Koptjajeva Antoņina

Ivans Ivanovičs

Antoņina Koptjajeva

Ivans Ivanovičs

Romāns

PIRMĀ DALA

Krastmala, tālē gaisdama, slējās par ūdens plašumu I \ kā blīvs, robains milzu kalns.

«Rau, kad tā īsti redzama! Šķiroties parādījās mums pilnā krāšņumā!» nodomāja Olga un pavēcināja ar cimdu, lai gan ostas pilsētas nami bija jau aizslēpušies aiz līča izliekuma.

Vēl mazliet — un iegrima kraujās, balto bangu

skautās zemes strēles; pamazām pazuda ari krāšņi zaļojošās taigas klātie pauguri. Šķita, ka zeme lēni slīgst dzeltenīgajos okeāna viļņos ...

Tagad Olga raudzījās uz priekšu, un spirgtais vējš* nesdams līdzi sāļus izgarojumus, stindzināja viņas vaigus. Dienas septiņas būs jābrauc ar šo milzīgo tvaikoni ...

«Kā noturēsieties pret jūras slimību?» viņa sev zobgalīgi jautāja. «Agrāk jums bija īstas sportistes rūdījums, bet kopš tā laika pagājuši vairāk nekā astoņi gadi. Varbūt tēvs un māsas, pavadot jūs šurp, ne velti apraudājās, it kā jūs dotos uz pasaules malu!»

Olgai patika ceļot. Jaunas vietas, jauni cilvēki viņu dīvaini satrauca, bet pašlaik iespaidu bagātība pārspēja visu, ko viņa bija cerējusi.

Tagad viņa atradās tur, kur ataust rīti... Ausma, kas nesa zemei sauli, šķita skrējām diennakts trešdaļu garā stafetē, un, to iedomājusies, viņa palūkojās savā rokas pulkstenītī. Pieci no rīta, bet rietumu robežām jau tuvojas vakars. Aiz šīm robežām atkal sācies karš. Maijā hitleriešu karaspēks, ieņēmis Dāniju, iegāja Holandē, bet dienvidu pusē cauri Luksemburgai iesoļoja Beļģijā. Tur norisinājās nedzirdētas gaisa kaujas... Puszemnie-ciskās Flandrijas spilgtkrāsainā dzīve, ko Olga pazina pēc slavenu mākslinieku gleznām, nesaistījās viņas iztēlē ar lidmašīnu riņķošanu, dūmiem un kauju dārdoņu. Viņas acu priekšā uzausa Verharna drūmā, industriālā Beļģija ...

— Karš! — Olga skaļi noteica, domīgi lūkodamās tālē.

Krasta izstieptā strēmele nu jau pavisam nogrimusi jūrā, un tā — atbrīvota — vēl augstāk veļ savus plašos viļņus. Ai, kaut ātrāk tiktu tai pāri!

Ap pusdienas laiku vējš pieņēmās. Uzkāpusi augšējā klājā, Olga ar pūlēm nokļuva no kāpnēm līdz kop-kajītei. Pie durvīm viņa sastapās ar inženieri Tavrovu. Olga bija sastapusies ar viņu jau tresta aģentūrā Pri-morskā, kā arī vēlāk, kāpjot uz tvaikoņa, un draudzīgā vienkāršībā pamāja ar galvu.

— Mēs vēl vienmēr neesam pienācīgi iepazinu-

sies, — inženieris teica un noņēma cepuri, atsegdams tumši blondos matus.

— Kāpēc? Mēs esam pavisam pienācīgi iepazinušies, — Olga iebilda un gribēja paiet garām, tomēr palēnināja soļus, bet kavēties uz sliekšņa, kad durvis brāzmaini lauzās vējš, nebija iespējams. — Aržanova... Olga Pavlovna, — viņa noteica un pastiepa roku.

Viņi apsēdās pie galda, kas atradās netālu no loga. Ārā šūpojās augsti viļņi. Olga no šejienes varēja novērot, kā tie paceļ un nolaiž tvaikoņa priekšgalu. Taču šis skats nesolīja nekā laba: Olga vēl vienmēr nebija pieradusi pie šūpošanas, tāpēc piecēlās un apsēdās ar muguru pret logu.

— Tā būs labāk, — viņa sacīja un, noģērbusi vieglo mēteli, nolika to uz blakus stāvošā krēsla.

— Cik daudz saules jūs esat atvedusi sev līdzi! — neviļus iesaucās Tavrovs, palūkojies uz viņas melnīgsnējām, līdz elkoņiem atsegtajām rokām.

— Tas nav iedegums, — atteica Olga, sakārtodama pulksteņa aproci. — Mans vectēvs bija melns kā krauķis, bet vecmāmiņa zilacaina un tik gaišiem matiem, ka pat vecumā nevarēja redzēt, vai viņa nosirmojusi. Viņi atstāja veselu cilti melnīgsnēju, melnmatainu, bet zilacainu ļaužu. Es viena esmu pārkāpusi šo iedzimtību, tikai ādas krāsa saglabājusies.

— Ar ko tad nodarbojas jūsu cilts ļaudis? — pa pusei jokodams, iejautājās Tavrovs.

— Katrs pēc savām dotībām. Ir muziķi, skolotāji, inženieri. Mans tēvs ir profesors ķīmiķis, pilnīgi iegrimis savā darbā. Lekcijās viņš ir nesalīdzināms: pat es, cilvēks, kam ķīmija vienaldzīga, būdama auditorijā, jūsmoju par viņu. Mājās viņš ir ļoti labs, izklaidīgs... pat aizkustinošs. Viņš ātri kļuva atraitnis, bet palika uzticīgs mūsu mātes piemiņai. — Atmiņu izraisītais maigais smaids pie šiem vārdiem izgaisa, un Olgas sejā iegula skumjas.

— Bet jūs? Ar ko jūs nodarbojaties? — klusu ievaicājās Tavrovs.

— Es? — Olga sadrūma, bet, ieraudzījusi Tavrova sejā patiesu interesi, sacīja: — Es pagaidām nenodar-

bojos ne ar ko. Tas ir, es ļoti vēlētos nodarboties, bet man viss vienmēr beidzas ar neveiksmi. — Olgu pārņēma īgnuma un neērtības sajūta: kas gan bija dzinis viņu uz tādu atklātību? Viņa iekoda lūpā, tomēr vajadzība izteikt līdz galam, attaisnoties, varbūt arī pajautāt padomu neļāva klusēt. — Esmu izmēģinājusies daudz ko, — viņa šaubīdamās ierunājās. — Mācījos mašīnbūvniecības institūtā un nepabeidzu... biju grāmatvežu kursos, tad, paklausot vīra padomam, iestājos medicīnas institūtā, taču drīz aizgāju: atbaidīja darbi anatomi-kumā. Pēdējos gados apmeklēju svešvalodu kursus, bet arī tos neizdevās pabeigt.

Olga apklusa. Viņas izklaidīgais skatiens tagad jau gluži vienaldzīgi vēroja, kā pie sienām šūpojas smagās portjeras, kas, sveroties atpakaļ, ieliecās pat starp durvju aplodām.

— Varbūt jūs tikai neesat sevi atradusi... neesat atradusi to, kas jums vajadzīgs, — saudzīgi noteica Tavrovs. — Tāpēc jums arī jāstaigā tādi «sāpju ceļi». Divi institūti! Bez tam vēl kursi — un viss velti...

— Velti, — Olga gandrīz bezcerīgi atkārtoja. — Man jau kļūst kauns, kad man jautā, ar ko es nodarbojos!

Šai mirklī glāzes un šķīvji pēkšņi sakustējās un, noslīdējuši līdz galda malai, tikko nenogāzās viņai uz ceļiem. Pieturēdama traukus ar rokām, Olga ātri pavērās pieskrējušajā oficiantā, tad Tavrovā.

— Vai tiešām sākas vētra? Iesim, Boris Andrejevič, palūkosimies, es ne reizes neesmu redzējusi jūrā vētru.

— Iznāk, ka jums tīk spēcīgas izjūtas! — viņš jokodamies piezīmēja.

— Nē, esmu bailule — un diezgan liela. Tomēr interesanti!

Klājā vējš tikko nenogāza abus no kājām. Kalniem līdzīgi viļņi bangoja, kūleņoja, brāzdami baltās galotnes dziļās ūdens bedrēs. Vējš, atraudams šļakatu šaltis, dzina tos uz priekšu, un viļņi, pieņemdamies milzu spēkā, traucās augšup, slīga atpakaļ un cēlās no jauna, lai joņotu atkal tālāk. Viss pārskatāmais jūras plašums, putās nosirmojis, trakoja, mezdams pret duļķaini pelēkajām debesīm sabangotus viļņu vālus.

— Re, kā trako! — Tavrovs noteica Olgai pie pašas auss. — Droši vien kaut kur gājis pāri taifūns un sabangojis jūru!...

— Kur... kurš ir devītais vilnis? — atbildēdama iesaucās Olga un, atbrīvojusi elkoni no Tavrova rokas, ieķērās borta margās.

— Tas, kura triecienam vislielākais spēks, — atbildēja Tavrovs, neapvainodamies, ka ceļabiedre tik spēji atrāvusies no viņa. — Droši vien šis! — viņš noteica, aizgriezdams seju no viļņa šļakatām, kas vēlās pār bortu. — Nē, šis! — viņš iesaucās, nopurinādams no apģērba ūdens lāses. — Iesim, citādi jūs izmirksiet.

— Nekas! Pašlaik ir silts. Rudenī droši vien baismīgāk: var pārvērsties par lāsteku. Tagad tikai sāku aptvert, kas ir zvejnieku darbs. Reiz Volgas lejtecē redzēju, kā zvejas kuģi devās projām ziemas zvejā atklātā jūrā. Bet kas tad tur par kuģiem — kuģīši! — Olga atmeta no sejas slapju matu cirtu un domīga enerģiski turpināja: — Bija karsta, saulaina rudens diena. Smilšu kāpas vizēja saulē. Viss ciemats bija sapulcējies krastā — izvadīt zvejniekus. Varēja just, ka ļaudis stipri norūpējušies. Tagad es saprotu... Lūk, viļņi! . .. Milzīgs, akls spēks, un cilvēkam pret to jācīnās.

— Jā, tas ir grūts darbs! — atteica Tavrovs. — Jūra mīl stiprus cilvēkus.

2.

Kā šķiet, bija jau rīts. No augšas pa kravas telpas pavērto lūku iespiedās šaura, pelēka gaismas strēle, pārslīdēja pāri lielajām kāpnēm, kuru malas grima krēslā, un izkliedējās pār rupji, toties pamatīgi sanaglotām divstāvu lāvām. Kuģi šūpoja kā iepriekš.

Olga paslējās no guļvietas, paraudzījās apkārt. Neviens vēl necēlās, arī viņai nebija kur steigties, un viņa atkal nolaida galvu uz spilvena. Gandrīz visi kravas telpas iemītnieki jau trešo diennakti gulēja izstiepušies rindā, tomēr Olga piespieda sevi saņemties, un vakar,, kad Tavrovs bija apbrīnojis viņas izturību, uzslava bija glaimojusi. Inženieris bija apmeties otrā kravas telpā, bet pusdienot gāja, tāpat kā Olga, uz kopkajlti, kas nebija sevišķi piemērota telpa ēdnīcai uz kravas tvaikoņa. Tavrovs, steigdamies aizbraukt, arī nebija gaidījis pasažieru kuģi.

«Simpātisks cilvēks,» nodomāja Olga, īsu mirkli atsaukdama atmiņā inženiera vaļsirdīgo seju; pēc tam viņas domas sāka vīties ap drīzo tikšanos ar vīru. Jau divus gadus viņš strādā par ķirurgu Čažmas raktuvju rajonā. Olga pa šo laiku bija dzīvojusi ar mazo meitiņu pie saviem piederīgajiem Maskavā un mācījusies kursos. Pagājušo vasaru vīrs, dabūjis atvaļinājumu, bija atbraucis pie yiņām, apsolījis šogad atgriezties pavisam, tomēr apstākļi iegrozījās citādi.

«Kā gan viņš pārcieta mūsu bēdas?» Olga nodomāja. «Slikti tomēr darījām, šķirdamies uz ilgu laiku. Vajadzēja arī mums doties šurp...» Atmiņas par dārgo būtni, kas bija zudusi uz visiem laikiem, par bērna rociņām, ko mātes elpa nebija vairs spējusi sasildīt, atkal tā sažņaudza sirdi, ka Olgas acis satumsa. «Mēs vairs nešķirsimies,» viņa nolēma, norausdama asaras. «Ja jau man dzīvē nav laimējies, centīšos vadīt to tā, lai vieglāk būtu strādāt manam Ivanam Ivanovičam.»

Kravas telpā pa to laiku bija sākusies rīta rosība: klepus, klusinātas sarunas, apģērbu švīkstoņa. Bet kuģis zvalstījās ... Ik pēc mirkļa nodrebēja viss korpuss, kad tam uzbrāzās kārtējais vilnis. Saņēmis straujo triecienu, kuģis it kā nopūtās un sāka lēnām slieties augšup, bet uzcēlies spēji krita atpakaļ, un atkal dobji dunēja ūdens, gāzdamies pāri bortam.

«Bet ja nu nenokļūstam galā!» Olgai iešāvās prātā, ieklausoties lāvās gulošo sieviešu vaidos.

No šādas domas viņai kļuva salti un skumji. Viņa piecēlās, ātri apģērbās un pēc īsa brīža jau rāpās pa kāpnēm, kas tā vien tiecās izslīdēt viņai no kāju apakšas. Augšup! Uz klāju!

Jūra, baltu, pinkainu putu lēšķu klāta, trakoja tāpat kā vakar.

—Jā, tāda ir šī «brīvā stihija»! — Olga noteica un, pieķerdamās pie cieši savilktās troses, jau ar bailēm pavērās uz viļņiem un mākoņu skrandām, kas šķita ātri joņojam pāri pašiem tvaikoņa dūmeņiem.

Ari slapjie zirgi, kas stāvēja rindās vaļējos steliņģos, un slapjie, kravai uzsegtie, ar virvēm piesietie brezenti Olgu neiepriecināja: viļņi nemitīgi šļācās pāri bortam. Tomēr jūrnieki izturējās mierīgi; kāds, garām iedams, pat svilpoja. Tātad viņiem, daudz pieredzējušiem, tāda vētra nelikās bīstama. Tas Olgu mazliet uzmundrināja, un viņa devās uz augšējo klāju.

Vējš cirtās viņai sejā; aizrāvās elpa, bet Olga, sakniebusi lūpas, stūrgalvīgi devās uz priekšu. Viņa ir jauna, stipra, un vējš var trakot, cik tam tīk.

— Turieties, citādi jūs ieraus jūrā! Pagaidiet, es jums palīdzēšu! — no augšas uzsauca pazīstama balss, kad viņa jau bija satvērusi kāpņu margas.

Olga pacēla galvu un ieraudzīja Tavrovu.

— Nekas, es pati. Nevar būt, ka mani aiznestu kā pūku.

— Vai jūs šahu spēlējat? — Tavrovs negaidot iejautājās viņai pēc brokastīm.

— Kas tad tā būs par spēli, ja kuģis tā zvalstās? — Olga iebilda, vērodama, kā šūpojas ūdens karafē, kas bija iestiprināta īpašā turētājā.

— Te ir jūrnieku šaha galds, piemērots: figūras iesprauž galdiņā.

Pirmo partiju Tavrovs spēlēja izklaidīgi un zaudēja. Tas lika viņam spēlēt nopietnāk, tomēr arī uzmanība neko nelīdzēja. Jau zaudēdams, viņš izbrīnījies ievaicājās:

— Kas jūs iemācīja tā cīnīties?

— Mans vīrs, — Olga atbildēja. — Viņš apgalvo, ka iedziļināties slimības gaitā, noteikt to un pareizi atrisināt ķirurga uzdevumu, — protams, nopietnā gadījumā — nav mazāk sarežģīti kā uzvarēt, spēlējot ar labu šahistu. Tas mani ieinteresēja. Man nav nekādas tieksmes ne uz ķirurģiju, ne medicīnu vispār: baidos no asinīm, bet, lai man būtu priekšstats, kā atrisināt grūtus uzdevumus, es iemācījos spēlēt šahu.

— Tātad jūsu vīrs ir ķirurgs? — Tavrovs domīgi noteica, kad viņi pēc divām dienām atkal sēdēja uz klāja. — Atceros — esmu dzirdējis par viņu ... Ķirurgs Arža-novs ... Jā, jā, atceros! Ķirurģija — tā ir visiedarbīgākā medicīnas nozare. Tam, kas izvēlējies to aiz sirds aicinājuma, paveras plaši apvāršņi.

— Vai jūs uzskatāt, ka ikkatram darbam vajadzīgs sirds aicinājums? — Olga jautāja.

Tavrovs pat iesmējās.

— Kā gan citādi? Kāpēc jūs aizgājāt no mašīnbūvniecības institūta? Šķita garlaicīgi? Sauss priekšmets? Pasakiet to mašīnbūves inženierim! Un turklāt tādam, kas iemīlējies savā darbā... Iemācīties, protams, var visu, bet, ja tas liekas neinteresanti, tad labāk nevajag. Var apmānīt, ko vien tīk, pat pats sevi, bet savu darbu neapmānīsi: tā taču ir izvēle ne uz stundu, ne dienu, bet uz visu mūžu. Tāpat kā mīlestība! — Tavrovs negaidot nobeidza ar kaislu pārliecību. — Nē, pat svarīgāka par mīlu. Maz stipru cilvēku upurējuši sevi mīlas dēļ, bet izvēlētā darbā sadegušas labākās cilvēku sirdis. Nu, kas gan jūs vilka uz mašīnbūvniecības institūtu? — viņš iejautājās draudzīgi, vienkārši.

Olga iesāņus pavērās viņā, gribēja apvainoties, bet atturējās:

— Vajadzēja taču kaut kur iekārtoties... Pabeidzu deviņgadīgo skolu un gāju uz institūtu.

— Un jums nebija pat priekšstata, kas ir mašīnbūvniecība? Arī rūpnīcā netikāt bijusi? Un ar ļaudīm, kas ražo mašīnas, arī nebijāt runājusi?

Olga papurināja galvu.

— Nu, lūk! Bet sakāt: garlaicīgi! Protams, garlaicīgi ... nodarboties ar augstāko matemātiku, aprēķiniem, formulām un vienādojumiem, ja neredz aiz tiem mašīnu, kas ieņem savu vietu tautas dzīvē kā prieks, kā jauna, brīnišķa dziesma. Jūs būvējat mašīnu mūsu zemē, citiem vārdiem, ceļat sociālismu, nevis tāpat vien «kaut kur iekārtojaties».

— Izrādās, ka jūs esat ļauns! — Olga klusu teica.

