādus bērnus, bet varbūt tagad gribēs... labus bērnus... šoreiz lai nebūtu slikti... Viņiem bija sākusies jauna dzīve, bija jauni vīri un sievas... bet Gabrielai bija jādzīvo ar apziņu, kāpēc vecāki viņu pametuši... ar apziņu, ka tad, ja viņa būtu bijusi labāka, viss varētu būt citādi. Viņai bija vesels mūžs priekšā, lai atgūtu nokavēto, lai atdotu sevi Dievam un citiem cilvēkiem, izpirktu savus grēkus, nožēlotu visu, ko viņa bija darījusi, un piedotu visu, kas nodarīts viņai. Priesteris tovakar grēksūdzes laikā bija viņai sacījis, ka atbildība tagad ir viņas plecos un ka viņai visu turpmāko mūžu jātie-cotics pēc piedošanas. Tovakar aizmiegot viņa atkal un atkal atkārtoja šo vārdu... piedošana... piedošana... viņai tiem jāpiedod... tā bija viņas vaina... viņai tiem jāpiedod... jāpiedod... bet nakts vidū atskanēja Gabrielas kliedzieni... viņas kliedzieni, atsizdamies pret sienām, atbalsojās garajos, tumšajos gaiteņos... Tikai trijatā izdevās viņu pamodināt, un beigu beigās nācās saukt Māti Gregoriju, lai viņu nomierinātu... atmiņas par sitieniem bija izrādījušās pārlieku skaidras, pārāk reālas, Gabriela atkal bija jutusi asinis uz savas pieres, apdullinošās sāpes ausī, triecienu ribās, sāpes visos locekļos, kas tik bieži bija spārdīti... un viņa zināja, ka nekad to neaizmirsīs. Tonakt guļot un šņukstot Mātes Gregorijas rokās, viņa spēja vienīgi atkārtot atkal un atkal: “Man viņiem jāpiedod... Man viņiem jāpiedod...” Māte Gregorija turēja viņu, līdz meitenīte atkal iemiga, un uzmanīgi vēroja mazo sejiņu, līdz redzēja tajā beidzot ieguļam rāmu mieru. Viņa labāk par kuru katru saprata vai vismaz domāja, ka saprot, cik daudz Gabrielai viņiem jāpiedod. Viņa zināja, tāpat kā to zināja Gabriela, ka būs vajadzīgs viss mūžs, lai to izdarītu.

7. nodaļa

Nākamie četri gadi Gabrielas mūža aizritēja mierīgi, dzīvojot Sv. Mateja klostera drošajā patvērumā. Viņa turpināja mācības mūķeņu vadībā. Džūlija kļuva par novici, bet viņas māsa Natālija ieguva stipendiju un devās mācīties koledžā. Tolaik viņu vairs nevaldzināja Elviss, taču viņa bija kaislīgi iemīlējusies visos četros "tteailes". Viņa bieži rakstīja māsām no Ņujorkas, kur viņa bija laimīga, mācoties skolā, tiekoties ar zēniem un darot visu vai vismaz lielāko daļu no tā, par ko bija sapņojusi Sv. Mateja klosterī.

Klosterī bija ieradušās divas jaunas “pansijas” iemītnieces, divas meitenītes no Laosas, kuras šurp bija nosūtījušas māsas misionāres. Viņas bija daudz jaunākas par Gabrielu, bet dzīvoja ar viņu vienā istabā, tāpat kā viņa bija dzīvojusi ar Džūliju un Natāliju.

Četru gadu laikā Gabriela ne reizes nebija saņēmusi kādu ziņu no mātes, lai gan laiku pa laikam iedomājās par viņu, tāpat kā par savu tēvu. Par tēvu Gabriela zināja vienīgi to, ka viņš devies uz Bostonu un grasījās precēties ar sievieti, kurai bija divas meitas. Viņai nebija ne jausmas, kas ar tēvu noticis pēc tam, un nebija ne mazākās iespējas to izdibināt. Gabricla zināja, ka māte dzīvo Sanfrancisko, un Māte Gregorija reizi mēnesī, precīzi noteiktajā laikā, saņēma no viņas čeku, kas apmaksāja meitenes istabu un uzturēšanās izdevumus, bet čekam ne reizi nebija pievienota vēstule vai zīmīte, vai jautājums, kā Gabrielai klājas, vai viņa vesela un apmierināta. Meitene nesaņēma ne pastkar-tītes, ne dāvanas Ziemassvētkos vai dzimšanas dienā. Gab-rielas dzīve tagad pilnībā saistījās ar dzīvi Sv. Mateja klosterī, un visi viņu mīlēja. Viņa strādāja centīgāk gandrīz par visiem citiem, berza jebkuru grīdu, jebkuru galdu, jebkuru vannasistabu, veica darbus, no kuriem vairījās pat citas mūķenes. Turklāt viņai bija izcilas sekmes mācībās. Gabriela joprojām rakstīja stāstus un dzeju, un visas viņas skolotājas vienprātīgi piekrita, ka meitenei piemīt īsts talants.

Gabriela vēl aizvien gulēja gultas kājgalī, naktīs viņu bieži mocīja murgi, kurus viņa nevienam nemēdza izskaidrot. Savukārt Māte Gregorija iztālēm joprojām vēroja viņu, noraizējusies par to, ko dažbrīd redzēja. Sāpes Gabrielas skatienā vairs nebija tik izteiktas, viņa bija kļuvusi vēl skaistāka, lai gan pati to neapjauta, nedz arī izrādīja kādu interesi par savu izskatu. Viņa dzīvoja pasaulē bez iedomības. Klosterī nebija spoguļu, un Gabricla joprojām valkāja to meiteņu drēbes, kas bija ieradušās klosterī kā kandidātes, taču, šķiet, nekad par to nebēdāja. Saskaņā ar desmit gadu vecumā nosprausto mērķi Gabrielas dzīve bija ziedošanās un rūpes par citiem. Taču viņa joprojām apgalvoja, kad laiku pa laikam pieskārās šim tematam, ka viņa nejūtot aicinājumu. Salīdzinot sevi ar tādām meitenēm kā Džūlija vai tām, kas ieradās klosterī no citurienes, Gabriela redzēja atšķirību starp sevi un viņām. Viņas nešaubījās un bija pārliecinātas un nekļūdīgas, ziedojoties savam aicinājumam. Sevī Gabriela saskatīja vienīgi trūkumus, neizdošanās, kļūdas, kas viņai gadījušās, vai reizes, kad viņa, kā pati apgalvoja, bija nepiedodami sāpinājusi citus. Patiesībā Gabriela^ pazemība bija daudz lielāka nekā tām, kas visiem klaji izrādīja savu aicinājumu kā trofeju. Gadu no gada Māte Gre-gorija centās panākt, lai viņa mainītu uzskatus par sevi. Taču Gabriela tik nepiekāpīgi noliedza savus tikumus un norādīja uz saviem trūkumiem, ka nespēja iztēloties sevi kļūstam par mūķeni Sv. Mateja klosterī, nedz arī spēja iedomāties, ka reiz varētu no turienes aiziet. Viņas dzīve bija pilnībā izolēta no pasaules, gremdējoties mūķeņu mīlestībā un drošības sajūtā, un viņa nešaubīgi zināja, ka bez tā visa ietu bojā.

- Droši vien man jāpaliek šeit un jāberž grīdas visu atlikušo mūžu, - viņa jokojās ar māsu Liziju savā piecpadsmitajā dzimšanas dienā. - Neviens cits to negrib darīt. Bet man tas patīk. Kamēr beržu, man ir laiks padomāt par saviem stāstiem.

- Tu, vienalga, varētu rakstīt stāstus, ja iestātos ordenī, Gabija, - nepiekāpās māsa Lizija, tāpat kā visas pārējās māsas. Visi klosterī zināja, cik spēcīgs ir Gabrielas aicinājums. Vienīgā, kas to nezināja, bija Gabriela pati. Reizēm māsas tikai smaidīja un nelikās ne zinis par blēņām, ko meitene sacīja. Viņas zināja, ka galu galā Gabriela sadzirdēs aicinājumu. Bija neiespējami domāt, ka viņa nesadzirdēs, bet pa to laiku viņai vēl joprojām bija krietni jāpaaugas.

Sešpadsmit gadu vecumā Gabriela bija pabeigusi visu vidusskolas kursu, un, par spīti pūlēm viņu paturēt, nācās atzīt, ka Gabriela ir sagatavota mācībām koledžā. Viņa gan apgalvoja, ka negribot nekur doties. Gabriela bija laimīga tepat kopā ar viņām, darot mūķenēm sīkus pakalpojumus, iedama iepirkties, veikdama saimniecības darbus un visādi izrādīdama laipnību, par kuru neprasīja nekādu atzinību. Taču, ņemot vērā Gabrielas rakstnieces talantu, Māte Grcgo-rija neļāva viņai atstāt novārtā izglītošanos. Viņas aizkustinošie stāsti atklāja neparastu talantu, uztveres smalkumu un intuīciju. Tie izcēlās ar jūtīgumu un maigumu, kas aizkustināja līdz sirds dziļumiem, taču tiem piemita arī spēks. Gabrielas rakstības stils it kā piederējās daudz vecākam cilvēkam, katrā ziņā ne tādam, kas visus pusaudža gadus aizvadījis klosterī.

- Nu, ko tad mēs darīsim ar skolu? - izrunājusies ar Gabrielas skolotājām, viņai vaicāja Māte Gregorija, kad meitenei palika sešpadsmit. Skolotājas visas kā viena bija piekritušas, ka Gabriela ir pilnībā sagatavota koledžai un būtu noziegums viņu turp nesūtīt.

- Mēs neliksimies par to ne zinis, - apņēmīgi noteica Gabriela. Ārpasaule viņai iedvesa šausmas, un viņu neinteresēja atgriešanās dzīvē, kas viņai bija sagādājusi tik dziļas ciešanas. Meitene ne uz mirkli nevēlējās pamest Sv. Mateja klostera drošo patvērumu. Māsas Gabrielu par to ķircināja, sacīdamas, ka viņa atgādina vecās mūķenes, kuras žēlojoties ik reizes, kad viņām jāizejot no klostera, lai apmeklētu ārstu vai zobārstu. Jaunākajām mūķenēm joprojām patika laiku pa laikam iziet cilvēkos, apciemot radiniekus, aiziet uz bibliotēku vai kino. Taču ne Gabijai. Viņa labāk sēdēja savā istabā un rakstīja stāstus.

- Šeit neatrodas tādēļ, lai novērstos no pasaules, Gabriela, - stingri noteica Māte Gregorija. - Mēs atrodamies šeit, lai kalpotu Dievam, dāvājot Viņam savus talantus, nesot tos pasaulē, kurai ir nepieciešams tas, kas mums dodams, nevis lai atņemtu sevi pasaulei, tāpēc ka mums bail spert soli laukā no klostera. Padomā par māsām, kuras katru dienu strādā Žēlsirdības slimnīcā. Ja nu viņas izdomātu labāk sēdēt savās istabās un sapņot, tāpēc ka pārlieku baidītos rūpēties par vīriešu kārtas pacientiem? Mūsu dzīve paredzēta nevis gļēvumam, Gabriela, bet kalpošanai. - Viņas skatiens sastapās ar baiļu un klusas pretošanās pilnām acīm.

Gabriclai nebija nodoma pamest klosteri, lai dotos uz koledžu. Natālija tobrīd jau bija priekšpēdējā kursa studente Ita-kā, taču pat viņas entuziasma pilnās vēstules vai iespēja viņai pievienoties nemainīja Gabrielas apņemšanos.

- Es to nedarīšu. - Pirmo reizi šajos gados viņa iebilda Mātei Gregorijai un izrādīja apbrīnojamu stūrgalvību.

- Kad pienāks laiks, tev nebūs izvēles, - sacīja Māte Gregorija, lūpām savelkoties šaurā līnija. Viņa negribēja meiteni piespiest ar varu, taču, ja tas bija vienīgais veids, kā panākt, lai Gabriela mācītos, viņa to darīs. - Tu esi daļa no šīs kopienas, un tu darīsi, kā es tev likšu. Tu neesi tik pieaugusi, lai pieņemtu šādus lēmumus, Gabriela, un tu izturies ārkārtīgi muļķīgi. - To teikusi, viņa beidza sarunu par šo tematu, aizkaitināta par Gabrielas ietiepību. Māte Gregorija zināja, ka tā pamatā ir šausmas atkal atgriezties pasaulē, taču viņa nedomāja pieļaut, ka meitene tām padodas. Gabriela zināja, ka tas nav labi, tomēr nedomāja ne par matu atkāpties. Viņa jutās šeit droši, viņa nevēlējās būt daļa no pasaules, kas reiz viņai bija tik ļoti nodarījusi pāri. Visos iespējamos veidos Gabriela sešpadsmit gadu vecumā gan garīgi, gan fiziski bija no tās aizgājusi un bija cieši apņēmusies palikt vientuļniecc Sv. Mateja klostera noslēgtībā.

Māte Gregorija lika skolotājām pieteikt Gabrielu Ko-lumbijas universitātē, un viņas uzstāja, lai Gabriela aizpilda pieteikuma veidlapu. Pēc pamatīgas cīņas, rūgti žēlodamās un zvērēdama, ka nekur neies, Gabriela to aizpildīja. Dabiski, viņu uzņēma universitātē, piešķirot pilnu stipendiju, kas sajūsmināja ikvienu, tikai ne Gabiju. Māte Gregorija Kolumbijas universitāti izvēlējās ne vien acīmredzamā augstskolas prestiža dēļ, bet ari tāpēc, ka meitene varēja apmeklēt nodarbības un tomēr dzīvot klosterī.

- Nu un tad? - Gabriela nelaimīga noprasīja, kad Māte Gregorija pastāstīja par stipendiju. Bija jūnijs, Gabrielai tuvojās septiņpadsmitā dzimšanas diena, un pirmo reizi visos šajos gados viņa uzvedās kā izlutināts bērns.

- Līdz septembrim tev ar to jāsamierinās, Gabriela. Tu vari dzīvot šeit pat. Taču tev jāapmeklē nodarbības.

- Un ja nu es neapmeklēšu? - meitene noprasīja sev neraksturīgā kāreivīgumā, kas klostera priekšniecei gandrīz lika izmisumā noplātīt rokas.

- Mēs pirmajā septembrī nostādīsim rindā visu kopienu un tevi nopērsim, un tici man, tu to būsi pelnījusi. Tu esi ļoti, ļoti nepateicīga. Šī ir brīnišķīga stipendija, un tu vari paveikt daudz ko svarīgu ar savu rakstīšanu.

Gabrielai tas šķita absurds.

- To pašu es varu paveikt šeit, - viņa drūmi noteica, un viņas skatiens vairāk nekā jebkad nodeva neprātīgas bailes, lai gan Māte Gregorija tā arī īsti nespēja saprast, no kā meitene tik izmisīgi baidās.

- Vai tu gribi man teikt, ka esi tik gudra, tik izcila un tik talantīga, ka tev nekas vairs nav jāmācās par rakstīšanu? Ai, ai, mums būs mazliet jāpiestrādā pie tavas pazemības, vai ne? Varbūt nenāktu par ļaunu maza, klusa meditācija. - Gabrielai, to dzirdot, bija jāsmejas, bet pie šā temata turpmāko trīs mēnešu laikā viņas bieži atgriezās, un vienmēr tas bija iemesls strīdam, taču beigās, divsimt mūķeņu mudināta, Gabriela septembrī tomēr devās uz koledžu. Par spīti sev pašai, pēc nedēļas viņai nācās īdzīgi atzīt, ka viņai tur patīk. Vēl pēc trim mēnešiem viņai mācības ne tikai patika, bet sagādāja neviltotu prieku.

Četru gadu laikā Gabriela neizlaida nevienu mācību stundu. Viņa piedalījās visās radošajās nodarbībās, kādas vien bija iespējamas, un cītīgi studēja literatūru, uztverot ikvienu vārdu, ko teica iemīļotie pasniedzēji. Taču viņa reti runāja, ja viņai nevaicāja, un apzināti turējās pa gabalu no visiem pārējiem studentiem. Gabriela vienlīdz izvairījās no puišiem un meitenēm, cītīgi apmeklēja lekcijas, bet, tiklīdz tās bija beigušās, steidzās atpakaļ uz klosteri. No sabiedriskuma viedokļa Kolumbijā pavadītie gadi bi ja velti izšķiesti. Viņa bezgalīgi rakstīja referātus, piedalījās papildu projektos un pēdējā kursā uzrakstīja noveli. Rezultātā viņa beidza koledžu ar izcilību - magna cum laudc. Māsas klosterī lozēja, lai uzzinātu, kuras varēs piedalīties beigšanas ceremonijā, un laimīgās lozes izvilka divdesmit no viņām, tā līdzīgi divdesmit mīlošām mātēm gūdamas iespēju piedalīties ceremonijā līdz ar Māti Gregoriju. Pabeidzot augstskolu, Gab-riela bija sasniegusi gandrīz divdesmit viena gada vecumu un triumfējot pārbrauca mājās vienā no diviem autobusiņiem, kas šim nolūkam tika noīrēti. Māsas bija sajūsminātas par Gabrielas iegūtajām balvām, taču ne tuvu tik pārsteigtas kā pati Gabriela. Kolumbijā pavadītie gadi viņai bija liela uzvara, un māsas ne mirkli nešaubījās, ka viņa kādu dienu uzrakstīs grāmatu un kļūs par slavenu rakstnieci, lai gan Gabriela pati par to joprojām šaubījās. Pat pasniedzēji bija teikuši, ka viņa par daudz apšauba savu talantu. Pēc viņu domām, Gabriela bija ļoti talantīga.

Izlaiduma dienā, siltā jūnija vakarā, viņa pastaigājās ar Māti Gregoriju dārzā, un Gabriela negribīgi runāja par savu nākotni.

- Es joprojām neesmu īsti droša, ka to spēšu, - viņa, kā vienmēr, atzinās. Jaunības vainas apziņa un pazemojumi, viņai nonākot pieaugušo kārtā, bija izvērtušies par saasinātu pašpaļāvības trūkumu. Māte Gregorija to itin labi apzinājās un bieži ar viņu strīdējās.

- Protams, spēsi. Paskat, kādu noveli esi uzrakstījusi diplomdarbā. Kā tev šķiet, kādēļ tu pabeidzi ar magna?

- Jūsu visu dēļ. Viņi negribēja, lai tev būtu kauns, bez tam dekāns ir katolis. - Par saviem vārdiem pat Gabrielai bija jāsmejas.

- Nebūt ne. Viņš ir ebrejs. Un tu ļoti labi zini, kāpēc saņēmi visas savas balvas. Tā nebija labdarība. Tu to nopelnīji. Jautājums, ko tu ar to visu tagad iesāksi. Vai negribi vēl izmēģināt roku grāmatas rakstīšanā? Varbūt tu varētu darīt kādus līgumdarbus, dabūt darbu žurnālā vai laikrakstā? Tagad tev paveras tik daudzas iespējas. Tu varētu pat mācīt Svētā Stīvena koledžā un brīvajā laikā rakstīt grāmatu. - Viņa gribēja palīdzēt Gabrielai kaut ko uzsākt. Labāk par jebkuru citu Māte Gregorija zināja, ka Gabrielai nepieciešams spēcīgs stimuls izvēlētajā virzienā.

- Vai es joprojām varēšu dzīvot šeit, kamēr to darīšu? Jebko no tā visa... visu to? - Gabriela bažīgi vaicāja, bet Māte Gregorija neizpratnē sarauca pieri. Klostera priekšnieci dažkārt joprojām mulsināja Gabrielas mērķtiecīgā vairīšanās no pasaulīgām lietām. Viņa ne reizes nebija sev ļāvusi izbaudīt pat niecīgāko brīvību. Viņai nebija neviena drauga, viņa nepazina nevienu vīrieti. Māte Gregorija saprata, ka Gabrielai jāuzzina mazliet vairāk par ārpasauli, pirms viņa to noliedz visā pilnībā.

Taču viņa zināja, ka doma par aiziešanu no klostera vai piederības zaudēšana kopienai Gabrielu būtu nogalinājusi.

- Es varētu maksāt par istabu un pansiju no naudas, ko nopelnīšu, lai paliktu šeit, - Gabriela apņēmīgi sacīja. - Ja es vispār kaut ko nopelnīšu, un tas var prasīt laiku. - Gabriela mēnešiem ilgi bija par to raizējusies un bezgala baidījusies no šās sarunas. Viņa bija nodzīvojusi Sv. Mateja klosterī vairāk nekā desmit gadu, vairāk nekā pusi mūža, un nespēja iztēloties, ka no tā būtu jāaiziet, viņa nevēlējās par to pat domāt. Tomēr Gabriela nu jau labu laiku loloja kādu citu domu un gaidīja pienākam īsto brīdi, lai to pārrunātu ar Māti Gregoriju. Viņa zināja, ka īstais brīdis ir klāt.

-Atbildot uz tavu jautājumu, Gabriela, protams, tu vari arī turpmāk dzīvot šeit. Tu vari maksāt, kad spēsi to atļauties. Tu jau tā maksā vairāk nekā pietiekami, darot visu to darbu, ko tu šeit paveic un esi paveikusi kopš ierašanās klosterī. Tu vienmēr esi bijusi kā viena no masām. - Matēs čeki bija pārtraukuši pienākt tajā pašā diena, kad Gabriela kļuva astoņpadsmit gadus veca. Par to nebrīdināja ne zīmīte, ne vēstule, ne paskaidrojums, ne telefona zvans. Tie gluži vienkārši pārtrauca pienākt. Pēc Elīzes Harisones-Voterfor-das domām, viņa bija izpildījusi savu pienākumu un turpmāk nevēlējās neko zināt par meitu. Viņa nebija izrādījusi nekādu interesi kopš tās dienas, kad bija pametusi meiteni klosterī, un Gabriela jau sen bija sapratusi, ka tēvam, visticamāk, nav ne jausmas, kur māte viņu likusi. Taču, no otras puses, arī tēvs nebija licies pa viņu ne zinis, kamēr Gabriela bija kopā ar māti, kad viņš joprojām bija varējis par meitu painteresēties. Patiesībā ne viens, ne otrs nevēlējās kaut daļēji saistīt savu dzīvi ar viņējo. Visus šos gadus Ko-lumbijas universitātē Gabriela bija stāstījusi cilvēkiem, ka viņa ir bārene un dzīvo Sv. Mateja klosterī, lai gan reti viņai kāds to jautāja, parasti tikai pasniedzēji. Parējām meitenēm viņa bija šķitusi slimīgi noslēgta un bikla, bet sastaptos jaunekļus, kam viņa šķita pievilcīga, Gabriela noraidīja, tiklīdz viņi izrādīja kaut mazāko interesi. Pati pēc savas izvēles Gabriela nonāca pilnīgā izolācijā, un pat koledžas gados viņas vienīgā sabiedriskā dzīve bija tā, kurā viņa dalījās ar Sv. Mateja klostera mūķenēm. Viņas vecuma meitenei šāda dzīve daudzējādā ziņā nenāca par labu, taču Māte Gre-gorija jau diezgan sen redzēja, kas tuvojas, un negribēja izdarīt spiedienu. Gabrielai vajadzēja ieklausīties pašai savās balsīs, kā to darīja viņas visas. Taču meitenes turpmākie vārdi viņu nemaz nepārsteidza.

- Es pēdējā laikā esmu daudz domājusi, - Gabriela ierunājās, piepeši juzdamās bikla un neveikla tās sievietes priekšā, kura viņai bijusi kā māte, vienīgā māte, kādu viņa pazinusi un mīlējusi, kopš beidzies bērnības murgs. Tagad viņa reizēm par to runāja, lai gan reti, un vienīgi to, ka bijusi ļoti nelaimīga, dzīvojot pie saviem vecākiem, kuri pret viņu izturējušies “nelaipni”. Gabriela nekad nestāstīja par sitieniem vai šausmām, kas viņai bija jāpārdzīvo. Taču no murgiem un rētām, kuras vecā, gudrā mūķene šo gadu laikā bija šur tur ievērojusi uz meitenes ķermeņa, Māte Gre-gorija bija izdarījusi daudzus secinājumus par Gabrielas agrāko dzīvi un salikusi kopā atsevišķus mozaīkas fragmentus. Kad pirms diviem gadiem Gabriela slimoja ar bronhītu, viņai tika izdarīts rentgena uzņēmums, kas parādīja, ka meitenei vairākkārt bijušas lauztas ribas, savukārt blakus ausij bija palikusi maza rēta, kas runāja pati par sevi un izskaidroja viņas reizēm pavājināto dzirdi. Klostera priekšniece daudz ko zināja, īstenībā nezinot. Kad Gabriela smagi nopūtās, mēģinādama izskaidrot, par ko viņa domājusi, Māte Gregorija nojauta, kas tūdaļ sekos. Bija pienācis laiks. - Man liekas, ka es dzirdu balsis, Māt... un sapņoju. Sākumā domāju, ka man tā tikai izliekas, bet šķiet, ka tas notiek aizvien spēcīgāk un spēcīgāk.

- Ko tu sapņo? - ieinteresēta vaicāja Māte Gregorija.

- Es īsti nezinu. It kā man liktu darīt kaut ko tādu, par ko es domāju, ka nekad nespēšu... vai nebūšu tik laba, lai to darītu... Es šaubos... Es neesmu pārliecināta... - Bezpalīdzīgi nolūkojoties sievietē, kas viņai bijusi gan māte, gan skolotāja, Gabrielai acīs saskrēja asaras. - Nezinu. Kas man bija jādzird?

Māte Gregorija skaidri zināja, par ko viņa vaicā. Dažiem tas bija pilnīgi skaidrs, daži, galvenokārt tie, kuri patiesi bija lemti šim mērķim, nekad nebija pārliecināti, vai ir tam pietiekami labi. Turklāt Gabrielai bija raksturīgi šaubīties, mocīties neziņā par to, ko viņa pati zināja, ka ir dzirdējusi.

-Tev bija jāsadzird savas sirds balss, mans bērns. Taču tev jātic sev pašai, lai klausītos. Tu nedrīksti šaubīties par to, ko dzirdi un kas, tavuprāt, ir pareizi. Man šķiet, tu to esi zinājusi jau labu laiku.

- Man šķiet, ka zināju. - Gabriela vēlreiz nopūtās, atvieglota par Mātes Gregorijas vārdiem. Viņa izmisīgi bija gribējusi pieņemt pareizo lēmumu, taču lielākoties nelikās sev tik laba, lai piedāvātu sevi citiem. Visi bija daudzreiz labāki par viņu. - Es biju pārliecināta par to pērn, pagājušajā vasarā gandrīz kaut ko ieminējos, tad atkal Ziemassvētkos. Bet es nodomāju, ka droši vien tikai bušu gribējusi to dzirdēt. īsti nezināju, ko tu teiksi.

- Un pašlaik? - rāmi apvaicājās Māte Gregorija, sabāzusi rokas piedurknēs, kamēr abas mijkrēsli turpināja pastaigu pa dārzu. Bija jau gandrīz satumsis. - Ko teiksi, Ga-bija? - Māte Gregorija gribēja, lai Gabriela pati pasaka savu lēmumu. Viņa negribēja izmantot mirkli. Lēmums bija pārāk svarīgs meitenes turpmākajai dzīvei, lai kāds to viņai nolaupītu.

Gabijas balss bija tik tikko dzirdama, kad apstājušās viņas viena otru uzlūkoja.

- Es saku, ka gribu iestāties ordenī. - Viņa šķita noraizējusies, un tumši zilo acu skatiens lūdza, lai sieviete, kuru viņa atzina par savu māti, apstiprinātu pieņemto lēmumu. - Vai tu man ļausi? - Šis bija pilnīgas pazemības, pilnīgas nesavtības un došanas mirklis. Gabriela gribēja piedāvāt sevi Dievam un cilvēkiem, kuri bija devuši viņai tik daudz -drošību, brīvību, mīlestību un mierinājumu. Gabriela tik daudz bija viņiem parādā un tagad gribēja veltīt šiem cilvēkiem savu dzīvi. Viņi bija vairāk nekā kompensējuši to, ko vecāki bija atņēmuši.

- Tas nav atkarīgs no manis, - sirsnīgi sacīja klostera priekšniece. - Tas atkarīgs no tevis un no Dieva. Es atrodos šeit, lai tev palīdzētu. Taču es cerēju, ka beigās tu nonāksi pie šā lēmuma. Esmu vērojusi tavu cīņu nu jau divus gadus, - viņa laipni noteica.

- Tu zināji? - Pārsteigta Gabriela uzsmaidīja klostera priekšniecei un saņēma viņu zem rokas. Abas atsāka lēno gājienu cauri dārzam.

- Varbūt jau pirms tevis.

- Un kā tu domā? - tagad viņa vaicāja Mātei Gregori-jai kā ordeņa mātei, kuram gribēja piebiedroties.

- Augustā sākam gatavot jaunu kandidāšu grupu. Manuprāt, tavs lēmums nācis pareizā laikā. - Apstājušās abas uzsmaidīja viena otrai, un Gabriela apskāva Māti Gregoriju.

- Paldies tev... par visu... par manu dzīvi... tu pat nezini, no kā esi mani izglābusi, kad es šeit ierados. - Pat tagad viņa nespēja sevi piespiest to izstāstīt. Atmiņas joprojām bija pārāk sāpīgas.

- Es to nojautu jau pašā sākumā. - Un tad, gluži cilvēciski, Māte Gregorija nespēja atturēties, neuzdevusi jautājumu, par kuru bieži bija prātojusi. - Vai tu joprojām pēc viņiem ilgojies? - Tas bija audžumātes jautājums par miesīgajiem vecākiem, pēc kuriem bērns varēja ilgoties.

- Reizēm. Es ilgojos pēc tā, kādiem viņiem vajadzēja būt vai kādus es viņus gribēju, bet kādi viņi nekad nebija. Reizēm prātoju, kur abi ir tagad... kā viņi dzīvo... vai viņiem ir citi bērni. Tas nav svarīgi. - Taču tas bija svarīgi, un abas to zināja. - Tagad vēl jo īpaši. - Gabija meloja sev pašai vairāk nekā sievietei, kuru viņa vienmēr bija saukusi par māti. - Tagad man ir ģimene... vai augustā būs ģimene.

- Tev, Gabija, ir bijusi ģimene kopš pirmās dienas, kad šeit ieradies.

- Es to zinu, - viņa klusu atbildēja un no jauna paņēma mūķeni zem rokas, un abas atgriezās mājā, kur dzīvoja un kur Gabriela paliks uz visiem laikiem. Viņai tas bija svarīgs lēmums. Tas nozīmēja, ka viņai nekad nebūs jāpamet pārējās māsas un viņa nekad tās nevarēs zaudēt. Tas nozīmēja, ka viņa nekad netiks pamesta. Vairāk Gabija neko nevēlējās. Tikai skaidrību, ka piederēs pie viņām uz visiem laikiem.

- No tevis iznāks ļoti laba māsa, - viņai uzsmaidot, klusi sacīja Māte Gregorija.

- Es ceru. - Arī Gabriela pasmaidīja. Viņa izskatījās svētlaimīgi priecīga. - Tas ir viss, ko es Šobrīd vēlos.

Rokrokā abas sievietes devās tālāk pa gaiteni, un tobrīd Gabriela sajuta, ka viņai pāršalc atvieglojuma vilnis. Šīs patiesi bija viņas mājas, un tā būs vienmēr.

Nākamajā dienā, kad Māte Gregorija pie vakariņu galda pastāstīja pārējām mūķenēm par Gabrielas lēmumu, atskanēja gaviļu saucieni. Visas apsveica un skāva Gabrielu, izrādot savu prieku. Viņas jau sen esot zinājušas Gabrielas aicinājumu. Tie bija grandiozi svētki, un tovakar, atgriežoties tik pazīstamajā istabiņā, Gabriela pavisam skaidri zināja, ka tikai nāve var šķirt viņu no pārējām māsām. Vairāk viņa neko nevēlējās. Tonakt viņa gulēja mierīgi, līdz atgriezās murgi ar visām skaņām un šausmām, ko viņa joprojām tik skaidri atcerējās, gan mātes seju, viņas sitienus, viņas naidu... gan slimnīcas smaržu... gan to, kā viņas tēvs, bezpalīdzīgi noskatīdamies, stāv durvīs. Kā vienmēr, murgi atgriezās pie viņas, par spīti tam, ka, saritinājusies gultas kājgalī, kā bija gulējusi gadiem ilgi, Gabriela mēģināja no tiem izbēgt. Taču pat tad, ja tie nekad nebeigtos, ja tie vajātu viņu veselu mūžību, spēji pamostoties un pārlaižot skatienu istabai, kas tagad bija viņas mājas, pieceļoties gultā sēdus un cīnoties pēc elpas, Gabriela zināja, ka viņa ir drošībā.

Pabāzusi galvu pa durvīm, viena no māsām ieraudzīja Gabrielu sēžam gultā, satriektu pēc murga šķietamās īstenības redzējuma. Pārējās bija dzirdējušas viņas kliedzienus, kas gadījās visai bieži. Tie vairs nesatrauca kā agrāk, taču mūķenēm bija žēl Gabrielas.

- Kā tu jūties? - māsa čukstus vaicāja, un Gabriela pamāja, ka viss ir labi, uzsmaidot viņai caur asarām un pūloties atgriezties īstenībā.

- Piedod, ka es tevi pamodināju. - Taču viņas jau bija pieradušas. Tie paši sapņi Gabrielu bija mocījuši kopš viņas ierašanās klosterī. Viņa nekad par tiem nerunāja, nekad nevienam nepaskaidroja, un pārējās varēja tikai nojaust, kādas šausmas viņu vajā un kāda bijusi viņas dzīve pirms ierašanās. Tomēr šeit, klostera drošībā, kur viņa bija pamesta un kur viņa tagad paliks visu atlikušo dzīvi, Gabriela zināja, ka dēmoni viņu vairs nespēj skart. Viņa atkal apgūlās gultā, domādama par saviem vecākiem un Mātes Gregori-jas jautājumiem iepriekšējā vakarā, par to, vai Gabriela pēc viņiem ilgojas. Gabriela pēc vecākiem vairs neilgojās, bet joprojām par viņiem domāja, viņus atcerējās un tādās naktīs kā šī prātoja, kāpēc vecāki nebija viņu mīlējuši. Vai viņa tiešām bija tik slikta, kā vecāki sacīja? Vai tā bija vecāku vai viņas pašas vaina? Vai vecāki to bija nodarījuši viņai vai viņa vecākiem? Vai viņa bija izpostījusi vecāku dzīvi vai vecāki viņējo? Pat šobrīd Gabriela nezināja atbildes uz saviem jautājumiem.

8. nodaļa

Augustā Gabriela piebiedrojās Sv. Mateja klostera kan-didāšu grupai. Viņa darīja visu to, ko vienmer bija redzējusi darām citas, pārstāja valkāt iepriekšējās drebēs, apgrieza matus un uzvilka īsu, vienkāršu tērpu, kas bus jāvalkā līdz brīdim, kad pēc gada viņa kļūs par novici. Gabriela zināja, ka pēc pirmā gada viņai vēl būs ilgs ceļš ejams, divi gadi aizvadāmi kā novicei, pēc tam vēl divi klostera apmācībā, un tikai tad viņa varēs nodot pēdējo zvērestu. Kopumā Gab-rielai vēl bija paredzami pieci gadi, līdz viņas pēdējais zvērests tiks uzklausīts. Viņai un pārējām kandidātēm, kas sāka tam gatavoties reizē ar Gabrielu, šis laiks būs ilgāks, tomēr daudz interesantāks nekā koledžā pavadītie gadi. Par šo mirkli viņas visas bija sapņojušas.

Gabrielai uzdeva par pienākumu pildīt bezgala daudzus ikdienas darbiņus, bet vairums no tiem viņai nebija nekas nepatīkams vai nepazīstams. Klosterī aizvadīto gadu laikā viņa bija darījusi tik daudzus melnos darbus, ka nekas no tā, ko viņai lika veikt tagad, nelikās pretīgs. Tieši otrādi, ikvienu piedāvāto pazemības pārbaudi viņa uztvēra labvēlīgi, ar nemainīgu humora izjūtu. Klusībā kandidāšu skolotāja, noviču skolotāja un Māte Grcgorija sprieda, ka Gabriela pieņēmusi pareizo lēmumu. Viņa bija izvēlējusies māsas

Bernadetes vārdu, un kandidātes viņu sauca par māsu Bēr-niju.

Gabriela labi sapratās ar lielāko daļu no viņām. Grupā bija astoņas kandidātes, no kurām sešas pret māsu Bēmiju izjuta kaut ko līdzīgu acīmredzamai bijībai. Astotā bija meitene no Vērmon-tas, un viņa mēdza ietiepīgi apstrīdēt katru vārdu, ko teica Gabriela, un mēģināja viņu sanaidot ar pārējām. Kandidāšu skolotājai viņa sacīja, ka, pēc viņas domām, Gabriela esot augstprātīga un necienot vecākās mūķenes. Kandidāšu skolotāja paskaidroja, ka Gabija dzīvojusi Sv. Mateja klosteri gandrīz visu savu mūžu un tāpēc izturoties šeit brīvi un nepiespiesti. Tad jaunā kandidāte no Vērmontas žēlojās, ka Gabriela dižojoties ar savu izskatu, un apzvērēja, ka redzējusi, kā viņa lūkojas savā atspulgā loga stiklā, jo klosteri nav spoguļu.

- Iespējams, viņa bija iegrimusi domās par kaut ko.

- Par savu izskatu, - drūmi noteica jaunā kandidāte. Viņa bija nepievilcīga meitene, kas izlēmusi iestāties ordenī sešus mēnešus pēc izjukušas saderināšanās, un kandidāšu skolotāja joprojām mazliet šaubījās par viņas aicinājumu, tajā pašā laikā par Gabriclu viņai nebija ne mazāko šaubu. Par to nešaubījās neviens visā klosteri. Skaidri varēja redzēt, ka Gabriela ir laimīgāka nekā jebkad agrāk. Jaunā dzīve klosteri viņai nepārprotami lika uzplaukt. Un visas mūķenes, kuras jau bija pazinušas Gabrielu, staroja ik reizes, viņu ieraugot.

Togad Gabriela viņām visām uzrakstīja Ziemassvētku stāstu, kuru sagatavoja mazās grāmatiņās, darbodamās līdz vēlai naktij Mātes Gregorijas kabinetā, bet Ziemassvētku rītā katra mūķene ēdamzālē savā vietā pie galda atrada pa eksemplāram. Šo stāstu Gabriela rakstīja vairākus mēnešus, un noviču skolotāja uzstāja, ka to vajagot publicēt.

- Viņa atkal izrādās! - no jauna žēlojās māsa Anna, paužot ļoti maz sirds dāsnuma un vēl jo mazāk Ziemassvētku gara. Piecēlusies no galda, meitene no Vērmontas iemeta atkritumu grozā grāmatiņu, ko Gabriela pati savām rokām bija viņai pagatavojusi.

Vēlāk tajā pašā dienā Gabriela aizgāja viņu apciemot un mēģināja paskaidrot, ka klosteris daudzus gadus bijis viņas mājas, tāpēc viņa nespējot apslēpt līksmību par stāšanos ordenī.

- Pēc tavām domām, visi tevī ir iemīlējušies, tāpēc ka viņi tevi pazīst. Tu nemaz neesi labāka par mums, pārējām, un, ja nebūtu tik aizņemta, visu laiku izrādoties, tad no tevis varētu iznākt labāka mūķene. Vai tu nekad neesi par to padomājusi? - Anna kā spļautin izspļāva vārdus Gabrielai sejā, piepeši atgādinot viņai māti. Vārdi par to, cik viņa nepiemērota un slikta, Gabrielai iedūrās sirdī kā nazis, un vēlāk tajā pašā dienā viņa zem četrām acīm runāja par to ar Māti Grcgoriju.

- Varbūt viņai taisnība. Varbūt esmu augstprātīga... un izrādos, pati to nezinot.

Taču klostera priekšniece mēģināja paskaidrot Gabrielai to, kas citiem bija acīmredzams, to, ka jaunā mūķene no Vēr-montas uz viņu ir greizsirdīga.

Nākamie trīs mēneši izvērtās par sava veida svēto vendetu. Māsa Anna pastāvīgi ziņoja par Gabrielu un uzrādīja viņas vainas ik reizes, kad vien radās izdevība. Gabrielu sāka mocīt mokpilnas bailes, ka trūkumi, kurus viņā saskatīja Vērmontas meitene, viņai patiešām piemīt un neļaus kalpot Kristum patiesā pazemībā un pienācīgā padevībā. Gabriela pastāvīgi apmeklēja grēksūdzes un sāka apšaubīt savu aicinājumu. Uz pavasara pusi viņa sliecās domāt, ka ir izdarījusi kļūdu un ka meitene tiešām redzēja viņā tos trūkumus, kuri viņai patiesi piemīt un no kuriem jātiek vaļā, pirms izdara galīgo lēmumu par iestāšanos ordenī. Veidā, kā jaunā meitene viņu vajāja, bija kaut kas tik sāpīgs un pazīstams, ka satricināja Gabrielu līdz pašiem dvēseles dziļumiem, un kādu vakaru viņa grēksūdzes

laikā atzinās priesterim otrpus režģa, ka nopietni apšauba savu aicinājumu, par kuru reiz bijusi tik pārliecināta.

- Kas tev liek sacīt tādus vārdus? - Nepazīstamā balss šķita samulsusi, un Gabriela pārsteigta atskārta, ka viņa nesūdz grēkus vienam no priesteriem, kuru pazinusi kopš bērnības.

- Māsa Anna mani pastāvīgi apsūdz iedomībā, lepnībā, augstprātībā, paštaisnumā, uzpūtībā, un varbūt viņai ir taisnība. Kāds gan Dievam varētu būt no manis labums, ja es neprotu paust pazemību, vienkāršību un klausīt Viņam? Un pats ļaunākais, - sūdzot grēkus, Gabriela tumsā nosarka, bet tam nebija nekādas nozīmes, jo viņa priesteri tik un tā nepazina, - man šķiet, ka esmu sākusi Annu ienīst.

Otrpus režģim bridi valdīja klusums, tad atskanēja laipns jautājums. Priesterim bija patīkama balss, un kaut kāda savāda iemesla pēc Gabriela atklāja, ka prāto, kāds viņš varētu izskatīties.

- Vai tu iepriekš kādu esi ienīdusi?

Viņa atbildēja bez vilcināšanās.

- Savus vecākus.

- Vai esi par to kādreiz stāstījusi grēksūdzē? - Izklausījās, ka viņš ir ieinteresēts, un Gabriela viņam pastāstīja, ka esot, bieži, daudzus gadus, kopš ierašanās Sv. Mateja klosteri. - Kāpēc tu viņus ienīdi?

- Es viņus ienīdu tāpēc, ka viņi mani sita, - Gabriela atbildēja, izklausīdamās pazemīgāka, nekā viņš bija gaidījis, un daudz vaļsirdīgāka. Viņš zināja vienīgi to, ka Gabriela ir viena no kandidātēm, taču šī bija tikai otrā reize, kad viņš uzklausīja grēksūdzes Sv. Mateja klosterī, tāpēc neko par viņu nezināja. Visi pārējie priesteri pazina Gabrielu, bet viņš ne. - Patiesībā mani sita māte, - viņa paskaidroja. - Tēvs viņai tikai ļāva... bet, kad es šajos gados par to domāju, es viņu par to ienīdu. - Šī bija pati vaļsirdīgākā grēksūdze visā Gabrielas mūžā, un viņa īsti nesaprata, kāpēc šobrīd ir tik atklāta, ja nu vienīgi tā bija tikai nepieciešamība atbrīvoties no visa, lai tiktu vaļā no naida pret māsu Annu. Par spīti tam, ka māsa Anna viņu bezgala mocīja, Gabriela kaunējās par savu nepatiku pret viņu.

- Vai esi kādreiz teikusi saviem vecākiem, ka tu juties? -priesteris vaicāja, cenzdamies izklausīties ļoti mūsdienīgs, lai dziedētu brūces un atbrīvotu Gabrielu no tam, nevis tikai uzklausītu grēksūdzi.

- Es viņus neesmu vairs redzējusi. Tēvs pameta māti, kad man bija deviņi gadi, un es pēc tam viņu ne reizes neesmu sastapusi. Viņš pārcēlās dzīvot uz Bostonu, un pēc dažiem mēnešiem māte atstāja mani šeit un vairs neatgriezās. Viņa teica man, ka došoties pavadīt sešas nedēļas Rēno, bet atkal apprecējās un nosprieda, ka es viņas jaunajā dzīvē neiederos. Daudzējādā ziņā tā bija laime. Ja es atgrieztos pie mātes, beigu beigās viņa būtu mani nositusi.

Otrpus režģa iestājās šoka pilns klusums.

- Es saprotu.

Tad Gabriela nolēma viņam pastāstīt arī pārējo, lai grēksūdze būtu pilnīga.

- Māsa Anna man sāk atgādināt manu mati, un es domāju - varbūt tāpēc es viņu tik ļoti ienīstu. Viņa visu laiku uz mani kliedz un saka, cik es esmu slikta... mana māte mēdza tā darīt... un es viņai ticēju.

- Vai tu tici māsai Annai? - No ilgās tupēšanas uz ceļiem Gabrielai sāka sāpēt ceļgali, un noslēgtajā telpā abiem bija neizturami karsti. Sajūta bija tāda pati, it kā viņa tupētu uz ceļiem piekārsušā telefona būdā, un pilnīgajā tumsā karstums šķita vēl lielāks. - Vai tici, ko viņa par tevi saka, māsa? To, cik tu esi slikta? - Šķita, ka priesteris ir dziļi ieinteresēts viņas problēmā.

- Reizēm. Es vienmēr ticēju savai mātei. Reizēm joprojām ticu. Ja es nebūtu bijusi slikta, kāpēc viņi mani pameta? Abi divi. Droši vien manī bijis kaut kas briesmīgi nejauks.

- Vai viņos, - priesteris sirsnīgi sacīja klusā balsī, un Gab-riela pūlējās iztēloties seju, kas tai piederētos. - Grēks bija viņu, nevis tavējais. Varbūt to pašu var sacīt par māsu Annu, lai gan es, protams, viņu nepazīstu. Varbūt viņa kaut kāda iemesla pēc ir greizsirdīga uz tevi, jo viņai šķiet, ka tu esi tik pārliecināta un jūties šeit kā mājās. Ja tu šeit esi nodzīvojusi lielāko daļu sava mūža, var gadīties, ka viņa ņēmusi to ļaunā.

- Un ko lai es daru? - nelaimīga vaicāja Gabriela, un šoreiz viņš iesmējās.

- Pasaki viņai, lai rimstas un noliek malā boksa cimdus. Kad es mācījos seminārā, man bija boksa mačs ar vienu semināristu, ar kuru nespēju saprasties. Tas šķita vienīgais problēmas atrisinājums.

- Kas notika? - Gabriela čukstus vaicāja, smaidot par neparasto grēksūdzi. Tā vairāk līdzinājās seansam pie psihoterapeita nekā parastai grēksūdzei. Taču, vienalga, kas bija nepazīstamais priesteris, Gabrielai viņš patika, un meitenei šķita, it kā viņš būtu palīdzējis. Viņš bija līdzjūtīgs, gudrs un apveltīts ar humora izjūtu. - Vai boksa mačs palīdzēja? - viņa ieinteresēta vaicāja.

- Patiesībā palīdzēja. Es dabūju fantastiski zilu aci, un viņš mani gandrīz pataisīja aukstu, bet pēc tam mēs zināmu apsvērumu dēļ kļuvām lieli draugi. Viņš joprojām mani apsveic katros Ziemassvētkos. Viņš ir misionārs leprozorijā Ke-nijā.

- Varbūt mēs varētu noorganizēt paātrinātu iesvētīšanu noviču godā un māsa Anna varētu viņam piebiedroties, -Gabriela nočukstēja. Pat koledžā viņa nebija atļāvusies tik brīvas sarunas ar saviem studiju biedriem un pasniedzējiem.

Priesteris ar jauneklīgo balsi klusībā pasmējās.

- Tu varētu viņai to ierosināt. Tostarp noskaiti trīs reizes “Sveicināta, Marija” un “Mūsu Tēvs”, un es runāju nopietni, - viņš zīmīgi sacīja, kļūdams nopietns pcc tam, kad abi bija mazliet pajokojuši. Gabriela bija pārsteigta par neparasti mazo sodu, ko tēvs bija uzlicis, pirms viņu atlaida.

-Tu man uzliki ļoti vieglu sodu, tēvs.

- Vai tu sūdzies? - Izklausījās, ka viņš atkal ir uzjautrināts.

- Nē, esmu vienīgi pārsteigta. Tik viegli neesmu tikusi cauri kopš ierašanās klosteri.

- Šķiet, ka tev vajadzīga atelpa, māsa. Nenomoki sevi, un kāpēc tu nevarētu pamēģināt uz kādu bridi nokratīt šo nastu no saviem pleciem? Izklausās, ka tā vairāk ir viņas problēma, nevis tavējā. Nejauc viņu ar savu mati. Viņa nav viena un tā pati persona. Arī tu vairs neesi tā pati. Neviens tevi nedrīkst mocīt, tikai tu pati. Mīli savu tuvāko kā sevi pašu, māsa. Strādā pie tā līdz nākamajai grēksūdzei.

- Paldies, tēvs!

- Ej ar mieru, māsa, - viņš nočukstēja, un, izgājusi no kabīnes, Gabriela ieslīdēja solu rindā kapelas beigās, lai noskaitītu soda lūgšanas. Pacēlusi skatienu, viņa drīz vien pēc sevis ieraudzīja bikts kabīnē ieejam māsu Annu. Viņa tur uzkavējās ilgu laiku un iznāca laukā ar sarkanu seju, it kā būtu raudājusi. Gabriela žēlojot cerēja, ka priesteris nav bijis pret viņu pārāk bargs, bet tad jutās vainīga, ka tik daudz viņam bija stāstījusi. Taču viņa jutās labāk nekā iepriekš, kad, ejot laukā no kapelas, pa ceļam uz brītiņu apstājās patērzēt ar kandidāšu skolotāju. Viņas ilgi runāja par vienu no vecākajām mūķenēm, kura labu laiku bija slimojusi, līdz Gabriela ieraudzīja, ka bikts kabīnē iedegas gaisma un no tās parādās priesteris, ar kuru viņa bija runājusi. Viņu ieraugot, Gabriela bija pārsteigta. Priesteris bija ļoti gara auguma un sportiska izskata. Viņam bija plati pleci, biezi smilškrāsas mati, gandrīz tādā pašā nokrāsā kā Gabrielai, un, ieraudzījis abas mūķenes tērzējam, viņš tūdaļ pat atplauka smaidā.

Labvakar, māsas! - viņš nepiespiesti sacīja, uz mirkli apstājies viņām blakus. - Jums šeit ir skaista kapela. - Apkārt lūkodamies, priesteris apbrīnoja baznīcu, par kuru viņas visas bija tik lepnas. Kandidāšu skolotāja viņam uzsmaidīja, bet Gabriela pūlējās neskatīties pārāk uzkrītoši. Vīrietī bija kaut kas ļoti spēcīgs un valdzinošs. Turklāt dīvainā kārtā viņš attāli atgādināja Gabrielai tēvu, kāds tas izskatījās viņas bērnības atmiņās, tikko atgriezies no Korejas, tikai bija sportiskāks un vēl glītāks.

- Vai jūs šeit esat pirmoreiz, tēvs? - vaicāja kandidāšu skolotāja.

- Otro. Es aizvietoju tēvu O’Braienu. Viņš uz sešiem mēnešiem aizbraucis uz Romu, kur apmeklēs Vatikānu un piedalīsies arhibīskapa projektā. Es esmu tēvs Konorss, Džo Konorss. - Viņš uzsmaidīja abām sievietēm.

- Cik brīnišķīgi! - Uz vecāko sievieti lielu iespaidu atstāja tēva O’Braiena ceļojums uz Vatikānu, bet Gabriela labu laiku nebilda ne vārda.

- Vai tu esi viena no kandidātēm? - viņš beidzot tieši apvaicājās, un Gabriela pamāja, nobažījusies, ka priesteris varētu pazīt viņas balsi pēc abu ilgās, nepiespiestās grēksūdzes. Viņa mēģināja iztēloties tēvu Konorsu ar zilu aci boksējamies ar ienīsto semināristu.

- Šī ir māsa Bernadete, - kandidāšu skolotāja lepni iepazīstināja viņu ar mācītāju. Viņa mīlēja Gabrielu, kopš tā bija maza meitene, un tagad Gabriela bija viņas izcilākā audzēkne. Gabrielas lēmums iestāties ordenī bija sagādājis viņai neviltotu prieku. - Viņa dzīvojusi šeit kopš bērnības, - paskaidroja kandidāšu skolotāja, - un tagad izlēmusi iestāties ordenī. Mēs visas ar viņu ļoti lepojamies.

Sniedzot Gabrielai roku, priestera skatienā bija lasāms jautājums, un Gabriela pasmaidīja, atbildot uz rokasspiedienu.

- Es ļoti priecājos ar tevi iepazīties, masa, - viņš teica, sirsnīgi uzsmaidīdams, un, mazliet nomierinājusies, Gabija pasmaidīja pretī.

- Paldies, tēvs! Baidos, ka šovakar mēs esam tevi pamatīgi aizkavējušas. - Gabriela redzēja, ka viņš acumirklī pazina viņas balsi, taču neko neteica. “Ak tad tu esi tā, kas ienīst māsu Annu,” šobrīd būtu nevietā, un, to iedomājoties, Gabriela tik tikko spēja apslāpēt smaidu.

- Man ir nosliece uz garām grēksūdzēm, - viņš atzina ar smaidu, kas citos apstākļos būtu izkausējis neskaitāmu sieviešu sirdis. Gabriela pieņēma, ka viņa vecums varētu but ap trīsdesmit gadiem, lai gan parasti, lielāko daļu sava apzinātā mūža nodzīvojusi izolācijā no ārpasaules, viņa šādās lielas mēdza kļūdīties. - Toties uz īsiem sodiem. - Priesteris pasmaidīja, piemiegdams aci, un Gabriela nosarka. Džo Konorss skaidri zināja, kas viņa ir, un Gabriela nespēja valdīt smieklus.

-To dzirdēt ir pamatīgs atvieglojums. Tas ir liels kauns, kad stundu jātup uz ceļiem, piecsimt reižu nožēlojot savus grēkus. Visiem tūdaļ kļūst skaidrs, cik slikta esmu bijusi. īsi sodi man patīk daudz labāk.

- Es to paturēšu prātā. Atgriezīšos nedēļas nogalē. Līdz tam laikam mani aizvietos tēvs Džordžs. Man jāaizbrauc uz Bostonu arhibīskapa uzdevumā.

- Laimīgu ceļu, tēvs! - draudzīgi smaidot, sacīja kandidāšu skolotāja, un pateicies viņš aizgāja. - Kāds jauks, jauns cilvēks, - viņa nepiespiesti piezīmēja, kad abas ar Gabrielu lēnām izgāja no kapelas. - Man nebija ne jausmas, ka tēvs O’Braiens aizbraucis uz Romu. Es vairs neko nezinu, jūs, meitenes, aizņemat visu manu laiku.

Viņas novēlēja viena otrai labunakti, un Gabriela lēnā solī atgriezās savā guļamistabā, cerot, ka pa ceļam nesaskrie-sies ar māsu Annu, kas slapstās kaut kur gaitenī un gaida, lai varētu pasūdzēties par viņu vai izteikt kārtējos pārmetumus. Taču viņa nekur nebija redzama, un Gabriela devās augšstāvā, domājot pārjauno priesteri, kas bija uzklausījis viņas grēksūdzi. Viņš neapšaubāmi bija glīts, jauns vīrietis, turklāt gudrs. Viņš bija licis justies daudz labāk, par spīti māsas Annas naidīgumam. Piepeši tas vairs nelikās pārāk svarīgi. Pirmo reizi daudzu nedēļu laikā Gabrielai bija labs noskaņojums, dodoties pie miera istabā, kurā viņa mitinājās ar divām citām kandidātēm. Par laimi, māsas Annas nebija viņu vidu. Beidzot viņu pat nemocīja murgi. Pēdējā laikā tie bija ļaunāki nekā citkārt, it īpaši pēc tam, kad Gabriela bija ievērojusi, cik ļoti māsa Anna atgādina viņas māti.

- Arlabunakti, māsa Bērnija! - tumsā izsaucās viena no abām kandidātēm.

-Arlabunakti, māsa Timija... arlabunakti, māsa Agate... - Gabrielai patika būt kopā ar viņām, būt vienai no viņām, katru dienu valkāt kandidāšu tērpu. Piepeši viņa saprata, cik ļoti viņai tas viss un viņas visas patīk, cik ļoti patīk tas, ko māsas dara, kas viņām nozīmīgs un kopējs. Tieši par to Gabriela bija gribējusi kļūt visu savu mūžu, tikai pati to nezināja. Līdz pat šim brīdim viņa bija pretojusies domai par iestāšanos ordenī, bet tagad viņa tai dzīvoja. Laižoties miegā, Gabriela atskārta, cik ļoti tēvs Konorss viņai palīdzējis ar savu humora pilno un smalkjūtīgo attieksmi grēksūdzes laikā. Vajadzēs vēlreiz izsūdzēt viņam grēkus. Gabriela priecājās, ka viņš atgriezīsies nedēļas nogalē. Viņš bija daudz saprātīgāks un izpalīdzīgāks nekā tēvs O’Braiens. Piepeši Gabrielai šķita, ka viss nokārtosies, un viņa smaidot iegrima dziļā, mierpilnā miegā, nepamozdamās līdz pat rītam.

9. nodaļa

Pārējās nedēļas dienas pagāja ātri. Kandidātēm bija veicami daudzi pienākumi. Gabriela brīvprātīgi pieteicās papildu darbiem dārzā, viņa gribēja līdz vasarai iestādīt māsām daudz dārzeņu. Tādējādi viņa ieguva nedaudz mierīga laika, kad padomāt un nodoties lūgšanām, bez tam Gabriela bija atklājusi, ka fizisks darbs viņu vienmēr nomierina. Vakaros pēc lūgšanām viņa mēģināja mazliet vingrināt roku rakstīšanā, taču pēdējā laikā tam gandrīz nemaz neatlika laika. Turklāt māsa Anna bija atņēmusi viņai drosmi. Anna sacīja, ka tā esot iedomības izpausme - tik ļoti lepoties ar savu rakstīšanu. Patiesībā Gabriela ar to nelepojās, viņai gluži vienkārši patika rakstīt. Viņa nekad nebija īsti pārliecināta, ka ir uzrakstījusi ko tādu, ko kāds gribētu lasīt, tas laikam bija dvēseles logs, pa kuru tai paraudzīties pasaulē, iespēja viņai brīvi ceļot, par to nedomājot. Citām mūķenēm patika lasīt Gabrielas stāstus, taču jaunā kandidāte no Vēr-montas, kā parasti, bija greizsirdīga.

Gabriela tajā nedēļā centās no viņas izvairīties un atcerēties tēva Konorsa ieteikumus, kad viņš bija uzklausījis Gabrielas grēksūdzi. Nedēļas beigās viņš atgriezās, kā bija solījis. Viņš noturēja misi un uzklausīja māsu grēksūdzes.

Tumsā pazinis Gabrielas balsi, viņš laipni apvaicājās, kā viņai klājas. Tēva Konorsa izturēšanās bija nepiespiesta, sirsnīga un draudzīga, un tas grēksūdzi šķietami darīja mazāk askētisku, mazāk nomācošu, kaut gan Gabrielai tā vienmēr bija rituāls, kas sniedz mierinājumu. Tas bija vienīgais brīdis, tā bija vienīgā vieta, kur viņai varēja piedot briesmīgos, vārdos neizsakāmos grēkus, kuros viņu apsūdzēja un par kuriem viņa jutās tik vainīga kopš bērnības. Tas bija viens no retajiem brīžiem, kad dvēseles tumšākajos nostūros viņa nejutās patiesi ļauna.

Grēksūdzes laikā Gabricla apstiprināja, ka māsas Annas izturēšanās esot uzlabojusies un viņa daudz lūdzoties par māsu Annu. Tēvs Konorss lika Gabrielai piecas reizes noskaitīt “Sveicināta, Marija” par minimālu daudzumu piedodamo grēku, kuros viņa bija atzinusies, un ļāva viņai iet. Vēlāk abi satikās atkal, kad viņš brokastu laikā iegriezās pie mūķenēm ēdamzālē. Sēžot pie Mātes Gregorijas galda un dzerot kafiju, viņš pamāja Gabrielai kā vecai paziņai, un viņa atsmaidīja pretī no savas vietas. Gabriela vēlreiz jutās pārsteigta, cik ļoti jaunais priesteris atgādina viņas tēvu. Viņam bija masīvāka miesas būve un sirsnīgāks smaids, taču viņā jautās kaut kas ļoti pazīstams. Gabriela pavisam apjuka, jo vēlāk, abām ar māsu Annu strādājot dārzā, tā izteica viņai neglītu piezīmi.

- Vai tu jau esi runājusi ar māsu Emanuēlu par tēvu Ko-norsu? - Māsa Emanuēla bija kandidāšu skolotāja, un Gabriela pacēla skatienu no dēstiem, nespēdama iedomāties, ko māsa Anna gribējusi pateikt.

- Par tēvu Konorsu? - viņa neizpratnē vaicāja. - Kas tad ar viņu noticis?

- Es redzēju, ka tu ar viņu vienu dienu sarunājies un šorīt flirtēji ar viņu ēdamzālē.

Sākumā Gabriela nodomāja, ka Anna joko. Droši vien viņa jokoja. Nevar taču būt, ka pārmetums domāts nopietni, un pasmējusies Gabriela sāka atkal stādīt ba/ilika dēstus.

- Ļoti smieklīgi, - viņa noteica un gandrīz acumirklī aizmirsa piezīmi, bet, pēc brīža pacēlusi galvu no darba, viņa otras mūķenes acīs ieraudzīja skatienu, kas viņu sarūgtināja.

- Es runāju nopietni. Tev vajadzētu izstāstīt to māsai Emanuēlai.

- Nekļūsti smieklīga, māsa Anna! - Gabrielas balsī iezagās aizkaitinājuma pieskaņa. Anna vienmēr izdomāja kaut ko jaunu, lai mocītu Gabrielu un liktu viņai justies vainīgai, taču vismaz šoreiz viņa netrāpīja mērķī. - Esmu ar viņu runājusi tikai grēksūdzes laikā.

- Tie ir meli, un tu to zini, - asi attrauca jaunā kandidāte no Vērmontas. Viņa bija meitene, kurai dzīvē nebija veicies un kuru rūgta vilšanās bija atvedusi uz klosteri. Viņa nebija glīta, un viņas bērnības draugs bija atsaucis saderināšanos nepilnu nedēļu pirms kāzām. Pat Gabriclai nenācās grūti saskatīt, ka viņai bija izveidojusies naidīga attieksme pret pasauli. - Es redzēju, kā viņš tevi vēro ēdamzālē. Un es pastāstīšu māsai Emanuēlai, ja tu nestāstīsi.

Gabriela atlieca muguru un, pēkšņu dusmu pārņemta, paskatījās uz māsu Annu.

- Tu runā par garīdznieku, par cilvēku, kas sevi atdevis Dievam un nāk uz šejieni, lai novadītu mums misi un uzklausītu mūsu grēksūdzes. Grēks pat pieļaut par viņu tādas domas. Tu apvaino ne vien mani, bet apšaubi viņa aicinājumu.

- Viņš ir vīrietis, tāpat kā viņi visi. Viņi domā tikai par vienu. Es šajās lietās saprotu vairāk nekā tu. - Anna ļoti labi zināja, ka Gabrielas dzīve bijusi noslēgta un pēdējos desmit gados paslēpta aiz Sv. Mateja klostera sienām. Savukārt viņa pati bijusi saderināta, pat gandrīz apprecējusies, un vīrietis, kuru viņa mīlējusi, bija viņu piekrāpis un aizbēdzis ar labāko draudzeni no koledžas. Viņa daudzējādā ziņā jutās gudrāka pasaulīgās lietās un bija daudz ciniskāka nekā Gab-riela, kas joprojām raudzījās uz pasauli ar reti sastopamu nevainību.

- Es domāju par to, ko tu saki, un domāšana vien izraisa riebumu, un, manuprāt, māsa Emanuēla tev pateiks tieši to pašu. Nezinu, par ko tu runā, bet es nekad nevarētu pateikt kaut ko tādu par priesteri. Varbūt pienācis laiks, lai tu parunātu ar māsu Emanuēlu, kādas domas tev prātā. Mazliet vairāk ticības un žēlsirdības nenāktu par ļaunu. - Atsākdama darbu, Gabriela joprojām dusmojās, un abas jaunās mūķenes, turpinādamas strādāt dārzā, visu pēcpusdienu vairs nepārmija ne vārda. Beigu beigās māsa Anna iegāja iekšā saklāt garos ēdamzāles galdus, bet Gabriela palika dārzā, līdz pabeidza darbu. Ap to laiku, kad viņa atgriezās savā istabā, lai nomazgātu rokas un noskaitītu pēcpusdienas lūgšanas, viņa bija atguvusi līdzsvaru un labo garastāvokli. Taču, ja viņa būtu ļāvusi sev domās kavēties pie māsas Annas apvainojumiem, viņa atkal kļūtu ļoti dusmīga. Tēvs Konorss bija pats kristīgas ziedošanās iemiesojums un izstaroja sirsnību un laipnību, pēc kādas viņām visām vajadzētu censties. Gabriela spēja viņu tikai apbrīnot, un doma, ka Džo Konorss būtu ar viņu “flirtējis”, šķita vienīgi atbaidoša.

Atlikušo nedēļas nogali viņas visas aizvadīja mierīgi, un Gabriela iedomājās par tēvu Konorsu tikai tad, kad ieraudzīja viņu pie altāra noturam Sv. Mateja klostera mūķenēm misi un pēc tam dārzā kopā ar viņām visām baudot lenču. Tā bija Pūpolu svētdiena, un, kad tēvs Konorss pēc lenča piegāja pie viņas kā pie senas paziņas, Gabrielai rokās joprojām bija no baznīcas atnestie palmu zari.

- Labdien, māsa Bernadete! Dzirdēju, ka tu visu nedēju esot strādājusi sakņu dārzā. Šķiet, tev lieliski padodas garšvielas un milzīgi tomāti. Neaizmirsti atsūtīt mums kādus uz Svētā Stīvena klosteri! - Viņa acis bija tik zilas kā aprīļa debesis, un, kad abi nevainīgi viens otru uzlūkoja, Gabriela redzēja, ka tās smējās.

- Kas tev to teica?

- Māsa Emanuēla. Viņa sacīja, ka neviens visā klosterī neprotot tik labi audzēt dārzeņus kā tu.

- Droši vien tāpēc viņi ļāvuši man tik ilgi šeit palikt. Es jau zināju, ka jābūt kādam iemeslam. - Gabriela to pateica ar labsirdīgu humoru, un abi pastaigas soli devās cauri dārzam bez kāda noteikta mērķa.

- Jābūt arī citiem iemesliem, - viņš laipni sacīja. Ne-daudzajās reizēs, kad Džo Konorss bija ieradies Sv. Mateja klosterī, viņš bez grūtībām bija ievērojis, cik ļoti Gabrielu mīl vecākās mūķenes. Viņš zināja, ka Gabriela kopš bērnības bijusi Mātes Gregorijas aizbilstamā, un, ejot uz to dārza daļu, kur viņa bija sastādījusi dārzeņus, lai viņš varētu apskatīt paveikto, tēvs Konorss redzēja, kāpēc Gabriela viņam tik daudz nozīmēja. Gabrielu apņēma līdzsvarotības un labvēlības gaisotne, kas pievilka skatienu ne mazāk par viņas izskatu un stāju. Viņai piemita dabiska elegance un tajā pašā laikā klusa sirsnība un maigums, kas aizkustināja ikvienu viņas klātbūtnē. Klosterī aizvadītajos gados viņa bija kļuvusi par īstu skaistuli, turklāt ne mazākajā mērā to neapzinādamās. Gabriela nekad nedomāja par savu izskatu. Taču pat garīdzniekam nenācās grūti viņu apbrīnot. Skatoties uz Gabrielu, pārņēma tāda pati sajūta, kā lūkojoties uz bezgala dārgu gleznu vai brīnišķīgu skulptūru, gribējās vērties viņā gandrīz vai kā mākslas darbā. Tomēr visvairāk pievilka gaisma, kas tik spoži no viņas staroja. Šķita, ka tā deg viņā ar spēku, kam nav iespējams pretoties, un Džo Konorss sev sacīja, ka tas ir Gabrielas aicinājuma spēks, kas vairo viņas skaistumu.

Gabriela viņam parādīja, ko bija paveikusi iepriekšējā nedēļā, un pastāstīja par daudzajām dārzeņu un garšvielu šķirnēm, ko viņa audzēja klostera vajadzībām.

- Ja gribat, es varu iestādīt mazliet vairāk, lai gan nākamajā vasarā pietiks mums visiem, ja man izdosies panākt, lai māsas pārāk neaizrautos un nenoplūktu visu pirms no-gatavošanās. Tur, tālāk, mums ir vesels zemeņu lauks. - Viņa norādīja uz zemenēm. - Pērn tās bija brīnumgardas.

Viņš uzsmaidīja Gabrielai, piepeši atcerējies savu bērnību Ohaio.

- Kad biju bērns, mēdzu lasīt kazenes. Atgriezos Svētā Marka skolā, no galvas līdz kājām noskrāpējies un notriepies ar kazeņu sulu. - Viņš pasmaidīja. - Pa ceļam es apēdu tik daudz kazeņu, ka reiz man veselu nedēļu sāpēja vēders. Brāļi teica, ka tas esot Dieva sods par manu alkatību. Taču tas mani neizlaboja. Es nospriedu, ka tas ir soda vērts.

- Vai tu mācījies internātskolā? - Gabriela bija dzirdējusi pieminam Svēto Marku un brāļus, un viņai tik reti gadījās runāt ar kādu cilvēku no ārienes, ka tēvs Konorss modināja viņā dabisku ziņkārību. Par spīti parastajai kautrībai attiecībās ar cilvēkiem ārpus klostera sienām, Gabriela bija pārsteigta, cik nepiespiesti jutās priestera klātbūtnē. Māsas Annas neglīto piezīmi pirms divām dienām viņa bija pilnībā aizmirsusi.

- Droši vien to var saukt par internātskolu. - Viņš pasmaidīja. - Es zaudēju vecākus, kad man bija četrpadsmit gadu, citu radinieku man nebija, tāpēc dzīvoju bāreņu patversmē savā dzimtajā pilsētā. To vadīja franciskām. Viņi pret mani bija satriecoši labi. - Viņam joprojām gribējās sirsnīgi pasmaidīt, domājot par to laiku.

- Mana māte pameta mani, kad man bija desmit, - klusi sacīja Gabriela, lūkodamās pāri savam dārzam, taču tēvs Konorss to jau zināja.

- Tas ir savādi. - Taču no Gabrielas stāstītā viņam jau nebija noslēpums, ka Gabrielas māte nav bijusi tāda kā visas citas mātes. Viņš skaidri atcerējās, ko Gabriela bija stāstījusi par piekaušanām, un prātoja, vai patiesībā meitenei nav laimējies, ka viņa pamesta klosterī. - Vai viņai bija naudas grūtības, ka viņa tevi pameta?

- Nē, - Gabriela klusu atbildēja. - Viņa vēlreiz apprecējās, un droši vien es neiederējos jaunajos apstākļos. Tēvs bija mūs pirms gada pametis un aizbēdzis ar citu sievieti. Nezin kāpēc māte vienmēr itin visā vainoja mani, viņai vienmēr likās, ka tā ir mana vaina. - Gabriela runāja ļoti klusi, un tēvs Konorss nolūkojās viņā ar vārdos neizteiktu līdzjūtību.

- Vai tu arī? Es gribēju sacīt, vai tu arī juti, ka ta ir tava vaina? - Viņam patika runāties ar Gabrielu, un viņš gribēja labāk izprast, kāpēc viņa palikusi klosteri. Pēc viņa domām, bija svarīgi saprast cilvēkus, kuriem viņš gribēja palīdzēt, ar kuriem kopā strādāja.

- Droši vien. Viņa allaž visā vainoja mani, pat tad, kad es biju maza... un es vienmēr viņai ticēju... Es spriedu, ka tad, ja viņai nebūtu taisnība, tēvs iejauktos un mani aizstāvētu, bet, tā kā viņš nekad to nedarīja, es gluži vienkārši pieņēmu, ka esmu vainīga itin visā, ko abi teica. Galu galā viņi bija mani vecāki.

- Izklausās visai sāpīgi, - priesteris saudzīgi sacīja, un, pacēlusi skatienu, Gabriela pasmaidīja. Viņam bija taisnība, taču, vairāk nekā desmit gadu dzīvojot mierā un drošībā, sāpes vairs nešķita tik asas.

- Bija. Taču arī kļūt par bāreni četrpadsmit gadu vecumā nav nekas viegls. Vai tavi vecāki gāja bojā nelaimes gadījumā? - Gabriela vaicāja. Viņi runāja kā divi draugi, un saruna šķita tik dabiska un vaļsirdīga, ka ne viens, ne otrs nejuta laika skrējienu. Ar tēvu Konorsu bija patīkami sarunāties, un Gabriela viņa klātbūtnē jutās pavisam nepiespiesti, kas viņai nebija raksturīgi.

- Nē, - viņš paskaidroja. - Mans tēvs mira no infarkta, ļoti pēkšņi, viņam bija tikai četrdesmit divi gadi, bet māte izdarīja pašnāvību trīs dienas vēlāk. Es nebiju tik pieaudzis, lai pilnībā saprastu visu, kas notiek, bet, manuprāt, viņa atradās šoka un sāpju varā. Neliela konsultanta palīdzība būtu varējusi veikt brīnumus. Tāpēc man tas viss ir tik svarīgi. No tādas palīdzības daudz kas atkarīgs. - Gabriela pamāja, prātojot, kāda konsultācija būtu palīdzējusi viņas mātei. - Man bija vajadzīgi gadi, lai viņai to piedotu. Taču esmu runājis ar daudziem cilvēkiem, kas nonākuši tādā pašā situācijā, ar cilvēkiem, kuri jūtas nokļuvuši bezizejā, kuri ir baiļu vai vientulības mākti vai kādu emociju varā un vienkārši neredz izeju no savām grūtībām. Apbrīnojami, cik daudziem nav neviena, ar ko parunāties, un viņi krīt panikā, saduroties ar problēmām, kuras mums, pārējiem, nemaz neliekas tik briesmīgas vai tik nozīmīgas.

- Kā māsa Anna. - Gabriela vēlreiz viņam uzsmaidīja, un šoreiz abi sāka smieties. Viņi bija viens otram pastāstījuši kaut ko svarīgu par sevi. Un viņiem bija daudz kopīga. Abiem nebija izdevusies dzīve ārpasaulē, abi bija pēkšņi un uz visiem laikiem zaudējuši ģimeni. Taču viņi bija atraduši glābiņu dzīvē, kurā nekad vairs nebūs jāsastopas ar problēmām, kas bērnībā bija novedušas viņus gandrīz līdz iznīcībai. - Kad tu izlēmi kļūt par garīdznieku? - Gabriela ziņkāri apvaicājās, kad abi lēnām devās atpakaļ uz dārza centrālo daļu.

- Es iestājos seminārā tūdaļ pēc koledžas beigšanas. Lēmumu pieņēmu piecpadsmit gadu vecuma. Tas man šķita pats piemērotākais. Nespēju iedomāties labāku dzīvi par šo.

Gabriela naivi viņam uzsmaidīja. Viņš bija tik glīts, ka savā ziņā šķita neiederīgi skatīt viņu pazīstamajā katoļu garīdznieku tērpā.

- Varu derēt, ka daudzas tev pazīstamas meitenes bija vīlušās.

- Nebūt ne. Es nevienu nepazinu. Svēta Marka skolā bija tikai zēni. Pirms tam biju par mazu, turklāt bērnībā biju visai bikls. Vienkārši izvēle man šķita pareiza. Es ne mirkli par to nešaubījos.

- Es arī ne, līdzko biju tikusi skaidrībā, - nopietni atzinās Gabriela. - Šeit dzīvojot, es par to domāju gadiem ilgi. Mūķenes, ar kurām kopā uzaugu, vienmēr runāja par “misiju” un aicinājumu, bet man šķita, ka es tam neesmu pietiekami laba. Gaidīju, kad dzirdēšu balsis vai ko tamlīdzīgu, taču visbeidzot sapratu, ka negribu no šejienes aiziet. Es šeit iederos.

Tēvs Konorss pamāja, viņu saprazdams. Abiem šķita, ka viņi piedzimuši tieši tādai dzīvei.

-Tev joprojām ir diezgan laika, lai pārliecinātos, - viņš sirsnīgi sacīja, atkal izklausīdamies pēc garīdznieka, ne tikai drauga, taču Gabriela papurināja galvu.

- Man nav vajadzīgs laiks. Kad devos uz koledžu, es skaidri zināju, ka nevēlos vairs dzīvot pasaulē. Tas man ir par smagu. Es nezinu, kā tas darāms. Ne reizes neesmu tikusies ar puišiem, nekad negāju uz ballītēm. Es nebūtu zinājusi, ko ar viņiem runāt. - Gabriela viņam uzsmaidīja, aizmirsusi, ka Džo Konorss ari ir viens no tiem. - Un es nekad mūžā negribu bērnus. - Tā bija vienīgā dīvainība, kas viņu pārsteidza, turklāt Gabrielas vārdi izskanēja tik dedzīgi, ka saistīja viņa uzmanību.

- Kāpēc ne? - viņš vaicāja, gribēdams zināt cēloņus.

- To es nolēmu jau bērnībā. Es vienmēr esmu baidījusies, ka būšu tāda pati kā mana māte. Ja nu man tas ir asinīs un es daru to pašu, ko viņa?

- Tas ir muļķīgi, māsa Bernadetc. Tev nebūt nav jābūt to pašu dēmonu apsēstai, kuri nelika mierā tavu māti. Daudziem cilvēkiem ir bijusi šausmīga bērnība, bet viņi kļuvuši par neparasti labiem vecākiem.

- Bet, ja nu izrādās, ka tā nav patiesība, ko tad? Atstāt bērnus pie tuvākā klostera un aizmirst viņus? Es negribu tādā veidā riskēt ar kāda cita dzīvi. Es zinu, ko nozīmē to pārciest.

- Droši vien tas bija briesmīgi, kad viņa tevi pameta, -tēvs Konorss skumji sacīja, atcerēdamies dienu, kad bija atradis savu māti. Visu mūžu skaitījis lūgšanas un kalpojis Dievam, viņš tik un tā nespēja to aizmirst. Viņš bija atradis māti ar pārgrieztām vēnām vannā. Tā bija pirmā un pēdējā reize, kad viņš bija redzējis māti kailu. Viņa gandrīz bija nogriezusi plaukstas ar tēva bārdas skujamo asmeni.

- Jā, - neliekuļoti atteica Gabriela, - un savā ziņā arī atvieglojums, tiklīdz sapratu, ka šeit atrodos drošībā. Māte Gregorija izglāba man dzīvību. Viņa bijusi man mātes vietā.

- Spriežot pēc tā, ko esmu dzirdējis, viņa ļoti lepojas, ka tu nolēmi palikt un iestāties ordenī. No tevis iznāks laba mūķene, māsa Bērnija. Tu esi labs cilvēks. - Izskatījās, ka viņš patiešām tā domā.

- Paldies, tēvs! Tu ari. Ar tevi bija patīkami parunāt, -Gabriela sacīja, viegli pietvīkdama, kad, piebiedrojoties citām, palēnām atgriezās viņas dabiskais biklums. Stundas laikā, ko viņi bija aizvadījuši sarunā, šķita, ka tuvumā nav bijusi neviena dzīva dvēsele.

- Lai tev labi klājas, māsa! - tēvs Konorss sirsnīgi sacīja, un uzsmaidījusi Gabriela gāja projām, bet viņš atgriezās galvenajā ēkā, lai savāktu savas mantas un dotos uz Sv. Stī-vena klosteri. Viņš bija aizvadījis jauku svētdienu. Viņam patika braukt uz šejieni un runāties ar mūķenēm. Viņas bija ļoti svarīga priestera dzīves sastāvdaļa tā gara deļ, ko pārstāvēja, un viņš vienmēr bija apbrīnojis darbu, ko viņas nepagurdamas veica slimnīcās, skolās, misijās un kas bieži vien bija bīstams. Viņš nespēja nedomāt par to, ko beigu beigās darīs māsa Bēmija. Viegli varēja iztēloties viņu sniedzam lielu mierinājumu citiem, it īpaši bērniem. Tēvs Konorss joprojām domāja par viņu, kad, pa ceļam atvadījies no dažām vecākām mūķenēm, kuras pazina, lēnā gaitā devās projām uz Sv. Stī-vena klosteri. Gabriela tobrīd centīgi berza virtuves grīdu kopā ar divām citām kandidātēm un tā ari nepamanīja naidu garāmejošās māsas Annas skatienā, tāpat kā pirms stundas nebija redzējusi Māti Gregoriju vērojam viņu pastaigājamies dārzā ar jauno priesteri. Māte Gregorija bija stāvējusi pie sava kabineta loga un raižpilnu skatienu abus vērojusi, redzot, kā Gabriela viņam uzsmaida. Abi izskatījās tik jauni, tik nevainīgi un saderīgi viens otram blakus. Abiem piemita kaut kas ļoti līdzīgs.

Ieraudzījusi Gabrielu aizejam, Māte Gregorija bija lēnām atgriezusies pie sava rakstāmgalda un ilgu laiku nosēdējusi, gremdēdamās domās, taču Gabrielai neko neteica, viņu tovakar sastapusi. Meitene bija tik maiga, tik mīļa, tik dzīva un tik laimīga, dzīvodama kopā ar visām savām māsām. Šķita muļķīgi par viņu raizēties. Tomēr kaut kas no todien redzētā lika Mātes Gregorijas sirdij sarauties bailēs, taču viņa sev iestāstīja, ka raizējas velti.

Nākamajā nedēļā tēvs Konorss klosterī neieradās. Viņu aizstāja cits garīdznieks. Viņš atkal bija devies ceļojumā un Sv. Mateja klosteri varēja apmeklēt tikai Lieldienu sestdienā, kad visu pēcpusdienu uzklausīja grēksūdzes. Klostera mūķenes priecājās, viņu redzot, jo viņam bija lieliska humora izjūta un, uzklausot grēksūdzes, viņš, šķiet, nepalika vienaldzīgs. Māsa Emanuēla tieši tobrīd runāja par viņu ar noviču skolotāju, kad viņš piegāja patērzēt.

- Vai rītdien ieturēsiet kopā ar mums lenču, tēvs Ko-nors? - kautrīgi smaidot, vaicāja noviču skolotāja māsa Ima-kulata. Kādreiz viņa bija izskatījusies skaista, bet nu jau aizvadījusi mūķenes kārtā vairāk nekā četrdesmit gadu.

- Es to darītu ar lielāko prieku, - viņš atbildēja, uzsmaidot abām mūķenēm. Viņam patika vecās mūķenes, viņu mirdzošās acis, viņu kautrie smaidi, asā atjauta, kas viņu tik bieži pārsteidza. Viņu sejās neredzēja pasaulīgo spriedzi. Viņas nebija skārušas šausmas, kuras, kā viņš ļoti labi zināja, darīja neciešamas tik daudzas dzīves. Lielākā daļa mūķeņu izskatījās jaunākas par saviem gadiem, viņu noslēgtība aiztaupīja daudz ciešanu.

- Šogad Lieldienu lenču mums gatavo kandidātes un novices. Viņas cītīgi strādā jau kopš vakardienas, - paskaidroja māsa Emanuēla, lepna par grupu, kas šobrīd atradās viņas aprūpē. Meitenes strādāja ļoti labi. Viņas gatavoja tītarus un vairākas šķirnes šķiņķa. Galdā domāja celt kukurūzu no pašu dārza, kartupeļu biezeni, zirnīšus, un vairākas vecās mūķenes kopš paša rīta rosījās virtuvē, cepot pīrāgus.

- Nevaru vien sagaidīt. - Nākamajā dienā viņam līdzi grasījās nākt vēl trīs citi mācītāji, un brīvdienās apciemot vairākas mūķenes ieradās viņu tuvinieki. Šogad laiks bija tik labs, ka Māte Gregorija piekrita klāt piknika galdus. - Vai kaut ko atnest? Viens no mūsu draudzes locekļiem ir uzdāvinājis mums vairākas kastes ar ļoti labu vīnu.

-Tas būtu brīnišķīgi! - Atplauka māsa Imakulata, zinot, cik iepriecināti būs daži viesi. Mūķenēm Matē Gregorija reti atļāva dzert vīnu. Bija saprotams, ka viņas dzēra vīnu, kad apciemoja savas ģimenes vai devās ar tām ārpus mājas vakariņot, taču pašā klosterī viņas reti - ja vispār - lietoja alkoholu, pat vīnu. Garīdznieki, kuri ieradās viesos, drīkstēja dzert neierobežoti, taču šo privilēģiju Māte Gregorija labāk attiecināja tikai uz viņiem. - Paldies, ka iedomājāties. - Abas māsas viņam uzsmaidīja, un nākamajā diena, ierodoties uz Lieldienu misi, tēvam Konorsam līdzi uz mašīnas aizmugurējā sēdekļa bija vairākas kastes ar ļoti labu Kalifornijas vīnu, ko dāvāt klosterim.

Viegli izcēlis kastes no mašīnas, viņš aiznesa tas uz virtuvi, kur uzticēja pavecai dežurējošai māsai. Visur redzēja rosāmies novices, un no viņu gatavotā ēdiena smaržas mutē saskrēja siekalas. Viņš nevarēja vien sagaidīt pēc mises solīto pikniku.

Todien visi četri priesteri noturēja kopīgu misi, un kapela bija stāvgrūdām pilna ar mūķenēm un viņu tuviniekiem. Visur redzēja mazus bērnus, un pēc ilgā gavēņa krucifikss aiz altāra un krustaceļa attēli pie sienām bija atsegti. Bija pienācis laiks priekam, un pēc mises joprojām valdīja pacilāts garastāvoklis, kad visi mazās, draudzīgās grupiņās sāka pulcēties dārzā.

Māte Gregorija bija aizņemta, ar visiem sveicinoties un sarokojoties ar veciem draugiem, bet jaunās mūķenes jau sāka nest laukā paplātes ar ēdienu. Gabriela bija viņu vidū. Kad viņa ar māsu Agati uzmanīgi nesa laukā no virtuves milzīgu šķiņķa plati, tēvs Konorss viņas pamanīja un piedāvājās palīdzēt. Viegli pacēlis plati, viņš to novietoja uz garā galda blakus citai šķiņķa platei un četriem tītariem, ko viņas tik cītīgi bija gatavojušas. Uz galda atradās cepumi un smalkmaizītes, rupja maluma maize, visdažādākie dārzeņi, kartupeļu biezenis, dažādi salāti, visāda veida pīrāgi un paštaisīts saldējums.

- Ak! - viņš izsaucās, palūkodamies uz plašo ēdienu klāstu ar plati ieplestām acīm un platu smaidu un atkal juzdamies kā bērns. - Jūs, dāmas, gan zināt, kā padarīt Lieldienu pikniku neaizmirstamu, vai ne? - Tobrīd māsa Emanuēla uzmeta viņiem skatienu un, ieraudzījusi jaunā priestera sejas izteiksmi, jutās ļoti lepna par savām audzēknēm.

Viesi uzkavējās klosterī gandrīz visu dienu, un Gab-riela patlaban ēda gabaliņu ābolu pīrāga, kad tēvs Konorss beidzot atkal atgriezās pie viņas. Viņš bija aizvadījis dienu, tērzējot ar Māti Gregoriju un dažām vecākām māsām. Iepazīstināts ar viņu tuviniekiem, viņš bija patīkami aizvadījis laiku sarunās. Lielu prieku bija sagādājusi saruna ar Māti Gregoriju, viņa bija ļoti gudra un inteliģenta. Savukārt Mātei Gregorijai bija patīkami iepazīties ar viņu. Tēvs Konorss Sv. Stīvena ordenī bija pavisam neilgu laiku. Pirms tam viņš bija dzīvojis Vācijā, sešus mēnešus aizvadījis, strādājot Vatikānā, Romā, un ļoti labi zināja, kas tur notiek.

-Tev vajadzētu pamēģināt tam klāt mazliet vaniļas saldējuma. - Viņš norādīja uz Gabrielas ābolu pīrāgu, pats ar acīm redzamu baudu piekozdams milzīgu mājas saldējuma pikuci klāt savam pīrāga gabalam. - Mmm... fantastisks mielasts. Jums, dāmas, vajadzētu atvērt restorānu. Baznīca kļūtu stāvus bagāta.

Gabriela pasmaidīja, redzot viņa sajūsmas pilno sejas izteiksmi, un pasmējās par viņa vārdiem.

- Mēs to varētu nosaukt - “Pie Mātes Gregorijas”. Nešaubos, ka viņai tas patiktu.

- Varbūt nosaukums derētu vienkārši “Mūķenes”. Dzirdēju, ka pilsētā kaut kur nesen esot atvērts naktsklubs. Viņi izmanto altāri par bāru. - Abiem par to runāt vien šķita svētuma zaimošana, tomēr jāsmejas bija ša vai tā. - Bērnībā man patika dejot, - viņš atzinās, ķerdamies pie nakamā pīrāga gabala uz sava šķīvja. Tas bija kazeņu pīrāgs un atgādināja Gabrielai viņa stāstu par kazeņu lasīšanu. - Vai tev patika dejot, māsa Bernadete? - tēvs Konorss apvaicājās, it kā abi būtu seni draugi, un pasmaidījusi viņa papurināja galvu.

- Es nekad neesmu mēģinājusi. Esmu šeit kopš desmit gadu vecuma. - Bet viņš jau to zināja. - Kad biju maza, man patika vērot, kā viesi dejo manu vecāku rīkotajās viesībās, bet es nekad netiku lejā pie viņiem. Mēdzu sēdēt kāpņu augšgalā un paslepus noskatīties. Viņi visi bija ļoti skaisti - kā pasaku prinči un princeses. Es vienmēr domāju, ka tad, kad izaugšu, būšu viena no viņiem. - Gabrielai nebija ne jausmas, kas noticis ar viņu māju vai iedzīvi. Viņa nezināja, vai māte visu paņēmusi līdzi vai pārdevusi. Viņai nekas jau sen nebija pieejams un nebija ne mazākās iespējas uzzināt, kur viss palicis.

- Kur tu dzīvoji, kad biji maza? - Džo Konorss ieinteresēts apvaicājās, palūkodamies uz Gabrielu un uzlikdams mazu piciņu gardā saldējuma uz tā, kas bija palicis pāri no viņas pīrāga.

- Paldies... - Gabriela aizvēra acis, to nogaršodama, tad uzsmaidīja viņam. - Tas ir labs... garšīgs... Mēs dzīvojām Ņujorkā, apmēram divdesmit kvartālu no šejienes. Es nezinu, kas noticis ar māju.

- Tu nekad neesi aizgājusi paskatīties? - Konorsam tas šķita savādi. Viņš gan būtu atgriezies, kaut vai tikai ziņkāres dzīts, un viņam likās dīvaini, ka Gabriela nebija painteresējusies.

- Man tas ienāca prātā, kad mācījos koledžā, bet... -

Viņa paraustīja plecus, lūkodamās viņā ar milzīgajām, zilajām acīm, kas tik ļoti līdzinājās viņējām. - Pārāk daudz atmiņu... īsti nezinu, vai gribu to vēlreiz redzēt. Pagājis ilgs laiks. - Viņas dzīve tagad bija pavisam citāda.

Kādreiz aizbraukšu garām, ja vēlies, vismaz lai paskatītos, vai tā vēl tur atrodas. Iedod man adresi, un es noskaidrošu.

- Tas būtu jauki. - Viņš varēja tikties ar dēmoniem un visu izstāstīt. Gabriela bija gandrīz vai pārliecināta, ka Mātei Gregorijai nebūs nekādu iebildumu. - Vai tu vēl apciemo Svētā Marka patversmi?

- Paretam, - viņš atbildēja, sirsnīgi uzlūkodams Gab-rielu un beigdams ēst otro pīrāga gabalu. - Manu vecāku māja ir pārvērsta automašīnu stāvvietā. Man nav neviena radinieka. No manas bērnības palikusi vienīgi Svētā Marka patversme. - Viņi abi bija pārdzīvojuši bērnības traumas, un abiem maz kas bija palicis pāri no pagātnes. Sāpīgas atmiņas un aizlauzti sapņi, kurus vairs nav iespējams vērst par labu, taču abi bija pateicīgi, ka ir izdzīvojuši. Viņi bija meklējuši patvērumu baznīcā un jutās labi tur, kur atradās, tāpat kā jutās labi šobrīd, sēžot viens otram blakus Sv. Mateja klostera dārzā. Sildīja saule, un, pacēlusi skatienu, Gabriela no jauna bija pārsteigta par viņa izskatu. Joprojām šķita savādi, ka viņš labāk izvēlējies kļūt par garīdznieku nekā dzīvot pasaulei. Savukārt tēvs Konorss, paskatījies uz jauno kandidāti, kuru bija sācis iepazīt, tieši to pašu nodomāja par viņu.

Kādu brīdi abi sēdēja un tērzēja, vērodami citu mūķeņu dzīvās sarunas ar viesiem, un abiem gandrīz vienlaikus ienāca prātā, ka ne vienam, ne otram visā pasaulē nav nevienas tuvas dvēseles, tikai mūķenes un priesteri, ar kuriem viņi dzīvoja kopā.

- Vai nav dīvaini? - Džo Konorss klusi vaicāja. - Tas, ka nav ģimenes. Sākumā es brīvdienās pēc tas šausmīgi ilgojos, vismaz pirmajos gados, bet tad pieradu. Brāļi Svētā Marka patversmē bija labi pret mani. Kad ierados viņus apciemot no semināra, vienmēr jutos kā varonis. Brālis Džo-zefs, patversmes direktors, man bija kā tēvs.

Tieši kopējā pieredze, vairāk nekā tēva Konorsa noturētās mises vai laipnība grēksūdzes laikā, abus tuvināja. Tā bija kaut kas tāds, ko abi pilnībā izprata un kas, šķiet, nepiemita nevienam citam. Vienatne un vientulība veidoja vārdos neizteiktu saiti starp abiem.

- Šeit ieradusies, es sākumā biju vienkārši laimīga, ka esmu tikusi projām no sitieniem, -Gabriela ieminējās. Viņš to nespēja pat iztēloties, kaut arī, tikko iecelts garīdznieka kārtā, bija strādājis par kapelānu slimnīcā un redzējis ne to vien. Viņam vienmēr bija jāraud, redzot, ko daži vecāki dara ar saviem bērniem.

- Vai viņi tevi ļoti stipri sita? - viņš saudzīgi vaicāja. Brīdi klusībā padomājusi, Gabriela pamāja un novērsās.

- Gadījās, - viņa sacīja balsī, kas tikko pārsniedza čukstu. - Reiz es nonācu slimnīcā. Man tur patika, cilvēki pret mani bija bezgala laipni. Man ļoti negribējās atgriezties mājās, taču baidījos viņiem to pateikt. Es nekad nevienam neko neteicu. Vienmēr visiem meloju. Domāju, ka man viņi jāpasargā, un baidījos, ka tad, ja to nedarīšu, māte mani nositīs. Ja viņa būtu tuvumā vēl dažus gadus, viņa droši vien tāpat būtu nositusi. Viņa mani ienīda, - sacīja Gabriela, paceldama skatienu uz jauno garīdznieku, kas bija kļuvis par viņas draugu. Viņi bija uzticējuši viens otram bezgala daudzus bērnības noslēpumus, un piepeši tie saistīja abus vienu pie otra kā kaut kas līdzīgs spēcīgai līmei.

- Iespējams, ka viņa bija greizsirdīga uz tevi, - prātīgi noteica tēvs Konorss. Viņš jau bija palūdzis dēvēt sevi par tēvu Džo, un Gabriela bija pastāstījusi, ka viņas vārds ir Gabriela, lai gan visas citas kandidātes un dažas vecās mūķenes tagad sauca viņu par māsu Bērniju.

Taču viņa pieņēmums Gabrielai bija nesaprotams.

- Kādēļ lai viņa būtu greizsirdīga uz bērnu? - Viņa palūkojās uz tēvu Konorsu ar acīm, kurās atspoguļojās atmiņas un neizpratne.

- Reizēm cilvēki gluži vienkārši ir greizsirdīgi. Acīmredzot viņai kaut kas nebija kārtībā. - Gabriela labāk par jebkuru citu zināja, ka tas ir nesamērojami par vāju sacīts. - Kāds bija tavs tēvs?

- īsti nezinu. Reizēm man šķiet, ka es viņu nemaz nepazinu. Viņš izskatījās ļoti līdzīgs tev. - Gabriela vēlreiz viņam uzsmaidīja. - Vai vismaz man šķiet, ka izskatījās, spriežot pēc tā, ko es atceros. Tēvs no mātes baidījās. Viņš nekad neiejaucās, tikai ļāva mani sist.

- Droši vien viņš par to jūtas briesmīgi vainīgs. Varbūt tāpēc viņš aizbēga. Iespējams, ka viņš gluži vienkārši nespēja noskatīties. Cilvēki reizēm dara dīvainas lietas, kad jūtas bezpalīdzīgi. - Tas abiem atgādināja arī viņa mātes pašnāvību, taču Gabriela negribēja uzjundīt sāpīgas atmiņas, tāpēc neko nevaicāja. Tas bija murgs, ko viņa nespēja pat iedomāties. - Varbūt tev vajadzētu kādu dienu mēģināt viņu sameklēt un par visu izrunāties. - Reizēm Gabriela arī pati tā domāja, tāpēc bija dīvaini, ka viņš par to ieminējās. Taču viņa nesaprata pat, no kurienes sākt meklējumus. Viņa zināja vienīgi to, ka pirms divpadsmit gadiem tēvs bija pārcēlies dzīvot uz Bostonu.

- Šaubos, vai viņš vispār zināja, ka es šeit atrodos. Diezin vai māte būtu pūlējusies tēvam to pasacīt. Reiz gribēju aprunāties par to ar Māti Gregoriju, taču viņa vienmēr tei-ca, ka man vajadzētu likt pagātni mierā. Droši vien viņai taisnība. Pēc aiziešanas tēvs nedz zvanīja, nedz rakstīja. - Gabriela to pateica ar skumjām acīs. Vecāku pieminēšana viņai joprojām darīja lielas sāpes.

- Varbūt māte viņam neļāva, - tēvs Džo izteica minējumu, taču tas sniedza viņai mazu mierinājumu, un galu galā varbūt Mātei Gregorijai bija taisnība. Viņai tagad bija pavisam cita dzīve un vajadzēja atbrīvoties no pagātnes rēgiem, lai gan tumšākajos brīžos tie joprojām viņu vajāja. - Kur viņa ir tagad? - viņš vaicāja par Gabrielas māti.

- Sanfrancisko, vismaz viņa tur bija līdz brīdim, kad pārstāja sūtīt naudu par manu istabu un uzturu šeit, klosterī.

Tēvs Džo joprojām bija pārsteigts, iedomājoties, ka Gabrielas ģimene viņu pilnībā pametusi, nekad nerakstīja, nekad neapciemoja, nekad ar viņu nesatikās. Viņš nevarēja aptvert, kā tas iespējams. Tas sniedzās pāri viņa saprašanai.

- Māsa Bērnija, tev šeit ir laba dzīve, un Svētā Mateja klosterim tu esi vajadzīga. Visas mūķenes tevi mīl. Manuprāt, Māte Gregorija domā, ka tu kādu dienu iesi viņas pēdās. Tas būs liels gods. Mēs esam izdarījuši pareizo izvēli, vai ne? - viņš vaicāja, uzsmaidot Gabrielai. Taču, skatieniem sastopoties, abi zināja, cik grūta bijusi šī uzvara, cik tālu abi gājuši un cik lielu daļu no sevis atstājuši sev aiz muguras. Viņš vieglītēm papliķēja Gabrielai pa plaukstu, un pieskāriens Gabrielu uz mirkli pārsteidza. Viņa plauksta bija tik stingra, tik spēcīga un vēlreiz atgādināja tēvu. Pārāk daudzi gadi bija pagājuši, kopš Gabriela tik tuvu bijusi kādam vīrietim, un viņa nespēja neatcerēties vienīgo vīrieti, kuru jebkad pazinusi un kuram bijusi tik tuvu. It kā nojauzdams atmiņu izraisīto satricinājumu, tēvs Konorss lēnām piecēlās kājās. - Es labāk paskatīšos, cik piedzērušies ir mani

J

kompanjoni, visu dienu mielodamies ar jūsu vīnu. Man viņi vēl jāved atpakaļ uz Svētā Stīvena klosteri. - Iedomājoties piedzērušos mācītājus, kas nokrituši zemē juku jukām ar mūķenēm klostera dārzā, Gabriela nespēja valdīt smieklus.

- Man viņi izskatās pavisam skaidrā. - Arī viņa piecēlās un, pametusi skatienu visapkārt, sāka smieties par tēva Konorsa uzburto ainu. Divi garīdznieki sarunājās ar Māti Gregoriju, bet trešais - ar kādu pazīstamu ģimeni. Varēja redzēt, ka māsa Emanuēla mēģina pulcināt kandidātes virtuves nokopšanai, un lielākā daļa bērnu un viesu izskatījās priecīgi, bet noguruši. Viņi visi bija jauki pavadījuši Lieldienas, īpaši Gabriela, sarunājoties ar tēvu Konorsu. - Es nekad nevienam to neesmu teikusi, - viņa atzinās projāmejot, lai piebiedrotos pārējām. - Man joprojām ir mazliet bail.

- Tev nav no kā baidīties, Gabija, - viņš prātīgi noteica. - Viņi vairs nespēj tev nodarīt pāri. Viņi ir projām. Šeit tu esi drošībā - nu jau ilgu laiku. Viņi nemūžam vairs neatgriezīsies, lai tevi sāpinātu, un tev nekad nevajadzēs atgriezties pie viņiem. - Tēva Konorsa laipnība, vārdi un klusā klātbūtne bija Gabriclu it kā atsvabinājuši. Likās, jau ar to vien, ka viņš atrodas blakus, viņa ir pasargāta. - Tiksimies pie bikts, -viņš sacīja, pasmaidot ar vienu lūpu kaktiņu. - Centies neiekulties nepatikšanās ar māsu Annu, - viņš piebilda, izskatīdamies uzjautrināts. Reizēm Džo Konorss sev šķita vecs, runājot ar Gabriclu. Viņai bija divdesmit viens gads, bet viņa tik maz ko zināja par pasauli aiz šīm sienām. Savukārt viņš bija veselus desmit gadus vecāks un paša acīs daudz vairāk pieredzējis pasaulē un daudz gudrāks.

- Viņai, bez šaubām, būs daudz kas sakāms par to, ka esmu šodien ar tevi sarunājusies. - To sakot, Gabriela izskatījās mazliet nogurusi un viegli aizkaitināta. Jaunās kandidātes pastāvīgie niknie uzbrukumi tik tiešām bija neciešami.

- Tiešām? - Tēvs Konorss izskatījās pārsteigts. - Kādēļ viņai tas būtu vajadzīgs?

- Viņai nekad nav miera. Pagājušajā nedēļa viņa sūdzējās par maniem stāstiem. Viņa apgalvoja, ka es rakstot stāstu, lai gan man būtu vajadzējis skaitīt rīta... vai vakara lūgšanu... vai slavināt to Kungu. Lai arī ko es darītu, nekas viņai nav pa prātam.

-Turpini aizlūgt par viņu, - tēvs Konorss vienkārši sacīja. - Gan jau viņa pagurs.

Īpaši par to neraizēdamās, Gabriela pamaja un, atstājusi viņu ar māsu Emanuēlu, aizsteidzās uz virtuvi, kur beržama gaidīja kaudze katlu, paplāšu un pannu, kuras bija gatavoti šķiņķi un tītaru cepeši, bet grīda bija vel šausmīgākā stāvoklī. Dīvainā kārtā, Gabrielai ieejot, māsa Anna šoreiz bija tik aizņemta, ka viņu pat nepamanīja. Uzsējusi priekšautu, Gabija atrotīja piedurknes un, ņemdama talkā skrāpi un pudeli šķidro ziepju, ķērās pie taukainu pannu kaudzes. Aizritēja vairākas stundas, pirms viņas beidza darbu. Vecākās mūķenes tostarp klusītēm sēdēja galvenajā vestibilā un apsprieda, cik lielisku lenču sagatavojušas novices un kandidātes. Visi tuvinieki bija jau aizgājuši, bet tēvs Džo, atgriezies savā istabā Sv. Stīvena klosterī, savādi nopietnu skatienu vērās laukā pa logu.

10. nodaļa

Nākamos divus mēnešus Gabriela un pārējās kandidātes bija aizņemtas, pildot savus pienākumus, apmeklējot misi, apgūstot nepieciešamās zināšanas un strādājot dārzā, ko darīja ar prieku. Viņa jau labu laiku rakstīja stāstu, kas izvērtās ļoti garš, un Māte Gregorija, daļu izlasījusi, sacīja, ka stāsts strauji pārtopot romānā. Taču viņa lepojās ar Gab-rielu, kura tik čakli strādāja, un pat māsa Anna uz kādu laiku bija pārstājusi par viņu sūdzēties.

Ņujorkā jau valdīja karstums, un jūnijs tuvojās vidum, kad dažas vecākās mūķenes devās atpūsties uz radniecīgo klosteri Katskilā. Jaunākās mūķenes palika pilsētā, lai turpinātu strādāt Žēlsirdības slimnīcā un mācītu bērnus vasaras skolā, bet kandidātes un novices reti atstāja klostera sienas arī vasarā. Arī Māte Gregorija palika, lai viņas visas uzraudzītu, un cītīgi vadīja savu klosteri. Kur jau tie gadi, kad viņa nebija devusies atpūtā. Pēc viņas domām, tā bija vecāku mūķeņu privilēģija.

Pilsētā ieradās grupa māsu misionāru, kuras apmetās klosterī, un viņu stāstītais par Āfriku un Dienvidameriku bija tik aizraujošs, ka Gabriela sāka prātot, vai kādu dienu nevēlēsies būt viena no viņām. Taču Mātei Gregorijai viņa neko neteica, baidīdamās sarūgtināt. Toties viņa uzmanīgi klausījās māsu valodās un pēc viņu aizbraukšanas uzrakstīja par to brīnišķīgus īsos stāstus. Tos izlasījusi, māsa Emanuēla uzstāja, ka stāstus vajagot publicēt. Taču Gabricla tos bija rakstījusi vienīgi prieka pēc, ko viņai sagādāja rakstīšana pati par sevi. Rakstot viņā vienmēr kaut kas atbrīvojās. Viņa nekad nejutās tā, it kā rakstītu pati, šķita, ka viņu vadītu kāds gars. To darot, Gabriela nejutās svarīga, bet vairāk gan tā, it kā viņas vispār nebūtu, it kā viņa būtu loga rūts, caur kuru lūkojas šis gars. To aprakstīt bija grūti, un vienīgais cilvēks, kam viņa uzticēja savas pārdomas, bija tēvs Džo, kad viņš kādu dienu pārsteidza Gabrielu sēžam klostera dārza dziļumā, ēdam ābolu un rakstām, cik jaudas. Viņš pavaicāja, vai drīkst ieskatīties Gabrielas darbā, un ieskatījies jutās dziļi aizkustināts. Stāsts vēstīja par bērnu, kas bija nomiris un atgriezies uz zemes atklāt netaisnības un nest mieru citiem.

- Tev tiešām vajadzētu to publicēt, - viņš apbrīnā noteica, atdodams Gabrielai atpakaļ uzmetumu. Viņš bija tumši iededzis un sacīja, ka esot spēlējis ar draugiem Longailcndā tenisu. To dzirdot, Gabricla acumirklī atcerējās savus vecākus. Viņa kopš bērnības nebija dzirdējusi nevienu runājam par tenisa spēli, lai gan bija pārliecināta, ka koledžā daži viņai pazīstami cilvēki to ir spēlējuši. Taču viņa nekad ne ar vienu nebija runājusi par tenisu, tikai klusējot devusies uz Sv. Mateja klosteri un atpakaļ. - Es runāju nopietni, - tēvs Džo sacīja, atgriezdamies pie temata par viņas rakstnieces dotībām. - Tev ir īsts talants.

- Nē, nav. Man gluži vienkārši patīk rakstīt. - Tieši tobrīd Gabriela pastāstīja viņam par dīvaino sajūtu, par garu, kurš it kā strāvo viņai cauri. - Kad es skaidri apzinos, ko daru, es neko nevaru uzrakstīt. Taču, kad ļaujos un aizmirstu sevi, tad šķiet, ka tas it kā būtu ienācis manī.

- Izklausās visai spocīgi, - tēvs Džo smaidot zobojās, taču saprata, par ko Gabriela runā, un teiktais atstāja uz viņu dziļu iespaidu. - Lai ari kas būtu šis gars, tev pie tā jāturas. Kā tev citādi klājies? - Viņš pats bija devies uz nedēļu brīvdienās un jutās tā, it kā nebūtu redzējis Gabrielu veselu mūžību.

- Labi. Mēs bijām aizņemtas ar domām par Ceturto jūliju. Vai tu būsi? - Klosterī to katru gadu atzīmēja ar pikniku. Mātei Gregorijai padevās lielas svētku svinības. Tādējādi mūķenes nezaudēja saikni ar draugiem, ģimenes locekļiem un cilvēkiem, kas bija nozīmīgi viņu kopienai, kā arī varēja tikties ar visiem nepiespiestā gaisotnē. Lūkojoties uz tēvu Konorsu, Gabriela jutās tā, it kā sarunātos ar brāli. Viņi bija kļuvuši par labiem draugiem, turklāt bez mazākās piepūles.

- Vai tas ir oficiāls uzaicinājums? - viņš vaicāja, gandrīz tādu pašu izjūtu pārņemts kā Gabriela.

- Tas nemaz nav nepieciešams, - viņa nedomājot sacīja. - No Svētā Stīvena ieradīsies pilnīgi visi, visi priesteri, darbinieki un altāra zēni. Nāks arī daudzi no slimnīcas un skolas. Būs arī daži tuvinieki, bet pārsvarā visi ap to laiku ir izbraukuši ārpus pilsētas.

- Nē, es nebūšu ārpus pilsētas. Šajā mēnesī esmu strādājis sešas dienas nedēļā. Esmu pamatīgi nopūlējies, glābjot grēciniekus.

- Tas ir labi. - Gabriela viņam uzsmaidīja, pasniedzot piparmētras zaru un sauju zemeņu. - Ja tev nav iebildumu, ka zemenes nav mazgātas, tās ir ļoti gardas.

Tēvs Džo nogaršoja vienu zemeni, un, to ēdot, viņa sejā iegūla svētlaimīgs smaids.

- Fantastiska. - Paskatoties uz viņu, būtu grūti pateikt, vai tēvs Džo ar to domāja Gabrielu vai zemeni. Šķiet, viņš bija laimīgs, ka abi atkal sastapušies. Beigu beigās viņš pavadīja Gabrielu līdz galvenajam vestibilam, kur viņai pie māsas, kas atbildēja par dārzam nepieciešamo lietu sagādi, vajadzēja pasūtīt vairāk sēklu. Viņš sacīja, ka nākamajā dienā noturēšot misi un būšot priecīgs, ja varēšot ierasties piknikā.

Otrā dienā abi satikās bikts kabīnē. Pazinuši viens otra balsi, viņi notērzēja visu grēksūdzes laiku. Gabriela nu jau bija pieradusi pie tēva D/.o brīvā stila, turklāt viņai nebija daudz, ko stāstīt. Atlaidis grēkus, viņš apstājas uz mirkli, lai atsveicinātos, pēc tam kad Gabriela bija noskaitījusi lūgšanas, kuras bija uzliktas par sodu.

- Kā būtu, ja piknikā nevis jūs, bet mēs ar dažiem tēviem ceptu gaļu uz restēm? - viņš vaicāja, un Gabriela par piedāvājumu bija ļoti priecīga. Šo darbu viņa nudien necieta. Dūmi koda acīs, bet mūķeņu tērpi kavēja kustības, neļaujot veikli darboties ap uguni un oglēm. Priesteriem to darīt bija daudz vieglāk, jo piknikā viņi vienmēr ieradās, tērpušies džinsos vai haki krāsas biksēs un sporta kreklos.

- Es pavaicāšu māsai Emanuēlai, bet, manuprāt, viņa būs priecīga, - Gabriela pateicīgi sacīja. - Gaļas cepšana piknikā nav mūsu stiprā puse.

- Un beisbols?

- Kas? - Gabriela uzlūkoja tēvu Džo, neizprazdama, vai viņš joko, ir nopietns vai vienkārši vēlas uzturēt sarunu.

- Ko tu teiktu par beisbola maču? Svētā Mateja klosteris pret Svēto Stīvenu? Mēs varētu ari veidot jauktas komandas, ja tu domā, ka jūsējās būtu pārāk neizdevīgās pozīcijās. Man tas tikai šorīt ienāca prātā.

- Lieliska ideja! Mēs spēlējām pirms diviem gadiem, piedalījās divas mūķeņu komandas, un tas bija visai jautri.

Viņš palūkojās lejup uz Gabrielu, izlikdamies nopietns un aizskarts.

-Te nav runa par “jautri”, māsa Bēmija. Tas ir nopietni. Priesteriem Svētā Stīvena klosteri ir labākā komanda visā arhibīskapijā un visos piecos rajonos. Kā tu domā?

- Tev jāvaicā Mātei Gregorijai. Es nevaru atbildēt viņas vietā, bet, manuprāt, viņai tas patiktu. Kāda ir tava vieta komandā? - Gabriela ķircinoties vaicāja, taču Ceturtā jūlija pikniks sāka nopietni izklausīties pēc aizraujoša pasākuma.

- Padevējs, kas tad vēl? Šī roka reiz bijusi nolīgta pašā labākajā mazās līgas komandā visā Ohaio. - Teiktais mazliet prasījās pēc uzslavas, taču tēva Džo skatiens liecināja, ka viņš to saka ar humoru, pasmiedamies par sevi. Taču viņam patiešām patika spēlēt beisbolu.

- Kas notika? Kāpēc tad tu nespēlē “Yankees"!

- Dievs man piedāvāja ko labāku, - Džo Konorss sacīja, uzsmaidot savai jaunajai draudzenei un priecājoties, ka var parunāties ar viņu par kaut ko tik ikdienišķu kā beisbols. Pārsvarā viņi gremdējās nopietnās pārrunās par savu dzīvi, pagātni, aicinājumu vai viņas talantu. Abiem vienmēr bija daudz kas sakāms viens otram. - Un tu? Ko tu spēlē?

- Man šķiet, ka es lieliski varētu padot vāli, - drūmi atteica Gabriela. Bērnībā viņa saprotamu iemeslu pēc nebija spēlējusi nekādas sporta spēles. Dzīvojot šeit, pie mūķenēm, viņa no desmit gadu vecuma līdz koledžas laikam pat nebija gājusi īstā skolā un vienīgie vingrinājumi bija pastaigas Sv. Mateja klostera dārzā.

- Mēs tevi noliksim laukuma attālākajā daļā, - viņš mierināja un apsolīja pirms aiziešanas no klostera parunāt ar Māti Gregoriju.

Dažās dienās runas par Lielo Spēli, kā to dēvēja, izplatījās visā klosterī. Mātei Gregorijai tēva Konorsa priekšlikums bija paticis. Visas mūķenes smējās, ķiķināja un sačukstējās. Dažas nebija spēlējušas beisbolu kopš bērnības, citas dižojās ar savu prasmi, un visas kandidātes draudzīgi strīdējās par vietām uz laukuma. Tuklā māsa Agate uzstāja, ka viņa gribot ieņemt pozīciju starp otro un trešo bāzi. Tas precīzi atbilda pareizajam noskaņojumam.

Kad pienāca lielā diena, visi bija tai sagatavojušies. Ēdiena piknikā, kā parasti, netrūka, un tas bija piemērots notikumam. Priesteri no Sv. Stīvena klostera nebija aizmirsuši solījumu cept uz restēm gaļu, bet vēl bija karstas desiņas, hamburgeri, grilēti cāļi, ribiņas, cepti kartupeļi un pirmās tās vasaras ražas maize. Viesiem pasniedza pašu gatavotu saldējumu un vairāk ābolu pīrāgu, nekā tas šķita iespējams. Kā sacīja viens no priesteriem, izskatījās, ka māsas būtu ņēmušās pa virtuvi kā neprātīgas. Taču skaidri varēja redzēt, ka visiem tas sagādāja lielu prieku. Ne tikai Ziemassvētki, bet arī Ceturtais jūlijs ikvienam bija mīļākie svētki un iecienītākais pikniks klosterī. Kad ēdiens vai vismaz lielākā daļa ēdiena bija apēsta un pēdējais saldējuma pikucis izsmērēts pa pēdējā bērna seju, sarunas pievērsās beisbolam.

Protams, tēvs Džo bija Sv. Stīvena komandas kapteinis un organizēja spēli ļoti profesionāli un taisnīgi. Balsojot priesteri un mūķenes izlēma, ka spēle veiksies labāk, ja abās komandās būs abu dzimumu pārstāvji, un tēvs Džo, kā solījis, nostādīja Gabrielu laukuma tālākajā malā, un viņa spēlēja Sv. Stīvena komandā. Šķiet, pat māsa Anna todien bija labā noskaņojumā. Viņa spēlēja pirmo beisbolu Sv. Mateja komandā. Priesteri, protams, bija labākā situācijā, jo bija ģērbušies džinsos un T kreklos. Mūķenēm mugurā bija parastais ietērps, taču viņas atsēja aizmugurē savas galvassegas, cik vien labi spēja, un pārsteidza visus, skriedamas garajos mūķeņu tērpos gandrīz tikpat labi kā vīrieši zilajos* džinsos. Dažas mūķenes pat bija sameklējušas sporta apavus.

Visi uzgavilēja, kad māsa Timija ieslīdēja trešajā bāzē, gandrīz pat neatsegdama kājas, lai gan māsa, kas bija atbildīga par mūķeņu tērpu tīrīšanu, sacīja, ka viņas tērps nekad vairs nebūšot tāds, kāds agrāk. Taču, kad māsa Imakulata apskrēja pilnu apli Sv. Mateja komandas labā, abas komandas uzgavilēja tik skaļi, ka gandrīz pārbiedēja bērnus.

Tā bija liela diena un liela izklaidēšanās. Sv. Stīvena komanda guva viena punkta pārsvaru un uzvarēja ar septiņi pret seši. Māte Gregorija pārsteidza visus ar limonādi un alu, bet novices bija izcepušas gardus citronu cepumus. Gabriela neatcerējās, ka būtu kādreiz tik labi izpriecājusies. Kad viņa ar tēvu Džo stāvēja un apsprieda spēli, viņš uzslavēja Gabrie-las labos panākumus, bet viņa, malkojot limonādi un piekožot klāt cepumu, sāka smieties.

- Tu joko? - Gabriela pasmaidīja, iebāzdama mutē cepumu. - Es gluži vienkārši stāvēju un lūdzu Dievu, kaut bumba nelidotu uz manu pusi, un, pateicoties tam Kungam, mana lūgšana tika uzklausīta. Nezinu, ko es būtu darījusi, ja bumba nāktu man virsū.

- Droši vien pietuptos. - Džo iesmējās. Visi lieliski pavadīja laiku un nožēloja, ka pikniks neglābjami tuvojās beigām. Tuvinieki devās mājās īsi pirms vakariņām, bet priesteri un mūķenes palika apēst to, kas bija atlicis. Visiem pietika, un pēc maltītes, izgājuši dārzā, viņi vēroja, kā debesis izgaismo svētku uguņošana. Visiem tā bija īsta brīvdiena, kas šķita sniedzam lielāku atpūtu nekā vesels atvaļinājums.

- Ko tu darīji Ceturtajā jūlijā, kad biji maza? - viņš vaicāja Gabrielai savā zemajā balsī, kas tagad bija kļuvusi tik pazīstama.

Par tādu jautājumu meitene varēja tikai pasmieties. Abi joprojām bija pacilātā noskaņojumā.

- Galvenokārt slēpos skapī, cerēdama, ka māte neatradīs mani un nepiekaus.

- Droši vien tas ir viens no veidiem, ka pavadīt svētkus, -viņš atteica, piešķirot mazliet viegluma tam, kas, kā abi zināja, bija un, iespējams, vienmēr būs sāpīgs temats.

- Tolaik mans vienīgais darbs bija izdzīvot. īstus svētkus atceros tikai šeit, klosterī. Ceturtā jūlija pikniks man vienmēr sagādājis lielu prieku.

- Man arī, - tēvs Džo sacīja, lūkodamies Gabrielā ar maigumu, kas viņu pārsteidza. - Kad biju mazs puika, mēs ar draugiem devāmies pārgājienos. Mēs ar brāli mēģinājām nopirkt raķetes, ko paņemt līdzi, bet neviens mums tās nepārdeva.

Gabriela pārsteigumā pacēla skatienu.

- Tu man neesi teicis, ka tev ir brālis. - Četros mēnešos, kuros viņi pazina viens otru, viņš ne reizes nebija pieminējis ne brāli, ne māsu.

Džo Konorss ilgi klusēja, bet tad apņēmīgi ieskatījās Gabrielai acīs.

- Viņš noslīka, kad man bija septiņi gadi. Viņš bija divus gadus vecāks par mani... Mēs peldējāmies upē, un viņš iekļuva atvarā. Neviens mums nebija ļāvis iet peldēties... -To stāstot, viņam acīs sanesās asaras, un viņš pat nemanīja, ka Gabriela nedomājot pasniedzās un pieskārās viņa pirkstiem, un starp viņiem izskrēja kaut kas līdzīgs elektrībai. - Es redzēju, kā viņš pazūd zem ūdens, un nesapratu, ko darīt... Mēģināju atrast zaru, ko viņam pasniegt, bet bija vasara, viss zaļoja, un es nevarēju atrast nevienu tik garu zaru. Es tikai stāvēju, kamēr viņš ik pa laiciņam pazuda zem ūdens, tad sāku skriet, cik jaudas, pēc palīdzības... taču, kad atgriezos... - Džo nespēja turpināt, un Gabrielai gribējās viņu apskaut un piekļaut sev klāt, taču viņa zināja, ka to nedrīkst. - Viņš noslīka, pirms mēs paspējām atskriet palīgā... Es neko nevarēju darīt... neko nevarēju izdarīt... bet es vienmēr esmu jutis, ka vecāki vainoja mani. Viņi nekad to nav teikuši, bet es zināju... Viņu sauca Džimijs. - Viņam pār vaigiem lēnām ritēja asaras, un Gabriela vēlreiz pieskārās viņa plaukstai, šoreiz to paturēdama savā.

- Kādēļ lai viņi vainotu tevi? Tā nebija tava vaina, Džo. -Šī bija pirmā reize, kad Gabriela nesauca viņu par tēvu, bet ne viens, ne otrs to nepamanīja.

Brīdi vilcinājies ar atbildi, viņš atbrīvoja savu plaukstu, lai noslaucītu asaras.

- Es izlūdzos, lai viņš aizved mani uz upi. Tā bija mana vaina. Man nevajadzēja viņam lūgt.

-Tev bija tikai septiņi gadi. Viņš varēja pateikt “nē”.

- Džimijs man nekad neteica “nē”. Viņš mani ļoti mīlēja... un es tikpat ļoti mīlēju viņu. Pēc Džimija nāves viss bija citādi. Mamma it kā zaudēja dzīvesprieku.

Gabriela prātoja, vai te nav meklējams izskaidrojums, kāpēc viņa pēc vīra piepešās nāves bija izdarījusi pašnāvību. Varbūt viņai pēc dēla zaudēšanas pirms septiņiem gadiem tas gluži vienkārši bija par daudz. Tomēr tas bija cietsirdīgi pret Džo, turklāt padarīja viņu par apaļu bāreni. Gabrielai viņa mātes rīcība šķita neiedomājams egoisms, taču Džo viņa neko neteica.

- Grūti saprast, kāpēc notiek kas tāds. Mums to vajadzētu zināt labāk par visiem citiem. - Tik daudzas reizes viņiem visiem nācās aizstāvēt Dievu, kad cilvēki uzdeva jautājumus par līdzīgām situācijām.

- Es par tādām lietām dzirdu nepārtraukti, - Džo Ko-norss atzinās, - bet ne cilvēkiem, ar kuriem es runāju, ne man no tā nekļūst necik vieglāk. Man viņa joprojām pietrūkst, Gabija. - Nelaime bija notikusi pirms divdesmit viena gada, bet brūce joprojām bija svaiga, lai arī kad viņš par to runātu. - Savā ziņā Džimija nāve atstāja iespaidu uz visu manu bērnību. Es vienmēr jutos atbildīgs par to, kas noticis. -Nerunājot nemaz par vecāku zaudēšanu, kas apdzēsa pēdējo bērnības gaismiņu. Taču Gabriela pilnība saprata, ko viņš domāja, runājot par atbildību. Viņai šīs jūtas bija vairāk nekā pazīstamas.

- Es vienmēr jutos tā, it kā viss, kas notika manā ģimenē, būtu mana vaina, - viņa atzinās, - vismaz tā vecāki vienmēr man teica. Kāpēc bērni tik labprātīgi uzņemas tādu nastu? - Gabriela pati nekad, ne uz mirkli nebija šaubījusies, ka tikai un vienīgi viņas pašas vaina ir gan tas, ka vecāki viņu pameta, gan arī viss, kas notika pirms tam. - Tu to neizdarīji, Džo. Tā nebija tava vaina. Tikpat labi tas varēji būt tu, nevis viņš, kas noslīka. Mēs nezinām, kāpēc tā notiek.

- Es bieži esmu vēlējies, kaut būtu noslīcis viņa vietā, -Džo sacīja klusā, skumjā balsī. - Mēs visi viņu tik ļoti mīlējām. Viņš bija ģimenes zvaigzne, labākais visās jomās, viņu pirmdzimtais, viņu mīlulis, - Džo atzina. Dzīve bija tik sarežģīta, un to, kas notiek, neiespējami izskaidrot, tik grūti samierināties ar to. Viņi abi to zināja. - Tik un tā kādu dienu es viņu atkal sastapšu, - viņš sacīja, skumji uzsmaidot Gab-rielai. - Es negribēju tev to visu stāstīt. Vienkārši brīvdienās es daudz par viņu domāju. Mums patika spēlēt beisbolu. Viņš bija fantastisks spēlētājs. - Gabriela saprata, ka Džimijs bija tikai deviņus gadus vecs bērns, mazs puisēns, taču savam mazajam brālītim viņš bija un palika varonis.

- Es ļoti jūtu tev līdzi, Džo, - Gabriela sacīja no visas sirds, žēlodama viņu par visu pārdzīvoto.

- Ir jau labi, Gabija, - Džo atteica, pateicīgi viņu uzlūkodams. Tobrīd pienāca viens no Sv. Stīvena klostera ga-ridzniekiem, gribēdams apspriest spēli, un apsveica tēvu Džo ar Sv. Stīvena komandas uzvaru.

- Tev nu gan ir laba roka, dēls. - Džo patiešām bija labs bumbas padevējs. Pēc tam noskaņojums atkal uzlabojās. Kad garīdznieki tovakar devās mājās, tēvs Džo piegāja pie Gab-rielas atvadīties. Viņa bija kopā ar māsu Timiju un māsu Agati, smējās un vilka uz zoba cita citu. Visi joprojām bija labā omā.

- Paldies par lielisko spēli, māsas, - viņš priecīgi sacīja. Tad, uzmetis pēdējo skatienu Gabijai, ko citas šķita nemanām, piebilda: - Paldies par visu. - Un abi zināja, ka viņš ar to domāja stāstu par Džimiju.

- Lai Dievs tevi svētī, tēvs Džo! - kjuvusi nopietna, Gabriela klusi noteica. Abiem bija vajadzīga svētība, piedošana un dvēseles dziedēšana, un to Gabriela viņam karsti novēlēja. Pēc viņas domām, Džo to bija pelnījis vēl vairāk nekā viņa pati.

- Paldies, māsa! Tiksimies pie bikts. Arlabvakar, māsas! -viņš uzsauca, pamādams ar roku un pievienodamies pārējiem, kas vāca kopā savu mantību pirms atgriešanās Sv. Stīvena klosterī. Diena bija lieliska, lielisks Ceturtais jūlijs. Savukārt Gabriela, kopā ar citām kandidātēm pāriedama mājās, pārsteigta atklāja, ka visskaidrāk no visiem dienas notikumiem atceras brīdi, kad bija pasniegusies un pieskārusies tēva Džo plaukstai.

- Vai man nav taisnība, māsa Bernadete? - Viena no māsām bija kaut ko jautājusi, bet viņa nebija sadzirdējusi. Viņa domāja par tēvu Džo un viņa brāli Džimiju.

-Atvaino, māsa... es nedzirdēju. - Viņas visas zināja, ka Gabriela reizēm slikti dzird, it īpaši tagad, kad mūķenes galvassega aizsedza ausis, bet vienmēr bija pacietīgas, un nevienai neienāca pat prātā, ka Gabriela varētu domāt pārjauno garīdznieku un viņa bojāgājušo brāli.

- Es teicu, ka māsas Martas citronu cepumi bija fantastiski. Gribu dabūt no viņas recepti nākamajam gadam.

- Ļoti garšīgi, - piekrita Gabriela, ejot augšup pa kāpnēm viņām aiz muguras, taču viņas domas bija aizklīdušas neaizsniedzamā tālumā, domājot par abiem mazajiem puisēniem, no kuriem vienu bija satvēris atvars, bet otrs raudādams palicis upes krastā. Gabrielas sirds vai lūza, un, domājot par raudošo zēnu, viņai vairāk par visu gribējās aizslīdēt atpakaļ laikā un mierinot viņu apskaut. Viņa joprojām redzēja tēva Džo acis vakara mijkrēslī un to izmisuma pilno skatienu. Tagad, domājot par viņu, ari Gabrielas acis pildījās ar asarām. Vienīgais, ko viņa šobrīd varēja darīt, bija lūgt Dievu, lai Džo sev beigu beigās piedotu. Tovakar Gabriela lūdza par cilvēku, kuru pazina un bija sākusi mīlēt kā draugu, un par viņa brāļa Džimija dvēseli.

11. nodaļa

Pēc Ceturtā jūlija svinībām Gabriela nesastapa tēvu Džo vairākas dienas. Visi vēl joprojām runāja par pikniku, bet beisbola spēle bija iegājusi klostera vēsturē. Mūķenes nevarēja vien sagaidīt, kad nākamgad atkal varēs piedalīties spēlē. Gan tādēļ, gan pacilātā noskaņojuma dēļ, kas joprojām valdīja Sv. Mateja klosterī, Gabriela bija vēl jo vairāk pārsteigta, kad, sastopot tēvu Džo, viņš bija vairāk nekā atturīgs. Viņa izturēšanās šķita gandrīz vēsa, un, runājot ar viņu, pirmais vārds, kas Gabrielai ienāca prātā, bija - sapīcis. Viņa īsti nesaprata, vai tēvs Džo dusmojas uz viņu vai gluži vienkārši ir sliktā garastāvoklī, vai varbūt par kaut ko raizējas. Taču viņš bija visai nelaipns un it kā turējās no viņas pa gabalu. Vienu mirkli Gabrielai ienāca prātā, ka viņš varbūt jūtas neērti vai nožēlo, ka pastāstījis viņai par Dži-miju.

Gabriela gribēja apvaicāties, vai nav kas noticis, taču neuzdrošinājās. Tuvumā bija citi ļaudis, un galu galā tēvs Džo bija mācītājs, turklāt desmit gadu vecāks par viņu. Viņš nekad neizrādīja, ka atrastos augstākā stāvoklī, taču Gabriela nezināja, ko domāt par to, ka viņa izturēšanās pēc Ceturtā jūlija piknika tik krasi pārvērtusies.

Tajā dienā viņš uzklausīja Gabrielas grēksūdzi, bet bija ļoti lakonisks un izklaidīgs, tā ka viņa gandrīz vai sāka šaubīties, vai tēvs Džo klausās un dzird, ko viņa saka. Viņš lika noskaitīt divas reizes “Sveicināta, Marija” un duci reižu “Mūsu Tēvs”. Tas arī nebija viņam raksturīgi. Beigās viņš, it kā pēdējā brīdī iedomājies, piemeta klāt vēl piecas “Grēku nožēlas”. Un visbeidzot, jau ejot laukā pēc bikts, Gabriela vairs nespēja izturēt. Brīdi vilcinājusies, viņa čukstus vaicāja tumsā:

- Vai kas noticis?

- Nē, nekas. - Tēva Džo balss skanēja tik strupi, ka viņa neuzdrošinājās iztaujāt sīkāk. Kaut kas ar viņu nebija kārtībā. Viņā vairs nebija ne miņas no parastās jautrības, un izklausījās, ka viņš ir nodarbināts pats ar savām domām. Katrs varēja redzēt, ka viņam kaut kas atgadījies. Varbūt viņš bija sastrīdējies ar kādu kolēģi, varbūt augstāka ranga garīdznieks bija izteicis viņam pārmetumu. Tāpat reliģiskos ordeņos gadījās dažādas politiskas intrigas, un, daudzus gadus nodzīvojusi klosterī, Gabriela to zināja.

Izgājusi no bikts kabīnes, viņa noskaitīja soda lūgšanas un devās izpildīt māsas Emanuēlus uzdevumu. Viņa bija apsolījusi, ka sameklēs vairākas inventāra grāmatas, kas bija nez kur noklīdušas. Pēdējo reizi tās bija redzētas kabinetā, ko neviens vairs neizmantoja. Kabinets atradās netālu no kapelas, un Gabriela bija pārliecināta, ka grāmatām tur vajadzētu būt. Viņa bija nolīkusi pār kasti ar dažādiem saimniecības papīriem, te pēkšņi izdzirdēja garāmejošus soļus, kas, pēc brīža apstājušies, griezās atpakaļ un tuvojās kabinetam. Viņa nebija pūlējusies pacelt skatienu. Viņa nedarīja neko tādu, ko nevajadzētu darīt, turklāt bija pilnībā iegrimusi savā nodarbē, meklējot apsolītās grāmatas.

Viņa zināja, ka garām negāja mūķene, jo viņu soļi parasti bija nedzirdami, taču šie skaļi atbalsojās uz akmens grīdas. Gabriela nepievērsa tiem ne mazāko uzmanību, taču, ja būtu pievērsusi, tad saprastu, ka soļi pieder vīrietim.

Sajutusi kādu stāvam tuvumā un viņu vērojam, Gabriela pārtrauca meklēšanu, pagriezās un palūkojās apkārt. Viņa bija pārsteigta, durvīs ieraugot tēvu Džo, kas nolūkojās viņā ar sāpīgu izteiksmi sejā.

- Sveiks! - viņa klusi sacīja, tikai nedaudz izbrīnījusies par viņa ierašanos. Telpa, kurā Gabriela atradās, bija viņam pa ceļam, ejot ārā no baznīcas. Viņš bieži gāja cauri centrālajam dārzam, jo tajā valdīja patīkams miers, turklāt ceļš bija īsāks, tomēr šoreiz viņš bija gājis pa garāko apkārtceļu. - Vai kaut kas noticis?

Viņš pakratīja galvu, joprojām vērodams Gabrielu, tumši zilo acu skatienam atspoguļojoties viņas acīs. Taču viņa izskats liecināja par iekšēju nemieru.

- Šķiet, tu esi noraizējies.

Neatbildējis viņš lēnām, nenolaižot skatienu no Gab-rielas, iegāja istabā. Abi zināja, ka tuvumā nav nevienas dzīvas dvēseles. Telpas Šajā gaitenī neviens jau sen nelietoja.

- Es esmu noraizējies, - viņš beidzot sacīja, neielaizdamies paskaidrojumos. Viņam nebija ne jausmas, no kurienes sākt vai kā izstāstīt Gabrielai savas pārdomas.

- Vai kaut kas noticis? - Gabriela uzrunāja viņu, kā būtu uzrunājusi mazu bērnu, kaut arī viņai nebija gandrīz nekādas pieredzes ar bērniem. Taču jaunajā priesterī šobrīd jautās kaut kas tāds, kas lika domāt par bērnu. Viņš vienlaikus izskatījās ļoti zēnisks, ļoti satraukts un ļoti jauns. Gabrielai gandrīz gribējās pavaicāt, vai viņam kāds šodien skolā nav nodarījis pāri, taču neizskatījās, ka Džo būtu noskaņots uz jokiem - kā parasti.

Klusi iegājis kabinetā, viņš pacēla vienu no Gabrielas zemē noliktajām grāmatām. Līdz šim nozudušās inventāra grāmatas nebija atradušās.

- Ko tu šeit dari, Gabija? - Džo nenosauca viņu par Gabrielu vai pat māsu Bērniju, un, kad abu skatieni atkal sastapās, bija skaidrs, ka viņi viens otru tagad uzskata par labiem draugiem, patiesībā Gabriela par viņu domāja gandrīz kā par brāli.

- Māsa Emanuēla meklē dažas vecas inventāra grāmatas, kas nezin kur nozudušas. Man ienāca prata, ka tās kāds varētu būt nolicis šeit. - Gabrielas tērpu klāja putekļi, un viņa izskatījās piemīlīgāka nekā citkārt. Bija karsts, Gabriela bija mazliet izspūrusi. Rakņāšanās pa vecajam kastēm bija netīrs darbs. Džo stāvēja viņai ļoti tuvu. Izņēmis grāmatas viņai no rokām, Džo tās rāmi nolika uz rakstāmgalda.

- Es domāju par tevi, - viņš gandrīz skumīgi sacīja. Gabriela īsti nesaprata, ko viņš ar to domāja, taču izturēšanās vai vārdi, šķiet, nevēstīja neko ļaunu. - Pārāk daudz, -viņš piebilda, - kopš tā vakara.

- Vai tu nožēlo, ka pastāstīji man par Džimiju? - Gabriela klusu vaicāja, viņas balss istabā izskanēja tik maigi, gandrīz kā glāsts.

Aizvēris acis, Džo papurināja galvu. Neteicis ne vārda, viņš saņēma Gabrielas plaukstu. Pagāja labs brīdis, kad viņš no jauna atvēra acis, bet Gabriela joprojām nespēja atrast īstos vārdus mierinājumam.

- Protams, nenožēloju, Gabija. Tu esi mans draugs. Es domāju... par daudz ko... par tevi... par sevi... par likteni, kas atveda mūs šurp, par cilvēkiem, kas darījuši mums pāri... par tiem, ko mēs mīlējām un esam zaudējuši. - Džo bija mīlējis un zaudējis vairāk nekā viņa. Gabriela nemaz nezināja, vai viņa agrāk vispār pazinusi mīlestību, pirms tam, kad ieradās šeit, klosterī. - Mūsu dzīve šeit mums abiem daudz ko nozīmē, vai ne? - Viņš vaicāja tā, it kā izmisīgi meklētu atbildi uz jautājumu, kuru uzdot nespēja sevi piespiest.

- Saprotams, ka nozīmē. Tu taču to zini.

- Es nemūžam nedarīšu neko tādu, kas to apdraudētu, pakļautu riskam kaut vienu no mums... kaut ko sabojātu... to es negribu.

Gabrielai joprojām nebija ne jausmas, kas viņam padomā. Viņa nekad agrāk nebija bijusi vienatnē ar vīrieti.

- Tev nekas tāds nav jādara, Džo. Mēs neesam izdarījuši neko sliktu. - Viņa pateica to rāmā pārliecībā, kas iedūrās Džo sirdī kā naža asmens. Un tagad viņš uzticēja Gabrielai savus grēkus, kā pirms tam Gabriela bija uzticējusi viņam savējos.

- Es esmu.

- Nē, tu neesi. - Vismaz viņa neko tādu nezināja.

- Man prātā ir ienākušas bīstamas domas. - Skaidrāk viņš nespēja piespiest sevi izteikties par to, kas nomāca viņa sirdi un prātu.

- Kā tu to domā? - Gabriela vaicāja plaši atvērtām acīm un dvēseli. Pati to nemanot, viņa piegāja Džo mazliet tuvāk, bet magnēts, kas vilka viņus vienu pie otra, bija spēcīgāks par visu, ko viņi jebkad bija piedzīvojuši.

- Es nezinu, kā tev to pasacīt... ko teikt... - Noraugoties Gabrielā, viņam acīs bija asaras, un viņa ar plaukstu maigi pieskārās Džo sejai. Šī bija pirmā reize mūžā, kad Gabriela tā bija pieskārusies viņam vai kādam citam vīrietim. - Es tevi mīlu, Gabija. - Nebija vairs iespējams to noslēpt nedz no viņas, nedz sevis. - Es nezinu, ko tev sacīt un ko tagad darīt... Negribu nodarīt tev pāri vai izpostīt tavu dzīvi. Es gribu būt pārliecināts, ka tas ir tas, ko tu vēlies, pirms aizbēgu projām no šejienes uz visiem laikiem vai aizeju no darba Svētā Stīvena klosterī. Domāju lūgt arhibīskapam, lai pārceļ mani uz citu vietu. - Viņš bija domājis par to visu rītu.

- To tu nedrīksti darīt. - To sakot, Gabriela izskatījās nobijusies. Doma, ka varētu viņu zaudēt, šausmināja vairāk par visu citu. - Tu nedrīksti iet projām. - Džo tagad bija viņas draugs, un Gabriela negribēja viņu zaudēt.

- Man jāiet. Es nevaru palikt šeit, tik tuvu tev. Es sajukšu prātā... Ak, Gabija... - Vārdi palika neizteikti, jo Džo, apskāvis Gabrielu, cieši piekļāva viņu sev klāt, un viņa paslēpa seju Džo pie krūtīm. Tas bija varenākais spēks, ko viņa jutusi visā savā mūžā, drošākā vieta, kur viņa bijusi, pat drošāka nekā klosteris. - Es tevi tik ļoti mīlu... gribu visu laiku būt kopā ar tevi... gribu runāt ar tevi... turēt tevi savās skavās... rūpēties par tevi... Es gribu būt kopā ar tevi uz mūžīgiem laikiem... bet kā lai mēs to iespējam? Pēdējās četrās dienās esmu gandrīz zaudējis prātu. Es tevi tik ļoti mīlu, - viņš sacīja ciešanu pilnā balsī, kad Gabriela pacēla izbrīna pilnu skatienu, un Džo vēlējās vienīgi neizlaist viņu nekad vairs no savām rokām. Līdz pat šim brīdim viņa nebija teikusi ne vārda, bet, paceļot skatienu, viņas acīs bija asaras, nožēlas, sāpju un ilgošanās asaras.

- Es tevi arī mīlu, Džo... Es nebiju pārliecināta par to, ko jutu... man šķiet, es zināju, ka tas nav pareizi... Man likās, ka mēs varēsim būt vienkārši draugi. - Viņa izskatījās gan laimīga, gan izmisusi.

- Varbūt mēs varēsim kādu dienu būt draugi, bet ne pašlaik... vēl ne... Mēs abi iederamies šeit. Es nevaru lūgt, lai tu pamet klosteri. Es pat īsti nezinu, ko darīt man pašam. - Viņš bija tik satraukts, tik vainīgs, tik nelaimīgs, ka Gabrielai piepeši viss kļuva skaidrāks, un viņa apskāva Džo, pievelkot viņu ar savu spēku vēl vairāk un dodot viņam to, kas viņai bija dodams.

-Tikai nomierinies... mums jālūdz Dievs... klusē... viss ir labi, Džo, es tevi mīlu. - Tagad Gabriela bija stiprā un viņš bija tas, kuram viņa bija bezgala vajadzīga. Džo sajuta visu spēku, sirsnību un mīlestību, kuru viņa tam dāvāja, un, neteicis vairs ne vārda, piekļāva viņu vēl ciešāk un noskūpstīja. Tas bija neaizmirstams mirklis viņiem abiem, kosmiskas sadursmes mirklis, kad vienā elpas vilcienā divas dzīves pārvērtās uz visiem laikiem.

-Ak mans Dievs, Gabija... Es tevi tik ļoti mīlu! - Piepeši Džo jutās laimīgs, ka viņai visu izstāstījis. Pēc pagājušās nedēļas ciešanām viņš neko nenožēloja. Viņš nekad mūžā nebija juties kā tobrīd.

- Es arī tevi mīlu, Džo. - Piepeši viņa šķita pieaugusi, drosmīga un pārliecināta. Abi pakļāva sevi lielam riskam, uzsāka bīstamu spēli. - Ko lai mēs tagad darām? - viņa klusu vaicāja, kad Džo apsēdās blakus uz veca rakstāmgalda stūra.

- Es nezinu, - viņš godīgi atzinās. - Mums abiem vajadzīgs laiks, lai to izdomātu. - Taču abi zināja, ka, aizejot pārāk tālu, viņiem kļūs neiespējami turpināt savu dzīvi šeit. Vēl nebija par vēlu, viņi vēl joprojām varēja atgriezties atpakaļ. Viņi bija Ādams un Ieva Ēdenes dārzā, ābols bija neskarts, un viņi joprojām to turēja savās rokās, noraudzīdamies tajā platām acīm. Taču kārdinājums strauji augs augumā, un, ejot uz priekšu pārāk ātri, viņi izpostīs viens otra mūžu. Tā bija satriecoša atbildība, un viņi, brīdi klusējot, nolūkojās viens otrā, bet tad Džo pievilka Gabrielu sev klāt un vēlreiz noskūpstīja. - Vai mēs nevaram kaut kur tikties? -viņš vaicāja pēc skūpsta. - Tikai iedzert kafiju vai pastaigāties. īstā pasaulē, ar īstiem cilvēkiem. Mums kādu brīdi vajag pabūt vieniem, vienkārši lai par to aprunātos.

- Es nezinu, - Gabriela domīgi atteica. - Nevaru iedomāties, kā lai to izdaru. Kandidātes parasti neiziet ārpus klostera sienām.

- Es zinu, bet tu esi citāda. Tu šeit esi ka meita, tu esi dzīvojusi šeit visu mūžu. Vai nevari panākt, lai tev uztic kādu uzdevumu ārpus klostera, izdarīt kādam pakalpojumu? Es tikšos ar tevi jebkurā vietā, ko tu izvēlēsies.

- Es par to šovakar padomāšu. - Gabriela nodrebēja viņa skavās. Piepeši pusstundas laikā visa viņas dzīve bija apgriezusies ar kājām gaisā. Taču viņa nevēlējās tam pretoties. Viņa zināja, ka joprojām var atgriezties, bet nekas viņu nespētu piespiest to izdarīt. Gabriela gribēja atrasties Džo tuvumā vairāk par visu citu, ko viņa savā mūžā bija vēlējusies. Visus šos mēnešus viņai tas nebija ienācis prātā, un pēkšņas apskaidrības mirklī viņa saprata, ka māsai Annai bijusi taisnība. Viņa to pateica Džo.

- Varbūt viņa bija gudrāka par mums abiem, - Džo prātīgi noteica. - Varu apzvērēt, ka es ne mirkli nenojautu kaut ko tādu tuvojamies. - Taču viņam nekad mūžā nebija bijusi neviena sieviete, tāpat kā Gabriela nekad mūžā nebija tik tuvu nevienam vīrietim. Viņa nekad nebija gājusi uz tikšanos, nebija flirtējusi, nebija draudzējusies ar vienaudžiem Kolumbijas universitātē, nebija pat īsti runājusi ne ar vienu vīrieti. Savā sirdī, dzīvē, uzvedībā viņa kopš bērnības vienmēr bija mūķene. Taču šobrīd viss vienā mirklī bija pārvērties. Gabriela piepeši bija kļuvusi par sievieti - par sievieti, kas ļoti iemīlējusies. - Mani lūdza tikai noturēt šeit misi un uzklausīt grēksūdzes. - To viņš bija darījis pārmaiņus ar tēvu Pīteru, taču vecākais priesteris pēdējā laikā bija juties savārdzis un izlēmis, ka viņam jau tā ir pārāk daudz darba Sv. Stīvena klosterī. Turklāt izskatījās, ka tēvs Džo labi saprotas ar mūķenēm, tāpēc viņš bija lūdzis, lai viņu aizvieto pilnībā. - Rīt no rīta pastāstīsi man, ko esi izdomājusi.

- Tas var prasīt vismaz pāris dienu, - Gabriela sacīja un piepeši draiski pasmaidīja, modinot Džo nepārvaramu vēlēšanos noņemt viņas galvassegu, kas gandrīz pilnībā slēpa skatienam Gabrielas zeltainos matus. Viņš gribēja redzēt, cik tie gari, cik tie biezi. Viņš gribēja redzēt vairāk, nekā viņam bija atļauts, skaut Gabrielu, skūpstīt, līdz abi paliek bez elpas. Taču viņš zināja, ka nevar bezgalīgi ilgi aizkavēt meiteni pamestajā kabinetā un pēc mirkļa būs spiests ļaut, lai viņa atgriežas pie pārējām. Tik ļoti negribējās laist viņu projām pat uz dažām stundām līdz brīdim, kad abi atkal varēs sastapties.

- Varbūt man vajadzētu uzklausīt grēksūdzes divreiz dienā, - viņš sacīja ar zēnisku smaidu, un, reizē sajutuši to pašu noslēpumaino spēku, viņi pieaugošā kaislībā noskūpstīja viens otru vēlreiz.

- Es tevi mīlu, - nočukstēja Gabriela, gribēdama viņu vairāk, nekā uzdrīkstējās.

- Es tevi ari mīlu. Tagad labāk ej. Tiksimies rit no rīta, -Džo sacīja, vēlreiz viņu noskūpstot. - Es tik ļoti negribu no tevis šķirties.

- Neko darīt. Mēs varam atkal šeit satikties. Uz šejieni neviens nenāk, un es zinu, kur māsa Emanuēla glabā atslēgas.

- Esi uzmanīga, - Džo viņu brīdināja, - neizdari kaut ko neapdomīgu. Es runāju nopietni. - Viņš izklausījās tik stingrs, ka Gabriela iesmējās, abu skatieniem atkal sastopoties.

- Lai nu kurš to sacītu. Trakāk jau vairs nevar būt. -Taču abi zināja, ka, satiekoties ārpus šīm sienām, būs vēl trakāk.

- Vai tu dusmojies uz mani, ka pateicu, Gabija? - Piepeši viņš izskatījās noraizējies, lūkodamies Gabrielai tieši sejā. Izstāstot viņai par savām jūtām, Džo bija uzņemies milzu risku, tagad viņš bija pakļāvis briesmām abus. Taču Gab-riela izskatījās tā, it kā neko nenožēlotu. Pilnīgi neko.

- Kāpēc lai es uz tevi dusmotos, Džo? Es tevi mīlu. -Kautri pasmaidot, viņa piebilda: - Es priecājos, ka tu pateici. - Taču viņas stāvoklis savā ziņā bija vieglāks, viņa bija tikai kandidāte un nebija vēl devusi galīgo solījumu. Viņa nebija pat novice. Džo atradās garīdznieka kārtā jau sešus gadus, un viņam abu nodarījums draudēja ar daudz nopietnākām sekām. Apdraudēta bija visa viņa dzīve.

- Es nezinu, ko mums tagad vajadzētu darīt, Gabija. Es pat nezinu, kā tevi uzturēšu, - viņš noraizējies sacīja.

- Paskatīsimies, kas notiks. To mēs varam izdomāt vēlāk. - Gabriela juta tādu spēku, kādu nekad vēl nebija jutusi, un savā ziņā viņa šķita spēcīgāka par Džo. - Vēl par agru to visu apdomāt. Vienkārši zini, ka es tevi mīlu, Džo. Pagaidām ar to pietiek.

- Vairāk es neko negribēju dzirdēt. Domāju, ka negribēsi ar mani vairs runāt, ja es tev izstāstīšu... Es tik ļoti baidījos... - Gabriela ar pirkstiem pieskārās viņa lūpām, un Džo tos noskūpstīja. - Neaizmirsti, cik ļoti es tevi mīlu, -viņš nočukstēja un piespieda sevi aiziet. Durvīs vēl pēdējo reizi uzsmaidījis Gabriclai, Džo nozuda. Gaiteni vēl ilgi varēja dzirdēt atbalsojamies viņa soļus. Gabriela stāvēja, ieklausoties tajos un domājot par visu, ko viņš tikko bija sacījis. Viņa joprojām nespēja tam noticēt, nespēja saprast, kā tas ar abiem atgadījies. Daudzējādā ziņā tā šķita milzīga laime, citā - kā pūķis, kas gaida, kad varēs viņus aprīt. Gabriela prātoja, cik ilgi viņi spēs glabāt noslēpumā abu attiecības. Viņa zināja, ka nāksies to darīt - vismaz kādu laiku, kamēr viņi izdomās, kā veidot savu nākotni. Gabriela skaidri saprata, ka, par spīti viņas divdomīgajam stāvoklim Sv. Mateja klosterī, Džo būs jāpieņem smagāks lēmums.

Izskatījusi pārējās putekļiem klātās kastes, viņa atrada tikai vienu uzskaites grāmatu. Taču ar to pietiks, lai šodien māsa Emanuēla būtu apmierināta, savukārt Gabrielai būs attaisnojums, lai atgrieztos šurp vēlreiz. Vismaz kādu laiku viņi klusībā varēs tikties pamestajā kabinetā. Viņa izgāja no tā, aizslēdzot aiz sevis durvis, un ceļā pie māsas Emanu-ēlas jutās kā apreibusi. Džo viņu mīlēja... Džo bija viņu skūpstījis... Džo gribēja būt ar viņu kopā... Nebija iespējams aptvert visu, kas noticis, nebija iespējams pat sākt to saprast. Taču, piebiedrojoties pārējām mūķenēm, Gabrielai ausīs joprojām skanēja viņa vārdi un uz lūpām rotājās smaids, kuru neviens nepamanīja un nesaprata, tikai māsa Anna nolūkojās viņā ar ciešu skatienu.

12. nodaļa

Nākamajā ritā Gabriela stāvēja rindā uz grēksūdzi. Pā-rējās vēl izskatījās kā pussnaudā, taču viņai miegs nebija ne prātā kopš trijiem naktī. Šķita, ka gaidīšana ievelkas veselu mūžību, un Gabriela sāka prātot, vai nav to visu izdomājusi, vai Džo nenožēlos, varbūt pateiks, ka nācis pie prāta un negrib viņu vairs redzēt. Tas bija pilnīgi iespējams, un Gabrielas sejā atspoguļojās šausmas, kad viņa beidzot iegāja bikts kabīnē pēc vienas no vecākajām klostera mūķenēm un izrunāja pazīstamos vārdus, uzsākot savu grēksūdzi. Rituāls, kas parasti sniedza mierinājumu, tagad bija tikai aizsegs.

Džo viņu jau bija gaidījis un, acumirklī pazinis viņas balsi, atvēra režģi, kas abus šķīra, un Gabriela gandrīz kā sapnī varēja saskatīt viņa sejas aprises.

- Es tevi mīlu, Gabija, - viņš pačukstēja tik klusu, ka Gabriela gandrīz nevarēja sadzirdēt, taču saklausījusi acumirklī atvieglota nopūtās.

- Es baidījos, ka tu būsi pārdomājis. - Tumsā viņa izskatījās satraukta.

- Es arī baidījos, ka tu pārdomāsi. - Viņš noskūpstīja Gabrielu cauri niecīgajam lodziņam, un uz īsu mirkli iestājās klusums, kuru viņš pārtrauca, vaicājot, vai nevar satikties ārpus klostera.

- Varbūt. Rit izņems pastu, bet to parasti dara viena no māsām. Es varu piedāvāt, ka izņemšu pastu viņas vietā. To uzskata par lielu darbu. Māte Gregorija reizēm man atļauj, bet to es uzzināšu tikai pēdējā bridi.

- Piezvani man uz Svēto Stīvenu. Pasaki, ka tu esi manas zobārstes sekretāre un zvani, lai pateiktu, ka viņa mani var pieņemt cita klienta vietā. Tikai pasaki man vietu un laiku. Uz kuru pastu tu iesi?

Gabriela pateica adresi, un viņš solīja ierasties jebkurā laikā, kad vien viņa piezvanīs.

- Ja nu tu būsi izgājis? - Gabriela raizējās.

- Nebūšu. Man pēdējā laikā bijis daudz papīru darba, esmu ticies ar draudzes locekļiem mācītājmājā. Es būšu tur un varēšu ātri tikt projām, ja vajadzēs. Tikai dari, ko vari.

- Es tevi mīlu, - viņa nočukstēja.

- Es tevi arī mīlu. - Šobrīd viņus vadīja pilnīga vienprātība un apņemšanās būt kopā, kaut arī uz īsu laiku, lai cik augsta būtu cena. Pēc tikšanās pamestajā kabinetā abi gandrīz visu nakti bija aizvadījuši nomodā un, par spīti riskam, zināja, ka tas, ko viņi darīja, ir viņiem vēlams. Ne vienam, ne otram par to nebija ne mazāko šaubu. - Noskaiti “Sveicināta, Marija” tik reižu, cik vēlies. Un lūdz par mani Dievu, Gabija. Pavisam nopietni. Mums abiem tas šobrīd ir ļoti vajadzīgs. Es lugšu par tevi. Piezvani man, kad varēsi.

-Tiksimies rīt no rīta, ja nevarēšu.

Gabriela izgāja no bikts kabīnes ar zemu nolaistu galvu, ļoti nopietna un cerēja, ka neviens neievēros satraukumu viņas skatienā. Viņa priecājās, ka Māte Gregorija iepriekšējā vakarā bijusi ļoti aizņemta un nemaz neapstājās vakariņu laikā pie viņas galda, lai parunātos. Šobrīd būtu ļoti grūti raudzīties viņai sejā, un Gabriela baidī jās, ka klostera priekšniece, pārāk labi viņu pazīdama, ieraudzīs viņas skatienu un atklās noslēpumu.

Viņa vēroja Džo torīt noturam misi un atklāja, ka raugās uz viņu citādi nekā agrāk. Viņš vairs nelikās tik tāls, tik noslēpumains. Piepeši Gabriela redzēja viņa vairāk vīrieti nekā priesteri. Tas mazliet biedēja, un, pārāk cieši par to domājot, viņa juta baiļu tirpas pārskrienam pār muguru. Taču Gabriela saprata, ka tagad vairs nevar atkāpties. Viņa nemaz negribēja atkāpties. Viņa gribēja vairāk skūpstu un Džo spēcīgo roku pieskārienu.

Gabriela izgāja no baznīcas reizē ar citam mūķenēm un bija pateicīga, ka jāstrādā dārzā. Tā viņa vienlaikus bija aizņemta un projām no pētošiem skatieniem. Pēc brokastīm viņa ieminējās māsai Emanuēlai, ka ar prieku izpalīdzētu, ja todien būtu vajadzīgs kāds, kas aiziet pēc pasta sūtījumiem. Tā kā darbs dārzā sokoties labi, viņai esot brīvs laiks palīdzēt arī citiem.

- Cik mīļi, māsa Bernadete. Es pateikšu parējām. Diezin vai šodien mēs iesim laukā, bet varbūt citu reizi.

Beigu beigās nedēļa viņiem abiem šķita viena vienīga vilšanās. Neradās ne mazākais iemesls, ne iespēja, kā Gabriela varētu tikt laukā no klostera, taču viņi divas reizes tikās pamestajā kabinetā. To darot, viņi riskēja, bet abi to ļoti labi apzinājās. Šoreiz atnācis, Džo bija mierīgāks. Savukārt Gabriela bija atradusi pārējās inventāra grāmatas, taču turēja tās noslēptas, lai būtu iemesls, tās meklējot, atgriezties kabinetā. Iegājuši telpā, viņi aizslēdza durvis un skūpstījās, sačukstējās un apskāva viens otru tik cieši, cik uzdrīkstējās. Sēžot uz grīdas jūlija dienas tveicē, abi sarunājās par savu dzīvi. Viņi vēl nebija neko izdomājuši. Džo tagad lūdza vienīgi mazliet laika - laika, kad viņi drīkstēs izturēties kā parasti cilvēki, runāt atklāti un iet pa ielu vai cauri parkam, sadevušies rokās. Taču viņi zināja, ka, satiekoties ari ārpus klostera, viņiem jābūt piesardzīgiem, bet Gabriela nevarēja palikt projām pārāk ilgi, lai nemodinātu pārējo māsu satraukumu.

Šobrīd viņi sapņoja tikai par dažām minūtēm kopīga laika un kopīgas pastaigas. Tas bija sīks prieciņš, ko citi pāri uzskatīja pašu par sevi saprotamu, bet viņiem vajadzēja gaidīt, līdz laimīgs gadījums to atvēlēs.

Tāds mirklis beidzot pienāca veselu nedēju pēc Džo atzīšanās. Tas pienāca spēji un negaidīti, kad māsa Imakulata pasniedza Gabrielai vecā sedana atslēgas. Šo mašīnu klosteris izmantoja sagādes vajadzībām. Bija saņemts materiāls mūķeņu tērpiem, un māsas, kuras atbildēja par to pašūšanu, gribēja ķerties ātrāk pie darba, kamēr viņām bija brīvs laiks. Tā kā nevienas citas, kas varētu atgādāt audumu uz klosteri, tobrīd nebija, tad garais ceļš līdz pilsētas tirdzniecības centram bija jāmēro Gabrielai. Noliktava atradās De-lensija ielā, un Gabriela zināja, kā turp nokļūt. Līdzīgus pakalpojumus klostera māsām viņa bija darījusi arī agrāk. Tā kā viņa devās laukā no klostera, arī divām citām mūķenēm atradās uzdevumi, ko viņai uzticēt. Darba bija daudz, taču, ja Gabriela pasteigtos, viņa varētu izbrīvēt mazliet laika, lai kaut kur pa ceļam tiktos ar Džo.

Gabriela paņēma mūķeņu iedotos sarakstus, cerot, ka neviens neievēros viņas trīcošās rokas. Viņai bija mašīnas atslēgas, aploksnē izsniegtā nauda, un, tiklīdz ar godu varēja tikt projām, viņa izsteidzās pa Sv. Mateja klostera durvīm. Automašīna stāvēja turpat ārpusē. Aizejot Gabriela pamāja Mātei Gregorijai, un klostera priekšniece, kā vienmēr, viņai uzsmaidīja. Viņa priecājās, ka Gabijai pēdējā laikā ir tik labs garastāvoklis. Meitenes acis priekā mirdzēja, un visi pieņēma, ka Gabriela ir laimīga par savu kandidātes statusu. Viņa uzcītīgi strādāja dārzā, un Māte Grcgorija cerēja, ka Gabriela atrod laiku rakstīšanai, un atgādināja sev, ka jāapvaicājas par to.

Tiklīdz automašīna atrāvās no apmales, Gabriela, cik vien spēji uzdrošinājās, nospieda gāzes pedāli un strauji nogriezās ap stūri. Nobraukusi divus kvartālus, viņa apstājās pie telefona būdiņas un drebošām rokām piezvanīja Džo. Trešajam signālam skanot, klausuli pacēla kāds no brāļiem, un Gabriela, kā Džo bija mācījis, sacīja, ka zvana tēva Ko-norsa zobārste, lai pateiktu, ka varētu pieņemt viņu šorīt pat, ja vien tēvam Konorsam būtu kāds brīvs brīdis.

-Atvainojiet, - pieklājīgi atbildēja jaunais brālis, - bet diez vai viņš šobrīd ir klosterī. - To dzirdot, Gabrielai sirds saskrēja papēžos. - Es varu paskatīties, taču redzēju, ka tēvs Konorss pirms brīža grasījās iziet, un iespējams, ka viņš tik drīz neatgriezīsies. - Iestājās ilgs klusums, kamēr Gabriela gaidīja pie telefona, klusībā pārmezdama liktenim, kas nav ļāvis viņiem tikties, un rādama sevi, ka nav pieticis prāta iziet pusstundu agrāk. īsu mirkli Gabriela prātoja, vai viņai vajadzētu justies vainīgai, vai tas nav Dieva pirksts, lai parādītu, ka viņa rīkojas nepareizi. Viņi bieži bija apsprieduši, kā būtu, ja abi kopīgi šķirtos no baznīcas. Gabriela zināja, ka viņai vajadzētu justies vainīgai, taču viņa tāda nejutās. Viss joprojām bija pārāk neparasti un satraucoši, turklāt viņi tik ilgi bija gaidījuši iespēju pavadīt mazu brītiņu kopā. Varbūt beigās tikpat nekas neizdosies un viņi nāks pie prāta, iekams nebūs par vēlu. Taču tādā gadījumā viņiem piederējusi šī mīlestība, kurā viņi dalījušies viens ar otru kaut īsu brīdi, kaut dažas dienas, un Gabrielai šobrīd negribējās no tās atteikties. Viņu gaidīja vēl visa dzīve, kurā nožēlot savu rīcību un ziedot sevi Dievam, ja nu Viņš tiešām to vēlējās.

Brālis aizelsies pacēla klausuli, un Gabriela gaidīja, ko viņš būs uzzinājis. Izdzirdējusi, ka brālim izdevies pēdējā mirkli noķert tēvu Konorsu, kurš tūdaļ pienāks pie telefona, ja vien viņa mazliet uzgaidītu, Gabriela aiz prieka gandrīz uzgavilēja.

Pēc mirkļa viņa izdzirdēja Džo balsi, un izklausījās, ka viņš būtu skrējis. Viņš bija skrējis. Viņš bija gandrīz jau izgājis pa durvīm, bet tad atgriezies augšstāvā, lai pienāktu pie telefona.

- Kur tu esi? - viņš smaidot vaicāja. Ne viens, ne otrs vairs nebija cerējis, ka šī diena kādreiz pienāks. Laiks šķita velkamies bezgalīgi.

- Es esmu netālu no Svētā Mateja klostera. Man jāaizbrauc uz pilsētu pēc dažām lietām. Vēl man jāizpilda daži lūgumi, bet diez vai kāds raizēsies par to, cik ilgi esmu projām, - viņa paskaidroja Džo.

- Vai drīkstu braukt tev līdzi? Vai varbūt tas ir pārāk bīstami? Ja vēlies, satiksimies kaut kur citur. Kurā vietā tev jā-būt?

- Delensija ielā un daži veikali Istsaidā, kur mums piešķirtas atlaides.

- Ko tu teiktu par Vašingtona laukuma parku? Šaubos, vai kāds mūs pazīs. Vai Briāna parku aiz bibliotēkas? - Viņam vienmēr bija tur paticis, kaut arī parks bija pilns ar baložiem un dzērājiem. Tas bija kluss un skaists.

Viņi nolēma tikties pēc stundas Vašingtona laukuma parkā. Tādējādi Gabrielai pietiktu laika aizbraukt pēc auduma un, ja viņa pasteigtos, paveikt arī visu pārējo.

- Satiksimies pulksten desmitos, - Džo apsolīja. - Un, Gabija... paldies, ka tu to izdarīji, mīļā. Es tevi mīlu. - Neviens ne reizes nebija viņu tā nosaucis, nedz ari runājis ar viņu tādā balsī kā Džo šobrīd.

- Es tevi mīlu, Džo, - viņa nočukstēja, joprojām baiļodamās, ka to kāds varētu izdzirdēt. Vajadzēja laiku, lai aprastu, ka neviena nav tuvumā.

- Tagad brauc un izdari, kas tev darāms. Tiksimies pēc stundas.

Noliktavā, kā par brīnumu, nebija ilgi jāgaida. Viņai palīdzēja iekraut mašīnā milzīgos auduma baķus. Katram mūķenes tērpam bija vajadzīgi pieci jardi auduma, bet Sv. Mateja klosterī bija divi simti mūķeņu. Audums, ko Gabrielai šoreiz izsniedza, bija paredzēts tikai dažiem tērpiem, bet aizpildīja lielāko daļu mašīnas aizmugurējās daļas. Pārējos uzdevumus Gabriela izpildīja rekorda laikā, un pulkstenis rādija piecas minūtes pāri desmitiem, kad viņa izbrauca uz Sestās avēnijas, nogriezās parka virzienā un skatienam atklājās pazīstamā arka. Parks mazliet atgādināja skatus no Parīzes, ko viņa bija redzējusi. Džo viņu jau gaidīja. Gabriela atrada vietu, kur nolikt mašīnu, aizslēdza to, bet tad apdomājusies atkal to atslēdza un, uzmanīgi noņēmusi mūķenes galvassegu, atstāja to uz mašīnas priekšējā sēdekļa. Viņa pat nepapūlējās ieskatīties spogulī, tikai, aizslēdzot mašīnas durvis, pārvilka ar plaukstu pār matiem un devās uz tikšanos ar Džo, cerot, ka askētiskajā melnajā kleitā izskatās tāpat kā visi cili. Gabriela bija laimīga, ka joprojām valkā kandidātes īso tērpu. Ja viņa jau būtu devusi galīgo solījumu vai kļuvusi par novici, nebūtu iespējams pārprast, ka viņa ir mūķene.

Ieraudzījusi Džo, Gabriela starodama pārskrēja pāri laukumam, un, neteicis ne vārda, Džo viņu apskāva un noskūpstīja. Arī viņš bija noņēmis katoļu mācītāja apkaklīti un atstājis to līdz ar žaketi mašīnā. Viņš izskatījās kā kurš katrs vīrietis melnā kreklā ar īsām piedurknēm un tādas pašas krāsas biksēs un nepiesaistīja neviena uzmanību.

- Es esmu tik laimīgs, tevi redzot, - Džo, lēnām iedams viņai blakus, gluži bez elpas sacīja, satraukts, ka pirmo reizi ir kopā ar Gabriclu ārpus klostera sienām. Viņi bija izgājuši pasaulē, kas pat šajā diennakts stundā virmoja krāsu pārbagātībā, aizrautīgi zumēja un bija (aužu pārpilna. Parkā varēja redzēt bērnus ar baloniem, pārīšus, kas, rokās sadevušies, sēdēja uz soliņiem, sirmgalvjus, kuri spēlēja šahu, bet koku lapotne virs galvas, līdzīgi nojumei, pasargāja visus no vasaras saules. Džo nopirka viņai saldējumu no garāmbraucošiem ratiņiem, un viņi apsēdās blakus uz soliņa. Džo smaidīja, un Gabriela nekad agrāk nebija redzējusi viņu tik laimīgu kā tobrīd, kad abi, sadevušies rokās, skūpstījās un ēda saldējumu. Viņiem abiem tas šķita kā sapnis - sapnis, kas viegli varēja pārvērsties par murgu, bet ne viens, ne otrs tobrīd par to nedomāja.

- Paldies, ka tu atnāci šurp, Gabija. - Džo pateicīgi viņu uzlūkoja, labi zinot, cik grūti viņai bijis izkļūt ārpus klostera sienām. Taču ilgā gaidīšana padarīja šīs dažas kopīgi aizvadītās stundas abu acīs vēl dārgākas. Viņi nešķieda velti ne mirkli, bet izrunājās par visu, dalījās tik daudzās domās, cik vien spēja īsajā laikā, kas viņiem bija atvēlēts, un vairāk uzmanības pievērsa tagadnei nekā nākotnei. Džo gribēja zināt, kad, pēc Gabrielas domām, viņi atkal varēs salikties, un viņa nezināja, ko atbildēt. Abiem tikšanās šķita kā milzīgs brīnums, un bija grūti iztēloties, ka tas varētu atkārtoties, taču Gabriela zināja, ka nespēs bez tā dzīvot. Kopīgie mirkļi Sv. Mateja klosterī tagad šķita kā druskas. Bija brīnišķīgi būt kopā ārpus klostera sienām un justies brīvi vienam otra sabiedrībā.

- Es darīšu, ko spēšu. Manuprāt, māsa Emanuēla ļaus man atkal doties kādā uzdevumā. Kamēr darīšu visu, kā nākas, un nepazudīšu uz pārāk ilgu laiku, diez vai kāds pret to iebildīs. - Mūķenes vienmēr jāva viņai izņēmuma kārtā pārkāpt noteikumus, savukārt Gabriela vienmēr bija ārkārtīgi izpalīdzīga. Nebija ne mazākā iemesla, lai tagad kaut kas mainītos, kamēr vien viņa izpildīja visu to pašu, ko pārējās kandidātes. Gabriela visu nedēļu nebija uzrakstījusi ne vārda, tomēr viņa stundām ilgi bija strādājusi dārzā.

- Es gribētu kādreiz aiziet ar tevi uz Centrālo parku vai pastaigāties gar upi. - Viņš tik daudz ko gribēja darīt kopā ar Gabrielu, bet viņiem bija pārāk maz laika, kad to darīt.

Vienpadsmitos un trīsdesmit minūtēs Džo pavadīja viņu atpakaļ līdz mašīnai, un kopā aizvadītais laiks bija tik piesātināts, ka abiem šķita līdzīgs stundām. Kopīgie mirkļi izrādījās tieši tādi, kā viņi bija cerējuši, un tāpēc modināja vēl lielāku vēlēšanos tikties atkal. Abi zināja, kas viņiem draud, zināja, kādu risku uzņemas, tomēr bija par vēlu atkāpties. Viņš noskūpstīja Gabrielu vēl pēdējo reizi, un, sajutusi Džo augumu sev tik tuvu, viņa sākumā satrūkās, bet tad atslābinājās un šķita izkūstam viņa rokās.

- Esi uzmanīga, Gabija! Piesargies! Nevienam neko nesaki, - viņš pilnīgi nevajadzīgi brīdināja, un Gabriela viņam uzsmaidīja.

- Pat ne māsai Annai? - viņa ķircinājās, un Džo pasmaidīja. Viņš gribēja Gabrielu pavadīt, būt kopā ar viņu, vakarā piezvanīt. Viņš gribēja darīt visu to, ko parasti dara iemīlējies vīrietis, bet ko viņš nekad nebija darījis. Trīsdesmit viena gada vecumā Džo ne reizes nebija mīlējis sievieti, nebija pieļāvis pat domu par to. Viņš ne reizes nebija iemīlējies, nebija atļāvies llirtēt, nebija pieļāvis fantāzijas, kurās gremdējās tagad. Taču viņam mīlestība bija kā aizsprosta atvēršanās. Tiklīdz tas bija vaļā, vairs nebija iespējams apslāpēt jūtu lavīnu, kas viņu pārņēma.

Stāvot blakus mašīnai, viņš vēroja, kā Gabriela no jauna uzliek galvā mūķenes galvassegu. Viņa šķita kā maza meitenīte ar savām milzīgajām, zilajām acīm. Redzot Gab-riclu tādu, Džo gribējās tūdaļ pat kopā ar viņu bēgt projām. Ne vienam, ne otram nebija ne jausmas, kad viņiem izdosies tā vēlreiz tikties.

- Sastapsimies rīt grēksūdzē, - viņa piesardzīgi sacīja, un Džo pamāja, ilgodamies pēc daudz kā vairāk. Šķiršanās no Gabrielas šķita neciešama.

- Vai tev joprojām ir aizslēgtā kabineta atslēga? - viņš vaicāja, un Gabriela pamāja.

- Es zinu, kur tā atrodas.

Tas bija bīstami, bet labāk nekā čuksti bikts kabīnē. Viņš jau tagad gribēja vairāk, nekā viņam bija pieejams.

Viņi noskūpstīja viens otru vēl pēdējo reizi, un aizbraucot Gabriela viņam pamāja, tad, nepārsniedzot pieļaujamo ātrumu, steigšus atgriezās Sv. Mateja klosterī. Līdz klosterim viņa nokļuva pavisam viegli, un viena no kandidātēm iznāca palīdzēt viņai izkraut mašīnu. Auduma baķi bija smagi, taču Gabriela jutās tā, it kā viņas spēks būtu desmitkārt pavairojies pēc kopā ar Džo pavadītā laika un savstarpējā maiguma.