— Kāpēc gan «ļauns»? Es taču nepieķeros vārdiem. Nu, labi, vienu reizi jaunības karstumā var pārsteigties ... Nepārdomājāt, neapsvērāt. Bet kam jums ieva-jadzējās grāmatvedības kursu? Kādā ziņā tie interesantāki? Tā taču var pabeigt desmit mācību iestāžu, bet kāda tur jēga? — Tavrovs palūkojās Olgas nomāktajā sejā un turpināja ar valdzinošu sirsnību: — Protams, es varētu jums glaimot: kāda jūs, sak, neparasta sieviete, kādas jums plašas intereses, tāpēc jūs, tā sakot, neapmierina formālā mācīšanas metode. Vai gan joks — mainīt divus institūtus! Un, manu dieniņ, kādus kalnus gan tur varēja gāzt — galva reibtu! — Taču es redzu, ka jūs esat stiprs cilvēks ar asu prātu. Piemēram var noderēt kaut vai tas, kā jūs spēlējat šahu. Bet ar stipru cilvēku var runāt vaļsirdīgi.

— Nu, ja runā vaļsirdīgi, tad no mašīnbūvniecības es aizgāju ģimenes apstākļu dēļ, — Olga negaidot pateica. — Bet, kas attiecas uz priekšmeta sausumu... — viņa brīdi klusēja, raukdama pieri, — kas attiecas uz to, ka priekšmets sauss, to jau es izdomāju vēlāk. Varbūt pašai par mierinājumu, — viņa piebilda ar nevilšu izaicinājumu. — Bet vai jūs pats ar savu darbu esat apmierināts?

— Ļoti. Apmierināts, protams, ne ar sevi, bet ar specialitāti: esmu ķīmiķis metalurgs. Beidzu Maskavas krāsaino metālu institūtu. Zināt, pie Kalugas laukuma? ... — Gremdēdamies atmiņās, Tavrovs uz brīdi kļuva domīgs. — Es ļoti mīlu Maskavu un savu institūtu mīlu līdz šim laikam. Uzskatu, ka cilvēkam, kam palaimējies mācīties, visskaistākais laiks dzīvē nav vis bērnība, bet studenta gadi. Savu darbu es nemainītu ne pret kādu citu, lai gan man varbūt nav uz to tāda aicinājuma, kāds ir ļaudīm ar talantu. Es taču jums teicu, ka braucu uz Cažmu otru reizi. Agrāk strādāju Holod-ņikanā. Tad mani atsauca uz galveno pārvaldi, tur es pabiju apmēram gadu, bet tagad izlūdzos, lai sūta mani atpakaļ ražošanas darbā.

— Bet sakāt «mīlu Maskavu»! — Olga iebilda, vēl vienmēr sadrūmusi.

— Es to mīlēšu arī no tālienes, — Tavrovs atteica.

— Mans īstais darbs ir tur, kur zelts — Urālos, Sibīrijā. Bet Ziemeļiem ir sava pievilcība: tos nevar aizmirst, tie aicina pie sevis.

— Varbūt aicina «viņa»? — neuzmanīgi pajokoja Olga.

Tavrovs pietvīka, tomēr nopietni atsacīja:

— Man tur nav neviena.

Viņi sarunājās, sēdēdami uz baļķiem, kas bija cieši piesieti pie klāja. Virs galvas un zem kājām kā siltā vakarā sādžā pie žoga saulē sēdēja cilvēki. Laiks pieturējās labs, un ļaudis uzreiz atguva možumu un jautrību. Tā kā nebija nekā ko darīt, spēlēja uz cūkām, sešdesmit seši, turpat bija iekārtojies koris, kurš pirmo reizi izmēģināja balsis; aiz zirgu steliņģiem kāds ar harmoniku čīkstināja dziesmiņu. Zirgi, ābolaini, salni, melni, stāvot rindā pie silēm, arī atgādināja laukus. Aiz kuģa dzirkstīja aprimušo jūras viļņu klaids. Tālē zibēja baltas kaijas, un līdzīgi kaijām baltoja arī buras; aizslīdēja garām nezināmas salas.

— Bet jūs... vai labprāt braucat turp, uz Čažmu? — mirkli klusējis, iejautājās Tavrovs.

— Jā, protams! — viņa atplaukusi atbildēja. — Tomēr mani nesauc turp Ziemeļi, bet tuvs cilvēks. Ja Ziemeļi ir tādi, kā jūs stāstāt, tad man tie liksies vēl brīnišķāki. — Olga smaidot ielūkojās kustīgajā apvāršņa līnijā. Nevarēja izšķirt, vai tur paceļas un noslīgst debesis vai jūra; tās it kā elpoja, un šīs elpas ritmā lēni un līgani šūpojās tvaikonis.

— Man vairāk bijusi izdevība būt dienvidos, — Olga no jauna ierunājās. — Kopš bērnu dienām mani lutināja, jo biju pati jaunākā ģimenē, tāpēc vasaras brīvlaikā māsas sagādāja man visas iespējas atpūsties. Radu mums daudz, tie ir pārtikuši ļaudis, un es nekur nevienam nebiju par nastu. — Olga pasmējās klusinātus, bet patīkamus smieklus. — Labi, ka neizvērtos par memmes meitiņu, — priekšnoteikumi izaugt par Oblomovu man bija.

«Jūs par tādu arī esat izaugusi,» tik tikko neizteica Tavrovs, lūkodamies Olgā un iedomādamies, kā viņa lutināta. «Varbūt tāpēc viņa ari nav pieradusi novadīt iesākto līdz galam,» viņš nodomāja.

Olga bija skaista, bet Tavrovam likās, ka viņu valdzina kas cits. Inženieris jutās tā, it kā viņi būtu bijuši draugi jau sen. Olga prata būt zobgalīga bez ļaunuma. Tavrovam patika sēdēt viņai blakus ļaužu vidū, patika viņas savdabīgais paradums noteikt raksturu cilvēkam, kas ar kādu savu īpašību ierosināja viņas iztēli.

— Lūk, vecs grāmatvedis, kurš atgriežas no atvaļinājuma. Droši vien skops un briesmīgi īdzīgs! — viņa sacīja, vērodama, cik akurāti preferansa spēlētāju grupā kustējās drukns vīrs ar pliku pakausi, spoži nospodrinātos zābakos, apnēsātā, taču tīrā uzvalkā ar raibu kaklasaiti pār vestes izgriezumu.

— Bet varbūt sagādes darbinieks, — iebilda Tavrovs.

— Nē, tie ir labsirdīgāki, un sejas krāsa viņiem svaigāka.

— Ka gan jūs, iestādamās grāmatvežu kursos, nebaidījāties sabojāt sev nākotnē sejas krāsu? — labsirdīgā dzēllbā atgādināja Tavrovs.

— Kas tas varētu būt, kā jūs domājat? — Olga jautāja, ar interesi nolūkodamās tumši iedeguša puiša noteiktajās kustībās. — Raugieties, cik viņā daudz apvaldīta spēka, un gaišās, mazliet piemiegtās, agru krunciņu ietvertās acis ir tāda cilvēka acis, kas pieradis pie plašām tālēm.

— Iespējams, ka ģeologs, — Tavrovs it kā pateica priekšā.

— Nē, ģeologs droši vien tā neskatītos uz jūru. Man viņš liekas zvejnieks motorists. Mēģiniet iedomāties: brāžas virsū vilnis, bet šis asais skatiens veras tam pretī...

— Arī var būt, — Tavrovs piekrita, it kā jau redzētu jauno ceļabiedru, kas izskatījās pēc sportista, vadām zvejas kuģi.

— Bet tas tur uzmetnī izskatās pēc bijuša garīdznieka, — Olga sacīja. — Skatieties, kāda viņam glaimīga sejas izteiksme, taču acis urbjas kā svārpsti.

— Nekā, esat maldījusies. Tas ir literatūras skolotājs.

Es kopā ar viņu uzkāpu uz kuģa, un viņš ir mans lāvas kaimiņš.

— Nu, tad tas nozīmē, ka viņš ir skolotājs varizejs. Viņā verd ļaunums, bet viņš droši vien ārkārtīgi aizkustinoši stāsta par tikumību un morāli.

Tavrovs smējās.

— Iespējams, ka tas taisnība! Es jau ar viņu sanācu strīdā: klasiķus ceļ debesīs, bet mūsu padomju literatūru paklusām nopulgo. Viņš brauc uz Ziemeļiem naudiņu raust.

— Vai jūtat, ka gaiss kļuvis vēsāks? — lēni ierunājās Olga. — Bet diena taču saulaina... Man šķiet, ka klimats jau mainījies un jūras krāsa kļuvusi citāda.

Viņa piecēlās un, apmezdama līkumu ļaudīm, kas bija novietojušies uz klāja, piegāja pie borta. Tavrovs viņai sekoja. Pieķērušies pie reliņiem, abi palūkojās lejup.

Divas haizivis, izslējušas no ūdens stūrainās spuras, aiztraucās garām tvaikonim. Viņu slaidie ķermeņi pazibēja kā torpēdas.

— Šīm zivtiņām nepieciešams slepkavot vienā laidā, — Tavrovs sacīja. — Dažas haizivju sugas rada dzīvus mazuļus, un jaunpiedzimušie tūlīt sāk plēsoņu gaitas.

— Vai dzirdējāt šodienas radiopārraidi? — Olga jautāja. — Angļi ielenkuši vāciešus Narvikā un apšaudot viņus no kara kuģiem. Hitlerieši stūrgalvīgi pretojoties. Nekautrēdamies kaujas svešā pagalmā. Saimnieki, norvēģi, droši vien priecātos, ja kā ienaidnieki, tā aizstāvji viens otru noslīcinātu.

— Ir vieni, ir otri ieinteresēti izvest no Norvēģijas dzelzs rūdu, — Tavrovs teica. — Abi rūpējas tikai par savu labumu, tikai par sevi, katrs sev tuvākais. Kas tur par aizstāvēšanu!

— Rūpējas tikai par sevi... — Olga atkārtoja. — To ļoti pamatīgi visu mūžu darīja norvēģis Pērs Gints ... Bet, domādams tikai par sevi, Gints nekad nebija viņš pats. Vai esat lasījis: Ibsenam ir tāda pasakai līdzīga luga...

— Par ko jūs vairāk interesējaties: par literatūru vai politiku? — negaidīti ievaicājās Tavrovs.

Olga ātri apcirtās un vērīgi palūkojās viņā: vai viņš nesmejas? Pirmo reizi Tavrovs ieraudzīja viņas sejā lās-mainu sārtumu.

— Kurš mūsu zemē neinteresējas par politiku? — viņa izvairīgi noteica. — Pat bērni. Katrs redz sava mazā «es» saites ar sabiedrību. Bet sabiedrība nedzīvo bez politikas.

— Skaidrs, — Tavrovs smaidīdams sacīja. — Un kā ar literatūru?

— Mēs sastrīdēsimies! — jau pa īstam pietvīkusi, Olga noteica un paspēra soli sāņus, zēniski iebāzusi rokas mēteļa kabatās.

— Nē, nestrīdēsimies! — viņš moži atbildēja. — Es nekā slikta neteicu. Man tikai gribas uzzināt jūsu tieksmes.

Olga dusmīgi pasmīnēja.

— Uz literatūru, izņemot lasītāja interesi, citas nekādas. Pat dzejojusi nekad neesmu. Tā ja! Talanta nav ne uz ko: ne muziķu, ne glezniecību... Bet kāpēc jūs visas sarunas novirzāt uz manām spējām?!

— Man gluži vienkārši kā cilvēkam sāp sirds par jūsu velti zaudētajiem gadiem, par to, ka jūs jau esat nolaidusi rokas. Tas, ka mums ir tiesības uz izglītību un darbu, vēl nenozīmē visu, šīs tiesības jārealizē! Bet jūs apprecaties un pametat mācības. Piedodiet man, ka esmu ass, bet es pazinu daudzas studentes, kam arī bija ģimenes, tomēr viņas turpināja mācīties.

— Nu, tagad jau pagājis tik daudz gadu ... — ierunājās Olga, nevarīgi pavīpsnādama.

— Pavisam nolaidusi rokas! -— Tavrovs viņu pārtrauca, tik patiesi sapīcis, it kā Olga būtu viņa jaunākā māsa. — Tā, redziet, jūsos, sievietēs, dažreiz uzvar pagātnes paliekas! Tieksme pēc savas mazās saimniecības, tāpat kā individuālajam zemniekam, gatavība pakļauties otram cilvēkam. Ne velti to visu pūlējās ieaudzināt gadu tūkstošiem ilgi, — Tavrovs palūkojās satrauktajai Olgai sejā un, mulsdams par savu iekaisumu, bet, neprazdams diplomātiski atkāpties, pabeidza tāpat: — Jūs zināt, ka tikai tagad, tūkstoš deviņsimt četrdesmitajā gadā, Uzbekijā realizēts likums par parandžas noņemšanu.

— Kāds tam sakars ar mani?

— Ja Uzbekijas sievietes nebūtu tiekušās pēc darba, likums par parandžu vēl ilgi nestātos spēkā.

4.

Pusi dienas Olga dusmojās un izvairījās tikties ar Tavrovu, bet no rīta pirmā pienāca apsveicināties.

— Nospriedu, ka nepatīkama vaļsirdība ir derīgāka par patīkamiem glaimiem, — viņa sacīja.

Tavrovs nepaguva atbildēt: abi atskatījās, izdzirduši saucienus... Aiz klāja, kas bija nokrauts ar mucām un baļķu grēdām un gareniski pārdalīts ar šķērssienu, lai nožogotu vaļējos zirgu steliņģus, tur, kur līdz šim laikam līgani šūpojās, te paceldamās, te noslīgdama, tumšzilā apvāršņa svītra, bija sācis baltot dīvainiem, melniem punktiem klāts sniega lauks.

— Ledus! — Olga izdvesa drebošā balsī. — Ledus, un uz ledus roņi. Tā tikai vēl trūka!

Drīz atskanēja pirmais dobjais trieciens pret kuģa priekšgalu: ledus gabali sagrūdās kopā, it kā būtu tīšām nākuši no dažādām pusēm, un, uzdūrušies negaidītajam šķērslim, brakšķēja un lūza.

— Tie arī dodas kaut kur pēc sava kursa, — Olga ieteicās, mulsi raudzīdamās apkārt, — bet mums tas ir jauns kavēklis!

— Turklāt pamatīgs, — Tavrovs piekrita. — Tāda nu reiz ir mūsu jūra! Gandrīz visa tās ziemeļu daļa ziemā apklājas ar masīviem ledājiem. Tagad šis ledus atrāvies un riņķo pa straumi. Ceļā tas jau mazliet atkusis, kļuvis irdens un plānāks, citādi mums klātos slikti! Tomēr arī tagad tas mums sagādās raizes: lauzties cauri ar varu nav iespējams, bet braukt apkārt..« Mēs jau tā esam aizkavējušies.

Dabūjis nelielu sūci, tvaikonis patiesi pagriezās uz ziemeļaustrumiem, bet ledus blāķi peldēja tam pretī visur, dažreiz saspiezdamies pat blīvā ledus laukā. No žilbinošā baltuma dienas gaisma zem zemajām, bāli zilajām debesīm kļuva vēl spilgtāka, naktis bija pavisam gaišas, bet tas viss kopā Olgai šķita kā ieiešana jaun-atklājamā zemē. Viņa lūkojās uz tūļīgajiem roņiem, kas tikai vaļējās ūdens lāmās kļuva strauji un veikli, un iztēlojās, kā satrauktos Ivans Ivanovičs; viņa nezināja, ka tik liels guvums īsti kaislīgam medniekam jau vairs nav vilinošs. Domādama par vīru, Olga gluži pārvērtās. Viņa veda tam tik daudz jaunumu un arvien biežāk, sēdēdama uz lāvām, pārcilāja šīs labās lietas, domās tās viņam pielaikoja un ar viņu runājās.

Tavrovs turpretī garlaikojās... Kad viņš, neredzēdams Olgu, vientuļš klaiņāja pa tvaikoni, tad nezināja pat, kur dēties. Sākumā inženierim likās, ka viņu moka piespiestā bezdarbība. Viņš sadabūja no ceļasomas grāmatas, bet ne popularitāti ieguvušais romāns, ne jaunākie rūdas koncentrēšanas speciālistu darbi viņu neaizrāva.

Reiz Tavrovs pamodās vēlu un dzirdēja no klāja atskanam dīvainu troksni. Viņš ātri apģērbās un pa kravas kajītes kāpnēm devās augšup. Uz klāja zāģēja malku ...

«Tātad nav pieticis kurināmā,» viņš nolēma. «Saprotams: mēs taču gandrīz piecas dienas esam atpalikuši no grafika.»

Negaidot viņš strādājošo pasažieru vidū ieraudzīja Olgu. Uzrotījusi svītera piedurknes, apsējusi ap galvu lakatiņu, viņa zāģēja malku kopā ar puisi, kura profesiju nesen bija mēģinājusi noteikt, un abi bija acīm redzami apmierināti viens ar otru. Zāģi Olga neturēja gan sevišķi prasmīgi, taču stingri, katrā viņas kustībā izpaudās spēks un dzīvesprieks.

— Ko slaistāties? — viņa uzsauca Tavrovam.

Olga stāvēja, nolaidusi zāģi, un, gaidot kamēr pievels nākamo baļķi, slaucīja ar plānu mutautiņu sasārtušo seju.

Pa jūru cieši kopā peldēja balti ledus gabali, uz kuriem, tāpat kā uz visiem iepriekšējiem, gulēja roņi. Viņi gulēja nekustīgi, izpletuši melnās pleznas ...

— Kā sastinguši, — sacīja Olga, pavērusies uz roņu pusi. — Man sāk likties, ka ap mums riņķo vieni un tie paši. Kur var rasties tik daudz zvēru? Droši vien viņi dzird, kā uz tvaikoņa zāģē malku ...

— Noteikti dzird! — Tavrovs smaidīdams atbildēja.

— Kāpēc jūs nepalīdzat, bet staigājat apkārt kā ārzemju tūrists un smīnat? — Olga neapmierināta vaicāja, lai gan visa viņas būtne pauda rosīgumu, ko bija izraisījusi vienkāršā, bet jaunā darba apgūšana.

— Lūkojos jūsos un priecājos, — Tavrovs sacīja.

— A-ā! — Olga dzēlīgi novilka. — Kas zina, būšu atradusi savu sūtību ...

— Čūska, ai, kāda čūska! — nez kāpēc, pēkšņi nokaunējies, izsaucās Tavrovs.

Olga iesmējās:

— Tik daudz dienas mētājoties ceļā, jau negribot kļūst par čūsku! Vai tad var tā vilkties, kad gribas lidot uz spārniem? Ai, pacelties un aizlidot! Un turklāt jānodarbojas vēl ar kaitniecību!... Kādu māju būtu uzcēluši no šiem baļķiem piekrastē, bet tagad mēs tos sadedzināsim! Starp citu — mans pārinieks izrādījās ne zvejnieks, ne arī ģeologs, bet zeltracis. — Olga pacēla zāģi un, paskatījusies uz kārtējo baļķi, prasīja jau norūpējusies: — Bet ja nu arī šīs malkas nepietiks? . ..

— Tad gaidīsim velkoni no tuvākās ostas.

5.

Pelēcīgā dienā miglainajā tālē parādījās milzīgi, balti stabi, kas izslējās pār jūru līdzīgi viesulim. Tomēr tie nekustējās ne no vietas. Un pēkšņi, izklīdinot vispārējo spriegumu, kuģi pāršalca: — Zeme!