Viņa ieturēja lenču kopā ar pārējām mūķenēm, pēcpusdienā pastrādāja dārzā, laikus ieradās vakariņās, pēc tam kad bija kopā ar citām noskaitījusi lūgšanas, bet vakarā, kad radās brīvs laiks, devās uz savu istabu un atsāka rakstīt. Tovakar viņu apciemoja Māte Gregorija, kas gribēja zināt, vai viņa nav sacerējusi kādu jaunu stāstu. Viņai bija radusies sajūta, ka abas labu laiku nav runājušās. Taču viņa priecājās, redzot, ka Gabija izskatās atplaukusi, par ko liecināja arī pēdējā laikā saņemtie ziņojumi. Viņa nespēja vien sagaidīt, kad māsa Bernadete dos pēdējo solījumu. Vēl bija ilgi jāgaida, bet Ga-bijas panākumi bija acīmredzami. Taču, kad Māte Gregorija bija izgājusi no istabas, Gabriela pirmo reizi kops Ceturtā jūlija, kad sākās viņas aizraušanās ar Džo, nopietni jutās vainīga. Kopš tā laika bija pagājušas tikai divas nedēļas, taču tam bija grūti noticēt, Gabrielai šīs divas nedēļas šķita vesela mūžība.

Gabriela nespēja nedomāt, cik ļoti Māte Gregorija būs viņā vīlusies, cik ļoti viņa pārdzīvos. Tomēr Gabriela zināja, ka nespēj vairs apstāties. Vairāk par visu viņa gribēja būt kopā ar Džo Konorsu.

Nākamajā dienā viņa sastapa Džo grēksūdzes laikā, bet vēlāk abi satikās pamestajā kabinetā, kas pēc Vašingtona laukumā pavadītā laika šķita liels ierobežojums. Taču Gabrielai nebija nekādu cerību drīzumā tikt ārā no klostera un doties uz pilsētu kādā uzdevumā. Beigu beigās pagāja veselas divas nedēļas, pirms viņa atkal izkļuva aiz klostera sienām, un gaidīšana abus gandrīz padarīja trakus.

Kā Džo bija cerējis, viņi satikās Centrālajā parkā. Viņi pastaigājās ap mākslīgo dīķi un, pavērojuši bērnus un pieaugušos laižam tajā rotaļu modeļus, palēnām devās tālāk. Parkā valdīja sulīgs zaļums, kaut kur tālumā spēlēja putēju orķestris, un, kā vienmēr ejot blakus Džo, Gabrielai tas šķita sapnis, vesels atvaļinājums, kas koncentrēts vienā stundā. Viņiem piederēja tik maz kopīga laika, bet viņi vēlējās vairāk. Vairāk viens otra un kopīgās dzīves. Katrs kopā pavadītais mirklis šķita bezgala dārgs. Pēc dažām dienām atkal radās iespēja atgriezties Centrālajā parkā. Šoreiz viņi apgūlās zālē zem koka, Džo ielika galvu viņai klēpī, un sarunājoties Gabriela glāstīja viņa matus un uzmanīgi klausījās. Bija tik daudz, ko sacīt, un tik maz laika, kurā to pasacīt. Atgriežoties pie mašīnas, viņš atkal nopirka Gabrielai saldējumu. Viņi satikās katru dienu bikts kabīnes aizsegā un putekļainajā kabinetā, kuru juta kā savējo, taču ārpus klostera sienām viņi bija tikušies tikai trīs reizes.

Joprojām bija ļoti daudz sakāmā, daudz ko vajadzēja pārrunāt. Ne vienam, ne otram nebija ne jausmas, ar ko sākt. Pasākums bija sarežģīts, kaut gan abi jutās pārliecināti viens par otru. Līdzīgos apstākļos tā mēdza notikt. Garīdznieki parasti iemīlēja mūķenes, viņš nebūtu ne pirmais, ne pēdējais. Taču abi zināja, kādu sprādzienam līdzīgu reakciju tas izraisīs, cik daudzi cilvēki jutīsies nodoti. Turklāt Džo dažkārt baiļojās par sevi. Viņš it īpaši raizējās, ka būs jāpamet baznīca, un to viņš bija pateicis arī Gabijai, kaut gan nešaubījās, ka mīl viņu.

- Mums vajag vairāk laika, - prātīgi sacīja Gabriela. - Kaut ko tādu, Džo, nevar darīt, visu pamatīgi neapsverot.

Džo bija apsvēris. Viņš domāja par to visu laiku, it sevišķi naktīs, kad palika viens pats, gaidot, kad atkal varēs ar Gabrielu tikties, alkdams bikts kabīnē paslepšus nozagto skūpstu. Viņš apzinājās, ka dara kaut ko tādu, ko pirms tikšanās ar Gabrielu nebūtu spējis pat iedomāties.

Gabriela sāka rakstīt viņam dienasgrāmatu - par abu mīlestību un nākotnes sapņiem. Viņa cerēja to kādu dienu uzdāvināt Džo. Dienasgrāmata bija kā nebeidzama mīlestības vēstule, kas veltīta viņam, un viņa to glabāja paslēptu līdz ar apakšveļu savā vienīgajā atvilktnē, kur zināja, ka to neviens neatradīs. Tas savā ziņā bija veids, kā būt ar viņu kopā pat tad, kad Džo nebija blakus, un saruna ar viņu, kad nevarēja sarunāties.

- Kā tev šķiet, kad tu atkal varēsi tikt laukā? - viņš kādu dienu skumīgi vaicāja, pavadot Gabrielu līdz mašīnai.

- Kad vien radīsies tāda iespēja. Varbūt nākamo nedēļu. - Visas vecākās mūķenes gatavojās doties uz Džordža ezeru. Kāds viņām bija atvēlējis tur māju, un Māte Gregori-ja grasījās viņām uz dažām dienām piebiedroties, lai palīdzētu iekārtoties. Gabrielai tas varēja nozīmēt lielāku brīvību vai arī nenozīmēt neko. Klosterī tādas lietas nekad nevarēja iepriekš paredzēt.

Taču aizbraukšanas dienā Gabriela atklāja, ka viņas rīcībā ir vesela pēcpusdiena. Pārējās kandidātes todien bija devušās pie zobārsta un nedomāja atgriezties agrāk kā pēc vairākām stundām. Tā kā Gabriela zobārstu bija apmeklējusi jau pirms diviem mēnešiem, viņu atstāja mājās, neuzdodot nekādus pienākumus. Dežurējošajai mūķenei viņa pateica, ka radušās kaut kādas problēmas ar dārzeņiem un viņai vajadzīgi daži līdzekļi kaitēkļu apkarošanai. Veca mūķene jau vairākas dienas bija mocījusies ar galvassāpēm, tāpēc, pilnīgi neko nevaicājot, bez vārda runas izsniedza viņai mašīnas atslēgas. Gabriela nenoteikti pavēstīja, ka pēc laiciņa būšot atpakaļ. Nogriezusies ap stūri, viņa, kā parasti, piezvanīja Džo, un viņš laimīgā kārtā nekur nebija izgājis. Viņš nebija gaidījis zvanu, taču pēdējā laikā negribīgi atstāja Sv. Stīvena klosteri, vienmēr baidoties, ka varētu palaist garam kādu no retajiem Gabrielas zvaniem un iespēju viņu satikt.

- Cik ilgi tu vari būt projām? - Šo jautājumu Džo uzdeva vienmēr, bet šoreiz viņš bija pārsteigts, izdzirdējis, ka Gab-rielai dotas vairākas stundas. Viņš bija gaidījis šo dienu, bet jutās apmulsis, kad tā pienāca. Tā viņi bija tikušies jau vairāk nekā mēnesi. - Satiksimies Piecdesmit trešajā ielā. - Viņš iedeva Gabrielai kādu adresi, bet viņai nebija ne jausmas, kas tā par adresi. Taču tikšanās vieta atradās tikai dažu kvartālu attālumā. Šoreiz viņa nokļuva norunātajā vietā pirmā un, noņēmusi mūķenes galvassegu, palika sēžam mašīnā, nepacietīgi gaidot viņa ierašanos.

Džo apturēja mašīnu otrpus ielai, apskāva Gabrielu ap vidu, un viņi lēnām pagājās atpakaļ. Džo izskatījās kluss un domīgs.

- Vai tu negribēji iet uz parku? - Gabriela brīnījās.

- Man šķita, ka ir mazliet par karstu. - To teicis, viņš pagriezās un uzlūkoja Gabrielu. Viņu apskaujot, Džo izskatījās norūpējies. Viņš zināja, ka nevienu no pazīstamiem viņi šeit nesastaps, tāpēc arī bija piedāvājis Gabrielai nākt uz šejieni. Viņš pastāstīja, ko bija sarunājis. Uz Ņujorku tikko bija pārcēlies dzīvot viens no viņa senajiem draugiem kopš Sv. Marka patversmes laikiem. Viņa draugs visai veiksmīgi strādāja kādā reklāmas aģentūrā. Nesen viņiem ar Džo bijusi gara saruna, un Džo atzinies draugam, ka viņam ir nopietnas problēmas personiskajā dzīvē, lai gan nebija paskaidrojis, kādas. Draugs bija iedevis viņam sava dzīvokļa atslēgas, teikdams, ka Džo drīkst to izmantot jebkurā laikā, lai citos apstākļos varētu mierīgi padomāt par visu un atpūsties. Džo zināja, ka draugs tonedēļ bija izbraucis no pilsētas. Viņš kopā ar draugiem pavadīja vasaras atvaļinājumu Keipkodā.

- Vai nevēlies kādu brītiņu pakavēties dzīvoklī, kur mēs būtu tikai divi vien? Es nevarēju zināt, vai tu baidīsies vai arī gribēsi tikt projām no ielām, kamēr esam kopā. - Džo negribēja uzstāt, viņam nebija arī nekāda noteikta plāna, lāču atslēgas viņš bija paņēmis līdzi un bija ar mieru, lai Gab-riela dara tā, kā viņai šķiet labāk. - Viss atkarīgs no tevis, -viņš sacīja, un Gabriela viņam uzsmaidīja.

- Manuprāt, tas būtu jauki, - viņa klusi atbildēja un sekoja Džo dzīvoklī. Džo tajā bija pirmo reizi, un redzētais abus patīkami pārsteidza. Dzīvoklī bija plaša, mājīga dzīvojamā istaba ar lieliem ādas krēsliem un garš brūnas ādas dīvāns. Tas bija ļoti moderns, ļoti vīrišķīgs. Tur bija arī liela, gaiša virtuve un liels, glīts bārs. Dziļumā, ar skatu uz nelielu dārziņu, atradās divas guļamistabas. Viena nepārprotami bija drauga guļamistaba, bet otru viņš izmantoja par viesu istabu.

Džo ieslēdza gaisa kondicionētāju un apbrīnā iesvilpās, ieraugot stereoatskaņotāju. Apspriedies ar Gabrielu, viņš uzlika savu iemīļoto mūziku un ielēja sev glāzi vīna no bāra. Tādu brīžu viņiem vēl nebija bijis, un Gabriela izskatījās vairāk nekā apjukusi, kad abi apsēdās viens otram blakus uz dīvāna. Džo klātbūtnē viņa nejutās tik brīvi ka agrāk, bet galvenokārt tāpēc, ka apstākļi bija viņai pilnīgi neierasti. Taču, klausoties mūziku, Gabriela, iedzērusi malciņu vīna, sāka atslābināties. Tas joprojām bija tas pats Džo, vīrietis, kuru viņa mīlēja, pat ja apstākļi šoreiz bija citādi. Viņš apvaicājās, vai Gabriela nevēlas padejot.

Domājot par dejošanu, viņa pasmaidīja. Viņa nekad agrāk nebija ne ar vienu dejojusi, taču abu kustības bija vieglas un saskanīgas un viņu augumi cieši piekļāvās viens otram. Džo domāja, ka nekad mūžā vēl nav juties tik laimīgs, bet Gabriela, šķiet, izkusa viņa rokās, kad abi skūpstījās, lēnām kustoties mūzikas ritmā. Viņš bija uzlicis Billija Džo-ela ierakstu.

Tādus kopīgus mirkļus viņi līdz šim vēl nebija piedzīvojuši, bet viņi abi pēc tādiem bija ilgojušies - ilgojušies pēc iespējas būt divatā, būt tie, kas viņi bija, darīt kopā visu, ko vēlas. Dejojot Džo nolūkojās Gabrielā, un abu kaislība pamazām pieauga spēkā. Turot Gabrielu cieši sev piekļau-tu, viņš dzirdēja Gabrielas sirdi pukstam pārāk strauji un nespēja vien beigt viņu skūpstīt. Beidzot deju, abi bija satraukti un aizelsušies.

- Es zinu, ko vēlētos darīt, - Džo klusi sacīja, bezgala alkdams pēc Gabrielas, bet nebūdams pārliecināts, vai viņa ir gatava spert tik izšķirošu soli. Kopš viņa atzīšanās mīlestībā bija pagājušas piecas nedēļas, bet viņi bija izslāpuši viens pēc otra, paši nespēdami to pilnībā izprast. Džo nekad iepriekš nebija bijis kopā ar sievieti un Gabriela ar vīrieti. Viss bija tik jauns, tomēr abiem šķita ļoti dabisks, un Gabriela saprata, ko viņš domā. Viņa pacēla pret Džo mīlestības pilnu skatienu.

- Es arī to vēlētos, - viņa nočukstēja, un Džo, Gab-rielu apskaudams, sajuta, cik stipri sitas viņas sirds.

- Nebaidies, Gabija... Es tevi tik ļoti mīlu... - Viegli pacēlis Gabrielu uz rokām, viņš lēnām iegāja viesu guļamistabā. Istaba it kā aicināja abus, un Džo uzmanīgi nolika Gabrielu uz gultas. Viņai mugurā joprojām bija kandidātes ietērps, un viņš sāka to pogāt vaļā. Abiem skūpstoties, Gabriela palīdzēja tikt galā ar pogām, ielocēm un saspraudēm, un pēkšņi Džo palika sēžam un viņā nolūkojamies. Viņas āda bija krēmkrāsā, krūtis viņš skatīja pirmo reizi mūžā, bet viņas locekļi bija garāki un daudz graciozāki, nekā viņš bija sapņodams iztēlojies.

Gabriela nejuta bailes, kad viņš sāka izģērbties un, ieslīdējis gultā, novilka pārējo, tāpat kā viņa. Viņu apģērbs gulēja mazā kaudzītē uz grīdas, un Džo, iekāres pārņemts, sāka pamazītēm iepazīt viņas augumu. Abiem tas bija kaut kas pilnīgi jauns. Tas bija atklājumu un uzticēšanās laiks. Ne viens, ne otrs īsti nezināja, kas gaidāms, tomēr abi nešaubījās, ka vēlas atrasties tieši te, būt kopā viens ar otru. Šis bija ceļš, kas ejams plecu pie pleca, ceļš uz viņu jauno, kopīgo dzīvi.

Viņa skūpsti klāja Gabrielas augumu, kas drebēja no viņa pieskārieniem. Atradusi meklēto, viņa pārsteigumā iepleta acis. Neviens viņu nebija tam sagatavojis. Viņai nebija ne jausmas, kas darāms, tomēr pamazām daba ņēma virsroku, un Džo instinktīvi saprata, kas jādara viņam. Nevainības zaudēšanas brīdī Gabriela iztrūkās, bet viņš to darīja uzmanīgi, lai gan pieaugošajai iekārei pretoties kļuva ar katru mirkli grūtāk. Viņš zināja, ka Gabrielai būs sāpīgi, un sākumā tā ari bija, taču viņš turējās, cik vien ilgi varēja, bet tad pienāca bridis, kad tas vairs nebija iespējams. Nevaldāmu trīsu pārņemts, saucot Gabrielas vārdu, viņš nonāca līdz augstākajam punktam, kamēr Gabriela, cieši viņu apskāvusi, ievaidējās, savādi jaucoties sāpēm un baudai, kas šķita viņu aizraujam ar satricinošu spēku. Džo glāstot nolūkojās viņā, un viņas acīs bija asaras, taču tās bija prieka asaras par viņu abu jauno, kopīgo dzīvi, par ciešanām, kas bija palikušas aiz muguras, par nesaraujamo saiti, kas tagad turēs viņus kopā visu atlikušo mūžu. Gabriela zināja, ka tagad Džo viņu nemūžam nepametīs, tāpat kā viņa nepametīs Džo. Viņi bija nogājuši tālu ceļu līdz šim brīdim, un Džo skūpstīja viņas lūpas, matus un acis un turēja viņu cieši apskautu. Kad beidzot Džo spēja šķirties no viņas auguma, viņš to bijīgi uzlūkoja, apbrīnojot viņas skaistumu, kas tik rūpīgi bija paslēpts zem neglītā mūķenes tērpa.

- Tu esi tik skaista... - Džo ne sapņot nebija sapņojis, ka iespējams kaut kas tāds, un viņu no jauna pārņēma iekāre, bet viņš baidījās nodarīt Gabrielai sāpes. Taču, vēlreiz kaislīgi noskūpstīta, arī Gabriela viņu gribēja, un šoreiz viņas sajūtas bija citādas. Abi, šķiet, veselu mūžību gulēja ekstāzē savītiem locekļiem, aizmirsušies viens otra dāvātajā baudā, bet pēc tam Džo aizveda viņu uz vannasistabu un abi noskalojās dušā. Gabriela bija pārsteigta, cik nepiespiesti abi jutās viens otra klātbūtnē, par spīti pieredzes trūkumam un abu dabiskajai kautrībai. Viņa stāvēja dušā blakus Džo, kur viņiem pāri plūda ūdens straumes, nomazgājot tīrus, un skūpstījās, un Gabriela smaidīja. Abiem bija skaidrs, kas darāms tagad un ko viņi darīs pēc tam. Kauliņi bija mesti, un viņiem vairs nebija ne mazāko šaubu par abu nākotni.

Viņi kopīgi nomainīja gultas veļu, izmazgāja veļas mašīnā palagus un dvieļus, bet pēc tam atgriezās dzīvojamā istabā un, gaidot, kamēr apžūs, atkal apsēdās uz dīvāna, spriežot, ko iesākt ar savu dzīvi.

- Mēs nevaram tā mūžīgi turpināt, mīļā, - Džo praktiski noteica, un abi zināja, ka šī pēcpusdiena viņu dzīvi pārvērtusi uz visiem laikiem. Gabriela nespēja pat iedomāties, ko beigu beigās sacīs Mātei Gregorijai. Pašlaik viņa nespēja par to nemaz domāt. Viņa spēja domāt vienīgi par Džo un to, ko viņi bija darījuši. Viņa zināja, ka tagad visu turpmāko mūžu piederēs Džo, lai arī ko nestu nākotne.

Nebija šaubu, ka tagad būs grūti samierināties ar pastaigu parkā vai steidzīgu skūpstu bikts kabīnē.

- Kādu laiku mēs varētu darīt, kā nu iznāks, - Gabriela sacīja, noraizējusies par viņu. Viņš bija tik norūpējies.

- Vai tu spētu dzīvot pilnīgā nabadzībā? - Džo nobažījies vaicāja. Viņš zināja, ka Gabrielai nekad nav nācies ko tādu piedzīvot, un tas viņu darīja nemierīgu. Klosterī viņa bija iztikusi bez īpašām ērtībām, taču viņai nekā netrūka, turklāt viņa bija pilnīgā drošībā. Džo zināja, ka apprecoties

viņiem var nākties kādu laiku dzīvot badā vai tuvu tam.

*

- Zini, es arī varu strādāt. - Gabrielai bija koledžas izglītība, viņa varēja pasniegt stundas vai strādāt kādā žurnālā. Viņa varēja rakstīt un pārdot savus stāstus. Gabriela nespēja iedomāties, cik daudz viņa ar to nopelnītu, bet Māte Gregorija un pārējās mūķenes vienmēr bija vēlējušās, lai viņa mēģina tos pārdot.

- Es varu dabūt darbu skolā, - Džo nervozi sacīja. Sv. Stīvena klosterī viņam maksāja algu, bet, ja viņš pamestu baznīcu, viņa līdzšinējās spējas ārpasaulē zaudētu jebkādu nozīmi. Džo pirmo reizi mūžā nācās raizēties par iztikas pelnīšanu.

- Tu vari darīt daudz ko, - Gabriela viņu mierināja, -ja vien to vēlies. - Gabriela negribēja, lai viņš justos tā, it kā būtu spiests aiziet no garīdzniecības. Džo vajadzēja aiziet tāpēc, ka viņš pats tā vēlējās, citādi varēja izrādīties, ka viņš ienīstu Gabrielu visu atlikušo dzīvi, it īpaši, ja kopējais ceļš būtu akmeņains. Gabriela zināja, ka tas kādu laiku neizbēgami tāds būs. Viņiem vajadzēja pielāgoties pavisam citai pasaulei.

- Zini, ka vairāk par visu pasaulē es gribu būt kopā ar tevi, - Džo sacīja, vēlreiz skūpstīdams Gabrielu un joprojām atrazdamies pēdējo divu stundu saviļņojuma iespaidā. Šobrīd Džo priecājās, ka viņam nav bijusi neviena cita sieviete. Nekad agrāk viņam pat prātā nebija ienācis, cik svarīgi šķitīs tas, ka viņš sagaidījis Gabrielu. Pieredzes trūkumu aizstāja kaislības pārpilnība.

- Es labāk iešu, - viņa beidzot ar nožēlu sacīja. Bija grūti noticēt, ka Gabriclai jāatgriežas klosterī, bet Džo joprojām daudz ko vajadzēja pārdomāt. Viņi bija vienojušies kādu brīdi nogaidīt, dot viņam laiku, lai apdomātos, taču izšķirošo lēmumu abi jau bija pieņēmuši. Tagad tas vairs bija tikai laika jautājums. Viņi zināja, ka nespēs bezgalīgi turpināt slēpšanos, un vismaz Gabrielai tādas viņu attiecības šķita ļoti nepieņemamas. Viņiem vajadzēja to atzīt, nožēlot savus grēkus un beigu beigās doties pretim nākotnei. Ja viņi domāja palikt kopā, Gabriela negribēja ilgstoši melot Mātei Gregorijai.

Viņa uzmanīgi uzvilka kleitu, un Džo vēl pēdējo reizi slēdza viņu savās skavās, pirms abi kopīgi atstāja dzīvokli.

- Es briesmīgi ilgošos pēc tevis, - viņš sacīja joprojām kaislības aizsmakušā balsī. - Šo dienu es atcerēšos visu mūžu.

- Es arī, - viņa nočukstēja, vienlaikus ar mīlestību pret Džo juzdamās vainīga tās sievietes priekšā, kuru bija nodevusi, atdodot sevi viņam. Taču savā sirdī Gabriela jau jutās precējusies.

Viņi izgāja no dzīvokļa, un, lēnām aizvadījis Gabrielu atpakaļ līdz mašīnai, Džo vēroja, kā viņa uzliek savu mūķenes galvassegu. Pasaules acīs viņa atkal bija mūķene. Taču, nolūkodamies viņā, Džo zināja labāk. Pieliekdamies, lai noskūpstītu Gabrielu, viņš atcerējās katru viņas auguma līniju, viņas nemāksloto skaistumu un kaislību vienam pret otru.

- Saudzē sevi, - viņš, maiguma pilns, sacīja Gabrielai. - Satiksimies rīt no rīta. - Tagad viņš katru dienu uzklausīja grēksūdzes un noturēja misi. Ar šo īso brīdi nepietika, bet tas bija viss, kas viņiem bija atvēlēts ārpus Džo drauga dzīvokļa sienām.

- Es tevi mīlu, - sacīja Gabriela. Viņi vēlreiz saskūpstījās, un tad viņa ar smagu sirdi brauca projām. Viņai bezgala negribējās šķirties no Džo. Taču vēl smagāk kļuva, kad viņa atgriezās klosterī. Gabrielai izmisīgi gribējās būt kopā ar Džo, bet, redzot visapkārt mūķenes, viņai bija jāatceras, ko izdarījusi un cik tālu aizgājusi no viņām projām. Tomēr viņai joprojām bija šeit jāpaliek. Kamēr viņi nebūs izlēmuši, ko darīt, nedz viņai, nedz Džo nebija citas vietas, kurp doties. Viņiem vajadzēja apdomāt daudzus praktiskus jautājumus, pirms viņi paziņoja skaļi par pieņemto lēmumu. Turklāt Gabrielai gribējās, lai Džo nebūtu ne mazāko šaubu par savu lēmumu pamest garīdzniecību. Taču, ja Džo viņu tagad atstātu, Gabriela pavisam skaidri zināja arī to, ka tas viņu nogalinātu.

Tovakar viņa aizvadīja daudzas nomoda stundas, guļot savā gultā, un vairākas kandidātes ievēroja, ka pie vakariņu galda viņa gandrīz nebija bildusi ne vārda. Gabriela šķita iegrimusi pati savās domās, un tajā nedēļā dežurējošā māsa bija noraizējusies, ka viņa varētu būt saslimusi. Nākamajā rītā viņa pat mudināja Gabrielu aiziet pie ārsta. Taču Gabriela, kaut izskatījās nogurusi un bāla, apgalvoja, ka esot vesela, un, kā parasti, apmeklēja gan misi, gan grēksūdzi.

Džo viņu gaidīja bikts kabīnē un nekavējoties atvēra režģi, lai viņu noskūpstītu.

- Vai tev nekas nekait? - viņš nobažījies vaicāja. Viņš bija aizvadījis visu nakti, raizēdamies par Gabrielu un vienlaikus mocīdamies alkās pēc viņas. Gabriela bija modinājusi neremdināmu vēlmi pēc viņas, un, kad Džo bija atgriezies dzīvoklī, lai to uzkoptu, tas bez Gabrielas izskatījās pavisam tukšs. - Vai tu nenožēlo? - Ar aizturētu elpu viņš gaidīja atbildi.

- Protams, nē. Tik skumji bija vakar atgriezties šurp. Man bez tevis bija ļoti vientuļi.

- Man arī. - Viņš gribēja atkal aizbraukt uz dzīvokli, bet Gabrielai nebija ne jausmas, kad viņa varēs izkļūt no klostera.

Tāpēc viņi pusdienlaikā satikās nevis dzīvoklī, bet pamestajā kabinetā, taču abi šķita nervozējam. Līdz šim viņiem bija laimējies, taču Gabriela sāka raizēties, ka reiz kāds viņus var tur ieraudzīt.

Atlikušo pēcpusdienu viņa strādāja dārzā, domādama par Džo un ilgodamās pēc viņa. Gabriela pat izdevīgā brīdī piezvanīja viņam no Mātes Gregorijas kabineta. Abi steidzīgi parunājās, uzmanīdamies, lai neatklātu savus vārdus un līdz ar tiem savu noslēpumu. Taču viņi zināja, kādu risku uzņemas, turklāt tas ar katru dienu kļuva lielāks. Ar atzīšanos nedrīkstēja ilgi kavēties, taču Džo vēl joprojām nebija izlēmis, kad to darīt.

Pirms Mātes Gregorijas atgriešanās Gabriela iemanījās vēl vienu reizi satikties ar Džo dzīvoklī, bet tajā dienā viņai agrāk vajadzēja likt atpakaļ klosterī, un, viņai aizejot, abi joprojām jutās izsalkuši viens pēc otra. Laiks, ko viņi pavadīja gultā apskāvušies, šķita pārāk īss un kopīgi aizvadītās stundas - bezgala dārgas.

Atgriezusies no Džordža ezera, Māte Gregorija satraucās, ieraudzījusi Gabrielu, kura viņai šķita stipri pieklususi, un kaut kas jaunās kandidātes skatienā darīja viņu nemierīgu. Māte Gregorija jau diezgan ilgi pazina Gabrielu, lai intuitīvi nojaustu, ka viņu kaut kas nomāc. Māte Gregorija mēģināja ar viņu izrunāties tajā pašā vakarā, kad atgriezās no Džordža ezera, bet Gabriela apgalvoja, ka viss esot kārtībā. Nākamajā dienā, uzrakstījusi vēstuli Džo savā dienasgrāmatā, viņa mazliet atplauka, taču pēdējā laikā viņu nepārtraukti mocīja vientulība un viņa jutās tā, it kā vairs neiederētos klosterī.

Nākamajā dienā viņa devās uz pastu un sastapās ar Džo, lai ietu pastaigā uz parku. Viņa zināja, ka gājienam uz dzīvokli nepietiks laika, turklāt baidījās, ka Māte Gregorija kaut ko var pamanīt.

- Man šķiet, viņa nojauš, Džo, - bažīgi saraukusi pieri, sacīja Gabija, abiem klausoties klejojošo muzikantu grupas priekšnesumā un ēdot saldējumu. - Viņa pazīst cilvēkus, pat ja tos nepazīst. - Tad, pacēlusi skatienu, kurā jautās drūmas bažas un apslāpētas šausmas, viņa vaicāja: - Kā tu domā, vai kāds mūs nav redzējis? - Viņi bija devušies daudzās pastaigās un tikušies biežāk, nekā Gabriela drīkstēja atļauties, turklāt gājuši uz dzīvokli. Nebūtu jābrīnās, ja viņus kāds būtu redzējis Piecdesmit trešajā ielā.

- Es šaubos, - mierīgi atteica Džo. Par to viņš raizējās daudz mazāk nekā Gabriela. Viņam bija dota daudz lielāka brīvība nekā viņai. Garīdzniekus nekad tik ļoti neuzmanīja kā mūķenes, un viņiem bija tiesības apmeklēt tādas vietas, par kurām viņa nevarēja pat sapņot. Neviens nevaicāja, kurp viņš iet un no kurienes pārnāk. Viņš bija apzinīgs, atbildīgs, un viņam uzticējās. - Māte Gregorija gluži vienkārši neizlaiž no acīm savus cālēnus.

- Es ceru, ka tev taisnība. - Bija pienācis jau augusts, un vasara strauji tuvojās beigām. Drīz vien atgriezīsies māsas, kuras mācīja skolā, vecākās mūķenes pārbrauks no vasaras mītnēm pie Džordža ezera un Katskilā. Virtuves personāls jau plānoja Darba dienas pikniku, bet Gabijai šobrīd, domājot par abu nākotni, tas vairs nelikās tik svarīgi.

Kad beidzot pienāca Darba diena, Gabriela smagi saslima ar gripu, un Māte Gregorija sāka nopietni par viņu uztraukties. Vaina bija ne tikai Gabrielas miesā, kaut kas nopietns bija noticis ar viņas garu, un Māte Gregorija to bija ievērojusi.

Džo ar citiem priesteriem, kā parasti, ieradās uz Darba dienas pikniku, bet šoreiz viņš, kā šķita, izvairījās no Gabrielas. Iepriekšējā rītā apspriedušies, viņi bija nolēmuši, ka būs prātīgāk turēties vienam no otra tālāk, lai kāds nepamanītu, cik brīvi un nepiespiesti viņi tagad sarunājas. Viņu sarunā bija jaušams kaut kas personisks un intīms. Piknika vidū Gabriela pameta pārējos un atgriezās savā istabā. Viņa jutās pārāk slima, lai ēstu vai pat uzturētos citu sabiedrībā. To pamanīja Māte Gregorija un māsa Emanuēla un klusībā pārrunāja viena ar otru.

- Kā tev šķiet, kas viņai noticis? - patiesi norūpējusies, vaicāja kandidāšu skolotāja. Viņa vēl nekad Gabiju nebija redzējusi tādā stāvoklī.

- īsti nezinu, - nelaimīga atteica Māte Gregorija. Viņa jau bija nolēmusi aprunāties ar Gabrielu pašu un, todien iegājusi viņas istabā, atrada Gabiju aizrautīgi kaut ko rakstām dienasgrāmatā. - Vai ir kas jauns? - viņa pieklājīgi vaicāja, apsēzdamās uz vienīgā krēsla, kas atradās askētiskās telpas stūrī un bija paredzēts tādiem gadījumiem kā šis. - Vai varu kaut ko palasīt?

- Vēl ne, - nobālējusi atteica Gabriela, bāzdama plāno kladi zem spilvena. - Man pēdējā laikā nav bijis daudz laika. -To teikusi, viņa atvainodamās palūkojās uz Māti Gre-goriju, juzdamās vairāk vainīga, nekā klostera priekšniece varēja zināt. - Piedod, ka aizgāju no piknika. - Laukā valdīja svelmaina versme, un aizejot Gabriclas seja bija ieguvusi zaļganu nokrāsu.

- Esmu par tevi noraizējusies, - vaļsirdīgi sacīja Māte Gregorija, un, atbildot viņai, Gabriela izskatījās vairāk satraukta, nekā vajadzētu.

-Tas nav nekas. Tikai gripa. Visi bija saslimuši, kamēr tu biji projām. - Taču Māte Gregorija zināja, ka tā nav taisnība. Saslimusi bija tikai viena ļoti veca mūķene, un arī tad viņas slimībā bija vainojams žultspūslis. Pēdējā laikā Sv. Mateja klosterī cits neviens nebija slimojis.

- Vai tevi māc šaubas, mans bērns? Laiku pa laikam tā gadās mums visām. Mūsu dzīve nav viegla, tāpat kā viegla nav mūsu izvēle. Tā nav viegla pat tādai kā tu, kas šeit nodzīvojusi gandrīz visu mūžu. Dažbrīd mums visām nākas cīnīties ar šaubām, lai nonāktu pie galīgā lēmuma. Taču pēc tam tu ilgi būsi saskaņā ar sevi, varbūt pat vienmēr. - To sakot, Māte Gregorija vēlējās, kaut Gabriela būtu labāk izmantojusi savus koledžas gadus. Iespējams, viņa nožēloja, ka jāatsakās no pasaules, kuru tā arī nebija iepazinusi, no pasaules, kura, vismaz bērnībā, bijusi pret viņu nelaipna. - Nebaidies man to sacīt.

- Nē, man nekas nekait. - Šī bija pirmā reize, kad Gabriela viņai meloja, un viņa ienīda sevi par to. Situācija strauji kļuva neciešama. Viņa gribēja izstāstīt, ka mīl Džo, ka viņai jāiet projām. Lai cik briesmīgi tas būtu, viņa labāk būtu stāstījusi patiesību.

- Varbūt tev vajadzētu pēdējo reizi paskatīties uz pasauli, kamēr tu vēl to drīksti darīt. Tu varētu kaut kur dabūt darbu un joprojām dzīvot šeit, klosteri, Gabija. Tu taču zini, ka mēs tev to ļautu. - Tas bija tieši tas, kas Gabrielai vajadzīgs, tomēr viņa zināja, ka pārkāps pat šādu brīvību, ja satiksies ar Džo svešos dzīvokļos. Ja viņa gāja projām, to vajadzēja darīt godīgi un atklāti.

-To es negribu, - viņa stingri noteica. - Man patīk dzīvot šeit kopā ar manām māsām. - Tik daudz tā bija patiesība, bet tagad viņa vairāk mīlēja Džo, un tur slēpās problēma. Un viņam joprojām vēl vajadzēja pieņemt galīgo lēmumu par atrašanos garīdzniecības kārta. Viņiem abiem vajadzēja būt pārliecinātiem par savu rīcību. Gabricla bija pārliecināta, arī Džo sacīja, ka gribot aiziet, bet viņš līdz šim nebija piedāvājis skaidru plānu, kā domā to izdarīt. Lēmuma pieņemšanai viņam joprojām vajadzēja vairak laika -neatkarīgi no tā, cik ļoti viņš, kā pats teica, mīlēja Gabrielu, un Gabriela to zināja. Kopš viss sākās, bija pagājuši tikai divi mēneši.

Taču nākamās nedēļas viņai strauji pārvērtās par murgu. Kad vien varēja, viņa devās uz pilsētu dažādos uzdevumos, taču Māte Gregorija tik ļoti par viņu raizējās, ka lielākoties viņai neļāva nekur iet. Viņa joprojām satikās ar Džo pamestajā kabinetā un grēksūdzes laikā, taču lielākā daļa laika, ko abi tagad pavadīja kopā, pagāja, apspriežot plānus un Džo nepārprotamo vainas izjūtu, ja viņš aizietu no garīdzniecības. Gabriela joprojām viņu ncsteidzināja. Viņa negribēja, lai Džo nožēlotu savu lēmumu. Dzīvoklī viņiem bija izdevies sastapties tikai divas reizes. Džo draugs jau bija atgriezies pilsētā, tomēr Džo joprojām drīkstēja izmantot dzīvokli, kamēr draugs atradās darbā.

Lai visu padarītu vēl ļaunāku, ap septembra vidu Gabija lielāko tiesu laika sāka justies bezgala slikti. Viņa centās to noslēpt no citām, taču visi ievēroja, cik viņa ir bāla, cik maz ēd, un reiz, kad viņa baznīcā paģība, visus pārņēma īsta panika. Džo tobrīd bija baznīcā, viņš noturēja misi un strauji pacēla skatienu, sajutis rosību kandidāšu rindā, un gandrīz krita panikā, kad redzēja, ka Gabrielu iznes no baznīcas. Viņam vajadzēja gaidīt visu dienu, pirms varēja satikt viņu bikts kabīnē un noskaidrot, kas noticis.

- Es nezinu, baznīcā vakar bija ļoti karsti. - Arā valdīja īsts karstuma vilnis, taču neviena cita, pat ne vecās mūķenes, nebija paģībusi. Viņš bija ļoti noraizējies par Gabrielu.

Viņa nogaidīja vēl divas nedēļas, lai būtu pilnīgi pārliecināta. Bija septembra beigas, un Gabricla vairs nešaubījās, lai gan nebija nekādas iespējas par to pārliecināties ar zinātniskām metodēm. Taču viņa, vienalga, nešaubījās. Visas pazīmes rādīja, ka viņa gaida bērnu, un, kaut arī pilnīgi nepieredzējusi, Gabriela tomēr spēja tik daudz saprast. Beigās viņai izdevās izkļūt no klostera un piezvanīt Džo, lai norunātu tikšanos dzīvoklī. Viņi satikās tajā pašā dienā, un, viņu ieraudzījis, Džo tūlīt saprata, ka ir kaut kas noticis. Kad Gabriela pavēstīja viņam jauno ziņu, Džo pārņēma šausmas un, apskāvis Gabrielu, viņš raudāja. Viņš jutās briesmīgi. Viņa acīs tas nekādā ziņā nebija veids, kā uzsākt laulības dzīvi. Turklāt tas nozīmēja, ka nāksies par visu izšķirties ļoti ātri. Cik Gabriela varēja spriest, ieņemšana bija notikusi pašā pirmajā reizē, un šobrīd beigām tuvojās jau otrais grūtniecības mēnesis. Viņa vairs nedrīkstēja daudz ilgāk novilcināt sava lēmuma pieņemšanu. Lai arī ko Džo tagad darītu, Gabrielai bija jāatstāj klosteris. No bērna viņa nekādā ziņā nedomāja atbrīvoties, un Džo no viņas to ari negaidīja. Patiesībā viņš būtu darījis visu, lai atturētu Gabrielu no šāda soļa. Viņus abus šajā ziņā vadīja dziļas reliģiskas jūtas.

- Tas nekas, Džo, - Gabriela klusi sacīja, nojauzdama viņa ārkārtīgo satraukumu un milzīgo spriedzi, ko jaunā vēsts piešķīra jau tā neciešamajai situācijai. - Varbūt tas tā bija nolemts. Varbūt tas bija vajadzīgs, lai es izšķirtos par savu lēmumu.

- Ak, Gabija, piedod... tā ir tikai mana vaina... es nepadomāju... bet vajadzēja. - Taču kā gan priesteris varēja domāt par prezervatīvu pirkšanu? Protams, Gabrielai viņas apstākļos nekas tāds nebija pieejams. Viņiem nebija nekādas iespējas un nekādas izvēles. Viņi bija spiesti paļauties uz gadījumu. Turklāt ne vienam, ne otram viņu naivumā nebija ienācis prātā, ka tik ātri kaut kas tāds var atgadīties.

Tagad Džo bija jādomā par diviem cilvēkiem, par sievu un bērnu, bet nebija nekādas iespējas viņus uzturēt. Draudošās izredzes piepeši likās pilnīgi bezcerīgas un uzliktais slogs gandrīz neizturams.

- Es domāju aiziet no Svētā Mateja klostera mēneša laikā, - sacīja Gabija. Viņa bija pieņēmusi savu lēmumu, tiklīdz saprata, kas ar viņu noticis. - Esmu nolēmusi oktobrī visu izstāstīt Mātei Gregorijai. - Džo atlika viens mēnesis, lai izdomātu, ko viņš darīs. Ņemot vērā apstākļus, vairāk laika viņa nevarēja dot. Ja arī Gabriela dotu vairāk laika, pašai viņai vajadzēja spert pirmo soli, pirms visi sapratīs, kas noticis, un klosterī izcelsies skandāls.

Todien Džo turēja Gabrielu savās skavās, baidoties viņai tagad pieskarties vai nodarīt pāri viņai vai bērnam, un, to darot, viņš atkal sāka raudāt.

- Es tik ļoti baidos, ka cietīšu neveiksmi pasaulē, Gabija... ko tad, ja es netikšu ar to galā? - Tas šobrīd viņu biedēja visvairāk.

- Tu tiksi galā, Džo, ja gribēsi. Mēs abi tiksim. Tu to zini. - Gabriela šķita apbrīnojami pārliecināta, ņemot vērā, cik nepieredzējuši viņi abi bija.

- Es zinu tikai to, cik ļoti tevi mīlu, - Džo sacīja, apzinoties, ka tagad jādomā ne tikai par Gabrielu, bet arī par viņu bērnu. Džo gribēja aiziet no baznīcas viņu abu dēļ. Viņš gribēja būt kopā ar Gabrielu, rūpēties par viņu, bet joprojām nebija pārliecināts, vai to spēs. - Tu esi tik stipra, Gabija, tu mani nesaproti. Es savā mūžā neesmu zinājis neko citu kā vien to, kas jāzina garīdzniekam. - Savukārt Gab-riela nezināja neko citu kā vien Sv. Mateja klosteri un sitienus pirms tam. Kāpēc gan visi domāja, ka viņa ir tik stipra? To pašu naktī pirms aiziešanas bija sacījis viņas tēvs. Šobrīd tas aizskāra Gabrielā kādu atmiņu stīgu un modināja dziļas, klusas šausmas. Ko tad, ja arī Džo viņu pamet? Ja nu Džo pamet gan viņu, gan viņu bērnu? To iedomājoties vien, Gabrielu pārņēma panika, taču viņa ne vārda par to neieminējās Džo, kurš joprojām turēja viņu savās skavās. Gabriela tikai piekļāvās viņam ciešāk, cenšoties nesabiedēt vēl vairāk.

Pirms aiziešanas Džo viņu noskūpstīja, un, iegrimusi savās domās, Gabriela brauca atpakaļ uz klosteri. Viņa pat nepamanīja Māti Gregoriju, kura vēroja Gabrielu, kad viņa iegāja tās kabinetā, nedz ari māsu Annu, kura Mātes Gregorijas kabinetā atstāja aploksni. Gabriela nevarēja zināt, kas notika pēc tam, kad klostera priekšniece piezvanīja uz Sv. Stīvena klosteri. Tovakar viņa Sv. Stīvena klosterī tikās ar priekšnieku un atgriezās no turienes ar ļoti smagu sirdi. Neviens neko skaidri nezināja, bet bija paklīdušas baumas un vairākkārt zvanījusi kāda jauna sieviete, kas nosaukusi katru reizi citu vārdu. Tēvs Konorss pēdējā laikā bieži bija kaut kur gājis ārpus klostera un, kā Māte Gregorija tagad saprata, pārāk bieži apmeklējis Sv. Mateja klosteri. Tovakar viņa bija vienojusies ar Sv. Stīvena klostera priekšnieku, ka tēvs Konorss kādu laiku vairs neieradīsies Sv. Mateja klosterī, lai uzklausītu grēksūdzes vai noturētu misi.

Gabriela to nevarēja zināt, un, kad nākamajā rītā, ieslīdējusi bikts kabīnē, sacīja: - Sveiks, es tevi mīlu, - viņai atbildēja nepazīstama balss. Iestājās ilgs klusuma brīdis, pēc kura biktstēvs turpināja uzklausīt grēksūdzi, it ka viss noritētu kā parasti. Aizejot Gabrielai sirds skaļi dunēja, un viņa pat neatcerējās sev uzlikto sodu. Viņa prātoja, vai kaut kas nav noticis ar Džo, varbūt viņš saslimis vai ari pateicis, ka aiziet, vai, vēl ļaunāk, viņu noslēpums atklats. Gabriela zināja, ka Džo neko nebūtu sacījis, vispirms neaprunājoties ar viņu, bet varbūt pēc viņas iepriekšējās dienas paziņojuma viņš bija nolēmis spert izšķirošo soli un ļoti ātri pateikt, ka aiziet.

Domas joprojām drudžaini šaudījās viņas galvā, kad tajā pašā rītā Māte Gregorija iesauca Gabrielu sava kabinetā. Kādu brīdi klusējusi, viņa pāri rakstāmgaldam skumji uzlūkoja Gabrielu.

- Manuprāt, tu kaut ko gribi man izstāstīt, vai ne, Gabriela?

- Ko gan? - Palūkojoties pāri rakstāmgaldam uz sievieti, kuru viņa divpadsmit gadu bija saukusi par māti un mīlējusi tā, it kā būtu viņas miesīgā meita, Gabijas seja kļuva balta kā papīrs.

- Tu zini, par ko es runāju. Par tēvu Konorsu. Vai tu esi viņam zvanījusi, Gabriela? Es gribu, lai tu man visu vaļsirdīgi izstāsti. Vienam no Svētā Stīvena garīdzniekiem šķiet, ka viņš augustā redzējis tevi kopā ar tēvu Konorsu Centrālajā parkā. Ne es, ne viņš droši nezina, vai tā biji tu, bet visi, šķiet, Svētā Stīvena klosterī tur tevi aizdomās. Vēl nav par vēlu izvairīties no skandāla, ja tu tagad izstāsti man patiesību.

- Es... - Šoreiz Gabriela negribēja viņai melot, bet viņa nekādā ziņā nedrīkstēja stāstīt patiesību. Vismaz pagaidām ne. Vispirms vajadzēja aprunāties ar Džo un noskaidrot, ko viņš ir izstāstījis. Gabriela nešaubījās, ka viņš jau ir izprašņāts. - Es nezinu, ko tev sacīt, Māt.

- Stāstīt patiesību būs labākais, ko tu vari darīt, - drūmi noteica Māte Gregorija, kurai sāpēja sirds, lūkojoties uz jauno sievieti, ko viņa bija mīlējusi kā pašas meitu.

- Es... es esmu viņam zvanījusi, jā... un vienu reizi mēs tikāmies parkā. - Vairāk viņa negribēja atklāt. Pārējais piederēja viņiem un bija pārāk personisks.

- Vai drīkstu tev vaicāt, kādēļ, Gabriela? Vai arī tas ir pārāk muļķīgs jautājums, atbilde uz kuru ir acīmredzama? Viņš ir glīts, jauns vīrietis, un tu esi skaista, jauna sieviete. Tomēr, kaut ari tu vēl neesi devusi pēdējo solījumu, tu sacīji, ka esi pārliecināta par savu aicinājumu, un es tev noticēju. Vairs es neesmu tik pārliecināta. Savukārt viņš bijis mācītājs vairākus gadus. Ne tev, ne viņam nav atļauts tā uzvesties vai pārkāpt savu solījumu.

- Es to saprotu. - Gabrielas acīs bija asaras, bet šobrīd viņa atteicās raudāt vai izlūgties žēlsirdību.

- Vai šis netīrais stāsts slēpj vēl kaut ko, Gabriela? Ja tā, es gribu to zināt. - Tas nebija netīrs stāsts, un Gabrielai vai lūza sirds, dzirdot par to runājam tādā veidā. Viņa spēja vienīgi pakratīt galvu. Viņa pašlaik negribēja melot vēl vairāk. - Es nedomāju, ka tu būsi pārsteigta, dzirdot, ka Svētā Stīvena klosterī notiks izmeklēšana. Šodien uzaicinās arhibīskapu. Bet mēs kādu laiku vairs neredzēsim tēvu Konorsu mūsu klosterī. - Viņa apklusa, lai ievilktu elpu, un dziļi ielūkojās Gabrielas acīs, meklējot tajās atbildes, ko Gabriela nedrīkstēja ļaut viņai tur saskatīt. - Es grasos ierosināt, lai tu kādu laiku pavadi, nopietni ieklausoties savā sirdsapziņā un pārdomājot savu aicinājumu mūsu māsu namā Oklahomā. -

Gabijai tas izklausījās kā nāves spriedums, un, to dzirdot, viņa gandrīz iekliedzās.

- Oklahomā? - Vārds izlauzās viņai par lupām kā viena vienīga aizlūzusi skaņa, kas Gabrielai Šķita sveša un nepazīstama. - Es nekur no šejienes neiešu. - Tas bija viss, ko viņa šobrīd spēja pateikt. Pēc senās cīņas par došanos uz koledžu šī bija pirmā reize, kad Gabricla pretojās klostera priekšnieces lēmumam. Taču Māte Gregorija šoreiz bija vairāk nekā stingra. Kaut arī ārēji mierīga, viņa bija saniknota. Uz Gabrielu un priesteri, kurš bija piedāvājis meitenei kārdinājumu, gandrīz salaužot viņas garu. Pēc klostera priekšnieces ieskatiem, tas bija nepiedodams grēks, un viņa zināja, ka pašai nāksies skaitīt daudz lūgšanu, lai to piedotu. Tēvam Konorsam nebija tiesību tā izturēties pret Gabrielu. Viņam šeit, klosterī, ārkārtīgi uzticējās. Gabricla bija jauna, nevainīga meitene, un viņam vajadzēja to saprast.

- Tev nav nekādas izvēles, Gabriela. Rit tu brauc projām. Un līdz aizbraukšanai tevi rūpīgi uzmanīs, tāpēc nemēģini ar viņu sazināties. Ja tu izvēlies palikt pie mums -un tev joprojām ir tāda iespēja -, tev rūpīgi jāpārdomā tas, ko esi izdarījusi, un jāizlemj, vai tu patiešām gribi šeit atrasties. Es tev reiz piedāvāju visas iespējas atgriezties pasaulē, būt par tās daļu, ja tu tiešām to vēlētos, bet tu atteicies. Taču piedāvājumā nekādi neietilpa slepenas tikšanās ar garīdznieku.

- Es to nedarīju, - izmisusi sacīja Gabija, ienīzdama sevi par meliem, taču juzdama, ka to darīt liek pienākums vismaz pret Džo.

- Kaut es varētu tev ticēt! - Piecēlusies kājās, klostera priekšniece nepārprotami lika saprast, ka tikšanās beigusies. - Tagad tu vari iet atpakaļ uz savu istabu. Tu nedrīksti sarunāties ar pārējām kandidātēm visu atlikušo dienu vai līdz savai aizbraukšanai. Viena no virtuves māsām tev aiznesīs paplāti ar ēdienu, bet tev nav atļauts runāt ari ar viņu.

Vienas nakts laikā Gabriela bija kļuvusi par kaut ko līdzīgu lepras slimniecei. Neteikusi ne vārda, viņa izgāja no kabineta un atgriezās savā augšstāva istabā, kvēlodama nepacietībā piezvanīt Džo, bet neredzēdama nekādu iespēju to izdarīt. Viņa zināja vienīgi to, ka nevar doties uz Okla-homu. Viņa nepametīs Džo.

Gabriela visu dienu nogulēja gultā, domādama par viņu, un, naktij iestājoties, bija tuvu nervu sabrukumam. Viņa visu dienu bija rakstījusi Džo savā dienasgrāmatā, bet, kad negulēja vai nerakstīja, soļoja šurpu turpu pa istabu, ilgodamās, kaut varētu vismaz iziet dārzā, bet zināja, ka to nedrīkst. Gabriela vairs nedrīkstēja pretoties Mātes Grego-rijas pavēlēm. Viņa visu dienu prātoja, kas notiek ar Džo un ko viņš saka arhibīskapam. Taču viņi ne mirkli nebija domājuši, ka būs viegli. Tas bija zināms jau pašā sākumā. Tagad vajadzēja vienīgi izturēt sāpes un pazemojumu līdz tam brīdim, kad viņi drīkstēs būt kopā.

Todien Gabriela pat nepieskārās atnestajam ēdienam, bet pēc vakariņām viņa sajuta vēdera lejasdaļā savādas sāpes. Sākumā viņai aizrāvās elpa, bet tad sāpes nozuda, lai pēc brīža atkal atkārtotos. Gabrielai nebija ne jausmas, ko tas nozīmē, taču viņa bija tik satraukta, raizēdamās par Džo, ka nepievērsa sāpēm uzmanību. Ap to laiku, kad istabā atgriezās abas pārējās kandidātes, Gabriela, ciezdama neizturamas sāpes, atradās gultā, taču neko viņām nesacīja. Viņa zināja, ka fiziskās ciešanas, vienalga, ar ko tās beigtos, izraisījušas tikai un vienīgi šausmas.

Pārējās neteica Gabrielai ne vārda, jo bija brīdinātas, ka viņai draud nepatikšanas un viņu nedrīkst uzrunāt. Viņas nezināja, ko Gabriela izdarījusi, nedz ari to, kādu sodu viņai piespriedīs, bet, tiklīdz māsa Emanuēla izgāja no istabas, pastāvīgi par to sačukstējās, pūloties uzminēt, kas noticis. Tikai māsa Anna bija savādi pieklususi.

Gabriela tonakt neaizvēra ne acu, domājot par Džo, par to, ko viņš teicis vai kas teikts viņam. Gabriela iztēlojās Sv. Stīvena klosterī notiekam kaut ko līdzīgu spāņu inkvizīcijai, un divos naktī viņa cieta tādas sāpes, ka gandrīz sauca palīgā, tomēr atturējās. Ko viņa varēja citām sacīt? Viņa taču nevarēja teikt, ka baidās zaudēt bērnu. Saliekusies deviņos līkumos, Gabriela gandrīz rāpus aizlīda līdz vannasis-tabai un tur ieraudzīja pirmās pazīmes, kas apstiprināja viņas aizdomas par stāvok|a nopietnību. Taču viņai nebija neviena, pie kā griezties pēc palīdzības, šoreiz pat ne Māte Gre-gorija un, protams, arī ne citas mūķenes. Ar Džo nebija nekādas iespējas sazināties. Vajadzēja gaidīt, līdz saņems kādu ziņu no viņa. Gabriela bija pārliecināta, ka Džo atnāks viņai pakaļ un ka no rīta būs sprādzienam līdzīgs atrisinājums. Ja Džo izmeklēšanā būs pateicis, ka viņas dēļ atsakās no garīdzniecības, tad nepaies necik ilgs laiks, kamēr viņš uzmeklēs Gabrielu Sv. Mateja klosterī. Tad, Gabriela sev apsolīja, viņa visu izstāstīs Mātei Gregorijai, vismaz tik daudz, cik viņai būtu jāzina. Gabriela negribēja aiziet no klostera, atstājot aiz sevis melus, kuri kā grabošas skārda kārbas vilktos viņai pa pēdām.

Taču otrā rītā Gabriela bija gandrīz vai prātu zaudējusi no sāpēm un šausmām. Viņa nezināja arī to, kad atnāks viņai pakaļ, lai piespiestu doties uz Oklahomu. Tomēr vismaz to viņa skaidri zināja, ka nekur nebrauks. Viņa atteiksies pamest klosteri, un diez vai viņu nesīs laukā no šejienes, tērpušos naktskreklā.

Gabriela dzirdēja pārējās klusi pieceļamies un nogaidīja, kamēr viņas bija aizgājušas, bet, izkāpusi no savas gultas, viņa ieraudzīja, ka palagi mirkst asinīs, un nezināja, ko iesākt. Klusi raudot, viņa atgriezās gultā un palika guļam. Rita gaismai austot, viņa dzirdēja mūķenes dziedam kapelā, bet pēc tam viņas istabas durvis atkal atvērās un Gabriela ieraudzīja māsu Emanuēlu nolūkojamies viņā ar neizmērojami skumju skatienu. Viņai šķita, ka vecā mūķene pat ir raudājusi.

- Gabija, Māte Gregorija vēlas tevi tūdaļ pat redzēt, -viņa sērīgi sacīja. Šī viņām visām bija skumja diena, bet visskumjākā Gabrielai, kura tik briesmīgi bija viņas nodevusi.

- Es nebraukšu uz Oklahomu, - viņa sacīja aizsmakušā balsī, nebūdama pat droša, ka spēs piecelties. Sāpes bija kļuvušas vēl stiprākas.

- Tev vajadzēs nokāpt lejā un viņai to pateikt.

Gabriela baidījās pateikt, ka nespēj, tāpēc gaidīja, kad

māsa Emanuēla izies no istabas, lai ar milzīgu piepūli saģērbtos. Tas viņai atgādināja laikus, kad viņa piekauta, ciezdama briesmīgas sāpes, bija ģērbusies, lai kāptu lejā pie mātes. Sev par lielu pārsteigumu, viņa atklāja, ka šoreiz bija daudz grūtāk.

Viņai ģērbjoties, sāpes pieņēmās tādā spēkā kā vēl nekad. Gabriela tik tikko spēja nokāpt lejā un bija spiesta gandrīz vai rāpus ieiet klostera priekšnieces kabinetā. Taču, sperot kāju pāri kabineta slieksnim, viņa piespieda sevi turēties taisni, kaut arī cieta tik stipras sāpes, ka gandrīz paģība. Iegājusi viņa apjauta, ka Mātei Gregorijai blakus stāv divi priesteri. Viņi bija atradušies kabinetā jau gandrīz stundu, spriezdami, ko teikt Gabrielai.

Uzmetusi acis Gabrielai, Māte Gregorija redzēja, ka viņa izskatās sliktāk nekā jebkad agrāk. Nebija šaubu, ka viņa pašlaik atrodas ellē, un klostera priekšniecei vajadzēja saņemt visus dvēseles spēkus, lai nepieceltos no krēsla un nepieietu pie viņas.

- Tēvs O’Braiens un tēvs Dimeola ir atnākuši, lai runātu ar tevi, māsa Bernadete, - viņa sacīja, nosaucot Gabrielu kandidātes laika vārdā, lai saruna abām neliktos pārāk personiska un nesāpinātu viņu vēl vairāk, klausoties to, kas bija sakāms abiem priesteriem. Taču, par spīti sev pašai, Mātes Gregorijas sirds un dvēsele bija kopā ar bērnu, kuru viņa bija pazinusi un mīlējusi kā Gabiju.

- Vēlāk tavu likteni izlems Māte Gregorija, - sacīja tēvs O’Braiens ar sāpēm skatienā, pat nemanīdams, kādā stāvoklī atrodas Gabriela. Viņai trūka gaisa, šķita, ka sienas saslēdzas ap viņu, un viņa kļuva aizvien bālāka. Taču, pēc priesteru domām, Gabriela bija pelnījusi ciešanas, lai cik lielas tās būtu. - Savukārt mēs esam atnākuši runāt ar tevi par tēvu Konorsu. - Tātad Džo viņiem ir visu pateicis, ar atvieglojumu nodomāja Gabija, lūkojoties abos garīdzniekos ar neko neredzošu skatienu. Viņa cieta tādas sāpes, ka ar grūtībām spēja izšķirt vārdus. - Viņš tev atstājis vēstuli, -skumji sacīja tēvs Dimeola, - kurā paskaidrojis savas izjūtas par situāciju, kādā tu viņu biji ievilinājusi.

- Vai viņš tā sacīja? - Gabija šokā iepleta acis. Džo nemūžam tā nebūtu par viņu teicis. Tas, bez šaubām, bija garīgo tēvu skaidrojums, kas visā nolēmuši vainot viņu, Gabrielu. Viņa dzirdēja kaut kur pie sienas tikšķam pulksteni un ilgojās, kaut ātrāk viss beigtos un viņa varētu iet projām.

- Tieši tā tēvs Konorss neteica, bet to skaidri varēja noprast no tā, ko viņš sacīja.

- Vai es, lūdzu, drīkstu redzēt vēstuli? - Gabriela ar apbrīnojamu pašcieņu pastiepa drebošu plaukstu, un, ja priesteri spētu to atzīt viņai vai sev, viņi Gabrielu par to apbrīnotu.

- Pēc brīža tu to dabūsi, - atbildēja tēvs O’Braiens. - Vispirms mums tev kas jāpasaka. Kaut kas tāds, ar ko tev tagad būs jādzīvo, skaidri saprotot savu lomu tajā, kas noticis. Tu esi nosodījusi šo cilvēku ar elles mokām, māsa Ber-nadete. Uz mūžīgiem laikiem. Šai dvēselei nebūs grēku piedošanas. Pēc tā, ko viņš izdarījis... kur tu viņu esi novedusi, tā nav iespējama. Tava elle būs apziņa, ka tu to esi izdarījusi.

Gabrielai griezās ausīs vārdu cietsirdīgā pieskaņa un pilnīgais žēlastības trūkums tajos. Lai arī ko viņi būtu izdarījuši, to viņi nebija pelnījuši, un Gabrielai prātā bija vienīgi tas, kādas ciešanas pārdzīvojis Džo, kad viņš nonāca priesteru rokās, un viņa juta, ka sāk tos ienīst. Viņa vēlējās vienīgi tūdaļ pat sastapt Džo, pateikt, cik ļoti viņu mīl, un sniegt viņam mierinājumu. Garīdzniekiem nebija tiesību viņu nedz mocīt, nedz nosodīt.

- Es gribu viņu sastapt, - Gabriela sacīja noteiktā balsī, kas pārsteidza pat viņu pašu. Viņa nedomāja pieļaut, ka ar Džo tā apietas. Priesteri nespēja viņus šķirt. Viņiem vairs nebija tiesību to darīt.

- Tu vairs viņu nekad nesastapsi, - tēvs O’Braicns pateica tik biedējošā balsī, ka Gabriela nodrebēja.

- Jums nav tiesību par to lemt. Tas jāizlemj tēvam Ko-norsam. Un, ja tas ir viņa lēmums, es to ievērošu. - To sakot, Gabriela izskatījās skaista, stipra un cildena, un, par spīti sev, Mātei Grcgorijai viņa tobrīd patika. Runājot Gabriela bija nobālējusi, viņa patiesi atgādināja eņģeli.

-Tu viņu vairs neredzēsi, - atkārtoja tēvs O’Braiens, un šoreiz Gabriela sastinga, viņu uzlūkojot. Tobrīd viņš deva pēdējo triecienu, vienīgo, ko viņa nekādā ziņā nebija gaidījusi, un viņi to pasniedza tik cietsirdīgi, ka gandrīz iznīcināja Gab-rielā ticību uz visiem laikiem. - Šodien agri no rīta viņš atņēma sev dzīvību. Viņš atstāja tev šo vēstuli. - Tēvs Dime-ola ļauni pamāja ar vēstuli Gabrielai, kura tobrīd juta, ka istaba lēnām sāk griezties ap savu asi.

- Viņš... es... - Viņa bija dzirdējusi vārdus, bet nespēja tos līdz galam saprast. Vēl ne. Tas nāks vēlāk. Viņa pētoši uzlūkoja garīdzniekus, ar skatienu lūdzot atzīties, ka viņi melojuši. Taču viņi nemeloja.

- Viņš nespēja dzīvot, apzinoties, ko izdarījis... viņš nespēja šķirties no baznīcas... vai uzņemties to, ko tu no viņa gaidīji. Viņš labāk atņēma sev dzīvību nekā izpildīja to, ko tu gribēji. Šonakt viņš pakārās savā istaba Svētā Stīvena klosterī un par šo grēku degs mūžīgi elles ugunīs. Viņš labāk izvēlējās nāvi nekā pamest Dievu, kuru mīlēja vairāk par tevi, māsa Bemadete... un tu dzīvosi ar šo apziņu visu turpmāko mūžu.

Tobrīd Gabrielas skatiens atskaidrojās, un viņa piecēlās, saņēmusi spēkus, par kuru esamību pati nezināja. Uz mirkli viņa stāvēja pavisam nekustīgi, nopētot katru no viņiem ar acīm, kas atteicās ticēt tikko dzirdētajam, bet tad ar klusu, izbiedētu kliedzienu Gabriela paģība, bet krītot viņai prātā bija viena vienīga doma, ka Džo viņu pametis, viņš bija aizgājis. Viņš bija atstājis viņu vienu, tāpat kā visi pārējie.

Taču, pirms Gabriela paspēja teikt kaut vienu vārdu, viņa bija iegrimusi tumsas žēlsirdīgajās rokās. Gabrielai krītot, klātesošie klusēdami noskatījās un pirmo reizi ieraudzīja asiņu peļķi, kas strauji pletās ap viņas nekustīgo augumu.

13 nodaļa

Līdz Gabrielas apziņai izlauzās tālumā gaudojošu sirēnu spalgās skaņas. Gaisa trauksmes sirēnai līdzīgā gaudošana šķita bezgalīga un viņas ausīs izklausījās pēc pašas gara pirmsnāves saucieniem. Viņa mēģināja runāt, taču atklāja, ka nespēj. Viņa mēģināja atvērt acis, bet neko neredzēja. Viss šķita miglains un pelēks pamīšus ar mēmu tumsu. Gabrielai nebija ne jausmas, kur viņa atrodas, un viņa nesaprata, ka neciešamā skaņa nāk no ātrās palīdzības mašīnas, kurā atradās viņa pati.

Likās, ka pagājusi mūžība, pirms viņa izdzirdēja kādu balsi sevi uzrunājam, taču nespēja izšķirt, ko tā saka. Kāds sauca viņas vārdu, raujot atpakaļ no kaut kurienes, vardarbīgi velkot atpakaļ dzīvē, kurā viņa vairs nevēlējās būt. Viņa gribēja aizslīdēt projām, pretī tumsai un klusumam, bet neskaidrās balsis, kuras viņa palaikam dzirdēja, to neļāva.

- Gabrielai... Gabriela... Klausies! Tūdaļ atver acis... Gabrielai - Kāds kliedza uz viņu, plosīja ar nagiem, un kāds ar nazi grieza ārā viņas sirdi. Gabriela bija sākusi sajust sāpes. Tās līdzinājās pūķa cīņai kaut kur viņas iekšienē, kas plosīja viņas miesu no augšas līdz apakšai. Gabriela negribēja mosties, lai sastaptos ar sāpēm, nespēja izturēt to, ko juta, bet pāri visām sāpēm viņa apzinājās, ka noticis kaut kas šausmīgs. Beidzot viņa atvēra acis, taču visur spīdēja spoža gaisma, kas viņu apžilbināja līdz aklumam, nežēlīgi plosot, tāpat kā sāpes. Cilvēki kaut ko viņai darīja, taču Gabriela nesaprata, ko viņi dara, juzdama vienīgi to, ka sāpes, kas viņu plosa, ir gandrīz neciešamas. Šobrīd viņa, šķiet, nespēja pat paelpot. Tad pēkšņi līdz ar neizturamu sāpju vilni viņa atcerējās, kāpēc bija šurp nokļuvusi... māte bija viņu piekāvusi... un saplēsusi viņas lelli... māte nogalināja Mereditu un gandrīz nosita viņu pašu... un viņa zināja, ka kaut kur tuvumā ir tēvs, kas to visu vēro.

- Gabriela!... - kāds atkal izkliedza viņas vārdu, šķita, ka cilvēki, kas sastājušies apkārt, ir dusmīgi. Gabriela joprojām redzēja tikai gaismu un tumsu, un, lai arī cik izmisīgi viņa pūlējās, sāpju dēmoniem joprojām plosot miesu, viņa nespēja saskatīt to sejas. Cīnoties, lai tās atkal ieraudzītu un saprastu, ko viņi saka, Gabriela juta, ka vienas vienīgas šausminošas sāpes, šķiet, sašķēla viņas augumu, un viņa izmisīgi pūlējās no tām atbrīvoties. Taču sāpes neizlaida viņu no saviem nagiem. Te pēkšņi Gabriela pilnīgi skaidri ieraudzīja nevis savu tēvu, bet Džo smaidošo seju. Viņš bija aicinot pastiepis roku un sacīja kaut ko tādu, ko viņa nevarēja sadzirdēt... citas balsis šķita apslāpējam viņa vārdus. Kad Gabriela no jauna palūkojās uz Džo, gribēdama pavaicāt viņam, kur atrodas, viņš sāka smieties.

- Es tevi nedzirdu, Džo... - viņa atkārtoja atkal un atkal. Taču Džo sāka attālināties, un Gabriela sauca, lai pagaida viņu, bet atklāja, ka nespēj pakustināt kājas, lai sekotu. Visi viņas locekļi bija neticama smaguma pielijuši. Bridi stāvējis un gaidījis, Džo pakratīja galvu un nozuda, bet Gabriela pēkšņi jutās brīva un sāka skriet viņam pakaļ. Taču Džo attālinājās pārāk strauji, un viņa nespēja tikt līdzi, bet cilvēki, kuri tagad bija palikuši viņai aiz muguras, kļuvuši vēl dusmīgāki, sekoja. Viņi joprojām sauca Gab-rielas vārdu, un šoreiz, palūkojusies uz viņiem, Gabriela saprata, kāpēc nespēj sekot Džo. Cilvēki bija piesējuši viņu pie gultas ar kājām augstu gaisā, arī viņas augums un rokas bija sasietas, bet visapkārt spīdēja žilbinoša gaisma.

- Nē... man jāiet... - viņa vārgi tiem uzsauca. - Viņš mani gaida... es viņam esmu vajadzīga... - Džo pagriezies pamāja, un viņš izskatījās tik laimīgs, ka Gabriela izbijās. Taču telpā, kur viņa gulēja, cilvēki, kas bija viņu apstājuši, izskatījās ļoti dusmīgi, un Gabriela zināja, ka tie viņai dara kaut ko briesmīgu. Viņi rāva laukā viņas iekšas, plēsa ārā viņas dvēseli un nelaida viņu pie Džo. - Nē! - viņa sauca.

- Nē! - Taču neviens viņā neklausījās.

- Nekas, Gabriela... nekas... - Viņai apkārt stāvēja sievietes un vīrieši, un visiem rokās, šķiet, bija naži, ar kuriem tie viņu durstīja, un, tos uzlūkojot, viņa redzēja, ka nevienam nav sejas.

- Viņas asinsspiediens atkal krītas, - no kaut kurienes atskanēja kāda balss, taču Gabrielai nebija ne jausmas, par ko tā runā, un viņai bija vienalga.

- Dieva dēļ, - teica cita balss, - vai jūs to nevarat apturēt? - Tāpat kā pārējās, arī šī balss, šķiet, dusmojās uz Gabrielu. Acīmredzot viņa bija izdarījusi kaut ko briesmīgu, un visi atšķirībā no viņas pašas zināja, ko. Gabriela atkal aizvēra acis, šoreiz gremdējoties sāpēs, un tālumā izdzirdēja to pašu skaņu, ko bija dzirdējusi iepriekš, taču šoreiz viņa zināja, ka tās ir sirēnas. Noticis nelaimes gadījums, kāds ir ievainots, un tumsā, kas viņu no jauna apņēma, Gabriela dzirdēja kliedzam kādu sievieti. Ieradās vēl vairāk cilvēku, šķita, ka viņi ir itin visur, visapkārt viņai, bet Gabriela nevarēja viņiem palīdzēt. Visi viņas locekļi bija pārāk smagi, tikai ne tā vieta, kurā trakoja sāpju dēmoni. Viņa mēģināja pakustināt rokas, lai tos atgrūstu, bet rokas joprojām bija sasietas, un Gabriela ne mirkli nešaubījās, ka viņu grib nogalināt.

- Velns... - sacīja kāda balss tumsā, - sadabū man vēl divas vienības. - Viņā nepārtraukti bija sūknētas asinis, bet velti, un visiem kļuva skaidrs, ka šoreiz neizdosies uzvarēt. Gabriclu glābt nebija iespējams. Viņas asinsspiediens bija gandrīz nokrities, un, kad sākās sirds muskuļa spazmas, visi saprata, ka ir viņu zaudējuši.

Balsis apklusa uz ilgu laiku, un Gabriela beidzot gulēja rāmi, saskaņā ar sevi. Beidzot viņa bija atstāta viena, un dēmons viņā bija apklusis. Tobrīd atgriezās Džo, lēnām iznākdams no ēnām, bet šoreiz viņš neizskatījās laimīgs. Viņš kaut ko sacīja, un tagad Gabriela skaidri sadzirdēja vārdus. Viņas rokas atkal bija brīvas, un viņa sniedza Džo plaukstu, bet viņš to nesaņēma.

- Es negribu, lai tu nāc man līdzi, - viņš skaidri sacīja un vairs neizskatījās dusmīgs, pat ne noskumis. Viņa sejā bija iegūlis miers.

- Man jāiet, Džo. Tu man esi vajadzīgs. - Gabriela sāka iet viņam blakus, taču viņš apstājās un negāja tālāk.

- Tu esi stipra, Gabriela, - viņš sacīja, un Gabriela pūlējās pateikt, ka nav.

- Es neesmu... es nevaru... Es neiešu atpakaļ bez tevis.

Taču viņš tikai pakratīja galvu un aizslīdēja projām, bet

Gabriela no jauna sajuta sev uzveļamies bezgalīgu smagumu un beidzamās svelošās sāpes, kas atrāva viņu no Džo kā nepārvarams vilnis. Piepeši viņa zināja, ka slīkst, tāpat kā Džimijs. Viņa cīnījās pēc gaisa, pūloties iekļūt atvarā pie viņa, mēģināja viņu atrast, bet nespēja. Džimijs bija viņu pametis, tāpat kā bija pametis Džo, un viņa atradās viena pati krācošajos viļņos, taču spēks, kādu viņa nebija pazinusi, pēkšņi grūda viņu virspusē. Gabriela uzpeldēja, tverot pēc gaisa, rijot siekalas, raudot un kliedzot.

- Labi, esam viņu izvilkuši... - Gabriela atkal sadzirdēja balsis runājam un rokas šķietami tveram pēc viņas no visām pusēm. Elpojot viņa sajuta katru lauzto ribu, viņas acis pildīja sāpes, viņas rokas atkal bija sasietas, un vieta, kur bija plosījušies dēmoni, dega kā baltkvēlē.

- Nē! Nē! Izbeidziet! - Gabriela pūlējās kliegt, bet nespēja, saprazdama vienīgi to, ka viņi kaut ko rauj laukā no tās vietas, kur kādreiz bija sirds, zinot, ka viņi mēģina atņemt Džo, bet nespēj. Gabriela nekad mūžā nebija pazinusi tādas ciešanas un šobrīd spēja domāt vienīgi par savu māti, prātojot, vai māte nav tā, kas viņai to nodarījusi.

- Gabriela!... Gabriela! - Cilvēki viņu uzrunāja nu jau mīlīgāk, bet viņa spēja vienīgi raudāt. Nekādi nebija iespējams izbēgt no viņu sagādātajām sāpēm. Viņa joprojām dzirdēja saucam savu vārdu, un kāda roka glāstīja viņas matus. Roka bija maiga, bet Gabriela nespēja saredzēt glāstītāja seju. Viņas skatiens joprojām bija aizmiglojies, un spožā gaisma apžilbināja acis, taču kāds bija apturējis dēmonu.

- Jēzus, daudz netrūka, - kaut kur telpā sacīja klusa vīrieša balss. - Es jau domāju, ka esam viņu zaudējuši. - Uz kādu laiku viņi bija Gabrielu zaudējuši, turklāt ne vienreiz vien. Taču viņa joprojām bija dzīva, par spīti visiem saviem pūliņiem aizbēgt. Viņa bija palikusi Džo dēļ. Džo bija atteicies ņemt viņu sev līdzi. No jauna atvērusi acis, viņa zināja, ka Džo nekad vairs neatgriezīsies. Viņi nekad neatgriezās. Visi aizgāja un viņu pameta.

- Gabriela, kā tu tagad jūties? - Gabriela redzēja sievietes acis un dzirdēja viņas balsi, bet cilvēkiem joprojām nebija seju. Tās klāja maskas, taču balsis tagad bija sirsnīgākas.

Kad Gabricla mēģināja atbildēt, viņa saprata, ka vel aizvien nespēj. No vietas, kur bija skanējuši kliedzieni, nenāca ne skaņas. Pat daļa ķermeņa un dvēsele šķita tukšas.

- Viņa mani nedzird, - žēlojās balss, it ka Gabriela jau atkal nebūtu piepildījusi kāda cerības, un viņa prātoja, vai tagad viņu sitīs. Viņai bija vienalga, lai dara, ko veļas, ja vien neatgriežas dēmoni ar astēm naža asumā, kas caurdūra viņas dvēseli kā ar rapieriem.

Uz kādu bridi viņa tika atstāta viena, un Gabriela iesnaudās, aizpeldot projām, taču uz citu vietu nekā tā, kur viņa bijusi, un pamostoties viņas seju sedza maska. Tā briesmīgi smakoja, un viņai reiba galva. Pēc brīža, nesakot Gabrielai ne vārda, viņu aizveda projām, un viņa redzēja garām aizslīdam cilvēkus, gaiteņus un durvis, un kāds viņai sacīja, ka tagad viņu vedot uz viņas istabu. Gabriela prātoja, vai viņa atrodas cietumā, vai beidzot nāks sods par šausmīgo noziegumu, ko viņa nodarījusi viņiem visiem. Viņi zināja, viņi visi zināja, ka Gabriela ir vainīga. Taču, stumjot viņu uz istabu, neviens viņai neko neteica, tikai atstāja snaužot uz nestuvēm.

Beidzot telpā ienāca sievietes baltos tērpos ar iestīvinā-tām cepurēm un nopietnām sejām un, neteikdamas Gabrielai ne vārda, saudzīgi pacēla viņu no nestuvēm, ielika gultā un piekārtoja sistēmu, pie kuras viņa joprojām bija pieslēgta. Viņas runāja maz un ļāva, lai Gabriela guļ visu atlikušo dienu. Viņa vēl aizvien nezināja, kādēļ atrodas šeit, lai gan joprojām atcerējās sievietes kliedzienus. Tie bija ciešanu kliedzieni, sāpju un bēdu vaimanas. Vēlāk, kad pie Gabrielas ienāca ārsts, viņa atkal raudāja, taču šoreiz viņa saprata, kas noticis. Viņa bija zaudējusi Džo bērnu.

- Man ļoti žēl, - nopietni sacīja ārsts. Viņš nezināja, ka Gabricla ir kandidāte, bet pieņēma, ka viņa ir vientuļā māte, kuru vecāki ievietojuši klosteri. - Gan jau būs vēl citi bērni, -viņš optimistiski pareģoja.

Taču Gabriela labāk par viņu zināja, ka nebūs. Viņa nekad nebija gribējusi bērnus, jo pārlieku baidījās kļūt par tādu pašu briesmoni kā viņas māte. Viņa nekad nebūtu riskējusi. Taču Gabriela iedomājās, ka varētu būt citādi, ja blakus būtu Džo. Tās bija izredzes uzsākt citu dzīvi kopā ar vīrieti, kuru viņa mīlēja, un bērnu, kas dzimis mīlestībā vienam pret otru. Tas bija sapnis, kuru viņa bija lolojusi diemžēl pārāk īsu bridi, kura piepildīšanos nebija pelnījusi un kurš tagad bez Džo bija pārvērties murgā.

-Tev kādu laiku vajadzēs būt ļoti uzmanīgai, - ārsts deva padomu. - Tu esi zaudējusi daudz asiņu, un, - viņš brīdinoši piebilda, - mēs gandrīz zaudējām tevi. Ja tu būtu ienākusi slimnīcā divdesmit minūšu vēlāk, tā arī būtu noticis.

Dzemdību zālē viņas sirds divas reizes bija pārstājusi pukstēt, un šis bija ļaunākais spontānais aborts, ko viņš savā mūžā bija pieredzējis. Gabriela bija zaudējusi tik daudz asiņu, ka gandrīz aizgāja bojā.

- Mēs tevi dažas dienas paturēsim šeit novērošanai, un tev būs jāguļ pie sistēmas. Pēc tam tu varēsi iet mājās, ja vien apsoli, ka atpūtīsies un dzīvosi ļoti mierīgi. Nekādas apkārtskraidīšanas, nekādu viesību, ciemošanās un dejošanas. -Viņš uzsmaidīja Gabrielai, iztēlodamies pavisam citādu dzīvi, nekā viņai bija, taču Gabriela bija jauna un skaista, un ārsts iedomājās, ka viņa degs nepacietībā tikt laukā no slimnīcas, lai atkal sastaptos ar draugiem un, iespējams, ar vīrieti, kurš bija pagādājis viņai bērnu. Kad ārsts apvaicājās, vai Gabriela nevēlas, lai viņš kādam piezvanītu, Gabriela palūkojās viņā ar sāpju un šausmu pilnu skatienu.

- Vakar nomira mans vīrs, - viņa sacīja aizsmakušā čukstā, nosaucot Džo pēc nāves tā, kā būtu vēlējusies saukt dzīvē, un ārsts ar izpratni viņu līdzjūtīgi uzlūkoja.

- Man ļoti žēl. - Viņš zināja, ka tas Gabrielai ir divkāršs trieciens, un šī atzīšanās daudz ko izskaidroja. Cīnoties par Gabrielas dzīvību, viņu bija pārņēmusi dīvaina sajuta, ka viņa pretojas ārstu pūlēm un nevēlas izdzīvot, bet tagad viņš to skaidri zināja. Viņa bija gribējusi mirt un palikt kopā ar vīrieti, kuru sauca par savu vīru, lai gan viņš joprojām šaubījās, ka abi bijuši precēti. Ja viņi būtu precēti, viņa nekad nebūtu ieradusies no Sv. Mateja klostera. - Mēģini tagad atpūsties. - Tas bija vienīgais, ko ārsts varēja piedāvāt, un, brīdi pavērojis Gabrielu, viņš aizgāja. Viņa bija skaista un jauna meitene, un viņu gaidīja vēl gara dzīve. Viņa bija pārcietusi šo nelaimi un pārcietīs vēl daudz ko. Ārsts zināja, ka viss kādu dienu būs kļuvis par miglainām atminam, bet pašlaik viņa izskatījās un jutās tā, it kā pasaule būtu gājusi bojā.

Pēc Gabrielas domām, tā arī bija. Viņa bija pārliecinātā, ka nekas vairs nav palicis, kā dēļ būtu vērts dzīvot. Viņa negribēja dzīvot bez Džo. Guļot gultā, Gabriela pastāvīgi domāja par viņu, par dienasgrāmatu, ko bija viņam rakstījusi, par kopā pavadīto laiku, sarunām, uzticētajiem noslēpumiem, smiekliem, ko citi nedrīkstēja dzirdēt, pastaigām Centrālajā parkā, par zagtajiem mirkļiem un īsajām kaislības stundām svešajā dzīvoklī. Pašlaik viņa pat nespēja atcerēties, kur tas atradās. Domājot par Džo, viņa pūlējās atcerēties ikvienu vārdu, ikvienu kustību, ikvienu mirkli. Taču katru reizi viņa nonāca līdz stāsta beigām, līdz abiem garīdzniekiem, kas šajā pašā rītā bija sēdējuši Mātes Gregorijas kabinetā un stāstījuši viņai, ka Džo atņēmis sev dzīvību un viņa dzīvos ar šo nodarījumu uz savas sirdsapziņas visu atlikušo mūžu. Tagad Gabriela ticēja, ka tā ir viņas vaina. Viņa atcerējās, kā bija redzējusi Džo savos sapņos, kamēr ārsti cīnījās par viņas dzīvību, zināja, ka bija gandrīz aizgājusi pie viņa, un ienīda sevi, ka nebija spējusi. Gabriela būtu darījusi visu, lai tikai bū-

tu kopā ar viņu. Tagad pussnaudā viņa mēģināja atsaukt Džo, bet viņš vairs neieradās. Viņa nespēja atsaukt viņu savā prātā, nedz arī skatīt viņu kā īstu. Džo bija viņu pametis, tāpat kā visi citi. Gabriela spēja domāt vienīgi par to, kā viņš bija juties pirms nāves, par ciešanām, kas bija novedušas viņu pie tāda lēmuma, skumjām un sāpēm, ko viņš droši vien jutis. Tas Gabrielai atgādināja viņa māti, kura pirms septiņpadsmit gadiem bija pieņēmusi tādu pašu lēmumu, atstājot dēlu bāreņos. Taču šoreiz Džo aiz sevis neatstāja nevienu pašu, tikai Gabriclu pavisam vienu. Viņai pat nebija abu bērna. Viņai nebija nekā. Tikai bēdas.

Tovakar viņu apciemot ieradās Māte Gregorija. Tajā dienā viņa divas reizes bija runājusi ar ārstu un skaidri apzinājās, cik tuvu Gabriela bijusi nāvei. Ārsts pieminēja, ko Gabriela pati bija teikusi par bērna tēva nāvi iepriekšējā dienā, un sacīja, ka viņam Gabrielas esot ļoti žēl. Ieraugot Gabrie-lu, to pašu domāja arī Māte Gregorija, kaut arī nevienam to neteica. Gabriela izskatījās bāla kā nāve, viņas vaigi bija tikpat balti kā palagi, uz kuriem viņa gulēja, bet lūpas šķita zilganas un gandrīz caurspīdīgas. Nebija grūti noticēt, ka viņa par mata tiesu izglābta no nāves. Viņai vēl vienu reizi bija pārlietas asinis, bet līdz pat šim brīdim asins pārliešanas, šķiet, nebija uzlabojušas viņas stāvokli. Ārsts bija teicis Mātei Grc-gorijai, ka Gabriela ļoti noasiņojusi un paies mēneši, pirms viņa atgūsies. Tas nozīmēja, ka klostera priekšniecei nāksies atrisināt nopietnu problēmu.

Viņa uz brīdi apsēdās blakus Gabijas gultai, bet necik daudz viņai neteica. Gabija gandrīz bija par vārgu, lai runātu, un viss, ko viņa mēģināja pateikt, noveda viņu līdz asarām un sagādāja milzīgu piepūli.

- Nerunā, mans bērns, - beidzot sacīja Māte Gregorija.

Viņa sēdēja blakus Gabrielas gultai, saņēmusi viņas plaukstu, un jutās pateicīga, kad Gabriela no jauna iesnaudās. Mātei Gregorijai bija jānodreb, redzot, ka guļot viņa izskatās mirusi.

Ziņa par tēva Konorsa nāvi tajā rītā jau bija nonākusi līdz klosterim. Visu dienu skanēja satraukti čuksti, un Māte Gre-gorija vakarā šo faktu bija oficiāli paziņojusi klostera ēdamzālē. Viņa pateica vienīgi to, ka jaunais priesteris miris pēkšņā nāvē, ka nebūs baznīcas aizlūguma un ka viņa mirstīgās atliekas tikšot kremētas un atdotas ģimenei apbedīšanai dzimtajā Ohaio. Tāds bija arhibīskapa lēmums.

Džo paša māte, kas bija izdarījusi pašnāvību, nebija apbedīta katoļu kapsētā, un arhibīskapa Flērtija lēmums šķita tikai cilvēcīgs. Viņam kaut kā no mirušā bija jāatbrīvojas. Vairāk nekas netika paskaidrots, taču mūķenēm pašām bija skaidrs, ka kremēšana pati par sevi modina aizdomas. Katoļu baznīca kremēšanu aizliedza, un tā varēja notikt vienīgi īpašā izņēmuma gadījumā. Kad Māte Gregorija aicināja uz klusu aizlūgumu par viņa dvēseles mieru, mūķeņu acīs bija lasāmi daudzi jautājumi. Vēlāk, kad klostera priekšniece aplaida skatienu telpai, viņa redzēja, ka māsa Anna ir raudājusi.

Pēc vairākām stundām māsa Anna, izskatīdamās satriekta, parādījās pie klostera priekšnieces kabineta durvīm. Ar rokas mājienu uzaicinājusi viņu iekšā, Māte Gregorija apvaicājās:

- Vai kaut kas noticis?

Sākumā jaunā mūķene neteica ne vārda, bet iegājusi un, paklausot Mātes Gregorijas aicinājumam, apsēdusies viņa acumirklī sāka raudāt.

- Tā ir mana vaina, - viņa vaimanāja. Zinot, ka noticis kaut kas šausmīgs, viņu tagad bija pārņēmusi nožēla.

- Es tikpat lielā mērā esmu pārliecināta, ka tev ar to nav nekāda sakara, - rāmi noteica Māte Gregorija. - Tēva Ko-norsa nāve mums visām ir liels trieciens, bet tai nav nekāda sakara ar tevi, māsa Anna. Nāves apstākļi ir visai sarežģīti, un viņam acīmredzot ar veselību bijušas problēmas, par kurām mēs neviens nezinājām.

- Viens no altāra zēniem kādam vīram sakņu veikalā esot pateicis, ka viņš pakāries... - Anna šņukstēja. Viņa bija dzirdējusi šausmu stāstu no trešās mutes, proti, no pastnieka, kurš bija apstājies sakņu veikalā nopirkt sodas ūdeni pirms pasta nogādāšanas Sv. Mateja klosterī. Māte Gregorija nebija priecīga, to dzirdot.

- Es varu droši teikt, māsa, ka tās ir blēņas.

- Bet kur ir Gabriela? Māsa Eiženija teica, ka viņa esot

aizvesta ar ātro palīdzību, bet neviens nezina, kāpēc. Kur

viņa ir?

*

- Viņai klājas labi. Vakar viņai bija apendicīta lēkme, un agri no rīta viņa man to pateica.

Taču māsa Anna bija redzējusi Sv. Stīvena klostera garīdzniekus ar nopietnām sejām iznākam no Mātes Gregori-jas kabineta. Klosteris bija maza sabiedrība, noslēgta pasaule, un, tāpat kā daudzās tam līdzīgās vietās, pat atrodoties Dieva rokās, tajā netrūka baumu un tenku. Katrā ziņā šorīt to bija ne mazums, un Māte Gregorija nebūt nejutās priecīga, to dzirdot. Šobrīd vienīgais, ko viņa vēlējās, bija nomierināt jauno kandidāti, kura jutās tik vainīga.

- Es jums uzrakstīju anonīmo vēstuli par viņiem abiem, -māsa Anna stomīdamās atzinās, vārdiem mijoties ar šņukstiem, -jo domāju, ka viņa flirtē... Ak... es biju greizsirdīga... Es negribēju, lai viņai būtu tas, ko es zaudēju pirms atnākšanas uz šejieni.

- Tu darīji nepareizi, mans bērns, - rāmi atteica Māte

Gregorija, ļoti labi atcerēdamās vēstuli un bažas, ko tā modināja. - Taču vēstule bija nekaitīga. Tolaik es tai nepievērsu ne mazāko uzmanību, un tavām bailēm nebija nekāda pamata. Viņi bija tikai labi draugi, kas apbrīnoja viens otru Kristus dzīvē, kurai abi piederēja. Nevienam no mums šeit, klosterī, nav jānoņemas ar pasaulīgām raizēm. Mes esam brīvas no tām. Bet tagad tev tas viss jāaizmirst un jāatgriežas pie savām māsām. - Kādu brīdi mierinājusi meiteni, Māte Gregorija aizsūtīja viņu pie māsas Emanuēlas ar zīmīti, aicinot ierasties klostera priekšnieces kabinetā, tiklīdz kandidātes būs devušās pie miera. Tādu pašu zīmīti viņa nosūtīja māsai Imakulatai, bet citas personiski aicināja ierasties uz sapulci tajā pašā vakarā, tiklīdz viņas būs tikušas galā ar saviem pienākumiem.

Tovakar pulksten desmitos divpadsmit seju gaidoši nolūkojās klostera priekšniecē pāri rakstāmgaldam viņas kabinetā, un viņa mudināja ikvienu slāpēt baumas, kas tobrīd bija visu mutē. Šis bija dziļu sēru laiks, it īpaši Sv. Stīvena klostera garīdzniekiem, bet Māte Gregorija juta, ka viņu pienākums arī ir pasargāt kopienu no tamlīdzīgām baumām. Nebija nekādas nozīmes meklēt sīkāku informāciju par visu, kas noticis, vai uzkurināt iespējamā skandāla liesmas. Tieši otrādi, viņām bija visdziļākais pamats gribēt, lai sātana čuksti apklust. Māte Gregorija runāja noteikti, stingri un ļoti iespaidīgi, bet, vaicāta par Gabrielas atrašanos, viņa nepateica neko vairāk par to, ko bija sacījusi māsai Annai. Gabriclai esot bijusi apendicīta lēkme, un pēc dažām dienām, tiklīdz veselības stāvoklis to atļaušot, viņa atgriezīšoties klosterī.

- Bet vai baumas ir patiesas, Māt? Vai tas, ko runā, ir patiesība? - Māsa Marija Mārgarita bija vecākā mūķene klosterī, un nekas viņu nekavēja iztaujāt mūķeni, kas pēc amata ieņēma augstāku posteni, bet kas bija daudz jaunāka. - Runā, ka viņa un tēvs Konorss esot mīlējuši viens otru. -Matē Gregorija klusībā pateicās Dievam par mazo neprecizitāti, kas noklusēja, ka Gabriela bija stāvoklī. - Vai tas ir iespējams? Vai viņš pats atņēma sev dzīvību? Novices šorīt par to vien runāja.

- Bet mēs nerunāsim, māsa Marija Mārgarita, - bargi noteica Māte Gregorija. - Tēva Konorsa nāve saistīta ar apstākļiem, kurus es nezinu, nedz arī gribu zināt, kā arī nevēlos, lai jūs par tiem turpmāk raizētos. Viņš atrodas Dieva rokās, kur mēs visas kādu dienu nonāksim. Mums jālūdz Dievs par viņa dvēseli, nevis jāmēģina noskaidrot, kā viņš tur nokļuvis. Lai ari kas būtu noticis starp viņu un māsu Bernadeti, es nešaubos, ka tas nav noticis ar ļaunu nolūku. Viņi abi bija jauni, inteliģenti un nevainīgi. Ja arī viņus kaut kas vilka vienu pie otra, esmu pārliecināta, ka ne viens, ne otrs to neapzinājās. Un es negribu vairs neko par to dzirdēt. Vai tas būtu skaidrs, māsas? Vai visām skaidrs? Baumošana izbeigta. Un, lai būtu droši, ka manas vēlmes un Svētā Stīvena klostera tēvu vēlmes šajā jautājumā tiek izpildītas, klosterī nākamajās septiņās dienās tiek izsludināta klusēšana. Kopš brīža, kad rit no rīta pieceļamies, nav pieļaujamas pilnīgi nekādas sarunas, ne vārds nav pārmijams mūsu starpā. Un, kad mēs sāksim atkal runāt, lai tie būtu godājami un svēti temati.

- Jā, Māt, - visas vienbalsīgi atbildēja, viņas apņēmīgo vārdu nomierinātas. Taču tas bija vairāk nekā tikai klostera priekšnieces rīkojums. Viņai bija pārāk smagi, klausoties, ko mūķenes runāja par Gabrielu. Māte Gregorija joprojām viņu pārāk mīlēja, lai dzirdētu Gabrielas vārdu saistībā ar skandālu, kas licis jaunajam garīdzniekam atņemt sev dzīvību. Viņa bija pateicīga, ka neviens nav atklājis, ka

Gabriela bijusi stāvoklī. Laimīgā kārtā garīdzniekiem, kas redzēja viņu sabrūkam, bija tikpat svarīgi noklusēt šo apstākli kā viņai. Tomēr pirms aiziešanas no Mātes Gregorijas kabineta tajā rītā viņi bija vienojušies par neizbēgamu lēmumu. Gabrielas steidzīgā aizvešana ar ātrās palīdzības mašīnu bija atstājusi uz visiem milzīgu iespaidu, un nebija jābrīnās, ka gandrīz neviens nebija redzējis, kas notika patiesībā. Pašlaik šķita, ka pietiek ar stāstu par steidzamu apendicīta operāciju, lai slēptu patiesību.

Māte Gregorija atlaida pārējās mūķenes un pēc viņu aiziešanas brīdi uzkavējās savā kabinetā, bet pēc tam devās uz baznīcu un, nometusies ceļos, lūdza Svētās Jaunavas palīdzību, pamazām ļaujot vaļu nevaldāmām asarām, kas aizturētas prasījās atbrīvoties kopš paša rīta. Māte Gregorija nespēja izturēt to, kas ar viņiem bija noticis, nespēja izturēt, ka jāzaudē Gabriela, nespēja izturēt to, kas var notikt ar Gabrielu cietsirdīgajā pasaulē, kura pret meiteni tik ļauni bija izturējusies jau agrāk un kurai viņa itin nemaz nebija sagatavota. Ja vien viņi būtu klausījuši saprāta balsij, ja vien viņi būtu apstājušies, pirms bija par vēlu... bet viņi abi bija tik jauni un tik nevainīgi... un tik maz apzinājās, kādu risku uzņemas. Nometusies ceļos, viņa lūdza par to bērnu, kāda Gabriela bija, ierodoties klosteri. Viņa lūdza arī par Džo Konorsa dvēseli, ļoti labi zinot, kādas ciešanas viņš droši vien pārdzīvojis naktī, kad atņēma sev dzīvību, un to, cik izmisusi šobrīd ir Gabriela, palikdama viena pati. Lūdzot par abiem, Māte Gregorija bija pārliecināta, ka viņiem nevar būt lielākas elles par šo.

14. nodaļa

IVļate Gregorija vairs neapciemoja Gabrielu slimnīcā, bet bieži zvanīja, lai apjautātos par viņas veselības stāvokli, un dzirdētais viņu iepriecināja. Gabriela beidzot bija atslēgta no sistēmas. Bija darīts viss iespējamais, lai neizraisītu nelabvēlīgu reakciju, un tagad viņas ķermenim ar laiku vajadzēja palīdzēt sev pašam. Taču Māte Gregorija ļoti labi zināja, ka miesa sadzīs ātrāk nekā sirds.

Viņa jutās pateicīga arī par to, ka ātrā palīdzība bija aizvedusi Gabrielu uz pilsētas, nevis Žēlsirdības slimnīcu. Ja viņu nogādātu tajā, apklusināt baumas būtu tikpat kā neiespējami. Ziņa par apendicīta operāciju iepriekšējā vakarā bija ātri izplatījusies, un tagad, kad bija izsludināta klusēšana, mūķenes vairs nespēja to apspriest. Taču Māte Gregorija zināja, ka viņai tik un tā vēl būs jārunā ar Gabrielu. Viņa bija vēlreiz tikusies ar Sv. Stīvena klostera garīdzniekiem, un nākamajā rītā pie viņas bija ieradies arhibīskaps. Viņi bija nonākuši pie smaga lēmuma, taču Māte Gregorija zināja, ka nav cita risinājuma. Pieņemt Gabrielu atkal viņu vidū nozīmētu iestādīt nāvīgi slimu sēklu svētajā dārzā. Vismaz tā viņai bija teikts.

Sākumā Māte Gregorija ar viņiem strīdējās, lūgdama pēc Gabrielas apžēlošanas, lai gan zināja, ka tad, ja Gabrie-las vietā būtu bijusi jebkura cita meitene, nevis bērns, kuru viņa mīlēja, viņa pati būtu nonākusi pie tā paša sprieduma. Bija skaidrs, ka Gabriela nav atbilstošā stāvokli, lai no jauna pievienotos ordenim, un varbūt nekad nebūs. Iespējams, kādu dienu kādā citā vietā, citā laikā, viņai sacīja... bet patlaban... Arhibīskaps Flērtijs bija nepielūdzams un no reiz pieņemtā lēmuma neatteicās. Mātei Gregorijai atlika vienīgi pavēstīt to Gabriclai.

Tās dienas rītā, kad Gabrielu izrakstīja no slimnīcas, Māte Gregorija aizsūtīja uz slimnīcu vienu no māsām, vēlreiz atgādinot viņai par klusēšanas zvērestu un aizliegumu sarunāties ar Gabrielu. Tiklīdz viņas atgriezīsies, Gabrielai bija jāierodas Mātes Gregorijas kabinetā. Klostera priekšniece nešaubījās, ka māsa paklausīs viņas pavēlēm.

Taču viņa nekādā ziņā nebija gaidījusi redzēt Gabrielu tādā izskatā. Gabriela bija tik bāla un pārbijusies, ka atgādināja rēgu. Viņa neveikli apsēdās uz cietā krēsla, uz kura bija sēdējusi tajā rītā, kad uzzināja, ka Džo Konorss pakāries savā istabā. Tajā rītā, kad viņa tik tikko bija nomirusi un joprojām vēlējās, kaut būtu pagalam. Viņas skatiens, kas tobrīd pievērsās Mātes Gregorijas sejai, šķita apdzisis un tukšs.

- Kā tu jūties, mans bērns? - Taču viņai nevajadzēja jautāt. Katram bija redzams, kā viņa jutās. Gabriela bija iekšēji mirusi, tāpat kā Džo Konorss un viņu bērns.

- Es jūtos labi, Māt. Piedod, ka sagādāju tev visas tās nepatikšanas.

Gabrielas balss skanēja vārgi, viņa izskatījās trausla, un melnā galvassega, ko viņa nēsāja pie kandidātes kleitas, padarīja viņas izskatu vēl grūtsirdīgāku. Taču nepatikšanas šķita nesamērojams vārds, lai aprakstītu divas zaudētas dzīvības un vienu palikušo, kas bija izpostīta.

- Es zinu, ka tu to nožēlo. - Māte Gregorija nešaubījās, ka Gabriela sevi nomoka, bet neviens viņai nevarēja palīdzēt. Viņai vajadzēja atrast sirdsmieru un beigu beigās piedošanu pašai. Klostera priekšniece zināja, ka tas nenāksies viegli, ja vien vispār ir iespējams.

- Es esmu pilnībā atbildīga par tēva Konorsa nāvi, Māt. Es to saprotu, - viņa sacīja, lūpām savelkoties un zodam nodrebot. Viņa ar grūtībām pabeidza teikumu. - Es cietīšu sodu par to visu atlikušo mūžu.

Uz mirkli Māte Gregorija nozuda un Gabriela ieraudzīja sievieti.

- Tev jāatceras viens, mans bērns. Viņa māte, kad viņš bija bērns, izdarīja to pašu. Tas bija ļoti slikti - ne vien Dieva acīs, bet arī pret tuviem cilvēkiem. Lai kāda būtu tava loma tajā, kas noticis, atceries, ka viņā pašā bija kaut kas tāds, daudz spēcīgāks par viņu, kas ļāva tā rīkoties. - Tādējādi Māte Gregorija, kā prata, atlaida Gabrielas grēkus, atgādinot, ka, iespējams, tēvu Konorsu līdz pašnāvībai novedis bērnībā pārdzīvotais. Mātes Gregorijas acīs tā bija ārkārtīga vājuma pazīme. -Tu esi ļoti stipra, - viņa sacīja, pati pūlēdamās saglabāt līdzsvaru, - un, lai ko tev dzīve nestu, lai kas tas būtu, atceries, ka tu esi spēkos vienlīdzīga. Dievs neuzliks tev vairāk, nekā tu spēj izturēt. Un, kad tev šķitīs, ka tu vairs nespēj, tev jāatceras, ka tu tiksi pāri. Tev to vajag zināt. - Tas bija sacīts no sirds, bet Gabriela to vairs nespēja izturēt. Visi viņai sacīja, cik viņa ir stipra. Šo zīmi parasti deva īsi pirms kārtējā trieciena.

- Es neesmu stipra, - Gabriela izdvesa aizlauztā čukstā. - Es neesmu. Kāpēc visi apgalvo, ka esmu?... Vai tiešām viņi nezina, ka neesmu? - To sakot, viņas acis pieplūda ar asarām.

-Tev ir vairāk spēka, nekā tu apzinies, un vēl jo vairāk drosmes. Kādu dienu tu to sapratīsi. Tie, kas tev darījuši pāri, ir vāji cilvēki. Tie ir nevarīgi cilvēki. - Ka Džo, viņas tēvs un māte. - Bet tu vari.

Gabriela negribēja to dzirdēt, viņa negribēja dzirdēt to, kas Mātei Gregorijai bija sakāms, turklāt gandrīz tikpat ļoti negribēja dzirdēt, kā klostera priekšniece negribēja teikt.

- Baidos, ka man tev ir sliktas ziņas. - Triecienam vajadzēja būt īsam, spēcīgam un cietsirdīgam, bet Mātei Gregorijai vairs nebija nekādas izvēles, un viņa nevarēja apšaubīt augstākās priekšniecības gudrību, lai arī kā apšaubītu viņu žēlsirdību. Viņai dzīvošana nozīmēja dzīvošanu paklausībā, un tagad viņa nevarēja lauzt dotos zvērestus pat Gabrielas dēļ. - Arhibīskaps ir izlēmis, ka tev mūs jāpamet. Lai ari kas notika starp tevi un... tēvu Konorsu... - Vecākā sieviete jutās tā, it kā cīnītos pēc elpas, zinot, ka tagad nedrīkst atkāpties, par spīti negaidītajai šausmu izteiksmei Gabrielas sejā. - Lai arī kas notika vai nenotika, mūri, kuru mēs ap tevi būvējām, ir radusies plaisa. Tas nekad nekļūs tāds kā agrāk, to nekad nebūs iespējams salabot. Plaisa kļūs tikai platāka. Iespējams, ka tas, ko tu izdarīji, tas, kas jums piederēja, ir zīme, ka tu šeit neiederies. Iespējams, ka mēs tevi piespiedām, iespējams, tu šeit paliki aiz bailēm, mans bērns...

- Nē, Māt, nē! - Gabriela steigšus viņu pārtrauca. - Man šeit patīk, vienmēr ir paticis. Es gribu šeit paliki! - Viņa satraukumā ierunājās skaļāk, viņa šobrīd cīnījās par savu dzīvi. Taču Māte Gregorija piespieda sevi saglabāt mieru un turpināt sarunu. Tagad vajadzēja nonākt līdz ceļa galam, un viņa gribēja to izdarīt ātri.

-Tu nevari šeit palikt, mans bērns. Svētā Mateja klostera durvis tev ir aizvērušās uz visiem laikiem. Taču ne mūsu sirdis, ne mūsu dvēseles. Es lūgšu par tevi līdz pat savai pēdējai stundai. Bet tagad tev jāiet. No šejienes tu iesi uz ģērbtuvi un pārģērbsies. Tev līdzi dos divas kleitas un apavus, kuri tev ir kājās. Arhibīskaps atļauj mums iedot tev simt dolāru. - Un, to sakot, Mātes Gregorijas balss bīstami iedrebējās, bet viņa saņēmās un turpināja, atceroties dienu, kad Gabriela šeit bija ieradusies un viņas acīs bija šausmu pilns skatiens. To pašu skatienu Māte Gregorija redzēja arī pašlaik, bet viņa vairs nespēja Gabrielai palīdzēt, vienīgi viņu mīlēt. - Un es tev dodu četrsimt dolāru no sevis. Tev jāsameklē vieta, kur dzīvot, un darbs. Tu vari daudz ko darīt. Dievs tev ir piešķīris saprātu un labu sirdi. Viņš tevi sargās. Bez tam tev ir ārkārtīgi liels talants uz rakstīšanu. Tev tas labi jāizmanto, un varbūt kādu dienu tu citiem sagādāsi lielu prieku. Taču tagad tev jābūt uzmanīgai. Pieņem prātīgus lēmumus, sargies no ļauniem ceļiem un zini, lai kur tu ietu, mans bērns, mūsu lūgšanas būs ar tevi. Tu rīkojies slikti, Gabriela, ļoti slikti, bet tu par to esi dārgi samaksājusi. Tagad tev ir jāpiedod sev, - viņa sacīja gandrīz čukstus, pastiepdama roku, lai pēdējo reizi pieskartos meitenei, kuru tik ļoti mīlēja. - Tev jāpiedod sev, mans bērns... kā es tev piedodu...

Nolaidusi galvu uz rakstāmgalda, Gabriela sāka izmisīgi raudāt, tverdamās pie vecās mūķenes rokas, nespēdama noticēt, ka viņai no tās jāšķiras. Šīs bija vienīgās īstās mājas, kādas viņa pazinusi, vienīgā īstā māte, kāda viņai bijusi, vienīgā vieta, kur viņa bija radusi drošību. Taču viņa bija tās nodevusi, viņa bija pilnībā zaudējusi uzticību, un tagad, kad ābols bija apēsts līdz serdei, čūska bija uzvarējusi un viņai nācās pamest Ēdenes dārzu.

- Es nevaru no jums šķirties... - Gabriela šņukstēja, lūgdamās pēc žēlastības.

- Tev jāšķiras. Mums vairs nav izvēles. Tas būs tikai taisnīgi pret citām. Pēc visa tā, kas noticis, tu vairs nevari dzīvot viņu vidū kā agrāk.

- Zvēru, ka es nemūžam viņām nestāstīšu.

- Bet viņas zina. Sava sirdī viņas visas zina, ka noticis kaut kas briesmīgs, lai arī kā mēs censtos viņas no tā pasargāt. Un, ja tu paliksi, tu nekad nejutīsies ka pirms tam, tu vienmēr jutīsi, ka esi viņas nodevusi, un kādu dienu tu ienīdīsi viņas un sevi par to.

- Es jau ienīstu sevi, - Gabriela sacīja, apslāpēdama elsas. Viņa bija nogalinājusi vienīgo vīrieti, kuru savā mūžā mīlējusi, un zaudējusi viņa bērnu. Tagad viņai vajadzēja zaudēt visu pārējo. Māte Gregorija spieda viņu aiziet, un visa zaudētā apziņa pildīja Gabrielu ar tik nevaldāmām šausmām, ka viņai gribējās, lai tās viņu nogalina. Taču visvairāk viņa baidījās no tā, ka tas nenotiks.

- Gabriela, - klusi sacīja Māte Gregorija, pieceldamās kājās, tāpat kā bija piecēlusies viņu pirmajā tikšanās reizē. Abām šī bija briesmīga diena, un viņa nolūkojās uz Gabrielu, kas acīm redzami drebēja. - Tagad tev jāiet. - Gabija nespēja izdvest ne vārda, kad Māte Gregorija sniedza viņai aploksni ar apsolīto naudu, kuras lielākā daļa bija noņemta no pašas niecīgā bankas konta, ko veidoja viņas brāļu un māsu sūtītās dāvanas. Līdz ar naudu viņa pasniedza Gabrielai plāno kladi, kurā meitene bija rakstījusi vēstules Džo. To zem Gabrielas spilvena bija atradusi jauna mūķene, taču, nojauzdama, kas tajā rakstīts, nebija lasījusi. Gabriela acumirklī pazina dienasgrāmatu un trīcošu roku paņēma to no Mātes Gregorijas.

Abas sievietes ilgi stāvēja, nolūkodamās viena otrā, bet tad, skaļi raudot, Gabriela metās pie Mātes Gregorijas, un vecā mūķene viņu apskāva - tāpat kā toreiz, kad māte bija viņu pametusi.

- Es tevi vienmēr mīlēšu, - viņa sacīja bērnam, kāda Gabriela reiz bija, un sievietei, par kādu viņa kļūs, kad nonāks dzīves nolikto kalnu otrā pusē. Māte Gregorija nešaubījās, ka viņa neskarta nonāks otrpus kalniem, bet viņa zināja, ka Gabrielai gaidāms ilgs ceļojums un ceļš nepavisam nebūs viegls.

- Es tevi tik ļoti mīlu... Es nespēju no tevis aiziet... -Gabriela atkal atgādināja bērnu, piekļaudamās vecajai mūķenei, sajuzdama gar vaigu berzējamies mūķenes ietērpa aso vilnas audumu un zinādama, ka viņas tērpu viņai drīz vien atņems.

- Es vienmēr būšu ar tevi. Es lūgšu par tevi Dievu. -Tad, neteikusi vairs ne vārda, viņa pieveda Gabrielu pie durvīm un, tās atvērusi, ar zīmēm lika ārpusē gaidošajai mūķenei aizvest viņu uz ģērbtuvi, kur viņa novilks savu klostera tērpu un saņems divas neglītas, slikti pieguļošas kleitas, ko atstājusi kāda cita, un nobružātu ceļasomu. Pārējās nepieciešamās lietas, lai arī kādas tās būtu, viņai vajadzēs iegādāties par līdzi iedoto naudu.

Gabriela nedrošām kājām spēra soli pāri slieksnim un, asarām straumēm plūstot pār vaigiem, pagriezās, lai vēl pēdējo reizi paskatītos uz Māti Gregoriju.

- Es tevi mīlu, - viņa klusi sacīja.

- Ej ar Dievu, - atteica Māte Gregorija un, lēni pagriezusies, atpakaļ neskatīdamās, iegāja savā kabinetā, klusi aizvērdama durvis. Gabriela neticīgi noskatījās viņai pakaļ. Bija tā, it kā viņa redzētu aizveramies durvis uz kāda sirdi, tikai otrpus durvīm vecā mūķene bija paslēpusi seju rokās un klusītēm raudāja. Taču Gabrielai to nebija lemts uzzināt.

Viņa klusējot sekoja mūķenei uz ģērbtuvi, jo abas joprojām saistīja Mātes Gregorijas uzliktais klusēšanas zvērests. Jaunā mūķene norādīja uz divām kleitām, kas bija atstātas Gabrielai, vienu neglītu poliestera apģērba gabalu ar tumši zilu ziedu rakstu, kas Gabrielai bija divus izmērus par lielu, it īpaši pēc aizvadītās nedēļas, un otru vēl neglītāku spīdīgi melnu kleitu ar traipiem priekšpusē, kas nebija izgājuši, lai cik bieži māsas to mazgātu. Taču tā Gabrielai derēja labāk nekā pirmā kleita, un drūmā krāsa atbilda viņas noskaņojumam. Būdama dziļās sērās pēc Džo, viņa nomainīja vienu melnu tērpu pret otru un lēnām noņēma mūķenes galvassegu, atcerēdamās, cik bieži to bija darījusi Džo dēļ, atstājot mašīnā, kad abi devās pastaigāties parkā vai uz Džo drauga dzīvokli. Lūk, cena, kas viņai tagad jāmaksā. Viņa bi ja zaudējusi mūķenes galvassegu un visu, ko tā viņai simbolizēja, uz mūžīgiem laikiem līdz ar cilvēkiem, kuri nāca tai līdzi.

Gabriela stāvēja iepretī mūķenei, kurai bija uzdots viņu pavadīt šķiršanās brīdī, un abu skatieni sastapušies ilgi nelaida viens otru vaļā. Neteikušas ne vārda, abas apskāvās, un asaras klusumā ritēja pār viņu vaigiem. Šī bija skumja diena viņām abām, un palicēja zināja, ka nekad nespēs nevienam pastāstīt, ko redzējusi, nedz arī izstāstīt bēdas, ko viņa tik skaidri bija saskatījusi Gabrielas sejā, viņai aizejot. Tā bija mācība viņām visām. Viņa tika iemesta pasaulē viena pati, bez nekā un bez neviena, kas palīdzētu.

Rūpīgi ielikusi naudu, dienasgrāmatu un zili puķaino kleitu kartona ceļasomā, Gabriela izgāja no ģērbtuves, sekojot sievietei, kura divpadsmit gadu bija viņas māsa, bet kuru pavisam drīz aizskalos viļņi, kas bija paņēmuši Gabrielu savā varā.

Viņas ātri, pārāk ātri nonāca līdz ārdurvīm vestibilā. Gabriela vēl mirkli kavējās pie durvīm, bet tad pavecā mūķene, kas klosteri ielaida un izlaida no tā cilvēkus, pagājās uz priekšu un ļoti lēni atvēra durvis. Vienu garu, klusuma pilnu brīdi viņas stāvēja pie durvīm visas trīs. Tad vecā mūķene pamāja uz durvju pusi un Gabija spēra drebošu soli pāri slieksnim. Tas nemaz nelīdzinājās tām dienām, kad viņa bija steigusies uz satikšanos ar Džo, izlikdamās, ka pilda citu mūķeņu uzdevumus. Šis bija viens vienīgs solis tumsā. Izgājusi uz saules pielijušās ielas, Gabriela pagriezās un palūkojās atpakaļ, un, skatieniem sastopoties, vecā mūķene aizvēra durvis. Gabriela bija zudusi viņām uz visiem laikiem.

15. nodaļa

G abricla stāvēja aiz klostera durvīm, nekustīgi raudzīdamās tajās, šķiet, veselu mūžību. Viņai nebija ne jausmas, uz kurieni iet un ko tagad darīt. Viņa spēja domāt vienīgi par to, ko pēdējās četrās dienās bija zaudējusi, vīrieti, dzīvi un bērnu. Zaudējuma apjomi bija tik milzīgi, ka viņai reiba galva.

Tomēr pēc brīža Gabriela pacēla ceļasomu un lēnām devās projām. Viņa zināja, ka kaut kur jāiet, jāatrod istaba un darbs, bet nespēja iedomāties, kurp iet un kā to izdarīt. Noraugoties garāmbraucošajos autobusos, viņa piepeši atcerējās dažas meitenes, ar kurām kopā bija mācījusies Kolumbijas universitātē. Dažas dzīvoja pansijās un nelielās viesnīciņās. Gabriela mēģināja atcerēties, kur tās atrodas. Lielākā daļa atradās Augšējā Vestsaidā, bet viņa nekad nebija tam pievērsusi īpašu uzmanību.

Iekāpjot autobusā un bez noteikta mērķa dodoties centra virzienā, Gabriela joprojām jutās kā pamirusi. Vienu īsu brīdi viņai ienāca prātā traka doma mēģināt Bostonā sameklēt tēvu. Astoņdesmit sestās un Trešās ielas krustojumā izkāpusi no autobusa, viņa iegāja telefona būdiņā un piezvanīja Bostonas informācijas birojam. Viņu sarakstos Džons

Harisons nebija minēts, un Gabriela nezināja, nedz kur tēvs strādā, nedz to, vai viņš vispār vēl ir starp dzīvajiem un vai vēlas ar meitu runāt. Kopš Gabriela pēdējo reizi viņu redzēja, bija pagājis trīspadsmit gadu. Viņai bija divdesmit divi gadi, bet viņa izgāja dzīvē kā mazs bērns. Iznākot no telefona būdiņas blakus kafejnīcai, Gabrielai piepeši strauji sareiba galva, un viņa atcerējās, ka nav kopš brokastīm neko ēdusi. Taču viņa nejuta izsalkumu.

Garām steidzās cilvēki, un mātes ratiņos stūma mazuļus. Šķita, ka visiem ir kāds noteikts mērķis un Gabriela ir vienīgā, kurai nav ne mērķa, ne virziena. Viņa jutās kā klints upē, kam apkārt plūst straumes un viss, ko tās nes sev līdzi. Beigu beigās viņa iegāja kafejnīcā iedzert tasi tējas, un, sēžot tur un raugoties savā tasītē, Gabriela spēja domāt vienīgi par to, ko viņai bija teikusi Māte Gregorija. Gabriela prātoja, kāpēc visi sacīja, ka viņa ir stipra. Tagad viņa zināja, ka tas ir nāves spriedums, zīme, ka cilvēki, ko viņa mīlēja, grasās viņu pamest. Viņu gatavoja būt stiprai, jo bez sev tuvajiem cilvēkiem viņai tādai vajadzēs but.

Beigusi dzert tēju, Gabriela pacēla atstatu laikrakstu. Viņai vajadzēja sameklēt vietu, kur apmesties. Pārlaižot skatienu viesnīciņu un pansiju sarakstam, viņa ievēroja, ka netālu, Astoņdesmit astotajā ielā īstriveras tuvumā, atrodas kāda pansija. Gabriela nepazina apkārtni, bet tas varēja kļūt par sākumu, kaut arī, būdama bez darba, viņa pat nebija pārliecināta, vai var atļauties īrēt istabu pansijā.

Samaksājusi par tēju, Gabriela lēnām atgriezās uz saules pielietās ielas. Viņa vēl aizvien jutās iekšēji mirusi, un tēja bija tikai mazliet viņu sasildījusi. Zaudējusi tik daudz asiņu, viņa dienām ilgi bija salusi, un pat karstais dzēriens necik daudz nespēja palīdzēt. Gabriela joprojām bija bezgala bāla, un viss augums šķita smeldzam, kad viņa sāka mērot garos kvartālus Istriveras virzienā, prātojot, cik daudz varētu izmaksāt istaba. Viņa zināja, ka par pieciem simtiem dolāru ilgi nespēs izdzīvot, viņai vismaz šķita, ka nespēs. Viņai nekad nebija nācies rūpēties pašai par savām vajadzībām. Gabriela nezināja, cik maksā pārtika, restorāni, istabas vai apģērbs, neko viņa nezināja. Viņai nebija ne jausmas, ko varētu darīt vai kā rīkoties ar savu naudu, bet Gabriela jutās pateicīga par naudu, ko Māte Gregorija bija viņai iedevusi. Viņa zināja, ka bez tās viņas stāvoklis būtu vēl daudz bezcerīgāks.

Pirmo reizi, nepamanījusi niecīgo izkārtni, viņa pagāja garām. Pansija atradās vecā smilšakmens celtnē ar aplupu-šu fasādi, un izkārtne nebija nekas vairāk par zīmīti IZĪRĒ ISTABAS putekļu klātā logā. Vieta neizskatījās pārāk viesmīlīga. Kad Gabriela iegāja apakšstāva priekštelpā, tā bija tīra, bet noplukusi un oda pēc virtuves. Nekas nevarēja vairāk neatbilst askētiskajai, nevainojamajai Sv. Mateja klostera kārtībai.

- Kas tur ir? - Izdzirdējusi Gabrielas soļus, no tumšā gaiteņa pabāza galvu sieviete, izsakot vārdus ar manāmu akcentu. Viņa pa logu bija redzējusi Gabrielu ienākam un nesaprata, ko tā vēlas. - Ko tu gribi?

- Es... ē... vai jūs izīrējat istabas? Es redzēju zīmīti... un sludinājumu avīzē.

- Tā varētu būt.

Gabriela pazina čehu vai poļu akcentu. Viņa joprojām atcerējās akcentus, ar kādiem bija runājuši vecāku viesi, lai gan šī sieviete bija pavisam citāda. Viņa nopētīja Gabrielu. Viņa negribēja ielaist nekādus narkomānus vai prostitūtas, turklāt Gabriela izskatījās jaunāka par saviem gadiem. Sieviete negribēja pieņemt arī nekādus bēguļojošus pusaudžus un nevēlējās nepatikšanas ar policiju. Viņai piederēja cienījama māja, un daudz labāk viņai patika sirmgalvji. Tie saņēma savus sociālās nodrošināšanas čekus un kārtīgi maksāja īri, turklāt netrokšņoja un nesagādāja daudz rūpju, ja nu vienīgi tad, kad saslima vai nomira. Viņa arī negribēja, lai īrnieki savās istabās gatavotu ēdienu, bet jauni cilvēki vienmēr darīja to, kas nebija atļauts. Smēķēja, ēda, dzēra, gatavoja ēdienu savās istabās un jebkurā diennakts stundā veda uz šejieni cilvēkus un sacēla pārāk lielu troksni. Viņi nekad neievēroja noteikumus un nestrādāja kārtīgu darbu, bet mājas īpašniece nevēlējās nekādas galvassāpes.

- Vai tev ir darbs? - pansijas saimniece bažīgi noprasīja. Bez darba Gabriela nevarēja maksāt īri, un tas būtu nepatīkami.

- Nē... vēl ne... - Gabriela atvainojoties sacīja. - Es meklēju darbu. - Viņa negribēja melot un izlikties, ka jau strādā.

- Nu labi, kad sameklēsi, nāc atpakaļ. - Šī nebija bagāta meitene ar kontu bankā vai vecākiem Parka avēnijā, kuri maksātu viņas īri. Taču, no otras puses, ja viņa tāda būtu, viņa šeit neatrastos. - No kurienes tu esi? - Gabriela redzēja, ka saimniece uzlūko viņu ar aizdomām, bet nespēja par to turēt ļaunu prātu.

Gabriela mirkli šaubījās, prātodama, kā lai paskaidro, ka viņai nav darba un nav arī, kur dzīvot. Gabriela pati saprata, ka tas izklausās tā, it kā viņa tikko būtu iznākusi no cietuma, un redzēja, ka viņa neatstāj uz saimnieci labu iespaidu. Neglītā, melnā kleita ar traipiem priekšpusē nekādā ziņā neuzlaboja viņas tēlu.

- Es esmu no Bostonas, - viņa ierunājās, domājot par tēvu, kuru nebija spējusi atrast. - Es tikko šeit ierados.

Sieviete pamāja. Stāsts izklausījās ticams.

- Kādu darbu tu proti?

- Kādu vien varēšu atrast, - Gabriela vaļsirdīgi atzinās.

- Rīt sākšu meklēt.

- Otrajā avēnijā ir daudzi restorāni, tāpat Astoņdesmit sestajā ielā. Tur visi pieder vāciešiem. Varbūt tu kaut ko varēsi sameklēt. - Sievietei viņas bija žēl. Gabriela izskatījās nogurusi un bāla, un saimniece nodomāja, ka viņa nav īsti vesela. Taču narkomāni viņa neatgādināja. Viņa šķita ļoti tīra un ļoti kārtīga. Visbeidzot Boslickas kundze atmaiga.

- Ja gribi paskatīties, man ir istabiņa augšstāvā. Nekas elegants. Vannasistaba uz trijām.

- Cik tā maksā? - Gabriela bažījās, domājot^par saviem trūcīgajiem naudas līdzekļiem.

- Trīssimt mēnesī - bez ēšanas. Un istabā nedrīkst gatavot. Nekādas karstās maltītes, nekādas gāzes plītiņas, nekādu kastroļu! Vakariņot jāiet ārpus mājas vai mājās sendvičs vai kāda pica.

Nelikās, ka tas varētu būt šķērslis. Gabriela izskatījās tā, it kā savā mūžā nemaz nebūtu ēdusi. Viņa bija vāja kā sētas miets, un acis kalsnajā sejā šķita tik milzīgas, ka saimniece nodomāja, vai tik viņa nebadojas.

- Vai gribi to apskatīt?

- Paldies, labprāt. - Viņa bija ārkārtīgi pieklājīga, ar labām manierēm, un Boslickas kundzei tas patika. Viņa nevēlējās savā mājā bezkaunīgus jauniešus. Istabas viņa izīrēja divdesmit gadu, kopš vīra nāves, un šajā laikā viņa nekad nebija pieņēmusi arī nevienu hipiju.

Gabriela sekoja saimniecei augšstāvā, un Boslickas kundze apvaicājās, vai viņai patīkot kaķi. Viņas saimniecībā bija pavisam deviņi kaķi, un tā radās izskaidrojums smakai apakšstāva priekštelpā, bet Gabriela nomierināja veco kundzi, sakot, ka viņai kaķi patīk. Viens reizēm mēdza sēdēt blakus Gabrielai Sv. Mateja klostera dārzā, kamēr viņa strādāja. Ap to laiku, kad abas nonāca augšstāvā, patuklā Boslic-kas kundze bija aizelsusies, taču Gabriela bija tā, kura izskatījās, ka tūdaļ pakritīs. Istaba atradās ceturtajā stāvā, un viņai vēl nebija tik daudz spēka. Ārsts bija īpaši piekodinājis izvairīties no kāpnēm, lielas fiziskas piepūles un smagumu nešanas, citādi varot sākties atkal asiņošana, bet Gabriela pēc visa tā, ko bija pārcietusi, nevarēja atļauties zaudēt vairāk nevienu asins lāsi.

- Vai tev kaut kas kaiš? - Boslickas kundze redzēja, ka Gabriela kļuvusi vēl bālāka nekā apakšstāvā, viņa šķita gandrīz caurspīdīgi zaļa un kustējās ļoti piesardzīgi.

- Es biju saslimusi, - Gabriela izvairīgi paskaidroja, un vecā sieviete puķainajā mājastērpā pamāja. Viņai kājās bija istabas kurpes bez kapes un mati akurāti saņemti mezgliņā. Ap viņu vēdīja savāds mājīgums un omulība kā ap vecmāmiņu.

- Mūsdienās jāpiesargājas no gripas. Nepaspēj ne acu pamirkšķināt, kad tā jau pārgājusi plaušu karsonī. Tu klepo? -Viņa negribēja arī īrniekus ar tuberkulozi.

- Nē, tagad esmu vesela, - Gabriela apliecināja, un Boslickas kundze atvēra durvis uz piedāvāto istabu. Mazajā, drūmajā istabiņā tik tikko pietika vietas šaurai vienguļamai gultai, cietam krēslam un tualetes galdiņam ar tamborētu sedziņu. Saimniece to gadiem ilgi bija izīrējusi kādai vecai sievietei no Varšavas, bet tā pagājušā gada vasarā bija nomirusi, un kopš tā laika viņai nebija izdevies atrast jaunu īrnieku. Pat viņa zināja, ka trīssimt dolāru mēnesī bija pārāk daudz par to prasīts. Aizkari bija izbalējuši, veci un vietām kožu izēsti, bet paklājs izdilis. Saimniece ievēroja Gabrielas sejas izteiksmi. Gabriela bija pieradusi pie spartiskajām cellēm Sv. Mateja klosteri, bet pat tās nebija tik nomācošas. Pirmo reizi Boslickas kundze izskatījās mazliet nobažījusies.

V

- Es tev varētu to atdot par divsimt piecdesmit, - viņa sacīja, lepna par savu dāsnumu. Viņa gribēja istabu izīrēt, viņai vajadzēja naudu.

- Es to ņemu, - Gabriela atteica bez vilcināšanās. Mi-teklis bija padrūms, bet viņai nebija, kur iet, un viņa baidījās to zaudēt. Turklāt gājiens pa kāpnēm viņu tik ļoti bija nogurdinājis, ka gribējās vienkārši uz mirkli atlaisties gultā. Viņai bija vajadzīga vieta, kur pārlaist nakti, taču, iedomājoties, ka šīs būs viņas jaunās mājas, Gabriela gandrīz apraudājās, atdodama sievietei pusi Mātes Gregorijas naudas.

- Es tev iedošu palagus un dvieļus. Veļu mazgāsi pati. Tepat netālu ir veļas mazgātava un daudz restorānu. Vairums cilvēku ēd kafejnīcā uz stūra. - Gabriela atcerējās, ka bija pagājusi tam garām, un cerēja, ka tas nav pārāk dārgs. Viņai bija palikuši vairs tikai divi simti piecdesmit dolāru, bet vismaz vienu mēnesi bija nodrošināts jumts virs galvas.

Viņas pagājās uz priekšu pa gaiteni, un Boslickas kundze parādīja Gabrielai mazu vannasistabu. Tajā bija vanna ar dušu un sārti plastmasas dušas aizkari, mazītiņa izlietnīte, tualete un uz naglas karājās spogulis. Vannasistaba nebija glīta, bet tajā bija viss Gabrielai nepieciešamais.

- Atstāj visu kārtībā. Es šeit tīru vienreiz nedēļā, pārējā laikā jums par tīrību jārūpējas pašām. Lejā ir dzīvojamā istaba. Tu vari tur sēdēt jebkurā laikā. Istabā ir televizors, - un tad viņa mazliet dižmanīgi pasmaidīja, - un klavieres. Vai proti spēlēt?

- Diemžēl ne, - Gabriela atvainojās. Viņa atcerējās, ka māte bija spēlējusi klavieres, bet vecāki nekad nebija šķieduši naudu viņas klavierstundām, un klosterī viņa bija darījusi ko citu, piemēram, strādājusi dārzā. Gabrielai nebija talanta uz mūziku, un dažas mūķenes bija izzobojušas viņu par dziedāšanu. Gabrielai patika dziedāt, bet viņa to darīja pārāk skaļi un mazliet nepareizi.

- Tagad sameklē sev darbu, lai vari šeit palikt. Tu esi jauka meitene, un tu man patīc, - sirsnīgi noteica Boslickas kundze. Viņa bija nospriedusi, ka Gabriela galu galā ir itin patīkama. Viņai bija labas manieres, viņa bija ļoti pieklājīga, un neizskatījās, ka viņa grasās sagādāt daudz nepatikšanu. - Tomēr tev par sevi jāparūpējas. Izskatās, ka esi bijusi slima. Tev kārtīgi jāēd un jākļūst veselai. - To teikusi, viņa devās lejup pa kāpnēm, apsolīdama vēlāk atnest dvieļus, bet Gabriela sacīja, ka pati noiešot pēc tiem lejā, lai viņu neapgrūtinātu un aiztaupītu kāpienu ceturtajā stāvā. Boslickas kundze pamājusi nozuda, vēl aizvien neizlaizdama no rokām Gabrielas naudu.

Gabriela iegāja atpakaļ istabiņā un pārlaida tai skatienu. Apsēdusies uz neērtā krēsla, viņa prātoja, ko varētu izdarīt, lai telpa izskatītos piemīlīgāka. Nopelnījusi mazliet naudas, viņa varētu šo to nopirkt, bet ne jau pašlaik. Jauns gultas pārklājs, dažas ilustrācijas pie sienām, svaigi ziedi darītu brīnumus.

Klusi nopūtusies, Gabriela ielika skapī ceļasomu un iekāra tajā otru kleitu. Somā bija vēl kaut kas, viņas dienasgrāmata, kas bija veltīta Džo. Viņa atstāja to turpat, neuzmetusi tai pat skatienu. Vēl jo vairāk skumdināja apziņa, ka viņš to nemaz nebija redzējis. Visbeidzot, nespēdama atturēties, Gabriela izņēma dienasgrāmatu no somas un, apsēdusies uz gultas, atvēra. Klade glabāja piezīmes par abu tikšanos un viņas mīlestību pret Džo. Tajā pulsēja pirmās mīlestības satraukums un pāri plūstošas šausmas par pirmajām slepenajām tikšanās reizēm... bet tālākajās lappusēs -kaislība, ko viņa bija atradusi Džo rokās svešajā dzīvoklī. Viss bija šeit, no sākuma līdz pašām beigām, domas par gaidāmo kopējo dzīvi, bet pēdējās lappuses stāstīja par cerībām, ko Gabriela saistīja ar bērnu. Kad viņa lasīja pēdējo ierakstu, no dienasgrāmatas izkrita vēstule. Gabriela saprata, ka nav to vēl redzējusi. Uz aploksnes nepazīstamā rokrakstā bija rakstīts: “Māsai Bemadetei.” Gabriela satrūkusies atskārta, ka tas ir Džo rokraksts, un, atverot vēstuli, viņai drebēja rokas. Tikai pēc mirkļa viņa saprata, kas tā par vēstuli. Tā bija pirmsnāves zīmīte, pēdējais, ko Džo viņai rakstījis, pirms gāja bojā pats no savas rokas. Tēvs O’Braiens bija atstājis vēstuli Mātei Gregorijai, un viņa pirms dienasgrāmatas atdošanas Gabrielai bija slepeni ielikusi tajā vēstuli. Taču Māte Gregorija nebija Gabiju brīdinājusi, ka tā tur atrodas, un tagad viņa pieskārās vēstulei ar asarām acīs un sāka to lasīt. Šķita tik savādi, ka Džo tikai pirms dažām dienām bija skāris šo papīru, ka viņš turējis to savā rokā, ka šī vēstule ir vie^ nīgais, kas Gabrielai no viņa palicis. Tikai šie vārdi, kas bija rūpīgi uzrakstīti uz divām balta papīra lapām.

“Gabij,” viņš iesāka. Māsa Bernadete uz aploksnes bija minēta tikai tādēļ, lai vēstule varētu viņu atrast un pilnīgi atklāt visus viņu noslēpumus. Ja nebūtu šīs vēstules, neviens varbūt neko nebūtu uzzinājis un Gabriela, iespējams, vēl aizvien atrastos Sv. Mateja klosterī. Taču, kas padarīts - padarīts, un vairs neatlika nekas cits kā vien ar to dzīvot. Viņa vairs nevarēja atgriezties.

“Es nezinu, ko sacīt un ar ko sākt. Tu esi daudz, daudz labāka, brīnišķīgāka un stiprāka nekā es. Visu mūžu esmu zinājis, cik vājš es esmu, kādi ir mani trūkumi, cik daudziem cilvēkiem esmu sagādājis vilšanos... saviem vecākiem, kad nomira Džimijs, jo nespēju viņu glābt.” Kaut arī brālis bija divus gadus vecāks un daudz spēcīgāks, jaunākais vainoja sevi, ka nav spējis paveikt brīnumaino varoņdarbu, bet iespējams, ka vecāki viņu klusībā bija vainojuši, un, ja tā bija patiesība, tad Gabriela viņus par to ienīda. “Esmu sagādājis vilšanos visiem cilvēkiem, kuri mani pazina, mīlēja un uz mani paļāvās. Tieši tāpēc es kļuvu par priesteri. Ja vien es tik ļoti nebūtu pievīlis viņu cerības.” Džo atkal runāja par saviem vecākiem, un, pazīstot viņu tik labi, kā Gabriela pazina, viņa to saprata. Lasot Džo vēstuli, pārņēma tāda pati sajūta, kā viņā klausoties, un Gabrielai iesāpējās sirds. Viņai gribējās pateikt, cik ļoti viņš maldās, pārliecināt viņu, lai neaiziet... Ja viņa tonakt būtu bijusi blakus... ja viņš būtu pastāstījis savas domas, kad viņi pēdējo reizi tikās...

“Ja vien es nebūtu tik ļoti pievīlis vecāku cerības,” Džo turpināja, “un būtu ieņēmis svarīgāku vietu viņu dzīvē, mana māte neizdarītu to, ko viņa izdarīja, kad nomira tēvs. Viņa būtu zinājusi, ka es būšu blakus, lai viņai palīdzētu. Taču viņa to nezināja. Viņa labāk izvēlējās nāvi nekā dzīvi bez viņa.

Taču, kad es nonācu Sv. Marka patversmē, man dāvāja visu to, kā man pietrūka, mīlestību, iespējas un sapratni, kas man bija nepieciešamas. Viņi man tik ļoti ticēja, ka piedeva itin visu, un es zinu, cik ļoti viņi mani mīlēja, tieši tāpat kā tagad zinu, cik ļoti es mīlu Tevi un Tu mani. Šīs ir vienīgās lietas manā dzīvē, ko es skaidri zinu, laime, pie kuras turos pat šobrīd, manās vistumšākajās stundās.

Es kļuvu par priesteri viņu dēļ, Sv. Marka brāļu dēļ, jo zināju, ka tas ir lielākais prieks, ko spēju viņiem dāvāt. Tas bija vienīgais, ko viņi no manis gribēja sagaidīt, un es viņiem dāvāju visu savu sirdi un savu dzīvi. Es domāju, ka tad, ja pārmaiņas pēc izdarīšu kaut ko labu, es būšu izpircis savu vainu par māti un Džimiju un varbūt Dievs man piedos.

Ilgu laiku man tas sagādāja prieku. Es esmu bijis laimīgs savā vietā, Gabija. Es jutos labi, pildot savu pienākumu. Man patika doma, ka esmu atdevis savu dzīvi citiem... līdz satiku Tevi un sapratu, cik ļoti gribu atgūt savu dzīvi. Pirms sastapu Tevi, es nepazinu ne īstu laimi, ne īstu mīlestību, nezināju, kāda var būt dzīve. Kopš pirmā mūsu sastapšanās brīža spēju domāt vienīgi par to, kā kļūt par Tavu vīru un Tavu mīļāko. Es vēlējos vienīgi būt kopā ar Tevi, dāvāt Tev visu, kas man pieder, sevi pašu, savu dzīvi, savu dvēseli. Taču mana dvēsele un mana dzīve vairs nepiederēja man, lai Tev tās dāvātu.

Esmu mēģinājis visādi iedomāties, kā es varētu būt kopā ar Tevi, dzīvot ar Tevi, apprecēties ar Tevi, būt tas, ko Tu savā dzīvē esi pelnījusi. Taču es zināju, ka, to darot, sagādāšu Tev vienīgi vilšanos. Es nezinu, kā Tev dāvāt visu, ko Tu esi pelnījusi, turklāt esmu devis solījumu, ko nevaru ņemt atpakaļ. Es nevaru vairs paņemt atpakaļ savu dzīvi no Dieva tāpēc, ka esmu atradis kādu, ko mīlu vairāk vai ar ko vēlos vairāk būt kopā nekā kalpot Viņam. Es nevaru tā izturēties pret Sv. Marka brāļiem vai saviem kolēģiem šeit, Sv. Stīvena klosterī. Es iemainīju savu dzīvi pret Džimija un mammas dzīvi par to, ka nepiepildīju viņu cerības, un, ja tagad ņemtu to atpakaļ, es pieviltu tikai Tavas un savas cerības, un to cilvēku cerības, kam jau esmu atdevis savu dvēseli. Tev vienmēr piederēs mana sirds, es vienmēr Tevi mīlēšu, vienmēr būšu ar Tevi kopā. Es nespētu izturēt, ja man būtu jādzīvo bez Tevis, tāpat kā nespētu izturēt, atkal sagādājot viņiem visiem vilšanos. Es nevaru viņus tagad pamest un pierādīt, cik nevērtīgs esmu. Ja es to darītu, mēs nekad nedzīvotu pienācīgu dzīvi. Es zinu, lai ko man tas maksātu, man jāpaliek šeit. Darījums ir sen noslēgts, un tas, ko Tev solīju, man nepiederēja. Taču ar katru dziļāko sirds un dvēseles stīgu es tagad zinu arī to, ka nespētu dzīvot bez Tevis. Es nespēju izturēt šeit ne dienu, zinot, ka Tu esi tuvumā, bet es nevaru būt kopā ar Tevi. Gabija, es nespēju bez Tevis dzīvot.

Tagad es aizeju pie Džimija un mammas. Ir jau laiks. Šeit esmu paveicis visu, ko varēju. Esmu nesis mazliet labuma cilvēkiem savos kalpošanas gados. Taču - kā lai tagad skatos viņiem acīs, zinot, cik maz man rūp viņi un cik ļoti es mīlu Tevi? Es varu būt vienīgi kopā ar Tevi - vai vispār nekur. Es nespēju izpildīt nedz Tev, nedz viņiem dotos solījumus. Es nevaru aiziet no šejienes un neaiziet no Tevis. Paša nevarība mani plosa gabalos, bet, būdams tik slikts, kā es varu būt pienācīgs tēvs mūsu bērnam?

“Gabija, tu esi ļoti stipra...” Atkal jau šie nīstamie vārdi, viņa saviebās caur asarām, tos lasot. “Tu esi daudz stiprāka par mani. Tu būsi brīnišķīga māte mūsu bērnam. Savukārt es daudz laimīgāks būšu, vērojot jūs no debesīm, ja vien kādreiz turp nokļūšu. Kādu dienu pastāsti mūsu mazulim, cik ļoti es viņu mīlēju un cik ļoti es mīlēju Tevi, ka es biju kārtīgs cilvēks, ka es mēģināju... un, ak Dievs, Gabija, pasaki viņam, cik ļoti es mīlēju Tevi. Lūdzu, vienmēr to atceries, lūdzu, piedod man to, ko esmu izdarījis, un to, ko šobrīd grasos darīt. Lai Dievs jūs abus sargā... aizlūdz par mani, Gabija... es Tevi mīlu... lai Dievs man piedod...” Šķita, ka šajā vietā burti sāk slīdēt projām no lapas, un viņš to parakstīja vienkārši “Džo”. Gabriela sēdēja un, klusi šņukstot, ilgi skatījās uz vēstuli. Tagad viņai viss bija tik skaidrs, viss nostājās savās vietās. Džo domāja, ka visiem sagādājis vilšanos, domāja, ka viņa ir stipra, bet tikai tāpēc, ka pats pārāk baidījās izdarīt to, ko gribēja. Džo bija vairāk nobijies nekā viņa. Bet bērna, par kuru viņš runāja, jau vairs nebija. Ja vien viņam būtu pieticis drosmes pamest klosteri, ja vien viņi būtu mēģinājuši uzsākt kopīgu dzīvi, viņa būtu varējusi parādīt, cik ļoti Džo maldās, ka viņš nevienam nav sagādājis vilšanos - līdz Šim brīdim... kad viņš licis vilties visiem un pametis viņu, stāstot, cik viņa stipra. Daudzējādā ziņā Džo

Gabrielai atgādināja tēvu, un tagad Džo bija viņu pametis -pavisam vienu, atstājot tikai šo vēstuli. Gabrielai gribējās kliegt, to lasot, bet viņa tikai raudāja. Viņa ilgi sēdēja gultā, pārlasot to vairākkārt. Tajā bija viss, viss viņa izmisums, visas Džo bailes, visa vainas apziņa, ko viņš juta par lietām, par kurām nemūžam nav bijis atbildīgs, kā brāļa nāve un mātes pašnāvība.

Kurš bija atbildīgs tagad? Kurš bija vainīgs? Gabriela zināja, ka vainīga ir vienīgi viņa pati, jo bija aizvedusi Džo līdz vietai, kur viņš nespēja pastāvēt, viņa bija novedusi Džo līdz kārtējai neveiksmei. Viņa to bija izdarījusi, viņu mīlot. Viņa bija novedusi Džo līdz klints malai, no kuras viņš nebija zinājis, kā izvairīties, tāpēc no tās nolēcis bezdibenī, Gabrielu ņemot sev līdzi. Taču atšķirībā no Džo viņa bija izdzīvojusi. Tagad Džo viņu bija nosodījis uz šo te, uz istabu pansijā tālu no jebkāda mierinājuma, tālu no visa pazīstamā. Džo bija atstājis viņu pavisam vienu, vienu ar atmiņām un vēstuli, kurā bija rakstīts, cik viņa ir stipra un cik stiprai viņai tagad jābūt, jo viņš bija izvēlējies vājumu. Lasot vēstuli desmito reizi, Gabriela piepeši sadusmojās uz Džo par to, ko viņš nebija uzdrīkstējies, nebija pamēģinājis, kas viņam nebija pietiekami svarīgi, lai tādēļ izdzīvotu. Viņš bija aizbēdzis, lai būtu kopā ar māti un Džimiju. Viņš bija izdarījis to pašu, ko viņa māte. Viņš labāk bija izvēlējies mirt nekā cīnīties un izmantot iespēju, ka šoreiz viņi varētu uzvarēt, ka tas var būt pareizi un ka viņi pat var būt laimīgi. Gabrielai viņš nebija atstājis nekādas izvēles iespējas. Viņš bija izvēlējies vienīgo izeju, kādu saskatīja, un atstājis Gabiju cīnīties pašai par sevi bez viņa palīdzības. Gabrielai gribējās viņam uzkliegt, uzbrēkt, sapurināt viņu... ja vien viņa būtu zinājusi, par ko viņš domā. Viņa būtu varējusi runāt, strīdēties, pat pamest Džo, ja vien viņš tāpēc paliktu dzīvs. Taču viņš neko no saviem pārdzīvojumiem nebija uzticējis. Viņš bija gluži vienkārši aizgājis - virves galā, tumšā istabā.

Tā bija gļēvuļa izeja no situācijas, un daļa Gabrielas būtības viņu par to ienīda, taču viņa zināja, ka otra daļa viņu vienmēr mīlēs. Tumsai iestājoties, vēlu pēc vakariņu laika sēžot un raugoties pa logu, Gabriela atcerējās Mātes Gre-gorijas vārdus, kuri atgādināja, ka Džo māte bija izdarījusi to pašu, ka viņā pašā bijusi kāda liktenīga īpašība, ar kuru Gabrielai nav nekāda sakara. Taču, pat zinot to, viņa jutās neizturami vainīga. Dziļi sirdī Gabriela zināja, ka ir atbildīga par to, kas bija noticis, tāpat kā Džo jutās atbildīgs par Džimiju. Tumsā guļot gultā un domājot par viņu, Gabriela zināja, ka, par spīti savai mīlestībai, viņa bija nogalinājusi Džo. Viņa par to bija samaksājusi augstu cenu, taču pati pavisam skaidri zināja - lai arī kas turpmāk notiktu, Dievs nemūžam viņai to nepiedos.

16. nodaļa

Sameklējusi istabu pie Bosliekas kundzes, Gabriela visu nedēļu virināja iespējamo darba devēju durvis. Viņa meklēja darbu, kur vien varēja iedomāties to meklēt. Viņa izmēģināja lielveikalus, viesnīcas, kafejnīcas, restorānus, pat iegriezās mazajā, netīrajā krodziņā iepretī savai pašreizējai mājvietai. Taču neviens negribēja Gabrielu pieņemt, kaut arī viņai bija Kolumbijas universitātes diploms, pieredze dārzkopībā, labas manieres un rakstītājas talants. Visos restorānos, viņu noraidot, sacīja, ka Gabriela nekad neesot apkalpojusi klientus pie galdiņiem. Savukārt lielveikalos un citās tirdzniecības vietās atteica, ka viņai neesot pārdevējas pieredzes.

Meklējot darbu, viņa nostaigāja milzīgus attālumus, un atlika vienīgi cerēt, ka nesāksies atkal asiņošana, jo Gabriela neuzdrošinājās tērēt naudu ārstam. Kad viņa jau bija atmetusi visas cerības un nauda draudēja izsīkt pavisam, kādā vēlā pēcpusdienā viņa iegriezās mazā konditorejā Astoņdesmit sestajā ielā, lai apēstu kādu kūciņu un izdzertu tasīti kafijas. Kopš rīta viņa nebija neko ēdusi, tāpēc nespēja atturēties no šā cienasta, kaut arī baidījās iztērēt pārāk daudz naudas.

Gabriela apēda eklēru un izdzēra tasīti kafijas ar schlag, brīnišķīgu putukrējumu, ko pasniedza šajā konditorejā. Tajā brīdī viņa ieraudzīja sirmu vācieti, konditorejas īpašnieku, izliekam logā zīmīti VAJADZĪGI STRĀDNIEKI. Gabriela jau bija sapratusi, cik bezcerīga ir viņas situācija, bet, vienalga, maksājot par eklēru un kafiju, nolēma apvaicāties. Viņa skaidri un gaiši pateica, ka viņai nav nekādas pieredzes, bet vajadzīgs darbs, un viņa nešauboties, ka varot apkalpot pie galdiņiem. Izmisumā Gabriela piebilda, ka esot dzīvojusi klosterī un tur iznācis apkalpot arī pie galda. Konditorejas īpašnieks bija pirmais, kam viņa to teica, jo nebija gribējusi atbildēt uz liekiem jautājumiem, taču darbs bija vajadzīgs, un nu jau viņa bija gatava teikt visu ko, lai tikai varētu strādāt. Sirmo vācieti Gabrielas teiktais acīmredzami ieintriģēja.

- Vai tu biji mūķene? - viņš apvaicājās, ar interesi uzlūkojot Gabrielu. Viņam bija kuplas, sirmas ūsas un spīdīgi kails pakausis, un, viņu redzot, Gabriela spēja iedomāties vienīgi to, ka viņš atgādina Pinokio tēvu Džepcto.

- Nē, es biju kandidāte, - viņa sacīja ar tādām skumjām skatienā, ka sirmajam vīram gribējās pastiept roku un viņai pieskarties, lai nomierinātu meiteni. Izskatījās, ka viņai vajadzīgas kārtīgas pusdienas un palīdzība. Viņa bija ļoti vāja un bāla, un vecajam vīram kļuva Gabrielas žēl.

- Kad tu vari sākt strādāt? - vaicāja konditorejas īpašnieks, joprojām vērojot Gabrielu. Viņai bija labas manieres, eleganta stāja, un viņa bija skaista meitene. Sirmais vīrs nojauta, ka viņā bija kas vairāk, nekā pavērās skatienam, un viņš bija pārsteigts, redzot neglīto kleitu viņai mugurā. Gabriela joprojām nēsāja spīdīgi melno kleitu ar iekaltušajiem traipiem, kuru viņai bija izsnieguši klosteri, bet viņa neuzdrīkstējās tērēt naudu, lai nopirktu jaunu. Pats jocīgākais, viņš nodomāja, ka jaunajai sievietei bija aristokrātisks izskats un nezin kāpēc viņa šķita nākam no labām aprindām, taču, spriežot pēc ārienes, nokļuvusi spiedīgos apstākļos.

- Jebkurā laikā, - viņa atbildēja. - Es tepat dzīvoju. Un pašlaik esmu brīva.

- Par to es nešaubos. - Viņš pasmaidīja. Jaunās sievietes garderobes stāvoklis pats par sevi runāja, ka viņai vajadzīga nauda. - Labi. Tad sāc rīt. Sešas dienas nedēļā. No pusdienlaika līdz pusnaktij. Pirmdienās mēs nestrādājam. -Maiņa ilga divpadsmit stundu, un Gabriela zināja, ka viņai tas vēl nav pa spēkam, bet bija tik pateicīga, ka būtu darījusi visu, ko saimnieks gribēja, sākusi tūdaļ pat berzt grīdas, ja viņš to būtu prasījis. Taču tas nāks vēlāk.

Viņa uzzināja, ka saimnieku sauc Bauma kungs un viņš ir no Minhcncs. Viņa veikalā strādāja vēl četras citas sievietes, visas pusmūžā, un trīs no viņām vācietes. Konditoreja bija ģimenes uzņēmums, jauka, tīra vieta, kurā pasniedza sātīgus vācu ēdienus, bet starplaikos visu dienu līdz pat vēlai naktij bija pieejami konditorejas izstrādājumi. Tos un visu pārējo gatavoja Bauma kundze.

Ieejot Astoņdesmit sestās ielas namā, kur viņu ieraudzīja Boslickas kundze, Gabriela smaidīja pa visu seju.

- Vai nu tu esi sastapusi Skaisto Princi, vai arī beidzot atradusi darbu? - Boslickas kundze bija par viņu nobažījusies. Gabriela visu dienu pavadīja ārpus mājas, meklējot darbu, bet vakaros, neiedegusi gaismu, viena pati palika savā istabā. Viņas gados tā nebija priecīga dzīve, pat ne normāla.

- Es dabūju darbu, - Gabriela starojot sacīja. Bauma kungs bija solījis viņai divus dolārus stundā, un viņa zināja, ka tagad varēs samaksāt īri. Mātes Gregorijas nauda saruka ar katru dienu. - Es strādāšu konditorejā Astoņdesmit sestajā ielā. - Darbs atradās četru kvartālu attālumā un, par spīti ilgajām stundām, šķita ārkārtīgi veiksmīgs atradums. Viņa tikai lūdza Dievu, lai garā darbadiena nākamajās nedēļās neizraisītu asiņošanu. Kopš aborta bija pagājušas nepilnas divas nedēļas... nepilnas divas nedējas kopš Džo nāves... tikai nedēļa, kopš viņa bija spiesta aiziet no klostera... ar viņu bija noticis tik daudz kas briesmīgs, bet tagad beidzot bija atgadījies kaut kas labs.

-Apsveicu! - smaidot sacīja Boslickas kundze. - Varbūt tagad tu laiku pa laikam iznāksi no savas istabas, mazliet paskatīsies televīziju vai paklausīsies mūziku. Visi domā, ka esmu izīrējusi tavu istabu komivojažicrci.

- Manis lielākoties nebūs mājās, Boslickas kundze, - paskaidroja Gabriela. - Es strādāšu no pusdienlaika līdz pusnaktij. Bet šovakar es noiešu lejā. Apsolu.

- Pēc tam, kad būsi paēdusi vakariņas. Paskaties uz sevi, tu izskaties pēc slotaskāta. Tu nekad nedabūsi vīru, ja laiku pa laikam nepaēdīsi. Puišiem nepatīk slotaskāli. - Viņa brīdinoši pakratīja pirkstu, un Gabriela iesmējās. Boslickas kundze atgādināja dažas vecās mūķenes klosterī, lai gan neviena no tām nebija mudinājusi meklēt vīru. Kur nu!

Gabriela tajā vakarā tik tiešām paklausīja viņas padomam un taukainajā ēstuvē otrpus ielai pasūtīja porciju ar gaļas šķēli. Ēdiens bija bezgaršīgs, bet barojošs un mazliet atgādināja Sv. Mateja klostera ēdienu, beigu beigās modinot ilgas pēc mājām. Viņa būtu darījusi visu, lai tikai atkal redzētu Māti Gregoriju, kaut uz brīdi uzmestu skatienu vecajai mūķenei, kad viņa sakrustotām rokām, plaukstas sabāzusi piedurknēs, steidzas pa gaiteni, smagajam koka rožukronim plīvojot nopakaļ. Viņa labprāt redzētu arī jebkuru klostera māsu. Māsu Agati vai māsu Timotiju, vai māsu Emanuēlu... vai māsu Imakulatu. Gabriela domāja par viņām visām, bet tad atcerējās Boslickas kundzei doto solījumu uz mirkli iegriezties dzīvojamā istabā. Lai ari nebija noskaņojuma to darīt, viņai šķita nepieklājīgi solīto nepildīt. Tā nu Gabriela piespieda sevi pārkāpt pār dzīvojamās istabas slieksni un, to darot, bija pārsteig-

ta, cik daudz cilvēku tur sēdēja - kādi seši vai septiņi. Viņi tērzēja un spēlēja kārtis. TV bija ieslēgts, un kāds vecs vīrs ar sirmiem matiem, atgādinādams Einšteinu, plinkšķināja klavieres. Viņš sacīja, ka atkal esot vajadzīgs klavieru skaņotājs, un Boslickas kundze strīdējās pretī, apgalvojot, ka klavieres nekad vēl nav tik labi skanējušas.

Gabrielai ieejot telpā, visi pārsteigti pacēla skatienu, un viņa piepeši jutās neērti. Viņa nebija gaidījusi ieraudzīt tik daudz cilvēku. Istabā bija vīrieši un sievietes, galvenokārt vecumā no sešdesmit līdz septiņdesmit, vīrietis pie klavierēm šķita pat vecāks. Sievietēm bija sirmi mati, dažām zilgani ietonēti, un viņas visas smaidīja, ieraugot Gabrielu. Viņa ienesa telpā jaunības svaigumu, turklāt bija apbrīnojami glīta. Gabrielai mugurā bija zilā, puķainā kleita un kājās vecās, krietni novalkātās kurpes, taču viņas taisnie, spīdīgi gaišie mati apņēma seju gandrīz kā gaismas aura. Milzīgās, zilās acis šķita nevainības pilnas, bet nevienam telpā nebija pietiekami asa uztveres spēja, lai saredzētu skumjas aiz glītās ārienes. Gabriela izskatījās pārāk jauna, lai būtu kaut ko dzīvē redzējusi vai pat pārdzīvojusi. Tāpēc viņas klātbūtne vien darīja sirmgalvjus laimīgus.

Boslickas kundze iepazīstināja viņu ar visiem klātesošajiem. Daudzi no viņiem bija eiropieši, un kāda sieviete, Ro-zenšteinas kundze, lepni paziņoja, ka esot pārcietusi Aušvi-cas nometni. Viņa bija nodzīvojusi pie Boslickas kundzes nu jau divdesmit gadu. Vīrieti pie klavierēm viņa iepazīstināja kā profesoru Tomasu. Gabriela nebija īsti pārliecināta, vai tas ir viņa vārds vai uzvārds, taču vīrietis, viegli paklanīdams galvu, ieviesa skaidrību, sakot, ka viņu sauc Teodors Tomass un ka viņš vairs neesot profesors, jo esot aizgājis pensijā. Gabriela ieintriģēta uzzināja, ka viņš bijis literatūras profesors Hārvarda universitātē. Viņa specialitāte bija astoņpadsmitā gadsimta angļu romāns.

- Un kur tu mācījies? - zobgalīgi smaidot, viņš prasīja, atmetis mēģinājumus atdzīvināt klavieres. Viņam pat neienāca prātā, ka Gabriela varbūt nemaz nav gājusi koledžā.

- Kolumbijā, - Gabriela klusi atteica.

- Tā ir laba skola. - Profesors viņai uzsmaidīja. īrnieki bija dzirdējuši par Gabrielu no Boslickas kundzes, lai gan neviens ne reizes nebija viņu redzējis visas nedēļas laikā, kamēr viņa šeit dzīvoja.

- Un ko tu tagad domā darīt, jaunkundz? - viņš vaicāja, izskatīdamies mazliet mežonīgs ar izspūrušajiem matiem un noļukušajām biksēm. Viņš neapšaubāmi atgādināja ekscentrisku vecu profesoru. Sirmgalvis bija acīm redzami vecāks par pārējiem īrniekiem, un Gabriela pareizi noprata, ka viņam varētu būt tuvu astoņdesmit, taču vecā vīra prāts joprojām bija ass, skatiens skaidrs, un viņam, šķiet, piemita laba humora izjūta.

- Es tikko dabūju darbu restorānā Astoņdesmit sestajā ielā, - Gabriela lepni atteica. Viņai tā bija īsta uzvara, turklāt uzvara, kura viņai bija ārkārtīgi nepieciešama. - Rīt sākšu strādāt.

- Ceru, ka tā ir kāda no tām mājīgajām vietiņām, kur pārdod konditorejas izstrādājumus. Mums ar Rozenšteinas kundzi būs tevi jāapciemo, kad iesim tajā virzienā staigāt. -Profesoru valdzināja stāsti par Rozenšteinas kundzes pagātni, un viņš pie Boslickas kundzes bija nodzīvojis gandrīz tikpat ilgi, cik viņa. Profesora sieva bija mirusi pirms astoņpadsmit gadiem, un viņš, atteicies no sava dzīvokļa, bija pārcēlies uz pansiju. Tagad viņš dzīvoja no pensijas un, tā kā viņam nebija tuvinieku, priecājās par Boslickas kundzes un viņas īrnieku sabiedrību. Taču pēdējais grupas papildinājums viņam šķita gan valdzinošs, gan jauks. Vēlāk viņš it visiem istabā palikušajiem stāstīja, ka Gabriclai esot seja kā eņģelim un dabiska elegance un stils.

Bet šobrīd viņš apvaicājās, ko Gabriela apguvusi Kolum-bijā, un uzsāka garu un interesantu sarunu ar viņu par romāniem, kurus Gabriela tur izlasījusi. Viņš bija ieinteresēts, uzzinot, ka viņa pati mazliet raksta. Tomēr Gabriela pret savu talantu izturējās ļoti pieticīgi, sacīdama, ka nevienam to nebūšot interesanti lasīt. Viņa bija pārliecināta, lai gan neteica, ka viņas stāsti varētu interesēt vienīgi mūķenes, kuras viņu pazina. Protams, dažus stāstus bija lasījis arī Džo. Gabriela bija viņam tos iedevusi kādas pastaigas laikā, un viņš bija teicis, ka tie ir satriecoši. Taču, līdzīgi mūķenēm, Džo viņu pazina un mīlēja.

- Es kādu dienu gribētu redzēt tavu darbu, - sacīja profesors, piešķirdams tam nozīmi, kādu, Gabriela zināja, viņa nebija pelnījusi, un tāpēc kautrīgi pasmaidīja.

- Man nekas nav paņemts līdzi.

- No kurienes tu esi? - viņš vaicāja, Gabriclas savaldzināts. Viņam jau sen nebija gadījusies izdevība patērzēt ar viņas vecuma meiteni, un vecajam profesoram tas šķita neticami atsvaidzinoši. Tas atgādināja viņam Hārvardas gadus. Jaunatnei un viņu prāta aizrautībai piemita kaut kas tāds, kas viņu joprojām pacilāja, un viņš labprāt būtu runājies ar Gabrielu vēl daudzas stundas.

- Viņa ir no Bostonas, - Boslickas kundze atbildēja Gab-rielas vietā, un Gabriela piepeši kļuva nemierīga. Ja profesors bija mācījis Hārvardā, viņš, bez šaubām, labi pazina šo pilsētu, kuru viņa, protams, nepazina.

- Mana māte dzīvo Kalifornijā, - viņa kā attaisnodamās sacīja. - Mans tēvs dzīvo Bostonā. - Bet viņa pati nedzīvoja nekur. Vienīgi šeit.

- Kurā vietā? - apvaicājās viena no sievietēm. Viņai bija meita Fresno.

- Sanfrancisko, - atbildēja Gabriela, it kā būtu redzē-

jusi savu māti vai runājusi ar viņu vēl iepriekšējā dienā, nevis pirms divpadsmit gadiem.

- Tās neapšaubāmi abas ir skaistas pilsētas, - nepiespiesti noteica profesors Tomass, vērojot Gabrielas acis. Meitenē bija kaut kas aizkustinošs, kaut kas dziļš un sērīgs, un neizsakāmi vientuļš. Boslickas kundze to būtu izskaidrojusi ar ilgām pēc mājām, bet tur bija kaut kas daudz dziļāks un daudz sāpīgāks nekā tikai ilgas pēc mājām, un profesors nojauta ap Gabrielu traģēdijas auru.

Gabrielas maigums aizkustināja visus, un, aprunājusies ar katru, viņa beigu beigās devās augšstāvā, nesot sev līdzi tīru dvieļu komplektu, kuru viņai bija iedevusi Boslickas kundze un par kuriem Gabriela bija pieklājīgi pateikusies.

- Jauka meitene, - sacīja Rozenšteinas kundze, bet kāda no sievietēm ieminējās, ka Gabriela atgādinot viņai Ka-lifornijā dzīvojošo mazmeitiņu. - Ļoti labi audzināta. Droši vien viņai ir jauki vecāki.

- Tas nav obligāti, - prātīgi atteica profesors Tomass. - Daži mani vislabākie studenti, turklāt viskārtīgākie nākuši no ģimenēm, kurās vecāki uzvedās tikai mazliet labāk par Atilu un huņņiem, bet dažiem no spožākajiem prātiem bija neticami dumji vecāki. Neviens nevar pateikt, kādas mistērijas notiek gēnos.

Gabriela justos atvieglota, to dzirdot. Visu savu mūžu viņa bija bažīgi gaidījusi, kad sāks saskatīt pazīmes, kas apliecinātu, ka viņā parādās mātes personības slimīgās izpausmes, taču līdz šim, viņai par lielu atvieglojumu, tas nebija noticis. Tieši tāpēc līdz brīdim, kad Gabriela sastapa Džo, viņa nekad nebija gribējusi bērnus.

- Taču viņa ir ļoti jauka. Ceru, ka viņa šeit kādu laiku uzkavēsies, - profesors Tomass sirsnīgi noteica.

- Nedomāju vis, ka viņa ies projām tagad, kad ir atradusi darbu, - visus nomierināja Boslickas kundze. Bija patī-

kāmi, ka mājā ir kāds jauns cilvēks, lai gan Gabriela neapšaubāmi bija ļoti klusa. - Šķiet, ka viņai šeit nav neviena drauga. Ari vecāki nav zvanījuši visu nedēļu. Domāju, ka viņi piezvanīs, taču meitene ne reizes par to nav apvaicājusies. Šķiet, pat negaida, ka viņai kāds varētu zvanīt. - Boslickas kundzes pansijā cits par citu ievēroja katru sīkumu, jo, ņemot vērā, ka visi bija atraitņi vai pensionāri, viņiem tik un tā nebija, kur likt laiku. Šad tad viņu vidū uzradās jauns īrnieks, bet parasti apmetās šeit uz neilgu laiku, kamēr sakrāja nedaudz naudas un pārcēlās uz citu vietu. Līdz Gabrielas atnākšanai pansijas jaunākais iemītnieks bija kāds apmēram četrdesmit gadus vecs pārdevējs, kurš tikko bija dabūjis šķiršanos. Gabriela viņu vairāk nekā ieinteresēja, un viņas satriecošais izskats nepagāja secen vīrieša skatienam, kad viņš pa ceļam no kino bija iegriezies novēlēt visiem labunakti un abi tika iepazīstināti. Taču Gabriela, šķiet, nebija viņu pat pamanījusi. Viņu daudz vairāk interesēja saruna ar profesoru Tomasu.

- Es labprāt kādu laiku veltītu sarunām ar viņu, - sacīja profesors Tomass, un Rozenšteinas kundze viņam uzsmaidīja.

- Ja tu būtu piecdesmit gadus jaunāks, tas mani darītu nemierīgu, bet domāju, ka šobrīd varu būt mierīga. - Viņai jau daudzus gadus bija simpātijas pret profesoru, bet abu attiecības bija tīri platoniskas.

- Neesmu pārliecināts, ka tas man glaimo. - Viņš pāri brillēm palūkojās uz Rozenšteinas kundzi. - Es brīnos, kāpēc meitene, kura beigusi Kolumbijas universitāti un kurai tāds prāts kā viņai, strādā par viesmīli.

- Pēdējā laikā nav viegli atrast darbu, - lietišķi noteica Boslickas kundze, bet profesors Tomass nojauta, ka tur slēpjas kas vairāk. Viņu bija pārņēmusi dīvaina sajūta, ka ap meiteni vijas kāds noslēpums.

Nākamajā dienā, ieraudzījis Gabrielu izejam no mājas, profesors apstājās, lai ar viņu parunātos. Gabricla devās uz darbu, un viņai mugurā bija tā pati zilā kleita, kas iepriekšējā dienā. Tā bija tik nepievilcīga, ka izskatījās smieklīga un uzkrītoši kontrastēja ar meitenes glīto ārieni. Profesors nodomāja, ka ar tādu izskatu Gabriela tikpat labi būtu varējusi nēsāt maisu un kaisīt matus ar pelniem, bet joprojām izskatīties skaista.

- Un uz kurieni tad tu dodies? - viņš apvaicājās, izrādot vecišķu interesi. Gabriela vēl aizvien izskatījās sagurusi un bāla, un profesors nodomāja, ka viņa laikam naktī slikti gulējusi.

- Uz Baumu restorānu, - sacīja Gabriela, viņam uzsmaidot. Profesora mati spurojās mežonīgāki un nepakļāvīgāki nekā jebkad, it kā viņš būtu piebāzis mitru pirkstu pie kontakta.

- Labi. Es vēlāk turp aizstaigāšu. Noteikti apsēdīšos pie viena no taviem galdiņiem.

- Paldies! - Gabriela bija aizkustināta, jūtot acīmredzamo interesi par sevi. Viņai izejot no mājas, arī Boslickas kundze pamāja pa dzīvojamās istabas logu. Viņa tobrīd laistīja savas puķes, un apkārt tinās viens no viņas kaķiem. Šī bija savāda vieta, kurā mitinājās jocīgi, veci ļaudis, bet Gabriela bija pārsteigta, atskārtusi, ka viņai tie patīk. Pēc sirsnīgās kopības, kuru viņa tik ilgi bija baudījusi klosterī, šī bija mājīga vieta. Dzīvoklī viņa būtu jutusies vientuļa, pat ja spētu atļauties to īrēt, bet, pēc Gabrielas domām, viņai tas nekad nebūs iespējams.

Baumu restorānā viņa ieradās desmit minūtes pirms darba sākuma un apsēja virs kleitas tīru priekšautu, kamēr Bau-nia kundze izstāstīja, kas viņai jādara, bet Bauma kungs pārbaudīja kases aparātu, ko viņš darīja regulāri. Viņš bija apmierināts, redzot Gabrielas jauko izskatu. Viņas kleita bija

nepievilcīga, bet tīra, kurpes nospodrinātas, un viņas mati bija nevainojamā kārtībā. Gabriela bija tos atglaudusi no sejas un pārsējusi ar sīktirgotavā nopirktu lenti. Viņas matiem vēl bija jāaug, tie vēl aizvien bija pavisam īsi no klostera laikiem, taču tīri un kārtīgi.

Pēc Baumu domām, viņa bija nevainojama. Un, dienai tuvojoties beigām, viņi bija vēl vairāk apmierināti. Gabriela izturējās pieklājīgi pret visiem viņu klientiem, pasūtījumus pieņēma uzmanīgi un, pienesot ēdienu, nebija ne reizes kļūdījusies. Turklāt viņa visu darīja ātri un, Šķiet, nejuta grūtības, apkalpojot vairākus galdiņus. Savā ziņā tas ļoti atgādināja ēdiena pasniegšanu māsām klosteri. Lai apkalpotu tik daudz cilvēku, vajadzēja būt ātrai, akurātai un organizētai, un Gabriela tāda bija. Ap to laiku, kad konditorejā ienāca profesors Tomass un Rozenšteinas kundze, Gabriela tur jutās gandrīz vai kā mājās.

Viņi pasūtīja ābolu pīrāgu, plūmju kūciņas un kafiju ar daudz jo daudz putukrējuma, bet paēduši atstāja Gabrielai lielu dzeramnaudu, kas viņu samulsināja, taču viņa ļoti pateicās. Viņa redzēja abus pa ceļam apstājamies un tērzējam ar Bauma kungu un dzirdēja viņus slavējam ābolu pīrāgu, un viņš to apsolīja izstāstīt sievai. Profesors un Rozenšteinas kundze joprojām ar viņu sarunājās, kad Gabriela devās uz virtuvi pēc vairākiem citiem pasūtījumiem. Viņai atgriežoties, abi sirmgalvji devās projām. Norunājusi tikties pie Boslickas kundzes, Gabriela pamāja un devās izpildīt pasūtījumus.

Pēc tam viņi iegriezās konditorejā katru dienu, vienā un tajā pašā laikā. Tas kļuva par sava veida rituālu, bet pēc pirmās dienas Gabriela atteicās pieņemt no viņiem dzeramnaudu. Viņa sacīja, ka abu sirmgalvju aizbildnība un iespēja viņus redzēt konditorejā esot pietiekama samaksa. Viņiem nevajagot dot naudu, pietika, ja viņi samaksāja Bauma kungam par ābolu pīrāgu.

Pirmdiena bija Gabrielas brīvā diena, un, atgriežoties no veļas mazgātavas, viņa saskrējās ar Rozenšteinas kundzi, kas nāca mājās no vizītes pie zobārsta. Viņa uzaicināja Gabrielu tovakar pasēdēt ar viņiem dzīvojamā istabā, bet vēlāk pavēstīja Boslickas kundzei, ka meitene izskatoties labāk. Viņa šķita spēcīgāka, veselāka un ne gluži tik bāla ka sākumā. Pēc profesora Tomasa domām, viņa nedaudz mazāk atgādināja sāpju pārņemtu būtni, kad viņš Gabrielu vēlāk ieraudzīja dzīvojamā istabā. Viņi sēdēja viens otram blakus, draudzīgi tērzēdami, kamēr pārējie spēlēja kārtis, un tad viņš uzrunāja Gabrielu klusā balsī, ko citi nevarēja saklausīt, un Gabriela pārsteigta viņu uzlūkoja.

- Bauma kungs teica, ka tu esot bijusi mūķene, - viņš klusu sacīja. Gabrielai pat prātā nebija nācis, ka Bauma kungs to varētu kādam izstāstīt. Viņa pati par to bija ierunājusies tikai tādēļ, lai dabūtu viesmīles darbu, zinot, ka tā ir vienīgā pieredze, kas spētu konditorejas saimnieku pārliecināt. Taču profesors tagad prātoja, vai tas ir Gabrielas skumju cēlonis vai šeit slēpjas kāds cits, dziļāks pārdzīvojums. Viņam bija aizdomas, ka iemesls ir nopietnāks.

- Ne gluži, - Gabriela paskaidroja, domīgi palūkodamās tālumā un tad atkal pievērzdamās profesoram. - Es biju kandidāte. Tas nav gluži viens un tas pats.

- Ir gan, - viņš pasmaidījis teica. - Tas ir tāds vardulēns vardes vietā.

Gabrielai bija skaļi jāsmejas par šādu raksturojumu.

- Neesmu pārliecināta, ka māsas priecātos, to dzirdot.

- Hārvardā manās nodarbībās vienmēr bija viens vai divi garīdznieki. Galvenokārt jezuīti. Man viņi vienmēr patikuši, viņi bija izglītoti, inteliģenti un apbrīnojami elastīgi domāšanā. - Jau nākamajā mirklī viņš bez brīdinājuma pavērsa sarunu atpakaļ pie Gabrielas. - Cik ilgi tu biji klosteri?

Gabriela brīdi šaubījās, pirms atbildēja. Tas prasītu ga-

rus paskaidrojumus, bet viņai negribējās neko stāstīt. Pat domas par visu, ko viņa tik nesen bija zaudējusi, vēl joprojām bija pārāk sāpīgas, un, viņai atbildot, profesors Gabrielas skatienā no jauna ievēroja skumjas. Taču Gabrielai vecais vīrs šķita tik simpātisks, lai būtu pelnījis vaļsirdību.

- Divpadsmit gadu, - viņa klusi sacīja. - Es tur uzaugu.