«Viesulis» izrādījās sniegs, kas gulēja bargi nepieejamo, akmeņaino piekrastes kalnu kraujajās aizās.

Tikai tagad krastu tuvumā kļuva redzams, cik lēni virzījās uz priekšu kuģis.

— Nekas, Glubokaja jau tuvu, — sacīja Tavrovs, ievērojis Olgas nepacietīgo nemieru. — Drīz nokļūsim līdz līcim, bet tur apstāsimies reidā. Pa radio ziņots, ka līci vēl turoties ledus, tāpēc loču kuteri nevarot iznākt pretī.

-— Kāpēc tad neziņoja ātrāk?

— Cerējuši, ka no līča ledus izies, bet iestājies aukstums ... Iesim, saspēlēsim vēl pēdējo reizi šahu. Vakarā jau būsim galā ..,

— Jā, drīz būsim galā, — atviegloti nopūtusies, atkārtoja Olga, sekodama Tavrovam pa skanīgajām kāpnēm.

Kopkajltē bija klusu: vērodami jaunos krastus, ļaudis drūzmējās uz klāja, un diktora balss no reproduktora, kas četras dienas bija klusējis radioiekārtas bojājuma dēļ, skanēja sevišķi skaļi. Pārraidīja starptautisko apskatu.

«Mažino nocietinājumu līnijā sagrauta devītā franču armija...»

— Veikli nospēlēts! — Tavrovs nomurmināja, aizmirsis šahu.

«Visstiprākais trieciens dots Amjenas virzienā,» turpināja diktorā balss. «Kalē pilsēta ielenkta ... Pusmiljonu lielās beļģu armijas kapitulācija atbrīvo vācu divīzijām ceļu uz Dinkerku ...»

«— Kas tur tagad notiek! — Olga teica, domīgi raudzīdamās uz melno reproduktora disku. — Kāpēc Francija, kurai ir pieci miljoni kareivju, cieš sakāvi pēc sakāves? Zaudēt nedaudzās dienās! Lai ar! vāciešiem ir spēcīgāka tehnika un viņi par katru cenu dzenas pēc uzvaras, tas taču nevar tik ātri visu izšķirt. Droši vien franču pļāpas nodevuši savu tautu!

*— Tā liekas. Klausieties: «Virspavēlnieks Veigāns neuzsāk lielu pretuzbrukumu...» Bet spēks viņam ir. — Tavrovs mirkli apklusa, klausīdamies diktora balsī, pēc tam, pēkšņi pasmaidot, iejautājās:

—- Kādu literāru asociāciju jums izraisa šie notikumi?

Tvaikonis aizvilkās līdz Glubokajas līcim vēlu naktī.

Tagad tas līdzinājās slimam dzīvniekam, un tā balss — sirēnu svilpe — dobji skanēja kalnaino krastu vidū. Pasažieri, gaidīšanas nogurdināti, gulēja. Daudzi nedzirdēja pat svilpienu, to nedzirdēja ari Olga. Viņa redzēja sapnī vīru. Viņš nāca tai pretim; lēkdams pa peldošajiem ledus gabaliem, viņš uz katra sašūpojās, un kris-taltīras ūdens strūklas uzšļācās viņam aiz muguras. f

— Ai, kā es esmu noguris! — viņš sacīja, pienākdams pie Olgas un to apskaudams.

Ivana Ivanoviča brūnās acis raudzījās priecīgi, kā agrāk spurojās īsi apgrieztie, tumšie mati. Jā, tas bija viņš, * viņas vīrs! Olgas sirds it kā salēcās priecīgā satraukumā, un viņa uzreiz pamodās.

Tvaikonis stāvēja nekustīgi. 4

«Vai tiešām mēs vēl arvien esam jūrā?!»

Olga sakārtoja apģērbu un matus, uzkāpa klājā un gandrīz vai iekliedzās: līča ieliekumā aiz gaišzilas ledus ?

joslas krastā mirgoja uguņu spiets. Tās dīvaini spīdēja zem bālganajām debesīm, kam trūka zvaigžņu mirdzuma. Tur tālē pletās īsta pilsēta... Ātrāk nokļūt tur, doties pa ielām, ieiet namā un aizvērt aiz sevis durvis, zinot: šis nams stāv uz cietas zemes. p

— Esam klāt! — Olga priecīgi sacīja, lūkodamās kraujajos, gandrīz melnajos kalnos, kas drūmi slējās pie līča ieejas. Kails akmens. Tikai šur tur vētru izkropļoti koki. Bet pāri visam klājās baltā ziemeļu nakts, ko satrauca cilvēku dzīves trokšņi.

«Tātad tāda ir Glubokaja!» Olgai ienāca prātā, ka pie vīra būs jābrauc kaut kur uz taigu, bet tagad viņai viss likās viegli veicams.

— Ja tvaikonis netiks cauri, mēs aiziesim pa ledu kājām, — viņa skaļi noteica, pēc tam piegāja pie borta un f

palūkojās lejup.

Ledū melnoja apaļi āliņģi, no kuriem vienā laidā bāza laukā savas tumšās galvas roņi; vietām viņi kvernēja tuvu cits pie cita kā celmi.

— Kājām jāiet nebūs: drīz ieradīsies ledlauzis, — pavisam tuvu atskanēja Tavrova balss.

*— Ai, kā jūs mani nobiedējāt, — sacīja Olga, neviļus nodrebēdama. — Kā gan tā var piezagties!

— Es nepiezagos, — atteica Tavrovs. — Nu esam galā! — viņš domīgi piebilda.

6.

Olga paguva tikai noskaidrot, kad mašīnas dosies uz taigu, un nomazgāties vannā, kad viņu jau izsauca pie tālruņa. Zvanīja Tavrovs.

— Domāju, ka esat jau aizbraukusi, — viņš sacīja. — Tagad piekrastē tāpat kā Maskavā: viss notiek ātri. Aizbrauksim uz jūru! Kļuvusi pretīga? Bet te, Glubo-kajā, tā ir citāda: skats no sauszemes. Apskatīsim ostas ciematu...

Tālajā nomales pilsētā, pie kuras vēl peldēja roņu bari, izrādījās, bija ne vien viesnīca ar visām ērtībām, bet arī autobusu satiksme.

Ukamčana, kuru no ostas atdalīja kalnu grēda, bija pārsteidzoši bagāta ar mūra ēkām. Sešstāvu nami, asfalts, rosmes pilnas ielas — kā galvaspilsētā. Patiesi, pilsēta bija jauka! Cik daudz tādu pilsētu, kas ielīksmo caurbraucēja sirdi ar rūpnīcu korpusiem, teātriem un dārziem, uzcelts mūsu valstī pēdējos gados! Un te vēl kalni — blīvs akmens, skujmetes, kas ar savām strupajām galotnītēm un lejup noliektajiem zariem atgādināja dzīvžogu,# un sniegs, kurš ziemeļu nogāzes klāja vēl maija beigās, — tas viss saistīja Olgas uzmanību. Viņa nokavēja norunāto stundu: Tavrovs sen jau gaidīja.

Saule spīdēja spoži, bet sildīja maz. Pēc Primorskas miklā siltuma šeit likās pat auksti, lai gan kailajos zaros jautri lēkāja sīkie putniņi.

— Jūs zināt... — Olga ierunājās, apsēzdamās autobusā pie paša loga. — Sīs skujmetes atgādina... Jau bērnībā es iztēlojos... tas bija rie īsti sapnis, ne pasaka ... Māja no viegla, brūna koka. Durvis tur bija iebīdāmas sienā kā vagonos. Bet visapkārt koki: kaili zari pret pelēkām debesīm — kā melni zibeņi. Un nezinu . „ * Varbūt es to piedomāju vēlāk, bet tur dzīvoja

apbrīnojami stalti cilvēki, melnīgsnēji, gandrīz dzelteni. Un man vienmēr likās, ka tādi ir sastopami īstenībā! Varbūt viņi ir kaut kur te? ...

— Sapņotāja jūs esat, Olga Pavlovna! — sacīja aizkustinātais Tavrovs, dīvaini uzmanīgi uzklausīdams nopietnā noskaņā stāstītās fantāzijas.'

Autobuss, līgani šūpodamies, joņoja pa šosejas asfaltu, pazibēja mazas mājiņas, lieli mūra nami, parka celiņi un koki. Tad no pazemā kalna virsotnes pavērās līcis.

— Šo drūmo kalnu vidū tas izskatās kā gaiša ieleja, — Olga piezīmēja.

Aiz ledus lauka, kuru tvaikoņi bija sagraizījuši (bija paspējis pienākt vēl viens; tagad abi kā melni torņi stāvēja pie ostas pelēkās piestātnes) un paisumi un bēgumi gan pavirzījuši atpakaļ, tomēr nesalauzuši, dzirkstēja brīvs ūdens klajs. Tur tālumā zibēja, kustējās, mundri ņirbot, lāsmoja jūras viļņi. Skaists, bet svešāds un auksts Olgai no šejienes šķita šis zilgmojošais plašums.

Bēgums...

— Raugieties! Jūra kā gliemezis ievilkusi zem ledus piekrastes ūdeņus! — Olga izsaucās.

Acis viņai atkal šaudījās uz visām pusēm, un viņa gandrīz piemirsa savu ceļabiedru. Platkrūtainie zvejnieku kungasi palika sēklī, bet vīri paši aizgāja uz augsti paceltā ledus.

— Iesim pie viņiem, paisums droši vien tik drīz nesāksies, — Olga ierosināja, pirmā nogriezās no ceļa lejup un, viegli sperdama zābaciņus pa irdajām smiltīm, devās garām aplauzītajiem vītoliem un apgāztajām laivām.

— Jums tikai pātagas trūkst! — sacīja Tavrovs, viņu panākdams.

— Kādēļ? — Olga izklaidīgi atjautāja. — Vai tad es izskatos pēc zvēru dīdītājas? ...

— Jā, gandrīz... — viņš atbildēja, un abi iesmējās.

Osta, tāpat kā Ukamčana, bija pārsteidzoši liela un

jauna. Piekrastes izbūves laikā, lai uzceltu piestātni, bija jāveic neparasti spridzināšanas darbi. Tolaik klīda valodas — eveni atkārtoja savu vectēvu un vecvectēvu

teiktos vārdus, — ka agrāk līča neesot bijis, tas radies pēkšņi, un ciemata iedzīvotāji, krustiski aplīmēdami logu rūtis ar papīra strēmelēm, baidījās, ka viņi līdz ar uzspridzināto kalnu dārdot nobrauks ellē un pār viņiem uzšalkos jūra. Taču spridzināšanu veica meistarīgi.

Tā stāstīja Olgai Tavrovs, soļodams aiz muguras un vēcinādams rokas kā brīvībā ticis skolnieks.

— Nesen līča iedzīvotāji pārnesuši mājās baļķi... — Tavrovs moži turpināja, — līku, sūnām apaugušu, bet, kad gribējuši sazāģēt malkā, tas izrādījies kauls. Saprotiet, milzīgs aizvēsturiskā laikmeta dzīvnieka kauls! Redziet ... lūdzu! — No smiltīm rēgojās skriemelis, kurš atgādināja lielu, atlauztu riteni. Tavrovs noliecās, abām rokām pacēla to un apgrieza otrādi. — Tas tik ir kauliņš!

— Jā, tas bijis kaut kas liels! — Olga teica, miegdama acis no saules, kas atspoguļojās ik ūdens peļķē starp akmeņiem, kurā kustējās dīvaini, dzīvniekiem līdzīgi augi un augiem līdzīgi dzīvnieki. Apkārt šaudījās bērneļi, lasīdami gliemežnīcas, krabjus, sīkās zivtiņas un meklēdami plekstes, kas, gaidot paisumu, bija ierakušās smiltīs.

Tavrovs devās arvien tālāk projām no krasta pretī ledus laukam, un tagad jau Olga sekoja viņam. Mitrajās smiltīs zem viņu kājām kustējās gliemežu mājiņas, vērās vaļā apaļās aktīniju mutes, laizdamas burbuļus. Vējš jau bija apžāvējis gludi noslīpētos akmeņus. Paēdušās kaijas zemu lidoja virs jūras, slīpi vēcinādamas sniegbaltos spārnus, un traucās uz selgu — papeldēt, noskalot atlasam līdzīgās spalvas.

Olga urdīja ar nūjiņu smiltis, grozīja aizmigušās zivis, atmeta sāņus aļģes. Sirdī viņai bija skaidri un mierīgi.

— Šeit piekrastē ir pat sārtas kaijas, dažreiz pagadās arī balti ūdri, — Tavrovs sacīja, negaidot apgriezās un, tumši pietvīkdams, skaļi noteica: — Klausieties, Olga Pavlovna!

— Jā, — Olga vienkārši atsaucās, viņas bezrūpīgais skatiens, mirkli pakavēdamies pie Tavrova, šķita atņemam inženierim kā možumu, tā runas spējas. — Es klausos. Kaijas patiesi šķiet sārtas, bet tas varbūt no saules.

— Iespējams, ka no saules, — Tavrovs atkārtoja, kautri raudzīdamies viņai sejā. — Šīs ir parastās, bet gadās ļoti reti paveidi.. . patiesi sārtas ...

Pa slīpi saliktiem dēļiem viņi uzkāpa uz ledus klaja. Pie āliņģiem bija izklāti slapji, nesen izvilkti tīkli, sāņus vizēja vēl dzīvu zivju kaudzes: lielgalvainie jūras grunduļi, gaišzilās mencas, plekstes — tā saspiestas, ka abas acis salīdušas vienā pusē.

— Stāsta, ka tās mainot savu krāsu, skatoties pēc apstākļiem, — Olga teica, apsviezdama ar zābaciņa purngalu platu un plakanu zivi. — Sen neesmu redzējusi dzīvas plekstes. Aklajā pusē tās ir gluži baltas un gludas. īsta jūras medaļa! Cik gan vēl te tādu neglītu, dīvainu un drūmu zivju! Droši vien jūra slikti ietekmē savus iemītniekus... Vai jūs domājat citādi? — Olga palūkojās Tavrovā. — Tos taču no paaudzes paaudzē, gadu tūkstošiem spiež un noslogo smagas ūdens masas. Cik kustīgi un samērīgi ir upju asari, sapali un līdakas!

— Neko es nedomāju, — nopūzdamies noteica Tavrovs. — Tikai jūsu vārdi mani nezin kāpēc satrauc..,

— Vai jūs atkal domājat par manām spējām?

— Jā, atkal.

«Cik labi skatīties uz tevi,» pēkšņi inženieri skaidri pazibēja vārdos neizteikta doma. «Cik labi klausīties tevī, mīļā sapņotāja! Un cik labi un īstā laikā tu ar vienu skatienu apstādināji mani, kad es šķiršanās sāpēs gribēju pagausties.»

7.

Savā viesnīcas istabā Olga novilka zābaciņus un, vienās zeķēs pārgājusi pār paklāju, ielika karafē atnestos vītolu zarus. Viņa atvēra logu un, drebinādamās aiz aukstuma, kas plūda istabā, apsēdās uz palodzes. No augšas viņa ieraudzīja aiz namiem upīti un šoseju, kas aizlocījās uz otru krastu, uz mežainajām ielejām, taigu. Krastos vēl baltoja palu izskalotie ledus bluķi, bet uz šosejas lentes aizbraucošo mašīnu aizmugurē kūpēja pelēcīgi putekļi. Krastmalā bija tikko kā beigu-

sies ziema, un melnajās skujmetēs kalnos brieda sar-kandzelteni pumpuri; zeltojās vītoli un apses. Aiz okeāna jau noziedējuši agrie ziedi un zāles, krāšņi zaļo meži. Bet šeit? Šķita, ka šurp, aiz trejdeviņām zemēm, aiz drūmās klinšu sienas, atnācis pavasaris un paslēpies vēl paša neietērptajā apsē. No jūras brāzās spirgts vējš, mudinādams pavasari pasteigties. Noreibis un asu smaržu pilns, traukdamies lejup no mākoņiem, tas dvesa savu elpu Olgai sejā uri rotaļājās ar viņas saulē dzirkstošajiem matiem. Viņa sēdēja gurda, klusa un maigi mirdzošām acīm vāri uzsmaidīja savām domām par drīzo tikšanos taigā.

Šai brīdī kāds pieklauvēja. Olga apāva kurpes un devās atvērt durvis.

Gaitenī stāvēja plecīgs, melnīgsnējs vīrietis lielu galvu un skaistiem sejas vaibstiem, bet viņam blakus — jauna sieviete ceļa drēbēs un bērnu kapucei līdzīgā cepurē ar plakani atliektām malām.

— Vai jūs esat ārsta Aržanova sieva? — svešais jautāja skanīgā baritonā un, negaidīdams uzaicinājuma, ienāca istabā un sniedza Olgai spēcīgu roku. — Esmu Platons Logunovs, Oktobra pārvaldes inženieris, bet šī, — viņš pagriezās pret savu ceļabiedri, — mūsu galvenā grāmatveža sieva Pava Romanovna Prjahina. Mēs pie jums Ivana Ivanoviča uzdevumā. Viņš, tiesa, teica tikai, ka gaidot jūs un esot ļoti noraizējies, bet mēs paši nolēmām parādīt iniciatīvu.

— Ai, esmu tik priecīga,, ka mēs jūs atradām! — ātri ierunājās Pava Romanovna, arī paspiezdama Olgai roku un noskatīdama viņu no galvas līdz kājām ar savām ņiprajām acīm, kas zibēja kā divas melnas krelles.

Viņa noņēma sudrablapsu, atsegdama balto kaklu, atbrīvoja no cepures un atsvieda atpakaļ kastaņbrūnās cirtas, it kā steigdamās parādīt atbraucējai visus savus daiļumus. Pava Romanovna arī patiesi bija jauka: sārta seja ar apaļajiem vaigiem un bedrītēm, vijīgās kustības darīja viņu sevišķi pievilcīgu. Kopējo izskatu mazliet bojāja jau atkāries otrais zods un pārāk spilgti uzkrāsotās lūpas.

— Ai, esmu tik priecīga! — viņa atkārtoja, koķetēdama ar acīm un kustīgo uzacu bultām. — Tur maz kulturālu sieviešu. Nav ar ko parunāt, goda vārds! Sakiet, — vai jūs dejojat? Nu, protams, tas uzreiz redzams. Ai, cik jums veiksmīgi sakārtoti mati! Vasaru tik skaisti, gaiši mati.

— Mati man vienmēr gaiši, — Olga sacīja un aši pavērās Logunovā.

Tas domīgs sēdēja pie galda un mehāniski plūkāja vienu no zariņiem, kas nebija iegājuši karafē un palikuši uz galda. Acīm redzot, viņš nepiederēja dāmu pielūdzēju pulkam un ceļabiedres pļāpāšana bija viņu nogurdinājusi.

— Tātad Ivans Ivanovičs mani gaida?

— Ai, ļoti! Viņš, nabadziņš, pēdējā laikā pavisam novājējis. Visu laiku darbs, darbs, darbsi Cik reižu neesmu viņu aicinājusi pie mums mazliet izklaidēties, bet viņš ir nesabiedrisks... Tāds drūms, piedodiet man, bet jums, jaunai sievietei, tas droši vien ļoti grūti?