- Vai tu esi bārene? - viņš saudzīgi vaicāja, un Gabrielai radās sajūta, ka viņš vaicā tāpēc, ka viņam tas nav vienaldzīgi, nevis tādēļ, lai skaļi pavēstītu citiem. Viņš bija jūtīgs, laipns cilvēks, un Gabriela pati bija pārsteigta, cik ļoti vecais profesors viņai patīk.

- Mani tur atstāja vecāki. Tās patiesībā ir vienīgās mājas, kādas man bijušas. - Tomēr viņa no turienes bija aizgājusi, un profesors Tomass bija tik smalkjūtīgs, ka nevaicāja, kādēļ. Viņš bez grūtībām nojauta, ka Gabriela to nevēlas stāstīt.

- Mūķenei droši vien ir grūta dzīve. Es to nespēju iztēloties. Celibāts mani nekad nav īpaši valdzinājis, - viņš sacīja, skatienā pazibot draiskai uguntiņai, - līdz pat pēdējam laikam. - Viņš pameta skatienu uz Rozenšteinas kundzes pusi, kura cītīgi spēlēja bridžu otrā istabas galā, un abi iesmējās. Viņš četrdesmit gadu bija uzticīgs savai sievai, un, lai gan viņam šeit bija labi draugi, viņš negribēja tikties ar sievietēm vai apprecēties no jauna. - Par šo tematu esmu vairākkārt runājis ar saviem jezuītiem, bet viņiem tā arī neizdevās mani pārliecināt par teorijas lietderīgumu. - Profesora vārdi Gabrielai acumirklī atgādināja Džo, un viņš, gandrīz vai redzēdams Gabrielu sāpēs atraujamies, acumirklī jutās vainīgs. - Vai es pateicu kaut ko tādu, kas tevi sarūgtināja? -viņš bažīgi vaicāja.

- Nē... protams, ne... es tikai... esmu pēc tā visa noilgojusies, - viņa sacīja, pievēršot profesoram skumjas acis, un viņš redzēja tajās asaras. - Man bija grūti no turienes

šķirties. - Kaut kas viņas vārdos lika saprast, ka viņa to nav darījusi labprātīgi, un vecais vīrs nolēma, ka pienācis laiks mainīt sarunas tematu.

- Pastāsti man par saviem sacerējumiem, - viņš sirsnīgi noteica.

- Tur nav nekā, ko stāstīt. - Gabriela pateicīgi viņam uzsmaidīja. - Es gluži vienkārši laiku pa laikam uzrakstu pa muļķīgam stāstam. Neko tādu, par ko bulu vērts runāt, un katrā ziņā tajos nav nekā no tā mēroga, pie kura jūs esat pieradis Hārvardā.

- Labākie rakstnieki vienmēr tā runā. Tikai slikti rakstnieki visiem stāsta, cik izcils ir viņu darbs. Iedomājies rakstnieku, kurš stāsta, cik ļoti tev patiks viņa rakstītais. Varu saderēt, ka tu būsi aizmigusi jau pirms epiloga beigām un skaļi krāksi! - profesors sacīja, pakratīdams ar pirkstu, lai uzsvērtu savu vārdu svarīgumu, un Gabrielai bija jāsmejas par šādu aprakstu. - Tātad - kad varēšu redzēt tavu darbu, Harisones jaunkundz? - Viņš bija lādzīgs, bet uzstājīgs, piešķirot viņas talantam tādu nozīmi, kādu, Gabriela zināja, tas nebija pelnījis.

- Man nav nekā līdzi.

- Tad uzraksti kaut ko, - viņš sacīja, pamādams ar roku kā burvis. - Tev vajadzīgs tikai papīrs un rakstāmrīks, un pavisam nedaudz iedvesmas. - Un laiks, un neatlaidība, un dvēsele, ko ielikt darbā, Gabriela vēl aizvien jutās tā, it kā ar Džo nāvi viņas pašas dvēsele būtu izrauta. - Iesaku tev rīt pat nopirkt piezīmju bloku. - Jau nākamajā brīdī viņš atkal, pats to negribēdams, aizskāra vārīgu vietu un saprata, ka saruna ar Gabrielu līdzinās staigāšanai pa mīnu lauku. - Vai tu kādreiz esi rakstījusi dienasgrāmatu? - viņš nevainīgi apvaicājās un izmisa, kad ieraudzīja Gabrielas skumjo skatienu.

- Es... jā... esmu... bet vairs nerakstu.

Sirmgalvis nevaicāja, kāpēc viņa pārtraukusi. Viņš saprata, ka tas ir sāpīgs temats. Lai arī Gabriela bija tik jauna, viņai bija daudzas brūces, un liela daļa no tām, šķiet, vēl joprojām bija pavisam svaigas.

- Kas vislabāk tev patīk? Dzeja vai īsie stāsti? - Profesors ar prieku pamazām noskaidroja visu par Gabrielu. Viņam patika sēdēt Gabrielai blakus, viņa bija tik jauna un skaista. Tas atgādināja laiku pirms tūkstoš gadiem, kad viņi ar Šarloti bija studējuši Vašingtona universitātē, abi toreiz vēl bija gluži bērni. Viņš bija apprecējis Šarloti nedēļu pēc universitātes beigšanas un savā laulības dzīvē nožēloja vienīgi to, ka viņiem nevarēja būt bērnu. Taču četrdesmit gadu pēc tam profesora bērni bija viņa studenti. Šarlote mācīja mūzikas teoriju un kompozīciju un mēdza komponēt viņam veltītas, brīnumaini liriskas dziesmas. Profesors to visu pastāstīja Gabrielai, kas smaidot klausījās.

- Droši vien viņa bija jauks cilvēks.

- Bija gan, - profesors ilgodamies sacīja. - Kādreiz es tev parādīšu viņas fotogrāfiju. Jaunībā Šarlote bija ļoti skaista. Mani apskauda visi jaunie vīrieši, kuri viņu pazina. Mēs saderinājāmies divdesmit gadu vecumā. - Tobrīd viņš apvaicājās Gabrielai par viņas vecumu, un viņa atbildēja, ka viņai ir divdesmit divi gadi. Atmiņas lika profesoram pasmaidīt, un viņš papliķēja Gabrielai pa gludo delnu ar savu mezglaino plaukstu.

- Tu nemaz nezini, mīļā, cik tu esi laimīga. Neiznieko jaunību, nožēlojot vietas un cilvēkus, ko esi zaudējusi. Tevi vēl gaida viss mūžs, daudz labu brīžu, labu gadu un lielisku cilvēku. Tev jāsteidzas tam visam pretī.

Taču Gabriela pēdējā laikā nesteidzās. Viņa vēl aizvien tik tikko rāpoja, un viņa to zināja. Taču profesora teiktais viņu dziļi aizkustināja.

- Reizēm ir grūti neatskatīties, - Gabriela skaļi prātoja,

jo viņai bija daudz kas aiz muguras, un ne viss, uz ko viņa atskatījās, bija patīkams.

- Laiku pa laikam mēs visi atskatāmies. Galvenais - neatskatīties pārāk bieži. Ņem sev līdzi labos brīžus, bet sliktos atstāj pagātnei. - Tomēr viņai bija tik daudz slikto brīžu, bet labie brīnišķīgi un tik īsi, turklāt to bija maz, vienīgi miera pilnie gadi klosterī. Bet šobrīd pat atmiņas par tiem bija sāpīgas, jo viņa tos bija zaudējusi. Tomēr Gabriela nespēja neapbrīnot veco vīru. Lielākā daļa mūža viņam bija aiz muguras, bet viņš joprojām lūkojās uz priekšu, darot to ar entuziasmu, satraukumu un interesi. Sirmgalvim patika sarunāties ar viņu un turēties līdzi jaunajiem, bez tam viņš nebija zaudējis ne enerģiju, ne humora izjūtu. Gabrielai tas šķita ārkārtīgi iespaidīgi, viņš bija vērā ņemams paraugs citiem. Pārējie šajā istabā sūdzējās par veselību, savām slimībām, žēlojās par sociālā pabalsta lielumu, draugiem, kas bija nesen nomiruši, ietvju stāvokli Ņujorkā un uz tām redzamo suņu mēslu daudzumu. Profesoru daudz vairāk interesēja Gabriela un dzīve, kas viņai bija nākotnē. Viņš piedāvāja Gabrielai karti ceļam uz laimi un brīvību.

Tovakar Gabriela ilgi ar viņu runājās. Profesors nespēlēja bridžu ar Rozenšteinas kundzi un viņas draudzenēm, sacīdams, ka nevarot to ciest, bet beigu beigās uzspēlēja ar Gabrielu domino, un viņai tas sagādāja patiesu prieku. Viņš sakāva Gabrielu katrā spēlē, bet viņa daudz ko iemācījās, un, kad Gabriela beidzot devās augšā uz savu istabu, viņa bija pavadījusi brīnišķīgu vakaru. Tie bija sīki prieciņi, kuros abi dalījās, bet Gabriela piepeši jutās tā, it kā viņas dzīvē būtu sākušies jauni piedzīvojumi. Viņa bija pavadījusi vakaru, runājoties ar astoņdesmit gadus vecu vīru, bet viņš Gabrielai šķita daudz interesantāks nekā divas reizes vai vēl uz pusi jaunāks cilvēks. Viņa ar prieku gaidīja brīdi, kad atkal varēs parunāties ar profesoru, un pat bija apsolījusi viņam, ka nākamajā rītā pa ceļam uz darbu iegriezīsies nopirkt piezīmju burtnīcu, kurā rakstīt.

Kad profesors Tomass nākamajā dienā iegāja Baumu konditorejā, šoreiz bez Rozenšteinas kundzes, kas bija devusies pie urologa, viņš vaicāja Gabrielai, vai viņa to izdarījusi.

- Nu, izdarīji? - viņš draudīgi noprasīja, bet Gabriela, pierakstot parasto pasūtījumu - kafiju un ābolu pīrāgu -, nesaprata, ko profesors ar šo jautājumu domājis.

- Ko izdarīju? - Visu dienu šaudījusies šurpu turpu starp galdiņiem un virtuvi, viņa jutās mazliet apdullusi.

- Vai nopirki piezīmju burtnīcu?

-Ak! - Gabriela uzvaroši pasmaidīja, uzjautrināta par vecā vīra neatlaidību. - Jā, nopirku.

- Es esmu lepns par tevi. Kad atnāksi mājās no darba, tev jāsāk to aizpildīt.

- Naktī, kad pārnāku no darba, esmu ļoti nogurusi, - žēlojās Gabriela, joprojām juzdamās pārāk nespēcīga pēc lielā asins zaudējuma, lai gan negribēja, ka to kāds uzzina. Ārsts bija sacījis, ka paiešot mēneši, līdz viņa atlabšot, un Gabriela bija sākusi viņam ticēt. Taču profesors Tomass nepieļāva nekādas atrunas.

- Tad dari to no rīta pirms darba. Es gribu, lai tu sāc rakstīt katru dienu. Tas nāk par labu sirdij, dvēselei, prātam, veselībai, miesai. Ja tu, Gabriela, esi rakstniece, tā ir vitāla vajadzība, bez kuras nevar un nedrīkst dzīvot. Raksti katru dienu, - viņš uzsvēra, pajokam nikni viņu uzlūkojot. - Tagad ej un atnes man pīrāgu!

- Jā, ser. - Viņš bija kā lādzīgs vectētiņš, kura Gabrielai nekad nebija bijis un par kuru viņa pat nebija sapņojusi, jo vienmēr pārāk daudz bija domājusi par saviem vecākiem un to, ko tie viņai nozīmēja. Taču profesora Tomasa klātbūtne viņas dzīvē bija īsta dāvana, un viņa sabiedrība Gabrielai sagādāja patiesu prieku.

Viņš gāja uz konditoreju katru dienu, bet pirmdienās, kad Gabrielai nebija jāstrādā, sāka vest viņu ārpus mājām vakariņās. Viņš stāstīja Gabrielai par saviem pasniedzēja gadiem, par savu sievu, Vašingtonā aizvadīto bērnību pagājušā gadsimta deviņdesmitajos gados. Šo laiku Gabriela spēja iedomāties tikai ar grūtībām, tas likās pārāk sen, un tomēr profesors, šķiet, labi apzinājās, kas notiek tagad, un bija ļoti mūsdienīgs. Gabrielai patika ar viņu sarunāties, bet vēl labāk patika viņā klausīties. Visvairāk abi runāja par Gab-rielas rakstītājas talantu. Beigu beigās viņa bija sacerējusi īso stāstu, kas uz profesoru atstāja ārkārtīgu iespaidu. Izdarījis dažus labojumus, viņš paskaidroja, kā sižetu būtu iespējams padarīt vēl interesantāku, un pateica, ka viņai ir īsts talants. Gabriela mēģināja noraidīt viņa komplimentus, sacīdama, ka profesors tikai ir laipns pret viņu, par ko sirmgalvis ļoti sadusmojās, kratot viņai ar savu slaveno pirkstu, kas viņa studentiem vienmēr bija draudīga zīme. Taču Gabriela nejuta ne mazākās bailes no profesora Tomasa. Gabriela bija viņu iemīļojusi.

- Kad es, jaunkundz, saku, ka tev ir talants, es to domāju nopietni. Hārvarda mani nenolīga banānu audzēšanai. Tev ir daudz jāstrādā, vēl šis tas ir nogludināms, bet tev piemīt instinktīva izpratne par pareizo toni, pareizo vietu... tas ir jautājums par nojautu, kad tieši kas sakāms un kā sakāms, un tev šī nojauta piemīt. Vai tu to nesaproti? Vai arī tu esi gļēvule? Vai tur tā vaina? Tu baidies rakstīt, Gabriela? Baidies, ka vari izrādīties laba? Tu tāda esi, tāpēc mācies skatīties patiesībai acīs, mācies ar to sadzīvot. Tā ir dāvana, kas dota tikai nedaudziem. Neizšķied to velti! - Abi zināja, ka viņa nav gļēvule, un Gabriela skumīgi viņam uzsmaidīja, atcerējusies vārdus, ko tik ļoti nīda.

- Cilvēki man parasti saka, cik es esot stipra, - viņa noteica, daloties ar profesoru Tomasu vienā no saviem noslē-purniem. Tas bija pirmais noslēpums no daudziem. - Bet pēc tam viņi mani pamet.

Profesors pamāja, gaidot, kad viņa turpinās, bet Gab-riela neturpināja.

- Tad iespējams, ka gļēvuļi ir viņi. Vāji cilvēki vienmēr slavē citus par spēku, lai viņiem pašiem nav jābut stipriem, vai arī viņi to izmanto par attaisnojumu, lai drīkstētu nodarīt pāri... tas savā ziņā nozīmē: “Tu to vari uzņemties, tu esi stipra.” No stipriem cilvēkiem šajā pasaulē daudz ko gaida, Gabija. Tā ir smaga nasta. - Un viņš redzēja, ka nav kļūdījies. - Tomēr tu esi stipra. Un kādu dienu tu atradīsi kādu, kas ir tikpat stiprs. Tu to esi pelnījusi.

- Man šķiet, ka esmu jau atradusi. - Gabriela uzsmaidīja vecajam vīram un papliķēja pa mezglaino plaukstu ar draudīgo pirkstu, kas tagad gulēja mierā.

-Tev laimējies, ka neesmu piecdesmit vai sešdesmit gadus jaunāks, tad es tev iemācītu, ko nozīmē dzīvot. Tagad tev nāksies mācīt mani vai vismaz atgādināt. - Abi sāka smieties.

Katru nedēļu viņš vadāja Gabriclu uz dīvainiem resto-rāniņiem Vestsaidā vai turpat netālu Vilidžā, un reizēm viņi tur nokļuva ar metro. Taču profesors Tomass vienmēr maksāja par vakariņām, lai gan, kā izrādījās, pārtika no bezgala niecīgas summas, un, to ievērojot, Gabriela vienmēr rūpīgi apdomāja, ko pasūtīt. Atceroties Rozenšteinas kundzes teikto, ka Gabriela ir pārāk vāja, profesors žēlojās, ka viņa nepietiekami ēd, un reizēm, par spīti Gabrielas protestiem, lika viņai pasūtīt vairāk. Šad tad viņš rāja Gabrielu, ka viņa nemaz nepūlas tikties ar jauniem cilvēkiem, taču pats priecājās, ka viņa to nedara un Gabrielas sabiedrība pieder viņam vienīgajam.

- Tev būtu jārotaļājas ar sava vecuma bērniem, - viņš rūca, bet Gabriela tikai smaidīja.

- Viņu spēles ir pārāk mežonīgas. Bez tam es nevienu no tām nezinu. Un man patīk sarunāties ar tevi.

- Tad pierādi to ar rakstīšanu. - Viņš vienmēr uzmundrināja Gabrielu, mudināja viņu, un ap Pateicības dienu, divus mēnešus pēc abu sastapšanās, Gabriela bija pierakstījusi ar stāstiem trīs piezīmju burtnīcas. Daži stāsti bija lieliski, un profesors bieži sacīja, ka līdz ar viņas uzcītību, viņaprāt, Gabrielas stils ir krietni uzlabojies. Tāpat kā Matē Grego-rija, viņš vairākkārt bija mudinājis Gabrielu aizsūtīt savu darbu kādam žurnālam, taču viņai, šķiet, nebija ne mazākā nodoma to darīt. Gabriela daudz mazāk ticēja savam rakstnieces talantam nekā viņš.

- Es neesmu gatava.

- Tu runā kā Pikaso. Ko nozīmē “gatava”? Vai Stein-beks bija gatavs? Un Hemingvejs? Šekspīrs? Dikenss? Džei-na Ostina? Viņi gluži vienkārši rakstīja, vai ne? Mēs šeit netiecamies pēc pilnības, mēs sazināmies cits ar citu, apmaināmies domām. Starp citu, runājot par sazināšanos, mīļā, vai tu nedomā Pateicības dienā braukt mājās? - Tobrīd abi atradās niecīgā itāliešu restorāniņā īstvilidžā, un Gabriela satrūkās, dzirdot viņa jautājumu.

- Es... nē... - Gabriela negribēja stāstīt, ka viņai nav māju, uz kurām braukt. Viņš zināja, ka Gabriela uzaugusi klosterī, bet viņa nekad skaidri nebija pateikusi, ka viņai vispār nav nekādu sakaru ar savu ģimeni un ka arī klosterī viņu negaida. Vienīgā Gabrielas ģimene tagad bija viņš. - Nedomāju vis.

- Es priecājos to dzirdēt, - profesors sacīja, izskatīdamies apmierināts. Boslickas kundze katru gadu gatavoja saviem īrniekiem tītaru, un viņš bija cerējis, ka arī Gabriela piedalīsies Pateicības dienas maltītē. Tikai dažiem pansijas iemītniekiem vēl bija kādi radinieki, bet jaunais šķirtenis pārdevējs jau bija pārcēlies uz citu pilsētu. - Es cerēju, ka varēšu pavadīt svētkus kopā ar tevi.

- Es ari. - Gabriela pasmaidīja un sāka stāstīt par savu pēdējo stāstu. Sižetam kaut kā pietrūka, un viņa īsti nezināja, kā atrisināt problēmu - ar vardarbību vai negaidītu mīlestību.

- Tu esi izvēlējusies neapšaubāmi pretrunīgus variantus, mīļā, - profesors prātoja, - lai gan reizēm tie abi ir savstarpēji saistīti. Vardarbība un mīlestība. - Profesora vārdi Gabrielai no jauna atgādināja Džo, un viņas skatiens aizēnojās, bet viņš izlikās to neredzam. Viņš prātoja, vai Gabriela kādreiz pastāstīs viņam par pārdzīvotajām traģēdijām. Šobrīd viņš tās tikai nojauta, bet bija pietiekami gudrs, lai nekad nejautātu tieši. - Patiesībā mīlestība ir visai vardarbīga, - viņš turpināja, - reizēm tā ir tik sāpīga, tā visu iznīcina. Nav nekā ļaunāka. Vai labāka. Es pats kāpumus un kritumus izjutu kā vienlīdz neizturamus, bet to trūkums ir vēl neizturamāks. - Vārdi skanēja mīļi un romantiski no viņa vecuma cilvēka mutes, un Gabriela gandrīz spēja viņu iztēloties kā jaunekli, kas iemīlējies savā līgavā, kā jaunu varoni. Nebija šaubu, ka reiz profesors Tomass tāds bijis. - Un ari tu, Gabriela, manuprāt, esi pārliecinājusies, ka mīlestība var būt sāpīga. Es to redzu tavā skatienā ik reizes, kad mēs par to runājam. - Viņš to noteica jauna mīlētāja maigumā un, to sakot, viegli pieskārās viņas plaukstai. - Kādu dienu, kad varēsi piespiest sevi par to uzrakstīt, tu gūsi atvieglojumu. Tā ir sava veida katarse, bet pats process var būt ļoti sāpīgs. Nedari to, kamēr nebūsi gatava.

- Es... - Gabriela ierunājās, bet tad pārdomāja. Viņa gribēja kaut ko pateikt, bet baidījās, un runāt par to joprojām bija pārāk sāpīgi. - Es reiz ļoti mīlēju kādu. - Viņa atzinās kā briesmīgā noslēpumā, un tā tas arī bija. Taču profesors Tomass acumirklī nojauta, ka aiz viņas vārdiem slēpjas daudz kas vairāk.

- Tavā vecumā, Gabriela, viena reize neko nenozīmē. Dzīve ar to vēl nebeidzas, gan būs vēl citas reizes. - Viņš pats nebija mīlējis nevienu citu, tikai Šarloti, bet tāda mīlestība kā viņiem bija reti sastopama un laimīga. Vairumam cilvēku tā negadījās. - Es saprotu, ka šī reize bija neveiksmīga. - Viņš noprata, ka romāns bija beidzies, un Gabriela pamājusi dziļi ievilka elpu, pirms turpināja.

- Viņš septembrī nomira. - Vārdi izskanēja kā tik tikko sadzirdams čuksts. Viņa nepiedāvājās stāstīt ko vairāk, un profesors nevaicāja, tikai pamāja. - Es domāju, ka viņa nāve mani nogalinās, un tā gandrīz arī bija. - Gabriela kā tobrīd atcerējās abortu vai vismaz to, ko viņa apzinājās ar sevi notiekam, un viņa joprojām nebija pilnībā atguvusies, lai gan jutās daudz labāk.

- Man ļoti žēl. - Profesors Tomass bija zinājis, ka viņas dzīvē kaut kad notikusi kāda traģēdija, iespējams, pat vairākas. Viņš to nojauta. - Mīlestība ne vienmēr beidzas tā, un tai nevajadzētu tā beigties. Tad vienmēr paliek kaut kas nepabeigts. Man pat pēc četrdesmit gadiem būtu bijis tik daudz, ko sacīt Šarlotei.

Gabriela pamāja, labi saprazdama, ko viņš domāja, taču nespēja turpināt, un kādu brīdi profesors runāja viens pats, tērzēdams par savu sievu un Gabrielas stāstiem. Viņš klusībā prātoja, kā tas septembrī bija noticis, pieņemdams, ka Gabrielas draugs cietis satiksmes negadījumā, taču nekad nebūtu skaļi vaicājis. Viņš bija miris, un viņas sirds bija salauzta, citam nebija nozīmes. Tomēr profesors nespēja iztēloties traģēdijas apjomus, nedz arī upurus, ko tā bija prasījusi. Gabriela zināja, ka pat viņš nebūtu spējis uzrakstīt šo stāstu, tas bija pārāk neglīts viņa cēlajai iztēlei.

Tovakar abi atgriezās pansijā ar taksometru. Bija auksts, un profesors Tomass jutās sakarsis, čeks par pensiju bija tikko pienācis, un viņš zināja, ko Gabrielai bija nozīmējis pastāstīt viņam par cilvēku, kurš pirms diviem mēnešiem miris. Viņam gribējās izdarīt Gabrielai ko īpašu, un viņa jutās pateicīga, kad abi izkāpa Boslickas kundzes noplukušās mājas priekšā. Viņi reizē paraudzījās debesīs. Sāka snigt. Pirmais ziemas sniegs, un Gabriela pēkšņi atcerējās, cik skaisti pirmais sniegs vienmēr bija izskatījies klostera dārzā. Bērnībā viņa bija mīlējusi tur rotaļāties, un mūķenes vienmēr to ļāva. Iekšā ejot, viņa par to ieminējās profesoram un pasmaidīja par atmiņām, un profesors klusībā par to nopriecājās. Gabrielai bija vajadzīgs kaut kas patīkams. Viņiem visiem tas bija vajadzīgs.

- Šis bija brīnišķīgs vakars, - viņa klusi sacīja, apstādamās pie profesora istabas durvīm. - Paldies, profesor Tomas!

- Nav par ko, mīļā. Man bija prieks censties, - viņš atteica, viegli paklanīdamies, un Gabriela pasmaidīja. Viņa pat iedomāties nevarēja, kā sirmgalvis gaidīja šos vakarus, tagad vairāk nekā jebkad. Viņa profesoram bija kļuvusi gandrīz kā paša meita... kā mīļotā mazmeitiņa, it īpaši pēc šā vakara, kad bija dalījusies ar viņu savos noslēpumos. Tā bija viņam ļoti dārga uzticēšanās zīme. - Ar nepacietību gaidīšu Pateicības dienu, - viņš sirsnīgi noteica.

- Es arī, - joprojām smaidot, Gabriela atbildēja un sacīja to no visas sirds. Pirms tam Gabriela bija baidījusies no šiem svētkiem, bet tagad tie nelikās vairs gluži tik briesmīgi. Viņa bija daudz zaudējusi, bet kaut ko arī atradusi mirgojam sniegā kā dimantu. Kāpdama augšā uz savu istabu un domādama par veco vīru, Gabriela nosprieda, cik skumji viņa justos, ja nebūtu šīs iepazīšanās.

17. nodala

Visi pansijas iemītnieki aizvadīja skaistu Pateicības dienu. Ielas klāja bieza sniega sega, un visa pilsēta bija norimusi. Ļaudis slidoja Centrālajā parkā, un bērni rotaļājās uz ielām, cēla sniegavīrus un pikojās. Boslickas kundze pagatavoja tādu tītaru, ko neviens ilgi nespēja aizmirst. Putns bija tik liels, ka to ar grūtībām varēja ievietot cepeškrāsnī. Tāpat kā katru gadu, profesors Tomass to sadalīja gabalos. Šķiet, ikvienam krājumā bija pa kādam stāstam par sabojātu Pateicības dienu, nepieklājīgiem radiniekiem vai jocīgiem atgadījumiem no bērnības.

Pēc tam visi sacīja, ka jūtoties ļoti pieēdušies un tūdaļ pārsprāgšot, tāpēc devās pastaigā. Baumu restorāns todien bija slēgts, un Gabriela priecājās, ka var būt ar viņiem kopā. Pansijā viņa visiem bija kā mīļa meita, māsasbērns vai mazmeitiņa. Divos īsajos mēnešos, kurus Gabriela dzīvoja pansijā, visi bija viņu iemīlējuši.

Pārējo nedēļas nogali viņi runāja par Ziemassvētku iepirkšanos, un visur piepeši bija uzradušies Ziemassvētku rotājumi. Boslickas kundze un Rozenšteinas kundze devās iepirkties ‘'Macy’s” un pārsteigtas pavēstīja par milzīgajiem ļaužu pūļiem. Savukārt Gabriela visu brīvo nedēļas nogali pavadīja savā istabā, rakstot stāstu, bet svētdien ar apmierinātu sejas izteiksmi iemeta savu burtnīcu profesoram klēpī.

-Te būs! Pārstājiet žēloties!

- Labi... labi... paskatīsimies, kas tev tur ir. - Taču šoreiz pat profesors bija pārsteigts. Gabriclas stāsts bija lielisks. Tas savā ziņā bija Ziemassvētku stāsts, ko caurvija patoss un mirkļi, kas aizkustināja pat viņu, bet stāsts bija skaisti, eleganti uzrakstīts un beigu pārsteidzošais pavērsiens ne mazāk kā izcils. Beidzis lasīt, profesors, apbrīnas pilns, nosēcās. Gabriela ar sakrustotām rokām viņu vēroja no ērta, veca klubkrēsla istabas kaktā.

- Vai jums patika? - viņa nervozi vaicāja, taču redzēja, ka profesoram patīk. Viņš bija sajūsmināts un uzstāja, ka stāstu vajagot publicēt. Šoreiz viņš neļāva Gabriclai noliegt sava darba vērtību.

- Patika? Tas ir brīnišķīgs!

- Man tas vēl jāpieslīpē, - viņa bažīgi sacīja, kad profesors neatlaidās, ka stāstu vajagot publicēt.

- Varbūt tu ļausi, lai es to vispirms izrediģēju? - viņš ierosināja, ar gudru ziņu iebāzdams Gabriclas piezīmju burtnīcu kabatā, pirms viņa paspēja iebilst, un piedāvāja uzspēlēt domino, lai novērstu viņas uzmanību. Gabriela bija ļoti iepriecināta, ka profesoram stāsts paticis, un būtu ar mieru darīt visu, it īpaši tajā vakarā. Viņa bija rūpīgi strādājusi un ļoti priecājās par iznākumu. Pat viņai nācās atzīt, kaut nelabprāt, ka šis ir viņas labākais stāsts. Tovakar Gabriela pat uzveica profesoru domino spēlē un, dodoties pie miera, jutās kā uzvarētāja, atvieglota, ka darbu pabeigusi. Lai stāstu pabeigtu, viņa iepriekšējā naktī bija aizgājusi gulēt krietni pēc trim. Šī bija pirmā reize, kad viņa jutās pilnīga valdniece pār materiālu, un sajūta bija gana skurbinoša.

Nākamajā dienā, dodoties uz darbu, viņa vēl aizvien jutās satraukta par savu sasniegumu. Pēc garajām brīvdienām

Bauma kungs bija nolēmis atsākt darbu pirmdienā. Profesors Tomass joprojām gāja uz konditoreju katru dienu, reizēm ar citiem pansijas iemītniekiem, reizēm viens pats. Tajā dienā, viņam aizejot, Gabriela piekodināja vecajam vīram būt uzmanīgam. Ietves bija apledojušas. Taču viņš bija ārkārtīgi neatkarīgs.

Visi klienti, kas todien iegriezās konditorejā, bija pacilātā noskaņojumā un runāja par gatavošanos Ziemassvētkiem. Pat Baumi, aizvadījuši Pateicības dienu kopā ar savām trim meitām, bija atraisītāki nekā parasti un apsveica klientus mazliet skaļāk nekā citām reizēm. Viņi apvaicājās, kā Gabrielai klājies brīvdienās, un tas bija neparasti, jo Baumi viņā redzēja tikai strādnieci un, šķiet, nevēlējās iepazīt viņu tuvāk.

Vēlu vakarā, kad Gabriela atgriezās pansijā, Boslickas kundze, dzirdot viņu pārnākam, pabāza galvu gaitenī. Viņa aicināja Gabrielu tuvāk, un meiteni acumirklī pārņēma bažas par profesoru, taču Boslickas kundze izskatījās pārāk labā noskaņojumā, lai vēstītu ļaunas ziņas.

- Mums ir jauns iemītnieks, - viņa triumfējoši sacīja. Boslickas kundze nedēļām ilgi bija pūlējusies atrast kādu īrnieku komivojažiera vietā.

- Brīnišķīgi! - Gabriela viņu apsveica, atvieglota, ka jaunumiem nav nekāda sakara ar profesoru. Sirmgalvis viņai bija kļuvis neizsakāmi svarīgs. īsā laikā profesors bija kļuvis par viņas vienīgo ģimeni, un reizēm Gabriela tik ļoti par viņu raizējās, ka naktīs redzēja murgus. Viņa vēl aizvien gulēja gultas kājgalī, kā bija paradusi, bet kopš aiziešanas no klostera viņas miegs bija vēl trauslāks.

- Viņš ir ļoti glīts, - pārjauno īrnieku piebilda Boslickas kundze.

- Tas ir jauki, - nedomājot atteica Gabriela, nesaprazdama, kāds tam sakars ar viņu. Taču Boslickas kundze izskatījās apmierināta, un Gabriela pasmaidīja, domādama, vai saimniece nav iemīlējusies jaunajā īrniekā.

- Viņam ir divdesmit septiņi gadi, un viņš ir ļoti gudrs. Viņš mācījies koledžā.

Gabriela viņai uzsmaidīja, taču nemaz nejutās iepriecināta. Viņu neinteresēja neviens vīrietis, lai kāds būtu viņa vecums, lai cik gudrs un pievilcīgs viņš būtu. Vienīgais viņai vajadzīgais vīrietis bija profesors.

- Arlabunakti, Boslickas kundze! - Gabriela stingri noteica. Viņa bija strādājusi daudzas stundas, bet saņēmusi labu dzeramnaudu. Nesen viņa jau varēja atļauties sev iegādāties jaunas drēbes, un viņai radās aizdomas, ka arī Baumi tāpēc juta atvieglojumu. Viņi bija izteikuši vairākas piezīmes par Gabriclas novalkātajām klostera kleitām. Tagad Gabriela lielākoties valkāja svārkus un svīterus. Viņa pat bija nopirkusi mākslīgo pērļu virteni un reiz, paskatījusies spogulī, izbijās, ka sāk pārāk atgādināt māti, taču profesoram patika viņas izskats un viņš nevilcinājās to pateikt. Viņš vienmēr sacīja, ka Gabriela izskatās tieši kā Grcisa Kellija.

Gabriela devās augšā pa kāpnēm, atvieglota, ka brīvā istaba atradās otrajā stāvā un viņai nevajadzēs lietot vienu van-nasistabu ar jauno vīrieti. Viņas vannasistabu izmantoja vienīgi sievietes. Gabriela cerēja, ka paies zināms laiciņš, pirms viņa sastapsies ar jauno iemītnieku.

Taču pirmoreiz abi saskrējās jau nākamajā dienā, Gab-rielai, kas, nodrošinoties pret aukstumu, bija ģērbusies nesen pirktā smagā, pelēkā mētelī un baltā ausainē, dodoties uz darbu. Jaunais īrnieks stāvēja pie durvīm, palīdzot Boslickas kundzei tikt galā ar dārzeņu somu, un pieklājīgi uzsmaidīja Gabrielai.

- Sveika, es esmu Stīvs Porters, - viņš stādījās priekšā. - Jauniņais.

- Priecājos jūs redzēt, - vēsi atteica Gabriela, neapzināti nopriecādamās, ka viņai jaunais īrnieks nemaz neliekas pievilcīgs. Viņam bija biezi, tumši mati, tumšas acis, viņš bija augumā garš un slaids, bet paplats plecos. Vīrietis izskatījās ļoti glīti veidots, bet kaut kas Gabrielai viņā nepatika, un, ejot uz darbu, viņa nosprieda, ka tā ir augstprātība. Viņš bija pārāk pašpārliecināts un neapšaubāmi pārāk familiārs. Viņš nekādi nelīdzinājās Džo, kurš Gabrielai kā vienīgais vīrietis, kuru viņa bija pazinusi bibliskā vai kādā citā nozīmē, bija kļuvis par ideāla vīrieša standartu. Taču viņa acumirklī saprata, ka šis vīrietis viņai nepatīk. To viņa nepārprotami pateica profesoram, kad abi nākamreiz spēlēja domino.

- Neesi taču tāda īgņa, - viņš pārmetoši sacīja. - Viņš ir jauks puisis, Gabija. Viņam ir glīta āriene, un, iespējams, viņš to apzinās. Nu un tad? Tāpēc jau viņš nekļūst par nelieti.

- Man viņš nepatīk, - Gabriela stingri noteica.

- Tu tikai baidies, ka tev atkal nenodara pāri. Zini, visi jau nemirst un nepamet, visi tev nedarīs pāri, - profesors uzmanīgi sacīja, bet Gabriela tikai papurināja galvu un atteicās no turpmākas šā jautājuma apspriešanas. Viņa izlikās, ka domā vienīgi par uzvaru, bet abi zināja, ka tā nav patiesība. Kaut kas lika vecajam profesoram nojaust, ka Gabriela ir nobijusies.

Stīva Portera klātbūtne mājā viņu patiešām biedēja. Šajā apstāklī nebija nekā dīvaina, ņemot vērā, ka Gabriela visus pusaudzes gadus un jaunību bija pavadījusi klosterī.

- Neraizējies par viņu, - profesors viņu mierināja, - iespējams, ka arī tu viņu neinteresē. - Profesors redzēja, ka Gabrielai tas sniedza atvieglojumu, lai gan cerēja, ka maldās un ka Stīvam radīsies interese par viņu. Stīvs izskatījās jauks puisis, un, pēc profesora domām, Gabrielai nenāktu par ļaunu satikties ar kādu ārpus mājas. Citādi šķita, ka viņai nav ne mazākās vēlēšanās tikties ar kādu, ja nu vienīgi ar profesoru. Tas viņam gan glaimoja, bet nebija veselīgi Gabrielai. Taču profesors domāja, ka, liekot abus mierā, jaunieši, iespējams, beigu beigās atradīs viens otru.

Tomēr turpmākajās nedēļās Gabriela, šķiet, darīja visu, ko spēja, lai izvairītos no Stīva Portera. Viņa pat izturējās rupji pret puisi, lai gan viņai tas nebija raksturīgi. Parasti viņa vienmēr pret visiem bija ļoti pieklājīga. Taču ne pret Stīvu. Stīva klātbūtnē viņa uzvedās īgni, bet izskatījās, ka viņš to nemana. Šķita, ka viņš visu laiku ir labā garastāvoklī, bet sevišķi laipns viņš bija pret vecajiem ļaudīm. Stīvs nopirka viņiem skaistu Ziemassvētku eglīti un novietoja to dzīvojamā istabā. Viņš pats iegādājās rotājumus, jo Boslickas kundze nebija papūlējusies to izdarīt, turklāt viņa baidījās aizvainot tos savus īrniekus, kuri bija ebreji. Tomēr šķita, ka neviens neņem ļaunā, visi domāja, ka Stīvs ir jauks jauneklis. Viņš tikko bija ieradies no Demoi-nas un meklēja darbu, kas būtu saistīts ar datoriem. Katru ritu un pēcpusdienu viņš devās uz darba intervijām un vienmēr bija glīti ģērbies vai nu sporta mētelī, vai uzvalkā. Visi pansijā uzlūkoja viņu atzinīgi, tikai ne Gabija. Visi domāja, ka tas būtu ļoti labi, ja abi jaunie cilvēki saietu kopā. Arī Stīvs pret Gab-rielu izturējās diezgan laipni, bet Gabija lika saprast, ka viņai šajā ziņā nav pilnīgi nekādas intereses.

Patiesībā kādu dienu, kad Gabriela devās uz darbu, Stīvs viņu aizkaitināja. Viņš visiem bija nopircis nelielus Ziemassvētku vainagus un, nevaicājot Gabrielas atļauju, vienu piekāris pie viņas durvīm. Viņa nekādā veidā un formā negribēja būt Stīvam parādniece un bija ļoti nikna, ka viņš tā izrīkojies. Tomēr noņemt vainagu Gabrielai šķita pārāk liela rupjība, tāpēc tagad viņa jutās spiesta to paturēt. Viņa sodījās par to visu ceļu līdz darbam Astoņdesmit sestajā ielā.

- Šodien tu izskaties laimīga, - Gabrielai ieejot konditorejā, Bauma kungs viņu pazoboja. Gabrielu reti varēja redzēt sliktā garastāvoklī, bet šajā dienā viņa nepārprotami bija saīgusi, un viņš neuzdrošinājās vaicāt, kas noticis.

Līdz Ziemassvētkiem bija palikusi tikai nedeļa, un, lai gan dažus bija pārņēmis stress, lielākā daļa, šķiet, bija pacilātā noskaņojumā. Brīvdienas it kā iznesa virspusē pašu sliktāko un labāko katrā cilvēkā. Bauma kungam pašam patika Ziemassvētki, un Bauma kundze jau vairākas nedēļas gatavoja skaistas piparkūku mājiņas, kuras pārdeva bērnu vecākiem. To viņa darīja katru gadu, un mājiņas vienmēr bija pašas skaistākās visā Astoņdesmit sestajā ielā. Ieraugot tās skatlogā, cilvēki vienmēr iegāja arī konditorejā, un šī diena neatšķīrās no pārējām. Pie letes un kases stāvēja pusducis cilvēku un viņiem blakus bērni, rādot, kuru mājiņu vēlas. Tās visas rotāja mazas svecītes, šokolāde un brūnais cukurs. Tur bija pat sīciņi šokolādes ziemeļbrieži. Gabrielai patika tās aplūkot, un viņa ilgojās, kaut nedaudz no šīs burvestības būtu bijis arī viņas bērnībā. Taču Gabriclas bērnībā nebija nekādas burvestības, nekādu piparkūku mājiņu, nekādu Ziemassvētku vecīšu. Ziemassvētkos viņas māte bija sevišķi nejauka, viegli aizkaitināma un nepalaida garām mazāko iespēju viņu piekaut.

Apkalpojot galdiņus, Gabriela mēģināja par to nedomāt. Tobrīd viņa ieraudzīja konditorejā ienākam sievieti ar mazu meitenīti, kas aizrautīgi rādīja uz vienu no Bauma kundzes gatavotajām mājiņām. - To! To! - Meitenīte bija apmēram piecus gadus veca un tik satraukta, ka tikko spēja valdīties mātei pie rokas, bet tā lika viņai nomierināties, jo mājiņu nopirkšot.

Abas stāvēja rindā aiz vairākiem citiem cilvēkiem, un, kad beidzot pienāca viņu kārta, bērns sāka lēkāt, sitot plaukstas mazos, sarkanos dūrainīšos. Meitenītei galvā bija jauka, maza cepurīte ar zvaniņu, kas lēkājot tinkšķēja un Gabrielai izklausījās Ziemassvētku burvības apdvesta skaņa. Taču lēkājot meitenīte piepeši paklupa, un māte bez domāšanas saķēra viņu aiz vienas rokas un, pierāvusi kājās, sāka kliegt, kamēr bērns raudādams turēja roku.

- Es teicu, lai tu pārstāj, tagad esi dabūjusi, ko pelnīji. Un, ja tu vēlreiz tā darīsi, Elisona, zvēru, ka dabūsi pērienu.

Gabriela apstājās pusceļā un, iepletusi acis, nolūkojās abās, aizmirsusi klientus, kurn pasūtījumus tikko bija pieņēmusi. Redzētais skats un pazīstamie vārdi viņu kā hipnotizētu turēja savā varā, un viņa nespēja nolaist skatienu no sievietes sejas. Tās izteiksmē bija kaut kas īpaši ļauns, un viņai blakus stāvošais bērns joprojām raudāja. Spējais rāviens, šķiet, bija izmežģījis meitenītes roku, un, to turot, viņa raudāja vēl skaļāk. Gabrielai pašai reiz tā bija gadījies, kad māte, raujot viņu aiz rokas, bija izmežģījusi viņai elkoņa locītavu, un Gabriela joprojām dzīvi atcerējās asās sāpes. Beigu beigās tēvs, asi pagriezdams un paraudams, bija cik vien iespējams saudzīgi ievilcis locītavu atpakaļ. Vēlāk šā iemesla pēc vecāki bija saķildojušies un māte devusies pie Gabrielas izlādēt savas dusmas. Taču svešā sieviete pašlaik bija saniknota, jo bērns turpināja vaimanāt, un, lēni piegājusi pie viņas, Gabriela izteica pieņēmumu, ka meitenītes roka, precīzāk, elkoņa locītava, varētu būt izmežģīta.

- Neesi smieklīga, - sieviete atcirta, kamēr abi Baumi vēroja, kas notiek, - viņa tikai ir kaprīza. Viņai nekas nekait. - Taču Elisona nebūt neizskatījās pēc tādas, kam nekas nekaitētu, un bērns joprojām turēja elkoni. - Nu, vai tu gribi piparkūku mājiņu vai ne? - māte uzkliedza meitenei, vēlreiz paraudama viņu aiz rokas, un visi, kas abas vēroja, vienlaikus saviebās. Katrs varēja redzēt, ka šoreiz māte patiešām viņai nodarīja sāpes. - Elisona, ja tu tūdaļ pat nepārstāsi bļaut, es šeit pat uz vietas novilkšu tev bikses un nopēršu visu šo cilvēku priekšā.

- Nē, nenopērsi vis, - klusi noteica Gabriela ar tādu spēku, kādu nekad savā mūžā nebija jutusi, adrenalīna vilnim uzbangojot visā augumā. Otrreiz tas nenotiks, un viņa nedomāja stāvēt un noskatīties, kā šī sieviete izrīkojas ar bērnu. - Neko tamlīdzīgu tu nedarīsi.

- Kādas tiesības tev iejaukties, kad es audzinu savu meitu? - Sieviete izskatījās satracināta. Viņai mugurā bija ūdeļādas kažoks, un viņa bija iegriezusies Baumu konditorejā pa ceļam no Medisona avēnijas uz savu dzīvokli Parka avēnijā. Taču aina Gabrielai bija pārāk pazīstama. Vārds audzināt viņas sirdī atbalsojās kā nāves spriedums.

-Tu viņu neaudzini, - Gabriela atbildēja balsī, ko pati nepazina, - tu viņu pazemo un spīdzini visu šo cilvēku priekšā. Kādēļ tu viņai neatvainojies? Kādēļ tu neapskati viņas roku? Ja tu viņai novilktu mēteli, tad redzētu, ka roka ir izmežģīta.

To izdzirdējusi, sieviete aristokrātiskā sašutumā pagriezās pret Bauma kungu.

- Kas ir šī meiča? Kā viņa uzdrošinās ar mani tā runāt? - Tā kā bērns vēl aizvien raudāja, māte vēlreiz bez žēlastības parāva viņu aiz rokas, un meitenīte laida vaļā tādu brēcienu, kas gandrīz pārplēsa Gabrielas atlikušo bungādiņu. Divreiz nedomājot, viņa vieglītēm izņēma bērna rociņu no mātes plaukstas un sāka vilkt nost mazo, sarkano mētelīti. Tas nenācās grūti, un Gabriela acumirklī ieraudzīja, ka viņas aizdomas bijušas pamatotas. Roka bezspēcīgi nokarājās, un bērns iekliedzās, kad Gabriela viņai pieskārās.

- Neaiztiec manu bērnu! - sieviete uzsauca. - Izsauciet kāds policiju!

To izdzirdējusi, Gabriela pagriezās un uzrunāja viņu tādā balsī, kas varēja piederēt pašam sātanam:

- Jā, izsauksim gan policiju un izstāstīsim, ko tu ar viņu dari. Un, ja tu izlaidīsi vēl kaut vienu skaņu, es tevi iepļaukāšu visu šo cilvēku priekšā!

Sieviete palika stāvam vaļēju muti, bet Gabriela pagriezās pret bērnu un aši izdarīja tā, kā atcerējās darām savu tēvu, lūgdama Dievu, kaut izdotos. Kad viņa vispirms asi parāva roku uz savu pusi un pēc tam to spēji pagrieza, atskanēja briesmīga skaņa, bet raudāšana acumirklī apklusa, un pēc brīža meitenīte pasmaidīja. Izmežģītā elkoņa locītava bija atgriezusies savā vietā. Taču tobrīd sieviete atkal sakustējās, paķēra no Gabrielas bērna mēteli, dusmās trīcēdama uzrāva to bērnam mugurā un, kliegdama uz Gabrielu, vilkšus aizvilka mazo līdz durvīm.

- Ja tu vēlreiz pieskarsies manam bērnam, es izsaukšu policiju un tevi arestēs.

- Un, ja es vēl kādreiz redzēšu tevi ar viņu tā izrīkojamies, es liecināšu pret tevi tiesā, un paskatīsimies vēl, kuru arestēs. - Neviens viņai nepateica paldies, taču Gabrielai bija zināms diezgan daudz par līdzīgām situācijām, lai to nemaz negaidītu. Gabriela bija pateicīga, ka varējusi palīdzēt meitenītei un atbrīvot viņu no sāpēm. Taču meitenīte, nu jau ar mēteli mugurā, bija aizrauta līdz pašām durvīm un raudāja pēc apsolītā piparkūku namiņa, kuru māte nebija nopirkusi.

- Bet, māmiņ, tu teici, ka es to dabūšu!

- Vairs ne, Elisona! Pēc tā, ko tu tikko esi izdarījusi, mēs dosimies taisnā ceļā uz mājām, un es pastāstīšu tētim, cik slikta meitene tu šodien esi bijusi, un viņš tevi nopērsi Tu apkaunoji māmiņu visu šo ļaužu priekšā. - Nenolaizdama skatienu no bērna, viņa neredzēja šausmu izteiksmi pārējo cilvēku sejās. Viņa bija īsta briesmone, bet Gabrielai šodien redzētais nebija nekas jauns.

- Bet tu mani sāpīgi rāvi aiz rokas! - lūdzoši sacīja bērns, lūkodamies pāri plecam uz Gabrielu, gribēdams palikt, gribēdams meklēt patvērumu pie vienīgās laipnās sievietes, ko viņa bija sastapusi. Gabriela acumirklī atcerējās Mariannu Marksu, sievieti, kura bija ļāvusi viņai pielaikot savu tiāru, un to, cik ļoti bija vēlējusies būt viņas meita. Līdzīgi cilvēki vienmēr šķērsoja nelaimīgu bērnu ceļus, nekad nezinot un neredzot, kādu ilgošanos sēja šausmu pārņemtajos bērnos.

Gabricla noskatījās, kā Elisona, mātes vilkta, izlido laukā pa konditorejas durvīm. Todien viņa nedabūja piparkūku namiņu. Viņa nedabūja neko. Toties aiz durvīm viņa dabūja zināt, cik briesmīgi uzvedusies, ka tā ir tikai viņas vaina un ka mātei nemūžam nevajadzētu viņu pērt, ja viņa nebūtu tik palaidnīga. Abas vērojot, Gabriela juta fizisku nelabumu un stiklainu skatienu palūkojās uz Baumu pusi. Taču tas, ko viņa ieraudzīja, satrieca Gabrielu vēl vairāk nekā tas, kas pirmīt bija noticis ar meitenīti, ko sauca par Elisonu, viņas mātes rokās. Baumi uz viņu dusmojās. Viņiem nekad agrāk nebija nācies būt līdzdalībniekiem tamlīdzīgās scēnās, un viņi bija saniknoti, ka Gabriela nostādījusi viņus neveiklā situācijā, izaicinājusi klienti, kaut arī tā rīkojusies nepareizi, un tāpēc palicis nepārdots viens no viņu piparkūku namiņiem. Patiesībā, Gabrielu vērojot, Bauma kundze bija nospriedusi, ka viņa ir jukusi. Vienbrīd viņa tiešām šķita zaudējusi prātu. Vēl mazliet - un viņa ar prieku būtu iepļaukājusi sievieti ūdeļādas kažokā, lai tā saprastu, kā ir, kad sāp. Gabrielas atmiņas par to bija ārkārtīgi dzīvas. Viņa vēl aizvien atcerējās caururbjošo skaņu, kad māte bija iesitusi viņai tik spēcīgi, ka pārplēsusi bungādiņu.

- Noņem priekšautu, - sacīja Bauma kungs, kamēr pārējais personāls un klienti noskatījās. - Tu esi atlaista! - viņš teica, pastiepdams roku pēc baltā priekšauta, un viņa sieva piekrītot pamāja.

- Atvainojos, Bauma kungs, - klusi atteica Gabriela, nelūgdama pēc darba, bet iestādamās tikai par viena maza bērna glābšanu, kuram nebija neviena cita visā pasaulē, kas viņu aizstāvētu. - Es biju spiesta tā darīt.

- Tev nebija tiesību iejaukties. Tas ir viņas bērns, viņai ir tiesības darīt ar savu bērnu visu, ko viņa vēlas. - Šajos vārdos atbalsojās visa pasaule, kas uzskatīja, ka vecākiem ir tiesības darīt ar saviem bērniem visu, ko viņi vēlas, lai cik cietsirdīgi, bīstami, necilvēcīgi un mežonīgi tas būtu. Bet ja neviens viņus neaptur? Ko tad? Kas aizstāvēs šos bērnus? Tikai stiprie un drosmīgie. Ne tādi gļēvuļi kā Baumi vai viņas tēvs, kas ļāva, lai ar Gabrielu dara, ko grib. Ari par viņu neviens nekad nebija iestājies.

- Un ja viņa bērnu nogalinātu? Ko tad? Ja viņa ienāktu šeit, jūsu veikalā, un viņu nogalinātu? Ja viņa aiziet mājās un izdara to tagad, Bauma kungs? Ko tad? Ko jūs teiksiet rit, kad lasīsiet par to avīzē? Ka jūs jūtat līdzi, ka gribējāt palīdzēt... ka nezinājāt? Jūs zinājāt. Mēs visi zinām. Mēs to redzam, bet cilvēki visbiežāk paiet garām, jo viņi negrib zināt, jo viņus tas biedē līdz nāvei, viņiem ir kauns, un skatīties ir tik sasodīti sāpīgi. Bet ko lai saka par bērnu, Bauma kungs? Arī bērnam ir sāpīgi. Tā bija viņas roka, kas nokarājās no locītavas, nevis mātes roka.

- Ej projām no mana restorāna, Gabriela, - Bauma kungs skaidri noteica, - un nekad vairs nenāc atpakaļ! Tu esi bīstama, un tu neesi pie pilna prāta. - To teicis, viņš pievērsās saviem klientiem, kas, par spīti redzētajam un dzirdētajam, gribēja incidentu pēc iespējas ātrāk aizmirst.

- Es ceru, ka esmu bīstama tādiem cilvēkiem, - rāmi noteica Gabriela, noliekot priekšautu uz letes. - Ceru, ka vienmēr būšu. Patiesi bīstami ir tādi cilvēki kājās, kas no tā visa novēršas, - viņa sacīja, uzlūkodama gan pūli, gan savus darba devējus, kuri jutās pārāk neērti, lai raudzītos pretī. To teikusi, Gabriela noņēma no āķa pie durvīm savu mēteli un pirmo reizi pamanīja, ka viņu vēro profesors Tomass. Viņš bija iegājis konditorejā tieši tobrīd, kad bērns sāka raudāt, un redzējis visu, kas notika. Viņš bija nolūkojies ar patiesu un neaprakstāmu apbrīnu. Neteicis ne vārda, profesors palīdzēja Gabrielai uzvilkt mēteli un izgāja no restorāna, aplicis viņai roku ap pleciem, jūtot, cik nevaldāmi viņa dreb. Taču Gabriela bija izslējusies visā augumā un lepna, kaut ari raudāja, kad beidzot viņu uzlūkoja.

- Vai jūs redzējāt, kas notika? - viņa čukstēja. Tagad, kad viss bija beidzies, viņa nespēja parunāt un, par spīti siltajam mētelim, vēl aizvien drebēja. Vezdams Gabrielu projām no restorāna, profesors nodomāja, ka nekad mūžā vēl nevienu nav tik ļoti apbrīnojis, un gribēja to pateikt Gabrielai, bet tobrīd bija tik aizkustināts, ka gandrīz nespēja parunāt.

- Tu esi ievērojama sieviete, Gabriela. Un es esmu lepns, ka tevi pazīstu. Tas, ko tu izdarīji, bija skaisti. Lielākā daļa cilvēku to gluži vienkārši nesaprot.

- Viņi baidās saprast, - Gabriela skumji sacīja, kad abi devās projām. Profesors joprojām bija apņēmis viņas plecus, viņš vairāk par visu vēlējās Gabrielu pasargāt gan no pagātnes, gan nākotnes. - Daudz vieglāk ir izlikties neredzam. Tā darīja mans tēvs. Viņš vienkārši ļāva, lai māte izrīkojas ar mani, kā grib. - Šī bija pirmā reize, kad Gabriela runāja ar profesoru par savu bērnību, un viņš zināja, ka tas nav viss, ka tur slēpjas daudz kas vairāk, un viņam bija tāda sajūta, ka reiz, kādu dienu, kad Gabriela būs tam gatava, viņa par to pastāstīs.

- Tad tev bija tāpat kā šai mazajai? - viņš skumji vaicāja. Profesoram pašam nebija bērnu, bet viņš nespēja iedomāties, ka pret tiem varētu tā izturēties. Tas sniedzās pāri viņa saprašanas spējām.

- Daudz sliktāk, - godīgi atbildēja Gabriela. - Mana māte mani sita līdz nemaņai, un tēvs viņai to ļāva. Mani beigās pasargāja vienīgi tas, ka viņa mani pameta. Šobrīd esmu gandrīz kurla ar vienu ausi, lielākā daļa ribu man bijušas lauztas, man ir rētas, man ir šuves, man bijuši zilumi,

man bijuši smadzeņu satricinājumi. Viņa pameta mani asiņojam uz grīdas, bet pēc tam piekāva vēl stiprāk tāpēc, ka es notraipīju paklāju. Viņa nebeidza mani sist līdz tam brīdim, kad pameta.

- Ak mans Dievs! - Klausoties Gabrielā, profesoram acīs sariesās asaras, un piepeši viņš jutās ļoti vecs. Viņš nespēja iztēloties Šo murgu, kas bija viņas bērnība, taču viņš Gabrielai ticēja. Tas daudz ko izskaidroja, gan to, kāpēc viņa bija tik piesardzīga pret cilvēkiem, gan to, kāpēc viņa bija tik kautrīga un kāpēc bija gribējusi palikt klostera patvērumā. Taču tagad profesors saprata, kāpēc cilvēki teica, ka Gabriela ir stipra. Viņa bija vairāk nekā stipra. Viņai piemita dvēseles spēks, kas bija sakāvis pašu velnu, viņa bija pārdzīvojusi ļaunākos murgus, kādus iespējams redzēt sapņos. Par spīti visām rētām un pārējam, ko Gabriela tagad stāstīja, viņa bija izdzīvojusi neskarta. Viņa bija viengabalaina personība, turklāt ļoti stipra. Par spīti visiem iznīcināšanas mēģinājumiem, Gabrielas mātei nebija izdevies nokaut viņas garu. Dodoties mājās pie Boslickas kundzes, profesors to pateica Gabrielai.

- Tāpēc viņa mani tik ļoti ienīda, - Gabriela sacīja, ar augsti paceltu galvu iedama viņam blakus. Viņa lepojās ar to, ko bija izdarījusi bērna labā Baumu restorānā. Tas viņai bija maksājis darbu, bet, pēc Gabrielas ieskatiem, bija tā vērts. - Es vienmēr esmu zinājusi, ka viņa grib mani nogalināt.

- Briesmīgi, ja tā jārunā par māti, bet es tev ticu. - Bet tad viņš bažīgi sarauca pieri. - Kur viņa ir tagad?

- Nav ne jausmas. Droši vien Sanfrancisko. Visu šo laiku neesmu saņēmusi no viņas nekādas ziņas.

- Droši vien tā ir labāk. Tev nevajadzētu ar viņu vairs tikties. Viņa tev sagādājusi tik daudz sāpju, ka pietiktu visam mūžam. - Vēl mazāk viņš spēja saprast tēvu, kas to visu pieļāvis. Profesoram Tomasam viņi šķita kā dzīvnieki, vēl ļaunāk.

Abi roku rokā iegāja pansijā, kur viņus tūdaļ pat pamanīja Rozenšteinas kundze. Viņa zināja, ka Gabriclai vēl nevajadzētu pārnākt, tāpēc sāka uztraukties, domājot, ka profesoram kaut kas noticis un Gabriela viņu atvedusi mājās, taču izrādījās, ka problēmas radušās Gabriclai.

- Vai jums kas atgadījies? - ar bažīgu skatienu viņa abiem vaicāja, un abi pakratīja galvu.

- Mani tikko atlaida no darba, - rāmi atteica Gabriela. Drebuļi bija pārgājuši. Viņa bija savādi mierīga, un profesors Tomass devās uz savu istabu, lai ielietu abiem pa glāzei brendija.

- Kā tas gadījās? - vaicāja Rozenšteinas kundze, kad viņš atgriezās, nesdams arī viņai mazu glāzīti, taču viņa atteicās, un profesors solījās izdzert to viņas vietā. - Man šķita, ka tev tur klājās ļoti labi.

- Tā bija. - Gabriela pasmaidīja un, pēkšņi juzdamās ļoti brīva un ļoti varena, pielika pie lūpām brendiju. Tas apdedzināja viņai mēli un acis, un degunu, bet, kad tas bija apdedzinājis arī viņas rīkli, Gabriela nosprieda, ka viņai patīk. - Viss bija ļoti labi, kamēr es šovakar piedraudēju iekaustīt vienu no viņu klientiem. - Gabrielai piepeši bija jāpasmaida, tas, kas noticis, šķita gandrīz vai smieklīgs, vienīgi viņa ar profesoru zināja, ka tas tā nav.

- Vai kāds palaida rokas? - Rozenšteinas kundze iedomājās, ka vainīgais ir vīrietis, un viņu pārņēma svētas dusmas, ka pret Gabrielu kāds tā varējis izturēties.

- Es tev pastāstīšu vēlāk, - sacīja profesors, ticis galā ar otro glāzīti. Tobrīd, sadzirdējusi gaitenī rosību, parādījās Boslickas kundze.

- Kas šeit notiek? Vai jums tur ir saiets, uz kuru jūs būtu aizmirsuši mani uzaicināt?

- Mēs svinam, - smiedamās sacīja Gabriela, juzdamās mazliet noreibusi, bet tas viņu neuztrauca. Viņa bija aizvadījusi smagu vakaru, kas modināja nejaukas atmiņas, bet rezultātā viņa jutās stiprāka.

- Ko jūs svinat? - apvaicājās Boslickas kundze, gribēdama dalīties priekos ar visiem.

- Es tikko zaudēju darbu, - sacīja Gabriela un iespurcās.

- Vai viņa ir piedzērusies? - noprasīja Boslickas kundze un pārmetot uzlūkoja profesoru.

-Tici man, viņa to ir nopelnījusi, - atteica vecais vīrs, tobrīd atcerējies, ka viņiem ir īsts iemesls svinībām. Tieši tādēļ viņš bija devies uz restorānu, lai sastaptu Gabriclu. Nenolaizdams skatienu no Gabrielas, viņš izvilka no kabatas aploksni un sniedza to viņai. Tas bija prasījis tikai divas nedēļas. Viņš bija domājis, ka paies daudz ilgāks laiks. - Ja tu neesi pārāk piedzērusies, - viņš ar mīlestību sacīja Gab-rielai, - tad ņem un izlasi.

Ar mazliet iedzēruša cilvēka pārspīlētu žestu Gabriela atvēra aploksni un uzmanīgi izņēma vēstuli. Gabriela nekad agrāk nebija nogaršojusi brendiju, bet tas patiešām bija viņu nomierinājis un arī sasildījis. Taču, lasot profesora pasniegto vēstuli, viņas acis iepletās un viņa acumirklī bija skaidrā.

- Ak mans Dievs... ak mans Dievs\ Es tam nespēju ticēt! Kā jums tas izdevās? - Apbrīnas pilna, viņa uzlūkoja profesoru, bet tad sāka lēkāt kā bērns, vēl aizvien turot rokās vēstuli.

- Kas tur ir? - vaicāja Boslickas kundze. Viņi šovakar visi bija zaudējuši prātu. Varbūt viņi jau ilgi te dzēra. - Vai viņa uzvarējusi Iru totalizatorā?

- Vēl labāk, - sacīja Gabriela, vispirms apskaudama viņu, tad Rozenšteinas kundzi un, visbeidzot, profesoru.

Gabrielai neko nesakot, profesors Tomass bija nosūtījis viņas pēdējo stāstu “The New Yorker”, un žurnāls solīja to publicēt savā marta izdevumā. Vēstule informēja, ka Gab-rielai izsūtīts čeks, un gribēja zināt, vai viņai ir literārais aģents. Viņai gatavojās maksāt tūkstoš dolāru. Vienā naktī Gabriela bija kļuvusi par publicētu rakstnieci, un par to viņa varēja pateikties profesoram. Viņš bija patvaļīgi izrīkojies ar Gabrielas darbu, taču zināja, tāpat kā Gabriela pati, ka viņa uz savu roku to nekad nebūtu izdarījusi.

- Kā lai es jums pateicos? - viņa vaicāja profesoram. Vēstule bija pierādījums visam, ko viņš un Māte Gregorija pirms tam bija Gabrielai sacījuši. Viņiem, kā izrādījās, bija taisnība. Viņa bija talantīga. Viņa prata rakstīt. Viņa nespeja tam ticēt.

- Vienīgā pateicība, ko es vēlos saņemt, ir tā, lai tu rakstītu vairāk. Es būšu tavs aģents. Protams, ja vien tu nevēlies īstu. - Taču Gabrielai pagaidām tāds vēl nebija vajadzīgs, lai gan profesors bija pārliecināts, ka tāda vajadzība kādu dienu radīsies. Viņā jautās lielas rakstnieces aizmetņi, un profesors to bija skaidri saskatījis, pirmo reizi lasot vienu no Gabrielas stāstiem.

- Jūs varat būt viss, kas vien vēlaties. Šī ir labākā Ziemassvētku dāvana, ko savā mūžā esmu saņēmusi. - Piepeši Gabrielu vairs pilnīgi nemaz neuztrauca tas, ka viņa zaudējusi darbu. Viņa tagad bija rakstniece, turklāt jebkurā laikā varēja citur atrast viesmīles darbu.

Kad pārējie bija devušies pie miera, viņi līdz vēlai naktij sēdēja dzīvojamā istabā, runājot par to, kas bija noticis restorānā un ko tas nozīmēja Gabrielai, par viņas pašas bērnību un viņas talantu, un viņas nākotnes cerībām. Profesors Tomass sacīja, ka viņa tālu tikšot kā rakstniece, ja vien to vēlēšoties un daudz strādāšot. Kad Gabriela apgalvoja, ka viņa to vēloties, profesors Tomass viņai ticēja. Taču svarīgākais bija tas, ka, cieši turot rokā “The New Yorker” vēstuli, tagad tam ticēja arī viņa pati.

Vēlu naktī, vēlreiz no visas sirds pateikusies, Gabriela devās pie miera savā mazajā istabiņā, un, stāvot pie loga un domājot par visu, viņai ienāca prātā Džo un cik ļoti Džo ar viņu lepotos. Ja apstākļi būtu iegrozījušies citādi, viņi šobrīd būtu precējušies, varbūt badotos kaut kur kādā mazā dzīvoklītī, bet butu laimīgi kā divi bērni. Viņi svinētu savus pirmos Ziemassvētkus, un viņa būtu piektajā mēnesī. Taču abu dzīve izveidojās pavisam citāda. Džo nebija gribējis par to cīnīties. Viņš pārāk baidījās šķērsot tiltu uz citu dzīvi kopā ar viņu. Piepeši Gabriela saprata, ko Džo bija domājis, teikdams, cik viņa stipra. Te slēpās atšķirība starp viņiem abiem. Gabriela gribēja šķērsot tiltu, cīnīties par katru un visu. Viņa gribēja atrasties Džo blakus, bet, lai cik ļoti viņa mīlētu Džo vai Džo viņu, viņš gluži vienkārši to nespēja. Gabriela prātoja, vai Džo būtu varējis pārtraukt scēnu restorānā, un nespēja iedomāties viņu to darām. Džo bija lāga cilvēks, un Gabriela zināja, ka nekad nevienu nemīlēs tā, kā bija mīlējusi viņu. Taču, lai arī kāds viņš bija, lai tīri kā Džo viņu mīlēja, viņš nebija mīlējis pietiekami, lai par to cīnītos. Pēdējā brīdī viņš bija griezies atpakaļ, bija padevies, un viņi bija zaudējuši visu. Tagad pamazām Gabrielai vajadzēja sākt dzīvi no jauna. Viņa neienīda Džo par to, bet vēl aizvien bija ļoti noskumusi un, iespējams, vienmēr tāda būs, kad vien iedomāsies par Džo.

Tonakt, lūkojoties laukā pa logu, viņa gara acīm tik skaidri saskatīja Džo seju, ka gandrīz varēja viņam pieskarties. Platais smaids, zilās acis, veids, kā Džo bija turējis viņu savās skavās... kā bija skūpstījis. Gabrielai sāpēja sirds, domājot par viņu. Taču, lai ari cik ļoti Gabija mīlēja Džo, viņa tagad bija guvusi kādu jaunu atziņu. Viņa bija izdzīvojusi. Džo viņu bija pametis, bet viņa neaizgāja bojā. Un pirmo reizi savā mūžā Gabriela ar sajūsmu gaidīja, ko viņai nesīs dzīve, un nejuta baiļu.

18. nodaļa

Divas dienas pirms Ziemassvētkiem, nepilnu nedē|u pēc atlaišanas no darba, Gabriela iegāja grāmatu veikalā, lai nopirktu dāvanu profesoram Tomasam. Viņa gribēja uzdāvināt vecajam vīram ko brīnišķīgu, kaut ko tādu, kas viņam tiešām patiktu un nebūtu jau atrodams viņa guļamistabas pārpildītajos plauktos.

Gabriela bija nodomājusi pagaidīt līdz Ziemassvētkiem un tikai pēc tiem meklēt jaunu darbu. Viņa bija paglabājusi tik daudz naudas, lai samaksātu īri par janvāri. Turklāt “The New Yorker” nauda bija kā no debesīm nokritusi. Gabriela gribēja no tās nopirkt kaut ko patiesi jauku profesoram. Viņa jau bija iegādājusies mazas un pārdomātas dāvaniņas visiem pansijas iemītniekiem, tikai ne Stīvam Porteram, nolēmusi, ka nepazīst viņu tik labi, lai pirktu viņam dāvanu.

Gabriela bija domājusi nopirkt kaut ko arī Mātei Gregori-jai, bet zināja, ka, ņemot vērā apstākļus, klostera priekšniecei neļaus pieņemt no viņas dāvanu. Tāpēc Gabriela bija nolēmusi viņai nosūtīt “The New Yorker” eksemplāru, kad tajā būs publicēts viņas stāsts. Viņa zināja, cik ļoti Māte Gregorija priecāsies un cik ļoti ar viņu leposies. Apziņa, cik daudz viņa palīdzējusi, būs visīstākā dāvana, un pat tad, ja Māte Gregorija viņai neatbildēs, Gabriela sirdī vienmēr zinās, cik ļoti klostera priekšniece viņu joprojām mīl. Vienīgi bija ļoti smagi apzināties, ka nekad vairs nevarēs viņu satikt. Šie bija pirmie Ziemassvētki, kurus Gabriela kopš bērnības nesagaidīs kopā ar Māti Gregoriju. Taču tur vairs neko nevarēja līdzēt.

Iegājusi glītajā grāmatu veikaliņā Trešajā avēnijā, Gabriela palūkojās apkārt. Veikalā bija gan jaunas grāmatas, gan ari nodaļa, kurā varēja iegādāties vecas grāmatas ādas vākos un pat dažus retus pirmizdevumus. Tos izskatījusi, viņa bija satriekta, cik dārgi šīs grāmatas maksā. Viena vai divas maksāja pat vairākus tūkstošus dolāru. Taču beigu beigās Gabriela izvēlējās kaut ko, kas, pēc viņas domām, varētu tiešām iepriecināt sirmo profesoru. Tas bija ļoti vecu grāmatu komplekts, kuru autoru viņš bieži bija minējis kā paraugu. Grāmatas bija iesietas ādas vākos, bieži lasītas, un nebija šaubu, ka tās turējušas mīlošas rokas. Komplektā bija trīs sējumi, un, kad Gabriela par tiem maksāja, viņa lēni un rūpīgi skaitīja naudu. Viņa nekad savā mūžā nebija pirkusi neko tik dārgu, bet profesors bija tā vērts.

- Jūs izdarījāt lielisku izvēli, - noteica pārdevējs, jauns anglis, pārskaitot viņas naudu. - Es šīs grāmatas nopirku pagājušogad Londonā un biju pārsteigts, ka neviens tās acumirklī neizķēra. Šie ir ļoti reti izdevumi. - Viņi kādu brīdi tērzēja par grāmatām, bet tad, ziņkāri uzlūkojis Gabrielu, jaunais cilvēks apvaicājās, vai viņa esot rakstniece.

- Jā, esmu, - Gabriela piesardzīgi atbildēja, - vai sāku būt. Tikko pārdevu stāstu "The New Yorker”, un to man palīdzēja izdarīt cilvēks, kuram grasos dāvāt šīs grāmatas.

- Vai viņš ir jūsu aģents? - pārdevējs ieinteresēts apvaicājās.

- Nē, draugs.

- Skaidrs. - Viņš pastāstīja, ka arī rakstot un visu pagājušo gadu nocīnījies ap savu pirmo romānu.

- Es joprojām turos pie īsajiem stāstiem. - Gabriela pasmaidīja. - Neesmu droša, ka saņemšu kādreiz pietiekami daudz drosmes, lai uzrakstītu romānu.

- Gan jau uzrakstīsiet, - jaunais cilvēks pārliecinoši sacīja, - lai gan īsti nezinu, vai jums to novēlu. Es arī sāku ar īsajiem stāstiem un dzeju. Bet no tā ir ārkārtīgi grūti pārtikt. - Jauneklis nešaubījās, ka viņai tas jau zināms.

- Es zinu. - Gabriela vēlreiz pasmaidīja. - Es strādāju par viesmīli.

- Es arī to esmu darījis. - Viņš plati pasmaidīja. - Biju bārmenis Istvilidžā, pēc tam viesmīlis “Elaine’\ bet tagad strādāju šeit. Patiesībā esmu menedžeris, un man reizēm atļauj iepirkt grāmatas. Šā veikala īpašnieki dzīvo Bermudu salās. Viņi ir pensijā un nopirkuši šo veikalu tāpēc, ka viņiem ļoti patīk grāmatas. Abi ir rakstnieki. - Viņš nosauca divus vārdus, kas acumirklī atstāja uz Gabrielu lielu iespaidu. Tobrīd jaunais anglis viņu ziņkāri uzlūkoja. - Jūs droši vien negribat pamest viesmīles darbu? - Viņš zināja, ka tā ir iespēja nopelnīt labu dzeramnaudu, bet darba laiks bija garš un apstākļi parasti nomācoši.

- Patiesībā es jau tikko pametu. - Gabriela iesmējās. - Mani šonedēļ atlaida. Priecīgus Ziemassvētkus!

- Sieviete, kas šeit parasti strādā, gaida bērnu un nākam-piektdien aiziet. Jūs tas droši vien neinteresēs, vai ne? Alga ir visai pieklājīga, turklāt, kad maz darba, var lasīt visu, ko vēlas. - To teicis, viņš kautri uzsmaidīja Gabrielai. - Un runā, ka es neesmu pārāk briesmīgs, lai ar mani kopā strādātu. Starp citu, mani sauc Ians Džounss. - Viņš pasniedza roku, un, to paspiedusi, Gabriela nosauca savu vārdu, sajūsmināta par viņa piedāvājumu. Ians pateica, cik liela ir alga, un tā bija lielāka, nekā viņa varēja nopelnīt pie Baumiem, visas dzeramnaudas kopā ņemot un strādājot divpadsmit stundu dienā. Turklāt šis bija tieši tāds darbs, kādu viņa vēlējās. Gabriela piedāvāja rekomendācijas, taču Ians atteica, ka tās neesot vajadzīgas, viņam patika Gabrielas izskats un viņas izturēšanās. Viņai bija labas manieres, un viņa bija inteliģenta, turklāt rakstniece. Pēc

Iana domām, viņa bija ideāla, lai strādātu veikalā. Tā nu Gabriela piekrita sākt darbu nākamajā dienā pēc Jaungada.

Ians iesaiņoja Gabrielas nopirktās grāmatas, un, pasitusi tās padusē, viņa devās mājup ar autobusu un platu smaidu sejā. Nonākot pansijā, viņa iebrāzās tajā kā viesulis.

- Vai tu pārdevi vēl vienu stāstu? - sajūsmināta vaicāja Boslickas kundze, izsteigusies gaitenī viņai pretī.

- Nē, gandrīz vēl labāk. Es dabūju lielisku darbu grāmatu veikalā! Sākšu strādāt tūdaļ pēc Jaungada. - Vēlāk viņa to pastāstīja profesoram, un, priecājoties par Gabrielas panākumiem, vecais vīrs bija sajūsmināts, redzot viņu tik laimīgu. Viņš todien nejutās labi. Viņam sākās gripa un bronhīts. Taču viņš priecājās par Gabrielu. Viņi sēdēja un sarunājās profesora guļamistabā, un vecais vīrs bija silti un omulīgi satinies vecajos rītasvārkos. Gabriela nespēja vien sagaidīt, kad varēs pasniegt viņam Ziemassvētku dāvanu, taču viņa bija apņēmusies gaidīt līdz Ziemassvētku rītam.

Dodoties augšup uz savu istabu, viņa saskrējās ar Stīvu Porteru. Stīvs šķita mazliet nomākts un nespēja atturēties, nepiezīmējis, cik viņa izskatās laimīga. Gabriela viņam pastāstīja, ka šodien atradusi darbu, un, viņu apsveicis, Stīvs izteica vēlēšanos, kaut viņam tā būtu laimējies. Viņš jau mēnesi bija nodzīvojis Ņujorkā, atsaukdamies uz daudziem un dažādiem darba piedāvājumiem, bet līdz šim viņam nemaz nebija veicies, un nauda draudēja drīzumā izsīkt.

- Es dzirdēju, ka tu esot pārdevusi stāstu “The New Yorker”, - viņš, apbrīnas pilns, sacīja. - Izklausās, ka tev pēdējā laikā gadījies veiksmes vilnis. Es priecājos par tevi. - Viņš nezināja, ka Gabriela jau samaksājusi savas nodevas un pārcietusi tik daudzas neveiksmes, ka pietiktu veselam mūžam. Taču viņai bija žēl, ka Stīvs izskatījās tik drūms. Šķita netaisni būt labā noskaņojumā, kad viņam klājās tik grūti, un piepeši Gabriela jutās vainīga par visu to nepatīkamo, ko bija par viņu teikusi.

- Starp citu, paldies par vainagiem. - Šī bija pirmā reize, kad Gabriela viņam par kaut ko pateica paldies. Stīvs, šķiet, visiem centās sagādāt tik daudz patīkamu brīžu, bet viņa tikai kritizēja un tagad to nožēloja. - Es turēšu īkšķi par tevi, Stīv.

- Paldies, man tas vajadzīgs. - To teicis, viņš devās projām, bet tad pagriezies kā vilcinoties atskatījās, un Gabriela to ievēroja. - Es gribēju tev kaut ko lūgt, bet nebiju drošs, vai tev tas neizklausīsies dīvaini. Es domāju, vai tu ar mani nevēlētos Ziemassvētku vakarā aiziet uz pusnakts misi. - Gabriela jutās aizkustināta, ka viņš bija vaicājis. Viņa zināja, ka šie Ziemassvētki viņai būs smagi bez Džo un projām no Sv. Mateja klostera. Taču kopš klostera laikiem viņa nebija gājusi uz misi.

- īsti nezinu, vai gribu iet, - viņa godīgi atzinās, - bet, ja iešu, tad kopā ar tevi. Paldies, ka uzaicināji!

- Protams. Jebkurā laikā. - Pasmaidījis viņš devās uz le-jasstāvu paskatīties, vai kāds nav viņam zvanījis. Dabiski, ka, meklējot darbu, viņš bieži zvanīja pa telefonu. Piepeši Gabriela saprata, cik nepareizi par viņu spriedusi. Profesoram Tomasam bija taisnība. Stīvs bija jauks puisis. Tāpat ari Ians Džounss, viņas jaunais boss. Gabrielai šķita, ka ar viņu būs patīkami strādāt. Turklāt viņš bija teicis, ka dzīvojot ar kādu kopā, un nebija šaubu, ka viņa interese par Gabrielu bija gluži profesionāla un intelektuāla, nevis romantiska, un tas viņai bija pa prātam. Gabrielu neinteresēja nedz romantiskas attiecības, nedz tikšanās. Viņa joprojām ilgojās pēc Džo un prātoja, vai kādreiz savā mūžā vēl būs spējīga mīlēt kādu vīrieti. Viņa nespēja iedomāties, ka varētu atrast kādu, kas kaut attāli līdzinātos Džo. Tik un tā Stīvs bija rīkojies ļoti mīļi, viņu uzaicinādams uz misi. Būtu jauki, ja viņi sadraudzētos. Gabriela pēdējā laikā bija tik labā garastāvoklī, ka bija gatava draudzībai ar viņu. Tajā vakarā viņa to pateica profesoram Tomasam, pēc tam kad bija aiznesusi viņam vakariņas no restorāna otrpus ielai un abi ēda profesora guļamistabā.

- Iespējams, ka tas, ko tu teici par Stīvu, varētu būt taisnība, - Gabriela atzina. - Beigu beigās šķiet, ka viņš ir jauks puisis. Viņš teica, ka viņam esot grūtības ar darba atrašanu.

- Negribas ticēt, ka to saka tik gudrs puisis kā viņš. Es vairākkārt esmu ar viņu runājis. Viņam ir daudz kas pūrā. Stīvs mācījies Jeilā un beidzis ar summa cum laude. Un Stenforda universitātē viņš dabūjis maģistra grādu. Visai iespaidīgi. - Tas bija viens no iemesliem, kāpēc profesors gribēja, lai Stīvs tiktos ar Gabiju. Viņš bija gudrs, izglītots, un profesors nešaubījās, ka, tiklīdz dabūs darbu, Stīvs gūs panākumus. Viņam tikai vajadzēja paciesties. Klausoties profesorā, Gabija atkal no jauna saprata, cik ļoti viņai laimējies, dabūjot tik piemērotu darbu jau dažas dienas pēc tam, kad bija zaudējusi iepriekšējo. Viņa joprojām domāja par scēnu ar mazo meitenīti restorānā un priecājās, ka gājusi bērnam palīgā. Varbūt tas palīdzēs Elisonai kādu dienu aptvert, ka pasaulē ir cilvēki, kuriem viņa nav vienaldzīga.

Tovakar viņa labu laiku runājās ar profesoru, bet viņš klepoja stiprāk nekā iepriekš, tāpēc Gabriela ļāva viņam atpūsties un pati devās uz savu istabu mazliet parakstīt. Viņa bija pārsteigta, atrodot istabā zīmīti no Stīva. Tā bija pieklājīga un akurāti uzrakstīta.

“Mīļā Gabija, paldies par uzmundrinājumu! Pašlaik man tas ir ļoti nepieciešams. Man ir daudz ģimenes problēmu, mamma noslimoja visu pagājušo gadu, bet ziemā mēs zaudējām tēvu. Mazliet uzmundrinājuma nenāktu par ļaunu nevienam no mums, turklāt es pašlaik nevaru atgriezties Demoinā, tāpēc, ja Tu Ziemassvētku vakarā atnāktu man līdzi uz misi, tas man ļoti daudz nozīmētu. Ja ne, mēs varētu izmantot citu reizi. Tās varētu būt pat vakariņas. (Es lieliski gatavoju, ja vien Boslickas kundze kādreiz ļautu man izmantot savu virtuvi! Stei-ki, spageti, picas! Ko vien vēlies!) Saudzē sevi, cerot, ka šis Ziemassvētku laiks Tev beigsies tikpat labi, kā iesācies. Tu patiešām esi to pelnījusi. Visu to labāko - Stīvs.’’

Rūpīgi pārlasījusi vēstuli, Gabriela bija aizkustināta par to, ko Stīvs rakstīja par savu ģimeni. Viņam acīmredzot klājās grūti, un Gabriela nosolījās, ka turpmāk būs pret viņu laba. Viņa nezināja, kāpēc sākumā pret Stīvu izturējusies ar tādām aizdomām. Gab-rielai viņš gluži vienkārši bija licies pārāk veikls, viņš pārāk centās un bija pārāk draudzīgs. Taču diez vai kādam var pārmest to, ka viņš cenšas būt patīkams. Tagad Gabriela kaunējās par savām aizdomām un nodomāja, ka varbūt Ziemassvētku vakarā tomēr aizies ar Stīvu uz misi, kaut arī tikai viņa dēļ. Turklāt šā vai tā viņa to bija parādā Džo un Mātei Gregorijai, lai aizlūgtu p;ir abiem. Šogad būs grūti, bet viņa pārdzīvos.

Nolikusi Stīva zīmīti uz tualetes galdiņa, Gabriela izņēma savu piezīmju burtnīcu un vairs nedomāja par viņu. Stīvu viņa sastapa tikai Ziemassvētku priekšvakarā, kad pateica viņam, ka labprāt aiziešot ar viņu uz pusnakts misi. To dzirdot, Stīvs izrādīja sajūsmu un dedzīgi viņai pateicās par laipnību. Gabriela jutās vēl sliktāk, atceroties savu iepriekšējo izturēšanos pret viņu, un to arī pateica profesoram Tomasam, kad aiznesa viņam kārtējās vakariņas.

- Tev vajadzētu justies vainīgai, - viņš pārmeta. - Stīvs ir jauks puisis, un viņam klājas grūti.

Stīvam katru dienu miljoniem reižu zvanīja telefons, bet viņš tā arī nebija atradis darbu. Profesors prātoja, vai viņš neceļ pārāk augstu degunu un negaida, ka viņu uzaicinās vadīt “General MotorsTaču, par spīti tam, ko Gabija sākumā par Stīvu bija teikusi, viņš izskatījās nevis iedomīgs, bet tikai gudrs un bezrūpīgs.

Vienpadsmitos un trīsdesmit minūtēs abi satikās vestibilā, Stīvs atvēra Gabrielai durvis, un viņi izgāja dzeldīgi aukstajā naktī. Zeme bija apledojusi, un gaisā virmoja elpas mutuļi ik reizes, kad viņi ko teica viens otram. Viņi nerunāja daudz, jo gaiss bija tik auksts, ka elpojot šķita kā uguns plaušās, un Gabrielai dega seja, kad viņi beidzot nonāca līdz Sv.

Andreja baznīcai. Tā bija maza baznīciņa, taču izskatījās, it kā tur būtu sagājusi visa draudze, atvedot līdzi savus draugus. Baznīca bija pārpildīta līdz pēdējai iespējai. Gabiju pārņēma pazīstamas izjūtas, kad viņa ieslīdēja solu rindā un apsēdās blakus Stīvam. Spēcīgi smaržoja vīraks, visur dega sveces, un no altāra puses plūda priežu zaru smarža. Gabriela jutās kā mājās pārgājusi, un viņu pārņēma sāpju un nostalģijas vilnis. Lielāko tiesu laika viņa pavadīja, nometusies uz ceļiem, un reizi, palūkojoties uz viņu, Stīvs redzēja, ka viņa raud. Viņš negribēja Gabrielu traucēt, tikai viegli uzlika uz viņas pleca plaukstu, atgādinot, ka viņš ir blakus, bet pēc tam to noņēma, lai viņai neliktos uzmācīgs.

Baznīcas dziesmas tovakar skanēja sevišķi skaisti, un Gabriela tās visas zināja no galvas. Visi sapulcējušies dziedāja “Klusa nakts’’, un abi raudāja, kad koris dziedāja “Ave, Marija’’. Viņiem abiem bija smagas atmiņas. Stīvs bija zaudējis tēvu, un viņa māte bija slima, bet viņš nevarēja būt blakus.

Pēc tam Gabriela piegāja pie sānu altāriem un iededza Svētajai Jaunavai trīs sveces, vienu par Māti Gregoriju, otru par Džo un trešo par abu bērnu. Viņa aizlūdza par visām trim dvēselēm un bija ļoti klusa, dodoties projām no Sv. Andreja baznīcas. Kādu brīdi nogaidījis, Stīvs piezīmēja, cik grūti viņam būt tālu projām no mājām un zaudēt cilvēkus, kurus viņš mīlēja. Gabriela dziļi ievilka elpu un, neko neteikusi, pamāja.

- Man radies tāds iespaids, ka tev arī šis gads nav bijis viegls, - viņš sacīja Gabrielai. Nebija iespējams nepamanīt, ka viņa raudāja, bet skaļi Stīvs neko par to neteica.

- Tā ir, - Gabriela atzina, abiem plecu pie pleca ejot uz mājām.

Stīvs sargājās viņai pieskarties, lai gan baznīcā Gabriela bija jutusi viņa roku viegli sev uz pleca, kad raudāja.

- Šajā gadā esmu zaudējis divus cilvēkus, ko ļoti mīlēju... un vēl ir trešais, ko vairs neredzu. Man tas bija ļoti grūts laiks, kad pārcēlos dzīvot pie Boslickas kundzes.