«Nevar teikt, ka šai jaukajai būtnei piemistu sevišķa smalkjūtība! Vai nu viņa ir pamuļķe, vai arī uzmanība to izlutinājusi,» Olga nodomāja.

— Nezinu, kāpēc viņš jums izlicies nesabiedrisks, — viņa ar cieņu iebilda. — Viņš ir ļoti jautrs, mīl pasmieties un bez cilvēkiem pat nespēj dzīvot.

— Droši vien viņš pie mums kautrējas, — Pava Ro-manovna tūlīt piekrita.

— Jā, Ivans Ivanovičs ir jautrs cilvēks, — apstiprināja Logunovs, uzrunādams tikai Olgu. — Un ļoti sirsnīgs. Ļaudis plūst pie viņa stāvgrūdām. Brauc pat tūkstoš verstu no taigas, — un Logunovs pasmaidīja *«• varbūt savām atmiņām par viņam simpātisko ārstu, varbūt sirsnīgās pateicības izteiksmei, kas parādījās Olgas sejā. — Mēs pie jums ar priekšlikumu, — viņš pavēstīja. — Rīt, tikko svīdīs gaisma, mēs divās vieglajās mašīnās dosimies atpakaļ. Vai gribat braukt ar mums kopā? Aizvedīsim daudz ātrāk nekā ar autobusu.

Nu, protams! — Olga atbildēja. —- Tikai nevajag ziņot pa tālruni: gribu ierasties negaidīti* fi.

Agri no rīta pie durvīm pieklauvēja Logunovs. Parādes izejas priekšā gaidīja divas mašīnas. Vienā sēdēja Pava Romanovna, bet priekšā, blakus šoferim, viņas vīrs Prjahins, tikpat sārts kā sieva, tikai stingri sajozies, pavisam jaunā karavīra tērpā, gan bez atšķirības zīmēm, toties ar siksnām, somām un pat blašķi pie sāniem. Ir siksnas, ir somas, ir blašķe bija jauni, un arī Prjahina nupat skūtā, tuklā seja ar mazajām, koši melnajām Ūsiņām pār biezo, asi veidoto lūpu šķita tikko kā noslīpēta.

«Pirmo reizi redzu tādu grāmatvedi! Uzcirties ka puika,» Olga jautri nodomāja, kad viņš, izkāpis no mašīnas, brašā gaitā pienāca apsveicināties.

— Jūs brauksiet ar mums, — smaidīdama ar visām savām bedrītēm, komandēja Pava Romanovna. — Mēs paņemsim arī lietas. Nē, labāk noliksim lietas Skorobo-gatova mašīnā, bet Logunovs lai brauc ar mums, ko viņš tur viens pats sēdēs aizmugurē! Ņikanor Petrovič, atdodiet mums Logunovu! Tas ir mūsu rajona komitejas sekretārs — mūsu Petrovičs, — beidzot attapās pasacīt Pava Romanovna, bīdīdama Olgu uz otru mašinu, kur sēdēja Skorobogatovs. — Iepazīstieties taču!

Olga piegāja pie automobiļa un paspieda roku, ko Ņikanors Petrovičs pasniedza pa atvērto kabīnes logu. Rajona komitejas sekretāram bija vismaz četrdesmit gadu, pilnīga un pat mazliet uzblīdusi seja. Apaļās, brūnās, iesarkušās acis nemirkšķinot mierīgi pavērās Olgā, un viņai nez kāpēc kļuva neveikli.

«Kādēļ viņš pat neizkāpa rio mašīnas?» nodomāja Olga, skatīdamās, ka Ņikanors Petrovičs jau runā ar šoferi.

Taču neatlika laika prātošanai: Pava Romanovna satvēra viņu un sāka izrīkot, kur katram sēdēt. Apsēdusies starp Logunovu un Olgu, novietojusi kaktos kaudzi saiņu un sainīšu, viņa vēl vienmēr nevarēja nomierināties un, pat mašīnai kustoties, joprojām kārtojās.

— Diezgan, Pavočka, gan kaut kā nokļūsim galā, — sacīja Prjahins, kam viņa bija iebikstījusi, un Olga

ieraudzīja priekšējā spogulī, cik neapmierināti saviebās viņa seja.

— Tātad parīt būsim mājās? — viņa uzrunāja Lo-gunovu.

— Jābūt. Ceļš nav sliktāks par Ļeņingradas šoseju. Tagad nav vairs tā kā pirms astoņiem gadiem. Tad šeit vijās taka. Purvi, dubļi. Zirgi gāja tikai ar saiņiem, un tādam ceļojumam būtu bijis vajadzīgs apmēram mēnesis.

— Jā, iedomājieties! — steidzīgi iejaucās sarunā Pava Romanovna. — Cik daudz tomēr padomju vara devusi atpalikušajām nomalēm! Kāda trauksmaina kultūras attīstība, kas par celtniecību! — Bet tūlīt viņas seja izstiepās, un viņa izbiedētā balsī sacīja vīram: — Aizmirsu Kamillai nopirkt pelerīni!

— Nu, atgriezies un nopērc, — Prjahins atbildēja smiedamies.

— Tev labi smieties! — viņa iekaisa. — Tev, protams, bērni maz rūp.

— Bet tu viņus atceries tikai tad, kad somā lieka nauda, — viņš atteica ar neviļus īgnumu. — Atradusi par ko uztraukties! Pelerīnes nēsāja senāk! — Un Prjahins atskatījās uz Olgu, meklēdams viņas līdzjūtību un it kā atvainodamies.

— Nē, paklausieties tikai, ko viņš runā! — arī Pava Romanovna griezās pie viņas. — Ko gan vīrietis saprot no bērna apģērbiem?!

— Olga neko neatbildēja: viņa domāja par savu meitenīti, par viņas mīkstajām bizēm ar stingrajām lentēm, par viņas pirmajām sekmēm pirmskolas mācībās, kas bija tik nežēlīgi pārtrūkušas.

Aiz ūdensšķirtnes taigā kļuva siltāks, parādījās zaļumi. Tomēr šur tur nez kāpēc vēl pavīdēja ledus. Vietām tas kā blīvs lauks stiepās gar šosejas malām vai arī kā vairāku metru biezs pakalns baltoja meža vidū. Vietumis, kur ledus jau nokusis, vītoliem un apsēm saplaukušas jaunās lapiņas.

Nogurusī Pava Romanovna snauda, snauda arī Prjahins, atslīdzis pret sēdekļa atzveltni, jocīgi izstiepis sarkanās lūpas, bet Logunovs netraucēti stāstīja Olgai par bargo salu, kas ziemā rada ^milzīgus apledojumus — «tarinus», par to, kā šie ledāji paceļ un aizmet sāņus šosejas asfaltu un atrauj no zemes kokus, kuri stāv pēc tam uz ledus pauguriem visu pavasari un nogāžas karstajā laikā.

— Kad aizbrauksim līdz Lielajiem kalniem, pavērojiet ... — viņš teica, uzmanīgi atvirzīdamies no karstās, snaudā slābanās Pavas Romanovnas. — Tur pie-kājē mēdz uzsalt varens ledājs. Katru gadu. īsts kalns! Kad parastie augsnes ūdeņi sasalst, tur laužas ārā apakšzemes avoti. Šejienes upju sēkļos ari veidojas ledāji, bet upju ūdens, lauzdamies ārā, tālu jo tālu pārplūdina ledu. Tad pie mums saka: «Upe verd.» Ivans Ivanovičs šoziem, braukdams ar briežiem pie slimnieka, tādā lās-menī izpeldējās... Vai tad viņš jums nerakstīja? Abi ar pavadoni gandrīz nosala. Bija taču briesmīgs sals!

— Kā tad viņi tika ārā?

— Paši ar mokām izķepurojušies, arī briežus izglābuši, bet nartas un lietas gan nogrimušas. Nu, kas jums? Eh, būtu zinājis, labāk nebūtu stāstījis.

9.

Tieviņa jakutu meitene gaišu seju, savā koši sarkanā jaciņā ziedošai magonei līdzīga, viegli pārlēca pār grāvi un apstājās pie žoga.

— Ivan Ivanovič, ņemiet! — viņa iesaucās, paceldama pār žogu lāpstu ar garu, taisnu kātu. — Padzeršu tēju un arī nākšu palīgā.

— Labi, Varja! Dzer tēju un nāc palīgā, — siltā basā atsaucās slaids cilvēks vidējos gados, pienākdams un pastiepdams roku pēc lāpstas. — Pateicos, Varjušal

Viņš bija ģērbies apnēsātā darba tērpā. Tumšie mati bija sasukāti stāvus. Platie pleci stalti nesa skaisti veidoto galvu, stingrais lūpu loks pauda vīrišķību, bet brūnajās acīs slēpās ass, visu aptverošs vērīgums, labsirdība un smalka ironija, kas neaizvaino, jo piemīt cilvēkam, kuram patīk pasmieties. Paņēmis lāpstu, viņš

devās projām pa velēnaino, tikko kā apžogoto zemi, bet Varvara, sakārtojusi smagās bizes, aizskrēja ciemata māju virzienā.

— Tagad mēs redzēsim, kurš kuru iedzīs!... Turieties, Denis Antonovič! Sakopojiet spēkus, biedri Hiž-ņak, bijušais kavalērijas brigādes feldšeri! Es jums parādīšu, kā jāapietas ar zemi. — To sacīdams, Ivans Ivanovičs pārdūra ar lāpstu velēnu un nostājās savā malā. — Tagad jūs vairs neteiksiet, ka par velti ēdu jūsu redīsus un salātus. Atstrādāšu paju ir par sevi, ir Olgu Pavlovnu. Es negribu, lai jūs lielītos, ka noēdu jūsu paša un jūsu trīs palaidņu tiesu.

Cilvēks, kuru viņš uzrunāja, tikai papurināja rudo cekulu, kas līda ārā no žokejnīcas, un pasmējās, nomezdams no lāpstas vienādi nogrieztās velēnas. Tas bija ap četrdesmit seši gadi vecs, plecīgs zaļoksnis lielām rokām, prāvu muti, platu, uzrautu degunu un tik zilām, skaidrām acīm kā bērnam.

— Nav ko smīnēt, — turpināja Ivans Ivanovičs.

— Kas tas par darbu? Kāpēc jūs velēnas kraujat kaudzē? Tā jau Jeļena Denisovna tikai maizi uz galda pasniedz. Jāsasmalcina!

— Nu, lūdzu! Lūdzu! — norūca Hižņaks, ar lāpstas šķautni sasmalcinādams rindās samestās zemes šķēles.

— Bet velti, lieks darbs: nolīs lietutiņš — un pašas sairs. Mums taču jāuzrok vēl viens sakņu dārzs. Velna taiga! Ja nebūtu bagātīgo medību, es sen būtu nospļāvies un aizbraucis. Vai tad tā ir zeme? Vai tas ir klimats? Kartupeļus un redīsus vien, nekā cita nevar izaudzēt. Bet pie mums, Kubaņā ... Kādi mums dārzi! Vienas ābeles!... Un ziedu, ziedu! Ir mājās, ir pie slimnīcas. Atceros, izaudzēju peonijas... — Deniss Anto-novičs, nolaidis lāpstu, pat apstājās un maigu smaidu platajās lūpās iegrima domās.

— Strādājiet, strādājiet taču! — klaigāja Ivans Ivanovičs. — Nav ko stāstīt pasaciņas par peonijām! Kamēr es urdījos ar sliktu lāpstu, tikām jūs par mani smējāties, bet tagad sākat apvārdot zobus.

— Es taču runāju par lietu, — nopietni iebilda Hiž-

ņaks, atkal uzguldams lāpstai. — Klimats! Kas te, pie velna, par klimatu! Lakstīgalas nav nemaz ko pieminēt: pat vārnu redzēt — tas jau ir notikums. Vakar redzēju un biju priecīgs, nudien! Bet vainīgā jau Jeļena Deni-sovna... Teicu viņai tūlīt pēc apprecēšanās: brauksim mājās, uz Kubaņu. Kur nu! Te, sak, Sibīrijā kalni, te zivis, te pelmeņi. Vai tad pie mums nav kalnu? Nav zivju? Vai pelmeņus Kubaņā nevar izvārīt?! — Un De-niss Antonovičs tādā azartā metās virsū jaunai velēnu rindai, ka zemes pikas vien lidoja pa gaisu.

— Brauciet taču tagad, — Ivans Ivanovičs deva padomu.

— Tagad?... Kur tad es tagad lai braucu, kad esmu šai Sibīrijā ieaudzis līdz pašām ausim? Četri bērni no sibīrietes! Tas ir tikpat, it kā būtu paņēmis četras važas un četrkārt sevi piesaistījis pie koka. Vai tad var aiziet?

— Pateikšu Jeļenai Denisovnai! Viņa jums sados!

— Sakiet! Viņa pazīst gan mani, gan manu raksturu. Esmu nelāgs, stūrgalvīgs mazkrievs. Viņa jau ari dēvē mani par stūrgalvi. Bet, par spīti visai savai stūrgalvībai, nespēju viņu stūrgalvībā pārspēt. Tā es te eju bojā. Un brīnuma lieta. Pirms trim gadiem aizbraucu uz Kubaņu. Pie radiniekiem. Biju atvaļinājumā. Un pat neiz-ciemojos līdz galam. Viena doma iekvēlojās sirdi: mājup! Mājup — tas nozīmē uz Sibīriju! Toreiz mēs ar Ļenu strādājām Martaigas raktuvēs. Radi mēģina atrunāt: «Padzīvojies, paviesojies!» Sak, «drīz ienāksies āboli... plūmes, ķirši — cik tik sirds vēlas!» Nē, gribu mājās un vairāk nekā! «Pie mums Sibīrijā,» saku, «kalni — tādi! Zivis — tādas!» — neizlaizdams lāpstu, Deniss Antonovičs savēcināja rokas. — «Pelmeņi,» saku... «Bet vai pie mums,» šie jautā, «nav zivju? Vai pie mums nav kalnu? Un pelmeņi? Izvārīsim!» Un izvārījām. Es pats gatavoju malto gaļu, parādīju, ko un kā. Bet vai tad tie pelmeņi bija tādi kā Jeļenai Denisovnai? Tā kā būtu, sak, tā kā nebūtu! Ne kalnu tādur ne pelmeņi tādi — braukšu labāk uz Sibīriju. Un tā arī aizbraucu... Re, kā aizgāja bojā kazaks! — Hižņaks, viegli nopūzdamies, noteica.

10.

Varvara atgriezās ļoti drīz. Taču viņa bija paspējusi pārģērbties mājas drēbēs: pelēkā jaciņā ar platu sprādzi pie ziemišķādas jostas, tumšos svārciņos un vienkāršos zābaciņos viņa izskatījās vēl jaunāka un jaukāka.

— Nu, Varja, — Hižņaks nosacīja, — papūlies, biedri komjaunatne, bet mēs ar Ivanu Ivanoviču drusku uzpīpēsim. Kā tur mājās? Ar ko gatavojas mūs šodien pārsteigt Jeļena Denisovna?

— Jeļena Denisovna darīja visu, kas iespējams, un pat vairāk, nekā iespējams, — Varvara atbildēja krūšu balsī, nopietnā šķelmībā raudzīdamās Ivanā Ivanovičā.

Viņas skaistā seja ar maigi ovālo zodu kvēloja sārtumā.

—- Jeļenai Denisovnai pusdiena jau gatava un pīrāgs cepeškrāsnī. Bet pati viņa atkal aizskrēja uz slimnīcu: grūts gadījums dzemdību nodaļā.

— Tātad viņu izsauca? — domīgi iejautājās Hižņaks, izvilkdams pamatīgu tabakmaku.

— Jā, viņu izsauca, — Varvara atkārtoja, atkal nozīmīgi palūkodamās Ivanā Ivanovičā.

— Un pīrāgs cepeškrāsnī?

— Cepeškrāsnī.

— Droši vien piededzis!

— Nemaz nav piededzis. Tā jau ir tā lieta. Jeļena Denisovna atrada jaunu virēju.

*— Jaunu ... virēju?

«— Jā, viņa to izrāva tieši no mašīnas un piespieda uzmanīt pienu uz plīts, pīrāgu un Natašu... Jūsu sieva atbraukusi, Ivan Ivanovič, — Varvara klusu piemetināja.

— Ai Varja! — Ivans Ivanovičs, jau iepriekš sācis ausīties, pasmaidīja, tad nobālēja, izbirdināja tabaku, no kuras bija gatavojies uztīt smēķi, nometa papīriņu un, pārlēcis pār žogu, lieliem soļiem devās uz ciematu.

Hižņaks, pacēlis lāpstu, sāka laiski rakt, bet, mazliet paracis, apstājās un jautāja: — Kāda ir tā sieva, vai skaista?

— Nekas! Krieviem droši vien skaistule. Mums, ja-

kūtiem, tādu nav. Mati gaiši kā Natašai, bet acis za]as...

— Hm! Zaļas acis! Kā — vai tu domā, ka zaļas acis

ir skaistas?

Varvara samulsa, bet, brīdi vilcinājusies, pārliecināta atbildēja:

— Ja Ivans Ivanovičs izvēlējies ar tādām acīm, tad tas nozīmē, ka tās ir ļoti skaistas.

Kad Ivans Ivanovičs atrāva durvis, Olga jau bija uz sliekšņa un gandrīz pakrita. Viņš to uztvēra un skūpstīdams ienesa istabā.

— Mīļā! Mīļā! — viņš atkārtoja vienu vienīgo vārdu, abām plaukstām spiezdams viņas galvu un mīlas pilns lūkojoties viņas priecīgajā sejā. — Oļa, mīļā! Vai tā esi tu, mana mīļā? — Un viņš atkal skūpstīja sievu, un viņa glāstīja vīra plecus un rokas, gandrīz bez elpas laimīgā satraukumā. — Kāpēc tev zemes uz vaiga? — viņš izbrīnījies vaicāja un tūlīt nosarka. — Es pats taču esmu zemjains! Dārgā, piedod, gluži piemirsu! Mēs ar Denisu Antonoviču rokam sakņu dārzu. Cik es esmu priecīgs! Esmu priecīgs kā puika! — Un Ivans Ivanovičs atkal apskāva sievu un smējās aizraujoši līksmus smieklus.

Divus gadus vecā Nataška izrāpās no savas ligzdas — liela groza, kur atradās viņas rotaļas, un, pieiedama tuvāk, vērīgi aplūkoja lielos cilvēkus, kas tā smējās un skūpstījās.

Olga paskatījās meitenes apaļajās, ziņkārīgi ieplestajās actiņās, un pēkšņi viņas mutes kaktiņi bēdīgi noslīga un viņa sāka raudāt, atspiezdama galvu pret vīra plecu.

— Nu, ko lai dara, Oļa? — pēkšņi noskumis, klusu sacīja Ivans Ivanovičs. — Neraudi, dārgā, palūkojies: Nataška, skatīdamās uz tevi, arī taisās raudāt. Redz, lūpas jau savilkusi... Nu, sāk jau dīkt! Acīm redzot, man arī būs jāraud.

— Kas noticis? Kas apvainojis manu labo? — no sliekšņa jautri ierunājās stalta, ļoti patīkama sieviete.