Gabriela mēģināja pateikt, ka saprot, cik ļoti viņš pārdzīvo.

- Viņa pret mani bijusi ļoti jauka, - Stīvs pateicīgi sacīja. - Nabadzīte, viņa pusi dienas pavada, atbildot uz maniem telefona zvaniem.

- Es nešaubos, ka viņa to neņem ļaunā, - atteica Gabija. Tobrīd viņi atradās kvartāla attālumā no mājām, un Stīvs, it kā viņam tas tikko būtu ienācis prātā, apvaicājās, vai Gabija nevēloties kaut kur ieiet un izdzert tasi kafijas. Pulkstenis jau rādīja viens, bet kafejnīca uz stūra joprojām vēl bija atvērta. - Protams. Kāpēc gan ne? - Gabriela atbildēja. Viņa saprata, ka, aizgājusi mājās, domās par Džo un tas katrā ziņā beigsies ar asarām. Bija Ziemassvētku vakars, un nebija iespējams neizjust vientulību. Varbūt viņiem abiem bija nepieciešama sabiedrība. Stīvam bija savas sāpes un raizes, ko apraudāt.

Stīvs stāstīja par savu bērnību Demoinā, par studijām Jcilā un Stenfordā, par to, cik ļoti viņam paticis Kaliforni-jā, tomēr viņš bija domājis, ka Ņujorka viņam būs vairāk piemērota. Viņš bija domājis, ka šeit atradīs labāku darbu, un raizējās, ka varētu būt pieņēmis nepareizu lēmumu.

- Gan laiks rādīs, - Gabriela klusu noteica, un Stīvs jautāja, vai tā esot taisnība, ko viņš dzirdējis, ka Gabriela dzīvojusi klosterī, un Gabriela pamāja. - Es aizvadīju divpadsmit gadu Svētā Mateja klosterī. Es biju kandidāte. Taču aizgāju, daudzu sarežģītu apstākļu spiesta.

- Dzīvē gandrīz viss ir sarežģīts, vai ne? Žēl, ka tam tā jābūt. Reizēm šķiet, ka nekas vispār nav viegli.

- Reizēm ir vieglāk, nekā mēs domājam. Manuprāt, mēs paši daudz ko sarežģījam. Vai arī tā es vismaz sāku domāt. Dzīve var būt vieglākajā mēs tai ļaujam tādai būt.

- Kaut es tam varētu ticēt! - Stīvs sacīja, kad viesmīle viņiem ielēja pa trešajai tasītei kafijas. Viņi bija pārgājuši uz bez-kofeīna kafiju. Stīvs pastāstīja, ka bijis saderinājies ar meiteni, kuru saticis Jeilā, un ka viņi domājuši apprecēties pagājušā gada vasarā, Ceturtajā jūlijā. Taču divas nedēļas pirms kāzām ceļā pie viņa meitene gājusi bojā satiksmes negadījumā. Viņš sacīja, ka nelaime viņa dzīvi pārvērtusi uz visiem laikiem. Tobrīd viņš nolēma uzticēties Gabrielai pilnībā un pastāstīja ar asarām acīs pašu ļaunāko - ka viņa gaidījusi bērnu. Tas bijis iemesls, kāpēc viņi domājuši precēties, viņi būtu salaulājušies tik un tā, bet par dažiem mēnešiem pasteidzinājuši kāzas, un Stīvs patiešām ar nepacietību gaidījis piedzimstam viņu bērnu. Klausoties Gabriela viņu pārsteigta uzlūkoja. Stīvam bija klājies gandrīz tāpat kā viņai ar Džo, tikai pretējā veidā. Viņa bija zaudējusi Džo un abu bērnu. Gabriela gribēja viņam to pastāstīt, taču neuzdrošinājās. Mīlas stāsts starp garīdznieku un kandidāti vairumam cilvēku vēl aizvien bija pārāk nepieņemams. Viņa to nebija stāstījusi pat profesoram Tomasam.

- Es jutos tāpat, kad nomira Džo, - viņa atzina. - Mēs domājām par precēšanos, bet mums daudz ko vēl vajadzēja apsvērt. - Bet tad ar skumjām milzīgajās acīs viņa uzlūkoja pāri galdam Stīvu un nolēma noņemt no pleciem vismaz vienu no savām nastām. - Viņš septembri izdarīja pašnāvību.

- Ak mans Dievs... ak, Gabija... cik briesmīgi! - Nedomājot Stīvs pasniedzās un pieskārās Gabrielas plaukstai, un viņa to neatrāva.

- Šobrīd raugoties atpakaļ, - un tas bija noticis tikai pirms trim mēnešiem, - es nezinu, kā to pārdzīvoju. Visiem tā šķita mana vaina, un arī es domāju tāpat. Nekad nespēšu sev apgalvot, ka tā nebija mana vaina, - viņa skumīgi noteica. Šī bija vēl viena vaina klāt pie visām pārējām, taču smagākā no visām.

- Tu nedrīksti sevi vainot. Kad cilvēki dara tādas lietas, mēdz būt dažādi iemesli. Parasti viņi ir nomākti. Viņi pārstāj skatīt dzīvi ar skaidrām acīm.

- Vairāk vai mazāk tā arī notika. Viņa māte bija izdarījusi pašnāvību, kad viņam bija četrpadsmit gadu, un, manuprāt, viņš par to vainoja sevi. Bet viņa vecākais brālis aizgāja bojā deviņu gadu vecumā, kad Džo bija septiņi, un viņš jutās par to atbildīgs. Taču es nevaru izslēgt savu vainu pilnībā. Būtībā viņš to izdarīja manis dēļ, jo domāja, ka nespēs attaisnot manas cerības.

- Nav labi uzkraut tādu smagumu otram plecos. - Stīvam nelikās godīgi vainot Gabrielu, bet viņš negribēja viņai to sacīt. Gabriela bija pārdzīvojusi grūtus laikus, tāpat kā viņš. Atgriežoties pansijā, viņš aplika saudzīgi roku Gab-rielai ap pleciem, un viņa nepretojās. Bija Ziemassvētku vakars, un viņi bija uzticējuši viens otram daudzus noslēpumus. Bija gluži vai jābrīnās, cik daudz kas abus vienoja.

Stīvs atvadījās no Gabrielas pie kāpnēm, kas veda uz viņas istabu, negribēdams, lai Gabriela domātu, ka uzstāj viņu kaut ko darīt, un pamājis devās uz savu istabu. Gabriela kādu laiku kavējās domās pie viņa. Stīvs bija jauks cilvēks un pārcietis daudz ko tādu, ko pārcietusi viņa. Tomēr, sēžot uz gultas, Gabriela tovakar, kā joprojām vēl pārāk bieži mēdza darīt, raudāja, pārlasīdama Džo vēstuli. Ja vien viņa būtu varējusi ar Džo parunāt, ja vien būtu varējusi atrasties viņam blakus, viss varēja izvērsties daudz savādāk. Ja viņa to būtu varējusi, tad nesēdētu šovakar viena, nedalītos skumjās ar pilnīgi svešu cilvēku, stāstot, cik ļoti viņa un Džo mīlējuši viens otru. Tas vēl aizvien šķita tik netaisnīgi, tik nepareizi, kā viņš bija izrīkojies. Taču Gabriela vairs uz viņu nedusmojās, dusmas bija palikušas pagātnē, viņai gluži vienkārši bija skumji. Tonakt devusies pie miera, viņa sapņoja, ka redz Džo, kas joprojām viņu gaida klostera dārzā.

19 nodaļa

Ziemassvētku dienā Boslickas kundze pagatavoja pansijas iemītniekiem vakariņās tītaru, un šoreiz Stīvs viņiem piebiedrojās. Stāstot daudzus jocīgus atgadījumus, viņš pamatīgi visus izsmīdināja. Viņi apmainījās ar mazām dāvaniņām. Nokaunējusies, ka nav padomājusi par dāvanu Stīvam, Gabricla iepriekšējā dienā bija nopirkusi viņam pudelīti skūšanās losjona, un viņš jutās iepriecināts. Viņš sacīja, ka iepriekšējā pudelīte tieši esot izbeigusies un viņš nav varējis atļauties nopirkt sev jaunu.

Profesors Tomass bija sajūsmināts par grāmatām, ko Gabricla viņam uzdāvināja. Viņš nespēja noticēt, ka viņa tās sameklējusi, savukārt Gabriela pastāstīja, ka, pērkot grāmatas, atradusi sev jaunu darbu. Tas šķita ļoti zīmīgi, tāpat kā viņas tikšanās ar Stīvu. Tovakar viņi daudz laika pavadīja, runādamies viens ar otru, un profesors, to ievērojis, bija apmierināts, kaut gan Gabriela aizvadīja daudz laika arī sarunās ar viņu, un profesors, kā parasti, sakāva viņu domino. Pēc pirmās spēles viņš uzaicināja Stīvu abiem pievienoties.

Gabriela raizējās par profesora slikto izskatu, viņam joprojām bija gripa, un klepus turpinājās nu jau vairākas nedēļas. Boslickas kundze lika viņam dzert tēju ar citronu un medu, kurai profesors piešāva klāt lāsīti brendija, piedāvājot glāzi arī Stīvam, kas to pateicīgi pieņēma. Viņš sacīja, ka šie būtu viņa sliktākie Ziemassvētki, ja nebūtu viņu, bet tagad tā neesot. To sacīdams, viņš pārlaida skatienu istabai, īpaši pakavēdamies pie Gabrielas.

Tovakar Stīvs pavadīja viņu līdz istabai un kādu brīdi uzkavējās pie durvīm. Viņš bija uzdāvinājis Gabriclai skaistu piezīmju burtnīcu ādas vākos, kuru, kā viņa zināja, nemaz nevarēja atļauties. Tomēr viņš visiem bija pasniedzis skaistas dāvanas un siltu šalli profesoram.

- Es viņus sāku just kā savu ģimeni, - Stīvs sacīja, un Gabriela to ļoti labi saprata. Arī viņai bija tāda pati sajūta. Abi runāja par Gabrielas jauno darbu, par rakstniecību, vairoties pieskarties pagātnei. Jau tāpat vajadzēja ar daudz ko tikt galā, nedomājot vēl arī par to. Taču todien vakariņu laikā Gabriela ilgojās pēc visiem klosterī palikušajiem. Viņa atskārta, ka vēlas, kaut viņai būtu bijusi Džo fotogrāfija, kur paskatīties. Viņi nekad nebija fotografējušies, un tagad Gab-rielai bija vienīgi viņas atmiņas, un viņa ļoti baidījās, ka varētu aizmirst Džo, aizmirst viņa seju, viņa acis, viņa jauko smaidu. Viņa atskārta, ka domā par beisbola spēli, ko Džo bija sarīkojis Ceturtajā jūlijā, un iesmējās, atceroties kaut ko no tā, ko viņš bija teicis. Gabriela joprojām bija viņa varā, un Stīvs to nojauta. Viņš negribēja Gabrielu steidzināt, bet Stīvam patika būt ar viņu kopā, un tajā vakarā pirms šķiršanās viņš maigi pieskārās ar plaukstu viņas sejai. Vēlāk Gabriela par to bažījās. Viņai joprojām bija par agru ar kādu saistīties. Viņa nezināja, vai kādreiz to vēl spēs, turklāt Stīvs bija pārāk atšķirīgs. Viņš tik ļoti piederēja pie pasaules, viņš bija darījumu cilvēks, viņam nepiemita Džo nevainība vai naivitāte, viņu neapņēma maģiska gaisotne. Taču viņš bija jauks cilvēks, viņš bija dzīvs un tepat blakus, bet Džo nebija. Džo bija Gabrielu pametis. Viņš bija izvēlējies vieglāko ceļu, jo nebija tik drosmīgs, lai par Gabrielu cīnītos. Tagad to vairs nevarēja noliegt.

Nākamajā dienā pēc Ziemassvētkiem Stīvs uzgāja augšā un pieklauvēja pie viņas durvīm. Viņš bija devies pastaigā un atnesis Gabrielai tasi karstas šokolādes. Pēdējā laikā Gabriela bija pārsteigta, cik viņš uzmanīgs, savukārt uz Stīvu lielu iespaidu atstāja tas, ka viņa rakstīja.

- Vai es drīkstu kaut ko palasīt? - viņš mazliet bijīgi vaicāja. Gabriela pasniedza viņam pāris stāstu. Šķita, ka tie viņu atstāj bez valodas, un Gabriela jutās iepriecināta. Viņi ilgi sēdēja sarunādamies, bet pēc tam devās pastaigāties. Atkal sala, un šķita, ka naktī snigs. No rīta, kad visi pamodās un pilsēta bija ietīta sniega segā, Gabriela ar Stīvu izgāja laukā un pikojās kā bērni. Stīvs sacīja, ka tas viņam atgādinot bērnību, bet Gabriela neko neteica par savu bērnību. Viņa nejutās spējīga dalīties ar viņu savos pārdzīvojumos. Taču viņi jauki pavadīja laiku, bet, atgriežoties pansijā, Stīvs atzinās, cik ļoti raizējoties par naudu. Viņš sūtīja naudu uz mājām, lai palīdzētu mātei, un, ja drīzumā neatradīšot darbu, viņam vajadzēšot braukt atpakaļ vai vismaz atstāt šo istabu un sameklēt kādu lētāku, varbūt kādā noplukušā Vest-saidas rajonā. Gabrielai tas šķita briesmīgi. Viņa negribēja, lai Stīvs jūtas neērti, bet nezināja, kā lai pasaka, ka, saņemot “The New Yorker” naudu, viņai mazliet paliktu pāri un viņa bez grūtībām to varētu aizdot, kamēr Stīva apstākļi uzlabojas. Pēc daudziem mokošiem mēģinājumiem viņa beidzot to pavēstīja, un pateicoties Stīvam acīs bij a asaras. Gabriela piedāvājās samaksāt viņa janvāra īri. Stīva istabai bija gandrīz tāda pati cena kā viņējai, un viņš to varēja uzskatīt par aizdevumu, ko samaksās vēlāk, kad varēs to atļauties. Viņai bija labs darbs, viņa bija labā formā un ļoti piesardzīgi rīkojās ar savu naudu.

Nākamajā dienā Gabija iedeva Boslickas kundzei arī Stīva īres naudu, un, to saņemot, Boslickas kundze pārmetoši sarauca uzaci.

- Tā? Tu viņu tagad uzturi? Kā nabaga puisītim tā laimējies? - Viņa negribēja, ka Gabrielu kāds izmanto, pat tik jauks puisis kā Stīvs Porters ne. Galu galā, kā viņa todien sacīja Rozenšteinas kundzei, kas par viņu kādam zināms? Vienīgi tas, ka viņam ļoti bieži zvana pa telefonu. Taču Gabija sacīja, ka tas esot tikai aizdevums un tikai vienīgo reizi.

- Es ceru, - sacīja Boslickas kundze un aizgāja nolikt naudu. Viņai patika saņemt savu īres naudu, bet viņai patika to saņemt no cilvēkiem, kuriem pienācās to maksāt.

Nākamajā dienā Gabriela runāja par viņu ar profesoru Tomasu, pastāstot arī, ko viņa izdarījusi, bet viņš, šķiet, Gabrielu nenosodīja. Pēc viņa domām, Gabija varēja Stīvam uzticēties, un viņš priecājās, redzot, ka abi aizvien vairāk tuvinās.

Vecgada vakarā Stīvs vaicāja, vai Gabija nevēloties aiziet uz kino. Tas bija Gabrielas pirmais Vecgada vakars ārpus klostera, un viņa mazliet vilcinājās, tomēr šķita, ka Stīvs vēlas vienīgi būt ar viņu kopā. Viņi aizgāja paskatīties jauno filmu par Džeimsu Bondu, un abiem tā patika. Pēc tam viņi devās apēst pa karstmaizītei un pārradās tieši laikā, lai televīzijā dzīvojamā istabā noskatītos uguņošanu Taims-skvērā, un Gabriela jutās atvieglota, kad pusnaktī Stīvs nemēģināja viņu noskūpstīt. Tieši otrādi, viņš runāja par savu līgavu, bet Gabriela domāja par Džo, un vēlāk Stīvs lēnām pavadīja viņu līdz istabai, vienkārši priecādamies par viņas klātbūtni. Bet tad, stāvot durvīs, viņš palūkojās lejup uz Gabrielu un, neteicis ne vārda, piekļāva viņu sev klāt. To-brid Gabriela varēja viņu apturēt, ko ari gribēja darīt, bet Stīva skatienā bija kaut kas tāds, kas viņu pakļāva, un Gabriela saprata, ka patiesībā negrib viņu apturēt, kad Stīvs viņu noskūpstīja. Viņa pūlējās izmest no prāta atmiņas par Džo, un viņai bija kauns, saprotot, ar kādu dedzību viņa atbildējusi uz Stīva dedzību. Viņš uzbudinājās no tā vien, ka turēja viņu apskautu, un viņi skūpstījās atkal, un šoreiz, kad Stīvs iegāja viņas istabā un aizvēra aiz abiem durvis, Gabriela nespēja vairs pretoties. Stīvs viņu gandrīz hipnotizēja, bet, juzdama viņa rokas atpogājam blūzi un pieskaramies ādai, Gabriela ar lielām pūlēm viņu apturēja.

- Es šaubos, vai mums tā vajadzētu darīt, - viņa aizsmakušā balsī čukstēja.

- Es arī, - Stīvs tāpat čukstēja, - bet nespēju apstāties. -Stīvs izskatījās zēnisks un ļoti glīts un bija daudz kaislīgāks, nekā Gabija bija domājusi. Pēc nākamā skūpsta viņa piepeši atklāja, ka vēlas viņu, un atpogāja viņa kreklu, kamēr viņš, atpogājis Gabrielas krūšturi, sāka glāstīt viņas krūtis un noliecās tās noskūpstīt. Viņa gribēja sacīt, lai pārtrauc, bet saprata, ka nespēj. Kad beidzot viņa atkāpās, abi izrādījās daļēji izģērbušies un aizelsušies iekārē, bet Gabriela izskatījās noraizējusies un iztrūkusies.

- Stīv, es negribu darīt neko tādu, ko mēs vēlāk abi nožēlotu, - viņa beidzot sacīja, zinot, ka, neapstādinādama viņu šobrīd, nekad to neizdarīs. Abi bija pieauguši, neviena priekšā viņiem nebija jāatbild, un abi bija zaudējuši cilvēkus, ko ļoti mīlēja, pārdzīvojumi vēl joprojām bija pavisam svaigi un nervi vairāk nekā mazliet saspringti.

- Es nedomāju, ka jebkad nožēlošu to, ko esmu darījis ar tevi, - viņš pačukstēja. - Gabija, es tevi mīlu.

Taču Gabriela nevarēja teikt viņam to pašu, jo tā nebūtu patiesība. Viņa joprojām mīlēja Džo, bet Stīva rokas, šķiet, darīja brīnumus. Viņa gribēja, lai Stīvs atgriežas savā istabā, un tomēr negribēja. Viņa gribēja būt kopā ar Stīvu, gulēt ar viņu un nejusties vientuļa - vismaz šobrīd. Bija Vecgada vakars, un vismaz šonakt viņa gribēja domāt tikai par tagadni.

- Gabija, ļauj man palikt pie tevis. Es negribu atgriezties savā istabā, tur ir tik vientuļi... Apsolu, ka nedarīšu neko tādu, ko tu negribēsi. Es vēlos vienīgi atrasties šeit.

Palūkojusies uz viņu, Gabriela vilcinājās, viņa jutās tieši tāpat. Viņa negribēja palikt viena ar savām atmiņām, turklāt viņi varēja būt kopā un nedarīt neko tādu, ko vēlāk nožēlotu. Abi tam bija pietiekami stipri.

Beidzot viņa pamāja un, nenoģērbusi blūzi un zeķes, iekāpa pie viņa gultā. Stīvam mugurā bija krekls un apakšveļa, un viņi gulēja apskāvušies viens otram blakus zem segām. Stīvs bija pavisam citāds nekā Džo. Viņš neatstāja uz Gabriclu tādu iespaidu kā Džo, un Gabriela viņu nemīlēja, bet viņš bija labs cilvēks, un viņa prātoja, ka varbūt kādreiz viņu iemīlēs. Tāda iespēja neapšaubāmi bija, un, kamēr Stīvs glāstīja viņas matus un čukstēja viņai mīļus vārdus, viņa jutās drošībā Stīvam blakus, un tas Gabrielai daudz ko nozīmēja. Viņi abi bija tik vientuļi.

Viņi ilgi sačukstējās tumsā, un beidzot Gabriela sāka snauduļot viņa rokās. Stīvam blakus viņa jutās ļoti mājīgi.

- Laimīgu Jauno gadu, Stīv! - Gabriela miegaini nočukstēja un pēc mirkļa jau bija gandrīz aizmigusi, te piepeši sajuta viņu. Stīvs joprojām gulēja blakus kā iepriekš, bet kādā brīdī bija pazaudējis apakšveļu, arī krekla viņam vairs nebija, un viņš vieglītēm vilka nost Gabrielas biksītes. Zeķu viņai jau vairs nebija, un Gabriela īsti nezināja, vai vēlas viņam pretoties. Stīvs viegli viņai pieskārās, un, pati to negribot, viņa tumsā klusītēm iestenējās. Viņš bija juteklīgs un prasmīgs un modināja Gabrielā tādu kaislību, kādu pat D/.o savā nevainībā nespēja izraisīt. Viņu kaislība bija divu siržu, divu viens otram pilnībā atdevušos dvēseļu kaislība. Tas, ko Gabriela baudīja ar Stīvu, bija pavisam kas cits, tā bija augstākajā mērā seksuālas dabas kaislība, un tas, ko Stīvs viņā atraisīja, būtu Gabrielu izbiedējis, ja vien viņš tik labi neprastu to, ko darīja. Viņš skūpstīja, glāstīja un pieskārās, pamazām novedot viņu līdz neprātam, un Gabriela nekad mūžā viņu šobrīd vairs nebūtu apstādinājusi. Patiesībā viņa būtu lūgusi nepārtraukt. Abu drēbes gulēja kaudzē uz grīdas, un Stīvs rotaļājās ar viņas augumu, gluži kā spēlētu arfu, līdz viņas mugura aicinoši izliecās, un beidzot mokoši lēni viņš dāvāja Gabrielai visu, ko viņa vēlējās no Stīva saņemt. Viņa bija kā apsēsta, viņa bija kā prātu zaudējusi, un Stīvs atkal un atkal noveda viņu ekstāzē, līdz beidzot viņa lūdza, lai pārtrauc, jo nespēja to vairs ilgāk izturēt. Pēc tam viņi iezagās dušā un mīlējās, kājās stāvot, un vēl pēc tam Stīvs noguldīja viņu, joprojām slapju, uz vannasistabas grīdas un paņēma ar tādu spēku un juteklīgumu, kas Gabrielu pārsteidza un atstāja bez spēka un elpas. Ar Džo viņa nekad neko tādu nebija pazinusi, un viņai bija aizdomas, ka nekad vairs nepazīs, bet šī bija nakts, ko viņa nekad neaizmirsīs, un, kad abi apmierināti un paguruši atgriezās viņas gultā un Stīvs beidzot apskāvis piekļāva viņu sev klāt, Gabriela gulēja kā mazs bērns.

20. nodaļa

Tas, kas bija sācies starp Stīvu un Gabrielu Vecgada vakarā, tika atkal atjaunots nākamajā rītā, pirms viņi piecēlās, un todien vēl vairākas reizes. Dažu dienu laikā kopš abu attiecību sākuma tas, šķiet, kļuva par vienīgo, ko viņi tagad darīja. Lejasstāvā, būdami starp Boslickas kundzes pārējiem īrniekiem, viņi bija pieklājīgi un piesardzīgi, bet, līdzko tika projām, drāzās augšā pa kāpnēm uz Gabrielas istabu un nodevās mīlas priekiem. Viņi tiem nodevās visos iespējamos veidos un visās iespējamās vietās, un Stīvs iemācīja viņai tādas lietas, par kurām viņa nebija ne zinājusi, ne sapņojusi. Tas nemaz nelīdzinājās skaidrajai, saldajai mīlestībai, ko viņa bija iepazinusi ar Džo Konorsu. Taču mīlas priekiem ar Stīvu piemita kaut kas ļoti spēcīgs un nepārvarams. Katru rītu Gabrielai tikai ar grūtībām izdevās piespiest sevi doties uz darbu.

Jaunajā darbavietā viņa bija sākusi strādāt, kā norunāts, tūdaļ pēc Jaungada dienas, un viņai tur patika. Grāmatu veikals bija tieši tas, par ko Gabriela bija sapņojusi. Naktis viņa pavadīja ar Stīvu, gremdēdamās burvestībā, ar kuru viņš bija Gabrielu sev piesaistījis. Kad viņi neatradās gultā, viņi sarunājās, smējās un ķircinājās, un lielākoties viņiem pat nerūpēja paēst vakariņas. Viņi pārtika viens no otra, no kartu-peju čipsiem un cepumiem.

- Es tik un tā nevaru atļauties tevi barot, - Stīvs ķircinājās, bet ik reizes, kad abiem izdevās piespiest sevi izkāpt no gultas, Gabriela izmaksāja viņam vakariņas. Viņa zināja, ka galu galā lomas mainīsies un Stīvs atdos naudu, ko viņa bija samaksājusi Boslickas kundzei par janvāra īri. Taču šobrīd viņam tās gluži vienkārši nebija. Viņš runāja par pārcelšanos uz citu vietu februāra pirmajā datumā, bet pašlaik Gabriela nespēja iedomāties, ka vajadzētu no viņa šķirties. Tāpēc viņa samaksāja arī Stīva februāra īri, šoreiz iedodama viņam naudu pašam, lai neviens neuzzinātu, ka viņa to izdarījusi. Profesors Tomass bija iepriecināts, ka viņai Stīvs patika, un viņš joprojām bija augstās domās par jauno vīrieti, vienmēr pieminēdams viņa labo izglītību. Taču Gabriela zināja, ka viens otrs jau sāka nojaust viņu sakaru un vairs nebija tik labvēlīgi noskaņoti. Stīvam nebija darba jau četrus mēnešus, un cilvēki sāka izteikt piezīmes.

Viņam joprojām zvanīja katru dienu, taču neviens no viņa pavedieniem, par spīti glītajam izskatam, smalkajam prātam un dārgajai garderobei, nekad ne pie kā nenoveda. Viņa kvalifikācijas cilvēkus neviens negribēja nolīgt, vismaz tā viņš stāstīja Gabrielai, un viņa noticēja. Stīvs sacīja, ka cilvēki gluži vienkārši negribot viņu laist savā tuvumā, jo uzskatot par pārāk izglītotu, bet daži no viņiem bija skaudīgi, un to Gabriela varēja saprast. Viņam bija tik daudz, ko piedāvāt.

Pēdējā laikā Gabriela mazāk rakstīja, un profesors viņai to pārmeta, bet, kad marta “The New Yorker ” bija iespiests Gabrielas stāsts, viņš atgādināja, ka pienācis laiks uzrakstīt nākamo. Viņš sacīja, ka dzelzs jākaļot, kamēr tā karsta. Taču Gabrielai tagad bija vajadzīgs vienīgi tas karstums, kas nāca no Stīva auguma. Kopā ar Stīvu viņa atklāja pasauli, kura satrauca vairāk, nekā viņai sapņos bija rādījies, un ļoti reibināja. Viņas dzīvi aptumšoja vienīgi tas, ka profesors kopš Ziemassvētkiem nejutās vesels. Rozenšteinas kundze mudināja viņu aiziet pie ārsta, bet viņš vienmēr atteica, ka nevarot ciest dakterus, ka viņi izgudrojot slimības arī tad, ja to neesot, un Gabriela sliecās viņam ticēt. Tomēr nevarēja noliegt, ka profesors neizskatījās vesels un vēl aizvien pastāvīgi klepoja. Klepus bija dziļš, nejauks, un pat tad, ja Gabrielai nebūtu Stīva, profesors nebūtu juties pietiekami labi, lai aizvestu viņu vakariņās. Viņš priecājās, ka viņa ir aizņemta ar Stīvu, viņa izskatījās labāk nekā jebkad un šķita gozējamies Stīva uzmanības saulītē.

Reizēm Stīvs apciemoja Gabrielu darbā, un viņam vienmēr izvērtās interesantas sarunas ar Ianu. Šķita, ka abi vīrieši viens otram patīk, un tas iepriecināja arī Gabrielu. Viņi ne reizi vien devās vakariņot kopā ar Ianu un viņa draudzeni. Kā vienmēr, Gabrielai nācās aizdot Stīvam naudu. Viņam tās gluži vienkārši nebija. Viņa bankas konts bija tukšs nu jau trīs mēnešus, un vienīgā nauda bija tā, ko viņam aizdeva Gabriela. Rezultātā viņa uzturēja Stīvu no savas grāmatu veikalā nopelnītās naudas. Gabrielai tas nozīmēja atteikšanos no savām vajadzībām, taču tas šķita mazs upuris, ko viņa nesa, lai palīdzētu Stīvam. Viņš vienmēr bija ļoti pateicīgs un atmaksāja ar to, ka rūpējās par viņu, bija jauks, mazgāja abu veļu, kamēr Gabriela bija darbā, un bieži jo bieži mīlējās ar viņu vairākas stundas no tā brīža, kad Gabriela ienāca pa durvīm. Reizēm viņš jau kails gaidīja Gabrielu gultā, un viņai nebija drosmes pateikt, cik nogurusi viņa jūtas, cik gara bijusi viņas diena vai ka viņai itin vienkārši nav vēlēšanās to darīt. Viņam patika Gabrielu palutināt, tā bija vienīgā dāvana, kuru viņš varēja sniegt, un viņš vairāk nekā dāsni piedāvāja savu ķermeni.

Pienāca maijs, un tikai tad Gabriela atskārta, ka Stīvs vairs nestāsta par savām darba intervijām vai kompānijām, uz kurām zvanījis. Izskatījās, ka viņš vispār pārtraucis meklēt darbu un vairs nekaunas tieši paprasīt viņai naudu. Viņš to vairs nesauca arī par aizdevumu. Gabrielai darīja raizes vienīgi tas, ka viņu attiecībās bija notikušas tikko jaušamas pārvērtības, un viņu tas, šķiet, nepārsteidza. Ne reizi vien viņa atklāja, ka Stīvs pārmeklējis viņas rokassomiņu, paņemdams visu, kas vien tur bija atrodams. Pēc tam Gabriela atklāja, ka sākusi slēpt no viņa naudu. Viņa nekad neteica, kurā dienā saņēmusi algu. Pirmajā jūnijā viņa aptvēra, ka maksājusi viņa īri Boslickas kundzei jau veselus sešus mēnešus, un apvaicājās, kā būtu, ja viņš atteiktos no savas istabas. No abām istabām Gabrielai savējā patika labāk, lai gan Stīva istaba bija lētāka. Taču Stīvu tāds piedāvājums nebūt neapmierināja.

- Manuprāt, tas būs neērti, - viņš lepni sacīja. - Visi zinās, ka tu mani uzturi. Turklāt tas nenāks par labu tavai reputācijai. - Taču ikmēneša maksa par viņa istabu stipri sašķobīja Gabrielas budžetu. Algu, kas viņai būtu diezgan liela, lai arī ne pārāk bagātīga, strauji sarucināja Stīva istabas īre, maksa par braucieniem taksometrā uz tikšanās vietām un darba intervijām un viņa ikdienas uzturam. Gabriela jau gribēja ieteikt, lai viņš sameklē viesmīļa darbu, tāpat kā to bija darījusi pati. Taču, kad viņa mēģināja par to ieminēties Stīvam pēc tam, kad atkal bija samaksājusi viņa īri un nevarēja atļauties izņemt pati savas drēbes no ķīmiskās tīrītavas, viņš saskaitās.

- Vai tu mani sauc par žigolo? - Stīvs apsūdzēja Gabrielu karstās diskusijas laikā viņas guļamistabā, un Gabriela bija satriekta, ka viņš tā varējis nodomāt.

- To es neesmu teikusi. Es saku tikai to, ka nevaru atļauties tevi uzturēt. - Gabriela nekad agrāk nebija nokļuvusi tādā situācijā, tā viņai bija sveša, un viņai tā nepatika. Viņa jutās kā briesmone, bet Stīvs, šķiet, jutās tā, it kā viņa tam kaut ko būtu parādā, un bija viegli aizvainojams.

-Ak tev liekas, ka tu to dari? - viņš uzkliedza Gabrielai, aizvainots līdz sirds dziļumiem. - Tu mani uzturi? Kā tu uzdrošinies! - Taču Gabriela viņu uzturēja, lai ari kā viņš to vēlētos nosaukt. - Tu, Gabriela, man tikai aizdod naudu.

- Es zinu, Stīv... Atvaino! Tikai... Es nespēju vienmēr savilkt galus kopā. Mana alga nav tik liela. Manuprāt, tev tagad vajadzētu sameklēt kādu darbu.

- Es negāju uz Jeilu un Stenfordu, lai mācītos, kā apkalpot pie galdiņiem.

- Es arī ne, un es studēju Kolumbijā. Tā arī ir laba skola, bet man vajadzēja ēst, kad aizgāju no klostera.

Arī Stīvam vajadzēja ēst, bet viņš lika par to samaksāt Gabrielai. Un ik reizes, kad viņa par to ierunājās, Stīvs lika viņai justies vainīgai, tāpēc viņa beigu beigās pārstāja vaicāt, nolēmusi pamēģināt uzrakstīt kādu stāstu. Taču šoreiz, kad viņa mēģināja to iesniegt kādā žurnālā, viņa ik reizes saņēma atteikumu. Tajā dienā, kad pienāca pēdējais atteikums, Gabriela pieķēra Stīvu kārtējo reizi pārmeklējam viņas rokassomiņu. Atgriežoties no vannasistabas, Gabriela atklāja, ka viņam rokās ir lielākā daļa viņas algas.

- Ko tu ar to dari? - viņa, panikas pārņemta, vaicāja. - Es vēl neesmu samaksājusi mūsu īri.

- Saimniece var pagaidīt. Viņa mums uzticas. Esmu palicis parādā mazliet naudas.

- Par ko? Kam? - vaicāja Gabriela, tik tikko valdot asaras. Stīvs radīja situāciju, ar kuru viņa nespēja tikt galā, un viņai nebija citu ienākumu avotu. Abu attiecības strauji pārvērtās par murgu, un, kad Gabriela pēdējā laikā mēģināja vest Stīvu pie prāta, viņš kļuva naidīgs, iespējams, tāpēc, ka jutās neērti, tā sev skaidroja Gabriela. Taču viņa atbildes bija kļuvušas nenoteiktas, un šoreiz viņš atteica:

- Cilvēkiem.

- Kādiem cilvēkiem? - viņa vaicāja. Stīvs Ņujorkā nevienu nepazina. Taču jāsaka, ja viņš nevienu nepazina, kas viņam tik bieži zvanīja? Boslickas kundze jau vairākus mēnešus sūdzējās, ka jūtoties, it kā vadītu komutatoru. Gabriela saprata, ka viņai daudz kas par Stīvu nav zināms, savukārt viņš nesteidzās dalīties savos noslēpumos.

- Man ir līdz nāvei apnikuši tavi jautājumi! - Stīvs kļuva nikns, kad Gabija neatlaidās, un bija sācis skriet laukā no viņas istabas, aizcērtot durvis un nozūdot. Reizēm Stīvs nozuda uz vairākām stundām, un Gabrielai nebija ne jausmas, uz kurieni viņš devās, taču viņš vienmēr lika saprast, ka nozušanā vainojama tikai viņa. Stīvs veikli novēla vainu uz viņas pleciem, savukārt Gabriela šo lomu bija uzņēmusies jau visu mūžu. Viņa vienmēr tiecās vainot sevi un uzskatīt, ka citi nav vainīgi. Turklāt viņa zināja, ka Stīvu daudz kas nomāc. Viņš dzīvoja Ņujorkā jau astoņus mēnešus un jutās satriekts, ka nav spējis atrast darbu, vismaz tā viņš sacīja Gabrielai.

Kad Gabriela par to runāja ar profesoru Tomasu, viņa jutās tā, it kā nodotu Stīvu, bet profesors vienmēr ieteica paciesties. Ilgi jau Stīvs nevarot palikt bez darba.

- Ja viņš būtu nācis pie manis stāties darbā, es viņu būtu nolīdzis jau pirmajā mirklī. Tici man, gan jau kāds domās tāpat.

Gabrielai ļoti negribējās apgrūtināt profesoru ar savām problēmām, kopš ziemas viņa veselība aizvien pasliktinājās. Viņš sāka izskatīties atbilstoši savam vecumam un šobrīd bija ļoti trausls. Bez tam Rozenšteinas kundzei pavasarī bija atklāts vēzis. Visiem bija savas nelaimes, un Gabrielas problēmas šķita sīkas salīdzinājumā ar tām. Viņa zināja, ka tās beigsies, tiklīdz Stīvs atradīs darbu.

Taču jūlijā Gabriela atklāja, ka Stīvs zog viņas čekus un vilto uz tiem viņas vārdu. Tobrīd viņš jau pret vairākiem bija dabūjis skaidru naudu, un Gabrielas bankas pārvaldnieks bija pagalam apjucis. Stīvs bija mētājies ar čekiem pa visu pilsētu, un atlikušo mēneša daļu abi palika bez naudas. Tikai nedēļu pēc šā gadījuma Boslickas kundzei trīs reizes vienā dienā piezvanīja no Kentuki štata Imigrācijas lietu departamenta. Nesaprazdama, ko tas varētu nozīmēt, viņa devās aprunāties ar profesoru. Taču viņš bija pārliecināts, ka jābūt kādam pamatotam izskaidrojumam, un ieteica nekrist panikā.

Savādas sagadīšanās pēc profesoram tūdaļ pēc tam gadījās atvērt Stīva pastu un atklāt, ka viņš izmanto vairākus citus vārdus, vilto čekus un bijis apcietināts par krāpšanos gan Kentuki, gan Kalifomijas štatos. Pēc šā atklājuma profesors pats piezvanīja uz vairākām vietām, un tas, ko viņš uzzināja, nebija nekas patīkams. Stīvs Porters nebūt nebija tas, par ko uzdevās. Viņš nebija apmeklējis ne Jeilu, ne Stenfordas Biznesa skolu, un viņu pat nesauca Stīvs Porters. Viņu sauca Stīvs Džonsons, Džons Stīvenss, ari Maikls Hjūstons. Viņam bija neskaitāmi vārdi un personības apliecības un tikpat ilgs laiks policijas uzskaitē, cik garas bija viņa pasaciņas. Ņujorkā, atlaists pirms termiņa, viņš bija ieradies nevis no Demoi-nas, bet noTeksasas. Profesors jutās briesmīgi, ka bija tik ļoti maldījies savos priekšstatos un iedrošinājis Gabrielu ar viņu tikties. Šis cilvēks bija briesmonis.

Profesoram Tomasam nebija ne jausmas, ko lai viņai saka, bet pēc garām pārdomām un izmisuma brīžiem viņš nolēma runāt ar Stīvu pats un ieteikt viņam nekavējoties atstāt pilsētu, pretējā gadījumā piedraudot ar atmaskošanu. Plāns šķita vienkāršs, un apmaiņā pret steidzīgu aizbraukšanu profesors bija iecerējis paglabāt viņa noslēpumus no Gabrielas. Viņš negribēja, lai Gabriela uzzina, ka tikusi nekaunīgi izmantota un vīrietis, kuru viņa domājās mīlam, ir krāpnieks un melis. Pēc visām ciešanām, ko viņa savā mūžā pārdzīvojusi, profesors juta, ka vismaz to Stīvs varēja viņai aiztaupīt.

Viņš gaidīja Stīvu dzīvojamā istabā un, izdzirdējis viņu ienākam, piecēlās un devās pretī. Profesoram mugurā bija tīrs krekls, labākais uzvalks, un viņš nelāgi klepoja, bet gribēja, lai šī būtu divu saprātīgu cilvēku tikšanās, savā ziņā džentlmeņu vienošanās, lai pasargātu Gabrielu. Viņam nebija ne mazāko šaubu, ka Stīvs tam piekritīs.

Taču, redzot Stīvu ienākam, viņš acumirklī saprata, ka gaidāma nelaime. Stīvs izskatījās galēji drūmā omā, un profesors pareizi nojauta, ka viņš ir dzēris. Viņš bija veicis nelielu darījumu, lai nopirktu mazliet marihuānas, kuru gribēja pēc tam pārdot, bet darījums nebija izdevies. Starpnieks bija viņu piekrāpis, un Stīvs bija zaudējis pēdējo Gabrielas naudu.

- Stīv, es gribētu ar tevi mazliet parunāt, ja drīkstu, -profesors pieklājīgi sacīja, un garāmejot Stīvs kaut ko atcirta. Viņa manieres vairs nebija gluži tik iespaidīgas kā sākumā.

- Ne tagad, profesor, man šis tas pašlaik kārtojams. -Viņš gribēja rūpīgi pārmeklēt Gabrielas istabu, jo reizēm viņa slēpa naudu, bet viņš zināja visas slēptuves. Viņš gribēja nokļūt pie tām pirms Gabrielas.

- Tas ir svarīgi, Stīv, - ar bargu sejas izteiksmi sacīja profesors. Šī izteiksme savā laikā bija uzdzinusi šausmas viņa studentiem, bet Stīva Portera acīs viņi piederēja pie zemākas šķiras, tāpat kā pats profesors.

- Kas tas ir? - Stīvs pagriezās un palūkojās uz sirmgalvi, kas sniedza viņam kaudzīti vēstuļu. Tie bija inkriminējošie dokumenti, kurus profesors bija izmantojis savas izmeklēšanas sākumā. Viņš bija visu rūpīgi izpētījis. Viņš bija sazvanījis Stenfordu un Jeilu un Ieslodzījuma vietu departamentus četros štatos. Viņš bija savācis pierādījumus pret Stīvu Porteru, un, uzmetis skatienu vēstulēm, Stīvs to acumirklī saprata. Un viņam tas nemaz nepatika. - Kur tu tās dabūji? - Viņš lēnām gāja virsū vecajam vīram, bet profesors nemaz neizskatījās izbijies.

- Tās nonāca pie manis nejaušības dēļ, un es tās atvēru, neko nenojauzdams. Taču, manuprāt, mēs abi vēlētos, lai Gabriela tās neredz.

- Es neesmu pārliecināts, ka tevi saprotu, profesor, -skaidri noteica Stīvs. - Vai esi iecerējis mani šantažēt, profesor?

- Nē, es prasu, lai tu pazūdi un lai man viņai nekas nav jāsaka. - Mājā tobrīd neviena nebija. Pat Boslickas kundze bija aizgājusi pie ārsta. Abi vīrieši bija vieni paši visā mājā, un Stīvs to zināja.

- Un ja es nepazūdu? - Viņš nolūkojās ar piemiegtām

acīm sirmgalvī. Taču profesors zināja, ka tagad trumpji ir

viņa rokās.

*

- Es tevi atmaskošu. Tas ir pavisam vienkārši.

- Tiešām? - vaicāja Stīvs, viegli pagrūzdams profesoru, kas bija spiests streipuļojot atkāpties, taču ātri atguva līdzsvaru. - Tu mani atmaskosi? Šaubos gan. Manuprāt, tev nekas nav sakāms Gabrielai, mans draugs, vai arī nākamreiz, kad iesi pa ielu, ar tevi notiks nopietns negadījums, un es neticu, ka tev vai Gabrielai tas patiks. Zini, notiek tādas nejaukas lietiņas, kas beidzas ar lauztu iegurni vai iedragātu galvaskausu, vai negaidītu uzbrukumu. Man šeit ir ļoti izpalīdzīgi draugi.

- Tu esi pēdējais draņķis, - saniknots sacīja profesors. Stīvs bija galīgi samaitāts, un viņš pilnībā bija izmantojis Gabrielas laipnību un naivitāti. Profesoram kļuva nelabi, to iedomājoties. - Gabriela to nav pelnījusi. Viņa pret tevi bija laba. Tu esi dabūjis no viņas visu, ko varējis. Vai tu tagad nevarētu likt viņu mierā?

- Kāpēc man tas būtu jādara? - ļauni noprasīja Stīvs. - Viņa mani mīl.

- Viņa tevi pat nepazīst, mister Džonson, mister Stī-vens... mister Hjūston. Kas tu, pie velna, esi, nekas vairāk kā sīks mahinators, sīks blēdītis, kas dzīvo uz sieviešu rēķina. Tu neesi nekas.

- Man tas padodas, vectētiņ. Tu neredzi mani svīstam vaiga sviedros no deviņiem līdz pieciem, vai ne? Tas ir liels darbs, ja tu to spēj saprast.

-Tu nožēlojamais smerdeli, - sacīja vecais profesors, iedams pretī Stīvam, bet tas bija tas pats, kas stāties pretī kobrai. Stīvs bija pārāk bīstams profesoram, lai viņš ar to tiktu galā, bet profesors to vēl nezināja. Viņš joprojām domāja, ka spēs iebiedēt Stīvu, piespiežot viņu aiziet, bet tā bija liktenīga kļūda. Neteicis ne vārda, Stīvs metās uz priekšu un pagrūda veco vīru ar tādu spēku, ka profesors streipuļodams pakrita un atsita galvu pret galda malu. No kritiena uz deniņiem parādījās asinis, un viņš bija vairāk nekā mazliet apdullis, kad Stīvs pieliecās un sagrāba viņu aiz apkaklītes.

- Ja tu vēlreiz man draudēsi, tu nožēlojamais, vecais kretīns, es tevi nogalināšu, vai tu mani dzirdi?

Taču profesors bija tik saniknots, ka viņš sāka nevaldāmi klepot, un piepeši viņam aptrūkās gaisa, bet Stīvs nelaida viņu vaļā, tikai vēl ciešāk sagrāba vecā vīra apkaklīti. Viņš izmisīgi cīnījās pēc elpas, bet nespēja ievilkt plaušās gaisu, un tad, paceltam virs zemes ar aizžņaugtu rīkli, viņa seja spēji noraustījās. Tieši to Stīvs bija gribējis panākt, nelaižot viņu vaļā. Infarkts būtu ideāli kalpojis viņa mērķim. Taču tobrīd, profesoram gārdzot un šļācot siekalas, šķiet, notika kaut kas vēl ļaunāks. Viņš zaudēja samaņu Stīva rokās, un Stīvs nometa viņu uz grīdas, kur viņš šķietami bez dzīvības palika guļam. To redzot, Stīvs apgāja apkārt galdam, lēnām apgāja apkārt istabai, pārliecinoties, ka viss ir kārtībā, un tad ļoti lēnām kustībām uzgrieza ātrās palīdzības numuru. Kad dispečere atbildēja, viņš saraustīti paskaidroja, ka pansijā, kurā viņš dzīvojot, uz grīdas bezsamaņā guļot vecs vīrs, un viņa apsolīja piecu minūšu laikā atsūtīt ātrās palīdzības mašīnu.

Pacēlis no grīdas inkriminējošās vēstules, Stīvs tās iebāza kabatā un, kad ieradās ātrā palīdzība, pastāstīja, ka atradis profesoru guļam uz grīdas. Izskatījies, ka viņš sasitis galvu pret galdu. Taču mediķi tūdaļ redzēja, ka tas nav viss. Viņus vairāk uztrauca cēlonis, kas bija izraisījis kritienu, nevis tā sekas. Viņi paspīdināja gaismu vecajam vīram acīs, pārbaudīja pulsu un uzlika viņu uz nestuvēm, nemaz nešķiežot laiku, lai runātu ar Stīvu par niansēm.

- Vai viņš izveseļosies? - Stīvs uzsauca viņiem pakaļ. - Kas tas bija?

- Izskatās pēc infarkta, - viņi atkliedza, un brīdi vēlāk, sirēnām kaucot, viņi jau bija nozuduši, bet Stīvs ar apmierinātu smaidu sejā atgriezās mājā un aizvēra aiz sevis durvis.

21. nodaļa

(jabriela patlaban lika plauktā kaudzīti jauno grāmatu, kad veikalā iezvanījās telefons. Ians bija izgājis pēc lenča, un viņa steigšus norāpās no kāpnītēm, lai paceltu klausuli. Viņa joprojām domāja par grāmatām, ko bija tikko šķirstījusi, bet izdzirdēja Stīva balsi un acumirklī saprata, ka kaut kas noticis. Viņš izklausījās ārkārtīgi satraukts un bija tuvu asarām.

- Vai kaut kas atgadījies? - Viņa nekad vēl nebija Stīvu tādu dzirdējusi. Viņu attiecības pēdējā laikā bija mazliet saspīlētas. Abi bija sarūgtināti, ka viņš joprojām nebija atradis darbu, un, lai gan Gabriela negribēja viņam nepārtraukti pārmest, tomēr nepieciešamība ar viņas ienākumiem abiem izdzīvot pastāvīgi darīja viņai raizes. - Kas?

- Ak... ak Dievs, Gabija, es nezinu, kā lai tev to pasaku... - Viņš zināja, cik ļoti Gabriela mīlēja profesoru, un, klausoties Stīvā, šausmas kā naža asmenis iedūrās viņai sirdī. Viņa nespēja pat iedomāties, ko Stīvs grib viņai pateikt. - Profesors.

-Ak mans Dievs, Stīv... stāsti ātrāk...

- Es pārnācu mājās un atradu viņu dzīvojamā istabā uz grīdas... izskatījās, ka viņš sasitis galvu... uz deniņiem bija asinis, un viņš gulēja netālu no galda. Es nezinu, vai viņam apreiba galva vai viņš paklupa, es nezinu, kas īsti noticis.

- Vai viņš bija pie samaņas? - aizžņaugtā balsī vaicāja Gabriela. Vai vēl ļaunāk, varbūt viņš bija miris? Viņa neuzdrošinājās to pat iedomāties.

- Ne gluži. Kad es viņu atradu, viņš kaut ko nesakarīgi runāja, bet pēc tam zaudēja samaņu. Es tūdaļ pat izsaucu ātro palīdzību. Ārsti domāja, ka viņam varētu būt infarkts vai insults. Viņi īsti nezināja. Viņu nupat aizveda, es tev acumirklī piezvanīju. Viņu aizveda uz Pilsētas slimnīcu.

Tā bija liela valsts slimnīca, un Gabija nebija pārliecināta, ka tur viņš saņems pašu labāko aprūpi. Viņa mēnešiem ilgi bija lūgusi profesoru apmeklēt ārstu, kā to bija darījušas Boslickas kundze un Rozenšteinas kundze. Kopš ziemas viņa veselība bija aizvien pasliktinājusies. Profesors viņu nekad vairs neveda vakariņās, viņš nejutās tik labi, pat lai izietu no mājas īsā pastaigā. Viņš ari pastāvīgi klepoja.

- Viņi sacīja, ka piezvanīšot, tiklīdz būšot kāda skaidrība. Es gaidīšu šeit pie telefona, - Stīvs braši noteica, un Gabriela acumirklī jutās pateicīga, ka viņš piezvanījis.

- Paldies Dievam, ka tu biji viņam blakus vai vismaz atradi viņu. Es došos uz turieni, tiklīdz pārradīsies Ians. Viņš tikko izgāja, lai atnestu mums lenču. - Patiesībā viņa vēlējās tikai vienu - paķert savu rokassomiņu un doties projām, taču negribēja slēgt veikalu, kamēr Ians aizgājis uz kulinārijas veikalu, nepastāstot viņam, kas noticis.

- Varbūt tev vajadzētu pagaidīt, līdz viņi mums piezvanīs, - ieteica Stīvs, bet Gabriela neklausījās. Viņa nevarēja neiet pie profesora. Viņš bija Gabrielas vienīgā ģimene, un viņa gribēja būt profesoram blakus.

- Es nespēšu sagaidīt, kad zvanīs telefons, - viņa nobažījusies sacīja. - Es braukšu tūdaļ, tikko pārradīsies Ians. -To sakot, Gabriela redzēja Ianu ienākam pa durvīm un māja viņam, lai pasteidzas. - Piezvanīšu tev no slimnīcas, - viņa steidzīgi noteica, saprazdama, ka Stīvs ir tikpat nepacietīgs, cik viņa, un tikpat satraukts, cik pārējie, tiklīdz dabūs zināt, kas noticis.

Steigā pastāstījusi Ianam jaunumus, Gabriela atvainojās, ka tik zibenīgi viņu pamet, taču Ians visu lieliski saprata un novēlēja viņai veiksmi, bet Gabriela izskrēja no grāmatnīcas, spiezdama pie krūtīm rokassomiņu. Turpat uz ielas viņa apturēja taksometru un pateica šoferim, uz kuru slimnīcu jābrauc, taču, atvērusi maku, lai viņam samaksātu, bija pārsteigta, redzot, cik maz viņai naudas. Gabriela bija pārliecināta, ka iepriekšējā dienā naudas bija vairāk, un, sirdij nodrebot, iedomājās, vai tik Stīvs nav atkal ticis pie viņas maka. Lielākoties viņš tik ļoti kaunējās prasīt, ka tagad vienkārši “aizņēmās”, Gabrielai to nesakot, bet reizēm viņa tāpēc nonāca nepatīkamā situācijā, kad to vismazāk gaidīja. Gabrielai gandrīz nepietika, ko samaksāt par taksometru.

Iesteigusies traumatoloģijas nodaļā, viņa to aizmirsa, jo nācās vairākiem cilvēkiem prasīt ceļu. Gabriela nosauca profesora uzvārdu, bet ļoti sarežģīti bija noskaidrot, kas īsti atgadījies. Pagāja gandrīz stunda, kamēr Gabriela kaut ko uzzināja, bet viņai vismaz nepateica, ka profesors miris pa ceļam uz slimnīcu. Tomēr beigu beigās, kad Gabriela profesoru ieraudzīja, viņa bija satriekta par sirmgalvja stāvokli. Viņa seja bija pelēka, acis aizvērtas, un viņam visur bija pievienoti monitori, un, lai uzturētu dzīvības procesus, ap viņu cīnījās vesela ārstu brigāde. Lai panāktu, ka viņu ielaiž pie profesora, Gabrielai bija jāsamelo, ka viņa ir vecā vīra meita.

Šķiet, neviens neievēroja, ka viņa ienākusi telpā, un visi sarunājās cits ar citu aprautām frāzēm. Kamēr Gabriela klusi stāvēja kaktiņā, profesoram piegādāja skābekli, pieslēdza viņu pie sistēmas un izdarīja elektrokardiogrammu. Pagāja ilgs laiks, līdz kāds pamanīja Gabrielas klātbūtni un nopra-sija, ko viņa šeit darot. Nevienam nebija ne jausmas, cik ilgi viņa te stāvējusi. Taču Gabriela tikai stāvēja, asarām ritot pār vaigiem, šausmu pārņemta, ka varētu viņu zaudēt.

- Kā viņš jūtas? - Gabriela apvaicājās māsai, kas viņai tuvojās.

- Vai viņš ir tavs vectētiņš? - strupi, bet līdzjūtīgi noprasīja sieviete.

- Mans tēvs. - Gabriela nolēma labāk melot un zināja, ka profesors būtu glaimots. Viņš ne reizi vien bija sacījis, ka būtu laimīgs, ja viņiem ar Šarloti būtu bijusi tāda meita kā viņa.

- Viņam ir insults, - paskaidroja māsa. - Viņam ir paralizēta krietna daļa labās puses. Viņš nevar parunāt un ir zaudējis kustību kontroli pār labo ķermeņa pusi, bet, kad viņš ir pie apziņas, es domāju, viņš mūs dzird.

Gabriela bija satriekta. Kā kaut kas tik briesmīgs varēja ar viņu notikt? Un tik strauji?

- Vai viņš izveseļosies? - Gabriela tik tikko uzdrīkstējās izčukstēt vārdus, bet viņai bija vajadzīgs kāds apliecinājums.

- Vēl mazliet par agru ko sacīt, viņa EKG neizskatās diez cik laba, turklāt krītot viņš dabūjis pamatīgu triecienu, kas visu vēl vairāk sarežģī.

- Vai es drīkstu ar viņu parunāt? - vaicāja Gabija, apspiezdama paniku.

- Pēc mirkļa, - atteica māsa un atgriezās pie pārējiem.

Taču mirklis izvērtās stundās, jo profesoram izdarīja vēl

vairākas analīzes, pievienoja vēl vairākus aparātus, un ap to laiku, kad viņu ieveda intensīvās terapijas nodaļā, Gabija bija nonākusi pilnīgā izmisumā. Viņa bija redzējusi visu, ko darīja ārsti, un viņi acīmredzot krietni nopūlējās, lai uzturētu profesora elpošanu. Taču visbeidzot intensīvās terapijas nodaļā Gabrielai ļāva ar profesoru tikties.

- Nerunā ar viņu pārlieku daudz un negaidi, ka viņš tev atbildēs. Ilgi nekavējies, - sacīja dežurējošā māsa, kad Gab-riela tuvojās profesora gultai. Viņa mati izskatījās vēl mežonīgāki nekā parasti, un viņa acis bija aizvērtas, taču tās lēnām un trīsoši pavērās, tiklīdz viņš izdzirdēja Gabrielas balsi.

- Sveiks, - viņa klusu sacīja, - tā esmu es... Gabija... -Izskatījās, ka profesors gribētu Gabrielai uzsmaidīt, un viņa acis Gabrielu pazina acumirklī, bet viņš nespēja kustēties un nespēja viņai neko pateikt. Gabriela saudzīgi saņēma vecā vīra kreisās rokas plaukstu un pacēla to pie lūpām, un pāri sirmgalvja vaigam noritēja vientuļa asara, nokrizdama uz spilvena. - Viss būs labi, - Gabriela mēģināja viņu uzmundrināt, gribēdama, lai viņš izdzīvo. - Ārsti tā teica, - viņa meloja, bet neizskatījās, ka viņš noticētu. Piepeši profesors sarauca seju kā sāpēs un savaikstīja greizu grimasi. Gabrielai radās sajūta, ka viņš grib kaut ko pasacīt, bet tas nekādi nebija iespējams. Viņš bija sagūstīts aiz akmens sienas un nespēja neko vairāk kā vien turēt Gabrielas pirkstus. Viņš klusu iestenējās, izskatījās uzbudināts, un medicīnas māsa, acumirklī to pamanījusi, lika Gabrielai iet projām.

- Vai es nedrīkstu palikt? - viņa lūdzās ar izmisīgu skatienu, un profesora vārgais tvēriens kļuva mazliet ciešāks.

- Tu vari atgriezties pēc pāris stundām. Viņam vajadzīgs miegs, - māsa norīkoja, ilgodamās, kaut cilvēki saprastu, ko nozīmē intensīvās terapijas nodaļa. Apmeklētāji šeit bija tikai apgrūtinājums un traucēklis.

- Es atgriezīšos vēlāk, - Gabriela nočukstēja, viegli noglāstot viņa vaigu ar plaukstu, un vecais vīrs uz mirkli aizvēra acis, bet tad tās atvēra un izdvesa dobju rīkles skaņu. Bija skaidrs, ka viņš mēģina runāt. - Nerunā! Atpūties. -Gabriela noskūpstīja sirmgalvi uz vaiga un pateica to, ko viņš jau tik un tā zināja: - Es tevi mīlu. - Šie vārdi nāca no pašiem Gabrielas sirds dziļumiem, un šobrīd viņa vēlējās vienīgi to, lai profesoram kļūtu labāk.

Braucot metro, viņa raudāja visu ceļu līdz mājām. Viņai nebija tik daudz naudas, lai brauktu ar taksometru, un viņa atgādināja sev, ka jāpavaicā Stīvam par naudu, kas bija pazudusi no viņas maka. Taču, kad Gabriela iegāja pansijā, visi bija tik nelaimīgi, ka viņa pavisam to aizmirsa. Stīvs, Bos-lickas kundze un Rozenšteinas kundze, un vairāki citi pansijas iemītnieki viņu jau gaidīja. Viņi bija stundām ilgi sēdējuši dzīvojamā istabā, gaidot ziņas no slimnīcas, un Stīvs atkal un atkal bija stāstījis, kā profesors izskatījās, kur viņš gulēja un kas, viņaprāt, bija noticis, kad viņš profesoru atrada.

- Kā viņš jūtas? - visi vaicāja gandrīz vienā balsī, tiklīdz ieraudzīja Gabrielu.

- Nezinu, - viņa godīgi atbildēja, - viņam bija insults, un viņš krītot sasitis galvu. Viņš nevar parunāt, un ķermeņa labā puse ir paralizēta, bet viņš mani pazina. Viņš mēģina runāt, bet nevar un tāpēc, šķiet, jūtas ļoti nelaimīgs.

Gabriela negribēja stāstīt, cik briesmīgi profesors izskatījās, bet tas tāpat bija rakstīts viņas sejā, un, izdzirdējusi Gabrielas aprakstu, Rozenšteinas kundze atkal sāka raudāt. Piegājusi pie viņas, Gabriela viņu apskāva un mēģināja nomierināt, sacīdama, ka viss būs labi, bet neviens par to nebija īsti pārliecināts.

- Kā kaut kas tāds var tik pēkšņi notikt? - Stīvs sūrojās, un visi atkal un atkal apgalvoja, cik ļoti profesoram laimējies, ka Stīvs viņu atradis, citādi profesors tagad jau būtu miris. Par to neviens nešaubījās. - Jābūt kādam labumam, ja paliek bez darba, - viņš ciniski noteica, un Gabriela viņu līdzjūtīgi uzlūkoja. Viņa zināja, cik neērti Stīvs jutās, taču viņu vajāja neveiksmes, un Gabriela to saprata. Viņa nožēloja, ka pēdējā laikā tik daudz sūdzējusies un pārmetusi. Šobrīd, redzot, kādā stāvoklī atradās profesors, viņa jutās vainīga. Tas atgādināja, cik spēji dzīvē viss var pārvērsties un cik viegli var zaudēt mīļos cilvēkus. Viņa to jau bija iemācījusies. Tā priekšā abu savstarpējās nesaskaņas šķita nenozīmīgas.

Piegājis pie Gabrielas, Stīvs viņu apskāva.

- Jūtu tev līdzi, Gabija. - Stīvs zināja, cik daudz profesors viņai nozīmēja, vai arī domāja, ka zina. Taču patiesībā viņš nezināja. Profesors Gabrielai bija kļuvis par simbolu tādai ģimenei, kāda viņai nekad nebija, vienīgais cilvēks, pie kura viņa varēja griezties, ar kuru varēja rēķināties - bez Stīva. Viņš bija tēvs, kāds Gabrielai nekad mūžā nebija bijis, uzticības persona, mīļotais skolotājs. Viņš bija dāvājis viņai uzslavu, cerību un beznosacījuma mīlestību, pēc kuras viņa vienmēr bija ilgojusies. Viņš Gabrielai nozīmēja tikpat daudz, cik bija nozīmējusi Māte Gregorija, kaut arī viņa profesoru pazina īsāku laiku. Zaudējusi tik daudzus un tik daudz ko jau iepriekš, Gabriela zināja, ka doma par iespēju tagad zaudēt ari šo mīļo cilvēku viņu nogalinātu. Viņš nedrīkstēja mirt. Gabriela to nepieļaus.

Vairākas reizes Gabriela zvanīja uz slimnīcu, savukārt Boslickas kundze un Rozenšteinas kundze piespieda viņu paēst vakariņas, kamēr Stīvs devās uz augšstāvu savās darīšanās. Gabriela tikai ar grūtībām spēja norīt ēdienu, bet viņai izdevās apēst dažas karotes sautējuma, tikai lai iepriecinātu abas vecās kundzes, un divus slavenos Boslickas kundzes ābolu pīrādziņus. Beigusi ēst, viņa acumirklī pielēca no galda.

- Tagad es došos atpakaļ uz slimnīcu, - Gabriela paziņoja, raugoties apkārt pēc somiņas, bet tobrīd atcerējās, ka viņai nav naudas. Viņa uzskrēja savā istabā. Atvilktnē zem zeķēm Gabrielai glabājās aploksne, kurā bija nedaudz skaidras naudas, un viņa to steigšus izvilka no paslēptuves, bet tūlīt atklāja, ka tā ir tukša. Aploksnē vēl tikai vakar bija divi simti dolāru, un viņai nebija nekāds noslēpums, kur tie palikuši. Lai arī kā negribējās šobrīd runāt ar Stīvu par naudu, viņai negribējās arī naktī braukt ar metro.

Nosteigusies lejā Stīva istabā, Gabriela atrada viņu pārlasām paša rakstītās vēstules.

- Man vajadzīga nauda taksometram, - viņa bez liekam ceremonijām noprasīja.

- Man nav naudas, maziņā. Man patiešām žēl. Man šodien vajadzēja pasūtīt dažas kancelejas preces, un kopēšana arī maksāja veselu bagātību. - Izskatījās, ka viņš patiesi to nožēlotu, bet Gabriela nebija noskaņota uzklausīt atvainošanos.

- Paklau, Stīv, tu esi paņēmis divus simtus dolāru no manas aploksnes un gandrīz visu, kas man bija makā. - Abi zināja, ka neviens cits to nevarēja izdarīt.

- Godīgi, mīļā, es tas nebiju. Es vakar paņēmu apmēram tikai četrdesmit dolāru kopēšanai. Atvaino, ka aizmirsu tev pateikt. Gribēju pateikt šovakar, bet ar visu šo notikumu aizmirsu. Man ir palikuši tikai divi dolāri. - Atvēris maku, viņš parādīja, un Gabriela bija vēl vairāk sarūgtināta par to, ka Stīvs melo. Pēc viņas domām, Stīvam bija kauns, ka jāņem no viņas nauda, un reizēm viņš tāpēc meloja. Taču ar viņa stāstiem nevarēja samaksāt par taksometru.

- Lūdzu, Stīv, man tā vajadzīga. Man nav naudas, ar ko nokļūt līdz slimnīcai, un naudu es saņemšu tikai piektdien. Pārstāj tā darīt! - Pēdējā laikā ik reizes, kad Gabriela atvēra maku, lai samaksātu par kaut ko, viņa atklāja, ka tas ir tukšs. Taču šobrīd nebija īstais laiks viņa muļķībām.

- Es neko neesmu ņēmis, - Stīvs sacīja, acumirklī izskatīdamies aizskarts un dusmīgs. - Tu vienmēr mani par kaut ko apvaino. Vai tu neredzi, cik man ir grūti? Tu domā, ka man tas patīk?

- Es nespēju pašlaik par to runāt, - Gabriela atteica, no jauna krizdama panikā. Viņa tikai gribēja atgriezties pie profesora.

- Pārstāj mani vainot par visu! Tas nav taisnīgi.

-Atvaino! - Gabriela vienmēr pūlējās izturēties pret viņu taisnīgi, bet nevienlīdzība starp viņiem abus padarīja viegli aizkaitināmus. - Rozenšteinas kundze to nav darījusi, -viņa sacīja, pūlēdamās runāt mierīgi. - Un kāds nepārtraukti paņem visu manu naudu. Es negribēju nevienu apvainot.

- Es tev piedodu, - Stīvs sacīja, pieiedams, lai viņu noskūpstītu. - Vai gribi, lai braucu tev līdzi? - Viņš izskatījās nomierinājies pēc Gabrielas atvainošanās, kaut arī vēl aizvien manāmi aizskarts, un Gabriela vienmēr jutās briesmīgi pēc tam, kad bija viņam kaut ko pārmetusi. Varbūt ņēmējs tiešām nebija Stīvs. Viņa bieži atstāja istabas durvis neaizslēgtas, naudu patiesi varēja paņemt kāds no pārējiem īrniekiem, un, lūkojoties Stīva sejā, Gabriela sliecās domāt, ka viņam taisnība.

- Es iztikšu. Piezvanīšu, ja kaut kas būs noticis. - Vēlreiz viņu noskūpstījusi, Gabriela noskrēja pa kāpnēm un nokaunējusies palūdza Boslickas kundzei, vai nevar aizdot viņai naudu taksometram. Saimniece nekavējoties iedeva viņai desmit dolāru no sava maka. Šī bija pirmā reize, kad Gabriela viņai kaut ko lūdza, un viņa nemaz nebrīnījās, jo visi zināja, ka viņa uztur to liekēdi. Visiem Stīvs jau bija sācis apnikt ar saviem dižajiem stāstiem par Stenfordu un Jeilu un atrunām, kāpēc viņš nevar dabūt darbu. Viņi nespēja saprast iemeslu, jo visi citi darbu varēja sameklēt. Varbūt viņš iedomājās, ka ir par labu tam, ko viņam piedāvāja. Viņam diezgan bieži zvanīja, un nevarēja būt, ka zvanīja bez iemesla. Boslickas kundze tagad nožēloja, ka Ziemassvētkos bija Gabiju pamudinājusi draudzēties ar Stīvu. Pēc viņas domām, Gabriela varēja dabūt ko labāku.

- Piezvani un pasaki mums, kā klājas profesoram, - sacīja Boslickas kundze, un Gabriela kā lidot izlidoja pa durvīm un izskrēja uz ielas apturēt taksometru.

Taču, ieraudzījusi profesoru, Gabriela tūlīt saprata, ka viņa stāvoklis ir pasliktinājies. Viņš bija nemierīgs, šķiet, cieta sāpes, un ik reizes, kad ieraudzīja Gabiju, satraucās un lūkojās viņā tik cieši, ka viņu pārņēma izbailes. Beigu beigās māsas atkal palūdza Gabrielu aiziet, bet viņa nolēma tik un tā palikt un pārgulēt uz dīvāna intensīvās terapijas nodaļas gaitenī.

Rītausmā viņa atgriezās pie profesora un apsēdās viņam blakus. Dežurējošā māsa sacīja, ka viņš ir nomodā, un profesors izskatījās mazliet nomierinājies.

- Sveiks, - Gabija nočukstēja, apsēžoties viņam blakus. - Visi mājinieki lūdza tevi sveicināt. - Viņa bija aizmirsusi to pateikt iepriekšējā vakarā, bet nešaubījās, ka tas viņam tāpat zināms. - Un Rozenšteinas kundze lika pateikt, lai tu dzerot zāles un klausot dakterus. - Viņa patiešām tā bija sacījusi, slaukot acis kabatlakatā. - Mēs visi tevi mīlam, -Gabriela sacīja, bet viņas mīlestība bija dziļāka, nekā viņa spēja to vārdos izteikt.

Gabriela bija visu nakti domājusi par to, ka varētu paņemt vismaz dažas nedēļas atvaļinājuma, lai rūpētos par profesoru, kad viņš izrakstīsies no slimnīcas. Viņa nešaubījās, ka Ians sapratīs. Viņai tik un tā pienācās atvaļinājums, un šobrīd viņa neko nevēlējās vairāk kā vien būt kopā ar profesoru. Viņa sāka stāstīt profesoram par savu jauno stāstu, pie kura bija strādājusi iepriekšējā nedēļā, un teica, ka Stīvam tas paticis. Tobrīd profesors atkal saviebās un, pacēlis kreiso roku, lēnām pakratīja pirkstu. Viņš bija ļoti vārgs un spēja tikai ar pūlēm pacelt pat veselo roku, bet Gabriela pasmaidīja, ieraudzījusi to, ko Rozenšteinas kundze bija iedēvējusi par viņa “slaveno pirkstu”. Viņš vienmēr kādam norādīja ar to, lai uzsvērtu savu domu, vai brīdinoši kratīja, ja viņam kas nepatika, un Gabriela domāja, ka profesors pārmet viņai, jo viņa par maz raksta.

- Es rakstīšu, - Gabriela sacīja, domādama, ka saprot, ko profesors gribējis pateikt, taču viņa nesaprata. - Es tikai biju pārāk aizņemta darbā, centos ari palīdzēt Stīvam, viņam ir tik grūti, ka joprojām vēl nav darba, - viņa sirsnīgi sacīja, bet pirksts atkal sakustējās, un izskatījās, it kā profesors grasītos raudāt. - Nemēģini runāt, - viņa aizrādīja. - Man atkal liks iet projām, ja tu pārāk uztrauksies. Kad pārnāksi mājās, mēs kopīgi pārrunāsim dažus stāstus.

Kopš pirmās reizes Gabriela nebija pārdevusi nevienu stāstu, bet viņa zināja, ka nestrādā tik daudz, cik vajadzētu. Pašreizējā dzīve šķita pārāk novēršam uzmanību. Un tagad šī nelaime. Gabriela nespēja iedomāties, ka varētu uzrakstīt kaut vārdu, kamēr raizējās par viņu. Šobrīd viņa gribēja vienīgi iedvest profesoram dzīvību un palīdzēt atveseļoties. Tas bija pats galvenais.

Viņš atkal aizvēra acis un kādu brīdi pagulēja, tomēr nemierīgi, un ik reizes, kad, atvēris acis, profesors ieraudzīja sev blakus Gabrielu, viņš cieši lūkojās uz to, it kā gribētu, lai Gabriela zinātu, ko viņš domā. Tāsdienas dežurējošā māsa bija laipna un ļāva viņai palikt, visas citas bija likušas ievērot intensīvās terapijas nodaļas noteikumus un pavēlējušas atstāt palātu. Šī māsa ļāva viņai klusītēm sēdēt, vērot viņu guļam un lūgt par viņu Dievu. Tik ļoti Gabriela nebija lūgusies kopš klostera laikiem. To darot, viņa iedomājās par māsām un Māti Gregoriju, atcerēdamās to kopību, kas bija pastāvējusi starp viņām, māsu kluso spēku un nesatricināmo pārliecību, ka viņu Dievs vienmēr viņas mīlēs un sargās. Šobrīd Gabriela ļoti ilgojās, kaut spētu paļauties uz ticību, kas bija izvedusi viņu cauri visām likstām, un lai kopā ar viņu to justu ari profesors Tomass.

Viņš joprojām snauda, kad Gabriela todien aizgāja mājās, lai noskalotos dušā, pārģērbtos un ziņotu pārējiem par viņa stāvokli. Tas šķita nostabilizējies, un Gabriela domāja, ka viņam kādu brīdi nekas nevarētu notikt. Pirms aiziešanas viņa viegli noskūpstīja sirmgalvi uz vaiga, un šoreiz viņš nesakustējās. Beidzot viņš bija cieši iemidzis, un Gab-riela durvīs vēl reizi atskatījās un pasmaidīja. Viņš atveseļosies, viņš bija stiprs un cīnījās par dzīvību, viņa to juta. To viņa mēģināja pastāstīt citiem. Rozenšteinas kundze grasījās todien profesoru apciemot, bet Boslickas kundze jau runāja, ko viņam gatavos, kad slimnieks pārbrauks. Stīva nebija mājās, kad viņa pārnāca, bet viņš bija atstājis zīmīti, ka aizgājis uz parku uzspēlēt bumbu ar kādu, kas viņam solījis aizrunāt darbu, un tikšoties ar Gabrielu vēlāk.

Gabija ilgi stāvēja dušā, ļaudamās karstā ūdens straumēm un domādama par cilvēku, kurš intensīvās terapijas nodaļā tobrīd cīnījās par savu dzīvību, un to, ko tas viņai nozīmēja. Profesors Gabrielai bija daudz vairāk par draugu, viņš tagad bija daļa Gabrielas dvēseles, un Gabriela zināja, ka nedrīkst viņu zaudēt. Viņa darīs visu, kas jādara, lai uzturētu profesoru pie dzīvības, viņa ielies sirmgalvī pati savu dzīvību, ja tas būs vajadzīgs. Dievs viņai bija šo cilvēku dāvājis, un Gabriela neļaus viņam tagad aiziet, neļaus, lai Dievs viņu atņem. Viņam nebija tiesību atņemt. Viņš jau tā bija atņēmis pārāk daudzus. Gabrielas pašas taisnīguma izjūta sacīja, ka šo cilvēku viņa nezaudēs.

Kad viņa todien atgriezās slimnīcā, Boslickas kundze un Rozenšteinas kundze tajā brīdī devās projām. Abas sievietes raudāja un pastāstīja, ka profesoram noticis kaut kas līdzīgs recidīvam. Paralīze labajā ķermeņa pusē attīstījusies tālāk, un viņam bija apgrūtināta elpošana. Beigu beigās viņam bija izdarīta traheotomija un viņš pievienots respiratoram, un, kad Gabija, iegājusi spilgti apgaismotajā telpā, viņu ieraudzīja, profesors izskatījās pagalam saguris.

- Es dzirdēju, ka tu šodien esi slikti uzvedies, - viņa apsēzdamās sacīja. - Man teica, ka tu esot kniebis visām māsiņām.

Profesora acis vārgi viņai uzsmaidīja, un viņš turpināja cieši raudzīties Gabrielā. Taču pirksts šoreiz nekustējās, un viņš neizdvesa ne skanas. Ar respiratoru viņš to nemaz nevarēja izdarīt. Gabrielai profesors šķita vārgāks, taču viņa sejaskrāsa bija mazliet uzlabojusies. Gabriela mazliet ar viņu parunāja, zinot, ka viņš dzird, ko viņa saka, un pastāstīja, ko viņi grasās darīt, kad profesors pārradīsies mājās. Viņa izlikās žēlojamies, ka sen nav vesta vakariņās.

- Tas, ka man ir Stīvs, nebūt nenozīmē, ka mēs abi nekur nevaram aiziet. Zini, viņš nav uz tevi greizsirdīgs, lai gan viņam vajadzētu būt. - Gabriela vēlreiz noskūpstīja profesora vaigu, un viņa acis aizvērās. Izskatījās, ka viņš izcīna briesmīgu iekšēju cīņu. Viņa pastāstīja, ka Stīvs spēlē bumbu ar kādu, kas aizrunās viņam darbu, un profesora acis spēji pavērās un skatiens atkal neatlaidīgi pievērsās Gabrielai, taču telpā valdīja pilnīgs klusums. Vienīgo skaņu radīja aparāti, kas uzturēja viņu pie dzīvības un sekoja dzīvības funkcijām.

Gabija visu dienu palika pie profesora, bet vakarā domāja iet mājās, taču beigu beigās piezvanīja uz pansiju un, pasaukusi Stīvu, pateica, ka nolēmusi palikt. Viņš sacīja, ka esot bijis vakariņās ar puišiem, ar kuriem todien spēlējis beisbolu. Viņi lieliski pavadījuši dienu, un viņa komanda uzvarējusi. Tie bija kārtīgi puiši un visi strādāja dažādās Volstrīta firmās. Stīvam šie sakari pavēra satriecošas iespējas, un Gabija jutās atvieglota, ka viņš ir aizņemts un neiebilst, ja viņa paliek slimnīcā. Viņa bija jutusies vainīga un, nolikusi klausuli, pabrīnījās, kā Stīvs domā samaksāt par vakariņām. Jautājums Gabrielai joprojām nedeva mieru, kad, iegājusi intensīvās terapijas nodaļā, viņa atkal apsēdās blakus profesoram.

Lielāko nakts daļu viņš aizvadīja mierīgi, respirators, šķiet, palīdzēja, un viņam vairs nevajadzēja cīnīties pēc elpas. Nakts vidū profesors ar veselo roku pasniedzās pēc Gabrielas plaukstas un viegli to saņēma.

- Es tevi mīlu, - viņa nočukstēja, lāgiem prātodama, vai profesors nejauc viņu ar Šarloti. Viņa acis ik reizes, kad viņš tās atvēra, izstaroja maigumu. Tās lielākoties bija ciet, bet dažbrīd, kad Gabriela atvēra savējās, viņa redzēja, ka profesors viņā noraugās. Gabrielu vēlu naktī pārņēma dīvaina sajūta, ka viņš ir laimīgs. Viņa nodomāja, ka profesors varbūt izveseļosies. Varbūt viņā pārgājis Gabrielas spēks, tāpēc viņa gribēja atrasties sirmgalvim blakus.

Laiku pa laikam viņi, tāpat sadevušies rokās, aizmiga, Gabrielas galva sāka klanīties, un viņa tonakt domāja par daudz ko. Viņa redzēja savādus sapņus par Džo, savu tēvu, Stīvu un profesoru. Viņa domāja par profesoru, arī pamostoties. Debesis kļuva pelēkas, un pamale lēnām sārtojās. Bija sākusies jauna diena, un cīņa turpinājās. Taču tagad Gabriela vairs nešaubījās, ka viņš izdzīvos, un pagriezusies viņa redzēja, ka sirmgalvja acis ir aizvērtas, zods atslābis, viņa vaibstos iegūlis pilnīgs miers. Respirators ritmiski cilājās, strādājot viņa vietā, taču tobrīd viens no monitoriem spalgi iegaudojās un otrs sāka pīkstēt. Gabrielai nebija laika sev pavaicāt, ko tas nozīmē, palātā iesteidzās divas medicīnas māsas. Iedegās zila gaisma, un iebrāzās divi medicīnas darbinieki. Pastūmuši Gabiju malā, viņi uzsāka profesora sirds masāžu, spēcīgi uzspiežot krūtīm un skaitot sirds muskuļa kontrakcijas. Telpa pēkšņi piepildījās ar cilvēkiem, un Ga-bija ar šausmām vēroja, kas notiek, dzirdot, ko viņi runā, un saprotot, ko tas nozīmē. Respirators joprojām strādāja, bet profesora sirds bija apstājusies. Kādu brīdi notika drudžaina cīņa, bet tad viens no vīriešiem pakratīja galvu un kāda māsiņa saudzīgi uzrunāja Gabrielu:

- Viņš ir miris... Izsaku jums dziļu līdzjūtību...

Gabriela stāvēja, neticīgi iepletusi acis, zinot, ka viņi

melo. Citādi nevarēja būt. Vēl nupat profesors bija šeit -pavisam blakus... bija atbildējis uz skatienu... Gabriela bija turējusi viņa plaukstu un ielikusi visu savu spēku vēlmē, lai viņš izdzīvotu. Viņš nevarēja pašlaik nomirt. Nespēja. Viņa nebūtu ļāvusi. Bet viņš bija nomiris. Klusītēm aizgājis no dzīves, aizgājis, lai būtu kopā ar mīļoto Šarloti.

Mediķi izslēdza respiratoru un izgāja no palātas, bet Gabriela klusu stāvēja, nolūkodamās profesorā, nespēdama noticēt tam, kas tikko bija noticis. Atkal apsēdusies viņam blakus, Gabija saņēma viņa plaukstu un sarunājās ar viņu tā, it kā viņš vēl aizvien varētu sadzirdēt.

- Tu tā nedrīkstēji darīt, - viņa čukstēja, asarām plūstot pār vaigiem. - Tu man tik ļoti esi vajadzīgs... neatstāj mani šeit vienu pašu... lūdzu, neej projām... atgriezies... -Taču Gabriela zināja, ka viņš neatgriezīsies. Profesors bija aizgājis Dieva mierā. Viņš bija nodzīvojis garu mūžu. Astoņdesmit vienu gadu. Un viņš nepiederēja Gabrielai. Nekad nebija piederējis. Viņš bija tikai aizdots Gabrielai uz īsu, nepietiekami īsu brīdi. Viņš piederēja Dievam un Šarlotei. Tāpat kā visi pārējie, profesors bija viņu pametis. Bez ļaunuma, bez dusmām, bez pārmetumiem, bez nosodījuma. Viņa nebija izdarījusi neko tādu, kas būtu darījis viņam sāpes vai licis aiziet. Profesors viņu nekādā ziņā nevainoja. Starp viņiem bija tikai labais. Taču viņš tik un tā bija aizgājis -pats savā laikā uz citu laiku, citu vietu, kur Gabriela nevarēja būt ar viņu kopā.

Ienāca māsiņa un apvaicājās, vai viņai kaut kas vajadzīgs, bet Gabriela pakratīja galvu. Viņa tikai gribēja būt kopā ar profesoru, cik vien ilgi tas iespējams. Māsa vaicāja viņai par apbedīšanu.

- Es nezinu. Man jānoskaidro, ko viņš pats vēlējies. -Gabriela pat nezināja, kam lai vaicā. Varbūt Rozenšteinas kundzei. Viņam nebija ne ģimenes, ne bērnu, ne radu, vienīgi cilvēki pansijā, kurā viņš bija nodzīvojis gandrīz divdesmit gadu, un Gabija. Tās bija skumjas beigas pilnvērtīgai dzīvei un liels zaudējums viņiem visiem. Gabrielai viņš bija devis tik daudz, tik daudz mīlestības, tik daudz gudrības, tik daudz atbalsta viņas talantam. Viņa nespēja iedomāties, ko darīs bez profesora.

Beidzot Gabriela piecēlās un, noskūpstījusi profesoru pēdējo reizi, juta, ka viņš patiešām ir aizgājis. Gars bija aizlidojis, palikusi tikai miesa, gurda, salauzta un nenozīmīga. Viņa labākās daļas šeit vairs nebija. Nolikdama profesora plaukstu atpakaļ uz gultas, Gabriela nočukstēja:

- Pasveicini Džo no manis... - Viņa nešaubījās, ka abi satiksies.

Smagu soli atstājusi intensīvās terapijas nodaļu, Gabriela nobrauca lejā ar liftu un izgāja spožajā jūlija saulē. Diena bija skaista, un virs galvas neredzēja ne mākonīša. Ļaudis nāca ārā no slimnīcas, citi gāja iekšā, un Gabrielai šķita dīvaini, ka viņi smejas un sarunājas. Viņai šķita savādi, ka dzīve rit tālāk, ka pasaule nav aprimusi - kaut uz mirkli, lai atzīmētu profesora aiziešanu. Smagums sirdī Gabrielai atgādināja to dienu, kad viņa bija aizgājusi no klostera. Ejot atpakaļ uz pansiju, kur viņi bija abi dzīvojuši, Gabriela gandrīz vai sadzirdēja aiz muguras aizveramies durvis. Šoreiz Gabriela nevarēja braukt ne ar taksometru, ne metro, bet viņai bija vienalga. Viņas makā vairs nemaz nebija naudas, un viņa vēlējās svaigu gaisu un laiku, lai vienatnē padomātu par profesoru, un, ejot mājup zem vasaras saules stariem, viņa gandrīz varēja just profesora klātbūtni. Galu galā viņš nebija Gabrielu pametis. Profesors bija atstājis viņai tik daudz ko, tik daudzus vārdus, tik daudzas jūtas, tik daudzus stāstus. Un, lai gan viņš bija aizgājis, tāpat kā visi citi, Gabriela zināja, ka šī reize ir citāda.

22. nodaļa

visiem par lielu pārsteigumu, profesors Tomass visas savas lietas bija atstājis nevainojamā kārtībā. Citiem viņš vienmēr bija šķitis mazliet izklaidīgs, un Gabriela bija domājusi, ka atradīs jucekli, taču viņu gaidīja akurātas mapītes, aizzīmogots testaments un rūpīgi norādījumi. Viņš vēlējās nelielu piemiņas dievkalpojumu, nevis bēres, vislabāk brīvā dabā, vēl viņš gribēja, lai nolasa fragmentu no Tenisona, kā arī nelielu Roberta Brauninga dzejoli, kas profesoram vienmēr bija atgādinājis Šarloti. Viņam bija depozīts bankā un liels skapis ar atvilktnēm, kurās glabājās korespondence.

Rozenšteinas kundze bija izmisusi un izturējās kā sāpju sagrauzta atraitne. Taču Boslickas kundze un Stīvs ļoti daudz palīdzēja, kārtojot apbedīšanu. Viņi devās uz netālo apbedīšanas biroju un izvēlējās tumšu zārku. Profesoru vajadzēja apglabāt Longailendā blakus Šarlotei. Viņi izdarīja visu tieši tā, kā viņš bija vēlējies.

Saujiņa pansijas iemītnieku devās uz Longailendu īrētā limuzīnā, lai piedalītos apbedīšanas ceremonijā, un Ga-bija, ilgi nostāvējusi pie kapa viena pati, atstāja uz zārka vienu vienīgu sarkanu rozi. Vienīgā atkāpe no profesora aprakstītās ceremonijas bija dzejolis, ko Gabija bija uzrakstījusi viņa piemiņai un pati nolasīja ar jūtu pārpilnībā drebošu balsi. Stīvs stāvēja blakus, turot viņas roku, un Gabriela pūlējās lasot nedomāt par Džo. Viņa bija pateicīga, ka Stīvs ienācis viņas dzīvē, un par atbalstu, ko viņš šajā brīdī sniedza. Stīvs bija brīnišķīgi izturējies pret visiem un pat atguvis savu reputāciju Boslickas kundzes acīs.