Lai gan ārā bija vēl pavasarīgi vēsi, ienācēja, ģērbusies vieglā tērpā, bija pietvīkusi gluži sārta. No

viņas strāvoja pati veselība. Raudāt viņas klātbūtnē kļuva neiespējami. Garām ejot, viņa apmīļoja meitu, nomierināja un pat sasmīdināja Olgu, pastāstīdama, kā Natašķa nesen saņēmusi Pāvu Romanovnu.

— Pirmo reizi ieraudzīja apkakles vietā veselu lapsu ar galvu un asti. Pieiet pie mūsu švītes un saka: «Nolaid zemē!» Redz, ka ķepas zvēriņam arī ir, kādēļ gan stiept to uz pleciem? Vajadzēja drusku pabaidīt: sak, iekodīs.

— Kāpēc baidīt bērniņu? — skumji smaidīdams, sacīja Ivans Ivanovičs.

— No kaut kā taču šim bērniņam jābaidās! Bērnu dārzā izauguši par tādiem gudriniekiem, ka tik turies! — smieklīgā nopietnībā atteica Hižņaka sieva.

Kastroļi un pannas virtuvē pārvietojās it kā paši no sevis: viņas veiklajās rokās viss šķīrās.

Ne mirkli nepārtraukdama darboties, viņa stāstīja:

*— Piedzima puisēns. Liels un dūšīgs. Māti gandrīz pavisam nomocīja, bet beigās pašam aizrāvās elpa. Dežurējošā vecmāte — jauna, protams, nobijās. Es jau drīz divdesmit gadu kā saņemu bērnus, bet arī nobijos: miris kas miris! Krietni dabūju ar viņu noņemties, kamēr atvilka elpu. Un nebija pat elpu vēl atvilcis, kad sāka jau brēkt. Nu, domāju, tagad brēc uz veselībām, man mājās arī liels notikums, nav laika ar tevi tīksmināties!

— Tur es esmu «pansionārs», bet dzīvoju šinī pusē, — sacīja Ivans Ivanovičs, ar ceļasomām rokās kāpdams lievenī mājas otrā pusē. — Šie Hižņaki ir lieliski cilvēki. Tu ar viņiem sadraudzēsies!... Pie viņiem dzīvo vēl kāda meitene: Varvara Gromova ..,

— Meitene? — Olga atkārtoja, kraudama vīstokļus un somas uz krēsla ēdamistabas vajadzībām domātā telpā; viņa atkal apskāva vīru, bet, piekļaudama seju pie viņa krūtīm, vēlreiz iejautājās: — Vai tā meitene, kas atskrēja?

— Jā. Mana bijusī paciente: es viņai izdarīju strutojošā apendicīta operāciju. Viņa mācās pie mums feld-

šēru skolā un strādā slimnīcā. Beigusi septiņas klases (skolu tagad taigas ulusos daudz), tomēr sākumā bija kā mežonēns, bikla, neizdabūsi ne vārda, bet tagad ļoti izaugusi. Un kas par skaistuli! .. ft

— Vai neesi iemīlējies?

— Nu, kur nu! Viņa jau no jauniem puišiem nevar atkauties.

-— Vai tikai tas bija par šķērsli? — aizvainoti atraudamās, jautāja Olga.

— Tu pati zini, kas bija par šķērsli! — sacīja Ivans Ivanovičs, smiedamies un pievilkdams sievu sev klāt*

11.

Pusdienu galds bija klāts; Hižņaks, nomazgājies, izšūdinātā, tīrā kreklā, reizes piecas izgāja uz lieveņa —• klausīties, vai kaimiņu pusē nenoklaudzēs durvis; Var-vara jau vairs nekārtoja spilvenu pārklājus, celiņus, aizkarus, bet palīdzēja diviem vecākajiem zēniem labot volejbola bumbu, taču Ivans Ivanovičs ar sievu vēl vienmēr neatgriezās.

— Iešu pēc viņiem, — beidzot pavēstīja Hižņaks.

•— Tevis tik tur vēl trūka! — nopietni atsaucās Je-ļena Denisovna. — Laikam ļoti gaida!

— Bet ir taču vēls... Pusdienas atdzisīs un pārsutīs.

— Ja jau atdzisīs, tad nepārsutīs. Uztaisi sev sviestmaizi un pie viena piepildi mēriņu. Galīgi novārdzis, nabadziņš!

— Un kā vēl! — iekaisa Deniss Antonovičs, apvainodamies kā mazs bērns. — Tā strādājām!... Kopš rīta...

— Tu kopš rīta, bet tur cilvēki gandrīz gadu nav redzējušies. Ja Ivans Ivanovičs liek gaidīt, tad citādi nevar,..

— Laikam gan nevar, — piekāpās Hižņaks, sāji smaidīdams. — Atceries, kā es no Kubaņas atgriezos?., „

— Ir jau labi! — pusbalsī noteica Jeļena Denisovna, uzmanīgi sukādama matus Natašai, kas sēdēja viņai uz ceļiem, tikpat apaļa, sārta un zilacaina kā māte pati* — Te jau viņa man ir, tā tava atgriešanas! — Jeļena paucināja meitenīti un, tīksminādamās ar viņu, paplikšķināja pa apaļīgo muguriņu, paucināja vēl un noskūpstīja, teikdama: — Ak tu mans jaukais plācenīt!

Viņa iesēja lenti meitas gaišajās cirtās, kas vijās ap galviņu kā kupli ievu ziedi, un, izlīdzinādama lentes galus, atkal pavērās vīrā:

— Pārāk vienkārši mēs ar tevi dzīvojam, tēv! — viņa ierunājās, mīļi pazobodamās. — Bērnus nosaukt inteliģenti — pat to neesam pratuši. Ekur neparasti: Nataļja, Mihails, Pāvels un Boriss! Bet cilvēkiem, rau, ir Aļiki un Miloriki. Un Prjahina sieva smalkumā pārtrumpojusi visus: viņai ir Landelijs un Kamiločka. Landelijs! Tas tik ir vārdiņš, tīri vai pēc konfektēm smaržo! Viņa arī sevi no Praskovjas pataisījusi par Pāvu. Viss ārzemnieciski. Gatavojās arī uzvārdu mainīt, bet pats nebija ar mieru. Tā Pava nekļuva par Prjahovsku, kā viņai gribējās, bet palika par Prja-hinu...

— Miers šim namam! — iesaucās Platons Loguriovs, parādīdamies uz sliekšņa ar lielu vīstokli rokās. — Kā klājas, labie ļaudis?

— Labiem ļaudīm labi klājas, — jautri atsaucās Jeļena Denisovna. — Ienāciet!

— Es jau tāpēc arī ierados, lai tūlīt ietu uz virtuvi, — atteica Logunovs, nolikdams vīstokli uz virtuves galda.

Katram no četriem milzīgās istabas kaktiem bija īpaša nozīme: virtuve, priekšnams ar pakaramo, bērnistaba ar divu vecāko zēnu gultu un ēdamistaba ar gaišu vaskadrānu apklātu, lielu galdu. Vienas durvis no šīs istabas veda pieaugušo Hižņaku guļamistabā, otras — mazajā Varvaras istabiņā.

— Mēs jau priecātos, ja varētu ieaicināt citā telpā, bet vairāk nav kur, — Jeļena Denisovna atbildēja uz Logunova vārdiem. — Viesistabas mums savu mūžu nav bijis. Te viss kopā. Varētu pārdalīt ar šķērssienām, vietas daudz, bet es negribu: man patīk, ka saimniecību varu pārskatīt. Ko jūs tur atnesāt? Re, kāds šķiedējs! Tik un tā pastāvīgā pansijā nepieņemšu, nemaz nelabi-nieties klāt ar savām dāvanām: nav man laika, griežos kā vāvere ...

— Laba vāvere... — grasījās iesākt Hižņaks, bet Logunovs bez ceremonijām atbīdīja viņu ar plecu sāņus un lūdzoši sacīja:

— Bet varbūt pieņemsiet?

— Nē, nevaru, pat nedomājiet. Ir ēdnīcas*..

— Patīkamāk taču ģimenē, — atkal iejaucās Hižņaks, izsliedams pār Logunova plecu savu rudo cekulu un uzrauto degunu. — Un vai tad tur gatavo tādus ēdienus!

— Vai iesi projām, neglaimo, lielībniek! Man ir liela ģimene, man ir darbs, bet viņš gatavs mājā vēl ierīkot sabiedrisko ēdnīcu. Nē, un cauri! Ņemsim arī sev gatavas pusdienas.

— Paskaties jel, ko viņš atvedis: gan zivis, gan eļļas, gan citronus ...

— Redzu. Par to paldies. Bet par ēšanu pie mums ... Nav taču iespējams, Platon Artemovič! Goda vārds! Varbūt vienīgi atpūtas dienās ..,

— Kaut vai atpūtas dienās .. *

4— Kad es pati nedežurēju ...

— Protams, kad nedežurējat. Pārējās dienās mums gatavos Varja.

Jeļena Denisovna labsirdīgi iesmējās:

— Tā nu gan pagatavos!

— Es patiesi neesmu paspējusi apgūt šo māku, —1 teica Varvara, laipni pavērdamās viņai klāt pienākušajā Logunova; viņa tikko bija lāpījusi bumbas virs-ādu, un lielā adata vēl vienmēr atradās slaidajos pirkstos. — Mēs visi te esam tikai pavāra palīgi, — Varvara turpināja, mehāniski siedama mezglus atlikušajā diegā. — Ēdnīca ir laba lieta, bet mājās arī vajag prast. Tas ir labi, ja prot.. *

— Jā, jā, labi! — piebalsoja Jeļena Denisovna. 4— Iemācies, un tad mīļais liks tev cepināties pie plīts.

— Nē, — pēkšņi noskumusi, domīgi teica Varvara, paraudzīdamās Jeļenai Denisovnai tieši acīs. — Manējais man neliks, jo nekad tāda nebūs. Bet man... — viņa pagrozīja adatu, lēni iedūra to sažņaugtajā dūrītē.

tūlīt izvilka un, it kā tīksminādamās par mirklī izsūkušos asins lāsīti, mazajām, drebošajām lūpām smaidot, lēni pacēla pie tām sadurto roku. — Man taču nesāp, — viņa spēji pagriezās, tik spēji, ka bizes iesitās sejā nobālušajam Logunovam, un ieskrēja savā istabā.

— Re, neprātīgā! — noraizējusies noteica Jeļena De-nisovna. Par ko viņa runāja?

Hižņaka sievai bija ļoti laba dzīves izpratne, un viņa zināja visu, kam bija sakars ar viņas ģimeni. Viņa bija pieņēmusi Varvaru kā pašas meitu, sirsnīgi iemīlējusi un līdz šim laikam lieliski izpratusi viņas noskaņojumus. Pirmo reizi nonākusi strupceļā, Jeļena Denisovna neziņā apstājās pie meitenes istabas sliekšņa. Gribējās ieiet, iztaujāt, bet smalkjūtība ieteica nogaidīt, un sieviete aizgāja, klusiņām pievērusi durvis.

— Lai atpūšas,, nomierinās, — viņa sacīja, ar draudzīgu mājienu atsaukdama no durvīm Logunovu. — Pārāk daudz viņai pašlaik darba un dažādu slodžu. Tagad vēl sākusi gatavoties iestāju eksāmeniem institūtā. Nerviem sanāk par daudz!

12.

— Nu re, gaidītie klāt! — jautri noteica Hižņaks, kas ar šķīvjiem un nazi rokās staigāja no viena galda pie otra. — Nāk! — viņš pavēstīja, apsegdams ar papīru to, kas bija palicis «virtuvē». — Virspavār, jums vārds!

— Jau pilnā skaitā? — izbrīnījies vaicāja Ivans Iva-novičs, ienākdams aiz Olgas. — Nu, kā ar sakņu dārzu?

— Vēl labam cēlienam pietiks. Veco sakņu dārzu uzraks zēni vieni paši: tur ir mīksts. Dēsti sen prasās pēc zemes, bet siltuma nav, — un Deniss Antonovičs ieveda visus guļamistabā skatīties stādus.

Dēsti, ko viņš bija iestādījis paštaisītās papīra glāzītēs, zaļoja uz palodzēm arī lielajā istabā, bet šeit stāvēja īpaši — jau ziedoši ķirbji un gurķi, kreses, astras, lefkojas.

— Virtuvē gan karsts, gan vēss, kamēr šeit ir mērenāks klimats, — Hižņaks sacīja un, saudzīgi pieskar-

damies stādiem, sāka gludināt sagriezušās lapas, kaut ko noknieba, sakārtoja, pārcilāja, aptaustīja zemi; to darot, viņa sejā iegulās svarīga izteiksme. — Gribu izaudzēt tādu ķirbi, kas svērtu trīs pudus.

— Trīs mārciņas smagu negribi? — no plīts sauca Jeļena Denisovna. — Ķirbis te neaugs, velti tu strīdies un nelaid istabās gaismu... Visus logus aiznaglojis ar saviem plauktiem. Ko domā! — viņa jautri žēlojās, sēdinādama aiz galda viesus un mājiniekus. — Redīsi, loki un kartupeļi labi aug, bet nē — viņam vajag ķirbi! Neizaugs!

— Izaugs! Izrakšu bedres, ielikšu tur pa spainim karstu mēslu, virsū — pa spainim zemes... Atstāšu katram stādam pa divām stīgām, uz stīgām tikai pa divām sēklotnēm, mēslošu ar vircu ...

— Atkal mēsli! — sacīja Jeļena Denisovna, pavērdamās Olgā. — Tu taču esi apsēdies pie galda ...

— Arī rozes zied krāšņāk uz mēsliem, — iebilda Hiž-ņaks. — Kurš dzejnieks to teicis?

— Droši vien tāds pats kā tu ...

Olga smējās par visiem skaļāk. Viņai ļoti patika gan neveiklais, platplecīgais Deniss Antonovičs, gan viņa dzīvespriecīgā sieva, gan zēni, zilacaini un rudi kā tēvs, par Natašku nemaz nerunājot, un šī milzīgā istaba ar augstiem, zaļumiem apkrautiem logiem. Viņai bija te labi, viņa juta, ka nokļuvusi mājās.

— Bet kur tad Varja? — vaicāja Ivans Ivanovičs un paraudzījās, ko varētu uzlikt uz šķīvja. — Nē, lūdzu, ikrus, — viņš teica Jeļenai Denisovnai, — un vinegretu arī varētu... Zivis? Nu, lieciet zivis ari. Dodiet visu pēc kārtas! — Viņš pasmējās un atkal pavaicāja: — Kur tad Varja?

— Viņa ir nevesela, — klusu atteica Logunovs.

— Ai, nemaz nē! Esmu pavisam vesela, — sacīja Varvara, negaidīti iznākdama no savas istabas.

Viņa piegāja pie galda un apstājās, satraukti un bērnišķīgi bikli uzsmaidīdama vienīgi Olgai. Varbūt bēr-nišķīgumu viņas smaidam piešķīra mazās, pilnīgās lūpiņas, varbūt vaļsirdīgais, kaut ari mazliet padrū-mais skatiens. Olga atkal ievēroja Varvaras savdabīgo

4i

skaistumu, tvirto vaigu maigo sārtumu un spožās, melnās, mongoliskās acis zem vieglajiem uzacu spārniem; mazliet ieslīpo acu kaislo mirdzumu nespēja noslēpt ne uzacu mirgojošā ēna, ne jaunības skaidrā labsirdība, kas apstaroja visu seju. Olga ievēroja arī to, kas Var-varas seju vērta sevišķi daiļu, — gudro apgarotību, kura pauda meitenes lielo, spraigo garīgo dzīvi. Tas viss Olgā izraisīja simpātijās jūtas, kuras neviļus pārņēma katru, kas ielūkojās Varjas sejā.

— Lūk, vēl viena mana meita! — sacīja Jeļena Deni-sovna, atbrīvodama vietu blakus sev un Logunovam. — Pati vecākā, otrs dēls man tālā iekšzemē, mācās institūtā.

Viņa to sacīja tā, ka Olga noticēja, lai gan jau zināja Varvaras dzīves stāstu. Varbūt šī meitene bija dzimusi taigā uz briežādas un izaugusi teltī vai jurtā, taču viņas radniecība ar Jeļenu Denisovnu un Natašku, kura ar mīlas pilnu skatienu tiecās Varvarai pretī, bija pilnīgi neapstrīdama.

— Ko tad Boriss raksta? — Logunovs vaicāja.

Boriss! Olgas acu priekšā pēkšņi nostājās jūras plašums, spirgtais vējš un sarunas ar Borisu Tavrovu. Viņa pavērās Ivanā Ivanovičā. Vīrs sēdēja Olgai blakus, un viņa acis, veroties Denisa Antonoviča možajā sejā, smējās. Aizņemtās mutes vietā runāja ^rī rokas — spēcīgas, lielas, locītavās platas, bet veiklas, gudras, izturīgas — rokas, kas nekad neko neizsvieda un neapgāza.

«Lūk, viņš ir īsts cilvēks!» Olga priecīgi nodomāja un ar plaukstu cieši paspieda vīra roku, kas bija uz-gulusi'uz galda.

— Kas ir, Oļa? — viņš jautāja, pievērsdamies sievai.

— Atcerējos savu ceļabiedru, kas visu ceļu grauza mani bez žēlastības, — Olga smaidot sacīja. — Mani ļjau arī ir par ko bārt. Bet es paskatījos tevī un nodomāju: tev pat viņš nespētu piesieties!

— Ko tad ceļabiedri tev īsti pārmeta? — Ivans Iva-novičs jautāja vēlu naktī, izstāstījis Olgai par savu dzīvi.

— Ne ceļabiedri, bet ceļabiedrs inženieris Tav-rovs. Viņš bija līdzīgs strādniekam, kas necieš, ka viņam blakus slaistās dīkdieņi. Viņš teica man tādus vārdus...

— Kādus tad?

Olga, pūlēdamās atcerēties, iegrima domās.

— Ka es esot izšķērdētāja... Ka manis dēļ velti izdota nauda un ka es pati esot vainīga, ja no manis nekas neesot iznācis. Vispār viņš nebija sevišķi delikāts. Nekautrējās pat salīdzināt mani ar tām atpalikušajām sievietēm, kas tikai tagad noņēmušas parandžu. Ai, nē, pēc visiem viņa apsvērumiem es izrādījos sliktāka, jo iespēju taču man bijis vairāk nekā viņām.

— Mana nabaga sieviņa! — noteica Ivans Ivaiīo-vičs, maigi pārlaizdams plaukstu Olgas gaišmatainajai galvai. — Nevajag piešķirt tam nozīmi: daži spriež par visu pēc pirmā iespaida. Viņiem neeksistē nekādi izņēmumi, tikai vispārējais likums ..,

— Es pati negribētu kļūt par tādu bēdīgu izņēmumu, — aši atbildēja Olga, ar abām rokām apskaudama Ivana Ivanoviča platos plecus un mīļi raudzīdamās viņam sejā. — Un zini, kad viņš mani sunīja, es jutos spēcīga un stipra. Bet tagad, lūk, kad tu mani žēlo, — kā maza meitenīte.

— Nežēlošu vairs! — viņš piedraudēja, taču atkal apskāva sievu, nēsāja pa istabu, skatījās viņā un nevarēja atskatīties gana. Olga priecājās kopā ar viņu un raudāja, un teica viņam tūkstoš mīļu muļķību, kā spēj tikai iemīlējušies. Viņa tik daudz dienu un nakšu bija ilgojusies pēc vīra — tieši tāda, kāds viņš bija tagad, viņai blakus. Ja šķiršanās laiks bija atstājis Ivanā Ivanovičā savas pēdas, tad arī pārmaiņa Olgai šķita kā pilnīgi nepieciešams ieguvums. Patiesi, atsevišķi vaibsti izlikās mazliet citādi nekā viņas iztēlē, bet viņa vīru mīlēja, un, lai kā tas būtu pārmainījies, Olga tomēr būtu to pazinusi simtu citu vidū.

— Cik labi... dzīvot kopā! — viņa vēlāk sacīja laimīgā un miegainā balsī, jau laizdamās siltajā snaudā.

13.

No rīta, vēl neatvērusi acis, Olga juta, ka Ivana Iva-noviča nav viņai blakus. Vai tiešām aizgājis uz darbu? Olga ieklausījās. Jā, istabās klusu.

«Redz, vairāk nekā gadu neesam redzējušies... Atbraucu šurp pār trejdeviņām zemēm, bet viņš pašā pirmajā rītā aizgājis,» aizvainotā neizpratnē nodomāja Olga. «Vai tiešām nevar palūgt kaut uz dažām dienām atvaļinājumu?!» v

Viņa skaidri iedomājās vīru operāciju zālē — baltā uzsvārcī, ārēji mierīgu, bet pilnīgi aizrāvušos darbā — un iesmējās. Tāds taču viņš bijis vienmēr, kopš pirmās kopdzīves dienas. Cik daudz pikniku un ģimenes viesību izjaukts! Cik biļešu atdots atpakaļ teātru kasēs!

Olga ātri apsēdās un paskatījās uz galdiņu blakus gultai. Tur gulēja zīmīte.

Tā arī bija:

«Mana dārgā! Ar kādu prieku pabūtu vēl ar tevi! Bet darbs sauc. Šodien pulksten desmitos steidzama, nopietna operācija...»

«Nu, protams, steidzama un nopietna!» domīgi nočukstēja Olga, šūpodama zīmīti plaukstās. «Vai tad citādi var būt?! Aizgājis, mani pat nepamodinādams.., Un es pēc ceļa gulēju kā nosista. Droši vien staigāja te uz pirkstgaliem.»

Olga iztēlojās vīru staigājot uz pirkstgaliem, iesmējās un piesardzīgi apklusa, izdzirdusi gaitenī nepazīstamus soļus.

— Vai jūs vēl gultā? — atskanēja Pavas Romanov-nas balss. — Kāda jūs laiska! Celieties, tik un tā iešu iekšā.

Un viņa ienāca, uzmetusi uz pleciem kā baltu burku lielu, pūkainu, bārkstainu lakatu.

— Tu ausmas mīlule, ai sārtais bērns .,«■— viņa pus-dziedādama sacīja un tūlīt paskaidroja: — Tas ir no Igora Korobicina, mūsu mehāniķa, dzejām. Viņa dzejoļi nav slikti, goda vārds, tikai viņš liels savādnieks: sapņo par nez kādām tur apslēptām spējām un nedod sev miera. Lielisks darbinieks, rūpnīcā viņu ciena; bet ne katram taču laimējas izgudrot lokomotīvi vai citu tamlīdzīgu neparastu lietu. Tad jau nevarētu nekur glābties no izgudrojumiem. Vai saprotat?

— Nē, nesaprotu, — Olga atbildēja un sniedzās pēc veļas un tērpa.

— Es gribu sacīt, ka patmīlība ir tāds pats sātana iestādījums, kā, piemēram, greizsirdība. Kādēļ saindēt sev dzīvi? ...

— Man gan liekas, ka tās ir ļoti dažādas jūtas, — Olga iebilda, neprazdama apslēpt ironiju par viešņas vientiesīgo filozofiju. «Ko viņa spriedelē, ja dievs prātu nav devis!» viņa nodomāja ģērbdamās.

— Jūs mani, dārgumiņ, nenosodiet, ja ko pasaku ne tā, kā vajag, — izlīdzinoši smaidot, teica Pava Roma-novna. — Varbūt es tiešām esmu muļķe, —■' Pavas negaidītais vērīgums lika Olgai justies pat neērti, — un ne sevišķi izglītota. Dažreiz sapļukstu tādas lietas, ka mans nabaga Prjahins gatavs zemē ielīst. Bet katram taču gribas parādīt sevi no labākās puses.

— Un jūs vienmēr tā tūlīt... atklājat sevi? — vaicāja Olga, Pavas Romanovnas neliekuļotās vaļsirdības apmulsināta.

— Kā nu kuro reizi! — nopūtās Pava, un abas no sirds pasmējās.

— Kamēr vēl nebiju precējusies, biju ļoti glīta, — turpināja pļāpāt Pava Romanovna, nekautrējoties vērodama, kā Olga velk kājās zeķes. — Bet grūtniecība kropļo augumu. Šausmīgi! Un nu vēl aizliegts aborts... Nē, tas gluži vienkārši nav taisnīgi, goda vārds! — Viņa uzsita ar mazo dūrīti uz galdiņa un dedzīgi piebilda: — Pie mums tik daudz runā par veselīga ķermeņa skaistumu, bet kas par skaistumu var būt sievietei, kura daudz dzemdējusi?! Lai gan bērni, protams, ir dzīves mērķis, to arī mans Prjahins vienmēr saka. — Vārdu straume uz mirkli pārtrūka; Pava Romanovna paostīja smaržas, neizņemdama no flakona aizbāzni, un pabeidza: — Nē, nopietni jārūpējas par sevi, negribas ar trīsdesmit gadiem noiet no skatuves. Negribu tik ātri novecot. — Viņa atkal apklusa un apsēdās krēslā tieši uz Olgas cepures.

Olga gatavojās nolikt vietā kupli uzbužinātu spilvenu, bet istabā kļuva klusu, un klusumā atskanēja šņuksti. Pava Romanovna raudāja... Tas bija tik negaidīti, ka Olga izlaida no rokām spilvenu un apstājās pie gultas.

Ar ko vēl šī dīvainā sieviete gatavojās pārsteigt?!

— Mīļā! — trauksmaini sacīja Pava Romanovna un pārsēdās uz gultas blakus Olgai. — Man jāizdara aborts. Palūdziet Ivanu Ivanoviču... viņš jūs mīl, viņš jums klausīs. Dieva dēļ! Ziniet, es viņu jau lūdzu, bet viņš strupi atteicās. Es pateicu vīram, ka labāk nomiršu ... Viņš ir lielisks cilvēks, bet es taču nevaru sacīt... atzīties, ka tas nebūs viņa bērns ...

Pava Romanovna pamanīja, kā Olgas sejā uzliesmo gandrīz vai baiļpilns izbrīns, mulsi iesmējās, piecēlās un kārtodama noglauda ar mīksto rociņu sniegbalto piķē segu.

Olgai atkal kļuva neveikli.

«Kāds cinisms!» viņa nodomāja. «Un tai pašā laikā cik daudz sirsnīgas jautrības un vienkāršas, neredzētas vaļsirdības.»

— Es speciāli braucu uz Glubokaju, — Pava Romanovna neatlaidīgi turpināja savu stāstu, — bet pazīstamais ķirurgs smagi saslimis. Tagad visas cerības jāliek uz Ivanu Ivanoviču.

— Kā gan viņš palīdzēs? — Olga jautāja. — Viņš nedarīs to, ko aizliedz likums.

— Ak mans dievs! — izsaucās Pava Romanovna, un viņas melnās acis caur asarām spoži iedzirkstījās. — Arī mūsu laikos likumi dažreiz jāapiet! Iedomājieties manu stāvokli... Tagad es taču darīšu vienalga ko, skriešu pie kuras katras pūšļotājas. Bet man ir ģimene: slima māte, divi bērni. Vai tad tiešām nevar izrādīt cilvēkam pretimnākšanu?! Arī Prjahins Ivanam Ivanovičam noderēs, goda vārds! Viņam ir tādas pazīšanās, tādi sakari!

Olga, nopietni pārdomādama, vērās Pāvā: patiesi, stāvoklis nebija apskaužams!

— Es parunāšu, — viņa nedroši sacīja, — bet esmu pārliecināta, ka no tā nekas neiznāks.

Ieleja, pārvērsdamās divās plašās terasēs, slīgst lejup uz Kamenuškas upīti. Uz apakšējās gar krastu zaļo apšu birzis un izturīgo aslapu kārklu biezokņi. Tur ir raktuvju parks. Šur tur, zedeņu žogu apvītas, pavasarīgi bālu zaļumu vidū vīd pelēkas mājiņas. Uz augšējās terases izvietojies viss ciemata namu vairums. Augstāk pa kalnu nogāzēm — sakņu dārzi un celmājs. Mežmala atkāpusies tālāk prom, un pāri tai debesīs slejas klinšainas, pelēkas virsotnes, kuras klāj vienīgi sūnas un ķērpji, te ir ģeologu un... lāču valstība.

Olga stāvēja pie atvērta loga un apskatīja jauno vietu, kurā viņai būs jānodzīvo ne mazāk par diviem gadiem. Viņa lūkojās uz kailajām kalnu grēdām un domāja, ka tās lēni, bet neatlaidīgi sadrūp un ar laiku izzūd kā milzīgie dzīvnieki, kas dzīvojuši kādreiz šeit — Ziemeļos. Kalni līdzinās bojā ejošiem kokiem, kuri sāk kalst no galotnēm. Skats sevišķu-Ķ>rieku nesagādātu, ja nebūtu šīs pilsētiņas — ciemata!

Sakņu dārziem bijis vajadzīgs uzplēst tik daudz grūti apstrādājamas zemes! Stāsta, ka agrāk raktuvēs ar dārzāju audzēšanu neesot nodarbojušies: taigu uzskatījuši par neapdzīvojamu vietu. Tiesa, tā ir barga ... bet cik daudz šeit bagātību un... kur vēl var redzēt tādus kalnus? Un zilganzaļās skujmetes, kuru pelēkie stumbri spīd caur jauno skuju plāno plīvuru?! Un ciedru priežu klaji, kas tumst kalnu ieplakās? ...

— Nē, labi. Ļoti labi! — Olga skaļi noteica un ar lupatu rokās atkal apstaigāja istabas, slaukot neredzamus puteklīšus no krēsliem un palodzēm.

Dzīvoklī tagad viss laistījās. Pat vienkāršās mēbeles, kas pēc jaunās saimnieces apsvērumiem bija pārbīdītas citās vietās, izskatījās jautrākas. Ēdamistabā sniegbalts galdauts, uz bufetes mākslīgi ziedi zili zeltainā vāzē: lauku puķes vēl nav izaugušas, dārza ziedu šeit nav.., Logu aizkari, ko pagatavojusi nelaiķe māte, slīgst gandrīz līdz zemei. Kad Olga bija nolēmusi braukt uz «pasaules malu», tēvs nodeva viņai daļu pierasto, viņam dārgo lietu.

«Lai tās aukstajos ziemeļos atgādina tev dzimto māju un bērnību,» viņš bija teicis.

Olgu sirmgalvja negaidītā, maigā gādība toreiz bija ļoti aizkustinājusi, un tagad viņai acu priekšā kā dzīvs nostājās viņas mīļais, mācītais tēvs, kam tāli dzīves sīkumi. Patiesi, cik labi viss padevies!

Tikpat mājīgi bija kādreiz istabās, kur saimniekoja nelaiķe māte. Viņa bija labais gars ģimenei. Tā bija visas viņas dzīves jēga. Olga bieži nožēloja, ka bijusi vēl maziņa, kad māte valdījusi mājās.

Tēvam piemita ārkārtīga izklaidība.

Viņš bija jāuzmana kā bērns. Pēc mātes nāves šīs rūpes uzņēmās Olgas vecā krustmāte, tad pa kārtai māsas.

Labi, ja sievietes mājas rūpes ir patiešām nepieciešamas. Kamēr Olgai bija bērns, viņa nejuta dzīvē tukšumu. Tagad citādi... Varbūt neapzināti Olga pieķērās jaunai domai — ierīkot vīra kabinetu tai telpā, kur bija guļamistaba.

Viņa izgāja gaitenī pasaukt apkopēju, lai tā palīdzētu pārnest lietas, bet, tā arī neko nebildusi par savu vēlēšanos pārmainīt istabas iekārtu, pagāja garām un domīgi apstājās uz lieveņa.

«Velti es pametu mašīnbūves institūtu, kad piedzima meitiņa,» viņa rūgti sev pārmeta, «jo vairāk tāpēc, ka mācījos labi. Zaudēju dūšu, sabaidījos, ka grūti būs vienā laikā mācīties un audzināt bērnu. Arī Vaņa pārāk viegli skatījās uz manu aiziešanu no institūta. Citi taču gan mācījās, gan audzināja bērnus, gan materiāli bija sliktāk nodrošināti nekā mēs. Kādu muļķību gan mēs toreiz izdarījām!»

Olgu satrauca arī Pavai Romanovnai nepārdomāti dotais solījums parunāt ar vīru. Viņa zināja: Ivans Iva-novičs nebūs ar mieru izdarīt abortu, viņa pati vīru nekad neuzmudinātu to darīt. Kāpēc viņa bija apsolījusies?

Pirms aiziešanas Pava Romanovna bija likusi Olgai nozvērēties, ka viņa, Olga, kopā ar Ivanu Ivanoviču vakarā aizies pie Prjahiniem. Tātad jārunā tūlīt, līdzko vīrs atgriezīsies no darba. Bet kāpēc jārunā?

«Es viņam neko neteikšu, un mēs šodien pie Prjahi-niem neiesim,» ieraudzījusi Ivanu Ivanoviču, nolēma Olga un gandrīz skriešus devās vīram pretī.

Viņš ātri soļoja pa taciņu, ko iežogoja sīki krūmāji, un Olga jau iztālēm saskatīja, kā viņa lūpās rotājās neatturams smaids... Mirkli viņi stāvēja klusēdami, lūkojoties viens otrā.

— Kas ies pa priekšu? — Olga nopietni vaicāja.

— Protams, tu! Gribu raudzīties tagad vienīgi tevī.

— Nē, tu ved mani, — Olga pakāpās sāņus un ieķērās vīram elkonī.

Iet bija neērti, bet jautri, abi smējās, un, ieraudzījusi viņus, sāka smieties Jeļena Denisovna, kas bija iznākusi uz sava lieveņa.

— Mani ūdensnesēji aizmukuši! — viņa skaļi sacīja. — Būs pašai...

— Dodiet, es atnesīšu, — izsaucās Olga un jokodamās atņēma viņai tukšo spaini. — Est es gatavoju slikti, vienmēr iznācis dzīvot tā, ka rūpes par virtuvi uzņemas cits. Bet jūs mani varat izmantot kuram katram palīgdarbam.

Māja atradās augšējās terases malā. Pa akmeņainajā zemē izcirstiem pakāpieniem Olga un Ivans Ivanovičs nokāpa bijušajā upes gultnē. To no vienas vietas bija izrakņājuši zeltrači, un ūdens bija aizvadīts pa kanāliem kalnrūpniecības vajadzībām. Pāri upes smilšu un oļu kaudzēm pacēlās tiltiņš. Otrā krastā cieši savīts zedeņu žogs ietvēra niecīgu sakņu dārziņu. Sakustinātie vītolu zari nobirdināja zelta putekšņus. Bedrē ielaistajos koka grodos gaiši lāsmoja kristāldzidrs avot-ūdens, kurā atspoguļojās zilo debesu stūrītis, kas margoja apšu zaru starpā. Te smaržoja pēc valgas zemes un pusplaukušām, vēl lipīgām apšu lapām.

Olga, pasmēlusi ūdeni, jaunavīgi lokani izslējās.

— Tagad es, — teica Ivans Ivanovičs, satverdams spaiņa stīpu.

— Es arī! — atsaucās Olga. — Tu jau esi diezgan pūlējies! Tā jau vajag: sieva pēc ilgas atšķirtības atbraukusi šurp, bet viņš visu augu dienu ne reizes nepārskrien mājās!...

— Bija ļoti sarežģīta operācija, — Ivans Ivanovičs atteica, priecādamies par pārmetumu.

— Bet pēc tam?

— Pēc tam asins pārliešana un vēl viena operācija. Rajons mums milzīgs, darba dažreiz ļoti daudz. Te sabrauc arī no tālienes... Pat no kaimiņu apgabaliem. Un man te nākas operēt visādus slimniekus. Bet ko tu darīji?

— Es visu laiku kārtojos un sakopu dzīvokli. īsti mājīgs tev ir tikai rakstāmgalds.

Tā viņi, grūstīdami viens otru ar lielo spaini un šļakstīdami ūdeni, nogāja lejup pa gludi nomīdīto piekrastes taciņu un pārgāja pār tiltu.

Pie lieveņa drūzmējās visa Hižņaku ģimene.

— Kā tad būs, Ivan Ivanovič? Vai paspēsim šodieri pacīkstēties gorodku spēlē? — vaicāja Hižņaks. — Ļaudis jau iet uz laukumu ...

— Nebūtu par ļaunu, bet es kopš rīta neesmu redzējis savu sieviņu! Tagad atpūtas stundas jāplāno citādi.

— Kādēļ gan! — dedzīgi ierunājās Olga. — Man ļoti patīk skatīties, kā spēlē, un es arī pati sākšu spēlēt, protams, ne gorodkus, bet tenisu, volejbolu ... Tomēr ... — Viņas acīs pavīdēja nemiers. — Es apsolīju Prjahina sievai, ka šodien aiziesim pie viņiem ...

Ivans Ivanovičs sarauca pieri.

— Praskovjai patīk padejot, — smīnot piezīmēja Je-ļena Denisovna. — Tas ir, Pavai Romanovnai, — viņa paskaidroja, pamanījusi Olgas neizpratnes pilno skatienu. — Pie viņiem arvien notiek groziņu vakari. Viņa pati savā groziņā neliek neko, izņemot rūpes. Bet rūpes viņa prot atrast daudz. Vispār viņa ir aktīviste: klubā neviena izrāde nenotiek bez viņas līdzdalības. Manīga sieva!..,

— Man vispār negribas iet, — Olga ierunājās, iztulkodama pēdējo Jeļenas Denisovnas izteicienu par apslēptu mājienu. — Bet jāiet jau ir.

— Nu, protams, jāiet, — jau nopietni sacīja Jeļena Denisovna. — Kopā taču būs jādzīvo un jāstrādā.

15.

— Redzi, kāds viņai grūts stāvoklis? — jautāja Olga, ielūkodamās Ivanam Ivanovičam acīs.

Viņš sēdēja pie galda, izstiepis uz priekšu spēcīgās rokas, un klusēdams vērās logā. Viņa uzacis bija sarauktas.

— Es saprotu tikai vienu: tā ir nekrietnība, — viņš beidzot sacīja. — Nekrietnībās es nepiedalos nekad. Tev nav jāmokās pārmetumos, ka esi atklājusi cita noslēpumu ... Šis noslēpums man sen zināms: te visi dzīvo viens otra acu priekšā kā zem stikla kupola. Arī smagu pārdzīvojumu Pavai Romanovnai nav. Tādiem cilvēkiem viss viegli.