Profesoru Tomasu apglabāja viņa vienīgajā tumšajā uzvalkā, bet pārējās mantas atdeva labdarībai. “The New York Times” parādījās mazs nekrologs, un izrādījās, ka viņa profesionālā karjera bija novērtēta ar daudziem tituliem un apbalvojumiem, par kuriem neviens no viņiem neko nezināja. Viņa testamentu dzīvojamā istabā oficiāli nolasīja viens no pansijas iemītniekiem, kurš bija atvaļināts advokāts. Viņš visiem precīzi paskaidroja, kas darāms, un testamentu atvēra pirmo reizi visu klātbūtnē. Tas bija rakstīts profesora akurātajā, rūpīgajā rokrakstā, un tā vairāk bija formalitāte nekā nopietns juridisks notikums, jo viņi visi zināja, ka profesoram gandrīz nekas nepieder.

Taču jurista nolasītais visus atstāja bez valodas, un, lasot novēlējumus, viņa, tāpat kā visu klātesošo, acis iepletās aizvien platākas. Profesors bija atlicinājis un klusībā uzkrājis diezgan daudz naudas. Pansijā viņš bija mitinājies nevis aiz nepieciešamības, bet tāpēc, ka viņam tā patika.

Savām labajām draudzenēm Martai Rozenšteinai un Emmai Boslickai viņš katrai bija atstājis piecdesmit tūkstošus dolāru līdz ar mīlestību un pateicību par laipnību, ko viņas bija izrādījušas profesoram daudzajos draudzības gados. Rozenšteinas kundzei viņš atstāja arī zelta pulksteni, kas bija viņa vienīgā dārglieta, un viņš zināja, ka sirmajai kundzei tas daudz ko nozīmēs. Advokātam lasot testamentu, viņa raudāja. No visām pasaulīgajām mantām vienīgā svarīgā lieta profesoram bija viņa bibliotēka, un viņš to atstāja savai jaunajai draudzenei un protežē Gab-rielai Harisonei līdz ar visu, kas palika pāri viņa bankas kontā un ieguldījumos, kuri viņa nāves bridi mazliet pārsniedza sešsimt tūkstošus dolāru. Tobrīd visi klātesošie neviļus noelsās, un advokāts uz bridi apklusa, lai ievilktu elpu, un plati ieplestām acīm palūkojās uz Gabrielu. Profesora akcijas acīmredzot visas glabājās bankas seifa, un viss atradās vislabākajā kārtībā. Taču Gabriela nespēja noticēt tam, ko tikko bija dzirdējusi no advokāta mutes. Tas bija neiespējami, joks. Kādēļ lai profesors viņai to visu atstātu? Taču ari to viņš bija paskaidrojis savā vēstulē. Viņš juta, ka Gabriela rīkošoties ar naudu prātīgi un gudri un tā ļaus viņai uzsākt nopietnu literāru kaijeru, neraizējoties par finansiālām problēmām, kas citādi varētu aizkavēt viņas kaijeru. Viņš juta, ka Gabriela ir pietiekami jauna, lai nauda viņas dzīvē patiesi ko nozīmētu un sniegtu viņai drošību, ko viņa nelaimīgā kārtā pēdējos gados nav izjutusi, ja vien vispār kādreiz ir izjutusi. Viņš sacīja ari, ka uzskatot Gabrielu par meitu, kuras viņam pašam nav bijis, un to, ko viņš dāvāja viņš dāvāja Gabrielai ar mīlestību, no visas sirds, apbrīnojot viņu gan kā rakstnieci, gan kā cilvēku. Pēc tam profesors visiem pateicās un, novēlējis visu to labāko, oficiāli parakstījās zem vēstules - profesors Teodors Rousons Tomass. Vēstule bija pareizi datēta un parakstīta, un advokāts apstiprināja, ka tā sastādīta juridiski pareizi un nepārprotami.

Kad advokāts beidza lasīt, istabā iestājās apjukuma pilns klusums, ko pārtrauca piepeša balsu murdoņa un izsaucieni, kad visi reizē mēģināja apsveikt Gabiju. Pansijas iemītnieki no visas sirds priecājās par viņu un neskauda viņas laimi. Gabriela jutās kā mantiniece un, pametusi skatienu uz Stīvu, redzēja, ka viņš smaida. Skaidri varēja redzēt, ka Stīvs priecājas par viņu, un Gabriela jutās atvieglota, ka viņš neizskatās dusmīgs vai greizsirdīgs. Nevienam nebija žēl. Visi uzskatīja, ka viņa to ir pelnījusi.

- Droši vien tu mūs tagad pametīsi, - bēdīgi noteica Bos-lickas kundze. - Tu vari nopirkt pati savu īres namu, - viņa sacīja, pasmaidot caur asarām, kad Gabija viņu apskāva.

- Nerunājiet blēņas! Es nekur neiešu. - Viņa joprojām nespēja tam noticēt, un visus pārsteidza, ka profesors sakrājis tik daudz naudas. Nevienam pat prātā nebija ienācis, ka profesoram varētu būt kas vairāk par sociālās nodrošināšanas čekiem, bet tagad kļuva skaidrs, kāpēc viņš itin bieži atļāvās aizvest Gabiju vakariņās. Tas izskaidroja daudz ko, galvenokārt viņa jūtas pret Gabiju, un viņa nožēloja vienīgi to, ka nevarēja vecajam vīram pateikties. Vienīgā pateicība, ko profesors bija gaidījis, lai viņa nepārtrauktu savu rakstnieces karjeru, un Gabriela cieši apņēmās to turpināt - gan viņam par godu, gan pati sava prieka pēc.

- Nu, princese, ko tagad darīsi? Pirksi limuzīnu vai pavadīsi atvaļinājumu Honolulu? - Stīvs viņu ķircināja, aplikdams roku ap vidukli. Taču pat Gabrielai nācās atzīt, ka mantojums neapšaubāmi atrisināja viņas problēmas. Tas daudz ko pārvērta, un viņa nožēloja vienīgi to, ka nevarēja dalīties savos priekos ar Māti Gregoriju un Sv. Mateja klostera māsām. Varbūt tiešām visam līdzi nāca Dieva svētība. Ja viņas nebūtu aizvērušas Gabrielai klostera durvis, nekas tāds nebūtu noticis. Aizvadītais gads viņas mūžā bija neparasts, un grūti bija noticēt, ka viņa aizgājusi no klostera tikai pirms desmit mēnešiem. Testamentu profesors bija uzrakstījis jūnijā, it kā nojauzdams, ka tuvojas viņa laiks. Tā kā Rozenšteinas kundze tajā pavasarī bija saslimusi un viņa paša veselība aizvien pasliktinājusies, viņš gribēja darīt zināmus savus novēlējumus un, kā izrādījās, - īstajā laikā.

Tovakar visi ieturēja kopīgas vakariņas ārpus mājas, un Gabriela izmaksāja, kaut arī Boslickas kundzei nācās aizdot viņai naudu. Pārradusies mājās, Gabija klusu ieslīdēja profesora istabā un pārlaida skatienu mantotajai bibliotēkai. Tur bija vairākas skaistas grāmatas, starp tām viņas pašas Ziemassvētkos dāvātās. Gabriela apsēdās pie profesora rakstāmgalda un izskatīja viņa dokumentus, bet pēc tam atvēra vienu no rakstāmgalda atvilktnēm, lai pārbaudītu, vai tur neglabājas vēl kādi papīri, taču ieraudzīja nevis dokumentus, bet akurātu vēstuļu kaudzīti ar uzrakstu “Stīvs Porters’’. Pārsteigta, ka ieraudzījusi tādas profesora rakstāmgaldā, viņa izņēma vēstules no atvilktnes. Tās bija kopijas no vēstulēm, ko profesors iepriekšējā nedēļā bija parādījis Stīvam. Vēstules uz Stenfordu un Jcilu, atbildes no turienes līdz ar vairākām vēstulēm no attiecīgajiem ieslodzījuma vietu departamentiem, un, tās izskatot un rūpīgi citu pēc citas pārlasot, Gabrielas acis iepletās šausmās. Vēstulēs viņa atklāja cilvēku, kuru nemaz nepazina, pareizāk sakot, vairākus cilvēkus, “briesmoni”, kā profesors viņu bija nosaucis. Gabriela izlasīja viņa dažādo segvārdu, viņa noziegumu, viņa sodu sarakstu, uzzināja par laiku, ko viņš bija pavadījis dažādos cietumos un ieslodzījuma vietās, galvenokārt par dokumentu viltošanu un izspiešanu. Viņš bija izkrāpis naudu no sievietēm vairākos štatos, un acīmredzot viņa spēlītes policijai bija pazīstamas. Uzsācis sakaru ar šīm sievietēm, viņš mēdza tās izmantot, kā vien spēja, līdz viņu ienākumi bija izsīkuši. Laiku pa laikam Stīvs mēdza pārdot ari nelielus daudzumus narkotiku. Viņš darīja visu, lai izspiestu naudu, no kā vien tas bija iespējams. No vēstules, kas balstījās uz sociālā darbinieka interviju ar Stīvu ieslodzījuma vietā, Gabriela uzzināja, ka viņš nekad nav beidzis augstskolu. Kur nu vēl Stenfordu un Jeilu! Taču Gabrielas dzīvē tas nozīmēja daudz ko briesmīgāku par neesošu diplomu. Piepeši Gabriela saprata, kas ar viņu bija noticis pēdējos septiņos mēnešos un ko Stīvs ar viņu patiesībā bija darījis. Viņš Gab-rielu bija izmantojis - nežēlīgi, cietsirdīgi; viņam Gabriela bija vienaldzīga, viņš nospļāvās par to, kas viņa tāda. Nebija noticis nekāds satiksmes negadījums, stāsts par līgavu bija pilnīgs izdomājums, viņa vecāki bija nomiruši, Stīvam mazam esot, un viņš bija uzaudzis audžumājās un valsts iestādēs. Demoi-nā viņu negaidīja slima māte, un tēvs nebija nomiris iepriekšējā gadā. Pilnīgi viss, ko viņš bija stāstījis, lai modinātu Gab-

rielā līdzjūtību un piekļūtu viņai tuvāk, izrādījās meli. Pat vārds nebija viņa īstais vārds. Stīvs Porters, kuru Gabriela pazina un domāja, ka mīl, bija caur un cauri fikcija.

Tas bija ļaunāk par visu, kas noticis līdz šim, pat ļaunāk nekā Džo zaudēšana. Viņa nāve salauza sirdi, bet tā bija īsta, un Gabriela zināja, ka Džo viņu mīlēja. Šis cilvēks bija krāpnieks un noziedznieks. Viņš bija melojis Gabrielai, izmantojis viņu, zadzis un ņēmis no viņas visu, ko vien varējis paņemt. Gabrielai piepeši kļuva nelabi. Viņa jutās netīra. Šobrīd, iedomājoties Stīvu un to, ko viņi bija darījuši, viņu intīmos noslēpumus, viņai kļuva slikti. Viņa jutās kā prostitūta, bet prostitūta bija Stīvs, nevis viņa. Viņš bija vēl sliktāks par prostitūtu.

Gabriela ilgi tā nosēdēja ar vēstulēm rokā, tad atlika tās atpakaļ atvilktnē un atvilktni aizslēdza. Viņa nezināja, ko Stīvam sacīt, kā no viņa tikt vaļā. Te piepeši, šausmu pārņemta, viņa iedomājās, ka profesors varbūt ar viņu runājis, varbūt profesors bija viņu atmaskojis un Stīvs kaut ko viņam nodarījis. Šāda doma viņu iedzina izmisumā. To iedomājoties, viņai bija jādreb, un piepeši viņa zināja, ka noticis kaut kas briesmīgs.

Klusi izgājusi no profesora istabas, viņa iegāja savējā. Viņa sēdēja uz gultas, pūloties sakārtot sajukušās domas, kad istabā ienāca Stīvs.

- Kā tu jūties? - Gabriela izskatījās dīvaina, bet, viņaprāt, pēc tādas dienas par to nebija jābrīnās. Viņam mantojums šķita kā no gaisa nokritusi balva. Viņš bija domājis, ka vecais muļķis ir pliks kā baznīcas žurka un turpmāk viņam nāksies iztikt ar Gabrielas algu un niecīgajiem ietaupījumiem. Taču pēkšņi pār viņu bija nolijis zelta lietus, un Stīvs ne mirkli nešaubījās, ka nauda viņam ir jau kabatā.

- Man briesmīgi sāp galva, - Gabriela sacīja kā apreibusi. Atklājumi profesora rakstāmgaldā bija viņu satriekuši,

un viņa pagriezusies uzlūkoja Stīvu kā svešinieku. Viņš ari bija svešinieks, jo nekas no tā, ko Gabriela par viņu zināja, nebija īstenība.

- Paklau, mīļā, - viņš bezrūpīgi ierunājās, būdams pacilātā noskaņojumā. - Par sešsimt tūkstošiem dolāru tu vari nopirkt veselu kalnu aspirīna. Ko tu teiktu, ja rītvakar mēs to nosvinētu kādā krodziņā? Bet pēc tam varbūt kaut kur aizbrauktu... uz Parīzi... Romu... Atlantiksitiju... - Iespējas pavērās bezgalīgas. Viņam tagad vajadzēja ar Gabrielu pastrādāt, un, lai to izdarītu, Eiropa bija pati labākā vieta.

- Es nespēju pašlaik par to domāt, Stīv. Turklāt nevaru tā gluži vienkārši pamest Ianu veikalā vienu pašu. Un profesors man atstāja naudu, lai es varētu rakstīt. Es to nedrīkstu izsviest vējā, tas nebūtu taisnīgi pret viņu. - Gabriela pat nezināja, kādēļ velti tērē laiku, runādama ar Stīvu, bet kaut ko vajadzēja sacīt. Viņai vajadzēja izdomāt, ko darīt. Šobrīd viņai bija sāpīgi pat paskatīties uz Stīvu, it īpaši, ja viņš, kā Gabriela tagad nojauta, kaut kādā veidā bija atbildīgs par profesora “nelaimes gadījumu” vai viņa nāvi.

- Es tev kaut ko pateikšu, - Stīvs sacīja, izskatīdamies uzjautrināts par Gabrielas sirdsapziņas pārmetumiem, - profesors nekad neuzzinās, ko tu ar to dari. Tagad tā ir tava nauda.

Gabriela pamāja, nespēdama izdomāt, ko sacīt. Pat tagad viņa īstā daba lika sevi manīt.

Tonakt viņi, kā parasti, gulēja Gabrielas istabā. Savējo Stīvs izmantoja par kabinetu un pieliekamo. Gabriela no jauna atrunājās ar slikto pašsajūtu. Viņa zināja, ka sitīs, ja Stīvs viņai pēc visa, kas noticis, mēģinās pieskarties. Tāda veida vardarbību kā viņējā Gabriela savā mūžā vēl nebija iepazinusi, taču tagad viņa to skaidri saprata. Tā nebūt nebija labāka par to, ko viņai bija nodarījusi māte, tā nebija fiziska, bet savā ziņā ne mazāk pretīga.

No rīta viņa izlikās, ka dodas uz darbu, lai tikai tiktu no Stīva projām, taču, nogājusi lejā uz ielas, no telefona automāta piezvanīja Ianam un sacīja, ka ir saslimusi. Pēc tam viņa devās uz parku un, apsēdusies uz soliņa, mēģināja izdomāt, ko tagad darīt.

Viņa zināja, ka Stīvs todien kopā ar draugiem dosies ieturēt lenču, un torīt viņš atkal bija ierunājies par braukšanu uz Eiropu, bet Gabriela bija izlikusies, ka ir pārāk aizņemta ar ģērbšanos, lai viņam atbildētu, un viņam nebija nekāda iemesla jebkādām aizdomām.

Ari Boslickas kundze tajā rītā grasījās iziet no mājas, viņa sacīja, ka esot jānopērk jauna gulta, viens no pēdējiem īrniekiem bija sadedzinājis matraci. Savukārt Rozenšteinas kundzei bija paredzēts apmeklēt ārstu. Visi pārējie strādāja. Gabriela zināja, ka, pagaidījusi līdz lenča laikam, viņa varētu atrasties viena pati visā mājā un pārmeklēt profesora istabu. Viņa gribēja pārliecināties, vai tajā neglabājas vēl kādi apsūdzības dokumenti pret Stīvu. Pēc tam viņa gribēja aprunāties ar advokātu, lai uzzinātu, ko, pēc jurista domām, viņai vajadzētu darīt. Taču to, ka vēlas pēc iespējas ātrāk dabūt Stīvu laukā no savas dzīves, Gabriela zināja pavisam skaidri. Viņa negribēja pat vienu nakti savā mūžā vairs pavadīt kopā ar viņu, negribēja just viņu sev pieskaramies. Gabriela domāja palūgt Boslickas kundzi, lai izliek viņu no istabas. Stīvs mēnešiem ilgi nebija maksājis īri, un Gabriela zināja, ka tad, ja nebūtu maksājusi viņa vietā, viņš arī nespētu samaksāt. Taču arī tas prasītu laiku, vismaz vairākas nedēļas. Un patlaban viņa nezināja, kā lai tiek galā ar situāciju. Viņai nebija neviena, ar ko aprunāties.

Pusdienlaikā, zinot, ka diezgan ilgi jau gaidījusi, Gabriela atgriezās pansijā. Viņa atslēdza durvis. Visā mājā valdīja klusums. Visi bija projām, un, uzsteigusies pa kāpnēm profesora istabā, viņa atstāja durvis plaši atvērtas. Nebija neviena, kas varētu redzēt, ko viņa dara. Gabriela atslēdza rakstāmgaldu, no jauna izņēma vēstuļu kaudzīti, un, šoreiz lasot, tās šķita vēl briesmīgākas. Viņa iedziļinājās visos sīkumos, izpētīja pieņemtos vārdus, noziegumus, to sieviešu sarakstu, kuras viņš bija izmantojis visā valstī. Ņemot vērā Stīva vecumu, viņš bija darbojies ļoti rosīgi. Viņa joprojām bija iegrimusi lasīšanā, kad pēkšņi sev aiz muguras izdzirdēja kādu skaņu. Pagriezusies viņa ieraudzīja Stīvu, kas smaidot stāvēja durvīs.

- Tik drīz jau skaiti savu naudu, Gabija? Vai ceri atrast vairāk? Neesi taču tik alkatīga, mazulīt! - Viņa sejā bija savāds smaids, un, to redzot, Gabriela pielēca kājās. Acumirklī nobālējusi, viņa nesmaidīja. Viņa gluži vienkārši to nespēja.

- Es tikai gribēju pārskatīt dažas viņa lietas. Ians man iedeva garu lenča pārtraukumu.

Lēnām tuvojoties Gabijai, Stīvs neteica ne vārda. Gab-riclai iešāvās prātā, vai viņš būtu atteicies no lenča vai arī tie bija meli, viņa bija iekritusi lamatās un Stīvs skaidri zināja, ko viņa lasa. Varbūt viņš visu laiku bija zinājis.

- Interesanta lasāmviela, vai ne? - Viņš norādīja uz glīto vēstuļu kaudzīti, un Stīva skatiens apliecināja, ka viņš to jau redzējis iepriekš. Viņam bija vienalga, kas Gabrielai zināms. Viņš nāca pēc naudas.

- Nezinu, ko tu domā, - viņa nenoteikti attrauca, apgriezdama otrādi vienu no vēstulēm, lai apslēptu pārējās.

- Zini gan. Vai viņš tev pateica pirms nāves? Vai arī tu tās atradi? - Viņš bija atgriezies pansijā pārbaudīt, vai nav palikušas kādas vēstuļu kopijas. Vecais kretīns bija no tiem, kas mēdza sevi nodrošināt.

- Ko es, pēc tavām domām, esmu atradusi? - Viņa spēlēja ar Stīvu paslēpes, un abi to zināja.

- Manu nenozīmīgo dzīvesstāstu. Profesors veicis ļoti rūpīgu pētījumu. Protams, tas nav viss, bet, manuprāt, viņam izdevies trāpīt visos svarīgākajos punktos. - Stīvs izskatījās tik lepns un tik pašpārliecināts, ka Gabrielai kļuva nelabi, viņu uzlūkojot. Kas bija šis cilvēks? Viņai - nekas. Pilnīgs svešinieks. - Mums šajā sakarībā notika saruna tajā dienā, kad viņš... ē... pakrita. - Stīvs to pateica ar nepārprotamu uzsvaru, un Gabrielas acis uzliesmoja, kad piecēlusies viņa ielūkojās Stīvam sejā.

-Tu to izdarīji, vai ne?Tu nelieti! - Gabriela nekad agrāk nevienu tā nebija saukusi, bet viņš to bija pelnījis. - Tu viņam iesiti? Vai pagrūdi? Ko tu viņam izdarīji, Stīv? - Gabriela gribēja zināt.

- Pilnīgi neko. Viņš atviegloja manu uzdevumu. Vecais muļķis nonāca tādā stāvoklī, ka lielāko daļu darbiņa paveica pats. Es tikai mazliet palīdzēju. Viņš ļoti raizējās par tevi. Bet tagad es saprotu, kāpēc. Man ne prātā neienāca, ka tu esi viņa mantiniece. Tas bija laimīgs pavērsiens, vai ne? Mums abiem. Vai arī tu zināji, tikai notēloji pārsteigumu visu priekšā?

- Saprotams, ka es nezināju. Kā es varēju zināt?

- Varbūt viņš tev pastāstīja.

- Es pateikšu citiem, ko tu izdarīji, - Gabriela drosmīgi sacīja, kā allaž pārliecināta, ka taisnīgums vienmēr var uzvarēt ļaunumu. Vajadzēja tikai aizstāvēt savu pārliecību un zināt patiesību, un sātans atkāpsies tavā priekšā. Bet ne jau šis. Un ne Gabrielas māte pirms viņa. - Un pēc tam, kad būšu pateikusi, mēs izsauksim policiju. Tu labāk pazū-di no pilsētas un ātrāk, citādi to nožēlosi. - Stāvot viņa priekšā, Gabriela trīcēja no niknuma. Viņa zināja, ka tā vai citādi, kaut netieši, Stīvs bija noslepkavojis profesoru.

- Nedomāju vis, Gabija. - Stīvs mierīgi viņā nolūkojās. - Es nedomāju, ka mēs kādam kaut ko stāstīsim. Vismaz tu nestāstīsi. Es gan varētu pastāstīt. Es varētu pastāstīt policijai, ka tu skaidri zināji, ko viņš tev atstāj, ka tu vairākkārt esi ar mani to pārrunājusi un ka tu gribēji, lai es viņu novācu. Es, protams, atteicos un tevi no tā atrunāju. Tu pat piedāvāji man naudu, ja es to izdarīšu. Pusi no loma. Trīssimt tūkstošus dolāru. Visai iespaidīgi. Bet es tikai ar viņu aprunājos, un viņam sākās insults. Tāpēc neliek cietumā, bet tevi var ielikt par to, ka musināji kādu noslepkavot, kādu, no kura tev bija gaidāms liels mantojums. Patiesībā, ja es pats pieteikšos dot liecību un visu par tevi izstāstīšu, man piedāvās patvērumu, bet tev desmit līdz piecpadsmit gadu ieslodzījumā. Kā tas skan? - Tas skanēja briesmīgi. Viņa apstulbusi klusēja. - Patiesībā varu apsolīt tev, ka tieši to es darīšu, ja vien tu tūdaļ pat nepiekritīsi man iedot piecsimt tūkstošus dolāru. Šis ir izšķirošs brīdis, Gabija. Cena nav liela par tavu brīvību. Padomā par to! Desmit līdz piecpadsmit gadu. Cietums tādam bērnam kā tu ir ļoti nepiemērota vieta. Es zinu. Esmu tur bijis.

- Kā tu tā vari? - viņa vaicāja, acīm piepeši pieplūstot ar asarām. - Kā tu varēji? - Stīvs bija sacījis, ka mīl. Stīvs bija tik daudzējādā ziņā izlicies un tagad viņu šantažēja, draudēja izpostīt viņas dzīvi par pusi miljona dolāru.

- Tas nemaz nav grūti, mīļā. Tā iekārtota šī pasaule. Galvenais ir nauda. Tā ir varena sajūta, kad dabū naudu. Turklāt es tev atstāju simts tūkstošus. Tu nevari žēloties. Tev jau daudz nevajag. Labāk domā ātri! Ja tu šito parādīsi, es paņemšu visu. Manuprāt, pašreiz būtu īstākais laiks piezvanīt bankai un advokātam.

- Kā tu paskaidrosi, ka es visu naudu atdodu tev? Vai tevi neuztrauc, kā tas izskatīsies?

- Gan mēs izdomāsim. Mīlestības dēļ sievietes dara daudzas trakas lietas, Gabija. Es nešaubos, ka tev tas zināms. - Galu galā viņa pati bija iemīlējusies mācītājā un dabūjusi no viņa bērnu. To nu par prātīgu nevarēja nosaukt.

- Es neticu, ka tu spēsi tā rīkoties.

- Nāksies noticēt, Gabija. Piecsimt tūkstoši dolāru, seš-

simt, ja tu nepasteigsies, un es pazudīšu no tavas dzīves uz visiem laikiem. Lielais, ļaunais vilks būs projām, un tu varēsi mani apraudāt un gulēt, saritinājusies savas gultas kājgalī, visu atlikušo mūžu, skatīt murgus un gaudot par Džo un savu māmiņu. - Visus Gabrielas noslēpumus viņš tagad izmantoja savā labā.

- Nelietis! - Gabriela noteica otru reizi un instinktīvi paspēra soli uz priekšu, lai iecirstu viņam pļauku. Viņš bija nogalinājis profesoru un tagad gribēja izpostīt viņas dzīvi, saplosot to gabalos, turklāt nejūtot ne mazākos sirdsapziņas pārmetumus. Viņš bija nogalinājis cilvēku, kuru Gabriela mīlēja un bezgala cienīja, labu cilvēku, kurš bijis viņas vienīgais patvērums pagājušā gada laikā, un tagad draudēja ieslodzīt viņu cietumā, apsūdzot mēģinājumā noorganizēt viņa slepkavību.

Gabrielu pārņēma neaprakstāmas šausmas, un piepeši viņa saprata, ka nekad mūžā nepildīs Stīva prasības.

- Nogalini mani, ja gribi, stāsti policijai, ko vien vēlies, tu no manis nedabūsi ne centa, Stīv Porter, vai kas tu tur esi. Šajos septiņos mēnešos tu paņēmi visu, kas man bija, ko dot. Tu man liki noticēt, ka mani mīli, tu mani izmantoji, tu man meloji... vairāk tu no manis neko nedabūsi. Nekad!

Ieskatoties Gabrielas acīs, Stīvs saprata, ka viņa runā pilnā nopietnībā, taču bija pārliecināts, ka ir daudz stiprāks par viņu. Tāpēc, neteicis ne vārda, viņš piegāja pie Gabrielas un, sagrābis saujā viņas matus, no visa spēka parāva viņas galvu atpakaļ.

- Nekad vairs nerunā ar mani tā, Gabija! Nestāsti man, ko tu darīsi vai nedarīsi. Tu darīsi precīzi to, ko es tev teikšu, vai arī es tevi nogalināšu. - Viņas acis iepletās, raugoties pretī, un viņa vārdi dunēja kā atbalss. - Es gribu naudu. Tagad. Vai tu saprati? Vai arī tu esi vēl dumjāka, nekā es domāju? Es negrasos ar tevi daudz spēlēties. Tagad ņem

un piezvani advokātam. - Viņš norādīja uz telefonu, gaidot, ka viņa nāks pie prāta.

- Es nevienam nezvanīšu, - Gabriela mierīgi atteica, lai gan viņai trīcēja ceļi. - Spēle ir beigusies.

- Nē, nav, - viņš sacīja, palaizdams Gabrielu vaļā un prātodams, cik daudz spēka vēl būs jāpieliek, lai viņa saprastu, ka viņš nejoko. Droši vien ne pārāk daudz. Viņa baidījās pati no savas ēnas. - Spēle tikai sākas. Romāns ir beidzies. Blēņas. Izlikšanās. Tagad man tev vairs pat jāsaka nav, ka es tevi mīlu, lai dabūtu to, ko gribu. Man tev jāpasaka vienīgi, ko ar tevi darīšu, ja nedabūšu. Vai tas vēl nav skaidrs? - Gabriela neatbildēja, bet stāvēja dažu pēdu attālumā, noraudzīdamās viņā un cīnīdamās pati ar saviem iekšējiem dēmoniem. - Zvani bankai, Gabija! Vai arī es zvanu policijai. Vīrs ir pagalam. Tu esi dabūjusi viņa naudu. Tu esi vienīgā, kas guvusi labumu no viņa nāves. Viņi man noticēs.

Gabrielai gribējās nogalināt viņu pašai ar savām rokām, un trakās dusmas, ko Stīvs viņā iededza, gandrīz ņēma virsroku pār prātu. Paķērusi no rakstāmgalda telefona aparātu, viņa uzgrieza centrāles numuru, un viņš to pamanīja.

- Ko tu tur dari? - Stīvs acumirklī satraucās.

- Es pati zvanu policijai. Tiksim vienreiz ar to galā.

Stīvs acumirklī izrāva telefonu viņai no rokām, nolika

klausuli un, ar spēju kustību izrāvis no kontakta vadu, sniedza aparātu Gabrielai.

- Būsim prātīgi, vai arī tiešām mums tas būs jāapspriež visu pēcpusdienu? Kāpēc mēs nevarētu vienkārši aiziet uz banku pakaļ naudai? Pavisam glīti un vienkārši. Pēc tam es iesēžos lidmašīnā uz Eiropu, un viss ir beidzies. Tev. Man tas būs tikai sākums.

- Kā lai es zinu, ko tu darīsi, varbūt tu tik un tā pastāstīsi policijai, ka esmu samaksājusi tev naudu, lai tu viņu noslepkavotu? -Tas būtu tikai viņam nepieciešamais pierādī-

l

jums, un Gabriela tagad saprata, ka viņš neapstāsies nekādas morāles priekšā.

- Tu to nezināsi, un patiesībā tā nemaz nav slikta ideja. Taču tev nāksies man uzticēties. Tev vairs nav nekādas izvēles. Ja tu man nedosi naudu, es tevi varu nogalināt. Tas varētu būt tā vērts, ņemot vērā visus sarūgtinājumus, ko tu man esi sagādājusi. - Piepeši tā atkal bija viņas vaina... viņa bija vainīgā... Stīvs bijis spiests tā rīkoties, jo viņa izrādījusies tik slikta meitene... tā nebija Stīva vaina... viņš to negribēja darīt... viņa Stīvu piespieda...

- Nogalini, - Gabriela nedomājot atteica. Tam vairs nebija nozīmes. Vienmēr atradās kāds, kas mēģināja viņai nodarīt sāpes, vainojot itin visā. Vainīga vienmēr bija viņa, un tā būs vienmēr. Vienmēr atradīsies kāds cits, kas darīs viņai sāpes, pametīs viņu, melos, draudēs nogalināt viņas miesu un garu. Savā ziņā viņa jau bija nogalināta, un Gabriela to zināja.

-Tu esi muļķe, - Stīvs sacīja, naidīgi tuvodamies. Viņš nepieļaus, ka viņu sakauj šī sieviete, šī muļķe, ar kuru viņš bija dzīvojis kopā, daloties nožēlojamos grašos, ko viņa nopelnīja, būdams spiests zagt piecu dolāru banknotes no paslēptām aploksnēm, kuras viņa glabāja zem sava matrača. Viņš diezgan ilgi bija pārticis no drupatām. Tagad viņš gribēja visu pīrāgu. - Nemuļķojies ar mani, Gabriela! - Taču sievietes skatiens skaidri liecināja, ka viņš neko nepanāks, un viņam vairs nebija laika. Drīz atgriezīsies pārējie, un viņš gribēja dabūt savu naudu. Savu naudu. Tā tagad bija viņējā. Viņš to bija nopelnījis.

Neteicis ne vārda, viņš sagrāba Gabrielu aiz kakla un sāka purināt, bet viņa tikai stāvēja. Viņa ļāvās... kā vienmēr bija ļāvusies... viņa gluži vienkārši stāvēja. Viņa bija labā meitenīte, kāda vienmēr bijusi.

- Es tevi nožņaugšu, tu sasodītā maita! - Stīvs uzkliedza. - Vai tu to nesaproti? - Taču Gabrielai piemita spēks,

ar kuru viņš nespēja sacensties, neizdibināma vieta, kuru viņš nespēja aizsniegt, tāpat kā nebija spējis neviens cits. Lai to izdarītu, viņam Gabriela būtu jānogalina, un viņš to zināja. Taču viņš tā gribēja dabūt no Gabrielas naudu, kā vēl neko savā mūžā nebija gribējis, un viņš nedomāja pieļaut, lai viņu kāds apstādina.

- Es tevi ienīstu, - viņa klusi sacīja, uzrunājot ne vien viņu, bet visus savus pāridarītājus. - Es tevi ienīstu, Stīv Porter.

Tobrīd Stīvs iecirta viņai spēcīgu pļauku, un šis žests bija tik pazīstams, ka Gabrielu pārņēma šausmas. Viņa pazina šo skaņu un šo sajūtu, pazina sitiena spēku, kad, sagrīļojusies no trieciena, atsita muguru pret galda stūri turpat blakus. Redzot Gabrielu krītam, Stīvs satvēra viņu aiz rokas un, parāvis tuvāk, sita vēlreiz, šoreiz ar dūri. Sitiens trāpīja vienā galvas pusē, un viņa dzirdēja skaņu, kas atgādināja troksni, smilšu maisiem nokrītot uz ietves, bet viņai nebija nevienas bungādiņas, ko viņš būtu varējis sabojāt, viņš nevarēja izdarīt neko tādu, kas jau nebūtu darīts iepriekš. Tam pašam murgam viņa bija izdzīvojusi cauri pirmajos desmit mūža gados, un viņš nespēja Gabrielu aizskart, kaut arī viņa no trieciena pakrita. Viņš raidīja sitienu pēc sitiena, dauzot gan seju, gan ķermeni. Trieca viņas galvu pret grīdu, un Gabriela tikai neskaidri varēja sadzirdēt viņu tālumā kaut ko runājam par naudu. Viņš bija pilnībā zaudējis varu pār sevi, viņa bija dzīvnieks, ko vajadzēja iznīcināt, zvērs, kas gribēja viņam atņemt visu, ko viņš bija pelnījis un par ko sapņojis.

Pierāvis Gabrielu kājās, Stīvs trieca viņu pret sienu, un Gabija saprata, ka šoreiz viņai salauzta roka. Taču viņai bija vienalga, viņai viss bija vienalga. Šis nelietis neko no viņas nedabūs, un dzīvība, ko viņš tagad gribēja atņemt, viņai neko nenozīmēja. Gabrielas mūžā bija pārāk daudz melu, pārāk daudz sirdssāpju, pārāk daudz sāpju, pārāk daudz zaudējumu,

un viņš bija tikai kārtējais garajā rindā. Beidzot viņa ieraudzīja ap sevi baltu gaismu. Tobrīd viņa gulēja uz grīdas un Stīvs viņu spārdīja kājām un kliedza, lai zvana uz banku, lai atdod viņam to, ko viņš gribēja. Viņš kliedza, cik Gabriela nīstama, cik samaitāta, viņš nekad neesot viņu mīlējis. Stīva vārdi triecās pret Gabrielu ar tādu pašu niknumu kā viņa dūres, un, palūkojoties viņā, Gabrielai šķita, ka viņa redz Džo, pēc tam profesoru un visbeidzot savu māti, un visi kaut ko runāja... Džo sacīja, ka viņu mīlot, bet nevarot būt ar viņu kopā... Profesors lūdza, lai viņa neatļauj Stīvam ar sevi tā izrīkoties, bet māte teica, ka tā ir tikai viņas vaina, ka viņa esot tieši tik samaitāta, cik viņš sacīja, un ka viņa to ir pelnījusi. Taču, klausoties viņos visos, Gabriela zināja patiesību. Viņa zināja, ka vainīga bija nevis viņa, bet viņi... ka tā bija tikai viņu, nevis viņas vaina... nelietis bija Stīvs... Stīvs bija nogalinājis profesoru un tagad gribēja nogalināt viņu... Un tad ar spēku, kuru nedomāja sevī mītam, viņa grīļodamās piecēlās, lai stātos viņam pretī. Viņa viscaur asiņoja, un viņas seja bija pilnībā sakropļota. Viņš nekādā ziņā tagad nevarēja vest Gabrielu uz banku, nevarēja zvanīt policijai, nevarēja darīt neko citu kā vien bēgt - un bez naudas. Pēdējā niknuma uzliesmojumā viņš metās Gabrielai virsū, mēģinādams izspiest no viņas pēdējo dvašu. Purināja viņu, līdz istaba viņai šķita griežamies apkārt, bet viņa vēl aizvien turējās, nelaidās no viņa vaļā, ar nagiem plosot viņa seju un cīnoties pretī. Viņa nepieļaus ar sevi tā izrīkoties, neviens vairs ar viņu tā nedrīkstēs izrīkoties. Viņa neļāvās sevi nožņaugt, un beigu beigās, nometis Gabrielu uz grīdas, viņš iespēra vēl pēdējo reizi un aizgāja.

Guļot uz grīdas, Gabriela nesaprata, vai uzvarējusi cīņā vai zaudējusi. Tas ari nebija svarīgi. Viņi visi bija mēģinājuši viņu nogalināt... Džo... māte... Stīvs... tēvs... viņi bija mēģinājuši, bet neveiksmīgi. Viņi bija ietiekušies tik dziļi viņā, cik spējuši, un pūlējušies iznīcināt viņas garu, centušies to izdzēst kā vāru liesmiņu, bet tas vienmēr bija neaizsniedzams, stāvēja pāri viņiem un izraisīja viņos naidu. Pārvēlusies uz muguras, Gabriela palūkojās griestos ar asiņu un sāpju pieplūdušām acīm un ieraudzīja tur stāvam Džo, nolūkojamies viņā un izsakām līdzjūtību. Bet šoreiz, kad viņš pastiepa pretī roku un viņu aicināja, Gabriela aizgriezās un lēnām aizsoļo-ja viena pati tumsā.

23. nodaļa

vēlā pēcpusdienā, ejot uz savu istabu garām profeso-ra istabai, Rozenšteinas kundze tajā ieraudzīja uz grīdas guļam Gabrielu. Visapkārt bija asinis, mēbeles bija apgāztas, un sākumā viņa Gabrielu pat nepamanīja. Viņa atgādināja sašļukušu lupatu lelli. Viņas seja nebija pazīstama, mati bija pieķepuši ar asinīm, uz kakla zilumi, un viņa gulēja tik neērtā pozā, ka Rozenšteinas kundzei nebija šaubu - Gabriela ir mirusi. Citādi nevarēja būt, izskatījās, ka viņa neelpo. Piepeši izdzirdējuši Rozenšteinas kundzes kliedzienus, notikuma vietā saskrēja visi mājas iemītnieki.

Viens no īrniekiem nekavējoties gribēja izsaukt ātro palīdzību un ieraudzīja, ka telefona aparāts profesora istabā ir izrauts no kontakta, tāpēc viņš devās uz savu isatbu. Viņš bija viens no nedaudzajiem īrniekiem, kam istabā bija pašam savs telefons.

Gaidot ātrās palīdzības ierašanos, visi mājinieki raudādami spiedās pulciņā. Pārbaudījis Gabrielas pulsu, viens no jaunajiem pansijas iemītniekiem sacīja, ka tas vēl esot, bet ļoti vājš. Turklāt, ņemot vērā acīm redzamos sitienus pa galvu, nebija iespējams noteikt iespējamās miesas bojājumu sekas. Kā pačukstēja viens no īrniekiem, pilnīgi varēja gadīties, ka viņa... tik jauna... tik skaista... zaudē prāta spējas uz visiem laikiem... Cik briesmīgi... Visi sačukstējās, un Bos-lickas kundze sāka šņukstēt, kamēr pārējie cits citam vaicāja, kas to būtu varējis izdarīt. Uz mirkli Boslickas kundzei ienāca prātā, vai to nav izdarījis Stīvs un pēc tam aizbēdzis, taču kāds ieskatījās viņa istabā un redzēja, ka visas viņa mantas ir savā vietā. Viņus pārņēma šausmas, iedomājoties, ka vajadzēs viņam pastāstīt, kas noticis.

Kad ātrās palīdzības brigāde skriešus ieskrēja mājā, visi stāvēja ap Gabrielu kā bērinieki ap zārku. Pietika ar vienu skatienu, lai viņu zibenīgi ieceltu mašīnā un, sirēnām kaucot, tādā pašā ātrumā nogādātu slimnīcā.

Taču šoreiz Gabriela neko nedzirdēja. Viņa neredzēja nekādas vīzijas. Nedzirdēja nekādas balsis. Viņa atradās komā gandrīz kopš pašas Stīva aiziešanas. Pašlaik viņa bija kādā tāltālā vietā un nejuta vairs nekādas sāpes.

Visu pēcpusdienu ar viņu nodarbojās visa neatliekamās palīdzības nodaļa, viņai salika lauzto roku, sašuva brūces, apstrādāja zilumus, un, lai arī šoreiz Gabriclai bija lauztas gandrīz visas ribas, mediķiem raizes darīja viņas galvas traumas. Viņai izdarīja vairākas EEG pārbaudes, taču galīgā pārbaude varēs notikt tikai tad, ja viņas smadzenes pārdzīvos uztūkumu. Visbeidzot ieradās plastiskās ķirurģijas speciālists apstrādāt Gabrielas seju. Viņai bija gara vaļēja brūce uz zoda un vēl viena virs kreisās uzacs. Taču, pabeidzis darbu, viņš jutās apmierināts. Viņš nevarēja neievērot arī zilumus uz cietušās kakla un aizejot nogrozīja galvu. Ārsts apstājās parunāties ar neatliekamās palīdzības nodaļas vadītāju Pīteru Mei-sonu, jaunu doktoru, ar kuru bija strādājis kopā, pirms viņš kļuva par nodaļas vadītāju.

- Kārtīgi apstrādāta, - sacīja plastisko operāciju ķirurgs, papildinādams Gabrielas slimības vēsturi ar savām piezīmēm. Viņa tajā dienā jau bija pārcietusi divas operācijas. Vienu reizi plastisko un otru reizi, kad ortopēds operēja elkoņa locītavu. - Droši vien viņa kādu pamatīgi aizkaitinājusi. - Bija jābrīnās, ka viņa vēl dzīva.

- Varbūt piededzinājusi omleti, - bez smaida sejā atteica Pīters. Tas bija humors, kas palīdzēja viņiem izturēt. Viņiem nācās ik dienas sastapties ar pārāk daudzām nelaimēm, cilvēkiem, kas cietuši satiksmes negadījumos, cilvēkiem, kuri izlēkuši pa logu un palikuši dzīvi, par spīti saviem pūliņiem nepalikt, un cilvēkiem, kas piekauti gandrīz līdz nāvei. Vissmagāk Pīteram bija redzēt bērnus. Traumatoloģijas nodaļa bija vieta, kas neatstāja pārāk daudz ilūziju.

- Vai policija viņu jau redzējusi? - ķirurgs kā starp citu apvaicājās, atdodams atpakaļ slimības vēsturi.

- Viņu daudz fotografēja pēc tam, kad bijām tikuši galā ar roku. Tas nebija patīkams skats. - Nekā jauka tur nebija arī tagad. Ne viens, ne otrs nespēja pat iedomāties, kā viņa kādreiz izskatījusies.

- Domā, ka izdzīvos?

Pīters Meisons iesvilpās un tikai tad atbildēja. Viņa baltās bikses joprojām bija notrieptas ar Gabijas asinīm, viņas ievainojumu saraksts šķita bezgalīgs, bet rentgens uzrādīja veselu virkni agrāku lūzumu. Varbūt viņa bija cietusi autoavārijā, to bija grūti pateikt. Taču tas, kas viņai bija nodarīts šoreiz, gandrīz beidzās ar letālu iznākumu. Arī aknas un nieres no spērieniem bija sliktā stāvoklī, šķita, ka viņas ķermenī nav nevienas veselas vietas.

- Es gribētu cerēt, ka izdzīvos, - optimistiski noteica Pīters Meisons, bet patiesībā viņš tā nedomāja. Galvas trauma komplikācijas tikai pavairoja. Ar pārējo vien būtu pieticis, lai viņu nogalinātu. Bija cietusi pat viena acs.

- Ceru, ka tiks noķerts nelietis, kas to izdarījis, - noteica ķirurgs un devās mājup vakariņot.

- Droši vien tas bijis viņas vīrs, - nomurmināja Pīters. Šādus gadījumus viņš bija pieredzējis jau agrāk. Vīri vai

draugi, greizsirdības pārņemti, ari dzērumā, mēdza zaudēt savaldīšanos pat pavisam niecīgu iemeslu pēc, kas viņiem likās nozīmīgi un šķietami attaisnoja vajadzību atņemt otra dzīvību, lai apmierinātu savu ego. Pēdējos desmit gados viņš tādus gadījumus bija atliku likām saskatījies. Pīteram bija trīsdesmit pieci gadi, viņš bija šķīries un baidījās, ka pamazām pārvēršas par ciniķi. Sieva viņu bija pametusi, jo sacīja, ka nespēj to vairs izturēt. Viņš nekad nebija mājās, vienmēr atradās kādā izsaukumā un, pat būdams kopā ar sievu, nebija blakus. Viņš vienmēr domāja par saviem pacientiem vai skrēja laukā pa durvīm, lai glābtu kārtējos autoavārijas upurus. Pacietusi to piecus gadus, viņa aizgāja pie plastisko operāciju ķirurga, kas izdarīja vienīgi sejas ādas savilkšanu. Pīters nedomāja, ka spēj viņai to pārmest.

Viņš pats tonakt vairākkārt pārbaudīja Gabijas stāvokli, un tas šķita nostabilizējies. Viņa atradās traumatoloģiskās nodaļas intensīvās terapijas palātā kopā ar kādu sievieti, kas, izlēkusi pa trešā stāva logu, bija uzkritusi diviem bērniem un tos nositusi. Blakusgultā gulēja narkomāns, kas bija pārdozējis narkotikas un pakritis uz metro sliedēm. Viņa stāvoklis bija bezcerīgs, bet par Gabiju vēl varēja strīdēties. Viņa varēja izdzīvot, ja vien pati cīnīsies, gribēs izdzīvot un izkļūs no komas.

Māsiņas sacīja, ka esot zvanījuši vairāki cilvēki no pansijas, kurā viņa apmetusies, bet viņu vidū neesot bijis neviens tuvinieks, nedz ari vīrs. Acīmredzot viņai bijis tikai draugs, bet tas neliekoties ne zinis. Pīters prātoja, vai tikai viņš nav vainīgais, un nosprieda, ka tas ir vairāk nekā ticami. Iebrucējs nebūtu tērējis tik daudz enerģijas. Taču šis bija paveicis visu, ko vien varējis. Vienīgi nebija pielicis viņai uguni.

- Vai ir kādas pārmaiņas? - Pīters vaicāja māsai intensīvās terapijas palātā, un viņa pakratīja galvu.

- Viņa atrodas iepriekšējā stāvoklī.

- Cerēsim, ka tā tas ari paliks, - ārsts noteica. Tostarp bija pienākusi pusnakts, un viņš nolēma mazliet nosnausties, kamēr viss bija mierīgi. Nekad nevarēja zināt, kas sagaidāms. Neatliekamās palīdzības nodaļā maiņa ilga divdesmit četras stundas, un šis bija tikai sākums. - Piezvani, ja kaut kas notiek. - Viņi pārmija smaidus, vienmēr, kad iznāca strādāt kopā, māsiņai tas sagādāja patiesu prieku. Pīters Meisons bija jauks un glītāks, nekā viņa jebkad būtu atzinusies savam vīram. Viņam bija piemīlīgs izskats, brūni, nepaklausīgi mati un tumši brūnas acis šokolādes krāsā. Taču viņš mēdza būt ari paskarbs, cilvēks, ar kuru ne vienmēr bija viegli strādāt, taču sasodīti labs ārsts.

Pīters nozuda telpā, kura kalpoja par pieliekamo, kurā glabājās ķimikālijas un rezerves nestuves, taču to varēja izmantot, kad bija nepieciešams mazliet pagulēt.

Māsiņas novēroja Gabriclu visu atlikušo nakts daļu. Viņa ne reizes nesagrozījās, pat nepakustējās un šķita tik tikko elpojam, tomēr monitori rādīja, ka dzīvībai svarīgās funkcijas ir stabilas. No rīta viņai izdarīja jaunu EEG, un tā šķita normāla, bet viņa vēl aizvien atradās komā.

Pansijā valdīja smags noskaņojums. Boslickas kundze visiem, kas devās uz darbu, ziņoja par Gabrielas veselības stāvokli un solīja zvanīt, tiklīdz būs kādas pārmaiņas. Tas bija ļaunākais, kas viņas mājā jebkad noticis, ja nu vienīgi profesora nāve. Visi skaidri zināja, ka Stīvs tonakt nebija pārradies mājās un nebija arī zvanījis. No rīta Boslickas kundze ziņoja par viņa pazušanu policijai. Policija iepriekšējā vakarā bija iztaujājusi visus pansijas iemītniekus un uzdevusi daudz jautājumu par Stīvu. Visi pārsteigti aptvēra, cik maz par viņu zina. Tikai to, ka viņš mācījies Stenfordā un Jeilā, dzīvojis pansijā astoņus mēnešus, nevarējis atrast darbu un bijis Gabrielas draugs. Policija bija pārņēmusi viņa telefona ziņojumus, ko Boslickas kundze viņam glabāja virtuvē.

Taču pat policisti neko nebija uzzinājuši, kad Boslickas kundze torīt ar viņiem runāja.

Todien ziņas no slimnīcas bija nomācošas. Gabrielas stāvoklī nebija nekādu pārmaiņu, un, kad Rozenšteinas kundze runāja ar ārstu Meisonu, viņš nebija noskaņots optimistiski. Viņš sacīja, ka viņa prognoze par Gabrielas veselības stāvokli esot “piesardzīga”, lai arī ko tas nozīmētu. Viņa joprojām atradās kritiskā stāvoklī, joprojām komā. Neko vairāk nevarēja pateikt, bet ārsts solīja zvanīt, ja kaut kas notikšot.

Pīteram tajā dienā nevajadzēja dežurēt, taču bija piezvanījis ārsts, kuram vajadzēja viņu nomainīt, un pavēstījis, ka viņa sievai sākušās dzemdības. Ārsts tobrīd atradās dzemdību zālē, palīdzēdams nākt pasaulē savam pirmdzimtajam. Tāpēc Pīters piekrita palikt viņa vietā, bet tas nozīmēja vēl nākamās divdesmit četras stundas darba. Viņš pie tā bija pieradis, turklāt pēdējā laikā viņam tik un tā nekā cita nebija, ko darīt. Tieši par šādiem gadījumiem Pīters bija samaksājis ar savu laulību.

- Vai ir kādi jaunumi? - viņš apvaicājās pie dežūrmāsas galdiņa, atgriezies no kafetērijas, un uzzināja, ka atvesti divi jauni pacienti, desmit gadus vecs zēns, kurš bija smagi cietis ugunsgrēkā Hārlemā un kuru viņi bija pārsūtījuši uz apdegumu nodaļu, un astoņdesmit sešus gadus veca sieviete, kas bija pakritusi uz marmora kāpnēm. Citiem vārdiem, nekas ārkārtējs.

Vairāk ieraduma nekā nepieciešamības pēc Pīters nolēma paskatīties, kā klājas Gabrielai. Minūti vai divas viņš vēroja monitorus, tad saudzīgi apskatīja viņas brūces. Taču, to darot, viņš ieraudzīja sāpīgu izteiksmi pārslīdam pār pacientes seju un, pārtraucis apskati, brīdi viņā nolūkojās. Viņš pieskārās vēlreiz, un atkārtojās tas pats, bet bija grūti pateikt, vai viņa iznākusi no komas vai arī viņš redz tikai refleksa

darbību. Ielūkojies kartītē, Pīters vēlreiz izlasīja pacientes vārdu un pievirzījās viņai mazliet tuvāk.

- GabrielaL. Gabriela... atver acis, ja tu mani dzirdi. -Nekas nenolika. Pīters ielika viņas plaukstā savu pirkstu un, saliecis viņas plaukstu dūrē, mēģināja vēlreiz. - Saspied manu pirkstu, Gabriela, ja tu mani dzirdi. - Viņš mirkli pagaidīja un jau grasījās pavilkt pirkstu atpakaļ, bet sajuta Gabrielas roku tikko jaušami sakustamies. Viņa bija dzirdējusi, un Pīters nespēja atturēties, viņai neuzsmaidījis. Šādu uzvaru dēļ viņš dzīvoja, to dēļ viņš bija atteicies no laulības un tām veltīja lielāko daļu dzīves. Tas nebija daudz, bet tādēļ bija vērts dzīvot. Pīters izmēģināja vēlreiz, un šoreiz viņas pieskāriens šķita spēcīgāks. - Vai tu vari atvērt acis? - viņš klusi vaicāja. - Vai mazliet pamirkšķināt. Aizmiedz acis vai atver tās... Es gribētu tevi redzēt.

Labu laiku nekas nenotika, bet tad plakstiņi lēnām notrīsēja, kaut ari acis neatvērās. Taču tas nozīmēja, ka viņa ir dzirdējusi un uztūkuma process viņas smadzenēs apstājies. Tas nozīmēja arī to, ka viņu darbs tikai tagad sākas. Pīters ar žestu paaicināja vienu no māsām un, kad tā pienāca, pastāstīja, kas noticis.

- Mēs tuvojamies pirmajai stadijai. Parunājies ar viņu kādu brīdi un paraugies, kas notiek. Es vēlāk atnākšu un paskatīšos, kā viņai klājas.

To teicis, viņš devās apskatīt sievieti, kura bija pakritusi uz marmora kāpnēm, un secināja, ka viņa ir ļoti labā stāvoklī. Sieviete, salauzusi iegurni un gūžu, bija pagalam nikna, ka viņa vispār atvesta uz slimnīcu, un pieprasīja, lai viņu nekavējoties laiž mājās. Nākamās dienas rītā viņai bija paredzēts apmeklēt frizieri. Aizejot Pīters joprojām smaidīja. Sieviete bija trakoti kaprīza un aristokrātiska, un viņš nemaz nešaubījās, ka būtu dabūjis no viņas ar spieķi, ja vien viņai tāds būtu pie rokas. Pīters bija apsolījis, ka sūtīs viņu mājās, tiklīdz viņa varēs pārvietoties ar spieķa palīdzību. Taču no rīta viņai bija paredzēta gūžas operācija.

Sarakstījis nepieciešamos papīrus, viņš pie Gabriclas varēja atgriezties tikai ap pusnakti.

- Ko dara mūsu guļošā princese? - Pīters apvaicājās māsiņai, un viņa paraustīja plecus. Gabriela visu vakaru vairs nebija izrādījusi nekādas dzīvības pazīmes. Iespējams, tas tomēr bija reflekss, vai arī viņa bija tik ļoti dzīves satriekta, ka vairs nevēlējās nekādas attiecības ar šo pasauli. Viņa bija atkāpusies vietā, kur neviens nevarēja viņai pieskarties. Reizēm tā gadījās.

Pīters apsēdās uz krēsla blakus Gabrielas gultai un, kad māsiņa aizgāja, atkal ielika pirkstu viņas plaukstā, bet nekas nenotika. Viņa vairāk nekā jebkad šķita dziļā komā. Viņš jau gribēja padoties, bet tad ieraudzīja Gabrielu pavirzām roku viņa virzienā un pastiepjam viņam divus pirkstus. Viņas acis joprojām bija aizvērtas, bet Pīters zināja, ka viņa ir dzirdējusi viņa vārdus.

- Vai tu ar mani runā? - viņš sirsnīgi apvaicājās. - Kā būtu, ja tu mēģinātu kaut ko pateikt? - Vajadzēja zināt, vai viņa spēj parunāt un, visbeidzot, vai viņa ir saglabājusi prāta spējas. Taču pašlaik Pīteru apmierinātu kaut vārds, skatiens vai skaņa. - Varbūt tu nodziedāsi man kādu dziesmiņu vai meldiju?

Viņš prata jocīgi, nepiespiesti runāties ar pacientiem visbriesmīgākajos apstākļos, bet tāpēc pacienti un māsiņas viņu mīlēja. Savukārt Pītera atzīstamās spējas atgriezt cilvēkus no mirušajiem vai stāvokļa, kas tuvu tam, bija izpelnījušās cieņu kolēģu vidū.

- Nu, Gabriela, vai nodziedāsi? Varbūt “Zvaigznēm kaisīto karogu”? Vai varbūt “Mazo zvaigznīti”? - Pīters nodungoja viņai dziesmiņu, ļoti klusi un ļoti nepareizi, un garām

ejošā māsiņa viņam uzsmaidīja. Viņš bija mazliet jucis, bet viņi visi viņu mīlēja. - Varbūt “ABC”? Tu jau zini, meldija ir tā pati. Es dziedāšu “ABC”, tu nodziedi “Mazo zvaigznīti”. - Viņam tā tērzējot, piepeši atskanēja kluss vaids un skaņa, kas bija nepārprotami cilvēcīga.

- Kura tā bija? - viņš vaicāja, nojauzdams tuvu uzvaru un gribēdams tikt pie tās pēc iespējas ātrāk. - Vai tu dziedāji “ABC” vai “Mazo zvaigznīti”? Meldiju es pazinu, bēt īsti nesapratu vārdus.

Gabriela ievaidējās atkal, šoreiz skaļāk, un Pīters saprata, ka viņa atgriežas šajā pasaulē. Tas nebija reflekss. Šoreiz, kad pacientes plakstiņi notrīsēja, viņš redzēja, ka Gabriela pūlas atvērt acis, bet tās vēl aizvien bija ļoti pietūkušas. Viņš pasniedzās un ļoti saudzīgi mēģināja viņai palīdzēt. Sajūtot pieskārienu, viņas plakstiņi lēnām pavērās. Viņa redzēja tikai miglainas kontūras, bet saprata, ka blakus kāds stāv. Viņa neredzēja asaras ārsta acīs, kuram, viņu vērojot, gribējās iekliegties pilnā balsī: “Urrā!” Tikai ar gribasspēka palīdzību, ja ne ko citu, bija izdevies dabūt viņu laukā no nāves tumšā patvēruma. Un varbūt, tikai varbūt, viņai laimēsies izdzīvot.

- Sveika, Gabriela! Paldies, ka atgriezies, mums tevis pietrūka. - Viņa atkal ievaidējās. Viņas lūpas vēl bija pārāk pietūkušas, lai skaidri izteiktu vārdus, bet Pīters redzēja, ka viņa mēģina runāt. Gribējās tik daudz ko viņai pavaicāt - par to, kas noticis un kurš viņu tā apstrādājis, - bet vēl bija daudz par agru. - Kā tu jūties, vai arī tas patiesi ir pārāk muļķīgs jautājums? - Šoreiz viņa pamāja un tūdaļ pat aizvēra acis. Kustināt galvu varēja tikai ar neizsakāmām sāpēm. Vēlreiz iestenējusies, viņa pēc brīža atvēra acis. - Varu saderēt, ka tu jūties draņķīgi. - Beigu beigās viņš varēja iedot kaut ko pret sāpēm, bet, tā kā Gabriela tikko bija atgriezusies no komas, Pīters negribēja jau pašā sākumā viņu sazāļot. Viņai nāksies sadzīvot

ar sāpēm vēl ilgu laiku. - Kā tev šķiet, vai tu vari man kaut ko pateikt?... Tas ir, kaut ko citu, nevis “Mazo zvaigznīti”. -Pīters redzēja, ka Gabriela mēģina pasmaidīt, bet smaida vietā izdevās tikai sāpīga grimase.

- Sāp, - bija vienīgais vārds, kuru viņa beidzot izteica balsī, kas bija kaut kas vidējs starp vaidu un čukstu.

- Varu saderēt, ka sāp. - Viņš nespēja iedomāties, kurā vietā, izvēles iespēju bija pārāk daudz. - Galva?

- Jā... - viņa nočukstēja jau mazliet skanīgāk. - Roka... seja... - Uz viņas ķermeņa nebija pārāk daudz vietu, kas būtu palikušas neskartas. Taču Pīters redzēja, ka pašlaik viņa runā diezgan sakarīgi, lai viņai varētu uzdot vēl citus neatliekamus jautājumus. No rīta vajadzēja atgriezties policijai. Viņi neizlaida Gabrielu no savas uzmanības loka. Tik smagu piekaušanu viņi sen nebija redzējuši un gribēja noķert vainīgo.

- Vai tu zini, kas to izdarīja? - Pīters piesardzīgi vaicāja, bet viņa neatbildēja. Viņa aizvēra acis, taču Pīters neatlaidās. - Es gribu, lai tu man pastāstītu, ja zini. Tu taču nevēlies, lai viņš to pašu izdarītu kādam citam, vai ne? Tev par to jāpadomā. - Viņš sēdēja, aizturējis elpu, un, kad, pavērusi acis, Gabriela uz viņu paskatījās, viņa šķita to apsveram. Gabriela vienmēr bija slēpusi citu nodarījumus, viņu visu nodarījumus, taču pat tajos tumšajos nostūros, kur viņa bija uzkavējusies, viņa bija zinājusi, ka šoreiz ir citādi. - Vai tu viņu pazini? - Ja uzbrucis būtu laupītājs, viņa varēja arī nepazīt, bet Pīteram bija aizdomas, ka uzbrucējs bijis pazīstams. Viņa neatbildēja. -Mēs varam parunāt par to vēlāk.

Viņa piekrītoši pamāja, bet tad mēģināja runāt vēlreiz.

- Vārds...

- Tā cilvēka vārds, kurš tevi piekāva? - Pīters apjuka, bet Gabriela sarauca pieri, aizkaitināta, ka viņš nesaprot. Tik tikko pacēlusi pirkstu virs segas, Gabriela norādīja uz viņu pašu. Viņa gribēja zināt, kas viņš tāds ir. - Pīters... Pīters Mei-sons. Es esmu ārsts. Un tu atrodies slimnīcā. Mēs gribam tevi atkal salikt kopā un nogādāt mājās, bet gribam, lai tur tu būtu drošībā. Tāpēc gribam zināt, kas to izdarīja. - Noklausījusies viņa tikai ievaidējās un, zaudējusi spēkus, atkal aizvēra acis. Viņa iesnaudās, un, brīdi vērojis, Pīters aizgāja. Gabrielas prāts nepārprotami bija neskarts. Viņa bija atbildējusi uz visiem viņa vārdiem un gribējusi zināt, kas viņš ir. Sākums bija cerīgs, un Pīters jutās iedvesmots.

Tajā naktī viņš gulēja pavisam maz un no rīta atgriezās apskatīt Gabrielu. Viņa izskatījās mundrāka nekā iepriekšējā vakarā un čukstus spēja parunāt jau krietni skaidrāk, turklāt atcerējās, ka viņu sauc Pīters. EEG izskatījās laba, to pašu rādīja visi citi monitori. Viņa neapšaubāmi bija izglābusies un strauji virzījās uz labo pusi, vismaz pēc viņa ieskatiem, un tas nebija maz. Pīters joprojām bija pie viņas, kad ieradās policija, kas bija apmierināta, redzot, ka Gabriela vairs nav komā, un tagad gribēja saņemt informāciju.

Tuvojoties gultai, Pīters brīdināja policistus, lai apietas ar Gabrielu saudzīgi. Viņa bija pie apziņas tikai kopš iepriekšējās dienas vakara. Policisti uzdeva tos pašus jautājumus, kurus Pīters, lai arī ne tik smalkjūtīgi. Viņi sacīja, ka vēlas darīt visu, lai Gabrielai palīdzētu un viņu aizsargātu, taču tas nav iespējams, ja viņa neatklāj, kas viņai uzbrucis, un, to dzirdot, Gabriela izskatījās ļoti domīga. Šķita, ka viņa izsver visus “par” un “pret”, rūpīgi visu pārdomā. Likās, viņa gandrīz vai ieklausās kādā balsī.

- Tu nedrīksti pieļaut, ka ar tevi tas atkārtojas, - klusi sacīja Pīters, stāvot pie viņas gultas un līdzjūtīgi viņā noraugoties. - Var gadīties, ka nākamreiz tev vairs nelaimējas. Vienalga, kas tev to nodarīja, Gabriela, viņš gribēja, lai tev sāp. Viņš darīja visu, ko varēja, lai tevi savainotu un nogalinātu.

Viņai bija sperts, lauzti kauli, uz viņas miesas bija zilu-

mi, žņaugšanas pēdas. Pēc Pītera domām, tas nebija nejauši, pat nenotika jūtu uzplūdos. Tas bija cietsirdīgs mēģinājums viņu iznīcināt, un tas gandrīz bija izdevies, Gabriela to zināja.

- Viņš to darīja apzināti. Tagad tev jāpalīdz mums viņu noķert, lai tas nenotiktu otrreiz. Tu nebūsi drošībā, iekams viņš netiks ieslodzīts cietumā, kur ir viņa īstā vieta. Padomā par to!

Acīmredzot viņa domāja un, pacēlusi skatienu, lūkojās apkārtējos. Visu mūžu Gabriela bija aizvadījusi, glābjot citus, slēpjot viņu noziegumus, meklējot viņiem attaisnojumu, iestāstot sev, ka viņa to pelnījusi, bet piepeši viņa vairs tam neticēja. Viņa to nebija pelnījusi. Viņš bija pelnījis. Gabriela pavēra muti, lai runātu, bet, šaubīdamās par sevi, atkal to aizvēra. Šķita, neziņa viņus tūdaļ nogalinās. Visbeidzot, kad Pī-ters jau nosprieda, ka viņa neko nestāstīs, Gabriela palūkojās tieši viņā un pamāja. Pīters nojauta, ka viņu kaut kas bija pārliecinājis, atvēris viņai durvis.

- Sāc nu, Gabriela... pastāsti mums... tev jāstāsta. Tu neesi to pelnījusi. - Pīters zināja, ka viņa nav pelnījusi. Tieši tāpat, kā Gabriela bija zinājusi, saņemot sitienus, ka viņam nav tiesību tā rīkoties, nav tiesību darīt to, ko bija darījusi viņas māte, tāpat kā to darīt nebija tiesību mātei. Tieši to viņa bija sacījusi Stīvam. Ar to bija cauri. Viņa nemūžam nepieļaus, lai tas atkārtotos. Neviens nekad vairs viņai nepieskarsies, nepieskarsies tā, lai darītu sāpes. Viņa to nepieļaus.

- Stīvs, - viņa sākumā gandrīz nedzirdami nočukstēja, -Stīvs Portcrs. - Tomēr viņa zināja, ka jāpastāsta ari viss pārējais, kaut arī viņai tam gandrīz neatlika spēka, bet visi klausījās ar vislielāko uzmanību, un viens no inspektoriem steigā kaut ko pierakstīja. Pēc pansijas iemītnieku teiktā, viņi jau zināja, ka Porters bija Gabrielas draugs un dzīvoja turpat pansijā. - Citi vārdi... vēstules profesora rakstāmgaldā... dažādi vārdi... viņš ir bijis cietumā.

Abi inspektori vienlaikus pacēla skatienu. Vainīgo noķert būs viegli. Nekādu grūtību.

- Vai jūs atceraties, kādi bija viņa pieņemtie vārdi, Ha-risones jaunkundz?

- Stīvs Džonsons... Džons Stīvenss... Maikls Hjūstons. -Viņa tos visus atcerējās apbrīnojami viegli. Tagad viņa gribēja novest visu līdz galam. Gabriela zināja, ka pēc visiem šiem gadiem viņa to bija pati sev parādā. Neviens nekad vairs nedarīs viņai sāpes. Un nesalauzīs viņu. Stīvs bija pelnījis visu, kas ar viņu noticis. - Viņš bijis apcietināts Ken-tuki... Teksasā... Kalifornijā.

- Vai jums zināms, kur viņš atrodas pašlaik? - policisti viņai jautāja, un Gabriela sacīja, ka nezina. - Šeit viņš nav rādījies, vai ne? - Viņi palūkojās uz ārstu, un viņš pakratīja galvu. Tik traks jau viņš nebija. - Vai jūs zināt, kādēļ viņš pret jums tā izturējās? Vai viņš bija dusmīgs uz jums? Greizsirdīgs? Varbūt jūs mēģinājāt saraut ar viņu attiecības vai tikāties ar citu vīrieti? - Tie visi bija parastie iemesli.

- Viņš gribēja no manis naudu... Es viņam mēnešiem ilgi esmu devusi naudu, - Gabriela nočukstēja, un viņš ņēma arī pats slepus, bet viņai nebija spēka to pateikt. Pārējo varēs pastāstīt arī vēlāk. - Kāds draugs man tikko atstāja mantojumā naudu... Stīvs gribēja, lai es visu vai lielāko daļu atdodu viņam... vai arī viņš pateikšot, ka es esot mēģinājusi viņu pierunāt noslepkavot profesoru... Profesors bija tas, kurš man atstāja naudu. Stīvs gribēja to visu... gribēja doties uz Eiropu... sacīja, ka nogalināšot mani, ja es to nedošot. - Viņš tikai par mata tiesu nebija izpildījis savus draudus. Tajā brīdī Gabriela deva pēdējo triecienu kā papildinājumu visam, ko jau bija izstāstījusi. - Es domāju, ka viņš nogalināja profesoru... mēģināja... nodarīt viņam sāpes... pēc tam viņam bija insults... viņš man atstāja naudu. - Stāstījums bija mazliet nesakarīgs, bet policisti nodomāja, ka pārējo varēs uzzināt no

pansijas saimnieces un citiem pansijas iemītniekiem, turklāt laika bija diezgan, lai iztaujātu Gabrielu sīkāk pēc tam, kad viņa jutīsies labāk.

- Vai viņš izmantoja kādus ieročus? - vaicāja policisti, un Gabrielu jautājums pārsteidza.

-Tikai sita.

-Jauks zēns. - Aizcirtuši piezīmju burtnīcas, policisti pateicās par sarunu un sacīja, ka atgriezīšoties vēlāk, kad viņa jutīsies labāk. Viņi cerēja, ka drīzumā varēs pavēstīt viņai labas ziņas, un, aizverot acis, Gabriela jutās pārsteigta, atskārtusi, ka neko nenožēlo. Viņa zināja, ka darījusi pareizi. Bija pienācis laiks apturēt cilvēkus, kas darīja viņai pāri. Daži no viņiem to darīja neviļus, kā Džo un Māte Gregorija... bet viņas māte... un varbūt pat tēvs... viņi nebija spiesti tā rīkoties... un Stīvs... šobrīd Gabriela varēja apturēt vienīgi viņu. Pārējos jau bija par vēlu.

Pēc tam kad policisti bija aizgājuši, viņa no jauna atvēra acis un bija pārsteigta, redzot, ka Pīters joprojām ir palātā. Noraugoties Gabrielā, viņš mēģināja nojaust, par ko viņa domā, vai viņa patiesi bija mīlējusi šo vīrieti un juta sirdssāpes par to, kas noticis. Viņas izskats liecināja, ka ne. Viņa izskatījās priecīga, savā ziņā atvieglota. Pīters nojauta, ka, par spīti visām brūcēm, zilumiem un pārsējiem, viņa varētu būt skaista. Viņš atskārta, ka Gabriela viņam tik un tā būtu patikusi. Viņai piemita kaut kāds apbrīnojams spēks. Viņa bija izgājusi cauri ellei un šobrīd smaidīja.

- Labs darbs, - viņš sacīja.

- Slikts cilvēks... briesmīgs... viņš nogalināja manu draugu.

- Viņš gandrīz nogalināja tevi. - Pīteram tas šķita svarīgāk. Galu galā Gabriela bija viņa paciente. - Es ceru, ka viņu noķers.

* *

- Es arī.

Abu cerības piepildījās. Policija atgriezās pulksten sešos tajā pašā vakarā īsi pirms tam. kad Pīters galu galā beidza savu dežūru.

Viņi bija atraduši Stīvu todien pulksten četros Atlantik-sitijā, kur viņš nodevās azartspēlēm. Viņš bija reģistrēts FIB kartotēkā, arī Teksasas un Kalifornijas policija bija sniegušas lielu atbalstu. Protams, Stīvs bija visu noliedzis, sacīja, ka viņi esot traki, tā domādami, ka Gabija esot psihopāte un viņam draudējusi. Taču, ņemot vērā stāvokli, kādā viņa atradās, nebija neviens, kas viņa pasakām noticētu. Viņam spēle bija beigusies. Viņš bija pārkāpis galvojumu trijās pavalstīs un, pat ja nebūtu pieskāries Gabrielai, būtu spiests pavadīt laiku apcietinājumā, vienalga, kurā vietā viņu noķertu. Brīnumainā kārtā tas nebija noticis jau agrāk. Bet, ja būtu, iespējams, ka viņš nebūtu pacēlis roku pret Gabrielu. Taču pēc tā, ko Stīvs viņai bija nodarījis, neviens nešaubījās, ka viņu apcietinās uz ilgu laiku. Stīvam nolasīja viņa tiesības un arestēja viņu turpat uz vietas. Viņu apsūdzēja slepkavības mēģinājumā, turklāt grasījās izpētīt, vai nav iespējams atrast pierādījumus arī apsūdzībai profesora noslepkavošanā. Beigu beigās Stīvam izrādījās taisnība. Šis bija nozīmīgs laiks. Gabija pārsteigta klausījās.

- Vai viņu ieliks cietumā? - Gabriela vēl aizvien čukstus vaicāja. Viņai trūka spēka un joprojām bija grūti runāt skaļāk. Ribas neciešami iesāpējās ik reizi, kad viņa pakustējās, ierunājās vai pat čukstēja.

- Uz ilgu laiku, - policisti viņai apstiprināja, un Gabija pamāja. Viņai bija žēl, ka tā viss noticis. Tas bija tik neglīti un tik briesmīgi, un viņai joprojām bija nelabi, domājot par profesoru. Viņa daudz labāk būtu gribējusi redzēt profesoru pašu nekā viņa naudu. Pirms aiziešanas policisti pavēstīja, ka visa pansija esot kājās un visi sūtot viņai vislabākos novēlējumus. Taču līdz šim nevienam nebija ļauts Gabrielu apmeklēt. Viņi atnākšot, tiklīdz ārsti to atļaus.

- Es esmu vainīgais. Es esmu tas sliktais. Tev vajadzīga atpūta, - viņai sacīja Pīters, kad policisti bija aizgājuši. - Kā tu jūties? - viņš vaicāja, izskatīdamies norūpējies. Jau no paša rīta Gabrielai bija daudz pārdzīvojumu. Droši vien viņai nenācās viegli izšķirties par bijušā drauga nodošanu policijai, tāpat nebija viegli tagad dzirdēt par sekām. Nekad nav viegli zināt, ka esi kādu nosūtījis uz cietumu, pat ja viņš to ir pelnījis. Gabrielai droši vien bija vēl grūtāk, jo Pīters pieņēma, ka viņa šo cilvēku mīlējusi. Savā ziņā viņa bija Stīvu mīlējusi, taču tam pamatā vairāk bija apstākļu sakritība un pieradums. Viņa nebija zinājusi, kā izkļūt no situācijas, kā nedot Stīvam vairs naudu, it īpaši pēc tam, kad viņš bija sācis uzstāt. Būdams krāpnieks, viņš bija pratis Gabrielu izmantot, un izrādījās, ka viņa ir viegls upuris. Tomēr šobrīd Gabriela zināja, ka patiesībā nekad nav viņu mīlējusi. - Vai turies? -Pīters vaicāja, un viņa pamāja.

- Man šķiet, kājā. - Gabriela joprojām īsti nesaprata savas jūtas, viss viņu mulsināja.

- Droši vien tev ir grūū, domājot, ka viņš bija tavs draugs. -Pīters varēja tikai iztēloties, cik nodota viņa jūtas.

- Šaubos, vai esmu viņu pazinusi. Es nezinu, kas viņš bijis, - Gabriela klusi sacīja, un viņas skatienā Pīters ievēroja kaut ko tādu, kas viņu dziļi aizkustināja. Viņa uzlūkoja Pīteru. - Cik ilgi es šeit būšu? - Piepeši viņa Pīteram atgādināja veco kundzi, kas iepriekšējā dienā bija pakritusi uz marmora kāpnēm un nākamajā rītā gribēja iet pie friziera.

- Vai tev norunāta vizīte pie friziera? - viņš smaidot vaicāja.

- Ne gluži. - Gabrielas mati bija paslēpušies kaut kur

zem pārsējiem. Viņam nebija ne jausmas, kādā krāsā tie ir, viņš to nebija nemaz ievērojis. - Es tikai vēlētos uzzināt. -Viņa runāja ļoti klusi.

- Dažas nedēļas. Diezgan ilgi, lai tu varētu atkal dejot vai darīt ko citu. Ar ko tu nodarbojies? - No Gabrielas slimības vēstures Pīters zināja, ka viņai ir divdesmit trīs gadi, ka viņa nav precējusies, acīmredzot bez tuviniekiem, dzīvo pansijā un strādā grāmatu veikalā, bet neko vairāk.

- Es mēģinu kļūt par rakstnieci, - viņa kautrīgi sacīja.

- Vai esi kaut ko publicējusi? - Pīters bija ieinteresēts.

- Vienu reizi. “The New Yorker” marta izdevumā. - Tas bija ļoti iecienīts izdevums, kura pieminēšana atstāja uz Pī-teru lielu iespaidu.

- Tad jau tu esi ļoti laba rakstniece.

- Vēl ne, - Gabriela pieticīgi atteica. - Es tikai mācos.

- Labi, bet par šo gadījumu gan vēl neraksti. Vispirms dabūsim tevi pie veselības, tad ari sāksi strādāt. Starp citu, kur tu to puisi sastapi? Bijušo ieslodzīto sanāksmē?

Gabriela viņam uzsmaidīja, ārsts viņai patika. Viņš izturējās laipni, un Gabriela redzēja, ka šis gadījums nav atstājis viņu vienaldzīgu. Visi šeit bija brīnišķīgi pret viņu izturējušies, pat māsiņas.

- Viņš dzīvoja tajā pašā pansijā, kur es.

- Varbūt tev vajadzētu padomāt par savu dzīvokli? Ja to pieminam, - viņš iemeta skatienu pulkstenī, - jāsaka, es laikam drīzumā šeit ieaugšu kā ķirbis. Centies neiekulties nepatikšanās! Būšu projām divas dienas. - Viņš viegli papli-ķēja Gabrielai pa kāju zem segas. - Esi uzmanīga, Gabriela!

- Gabija, - viņa palaboja. Viņa bija gribējusi to izdarīt jau agrāk, bet vienmēr piemirsa. Pēc visa, ko viņi kopīgi bija pārdzīvojuši, uzruna “Gabriela” izklausījās pārāk oficiāla. Viņai bija žēl, ka Pīters aiziet, viņš te bija Gabrielai vienīgais draugs. Izejot no istabas, viņš uz atvadām pamāja.

Kad Pīters pēc divām dienām atgriezās, Gabriela bija pirmā paciente, pie kuras viņš ieradās, dodoties apgaitā, un Pīters bija pārsteigts par Gabrielas progresu. Viņa runāja gandrīz normālā balsī, kaut arī smieties bija sāpīgi, tāpēc viņa to nedarīja bieži. Divas reizes dienā viņa jau sēdēja uz gultas malas un tagad varēja to izdarīt nepaģībstot, kā tas bija noticis pirmajā reizē. Viņai bija apsolīts, ka nedējas beigās jau varēs celties no gultas. Gabrielai pašai tas šķita neaizsniedzams mērķis. Rozenšteinas kundze un Boslickas kundze bija atnākušas viņu apciemot, bet pārējie sūtīja atklātmtes un mazas dāvaniņas, un abas kundzes bija atnesušas viņai rozes.

Visi joprojām bija satriekti par Stīvu, un avīzē par viņu un viņa izdarītajiem noziegumiem bija parādījies liels raksts.

- Iedomājies tikai, viņš dzīvoja mums blakus! - šausmās noteica Rozenšteinas kundze. Visus nomāca arī iespēja, ka viņš varēja būt vainojams profesora nāvē. To bija grūti iztēloties.

Gabriela par Stīvu neko nebija dzirdējusi un cerēja, ka nekad arī nedzirdēs. Doma, ka viņa ar Stīvu gulējusi, dzīvojusi ar viņu, uzturējusi viņu, joprojām lika sirdij sarauties. Vienu dienu viņai nāksies tikties ar Stīvu tiesas priekšā, tas būs smagi, un Gabriela nešaubījās, ka Stīvs stāstīs par viņu melus, taču tad viņa būs jau stiprāka un labāk spēs sevi aizstāvēt.

No grāmatnīcas bija piezvanījis Ians Džounss un pateicis, lai viņa veseļojas, cik ilgi vajag, un nesteidzas atgriezties darbā. Gabriela domāja, ka strādās arī turpmāk, kaut arī mantojusi naudu. Viņai patika strādāt grāmatu veikalā, turklāt palika vēl diezgan daudz laika rakstīšanai. Viņa neplānoja arī aiziet no Boslickas kundzes pansijas. Tagad, kad Stīvs bija apcietināts, viņa tur jutās drošībā.

- Nu, ko tu labu darīji, kamēr manis nebija? - Apskatī-

jis Gabrielas brūces, viņai vaicāja Pīters. - Biji vakariņās? Dejoji? Kā parasti?

- Jā gan, kā parasti. Man atnāca izmazgāt matus un joprojām neļauj iet uz vannasistabu. - Gabriela iesmējās, viņas uzvaras vēl aizvien bija ļoti sīkas, taču viņa priecājās, ieraugot Pīteru Meisonu.

-To mēs varētu sarunāt. - Izdarījis atzīmi veselības kartē, viņš apskatīja Gabrielas roku un plastisko operāciju ķirurga darbu. Viss dzija, kā nākas. Pīteram gribējās pavaicāt vienu lietu, kas viņam nedeva mieru, kopš viņš bija redzējis Gabrielas rentgena uzņēmumus. - Vai tu kādreiz esi cietusi autoavārijā, Gabija? Izskatās, ka tev jau agrāk ir bijuši lauzti kauli. Tavas ribas, šķiet, pārdzīvojušas karalaiku. - Viņš bija redzējis arī rētas uz galvas.

- Vairāk vai mazāk, - viņa nenoteikti atbildēja ar savādu skatienu acīs. Pīters tūlīt ievēroja viņas atturību. Viņa bija sieviete, kas glabāja daudzus noslēpumus.

-Tā ir interesanta atbilde. Mums kādreiz par to būs jāaprunājas. - Šobrīd viņu gaidīja citi pacienti.

Vakarā viņš atgriezās pie Gabrielas ar ingveralu un tasi kafijas.

- Domāju, paskatīšos, kā tev klājas. Tikko paēdu vakariņas. Kafetērijā viņi glabā kuņģa skalotāju gadījumam, ja kāds saindējas. Mēs to izmantojam vismaz četras reizes katru vakaru. - Viņš apsēdās uz krēsla, un Gabriela iesmējās. Viņa ievēroja, ka šovakar Pīters izskatās noguris, un redzēja, cik daudz viņam šeit darba.

Viņš apvaicājās par Gabrielas stāstiem un to, kur viņa mācījusies. Viņš pats nāca no Dienvidrietumiem un savā ziņā, nodomāja Gabriela, atgādināja kovboju. Pa slimnīcas gaiteņiem viņš pārvietojās garā, vieglā solī, un Gabriela bija ievērojusi, ka viņš nēsā kovboju zābakus pie baltajām ārsta biksēm. Viņš savukārt bija ievērojis, cik zilas ir viņas acis,

un tagad, kad seja vairs nebija tik uztukusi, Piters redzeja, kā jau bija nojautis, ka viņa ir ļoti skaista. Un ļoti jauna. Un ļoti veca vienlaikus. Viņa bija sieviete ar daudziem pretstatiem. Viņas skatienā jautās dziļa gudrība un skumjas, kas Pī-teru valdzināja, bet, protams, nebija viegli dzīvot ar domu, ka tevi gandrīz līdz nāvei piekāvis vīrietis, ar kuru esi dzīvojusi kopā. Pīters apvaicājās arī par viņu, bet Gabriela par to labprāt nerunāja. Viena no māsiņām bija parādījusi Pīteram rakstu avīzē, taču viņš Gabijai neko neteica.

- Nu, kur tad tu esi uzaugusi? - ziņkāres mākts, Pīters nepiespiesti apvaicājās, malkojot kafiju. Ar Gabrielu bija patīkami runāties.

- Šeit. Ņujorkā. - Taču viņa nepieminēja klosteri. Viņi atklāja, ka abi ir bijuši vienīgie bērni ģimenē, un Pīters bija devies mācīties Kolumbijas medicīnas skolā, kas viņu sākotnēji arī bija atvedis uz Ņujorku un vienoja ar Gabrielu. Taču daudzējādā ziņā viņi šķita ļoti atšķirīgi. Pīters bija ļoti sabiedrisks un atklāts un, lai gan savā mūžā redzējis daudz cietsirdības, nekad nebija to izjutis uz savas ādas. Gabrielā bija kaut kas tāds, kas lika Pīteram nojaust, ka viņa pieredzējusi vairāk nekā lielākā daļa viņas vecuma vai daudz vecāku cilvēku. Pīters zināja, ka daudzas durvis Gabrielas dzīvē viņam palikušas slēgtas, bet nezināja, kā atrast atslēgu, lai tās atdarītu. Šķita, ka Gabriela daudz domā.

Viņš pavisam nejauši pieminēja, ka viens viņa draugs no skolas laikiem kļuvis par garīdznieku, bet viņi palikuši tuvi draugi arī turpmāk. Šķita, ka abus saista ļoti sirsnīgas attiecības, un Gabriela klausoties pasmaidīja. Nodomājis, ka Gabriela par viņu zobojas, Pīters mēģināja viņu pārliecināt, ka arī garīdznieki ir cilvēki. Savukārt Gabriela nespēja atturēties, nepastāstījusi, ka bijusi kandidāte un uzaugusi klosteri. Taču viņa nestāstīja par Džo un to, kas noticis pirms gada.

Gabrielas dzīvesstāsts un tas, ka viņa gandrīz kļuvusi

par mūķeni, saistīja Pītera iztēli, un beigu beigās viņš apjautājās, kas viņai licis pārdomāt savu izvēli.

- Tas ir garš stāsts, - viņa nopūzdamās sacīja un neatbildēja uz jautājumu.

Pīleram vajadzēja doties pie darba, un viņš apsolīja atnākt pie viņas nākamajā dienā. Taču viņš iegriezās tajā pašā vakarā, pārliecināts, ka Gabriela būs aizmigusi, jo pulkstenis rādīja jau pēc pusnakts, un bija pārsteigts, sastopot Gabrielu nomodā. Viņa rāmi gulēja ar vaļējām acīm. Viņu apņēma savāds klusums un miers.

- Vai drīkstu ieiet? - Piters bija domājis par Gabrielu visu vakaru un, ticis galā ar pārējiem pacientiem, ejot garām viņas palātai, jutis nepārvaramu vēlēšanos iegriezties tajā.

- Protams! - Viņa pasmaidīja un atbalstījās gultā uz veselā elkoņa. Telpas vienu galu apgaismoja maza lampiņa, bet pārējā istabas daļa grima omulīgā puskrēslā. Gabriela bija gulējusi un domājusi par saviem vecākiem. Pēdējā laikā viņa to darīja bieži, it īpaši par tēvu.

-Tu pirms mirkļa izskatījies ļoti nopietna. Vai kaut kas noticis?

Gabriela pakratīja galvu. Viņa patiešām bija nopietna, ņemot vērā visu, kas bija noticis. Stīvs bija pazudis no viņas dzīves kā sapnis. Gabriela jutās gandrīz vai tā, it kā viņa nemaz nebūtu bijis. Un visi viņai nozīmīgie cilvēki bija nozuduši, tikai pēdējā laikā viņa to uztvēra daudz mierīgāk.