— Nē, viņa ļoti pārdzīvo, — iebilda Olga, atcerēdamās Pavas sirsnīgo vaļsirdību. — Viņa nožēlo... Viņa teica, ka esot gatava mirt.

— Nez vai!...

— Viņa raudāja! — Olga sacīja, gribēdama attaisnoties, ka uzņēmusies vidutājas misiju.

— Asaras tādām sievietēm ir nosacījuma reflekss, kas izstrādājies daudzos izlikšanās gados, — mierīgi atteica Ivans Ivanovičs. — Es tevi ļoti lūdzu: nejaucies šai netīrajā lietā. Viņiem ir protežē — mans kolēģis Gusevs, pie tā arī lai griežas.

Māja, kurā dzīvoja raktuvju pārvaldes galvenais grāmatvedis Prjahins, bija celta kotedžas veidā un apžogota ar pazemu, retu sētu. No vārtiem uz terasi veda dzeltens, plats ceļš ar automobiļu riepu pēdām smiltīs. Ceļa iejoztajā aplī zaļoja velēna un melnoja pagaidām vēl tukšas puķu dobes. Aiz jauno skujmešu smalkajiem zariem žoga galā vīdēja jauni šķūnīši. Viss izskatījās tik jauns, ka uzreiz atgādināja tīrīgo Prjahinu.

Uz terases Olgu un Ivanu Ivanoviču saņēma Pava.

— Ai, cik es esmu priecīga! — viņa sacīja, ņipri grozīdama glīto galviņu gan uz Olgas, gan Aržanova pusi un mirdzinādama kastaņbrūnās cirtas. — Prjahins arī būs priecīgs. Ļoti! Ļoti! — Un viņa gāja pa priekšu, spilgta kā nupat izkūņojies tauriņš savā raibajā zīda kleitā. Viņas starojošajā sejā nebija manāmas nekādas asaru, skumju, nožēlu pēdas.

— Iepazīstieties! Tā ir mūsu cienījamā Ivana Iva-noviča sieva, — viņa ēdamistabā uzrunāja vīriešu pulciņu, kura vidū Olga ieraudzīja jau pazīstamo rajona komitejas sekretāru Skorobogatovu un Prjahinu, sajozušos pat mājās.

Visi piecēlās, pienāca sasveicināties, un trīs, to vidū pats saimnieks, noskūpstīja Olgai roku.

— Igors Korobicins, — nosauca savu vārdu viens no šiem trim, izsliedamies Olgas priekšā.

Olga atcerējās, ka Korobicins esot labs mehāniķis, un pavērās viņā ar ziņkāri. Varbūt viņi mācījušies vienā institūtā? Pēc izskata puisis bija no memmes dēliņu sugas: smalks, iekritušām krūtīm, ne izlutināts, bet pārlutināts līdz trauslumam. Bālajā sejā izcēlās tumšās, glāstošās acis un mazā mutīte; viņš vairāk līdzinājās neveiksmīgam dzejniekam nekā labam mehāniķim.

— Iesim, parādīšu jums savus pēcnācējus, — ierosināja Pava Romanovna un, paņēmusi Olgu zem rokas, ievilka viņu otrā istabā.

Grezni uzpostajā guļamistabā ar rožainiem abažū-riem, lentēm pie niķelētajām, kupli uzbužinātajām gultām ar mežģiņu apklājiem viņa negaidīti spēcīgi pagrieza Olgu pret sevi un, raustīdama aiz rokas, satraukumā nobālusi, jautāja:

— Nu, kā?

— Viņš teica... — Olga apjukusi pavērās uz Pavas Romanovnas gludo pierīti.

— Nevelciet taču garumā! Nu, dieva dēļ, ko viņš teica?

— Viņš teica, ka tas neesot iespējams.

Pavas Romanovnas rokas mirklī zaudēja spēku. No acīm sāka plūst asaras. It kā aizsargādamās no sitiena, viņa pielika plaukstu pie sejas, pārlaida to pār mitro vaigu un, sākdama plūkāt savas mīkstās sprogas, nolaida galvu.

— Ko man darīt? — viņa čukstēja, pūlēdamās neraudāt skaļi.

«Nē, viņa tomēr cieš,» Olga nodomāja, raudzīdamās

Pāvā, «un tagad izskatās pēc skaista zvēriņa, kas nokļuvis lamatās.»

Viņa gribēja teikt ko mierinošu, bet, kamēr domāja, Pava bija jau pārstājusi raudāt. Paķērusi no krēsla lakatiņu, viņa ātrām, aprautām kustībām nosusināja acis un līdz ar asarām it kā noslaucīja no sejas ļauno izteiksmi, bet pēc tam sāka spoguļa priekšā uzposties.

Kad viņas atgriezās ēdamistabā, tā ari neapciemojušas «pēcnācējus», Pava Romanovna pieprasīja deju muziķu ..,

— Gribu dejot, — viņa pavēstīja, iziedama istabas vidū. — Igor, ieslēdziet elektrolu! Spēlējiet man ho-paku!

Un Pava sāka dejot... Kaisli mirdzošām acīm un smejošu muti viņa it kā lidoja pa loku un, priecīgi klaigājot, vēcināja rokas. Kājas aizrautīgi veidoja soļus, kādus Olga nebija redzējusi, un dejoja ir pleci, ir plīvojošās cirtas, ir granātu saitīte ap kaklu.

«Skat... trakā!» Olga nodomāja, neviļus sajūsminādamās par brāzmaino deju. «Uz sirds taču droši vien šausmīgs smagums ...»

Paiedama sāņus, viņa pie durvīm aiz portjeras ieraudzīja resnu veceni melnā lakatiņā un tumšā kleitā. Viņas sejas pārsteidzošā līdzība ar Pavas Romanovnas seju piesaistīja Olgas uzmanību. Likās, ka gaitenī stāv pati Pava, pēkšņi novecojusi.

— Ai nekauņa! Ai huligāne! — čukstēja vecene savītušām lūpām, pašūpoja galvu un sagrauzta nopūtās, bet acīs tā vien dzirkstīja nerātnas uguntiņas.

«Redzams, ka arī tu agrāk neesi bijusi sevišķi svēta,» Olga viņai domās sacīja un pievērsās atkal dejotājai, bet tad palūkojās vīrā.

Ivans Ivanovičs, uzacis saraucis, sēdēja uz dīvāna un drūmi, mazliet apmulsis raudzījās krāsainajā virpulī, kas brāzās pa istabu.

«Kā var priecāties, ja tik netīra sirdsapziņa?» Olga lasīja viņa sejā.

Viņam blakus sēdēja Skorobogatovs un, sakrustojis rokas uz krūtīm, ar apaļajām, vērīgajām acīm iecietīgi raudzījās dejā.

«Jums gribas padejot? Lūdzu! Tas nevienam nekaitēs, kaut labuma ari nenesīs,» šķita sakām izteiksme, kas bija iegulusies viņa lielajā sejā, kuru vēl lielāku darīja pamatīga apmēra kailums galvas vidū.

Skorobogatovs nedzēra, nespēlēja kārtis, nelakstojās ar sievietēm, tāpēc ar pilnām tiesībām skaitīja sevi par kristaltīru un uzskatīja par dabisku, ja viņam^1 mazliet glaimoja. Rajonā bija zināmi Skorobogatova agrākie nopelni: viņš bija apbalvots ar Sarkanā Karoga-ordeni, un tomēr viņu nemīlēja. Nemīlēja sekretāru arī Ivans Ivanovičs.

«Vai tev garlaicīgi?» vaicāja Olgas skatiens.

Ivanam Ivanovičam notrīsēja uzacis, un viņš mazliet novērsās.

16.

Rītos Olga centās piecelties ātrāk un steidzās virtuvē vārīt kafiju. Dažreiz viņa cepa rausīšus vai mazas pankūciņas. Viņas prakse kulinārijā bija ļoti maza, tāpēc katrs sasniegums šai nozarē darīja viņu ļoti lepnu.

Rīts piederēja viņai.

— Kā man negribas no tevis šķirties! — viņa no>-pietni sacīja, izvadīdama Ivanu Ivanoviču darbā.

— Jānodarbojas arī tev ar kaut ko, — reiz teica Ivans Ivanovičs.

— Ar ko lai es nodarbojos, ja neko neprotu?

— Bet angļu valoda?

— Es taču nepabeidzu kursus. Man vēl pašai jā-mācās.

Ivans Ivanovičs mīlas pilns ielūkojās Olgas skumjajā sejā; viņš labi zināja, kāpēc sieva nebija beigusi mācības.

— Nu, pagaidām pastaigā brīvā, — viņš maigi noteica. — Atpūties! Es no visas sirds priecājos, ka varu tevi atbrīvot no visādām dzīves rūpēm. Ja nu tu man dāvinātu dēlu vai meitu ... Bet sēdēt mājās vienai, protams, nav patīkami.... garlaicīgi.

— Ļoti nepatīkami! — dedzīgi atsaucās Olga. — Un

ne tik garlaicīgi, cik kauns. Mani nospiež nevis tas, ka tu visu dienu esi aizņemts, bet tas, ka es pati laiku pavadu bezdarbībā ... uzpost dzīvokli, nomizot kartupeļus — vai tā ir man piemērota nodarbošanās! Un mūsu dzīvē rodas šausmīga plaisa. Tu saki: atpūties. No kā tad, pēc kādiem darbiem man jāatpūšas? Es atbraucu šurp un skatos, cik daudz jūs esat uzcēluši!... Asfaltēti ceļi, rūpnīcas, īstas pilsētas. Un tas viss mežonīgā, kailā vietā! Logunovs stāstīja ... un es pati arī redzu: viss ir jauns — un man skaudība. Prieks un skaudība — tas taču radīts bez manis. Arī es gribu veikt ko vajadzīgu. Nu, dod, lūdzu, padomu, tu labi zini — kur es te varu būt noderīga? — Olga apstājās uz taciņas un, abām rokām oesi sažņaugusi vīra elkoni, viņu apturēja.

Slimnīca atradās jau tepat blakus, un Ivana Ivano-viča, ķirurga un bagātās dziedniecības iestādes vadītāja, raižpilnais skatiens, bet aiz tā visas viņa domas tiecās turp. Tomēr blakus stāvēja sieviete — sieva — un gaidīja atbildi. Vai tad varēja tā, uz ātru roku, dot nopietnu atbildi! Taču tvans Ivanovičs Olgu mīlēja un uz mirkli vēl atgriezās pie viņas.

— Tev, Oļeņka, ir ļoti aizrautīgs raksturs, — viņš sacīja, labsirdīgi smaidot. — Nevajag svaidīties. Ja jau tu pēdējā laikā apstājies pie svešvalodu kursiem, tad pacenties tos pabeigt, kaut vai neklātienē. Bet praktizēdamās pārtulko man no angļu valodas kādu zinātnisku darbu. Pats es ar to nekādi netieku galā.

Ivans Ivanovičs stāvēja pie gultas, kur gulēja nesen operētais jakutu zēns.

Juram, skolotājas dēlam no apmetnes, bija piecarpus gadu, bet viņš vērās visos tik nopietni, sprieda tik iejūtīgi — nepavisam kā bērns, ka ārsts ne pa jokam dažreiz sauca viņu par Juriju Gavriloviču.

— Kā tu jūties, Jurik? — vaicāja Ivans Ivanovičs, saudzīgi paceldams no spilvena vārgo, miklo rociņu.

— Labāk, — zēns vilcinoties sacīja. Viņš labi prata krievu valodu. — Pirkstus jau kustinu.

— Nu redzi! Vēl viens sasniegums! — Ivans īvano-vies apsēdās uz soliņa pie gultas un, jautājoši paraudzījies dežurējošā feldšerī Hižņakā, atmeta atpakaļ segu. — Tu taču esi pavisam brašs puisis, — viņš noteica, uzmanīgi mēģinādams iztaisnot zēnam kājas, kas līdz šim laikam bija krampjaini sakrustotas potītēs un pierautas pie vēdera.

— Noteikti labāk, — viņš sacīja un pievērsās Hižņa-kam. — Kā ar kustībām gurnos?

— Mazliet, mazliet, bet skaidri redzams, ka locekļi sāk zaudēt stingumu un pirkstus kustina pilnā sparā. Es viņam saku — vairāk kustini, un viņš kustina. Varens puisis!

Smaids, kas uzplauka zilajās, kuplu skropstu apēnotajās Hižņaka acīs, it kā pārspurdza uz tumšajām, šķībajām «varenā puiša» actiņām, un viņš uzreiz pārvērtās par parastu, piecus gadus vecu zēnu.

— Drīz atļausim tev sēdēt, — apsolīja Ivans Ivano-vičs, skumjā maigumā vērdamies savā pacientā, kurš viņam negaidot atgādināja paša zaudējumu. Tiesa, ar viņa meitiņu bija noticis citādi: bija radusies smaga komplikācija pēc šarlaka, bet meitiņa droši vien tikpat nopietna gulēja spilvenos. Bērni pa slimības laiku it kā kļūst par daudziem gadiem vecāki, un šis bija sācis slimot jau triju gadu vecumā.

— Pamēģini iztaisnot kāju pats, — ierosināja Ivans Ivanovičs un, saviebjot seju tikko manāmā līdzjūtības grimasē, vēroja, kā bērns pūlas, paklausīgi cenzdamies pārvarēt stingo muskuļu sāpes.

Tikai dažas sviedru lāsītes izspiedās uz Jurija Gavri-loviča sakniebtajām lūpām un stāvās pierītes, un acis, it kā palīdzot kustībai, pauda sasprindzinātu uzmanību.

— Es taču saku — varens puisis! — teica Hižņaks, uzelpodams priecīgā atvieglojumā; arī viņš līdz ar pienākušo neiropatologu Valerianu Valentinoviču ar visu sirdi dzīvoja līdzi pārbaudei.

Valerians Valentinovičs izskatījās pēc apzeltīta «Augustiņa»: zelta brilles, smails deguns ar zeltainiem vasaras raibumiem, zeltainas garo matu šķipsnas. Viņš mīlēja bērnus, un tie, viņa labsirdības un pasaku tēlam

līdzīgās ārienes savaldzināti, atmaksāja ar siltu simpātiju.

— Re, kā es tagad māku! — palielījās zēns un pateicīgi palūkojās ārstos, kas pilnīgi dzīvoja līdzi viņa svarīgajai uzvarai.

— Šodien noteiksim tev ārstniecisko vingrošanu, — nolēma Ivans Ivanovičs. — Tevi mācīs Deniss Antono-vičs. Raustīsi kājeles kā vardulēns. Tad sāksi rāpot.

— Labi! — steidzīgā gatavībā atsaucās zēns.

Gulta viņam bija apnikusi, viņš bija piekusis slimot

un piekrita visam, lai tikai ātrāk varētu sākt skraidīt. Vairāk par diviem gadiem viņš ar paralizētu ķermeņa apakšdaļu bija nogulējis ģipsī.

Ķirurgs Gusevs, kas līdz Ivana Ivanoviča atbraukšanai vadīja slimnīcu, bija konstatējis zēnam mugurkaula tuberkulozi un ļoti stūrgalvīgi aizstāvēja savu sākotnējo diagnozi. Tikai, kad bērnam kļuva pavisam slikti, viņš bija ar mieru sasaukt konsiliju un uzklausīt, ko domā neiropatologs un Ivans Ivanovičs, kam bija jau diezgan liela pieredze neiroķirurģijā.

Pēc pusotra mēneša klīniskas novērošanas mazo slimnieku noguldīja uz operāciju galda, un Ivans Ivanovičs izņēma viņam cistu, kura bija spiedusi mugurkaula smadzenes. Nekādu tuberkulozu parādību nebija.

— Brīnišķīgs bērns! — satraukts teica neiropatologs, kopā ar Ivanu Ivanoviču iziedams no palātas. — Ne velti mēs visi viņa dēļ tā uztraucāmies! Tagad ir pamatotas cerības, ka viņš ar laiku tiks uz kājām.

17.

— Jums vajadzētu piecus sešus bērnus, — teica Je-ļena Denisovna, raudzīdamās, kā Ivans Ivanovičs rotaļājas ar Natašku.

Dažreiz viņš pārnāca no slimnīcas satraukts, izklaidīgs, domīgs, atbildēja nevietā. Tādos brīžos kā Olga, tā Hižņaki nojauta, ka viņš veicis grūtu operāciju un vēl arvien to pārdzīvo, raizēdamies par slimnieku. Gadījās, ka tādi garastāvokļi ieilga: tas nozīmēja, ka ir

daudz smagu slimnieku un ķirurgs strādā ar lielu slodzi — kā garīgu, tā fizisku. Tomēr biežāk Ivans Iva-novičs atgriezās mājās jautrs. Tad viņš jokoja ar Olgu un ņēmās ar Hižņaku bērneļiem, apgriezdams — pēc Jeļenas Denisovnas izteiciena — visu ar kājām gaisā.

Tā bija arī šoreiz.

Meitenīte, ko viņš bija sakaitinājis ne pa jokam, sita viņu ar tuklajām rociņām, ķēra aiz matiem, tūlīt bērnišķīgi «žēloja», smējās un atkal spiedza aiz bailēm, kad Ivans Ivanovičs pārsvieda viņu pār plecu, pieturēdams aiz spēcīgajām kājiņām un uztverot ar^roku, kamēr Nataška — izspūrusi — iebrauca viņam padusē.

— Pietiek tev viņu mocīt! — lūdza Olga, valgi mirdzošām acīm raudzīdamās vīrā. — Tu ar viņu rotaļājies kā kaķis ar peli.

— Viņai taču patīk!..., Lūdzu, es pārtraukšu. — Viņš nolaida Natašku uz grīdas un pavisam nopietni teica:

— Diezgan! Ej pie māmiņas! — un neslēpa savu triumfu, kad Nataška neskrēja vis pie mātes, bet pie viņa. — Redziet, viņa pati. Pārgalve! Viņa droši vien būs lidotāja.

Olga raudzījās uz vīra dzīvības pilno seju, veiklajām kustībām un domāja:

«Jā, mums vajag bērnu! Tas kaut drusku aizpildīs zaudējumu.»

— Nē, jums jāiegādājas pusducis mazo, — it kā atbildot viņas domām, atkārtoja Jeļena Denisovna.

— Tad tik jums būs labi!

Retumis viņi izspēlēja vienu otru kāršu partiju. Uz Jejenas Denisovnas ceļiem tūlīt uzrāpās Nataška un skatījās te uz Ivanu Ivanoviču, te uz kāršu vēdekli mātes rokās: viņa pacietīgi gaidīja trokšņainu strīdu. Gaidas vienmēr piepildījās. Ivanam Ivanovičam patika spēlēt uz cūkām, bet vēl vairāk viņam patika pasmieties, tāpēc viņš blēdījās, uzjautrinādamies par Jeļenas Denisovnas neviltoto sašutumu.

— Nē, ar jums nav iespējams spēlēt! — viņa iekaisa, atrazdama zem vaskadrānas ārsta noslēptās kārtis.

— Nudien, kas tie par puikas stiķiem?!