- Es domāju par saviem vecākiem, - Gabriela atzinās, un Pītcram viņas kļuva žēl. Gabrielas slimības vēsturē bija teikts, ka viņai nav neviena tuvinieka, un, pieņēmis, ka tie nomiruši, viņš apvaicājās, kad tas noticis. Gabriela brīdi vilcinājās, pirms atbildēja. - Viņi nav miruši. Es domāju, ka tēvs ir Bostonā, bet mana māte dzīvo Kalifornijā. Neesmu viņu redzējusi četrpadsmit gadu, bet māti - trīspadsmit.

Pīters izskatījās pārsteigts.

- Vai lu biji slikta meitene? Aizbēgi no mājām, lai kļūtu par cirka mākslinieci? - viņš noprasīja, un Gabricla iesmējās, to iedomājoties.

- Nē, es aizbēgu, lai iestātos klosterī. - Bet to jau viņš zināja. - Tas ir garš stāsts, bet mans tēvs aizgāja no mājām, kad vēl biju bērns, un tad māte mani atstāja klosterī un tā ari vairs neatnāca pakaļ. - Stāsts izklausījās pavisam vienkāršs, bet Pīteram bija aizdomas, ka tā tas nebūt nav.

-Tas ir mazliet neparasti. Kāpēc viņi nevarēja tevi paturēt? Vai tu izdarīji kaut ko tādu, kas viņus nopietni aizkaitināja?

-Tā viņi domāja. Viņiem ne pārāk patika bērni.

- Izklausās ļoti jauki cilvēki, - Pīters sacīja, vērodams Gabrielu un vēlēdamies, kaut varētu pievirzīties viņai tuvāk, taču viņš bija darbā un Gabriela bija viņa paciente. Viņš jau tā daudz laika pavadīja pie Gabrielas un negribēja izpelnīties piezīmes.

- Viņi nebija jauki, - Gabriela klusu noteica, izlēmusi, ka no Pītera viņai nav nekas jāslēpj. Pītera klātbūtnē viņu pārņēma savāda drošības izjūta. Turklāt tas bija ne tikai viņas, bet arī vecāku tumšais noslēpums. Viņa vienmēr par to bija ļoti kaunējusies, bet tagad vairs nekaunējās. - Viņi bija tā autoavārija, par kuru tu man vaicāji. Vai, pareizāk sakot, māte. Tēvs bija tikai nejaušs novērotājs.

- Neesmu īsti pārliecināts, vai sapratu. - To sakot, Pīters izskatījās satraukts. Viņš negribēja saprast, nespēja aptvert, ko Gabriela teikusi.

- Lauztās ribas. Ziemassvētku dāvana no manas mātes vairākus gadus pēc kārtas. Patiesībā tā bija viņas mīļākā dāvana. Viņa bieži mani apdāvināja. - Gabricla pūlējās piešķirt stāstītajam mazliet gaisīguma, taču neveiksmīgi.

- Viņa tevi sita? - Pīters izskatījās apjucis. - Vai to es redzēju rentgena uzņēmumos?

- Iespējams. Nekad neko neesmu citādi lauzusi. Pirms pamešanas māte desmit gadu regulāri mani piekāva. - Gabrielas acis bija lielas un skumjas, un pasniedzies Pīters viegli saņēma viņas plaukstu, no visas sirds juzdams līdzi. Viņš nespēja iedomāties, ko Gabriela pārcietusi.

- Gabija... cik briesmīgi... vai neviens tev nepalīdzēja, neapturēja viņu? - Pīteram vēl neaptveramāk bija tas, ka Gabrielai nebija neviena aizstāvja.

- Nē, tēvs mēdza noskatīties, bet viņš nekad neko neteica. Es domāju, ka viņš no mātes baidījās. Beidzot viņš to itin vienkārši nespēja vairs izturēt un māti pameta.

- Kāpēc viņš nepaņēma tevi līdzi?

Uz šo jautājumu Gabriela nekad pati nebija uzdrošinājusies atbildēt, bet tagad, neziņā paraustījusi plecus, viņa uzlūkoja Pīteru.

- Uz to es neprotu atbildēt. Man pietrūkst daudzu atbilžu. Esmu domājusi par to kopš pēdējā gadījuma. Es zinu cēloni Stīva rīcībai. Tas bija viņam uz pieres rakstīts. Es viņu saniknoju. Viņš gribēja naudu, bet es viņam to nedevu. Tas vismaz bija skaidrs. Taču es tā arī neuzzināju, kāpēc mani ienīda vecāki, kas viņiem lika mani tik ļoti ienīst, es to nespēju saprast. Viņi vienmēr sacīja, ka es esot slikta... briesmīga... ka viņiem nenāktos tā darīt, ja es nebūtu tik slikta. Bet kā bērns var būt slikts? - Šis jautājums pēdējā laikā nedeva Gabrielai miera.

- Pietiekami laba, lai salauztu kaulus. Es arī to nesaprotu. Vai tu viņiem pati nekad neesi vaicājusi?

- Neesmu vairs redzējusi ne vienu, ne otru. Reiz, pirms gada, piezvanīju tēvam, pareizāk sakot, mēģināju piezvanīt uz Bostonu. Taču neatradu viņu nevienā sarakstā.

- Un māte? Izklausās, ka viņa ir cilvēks, no kura labāk turēties pa gabalu.

-Toreiz bija, - Gabija godīgi atteica, atmiņu stīgām jo-

projām vibrējot kaut kur dziļi iekšienē. Tas, ka Stīvs viņu gandrīz bija nositis, pamodināja Gabrielā daudz senu jūtu, un tās bija grūti apklusināt. - Es visu laiku prātoju, vai viņa nav kļuvusi citāda, vai viņa nav pārvērtusies, vai viņa nevarētu man visu paskaidrot, vai viņa tagad nenožēlo, kad pagājuši tik daudzi gadi. Tas gandrīz izpostīja manu dzīvi, droši vien tas pats sakāms par viņējo. - Gabrielas skatiens tik tieši pievērsās Pīteram, ka viņam aizrāvās elpa. Viņa bija ļoti vaļsirdīga, ļoti godīga un bezbailīga. - Es joprojām gribu zināt, kāpēc viņa mani tik ļoti ienīda. Kas manī bija tāds, kas viņai lika mani ienīst? - Gabrielai bija svarīgi to zināt.

- Es teiktu, ka tā bijusi kāda slimīga novirze viņas pašas dvēselē, - domīgi atteica Pīters. - Tam nevarētu būt nekāds sakars ar tevi, Gabija.

Viņš jau agrāk traumatoloģiskajā nodaļā bija redzējis bērnus, vecāku vardarbīgas apiešanās upurus, kas, slēpjot vecāku nodarījumu, vienmēr sacīja, ka neviens nav vainīgs, ka neviens to nav izdarījis. Šis skats, šausmu pilnās acis un aizlauztie ķermeniši vienmēr plosīja viņa sirdi. Viņi bija bezpalīdzīgi un neaizsargāti ļaunu, slimu cilvēku upuri. Pīters tikai pirms diviem mēnešiem savā nodaļā bija zaudējis meitenīti, kuru māte tā piekāvusi, ka bērnam atteica darboties smadzenes. Viņš zināja, ka nekad nespēs ar to samierināties, un tajā naktī, kad nomira bērns, viņa vienīgā vēlēšanās bija - izskriet no operāciju zāles un nosist viņas māti. Šobrīd viņa atradās apcietinājumā, gaidot tiesu, un viņas advokāti prasīja atbrīvot šo sievieti uz pārbaudes laiku.

- Es nezinu, kā tu to pārdzīvoji, - viņš sirsnīgi sacīja. - Vai neviens tev nepalīdzēja?

- Nekad. Līdz tam brīdim, kad nokļuvu klosterī.

- Vai pret tevi tur izturējās labi? - Tā Pīters cerēja, nespēdams izturēt domu, kāda viņas dzīve bijusi pirms tam. Lai gan Pīters Gabrielu gandrīz nemaz nepazina, viņam gribējās to pasargāt no visa. Šobrīd viņš varēja vienīgi klausīties.

- Ļoti labi. Man tur patika, un es biju ļoti laimīga.

- Kāpēc tad tu aizgāji? - Viņš tik maz ko par Gabrielu zināja. Un gribēja uzzināt daudz, daudz vairāk.

- Man vajadzēja aiziet. Es izdarīju kaut ko briesmīgu, un viņi nevarēja atļaut man palikt. - Pagājušā gada laikā Gabriela bija sākusi ar to samierināties, lai gan zināja, ka nekad pilnībā nespēs sev piedot.

- Ko tad tu tik briesmīgu varēji izdarīt? - viņš jokoja. - Ko tu izdarīji? Nozagi kādai mūķenei apmetni?

- Manis dēļ aizgāja bojā cilvēks. Viņš manis dēļ samaksāja ar savu dzīvību. Man nāksies dzīvot ar šo apziņu visu atlikušo mūžu. Vienmēr.

Uz mirkli Pīters nezināja, ko atbildēt.

- Vai tas bija nelaimes gadījums? - Droši vien. Citādi nevarēja būt. Viņa nemūžam nespētu kādu nogalināt. Pat nepazīdams Gabrielu tuvāk, viņš zināja, ka nebūtu spējusi. Gabriela ilgi un cieši viņā nolūkojās, prātodama, cik daudz drīkst viņam uzticēties. Nezin kāpēc viņa zināja, ka var uzticēties pilnībā. Viņa to juta un izlasīja Pītera skatienā.

- Viņš manis dēļ izdarīja pašnāvību. Viņš bija garīdznieks, un mēs mīlējām viens otru. Es gaidīju viņa bērnu.

Pīters nolūkojās Gabrielā ar klusu izbrīnu. Viņa bijusi līdz ellei un atpakaļ, un vēl kādu gabaliņu tālāk.

- Cik sen tas bija? - Pīters gan nebija pārliecināts, ka tas ir svarīgi.

- Pirms gada. Patiesībā pirms vienpadsmit mēnešiem. Es nezinu, kā tas notika. Nekad agrāk nebiju pievērsusi uzmanību vīriešiem. Man šķiet, ka neviens no mums abiem nesaprata, kas notiek, bet pēc tam jau bija par vēlu. Mūsu attiecības turpinājās trīs mēnešus. Mēs grasījāmies kopīgi izstāties no baznīcas. Bet viņš nespēja. Viņš nepazina citu dzīvi, un viņam bija savi dēmoni, kas viņu plosīja. Viņš nespēja piespiest sevi nedz šķirties no baznīcas, nedz no manis. Tāpēc viņš izdarīja pašnāvību un atstāja man vēstuli ar paskaidrojumiem.

- Un bērns? - Pīters vaicāja, cieši turot Gabrielas plaukstu un bezgala vēloties piekļaut viņu sev klāt.

- Es viņu zaudēju. - Šobrīd viss šķita kā miglā tīts, bija pārvērties sirreālistiskā traģēdijas atspulgā, kas vienmēr lika viņas sirdij sažņaugties, it kā to kāds būtu saspiedis. - Tas notika pagājušā gada septembrī.

- Un tagad šis. Ir nu gan gadiņš tev bijis, Gabija, vai ne? - To pašu Pīters būtu varējis sacīt par Gabrielas agrāko dzīvi, - vecāki, kas viņu sita un pameta klosterī, un vīrietis, kas labāk izdarīja pašnāvību nekā stāvēja līdzās viņai un bērnam. Tā tik bija dzīvīte! Pīters bija pārsteigts, ka Gabriela to izturējusi.

- Šoreiz bija citādi, - viņa sacīja par Stīvu. - Savādi, bet šoreiz viss bija daudz vienkāršāk. Es jutos izmantota un nodota, un, kad sākumā to atklāju, man ļoti sāpēja, bet es šaubos, vai esmu viņu tā īsti mīlējusi. Es gluži vienkārši atrados ļoti neveiklā situācijā. Atskatoties atpakaļ, es saprotu, ka viņš man bija izlicis slazdus jau pašā sākumā.

- Tu viņam biji viegli pieejams upuris, - prātīgi noteica Pīters, uzlūkodams Gabiju un vērtēdams viņu un viņas dzīvi. - Ceru, ka viņš dabūs kārtīgi pasēdēt. - Pīters juta atvieglojumu, zinot, ka policija ir tādās pašās domās. - Ko tu tagad darīsi? - viņš vaicāja Gabrielai, domājot par viņas nākotni.

- Nezinu... rakstīšu... strādāšu... sākšu no jauna... būšu gudrāka... Man daudz ko vajadzēja iemācīties, kad iznācu no klostera. Pirms tam nebiju dzīvojusi ārpasaulē, klosterī dzīve ir tik nereāla, tik noslēgta un aizsargāta. Droši vien tas arī biedēja Džo. Viņš nezināja, kā bez tā izdzīvot.

Taču, pēc Pītera domām, pašnāvība nebija izeja. Džo bija atstājis Gabrielu vienu pašu tikt ar visu galā un saņemt apsūdzību viņa nāvē. Tikai vājš, egoistisks cilvēks varēja izšķirties par tādu risinājumu, un Pīters viņu par to necienīja, kaut arī neko neteica Gabrielai.

-Tev vajadzīgs laiks, lai sadziedētu savas brūces, - viņš klusu sacīja, - ne tikai šīs. Visas. Tu jau esi nodzīvojusi desmit mūžus. - Un neviens no tiem nebija viegls.

- Man palīdz rakstīšana. Tā ar mani ir darījusi brīnumus. Profesors, par kurn tev stāstīju, man ļoti palīdzēja, viņš atvēra durvis manā sirdī un dvēselē, par kuru esamību es neko nezināju.

- Neesmu pārliecināts, ka cits kāds to var izdarīt tavā vietā. Es domāju, Gabija, ka tas viss glabājās tevi pašā un droši vien bija tur snaudis jau pašā sākumā. Varbūt viņš tev gluži vienkārši parādīja, kur meklējama atslēga.

- Varbūt, - viņa atteica, bet pēc mirkļa ienāca viena no māsiņām. Avārijā bija cietis četrus gadus vecs bērns bez drošības jostas.

- Ak Dievs, kā es neciešu tādus gadījumus! - sacīja Pīters, ar ilgošanos nolūkodamies Gabrielā. Viņš labprāt būtu runājis ar viņu bezgalīgi. Aizejot viņš sacīja, ka ienākšot no rīta.

Pēc Pītera aiziešanas Gabija gulēja gultā un domāja par Pīteru, pārsteigta par to, ko bija viņam izstāstījusi. Viņš tagad zināja visu. Ar viņu bija viegli runāt.

Vēlāk tajā pašā naktī, ejot garām Gabrielas palātai, Pīters ieskatījās tajā un redzēja, ka viņa ir cieši aizmigusi. Viņš ilgi stāvēja, noraugoties Gabrielā, tad atgriezās pieliekamajā un apgūlās uz nestuvēm. Taču tas, ko Gabriela bija viņam pastāstījusi, neļāva iemigt. Viņš brīnījās, kā viena cilvēciska būtne spējusi izturēt tik daudz sāpju un vilšanos un kādēļ tam tā vajadzēja notikt. Šo jautājumu Gabriela bieži bija uzdevusi sev pati, bet ne viens, ne otrs nespēja uz to atbildēt.

24. nodaļa

Gfabrielas atveseļošanās nedēļas šķita bezgalīgas, bet abi izbaudīja to laiku, ko varēja pavadīt sarunās viens ar otru. Gabrielai bija vajadzīga terapija lauztajai rokai, arī ribas dzija lēni, tāpat kā dažas brūces galvā, bet mēneša beigās Pīters vairs nespēja st attaisnojumu, lai paturētu viņu slimnīcā vēl ilgāk. Viņa bija gandrīz vesela. Pēdējā rītā, ko Gabriela pavadīja slimnīcā, Pīters atnāca pie viņas ar ziediem, lai pateiktu, cik ļoti viņam Gabijas pietrūks. Patiesībā Pīters kaut ko bija gribējis Gabrielai vaicāt, bet pagāja ilgs laiks, līdz viņš saņēma drosmi. Viņš nekad agrāk tā nebija darījis, un viņam būtu bijis neērti, kamēr Gabriela atradās slimnīcā, jo viņa bija paciente, bet, tiklīdz viņa izrakstījās, nekas vairs nevarēja liegt Pīteram ar viņu tikties.

- Es domāju, - viņš neveikli iesāka, piepeši juzdamies ļoti jauns un vairāk nekā mazliet muļķīgs, - kā būtu... ja tu... ja mēs kādreiz paēstu kopīgas vakariņas... vai lenču... vai iedzertu kafiju... - Viņa paša dzīvoklis atradās pavisam netālu no Gabrielas pansijas Austrumu astoņdesmito ielu rajonā.

- Labprāt, - Gabriela piesardzīgi sacīja, bet viņa bija aizvadījusi daudz laika domājot un zināja, ka pašas sirdsmiera dēļ viņai kaut kas vēl ir paveicams vispirms. Redzot, ka viņas vilcināšanās Pīteru dara nemierīgu, Gabija mēģināja to pateikt. - Es gribētu pamēģināt, vai nevaru atrast savus vecākus.

- Kāpēc? - Pēc visa, ko Gabriela bija viņam stāstījusi, Pī-ters negribēja, lai viņa tiekas ar vecākiem, un juta nepārvaramu vēlēšanos viņu no tiem pasargāt. Viņa bija daudz skaistāka, nekā Pīters sākumā bija iztēlojies, bet ari daudz smalkāka un daudzējādā ziņā ļoti trausla. Gabrielai piemita spēks, kas viņai bija ļāvis izturēt, bet tajā pašā laikā neaizsargātība, kas Pīteram lika baiļoties viņas dēļ. - Vai tu esi pārliecināta, ka tas būtu prāta darbs? - viņš noraizējies vaicāja.

- Varbūt nav. - Gabriela pasmaidīja, izrādīdama lielāku drosmi nekā jebkad un būdama daudz uzņēmīgāka, nekā, pēc Pītera domām, viņai vajadzētu būt. Taču daļēji tieši to viņš Gabrielā mīlēja. Viņa bija gatava celties kājās un aizstāvēt visu, kas viņai bija svarīgs. Tomēr šīs īpašības dēļ viņa līdz šim bija saņēmusi daudzus triecienus, gandrīz samaksājot par to ar savu dzīvību. Pīters labāk par jebkuru citu zināja, ka viņai nepieciešams kāds, kas viņu sargātu. Viņam bija aizdomas, ka Gabriela pati to neapjauš tik labi kā viņš. Pīters bija divpadsmit gadus vecāks par Gabrielu, gudrāks pasaulīgās lietās un, saprazdams, kas viņai nepieciešams, gribēja pārliecināties, vai spēj viņai to sniegt. Viņš bija dzīvē vairākkārt kļūdījies un cietis neveiksmi savā laulībā, taču bija no kļūdām mācījies un Gabijas dēļ gribēja būt labāks cilvēks, nekā bijis agrāk. - Bet es zinu, ka man tas jādara, Pīter, - viņa izskaidroja vēlēšanos tikties ar vecākiem. - Ja es to nedarīšu, ja nekad nesaņemšu no viņiem atbildes, manī vienmēr kaut kādas daļiņas pietrūks.

- Varbūt tā jau ir tevī, Gabija. Varbūt tev nekā netrūkst. Var gadīties, ka atbildes meklējamas ārpus tevis un saņemamas ne jau no viņiem. - Pīters negribēja, lai vecāki kārtējo reizi, jau atkal, viņu sarūgtinātu. Pagātne bija Gabrielai aiz muguras un nākotnē tik daudz kā dēļ vērts dzīvot. Viņa

jau pati to zināja. Ari Gabrielai Pīters bija kļuvis nozīmīgs, bet daļēji gribēt viņu nozīmēja gribēt pašai būt veselam cilvēkam, nevis tādam, kas pa pusei dzīvo pagātnē, prātojot, kāpēc vecāki nekad viņu nav mīlējuši.

- Man tas jādara. - Viņa jau bija nolēmusi piezvanīt Mātei Gregorijai un noskaidrot, cik daudz informācijas viņa būtu ar mieru sniegt. Tomēr Gabija zināja, ka arī tas būs sāpīgi. Ja mūķene atteiksies ar viņu runāt, tas lieku reizi atgādinās, cik daudz viņa zaudējusi, aizejot no klostera. Viņas ne reizi nebija runājušas kopš tās dienas, kad klostera durvis aizvērās Gabrielai aiz muguras, un Gabriela zināja, ka viņai nevajadzētu zvanīt. Tomēr viņa juta, ka tas jādara, un domāja, ka Māte Gregorija viņu sapratīs.

Pīteram nākamajās divās dienās bija paredzama dežūra, un viņš bija noraizējies par Gabrielu. Viņš sacīja, ka vakarā piezvanīšot, un, kad piezvanīja, Gabriela priecājās, dzirdot viņa balsi. Viņa atzinās, ka jūtas nogurusi, ka uzkāpšana augšstāvā uz viņas istabu sagādājusi grūtības un, redzot istabu no jauna, tā atgādinājusi Stīvu, un viņa atskārtusi, ka nevēlas tajā uzturēties. Pēdējā mēneša laikā bija notikušas dažas pārmaiņas. Profesora istaba bija izīrēta, un grāmatas, ko viņš bija atstājis Gabrielai, sasaiņotas kastēs un nonestas pagrabā. Arī Stīva istaba bija izīrēta.

Viņa sacīja, ka Boslickas kundze esot pret viņu ļoti laba un atnesusi vakariņas. Pīters ienīda domu, ka Gabrielai jādzīvo pansijā, un piepeši viņš vēlējās vienīgi to, lai atrastos viņai blakus. Pēc tā, cik viegli katru dienu bija tikties ar Gabrielu slimnīcā, šķita pavisam dīvaini būt šķirtam no viņas. Tomēr Gabriela vēl aizvien bija mazliet atturīga. Viņa vispirms gribēja nokārtot rēķinus ar savu pagātni un vēl nebija gatava nākotnei.

Tajā naktī viņa gulēja nemierīgi, domājot un raizējoties par nākamajā dienā paredzētajiem telefona zvaniem. Otrā rītā piecēlusies, viņa tūdaļ pat piezvanīja Mātei Gregorijai, bet, vaicājot pēc viņas un nosaucot savu vārdu, baidījās dzirdēt, ka Māte Gregorija nevar ar viņu runāt. Bija ilgi jāgaida, un Gabriela neatcerējās tās mūķenes balsi, kura bija pacēlusi klausuli. Visbeidzot Gabrielai atbildēja, ka viņu tūdaļ savienošot ar Māti Gregoriju. Atskanēja īss signāls, un piepeši Gabriela dzirdēja viņu runājam. Dzirdot balsi, kuru viņa bija mīlējusi un pēc kuras ilgojusies tik daudzus mēnešus, Gabriela juta acīs saskrienam asaras.

- Kā tu jūties, Gabija? - Māte Gregorija bija lasījusi rakstu avīzē, un viņai bija jāpieliek visi spēki, lai izpildītu pašas doto paklausības solījumu un viņai nepiezvanītu. Tomēr viņa bija zvanījusi uz slimnīcu, kur viņu nomierināja, apgalvojot, ka Gabriela esot nākusi pie samaņas.

- Labi, Māt. Mazliet apdauzīta un zilumos, bet ne vairāk, kā esmu radusi, - viņa rāmi atteica, bet abas zināja, ka Šoreiz bija daudz sliktāk. Pēc mirkļa Gabriela paskaidroja, kādēļ zvanījusi. Viņa vēlējās uzzināt pēdējās adreses, ko Mātei Gregorijai atstājuši viņas vecāki. Klostera priekšniece ilgi šaubījās, zinot Gabrielas mātes prasību nedot adresi Gabrielai. Taču no viņas jau piecus gadus nebija saņemtas nekādas ziņas, un, patiesību sakot, Māte Gregorija nedomāja, ka būtu kāds ļaunums, ja Gabriela uzzinātu, kur mitinās viņas māte. Ja neko vairāk, Gabija vismaz varētu viņu sameklēt. Māte Gregorija ļoti labi saprata, kādēļ Gabija to vēlas. Tāpēc Māte Gregorija nosauca mātes pēdējo Sanfrancisko adresi ar piecu gadu noilguma termiņu un tēva adresi Austrumu septiņdesmitajās ielās.

- Ņujorkā? - Gabija bija pārsteigta, to dzirdot. - Viņš dzīvo tepat? Es to nezināju.

- Bostonā viņš uzturējās tikai dažus mēnešus, Gabija. Viņš vienmēr dzīvojis tepat.

- Kāpēc tad viņš neatnāca pie manis?

- Uz šo jautājumu es nevaru atbildēt, - klusu atteica vecā mūķene, lai gan viņai bija savas aizdomas.

- Vai viņš tev ir zvanījis?

- Ne reizes. Bet tava māte man iedeva viņa adresi, ja man tā būtu vajadzīga, ja kādreiz kaut kas notiktu ar viņu pašu. Bet mums neradās vajadzība viņam zvanīt.

- Droši vien viņš nemaz nezināja, kur es esmu.

Tas šķita tik briesmīgi. Tēvs atradies tikai dažu kvartālu attālumā, bet viņa vienmēr domājusi, ka viņš ir Bostonā.

-Tagad tu pati vari viņam pateikt. - Māte Gregorija bija viņai iedevusi gan biroja, gan mājas adresi un viņa telefona numurus, kuri nu jau bija vairāk nekā divpadsmit gadus veci. Taču sākumam ar to pietika, un Gabriela domāja tēvam piezvanīt, cik vien drīz iespējams, cerot, ka no šo numuru tagadējiem īpašniekiem kāds zinās, kur viņš atrodams.

- Paldies, Māt, - klusi sacīja Gabija un piesardzīgi piebilda: - Man tevis ļoti pietrūka. - Tik daudz kas ar viņu bija noticis.

- Mēs bieži par tevi aizlūdzām. - Bet tad Māte Gregorija lepni pasmaidīja. - Es izlasīju tavu stāstu ‘‘The New Yorker”. Tas bija brīnišķīgs.

Tad Gabija pastāstīja viņai par profesoru, mantojumā atstāto naudu un to, cik profesors bijis laipns pret viņu, un Māte Gregorija klausoties aizvēra acis, gremdējoties balsī, ko viņa tik ļoti bija mīlējusi, iztēlojoties bērnu, kuru viņa bija ļoti lolojusi, pateicīga, ka vismaz viens cilvēks bijis pret viņu laipns kopš tā brīža, kad abām bija jāšķiras. Klosterī joprojām bija aizliegts pieminēt viņas vārdu.

- Vai es tev drīkstu aizrakstīt un pastāstīt, kas noticis ar maniem vecākiem? - Gabija šauboties vaicāja.

Iestājās skumīgs klusuma brīdis.

- Nē, mans bērns. Mēs ne viena, ne otra to nedrīkstam. Lai Dievs tevi svētī, Gabija!

- Es tevi mīlu, Māt... vienmēr mīlēšu... - Gabriela sacīja, asarām aizžņaudzot balsi.

- Saudzē sevi, - nespēdama vairs parunāt, nočukstēja Māte Gregorija, asarām plūstot pār vaigiem. Viņa izskatījās vecāka nekā pirms gada. Zaudējums viņai bija dārgi maksājis.

Gabriela bija gribējusi pastāstīt Mātei Gregorijai par Pi-teru, bet neuzdrīkstējās. Vēl bija tik maz, ko teikt. Pilnīgi iespējams, ka Pīters viņu aizmirsīs, kad viņas vairs nebūs slimnīcā, vai pārdomās, un varbūt viņš sarunājās tikai tāpēc, ka viņa bija tuvumā un tas nesagādāja grūtības. Gabriela bija mācījusies, ka nevar uzticēties nevienam vīrietim, lai tas nenodarītu pāri vai nepamestu.

- Lai Dievs tevi svētī, mans bērns! - Māte Gregorija atkārtoja, un, noliekot klausuli, abas raudāja. Gabijai nebija ne jausmas, vai vēl kādreiz iznāks ar viņu runāt. Doma, ka visu atlikušo mūžu viņa vairs ne reizes nedzirdēs Mātes Gregori-jas balsi, bija gandrīz neizturama, bet Gabija zināja, ka, visticamāk, nedzirdēs.

Brīdi nogaidījusi, lai atvilktu elpu, viņa uzgrieza Mātes Gregorijas iedoto tēva biroja numuru. Viņa negribēja gaidīt, kamēr tēvs vakarā pāriet mājās, un tad zvanīt. Viņa zināja, ka numurs ir vecs. Tas bija iedots pirms trīspadsmit vai četrpadsmit gadiem, un varēja būt, ka viņš tur vairs nestrādā, bet, kad Gabriela vaicāja pēc Džona Harisona, šķita, ka balss otrā līnijas galā zināja, ko viņa vaicā. Gabrielai lika uzgaidīt, un viņš ļoti ātri pienāca pie telefona.

- Gabriela? - viņš vaicāja, izklausīdamies ārkārtīgi pārsteigts. Taču viņa balss tik ļoti līdzinājās tai, ko Gabriela atcerējās no bērnības, ka viņa nespēja iedomāties neko citu kā vien atmiņā palikušo tēlu, kas viņas acīs izskatījās kā Skaistais princis.

- Tēti... - Gabija atkal jutās kā toreiz, kad viņai bija deviņi gadi, vai daudz, daudz jaunāka.

- Kur tu esi? - Izklausījās, ka viņš ir nobažījies.

- Tepat Ņujorkā. Tikko dabūju tavu telefona numuru -pirmo reizi pa visiem šiem gadiem. Es domāju, ka tu esi Bostonā.

- Es atbraucu atpakaļ pirms trīspadsmit gadiem, - tēvs lietišķi sacīja, un Gabriela nespēja iztēloties, ko viņš jūt. Droši vien to pašu, ko juta viņa. Viņa nevarēja iedomāties, ka būtu citādi.

- Māmiņa mani atstāja klosterī, - viņa teica, vēl aizvien juzdamās kā maza meitenīte, kas grib paskaidrot, kur bijusi viņa prombūtnes laikā.

- Es zinu, - viņš sacīja ļoti mierīgā balsī. - Viņa man pateica. Viņa atrakstīja man vēstuli no Sanfrancisko.

- Kad? - Tagad Gabriela bija apjukusi. Tēvs bija zinājis? Kādēļ viņš nebija piezvanījis vai atnācis pie viņas? Kas gan varēja viņam liegt piezvanīt?

- Viņa man atrakstīja tūdaļ pēc tam, kad bija turp aizbraukusi. Pēc tam viņa vairs nav ne rakstījusi, ne zvanījusi. Bet viņa gribēja, lai es zinu, kur viņa tevi atstājusi. Es domāju, ka viņa apprecējās otrreiz, - tēvs mierīgi noteica.

- Tu to zināji veselus trīspadsmit gadus? - Gabriela šķita apmulsusi, un tas, ko tēvs sacīja, nesniedza atbildi uz jautājumu, ko viņa bija gribējusi noskaidrot.

- Dzīve iet uz priekšu, Gabriela. Viss mainās. Cilvēki mainās. Tas man bija smags laiks, - tēvs teica, it kā gaidot, ka viņa sapratīs. Taču viņa meitai tas bija vēl grūtāks laiks. Grūtāks, nekā viņš domāja, cerēja vai gribēja zināt.

- Kad es varu tevi satikt? - Gabriela nedomājot vaicāja.

- Es... - Viņš nebija gaidījis tādu jautājumu, un viņam ienāca prātā, vai Gabriela negrib prasīt naudu. Viņa karjera investīciju ieguldīšanā nebija izcila, tikai mēreni veiksmīga. - Vai tu esi pārliecināta, ka tas būtu vajadzīgs? - Viņa balss skanēja nenoteikti.

- Man ļoti gribētos, - Gabriela sacīja, juzdamās ļoti satraukta. Neizklausījās, ka tēvs būtu sajūsmināts, dzirdot viņas balsi, kā Gabriela bija cerējusi. Taču četrpadsmit gadi bija ilgs laiks, un viņa nebija brīdinājusi, ka zvanīs. Gabriela prātoja, vai viņai nevajadzēja gluži vienkārši ieiet tēva birojā un viņu pārsteigt. - Vai varu aiziet šodien? - Gabrielai joprojām piemita kaut kas no bērnības aizrautības, un, dzirdot tēva balsi, viņa atkal jutās kā toreiz, kad redzēja viņu pēdējo reizi. Pēkšņi izrādījās grūti atcerēties, ka viņa ir pieaugusi.

Viņš atkal vilcinājās, un šķita, ka savā līnijas galā ir nelaimīgs. Viņam nebija ne jausmas, ko meitai sacīt. Visbeidzot Gabriela izdzirdēja to, ko gribēja dzirdēt.

- Varbūt tu atnāksi šodien pie manis uz biroju? - Viņš gribēja ātrāk tikt ar to galā. Šī tikšanās laikam bija paredzama sāpīga abiem. Nebija jēgas to atlikt. - Pulksten trijos...

- Es būšu. - Noliekot klausuli, Gabriela staroja.

Visu pēcpusdienu, domājot par tēvu, viņa nespēja rimties, prātojot, kā viņš izskatīsies, ko teiks, kā paskaidros visu, kas noticis. Viņai vajadzēja izrunāties. Gabriela zināja, ka vainīga ir māte, bet šobrīd viņa gribēja dzirdēt no tēva, kāpēc tā viss ir noticis un kādēļ viņš mātei ļāvis tā rīkoties.

Uzvilkusi savu labāko tumšzilo linu kostīmu, kuru viņa reizēm nēsāja darbā, Gabriela paņēma taksometru, lai nokļūtu Parka avēnijā un Piecdesmit trešajā ielā, kur atradās viņa birojs. Ēka izskatījās ļoti respektabla, un, uzkāpusi augšstāvā, Gabriela redzēja, ka arī pats birojs ir iespaidīgs. Tēvs strādāja mazā firmā ar lielisku reputāciju.

Sekretāre sacīja, ka viņu jau gaidot, un precīzi trijos un vienā minūtē aizveda laimīgi smaidošo Gabrielu pa garu gaileni līdz stūra kabinetam. Būdama ļoti priecīga, ka tūdaļ redzēs tēvu, viņa tik tikko spēja valdīties un, kaut ari bija ārkārtīgi satraukta, zināja, ka visas bailes izklīdīs brīdī, kad viņu ieraudzīs.

Ļoti uzkrītoši atvērusi durvis, sekretāre pakāpās malā, un Gabriela iegāja telpā ar stikla sienu un ieraudzīja tur stāvam pie rakstāmgalda savu tēvu. Sākumā viņai šķita, ka tēvs pa šiem gadiem nemaz nav mainījies, viņš bija tikpat izskatīgs kā vienmēr, bet, ieskatoties ciešāk, Gabriela redzēja, ka tēva sejā uzradušās dažas grumbas un matos ievijies sirmums. Viņa bez grūtībām aprēķināja, ka tēvam tikko palicis piecdesmit.

- Sveika, Gabriela! - Džons Harisons sacīja, uzmanīgi nopētīja meitu un jutās pārsteigts, cik viņa skaista un gracioza. Tomēr Gabriela nemaz nelīdzinājās savai mātei, bet daudz vairāk viņam. Viņai bija tādi paši gaiši mati un acis tieši tādā pašā krāsā kā viņam. Vērojot meitu, Džons pat nemēģināja viņai tuvoties. - Apsēdies, - viņš, juzdamies neveikli, sacīja, norādot uz krēslu otrpus rakstāmgaldam. Gabrielai ļoti gribējās apiet ap galdu, apskaut viņu un noskūpstīt, pieskarties viņam, bet apkārtne piepeši šķita ļoti nomācoša. Apsēdusies uz krēsla, viņa iedomājās, ka tēvs vēlāk pats apies ap galdu, lai viņu noskūpstītu, pēc tam, kad abi būs pastāstījuši viens otram, kā dzīvojuši, un tēvs būs mazliet labāk viņu iepazinis.

Gabriela ieraudzīja, ka uz rakstāmgalda stāv vairāku bērnu fotogrāfijas, pavisam četras fotogrāfijas sudraba rāmjos. Tajās bija redzamas divas meitenes apmēram viņas vecumā vai varbūt mazliet vecākas un divi daudz jaunāki zēni, kas acīmredzot vēl bija bērni. Fotogrāfijas izskatījās nesen uzņemtas. Tur bija arī liels attēls, kurā varēja redzēt sievieti sarkanā kleitā, viņa izskatījās mazliet paskarba un ne īpaši laimīga. Gabriela acumirklī ievēroja, ka nebija viņas bērnības foto, bet tas bija saprotams, jo, cik viņa atcerējās, viņu neviens nebija fotografējis.

- Kā tev klājies? - tēvs vaicāja oficiālā tonī, izskatīdamies mazliet nelaimīgs, un Gabriela iedomājās, ka viņš droši vien jūtas vainīgs. Galu galā tēvs bija viņu un māti pametis. Droši vien viņam toreiz bija smagi, vismaz tā viņa iedomājās.

- Vai tie ir tavi bērni, tēt? - Gabriela nespēja atturēties nepavaicājusi.

Viņš pamāja.

-Tās abas ir Barbaras meitenes, zēni ir mūsu dēli. Džef-rijs un Vinstons. Šobrīd viņiem ir divpadsmit un deviņi. -Tad viņš uzlūkoja Gabrielu, gribēdams pēc iespējas ātrāk tikt galā ar negaidīto vizīti. - Kādēļ tu gribēji mani sastapt?

- Es gribēju tevi atrast. Es nemaz nezināju, ka tu esi Ņujorkā. - Viņš, kā izrādījās, bijis tik tuvu, dzīvojis šeit ar ģimeni, bet pavisam bez viņas. Bez jebkādiem turpmākiem paskaidrojumiem, kas bija sāpīgi.

- Barbarai nepatika Bostona, - tēvs sacīja, it kā tas visu izskaidrotu. Taču Gabijai tas neizskaidroja pilnīgi neko.

- Ja tu zināji, ka es esmu šeit, kāpēc tu mani neapciemoji klosterī? - Uzdodot jautājumu, Gabriela ieraudzīja skatienu, ko atcerējās vēl no bērnības, bezpalīdzīgu, izvairīgu skatienu, kas liecināja, ka viņš nav piemērots situācijai. Ar tādu pašu skatienu tēvs no durvīm bija noskatījies viņas piekaušanā.

- Kāda jēga būtu tevi apciemot? - viņš nelaimīgs vaicāja. - Mums visiem bija tik briesmīgas atmiņas par manu laulību ar tavu māti. Es nešaubos, ka tev arī. Man likās, ka būs labāk, ja mēs visi aizvērsim durvis uz pagātni un mēģināsim to aizmirst. - Bet kā viņš varēja aizmirst savu meitu? - Viņa bija slima. - Nākamajā mirklī tēvs piebilda kaut ko tādu, kas Gabrielu patiesi šokēja. - Es vienmēr domāju, ka viņa tevi nogalinās, - viņš sacīja aizžņaugtā balsī, un Gabriela, nepaspējusi apdomāties, uzdeva viņam vienu no jautājumiem, atbildi uz kuru bija gaidījusi visu mūžu.

- Kāpēc tu viņu neapstādināji? - Klausoties Gabriela aizturēja elpu. Viņai bija svarīgi to zināt.

- Es nevarēju viņu apstādināt. Kā es to būtu varējis? - Ar spēku, draudiem, izolēšanu, šķiršanos, policiju, pastāvēja visdažādākās iespējas. - Ko es varēju darīt? Ja es viņu kritizēju par to, ko viņa tev darīja, viņa izturējās vēl ļaunāk pret mums abiem, it īpaši pret tevi. Es varēju tikai aiziet un sākt jaunu dzīvi kaut kur citur. Man tas bija vienīgais atrisinājums. - Bet man, Gabriclai gribējās kliegt. Kāda jauna dzīve bija iespējama man? - Es domāju, ka tev klosteri klāsies labāk. Turklāt tava māte nemūžam nebūtu ļāvusi, lai es tevi paņemu.

- Vai tu viņai to jautāji, pēc tam kad viņa mani bija atstājusi klosterī?

Gabriela gribēja zināt visu. Viņai bija jāsaņem no tēva atbildes uz šiem jautājumiem. Tās tagad bija atslēga viņas dzīvei.

- Nē, nevaicāju, - viņš godīgi atteica. - Barbara nebūtu piekritusi. Tu biji daļa no citas dzīves, Gabriela. Tu pie mums neiederējies. - Un tad viņš deva beidzamo triecienu. - Tu joprojām neiederies. Mums gadiem ilgi bijusi katram sava dzīve, tagad ir par vēlu ķert aizgājušo. Un, ja Barbara zinātu, ka es šodien ar tevi tiekos, viņa būtu nikna uz mani. Viņa to uzskatītu par nodevību pret mūsu bērniem.

Gabrielu pārņēma šausmas, dzirdot viņa vārdus. Tēvs viņu negribēja, nekad nebija gribējis un bija aizgājis projām, atstājot viņu pašas ziņā.

- Bet kā tad viņas meitas? Vai viņas nedzīvo kopā ar jums?

- Protams, dzīvo, bet tas ir citādi.

- Kas tur citāds?

- Tic ir viņas bērni. Tu man tolaik biji tikai sliktas atmiņas, paliekas no murga, no kura es gribēju aizbēgt. Es nevarēju ņemt tevi līdzi. Tāpat kā nevaru tagad. Gabriela, mēs gadiem ilgi esam bijuši šķirti. Mēs vairs nepiederam viens otram. - Bet viņam bija divi dēli, divas pameitas un sieva. Viņai nebija neviena.

- Kā tu spēj kaut ko tādu sacīt? - Gabrielai acīs sariesās asaras, bet viņa neļāva tām pārņemt sevi savā varā.

- Tāpēc, ka tā ir patiesība. Mums abiem. Ik reizes, kad tu mani redzēsi, tu atcerēsies sāpes, ko mēs tev sagādājām, iedomāsies tās reizes, kad es tev nespēju palīdzēt. Ar laiku tu mani par to ienīdīsi.

Gabriela jau sāka ienīst. Tēvs nepavisam nebija tas, par ko viņa bija sapņojusi. Viņš bija bezpalīdzīgs toreiz un joprojām bija bezpalīdzīgs. Viņam nebija drosmes būt par Gabrielas tēvu.

- Kā tu varēji visus šos gadus man nepiezvanīt? - Gab-ricla vaicāja, būdama tuvu asarām, bet vairs neraizēdamās, ko viņš par to domā. Viņš bija vienaldzīgs un cietsirdīgs, un pilnībā zaudējis cieņu Gabrielas acīs. Viņā nebija ne kripatiņas mīlestības pret meitu un pilnīgi nekā, ko dot citiem. Viņš bija egoistisks un vājš, un, tieši tāpat kā gadiem ilgi pār viņu bija valdījusi māte, tagad pār viņu valdīja sieviete, vārdā Barbara.

- Ko es tev būtu varējis sacīt, Gabriela? - Džons Hari-sons aizkaitināts uzlūkoja Gabrielu pāri rakstāmgaldam, un viņai kļuva skaidrs, ka tēvs nevēlas viņas klātbūtni. - Es negribēju tevi redzēt. - Pavisam vienkārši. Tēva sirdī nebija nekā, ko dot ne viņai, ne, iespējams, kādam citam, pat ne viņa skaistajiem bērniem fotogrāfijās. Gabrielai kļuva žēl viņu visu, bet vairāk par visiem tēva paša par visu to, kas viņš nebija. Viņš pat nebija cilvēks. Viņš bija kartona figūriņa.

- Vai tu mani kādreiz esi mīlējis? Vismaz kāds nojums abiem? - Gabriela vaicāja asaru aizžņaugtā balsī, un viņam šāda emociju izrādīšana šķita pretīga. Izskatījās, ka tā viņam sagādā ciešanas, un Gabriela zināja, ka tēvs ilgojas, kaut viņa pazustu. Bet viņai bija vienalga. Viņa atradās šeit sevis, nevis viņa dēļ. Šī bija atbilde, ko viņai vajadzēja paņemt līdzi savā nākotnē. Tēvs neatbildēja, un Gabriela uzlūkoja viņu ar skatienu, kas nelaida vaļā. - Es tev uzdevu jautājumu.

- Es nezinu, ko toreiz jutu. Protams, es droši vien tevi mīlēju. Tu biji bērns.

- Bet ne tik ļoti, lai paņemtu mani sev līdzi savā turpmākajā dzīvē. Man bija tikai deviņi gadi. Kāpēc?

- Tāpēc, ka tā bija neveiksme. Vēl vairāk, tā bija nelaime. Un tu biji šās nelaimes simbols.

- Es biju tās nejaušība.

- Diemžēl, - Džons Harisons skumīgi noteica, klusībā to atzīdams. - Mēs visi tādi bijām.

- Bet tu ne reizes nenonāci slimnīcā. Es gan. - Gabriela bija kļuvusi neatlaidīga savos patiesības meklējumos, un, lai arī cik sāpīga būtu šī tikšanās, viņa priecājās, ka bija atnākusi.

- Es zināju, ka tu mūs par to ienīdīsi. Es jau viņai teicu. Viņa pilnīgi nemaz nevaldīja pār sevi.

- Kāpēc viņa mani tik ļoti ienīda? - Un kāpēc tu mani tik maz mīlēji - tāds bija jautājums, ko Gabriela skaļi neuzdeva. Taču tagad viņa zināja, ka tēvs nebija uz to spējīgs un, iespējams, nekad nebija bijis.

Nopūties viņš kā spēkus zaudējis atgāzās savā ādas krēslā.

- Viņa bija greizsirdīga uz tevi. Vienmēr. No pirmā mirkļa, kopš tu piedzimi. Es domāju, ka viņai nepiemita spējas būt par māti. Kad precējos ar viņu, es to nesapratu. Droši vien man vajadzēja saprast. - Un viņam nepiemita spējas būt par tēvu, vienalga, cik fotogrāfiju šobrīd atrastos uz rakstāmgalda. Gribēdams ātrāk beigt tikšanos, viņš palūkojās uz Gabrielu. - Nu, vai viss, Gabriela? Vai esmu atbildējis uz visiem taviem jautājumiem?

- Uz lielāko daļu, - viņa skumīgi noteica, lai gan atskārta, ka uz dažiem jautājumiem nekad nesaņems atbildes. Šim vīrietim gluži vienkārši nebija tas, kas nepieciešams, lai būtu par tēvu. Viņš bija sīkāka personība, nekā Gabriela jebkad bija iedomājusies, kāds viņš ir. Taču varbūt ar kādu slepenu apziņas stūrīti viņa vienmēr to bija zinājusi, tikai negribējusi skatīties patiesībai acīs. Varbūt Pīteram bija taisnība un atbildes meklējamas viņā pašā.

Piecēlies tēvs palūkojās uz Gabrielu. Viņš neapgāja ap rakstāmgaldu, kā viņa bija domājusi. Viņš nepagājās pretī un neapskāva viņu, nedz arī mēģināja viņai pieskarties. Viņš stāvēja tik tālu no Gabrielas, cik vien iespējams, un, pat apbruņotai ar to, ko Gabriela tagad par tēvu zināja, viņai joprojām bija sāpīgi.

- Paldies par apciemojumu, - viņš sacīja, norādot, ka tikšanās beigusies, un nospieda pogu uz rakstāmgalda. No jauna parādījusies, sekretāre atvēra Gabijai durvis.

- Paldies, - sacīja Gabriela. Šoreiz viņa nenosauca tēvu par tēti un nemēģināja viņu noskūpstīt. Tas bija bezjēdzīgi. Vīrietis, kuru viņa atcerējās no bērnības, bija diezgan slikts, šis te bija vēl sliktāks. Lai arī kas viņš bija un lai arī kas viņš kādreiz bija Gabrielai, viņš vairs nebija Gabrielas tēvs. No šā amata viņš bija aizgājis pirms četrpadsmit gadiem un atteicies no tā pilnībā. Tagad tas bija pavisam skaidrs. Tas tēvs, kuru Gabriela pazina, lai arī kāds, bija nomiris tajā dienā, kad viņas pameta.

Gabija vēl mirkli atskatīdamās stāvēja durvīs, gribēdama viņu atcerēties, bet tad pagriezās un devās projām, neteikusi ne vārda. Vairs nekas nebija sakāms. Viss bija beidzies.

Tiklīdz sekretāre no jauna aizvēra durvis, Džons Harisons, izskatīdamies nelaimīgs, apgāja apkārt rakstāmgaldam. Viņš it kā bija ielūkojies pa logu pagātnē, atcerēdamies visas nepatikšanas. Gabriela bija skaista meitene, bet viņš neko pret meitu nejuta. Tās durvis viņš bija aizvēris pirms daudziem gadiem, un tās vairs nevarēja atvērt. Viņš to vienmēr bija zinājis. Cenšoties nedomāt par savu meitu un skatienu viņas acīs, kas dedzinot ieurbās kā karstas ogles, Harisons atvēra dzērienu skapīti, sajauca sev stipru mar-tīni un dzerot nekustīgu skatienu lūkojās pa logu.

25. nodaļa

Izgājusi no tēva kabineta, Gabriela taisnā ceļā devās uz biļešu kasi Piektajā avēnijā un nopirka biļeti uz Sanfrancisko. To darot, viņa joprojām domāja par tikšanos ar tēvu. Nekas nebija noticis tā, kā viņa bija gaidījusi. Savā ziņā Gabriela jutās skumja, bet ari atvieglota. Tagad viņa saprata, ka tas, kas noticis, nebija noticis viņas dēļ, jo patiesībā nevis viņa bija tik briesmīga, bet viņi paši bija nepilnīgi. Cēlonis bija nevis viņā, bet vecāku trūkumos. Gabriela to tikai tagad sāka saprast.

Izrādījās, ka tēvs ir pavisam tukšs cilvēks, auksts, bailīgs, nespējīgs tikt galā ar realitāti vai godīgām jūtām. Gabriela joprojām brīnījās, ka visā tikšanās laikā viņa kabinetā tēvs ne reizes nebija viņai pieskāries. Viņš laikam būtu izvairījies, ja viņa to mēģinātu darīt. Tēvs negribēja viņas klātbūtni savā dzīvē un gadiem ilgi nebija gribējis. Viņa apziņā Gabriela vēl aizvien pārāk cieši saistījās ar viņas māti. Tagad Gabriela vismaz bija kaut ko par tēvu sapratusi. Izrādījās, ka viņš tolaik neko nebija viņai atņēmis, viņam gluži vienkārši nebija, ko dot savai meitai, un varbūt nebija arī nekā, ko dot viņas mātei. Vienā ziņā tēvam gan bija taisnība. Nu jau bija par vēlu. Lai ari kā Gabriela bija pēc viņa ilgojusies visus šos gadus, sapņojusi par viņu un iestāstījusi sev, ka tēvs būtu blakus, ja vien zinātu, kur viņa atrodas, tagad viņa saprata, ka viņš visu laiku zināja, kur meita atrodas, bet viņam tas rūpēja tik maz, ka viņš pat nepūlējās viņu apciemot. Tēvs viņu nemīlēja un negribēja, no šīs patiesības vairs nevarēja paslēpties. Tā bija sāpīga patiesība, bet savā ziņā Gabriela jutās atbrīvota. Bija gandrīz tāda sajūta, it kā tēvs būtu nomiris pirms četrpadsmit gadiem un beidzot Gabriela varēja viņu apglabāt. Visus šos gadus viņš bija tikai bez vēsts pazudis, bet tagad viņai bija pīšļi, ko apglabāt. Gabriela joprojām redzēja tēva skatienu, viņai aizejot.

Atgriezusies pansijā, viņa atklāja, ka no slimnīcas zvanījis Pīters. Piezvanījusi viņa pastāstīja par tikšanos.

- Vai tagad tu jūties labāk? - viņš bažīgi vaicāja.

- Savā ziņā, - Gabriela godīgi atbildēja. Viņai joprojām sāpēja, ka pašas tēvs pat nebija gribējis viņu apskaut vai noskūpstīt. Bet tāds jau viņš vienmēr bijis. Gabriela tagad atcerējās, ka arī tolaik tēvs nebija viņai pieskāries. Tikšanās ar viņu bija modinājusi daudzas atmiņas, no kurām neviena nebija patīkama. Vienīgā reize, kad Gabriela atcerējās tēva maigumu vai kaut ko tamlīdzīgu, bija naktī pirms viņa aiziešanas. Droši vien, zinot savus turpmākos plānus, viņš jutās vainīgs. - Tev bija taisnība vienā jautājumā, - viņa sacīja Pīteram. - Es domāju, ka dažas atbildes ir manī pašā. Tikai to nezināju.

Pīters jutās atvieglots, to dzirdot. Viņu uztrauca Gab-rielas uzsāktais ceļojums pagātnē. Viņam bija aizdomas, ka tas viņai būs ļoti sāpīgs un nebeigsies ar gribēto atgriešanos mājās.

- Ko tu tagad domā darīt? - Pīters vaicāja. Viņš tikko bija aicināts pie pacienta un zināja, ka nevar daudz ilgāk vairs runāt.

- Rit lidoju uz Sanfrancisko. - Diez kāpēc Pīters jutās tā, it kā viņam vajadzētu braukt līdzi. Taču viņš zināja, ka

Gabriela to nepieļaus. Viņa bija apņēmusi cīnīties ar saviem pūķiem viena pati, lai arī cik bīstami un sāpīgi tie būtu. Pī-ters viņu par to apbrīnoja.

- Vai tu tiksi galā viena pati?

- Šķiet, ka jā, - vaļsirdīgi atteica Gabriela. Viņai vēl aizvien bija bail domāt par tikšanos ar māti. Taču viņa zināja, ka jātiekas. īstās atbildes zināja vienīgi māte. It īpaši atbildi uz galveno jautājumu: “Kāpēc jūs mani nemīlējāt?” Gabriela jutās kā bērns pasakā, kurš meklē atbildes mežā zem sēnēm. Kā Alise no “Brīnumzemes” vai Dorotija “Burvī no Oza zemes”, un viņa tā arī pateica Pīteram.

- Ja tu pagaidītu dažas dienas, es lidotu tev līdzi. Man šīsnedēļas beigās iedotas dažas brīvas dienas, tad tev būtu vieglāk.

- Man tas jāizdara pašai, - viņa paskaidroja un apsolīja piezvanīt no Sanfrancisko.

- Saudzē sevi, Gabija. - Un negaidīti viņš piebilda: - Man tevis pietrūkst.

- Man tevis arī, - viņa atbildēja. Tā bija priekšspēle kaut kam labam, kas tuvojās, bet ne tagad, kamēr viņa pilnībā nebija tikusi galā ar savu pagātni. Gabriela zināja, ka bez šīm atbildēm viņai nebūs ko piedāvāt Pīteram un viņš nekad nenonāks līdz viņas sirdij. Bērnības sāpes un apziņa, ka viņa bijusi nemīlēta, vienmēr stāvēs starp viņiem abiem. Viņa nekad Pīteram neticēs un vienmēr domās, ka beigu beigās Pīters viņu pametīs, tāpat kā bija pametuši visi citi. Un bailes, gaidot nenovēršamo, viņus iznīcinās vai vismaz iznīcinās viņu pašu.

- Piezvani man, kad nokļūsi galā, - Pīters noraizējies bažīgi sacīja, bet tad viņam bija jāiet pie saviem pacientiem.

Kāpjot augšā uz savu istabu, lai sakravātu ceļasomu, Gabriela bija ļoti domīga, un, tāpat kā iepriekšējā vakarā, istaba viņu nomāca. Telpu piepildīja Stīvs, slikti sapņi un ļau-

ni murgi. Viņa visu nakti nespēja iemigt, domājot par ceļojumu uz Sanfrancisko, bet, tā kā bija par tālu iet lejā četrus kāpņu posmus, lai piezvanītu Pīteram, viņa palika guļam un gaidīja rītu.

Gabrielai aizejot, mājā visi vēl gulēja, un viņa atstāja zīmīti Boslickas kundzei, lai tā zinātu, kur viņa palikusi. “Aizbraucu uz Sanfrancisko tikties ar māti.” Viņa nodomāja, ka šiem vārdiem būtu pavisam cits skanējums, ja māte būtu bijusi citāda.

Lidojums uz Sanfrancisko aizritēja bez starpgadījumiem, un Gabriela iekāpa autobusā, kas veda uz pilsētu, līdzi ņemot tikai somu ar vienai dienai nepieciešamo. Lai gan bija augusts, viņa bija pārsteigta, ka ir tik auksts. Pūta dzeldīgs vējš, diena bija miglaina un pavēsa, bet viņa dzirdēja runājam, ka tas esot raksturīgi Sanfrancisko vasarai.

Iegājusi mazliet ieēst, Gabriela uzgrieza iedoto telefona numuru un acumirklī saprata, cik muļķīgi rīkojusies, nepiezvanot jau iepriekš. Ko tad, ja māte aizbraukusi atvaļinājumā? Taču signāls liecināja, ka telefons ir atvienots. Gabriela nezināja, kā rīkoties. Iesēdusies taksometrā, viņa aizbrauca uz norādīto numu-ru, bet, piezvanot pie durvīm, saņēma atbildi, ka ar tādu vārdu tur neviens nedzīvojot. Tobrīd Gabriela jau bija tuvu asarām, taču taksometra šoferis ieteica apstāties pie telefona automāta un piezvanīt informācijas birojam. Gabriela zināja vienīgi to, ka vīrieti, ar kurn māte toreiz, pirms daudziem gadiem, apprecējās, sauca Frenks Voterfords. Viņa neskaidri atcerējās, ka Frenks bija glīts vīrietis, kurš nekad ar viņu nerunāja. Taču nebija šaubu, ka šoreiz viņš runās, un viņa paklausīja šofera ieteikumam, kas izrādījās lietderīgs. Frenks Voterfords dzīvoja Divdesmit astotajā avēnijā, rajonā, ko, pēc šofera vārdiem, sauca par Sīklifu.

Viņa uzgrieza informācijas biroja doto telefona numuru. Atbildēja kāda sieviete, bet tā nebija mātes balss. Gab-riela prasīja pēc Voterforda kundzes, un sieviete viņai paskaidroja, ka abi esot izgājuši, bet atgriezīšoties puspiecos. Gabrielai tādējādi palika tikai viena stunda, ko gaidīt, un viņa mocījās šaubās, nespēdama izšķirties, vai vispirms piezvanīt vai iet tāpat, un nolēma nezvanīt. Precīzi četros un trīsdesmit minūtēs viņi piebrauca pie nama parādes durvīm, kuru priekšā stāvēja sudrabots bentlijs.

Turot ceļasomu vienā rokā, Gabriela ar otru nospieda zvana pogu. Tā bija tā pati nobružātā ceļasoma, kas Gabrielai bija iedota, kad viņa gāja prom no klostera. Lai gan viņas garderobe pēdējā gada laikā bija uzlabojusies, to nevarēja sacīt par viņas bagāžu. Šis bija Gabrielas pirmais ceļojums.

- Jā? - Durvis atvēra sieviete dzeltenā kašmira svīterī. Viņai ap kaklu bija pērļu virtene, blondajiem matiem bija “palīdzēts” saglabāt dabisko toni, un viņa izskatījās apmēram piecdesmit piecus gadus veca. Viņa laipni uzlūkoja Gabrielu. - Ko jūs vēlaties? - Gabriela ar vēja sajauktajiem matiem, lielajām, zilajām acīm un nobružāto ceļasomu izskatījās kā aizbēgusi no mājām, turklāt viņa šķita jaunāka par saviem gadiem. Sievietei, kura bija atvērusi durvis, nebija ne jausmas, kas viņa tāda ir, un, pieklājīgi apvaicājusies pēc Voterforda kundzes, Gabriela apjuka, jo sieviete atbildēja, ka viņa tā esot. Acīmredzot viņa tomēr bija nonākusi nepareizās mājās un šeit dzīvoja cits Voterfordu pāris. - Man žēl, - sieviete laipni noteica, kad Gabriela pastāstīja, ka meklējot savu māti, bet tobrīd sievietei aiz muguras nostājās spēcīgs, gara auguma vīrietis ar iesirmiem matiem. Tas bija tas pats Frenks Voterfords, ko Gabriela atcerējās, tikai trīspadsmit gadus vecāks par to, kuru viņa pēdējo reizi bija redzējusi.

- Vai kas noticis? - viņš norūpējies vaicāja un tobrīd ieraudzīja durvīs meiteni ar ceļasomu. Viņa izskatījās apjukusi, bet nekaitīga.

- Šī jaunā dāma meklē savu māti, - laipni paskaidroja viņa sieva, - bet viņa atnākusi uz nepareizu adresi. Es mēģināju palīdzēt viņai izdomāt, ko tagad darīt.

- Gabriela? - vīrietis vaicāja, apjukumā saraukdams pieri. Voterfords bija dzirdējis viņas vārdu un joprojām to atcerējās, lai gan gandrīz nebija viņu redzējis, turklāt Gabriela izskatījās pavisam citāda. Viņa tagad bija pieaugusi.

- Jā. - Gabriela pamāja. - Voterforda kungs? - Vairāk nekā mazliet pārsteigts, viņu šeit ieraugot, Frenks Voterfords pasmaidīja. - Es meklēju savu māti. - Abi Voterfordi saskatījās, tagad visu saprazdami. - Šķiet, ka viņa šeit nedzīvo.

- Nē, nedzīvo, - Frenks Voterfords uzmanīgi sacīja. - Varbūt tu uz brīdi ienāktu? - Viņš izskatījās daudz priecīgāks, Gabrielu redzot, nekā tēvs un šķita daudz laipnāks. Uzaicinājuši nolikt somu, viņi ieveda Gabrielu dzīvojamā istabā. Frenks piedāvāja viņai ko iedzert, un, kad Gabriela atteica, ka būšot pateicīga par glāzi ūdens, sieviete ar blondajiem matiem aizgāja tam pakaļ.

- Vai jūs ar manu māti esat šķīrušies? - Gabriela mazliet nervozi vaicāja, un Frenks brīdi vilcinājās, taču nebija iespējams noslēpt no viņas patiesību un nekāda iemesla to darīt.

- Nē, Gabriela, mēs neesam šķīrušies. Tava māte nomira pirms četriem gadiem. Man ļoti žēl.

Uz mirkli Gabriela palika bez valodas. Māte bija aizgājusi, paņemot sev līdzi visus savus noslēpumus. Gabriela acumirklī saprata, ka tagad viņa nekad vairs nebūs brīva.

- Es biju pārliecināts, ka tēvs tev pateiks. - Frenks Voterfords runāja ar mīkstu dienvidnieka akcentu, kuru viņa tagad atcerējās. Māte, kā viņa atcerējās, bija sacījusi, ka viņš ir no Teksasas. - Es nosūtīju nekrologa kopiju, lai viņš zinātu, un pieņēmu, ka viņš tev pateiks. - Situācija Frenku mulsināja, līdz Gabriela visu paskaidroja.

- Savu tēvu es pirmo reizi pēc četrpadsmit gadiem ieraudzīju vakar. Viņš man neko neteica. Bet es viņam nestāstīju, ka grasos doties uz šejieni.

- Vai tad tu nedzīvoji ar viņu kopā? - Frenks Voterfords izskatījās apjucis. - Elīze man teica, ka esot atdevusi tavam tēvam visas tiesības uz tevi, lai varētu ar mani apprecēties, bet viņš nav ļāvis viņai ar tevi tikties. Viņa pat tavas fotogrāfijas nekur nelika, jo tas, kā viņa sacīja, esot pārāk sāpīgi-

Interesanti cilvēki bija šie viņas vecāki. Tas, ko vecāki Gabrielai bija nodarījuši, nebija nejaušība, tas bija prasījis stipru piepūli.

Gabriela nopūtās, viņam atbildot, pārsteigta par meliem, ko vecāki bija stāstījuši saviem laulātajiem draugiem, lai tikai tiktu vaļā no viņas.

- Man nav nevienas fotogrāfijas, Voterforda kungs, es nekad neesmu fotografēta. Un māte atstāja mani Ņujorkas Svētā Mateja klosterī, kad devās uz Rēno. Viņa tā ari neatgriezās. Es nekad nesaņēmu no viņas nevienu ziņu, viņa sūtīja tikai katru mēnesi čekus par manu uzturēšanos klosteri, bet tie pārstāja pienākt, kad man palika astoņpadsmit. Tas bija viss.

- Pēc gada viņa nomira, - Frenks Voterfords paskaidroja, beidzot salikdams kopā visus stāsta fragmentus. - Man viņa vienmēr stāstīja, ka ziedojot naudu labdarībai, ka turienes mūķenes reiz izdarījušas viņai pakalpojumu. Man nebija ne jausmas, ka tu tur dzīvo. - Piepeši Frenks jutās tā, it kā viņa pienākums būtu atvainoties, it kā viņš būtu nodevības līdzdalībnieks, bet Gabriela zināja, ka viņš tāds nav. Vainīga bija tikai viņas māte, un šāda rīcība tik ļoti izskatījās pēc viņas.

- Kā viņa nomira?

- No krūts vēža, - Frenks sacīja, lūkodamies Gabrielā. Viņas acīs bija tik skumjš skatiens, ka Frenkam gribējās viņu apskaut. - Viņa nebija ļoti laimīga sieviete, - viņš diplomātiski sacīja, negribēdams aizvainot Elīzes meitu vai sagraut viņas ilūzijas par māti. - Varbūt viņa pēc tevis ilgojās. Es domāju, ka ilgojās.

- Tāpēc es šurp atbraucu, - klusu paskaidroja Gabriela, noliekot savu glāzi. - Es gribēju viņai uzdot dažus jautājumus.

- Varbūt es tev varu palīdzēt, - Frenks piedāvājās, un viņa sieva līdzjūtīgi ar interesi klausījās.

- Diezin vai. Es gribēju pavaicāt, kāpēc viņa mani pameta un kāpēc... - Gabriela cīnījās ar asarām šo cilvēku priekšā, kuri viņai bija sveši ļaudis, un tāpēc viņa jutās neērti, bet abi bija tik laipni, un šis bija smags brīdis. - Es gribēju pavaicāt, kāpēc viņa daudz ko izdarīja, pirms mani pameta.

Frenks bez grūtībām redzēja, ka Gabrielas jautājumi ir sāpīgi, un viņam radās aizdomas, ka šeit slēpjas daudz vairāk, nekā viņš bija spējis iedomāties, tāpēc viņš nolēma būt atklāts pret Gabrielu. Nu jau bija par vēlu rīkoties citādi. Viņš juta, ka Gabriela ir pelnījusi vismaz atklātību. Vairāk viņam nebija, ko dot.

- Gabriela, es gribu tev atlīdzināt savu parādu. Varbūt tev tas nepatiks, bet iespējams, ka atklātība tev palīdzēs. Es biju precējies ar tavu māti ļaunākos deviņus gadus savā mūžā. Kad viņa saslima, mēs runājām par šķiršanos, bet, ņemot vērā apstākļus, man tas nelikās pareizi. Es domāju, ka nedrīkstu viņu tādā brīdī pamest, un nepametu. Bet viņa bija auksta, untumaina, nikna, ļauna un atriebīga sieviete, un es šaubos, vai viņā bija kaut kripatiņa labā. Nezinu, kāda māte viņa tev bijusi, bet uzdrīkstos sacīt, ka pret tevi viņa nebija labāka kā pret mani, un varbūt pats labākais, ko viņa tavā labā izdarīja, notika tad, kad viņa tevi pameta Svētā Mateja klosterī. Viņa bija nīstama sieviete. - Frenks to sacīja ļoti neizteiksmīgi, un viņa sieva, Frenkam runājot, papliķēja viņam pa plaukstu. - Man žēl, ka Elīze tevi pameta, - viņš turpināja, - bet es nespēju iedomāties, ka tu kādreiz kopā ar viņu varētu būt laimīga, paija tuvumā būtu es. Kad Ņujorkā tikos ar tavu māti, viņa man aizliedza ar tevi runāt, un es nespēju saprast, kāpēc. Tu biji pats jaukākais radījums, kādu savā mūžā biju redzējis, un man ļoti patīk bērni. Man pašam ir pieci bērni Teksasā, bet, kad apprecējos ar tavu māti, viņi pat nebrauca uz šejieni ciemos. Tava māte viņus ienīda, un bērni ienīda viņu - līdz pat brīdim, kad Elīze nomira, un es pat nezinu, vai spēju viņiem to pārmest. Ap to laiku, kad viņa mira, ari es viņu ne pārāk mīlēju. Šai sievietei nebija īpaši daudz patīkamu īpašību. Viņas nekrologs bija īsākais, kādu esmu redzējis, jo neviens nespēja iedomāties, ko labu varētu par viņu pateikt. - Tobrīd, atskatoūes pagāūiē, viņš atcerējās vēl kaut ko, ko bija aizmirsis. - Zini, toreiz Ņujorkā viņa man mēģināja iestāstīt, ka tu esot izpostījusi viņas laulību ar tavu tēvu. Es tobrīd neaptvēru, bet man ir tāda sajūta, ka viņa bija greizsirdīga uz tevi un tāpēc atdeva tēvam tiesības uz tevi. Viņa negribēja, lai tu būtu tuvumā, mīlulīt. Bet man ne uz mirkli neienāca prātā, ka viņa tevi pametusi. Ja es to zinātu, es nebūtu ar viņu precējies. Jebkura sieviete, kas var izdarīt kaut ko tādu... labi, tas kaut ko par viņu liecina... Tomēr, zinot, kāda Elīze bija, tagad es ticu, ka viņa to spēja. Apbrīnojami, ka visu šo gadu laikā es par to neko neuzzināju. Nospriedis, ka viņai ir pārāk sāpīgi par tevi runāt, nekad ar viņu par tevi nerunāju.

Tas patiesi bija apbrīnojams stāsts. Viņi abi, gan māte, gan tēvs, bija aizmirsuši savu bērnu, aprakuši viņu kopā ar savu pagātni. Vecāki bija pametuši viņu pilnībā.

Tad Gabriela pastāstīja Voterfordiem, kā viss bija noticis patiesībā, ko māte viņai darījusi un kā tēvs ļāvis tam notikt, par sišanu, slimnīcām, zilumiem, naidu, pārmetumiem. Viņas stāsts bija garš un ilgi stāstāms, bet, kad tas bija galā, raudāja visi trīs, un Frenks Voterfords bija saņēmis Gabrielas plaukstu, bet sieva Džeina bija aplikusi roku viņai ap pleciem. Abi bija jaukākie cilvēki pasaulē, un Gab-riela skaidri zināja, ka viņas māte nemūžam nebija pelnījusi tādu vīru kā Frenks. Viņai gluži vienkārši bija laimējies, bet Frenks bija dārgi samaksājis par prieku atrasties viņas sabiedrībā. Runājot par Elīzi, viņš joprojām izskatījās sadrūmis, bet tāpat arī Gabija.

- Es gribēju viņai pavaicāt, - ar asarām acīs sacīja Gabija, - kāpēc viņa mani nemīlēja. - Viņai tā šķita atslēga itin visam. Galīgā atbilde. Tagad viņa to nekad neuzzinās. Kas viņā bija tāds, ko vecāki nespēja mīlēt? Viņā vai viņos? Gabriela it kā bija gaidījusi, ka māte atvainosies, lūgs viņai piedošanu, sacīs, ka mīlējusi viņu, bet nav zinājusi, kā to parādīt. Jebkas būtu bijis labāks par svelošo naidu, ko Gabriela bija skatījusi mātes acīs un jutusi viņas rokās tajos desmit gados, ko Gabriela bija pārcietusi, pirms māte viņu pameta. Taču tagad nebija, kam to paprasīt.

- Uz šo jautājumu ir pavisam vienkārša atbilde, Gabija, -sacīja Frenks, slaukot acis. - Viņa nespēja nevienu mīlēt. Viņai nebija nekā, ko dot. Atvaino, ka runāju sliktu par mirušo, bet viņa bija samaitāta līdz pašai savai būtībai un ļauna kā čūska. Ar viņu kaut kas nebija kārtībā. Neviena cilvēciska būtne nevar būt tik pilna ar naidu. Es vienmēr domāju, ka tā ir mana vaina. Pirmos piecus mūsu laulības gadus domāju, ka vainīgs esmu es pats, ka esmu kaut kādā veidā licis viņai vilties, nebiju pietiekami labs vai neattaisnoju viņas cerības. Ar laiku sapratu, ka tam nav nekāda sakara ar mani. Vaina bija viņā. Man pēc tam kļuva daudz vieglāk. Man gluži vienkārši bija viņas žēl, bet ar viņu tik un tā nebija viegli dzīvot kopā.

Tas, ko viņa tev nodarījusi, ir nepiedodami, un rētas tevī saglabāsies visu mūžu. Tev jāizlemj, vai tava sirds spējīga Elīzei piedot vai arī tu gribi uzgriezt viņai muguru, tāpat kā viņa uzgriezusi tev, un viņu aizmirst. Taču, lai ko tu izlemtu, tev jāzina, ka tam nav nekāda sakara ar tevi. Visas citas cilvēciskas būtnes šajā pasaulē būtu tevi mīlējušas, tikai ne šīs divas, ar kurām tevi saista asinsradniecība. Tev itin vienkārši nav veicies. Tev gadījās draņķīgi vecāki. Varbūt šāda atbilde ir tev par vieglu, bet es domāju, ka tā tas bija. Tava māte bija briesmīgs cilvēks. Viņai pietrūka un vienmēr pietrūks kaut kā ļoti svarīga. Ja viņa šodien te būtu, arī viņa nespētu atbildēt uz tavu jautājumu. Kopš pirmās dienas, kad Elīzi satiku, viņas sirdī nemājoja ne drusciņas mīlestības. Elīze bija ļoti skaista, un sākumā ar viņu visai bieži bija interesanti, bet ne uz ilgu laiku. Tiklīdz mēs apprecējāmies, viņas zemiskums ļoti ātri sāka spraukties laukā pa visām porām. Un tā tas turpinājās līdz viņas nāves stundiņai. Tam nav nekāda sakara ar tevi, Gabija. Tu piedzimi nepareizā vietā, nepareizā laikā un debesīs stāvēji nepareizā rindā brīdī, kad dalīja vecākus.

Tad tā tas bija, prātoja Gabriela. Tik vienkārši? Taču, klausoties Voterfordos, viņa saprata, ka tā ir patiesība, tam nebija nekāda sakara ar viņu. Gabriela bija dabūjusi atbildi. Viņas vecāku laulība bija liktenīga nejaušība, dabas kļūda, divu planētu sadursme, planētu, kurām nekad nebija paredzēts pastāvēt viena otrai blakus, un viņa bija iekļuvusi sprādziena vilnī. Uz jautājumu, kāpēc māte viņu nemīlēja, nemaz nevarēja atbildēt. Elīze Harisone-Voterforda nekad nevienu nebija mīlējusi. Viņai nebija mīlestības, ko dāvāt citiem, pat ne savai meitai. Klausoties Gabiju pārņēma savāds miers. Viņa zināja, ka beidzot nonākusi ceļa galā un tagad varēja doties mājās. Šis ceļojums bija ildzis divdesmit trīs gadus. Citiem cilvēkiem tas bija vēl garāks. Taču viņa bija izrādījusies tik drosmīga, lai skatītos patiesībai acīs. Viņa bija gribējusi saņemt atbildes. Viņa bija saņēmusi drosmi iziet cauri pārbaudījumiem, lai nonāktu līdz ceļa galam. Beigu beigās izrādījās, ka visiem bijusi taisnība. Viņa bija stipra. Arī Gabriela pati to tagad zināja. Ar to viņu vairs nevarēja sāpināt. Viņa bija pārdzīvojusi viņus visus.

Voterfordi uzaicināja Gabrielu palikt uz vakariņām, un Gabriela labprāt palika. Doma, ka Frenks trīspadsmit gadu bijis viņas patēvs, bet viņa Frenku nemaz nav pazinusi, nezin kāpēc aizkustināja. Tāpat Džeina bija jauka sieviete. Arī viņa bija atraitne, abi bija precējušies jau trīs gadus un neapšaubāmi mīlēja viens otru. Džeina stāstīja, ka Frenks esot bijis beigts cilvēks, kad viņa to atradusi, un Elīzes dēļ bija sācis nīst sievietes, bet viņa tikusi ar visu galā. Savukārt Frenkam bija jāsmejas par viņas stāsta interpretāciju.

- Gabija, netici ne vārdam, ko viņa saka! Džeina bija vientuļa atraitne, un es viņu izglābu, paņemdams tieši no deguna priekšas kādam bagātam, vecam muļķim no Palm-bīčas. Es viņu apprecēju, pirms vecais attapās, kas noticis. -To sakot, Frenks smaidīja.

Abi aicināja Gabrielu tonakt palikt pie viņiem, taču Gab-riela negribēja lieki izmantot jaukā pāra laipnību. Viņa teica, ka sameklēšot numuru lidostas viesnīcā un no rīta atgriezīšoties Ņujorkā, tomēr Voterfordi viņu nelaida projām. Frenks sacīja, ka esot parādā viņai vismaz to, ja jau visus šos gadus nav bijis viņas tuvumā, un Gabrielai savukārt bija jādomā, cik pavisam citāda būtu bijusi viņas dzīve, ja Frenks būtu tajā bijis. Taču māte viņai šo prieku tik un tā sabojātu, un Gabriela nosprieda, ka Frenkam droši vien taisnība. Labākais, ko māte varēja viņas labā izdarīt, bija viņu pamest. Tas beigu beigās bija izglābis Gabrielas dzīvību, jo mūžam viņa sitienus nespētu izturēt.

Voterfordi atvēlēja Gabrielai skaistu viesu istabu ar skatu uz līci un Zelta Vārtu tiltu, bet no rīta istabene pasniedza viņai gultā brokastis. Gabija jutās kā princese. Viņa nolēma pirms došanās uz lidostu piezvanīt Pīteram, kuram šodien pārmaiņas pēc bija brīvdiena, un viņš bija sajūsmināts, dzirdot Gabrielas balsi.

Viņa pastāstīja Pīteram par Voterfordiem, un viņš priecājās, ka Gabrielai tik labi klājies, kā arī par to, ka viņa nebija sastapusi māti. Tāpat kā Frenks Voterfords, Pīters bija pārliecināts, ka nekas nebūtu mainījies un māte būtu atradusi kādu veidu, kā Gabrielu sāpināt. Viņš nebrīnījās par Fren-ka stāstīto un jutās atvieglots, ka viņas meklējumi beigušies. Izklausījās, ka Gabriela ir ļoti mierīga. Viņa sacīja, ka vakarā būšot mājās, bet Pīteram, viņā klausoties, ienāca prātā labāka doma. Viņam bija iedotas četras brīvas dienas pēc kārtas, un viņam patika Sanfrancisko.

- Kāpēc tu nevarētu palikt Sanfrancisko? - viņš ierosināja. - Mēs tur satiksimies. - Gabriela ilgi vilcinājās neziņā, ko viņam atbildēt. Abiem tas bija tikai pats sākums. Tomēr viņa jutās pametusi aiz muguras visus rēgus. Vismaz noslēgusi ar viņiem mieru. Ar Džo, Stīvu, pat ar vecākiem. Gabriela tagad labāk saprata, kas ar viņu bija noticis. Savā ziņā Frenkam bija taisnība. Viņai nebija laimējies, kad tika izsniegti vecāki. Šī atziņa nāca kā zibens spēriens. Visus šos gadus Gabriela bija ticējusi, ka visā vainīga bijusi viņa. Sišanā, cietsirdībā, pamešanā, pat tajā, ka vecāki viņu nemīlēja. Viņa labprāt vainoja sevi par visu. Šobrīd Gabriela saprata, ka pat tas, kas notika ar Džo, nebija tikai viņas vainas dēļ. Galu galā viņš pats bija pieņēmis lēmumu. - Kā tu domā? - Pīters vēlreiz apvaicājās par savu ierašanos, un Gab-rielas sejā, raugoties pa Voterfordu viesu istabas logu, pamazām atplauka smaids.

- Man tas patiktu, - viņa sacīja, gribēdama sev atļaut šo prieku, tagad spējīga viņu ielaist savā dvēselē. Gabriela nezināja, kas ar abiem notiks, bet, ja tas būs kas labs un viņiem piemērots, viņa pieļāva domu, ka ir to pelnījusi. Gabriela vairs nejutās tā, it kā būtu mūžam nolādēta, it kā viņas daļa būtu saņemt sodu. Tādēļ jau viņa bija šurp atbraukusi, lai noceltu no pleciem nastas, ar kurām vecāki viņu bija nosodījuši, un beidzot viņa to bija paveikusi. Viņas mūža ieslodzījums bija beidzies.

- Es izlidošu šajā pēcpusdienā. Mēs varam kaut kur tikties. Es sameklēšu viesnīcu, - Pīters aizrautīgi sacīja, bet, kad Gabriela pastāstīja Voterfordiem, ka Pīters lido uz Sanfrancisko, bet viņa pārceļas uz viesnīcu, abi uzstāja, lai Gabriela paliek pie viņiem. Viņi bija laipnākie un viesmīlīgākie cilvēki pasaulē, un šķita, ka uzaicinājums nāk no tīras sirds.

- Es gribu redzēt savu jauno znotu, kamēr tu neesi vēl kļūdījusies, - Frenks ķircināja Gabiju. Viņa bija izstāstījusi, kā abi tikušies un kas bija noticis ar Stīvu Porteru - vai kā viņu sauca. Voterfordi šausminājās, klausoties viņas stāstā, bet dega nepacietībā sastapt Pīteru.

Kad Gabriela taksometrā bija devusies uz lidostu, Frenks sacīja sievai, cik ļoti viņam žēl Gabrielas, kāda elle droši vien bērnībā bijusi viņas dzīve. Viņš vainoja sevi, ka nebija to pamanījis, ka nebija ievērojis, kāda briesmone ir Elīze. Viņš priecājās, ka vismaz tagad var kaut ko darīt Gabijas labā, lai to kaut nedaudz kompensētu. Viņš bija ievērojis, ka Gabrielai uz pleciem ir laba galva. Pēc Frenka domām, tas bija liels sasniegums, ka viņa izgājusi cauri visam, kas bijis jāpārdzīvo.

- Viņa ir jauka meitene, - viņš sacīja Džeinai, un sieva piekrita, un tajā brīdī, kad viņi izgāja dārzā, lai palūkotos uz iemīļoto ainavu, Pītera lidmašīna jau bija klāt.

26. nodaļa

Grabriela vēroja, kā viņa lidmašīna viegli pieskaras skrejceļam. Viņa bija sajūsmināta par gaidāmo tikšanos, tomēr mazliet nervozēja. Slimnīcā abi daudz bija runājušies, bet kopš tā laika Gabricla nebija Pīteru redzējusi, nedz arī bijusi ar viņu kopā reālā pasaulē. Bija grūti noticēt, ka viņa tikai pirms trim dienām iznākusi no slimnīcas. Tik daudz kas bija noticis, no tik daudziem rēgiem viņa bija radusi mieru. Gabriela ļoti priecājās par Pītera ierašanos. Viņi bija nolēmuši pavadīt pie Voterfordicm nedēļas nogali, bet pēc tam viņš atgrieztos slimnīcā un Gabriela - grāmatu veikalā.

Viņa stāvēja mazliet nomaļus, kad Pīters izkāpa no lidmašīnas. Viņš lūkojās taisni uz priekšu, bet viņa sejā atplauka plats smaids, kad, pēkšņi pagājusies uz priekšu, Gabriela viņu pārsteidza. Noraugoties Gabrielā, viņas zilajās acīs, spīdīgajos, gaišajos matos, Pīteru pārņēma neatvairāma vēlēšanās viņu noskūpstīt. Taču viņš to nedarīja, tikai aplika roku Gabrielai ap pleciem, un abi lēnā solī devās cauri lidostai. Gabriela nepiespiesti stāstīja par laiku, ko šeit pavadījusi, par jaunajiem atklājumiem, un viņas acis izskatījās priecīgākas, nekā Pīters tās jebkad bija redzējis. Tām joprojām piemita dziļums, kas viņam ļoti patika un kas sākumā viņu bija vilcis pie Gabrielas, bet viņa vairs neizskatījās ciešanu pārņemta. Klausoties Gab-rielā, Pīters piepeši apstājās un smaidot viņā tāpat vien nolūkojās, priecādamies, ka atkal ieraudzījis.

- Man tevis pietrūka. Traumatoloģiskā nodaļa bez tevis vairs nav tāda, kā bijusi. - Nekas vairs nebija tāds pats. Turklāt viņš bija līdz nāvei nobažījies par Gabrielu no paša pirmā mirkļa, kopš viņa ieradās Kalifornijā.

- Man tevis arī pietrūka, Pīter. - Viņa uzsmaidīja Pīte-ram ar acīm. Tās bija gudras, spēcīgas, drosmīgas acis - acis, kas vairs nebaidījās viņu redzēt. - Paldies, ka atbrauci.

- Paldies, ka ieradies traumatoloģiskajā nodaļā, par to, ka izdzīvoji, ka pārcieti visu nejēdzīgi riebīgo dzīvi, kas tevi turp noveda.

Pīters gadiem ilgi bija viņu gaidījis, viņš tikai to nezināja. Visos šajos gados nebija atradies neviens cilvēks, kas viņam būtu bijis patiesi nozīmīgs, neviens, kam būtu tik daudz drosmes, lai paliktu viņam blakus, bet nezin kāpēc Pīters zināja, ka Gabriela paliks. Viņa ne no kā nebaidījās, un, ja baidīsies, viņš būs līdzās, viņš palīdzēs tikt tam pāri. Tieši tāpat, kā to darīs Gabriela. Viņi abi bija cilvēki, kam pietika drosmes darīt to, kas jādara, sasniegt to, ko vēlējās, un dzīvot otram. Abi to bija iemācījušies grūtībās. Ceļš viņiem nebija viegls, it īpaši Gabijai. Viņa bija īstā varone lugā, viņa bija nogājusi līdz ellei un atpakaļ un izdzīvojusi, un tagad viņa smaidīja Pīteram pretī ar visu to drosmi, kuru bija meklējusi visu mūžu. Ēnas bija izklīdušas.

Saņēmis Gabrielas plaukstu, Pīters to cieši satvēra, un abi sāka lēnām soļot uz izejas pusi. Pīteram bija soma pār plecu, un Gabrielai bija viņas jauniegūtā brīvība. Viņiem nebija nekāda noteikta mērķa un nebija jāsteidzas, lai kaut kur nokļūtu. Viņiem bija laiks, viņus gaidīja visa dzīve, un nebija vairs rēgu, kas vajātu. Vienīgais, kas abiem bija vajadzīgs, bija viņi paši un laiks, lai izbaudītu viens otra klātbūtni. Gabrielai vairs nevajadzēja meklēt nekādas atbildes. Viņa tagad bija brīva.

Rokrokā izejot augusta saulē, Pīters nolūkojās lejup uz Gabrielu, un viņa uzsmaidīja Pīteram. Viss šķita viegli. Ceļš, lai to sasniegtu, bija mokošs un reizēm šķitis bezgalīgs. Bet šobrīd, noraugoties lejup no kalna virsotnes, tas vairs nelikās tik akmeņains kā agrāk. Tas bija izrādījies pietiekami grūts. Un pietiekami garš. Taču, lai kur viņa būtu, Gabriela zināja, ka ir pārnākusi mājās.

Daniela Stila

ILGAIS MĀJUPCEĻŠ

Redaktore Gaida Šiliņa Korektore Ligita Smilga

Operatores Ilona Babāne, Ilona Smimova, Iveta Paegle Maketētāji Antons Zabelovs, Helēna Daņilova Atbildīgā sekretāre Helēna Daņilova

Apgāds “Kontinents”,

LV-1050 Rīgā, Elijas ielā 17,

tālr. 7204130. iT-GĪ'L, Formāts 84x108/32. Ofsetiespiedums. Iespiesta un iesieta a/s “Paraugtipogrāfija”, LV-1050 Rīgā, Puškina ielā 12. Pasūt. №735

Content

Stīla Daniela Ilgais mājupceļš

1. nodaļa

2. nodaļa

3 nodaļa

4. nodaļa

5 nodaļa

6. nodaļa

7. nodaļa

8. nodaļa

9. nodaļa

10. nodaļa

11. nodaļa

12. nodaļa

13 nodaļa

14. nodaļa

15. nodaļa

16. nodaļa

17. nodala

18. nodaļa

19 nodaļa

20. nodaļa

21. nodaļa

22. nodaļa

23. nodaļa

24. nodaļa

25. nodaļa

26. nodaļa