— Patiesi, neredzēju! Kā tās tur nokļuvušas? Pavi-

sam dīvaini! — lēnprātīgi apgalvoja Ivans Ivanovičs, bet viņa acīs lēkāja jautri velniņi un roka neviļus atlieca izdalāmās kārts stūri.

Ja dalīja ārsta partneris Hižņaks, Ivans Ivanovičs, paraustot uzaci vai pakustinot pirkstus, norādīja, kam dot kārti, un atkarībā no tā feldšeris pasvieda vai nu vienu kārti, vai divas.

— Tur, tui! — neizturēdams skaļi draiskojās ārsts. — Godīgums kāršu spēlē ir muižnieku aizspriedums, — viņš sacīja, apbēdināts raudzīdamies kārtīs, ko Jeļenas Denisovnas enerģiskā roka sajauca gubā.

— Jūs esat īsts blēdis! — viņa beidzot sašutusi paziņoja. — Diezgan! Negribu sev nervus bojāt.

Bet Ivans Ivanovičs smējās no visas sirds:

— Kārtis jau tādēļ ir, lai blēdītos* Citādi garlaicīgi!

18.

Katru dienu, izvadījusi Ivanu Ivanoviču uz slimnīcu, Olga mācījās angļu valodu: daudz lasīja, strādāja ar vārdnīcu, pēc labākās sirdsapziņas tulkodama Ivanam Ivanovičam pazīstama angļu ķirurga zinātnisko darbu. Taču dzīvokļa klusums Olgu nospieda. Viņai trūka sabiedrības. Pēdējā laikā viņu bija sākušas mākt aizdomas, ka pēc vīra lūguma veiktais darbs nav Ivanam Ivanovičam nemaz tik nepieciešams. Varbūt viņš to bija ierosinājis tikai tādēļ, lai sagādātu sievai nodarbošanos.

— Atradies labdaris! — Olga apvainota noteica, kad bija tiktāl aizdomājusi, un uzreiz atsala pret uzdevumu. Patiesi, kāpēc piebāzt galvu ar visādiem nevajadzīgiem terminiem?!

Kādā saulainā, gaišā dienā viņa aizgāja tālu aiz raktuvēm. Tvaikonim līdzīgs peldošs zemes smēlējs kustējās Olgas acu priekšā pa milzīgu bedri. Virkne smeļamo kausu, spīdinot nospodrinātās malas, šļakstot iznira no duļķainā ūdens, vienā laidā slīdēja augšup un nozuda mašīnā. Smeļamie kausi kustējās pa konveijeru; zeltu saturošais iezis, atšķaidīts ar ūdeni,

šmakstot šļakstījās pārpildīto kausu malai pāri atpakaļ bedrē. Dažreiz konveijerā slīpi ieķērās krūms ar izskalotām saknēm vai pat vesels kociņš no lauztuves nogruvušās malas, bet strādnieks, kas dežurēja ar kārti rokās, nogrūda tos lejup.

Dīvaina satraukuma pārņemta, Olga stāvēja un skatījās. Otrā ielejas pusē, skaidri iezīmēdamās debesu zilgmē, vīdēja kailās, klinšainās pelēko kalnu virsotnes. Šos kalnus klāja tundra: sūnas, ķērpji, pundur-bērzi, lejāk auga necaurejama skujmešu taiga ar alkšņu un ciedru priežu krūmājiem pa starpām... Biezoknis. Un te uzreiz brīnišķīga mašīna, īsta peldoša fabrika! Atvest šurp vien tādu milzeni ir īsts varoņdarbs.

— Ja nebūtu pametusi mācīšanos mašīnbūves institūtā, es būtu varējusi kļūt par labu mehāniķi, — Olga sacīja, apbrīnodama zemes smēlēju. — Kādā ziņā Igors Korobicins labāks par mani? Tagad es pat montētu dragās. Esmu zaudējusi profesiju un zaudējusi bērnu. Kad vēl apgūšu angļu valodu, bet laiks skrien vēja ātrumā! ...

Olga piegāja pie laipām, kas uz mirkli bija pārmestas no zemes smēlēja borta uz bedres malu, un, ziņkāri lūkodamās kombinezonā tērptā sievietē, lūdzoši sacīja:

— Parādiet man, kā jūs šeit strādājat. Mani tas ļoti interesē.

Mājās Olga atgriezās pēcpusdienā nogurusi un domīga; viņa palīdzēja Jeļenai Denisovnai, kas bija atskrējusi no darba, sagatavot visu pusdienas vārīšanai, atnesa ūdeni, malku un devās uz dzīvokli.

—* Lūk, diena arī galā! — viņa noteica, kāpdama augšup uz lieveni un sūkstīdama pirkstu, kurā bija iedūrusies skabarga. Viņai bija spēcīgas, locītavās šauras rokas, kas nebaidījās rupja darba. — Lūk, diena arī galā, — Olga atkārtoja apņēmīgāk, ieiedama istabā un izkratīdama uz galda groziņu, kur glabājās dažādi sīkumi: viņa meklēja adatnīcu ...

— Vai gatavojaties strādāt rokdarbus? — jautāja Pava Romanovna, garām ejot iegriezusies pie Arža-noviem.

— Nē, izvilku skabargu.

— Pirmā medicīniskā palīdzība! — izsaucās Pava Ro-manovna, aplūkodama jautro jūkli uz galda. — Ai, kas par mežģinēm! Neesmu tādas redzējusi!

— Ja jums patīk, varu uzdāvināt.

— Nē, patiesi? Jums nav žēl?

— Drusku ir, bet tas nekas. Ņemiet, — Olga brīdi klusēja, tad mazliet īgni ierunājās: — Vai neesat ievērojusi, kā mūs sasaista dažādi sieviešu sīkumi, kad sēžam mājās?

*— Es taču gandrīz nekad nesēžu mājās, — vaļsirdīgi atteica Pava Romanovna, pielikdama mežģiņu gabaliņu pie augstajām krūtīm. — Es no tā izšūšu, raug, tādu te lietiņu... Tas atsvaidzinās tērpu, kurā man būs jāspēlē «Trakajā naudā». Jaunu pagaidām nešūšu: redziet, kā mani spīlē. Un pie visa vainīgs jūsu briesmonis Ivans Ivanovičs!

Olga iesmējās.

— Kāds tam sakars ar Ivanu Ivanoviču?

— Viņš būtu varējis mums pakalpot... Nav taču no bailīgajiem — kā Gusevs, — Pava Romanovna pagriezās vēlreiz pret spoguli. — Tomēr arī grūtniecība man piestāv! — viņa pašapmierināta noteica. — Esmu tikai tāda apaļīga. Tomēr tēlot uz skatuves meiteņu lomas vairs nevaru. Tas ir liels zaudējums mūsu dramatiskajam pulciņam. Ja nu jūs stātos manā vietā...

— Neesmu nekad piedalījusies teātra izrādēs.

— Tas neko nenozīmē! — Pava Romanovna pavēstīja noteiktā balsī. — Lai tik būtu vēlēšanās. Varbūt Ivans Ivanovičs jūs nelaiž? Jā, ko jūs domājat par to, kas viņam atgadījies šodien? — viņa jautāja, saudzīgi ielikdama mežģines somiņā. — Vai tiešām jūs nezināt? Viņam taču šodien milzīgas nepatikšanas!

Olgai nodrebēja sirds.

— Kas viņam noticis?

— Krimināllieta: operējot viņš uzšķērdis vēderu sievietei, kam nav vis nez kāds tur audzējs, bet piektā mēneša sākumā grūtniecība.

— Nevar būt! — Olga gandrīz iekliedzās.

6i

— Tomēr tas noticis, — iebilda Pava Romanovna, nespēdama noslēpt ļaunu prieku. — Viņš ir pārāk pašpārliecināts un dažreiz ignorē izmeklēšanu. Gusevs nebūtu ļāvies sevi tā apmuļķot.

19.

Ķirurgs Gusevs tagad skaitījās Ivana Ivanoviča vietnieks. Olga bija iepazinusies ar viņu pie Prjahi-niem otrā dienā pēc atbraukšanas. Nezin kāpēc viņš tai atgādināja Čehova cilvēku futrālī: garš, sakumpis, lielu degunu un tievām, sīkstām rokām. Viņa acis raudzījās uzmanīgi, šaurā seja pauda īdzīgu neapmierinātību: Gusevs it kā apostīja katru, kas pirmo reizi pie viņa piegāja.

— Mēs ar viņu nedraudzējamies, — paskaidroja Ivans Ivanovičs, iepazīstinājis sievu ar Gusevu. — Viņš ir pieredzējis ārsts, bet pārāk uzmanīgs, un tas viņu noved pie nenormālas piesardzības. Ķirurgs tāds nedrīkst būt. Un vispār ārsts tāds nedrīkst būt.

— Kādēļ tu strīdies ar saviem kolēģiem? — Olga pārmeta.

Ivans Ivanovičs sadrūma:

— Kas par draudzību var būt ar cilvēku, kurš nesniedz vis padomu un palīdzību, bet uz katra soļa tevi apsauc? Ja mēs risinām jautājumu par neiroķirurģisku operāciju, viņam sākas nervu kolikas, lai gan neviens viņu nelūdz iejaukties.

Šoreiz Gusevs bija galīgi satriekts. Viņš neteica neviena vārda, bet gandrīz sastinga pie galda kā sālsstabs. Tomēr viņš varēja izturēties, kā tīk, jo pat neasistēja, bet bija klāt gadījuma pēc.

Cita lieta bija ar Ivanu Ivanoviču. Kad viņš parastā kārtībā pārgrieza vēdera sieniņu un ieraudzīja palielināto dzemdi ar sevišķi plašo asinsvadu tīklu, viņa sejā iesitās tāds sārtums, it kā viņam būtu iecirsta pļauka.

Pirmajā brīdī viņš sadusmojās, nometa instrumentu un devās ārā no operāciju zāles. Viņš pat nešņāca kā zoss, kā dažkārt atgadījās saspriegta, nikna satraukuma

brīžos, bet tikai nolamājās un aizskrēja projām. Tomēr, neaizgājis līdz slieksnim, viņš sakopoja visu savu ķirurga savaldību, atgriezās pie apmulsušā asistenta un sāka šūt ciet brūci. Labi, ka viņš nebija aizķēris dzemdi, sieviete arī tagad varēs dzemdēt. Tomēr viņš jutās ārkārtīgi aizvainots.

Viņa rokas, tik jutīgas kā spožam pianistam virtuozam, darbojās ar parasto veiklību un precizitāti, bet sirdī virda sašutums ...

Uzlicis pēdējo šuvi, viņš operāciju zāles priekštelpā nometa sniegbalto cepuri, masku, vaskadrānas priekšautu, nosvieda cimdus un lieliem soļiem, uzsvārča stūriem plīvojot, devās prom pa gaiteni, neievērodams slimniekus, kas, parādoties viņa taisnajam, slaidajam stāvam, steidzīgi devās uz savām vietām. Jau pie izejas viņš saskrējās ar māsu, kas nesa ārā no palātas netīrumu spaini, un, it kā atjēdzies, apstājās. Mazais slimnīcas kārtības pārkāpums viņu šodien pat saniknoja.

— Nolieciet spaini! — viņš asi teica. — Es saku: nolieciet spaini! Tādam darbam šeit sanitāres, grīdas mazgātājas...

Sanitāru vārda pieminēšana lika atcerēties sievieti, kura nupat bija noņemta no operāciju galda, un ārsts, sāpīgi viebdamies, novērsās ...

Sirdi kremta negoda apziņa, un jūnija dienas spožums un gaisma to vēl pastiprināja. Viņš nevarēja piedot sev vieglprātīgo uzticēšanos. Pieredzes bagāts terapeits bija apstiprinājis audzēja diagnozi. Pie ginekologa sieviete bija kategoriski atteikusies iet. Viņa bija tik grīna vecmeita, ka nevienam, vismazāk pašam Iva-nam Ivanovičam, nebija radušās aizdomas uz grūtniecību.

— Skat, kas par meitieti! — viņš sacīja, skriedams pa slimnīcai blakus ierīkotās poliklīnikas augstā lieveņa kāpnēm. Apveda ap stūri kā puiku!

Kabinetā Ivans Ivanovičs spēcīgi aizcirta durvis (labi, ka nebija slimnieku pieņemšanas laiks), apgāza ķeblīti un, devis tam pamatīgu spērienu, piesēdās pie galda.

— Velna meitietis! — viņš atkārtoja, arvien vairāk iekaisdams. — Jaunava, ko neteiksi!

Viņš atcerējās sanitāres neglīto seju, lielās rokas Lēnīgajai, strādīgajai vecmeitai bija laba slava medicīniskā personāla vidū. Viņas žiglums un centība bija kļuvuši par parunu. Ivans Ivanovičs bija viņai uzticējis vissmagāko slimnieku kopšanu. Viņš bija noņēmis tai no acīm kataraktu. Viņš bija ticējis sanitāres godīgumam — un te nu tāds briesmīgs, nejēdzīgs notikums!

«Muļķa sievišķis! Kā viņa iedrošinājās uzdot grūtniecību par dzemdes audzēju?! Kādēļ? Taču ne aiz trūkuma. Taču ne aiz bailēm no sabiedriskās domas? Tieši pretēji... ir palīdzētu, ir atbalstītu. Kas par šausmīgu pārdrošību! ... Bet tā tev arī vajag!» Ivans Ivanovičs nikni izmeta sev pašam mērķētu piezīmi. «Citu reizi būsi piesardzīgāks.»

Pēc pusdienas viņu aicināja uz rajona komiteju. Uzģērbis svārkus un uzlicis cepuri, viņš izgāja no slimnīcas, bet uz sliekšņa negaidot sastapa Olgu.

Viņa satraukti, kautri un maigi pavērās viņam sejā:

— Atnācu tev pretī. Vai tu uz māju?

— Nē, uz rajona komiteju, — viņš dobji sacīja, sievā neskatīdamies.

— Es iešu tev līdzi... pavadīšu, — lūdzoši sacīja Olga, paņemdama vīru zem rokas.

— Labi, iesim, — atteica Ivans Ivanovičs, un Olga pamanīja viņa vaibstos ko skumju.

— Nekas, Vaņa... pāries, — sacīja Olga, cieši saspiezdama vīra roku.

Viņš nopūtās ar visu plato krūti:

— Protams, pāries. Lai gan tā ir nepieļaujama kļūda. Mani uztrauc cits. Nesaprotu, kā viņa iedrošinājās... kā viņa spēja mani apmānīt! Tik muļķīgi, tik pārdroši līst zem naža! Viņa mani aizvainojusi līdz sirds dziļumiem! ...

Viņš nezināja, kādēļ izsaukts pie rajona komitejas sekretāra tieši tagad, pēc šī ķirurgam apkaunojošā misēkļa. Iespējams, ka Skorobogatovs nolēmis iejaukties. Ivans Ivanovičs sagaidīja visu iespējamo un tāpēc iegāja rajona komitejā ļoti apņēmīgi.

Skorobogatovs, protams, jau zināja par notikušo, bet pieņēma Ivanu Ivanoviču negaidīti laipni.

«Priecājas, ka ir kur pieķerties!» ārsts apsvēra, atvairīdams laipnību ar stāvu grumbu pierē un bargi neatkarīgu izskatu.

— Es sakarā ar jūsu feldšeru kursiem, Ivan Ivano-vič, — lēnīgi ierunājās Skorobogatovs, neļaudams izgaist labvēlīgajai izteiksmei, kas dīvaini nepiestāvēja viņa valdonīgajai sejai. — Ko jūs tur ar Logunovu piekopjat savu sevišķu politiku? Jā, politiku, kas nav saskaņota ar partijas rajona komitejas vispārējo līniju!.. •

— Nesaprotu, — Ivans Ivanovičs noteica, neviļus samulsdams no sekretāra caururbjošā skatiena. — Par ko ir runa?

— Par to, ka jūs rīkojat lekcijas arī par politiskiem tematiem, lekcijas, kas domātas ne tikai jūsu klausītājiem vien: tās apmeklē masveidīgi. Jūs pat pārceļat tās no kursu telpas uz kluba zāli un visu to darāt bez rajona komitejas piekrišanas kā tematikas, tā nolasīšanas laika un vietas ziņā.

— Es domāju, par cik Logunovu šo lekciju lasīšanai norīkoja rajona komiteja, par tik ... — to teikdams, Ivans Ivanovičs sastomījās, — par tik, — viņš stūrgalvīgi atkārtoja, pats brīnīdamies par sava izteiciena neveiklību, — jums vajadzēja zināt, ko tieši viņš lasa. Un lasa, tas ir, stāsta viņš lieliski. Mūsu feldšeri ir ar viņu ārkārtīgi apmierināti. Ka dažreiz mēs pārceļojam uz lielo kluba zāli, tas ir tiesa: nevar taču dzīt ārā ļaudis, kas nāk klausīties. Pie mums ir šauri... Sanāk tik biezs, ka sienas brakšķ!

— Slikti! — noteica Skorobogatovs un jau bargi saknieba plānās lūpas. — Jūs abi esat partijas biedri,_bet mani kā partijas rajona komitejas sekretāru nostādāt neveiklā stāvoklī. Es izziņoju referātu parkā uz vaļējas skatuves, bet jūs tai pašā laikā sarīkojat lekciju par tādu pašu tematu klubā.

Ivans Ivanovičs klusēja. Te viņš neko nevarēja iebilst. Patiesi, reiz bija tā atgadījies. Un, protams, Skorobogatovam ir nepatīkami, ka visi aizgājuši uz

Logunova lekciju. Kuram katram būtu bijis nepatīkami! Iebilst te neklājas.

Ārsta klusēšana lika Skorobogatovam mazliet atmaigt. Viņš raudzījās atkal laipnāk un pavilka no galda stikla apakšas kādu papīriņu.

— Te man vēl viens iesniegums, — viņš teica. — No Bejtovas, ķirurģiskās nodaļas palātas māsas. Viņa protestē pret nepamatotu atlaišanu.

Ivans īvanovičs sašutumā nodrebēja.

*— Viņa var protestēt, cik tīk, es par viņu pat dzirdēt negribu.

— Kad ar jums runā rajona komitejas sekretārs, jums jāklausās. Vai tad es atbalstīšu cilvēku, kas nav uzmanības vērts? Pirmkārt, viņa ir ārkārtīgi trūcīga. Es pats personīgi pārbaudīju viņas apstākļus..,

— Ja būtu trūcīga, nestrādātu nolaidīgi...

— Viņa ir pirmrindas aktīviste un partijas biedre.

*— Viņai nav partijas biedra kartes,. — ātri iebilda

Ivans īvanovičs.

— Dokumenti viņai noslīkuši līdz ar lietām, šurp braucot.

— Vai jūs esat par to pārliecināts?

Skorobogatova sarkanā seja pietvīka vēl vairāk.

— No kura laika jūs vairs neuzticaties? Jūs taču uzķērāties pat uz sanitāres āķa!...

Ivans īvanovičs pielēca kājās — sāpīgāk aizskart viņu pašlaik nebija iespējams.

— Kļūdījos. Esmu gatavs pats sevi piekaut par nevērību. Bet attaisnoties nedomāju.

— Tā tik vēl trūka! Tā taču nav nevērība vien, tā ir tiesai nododama lieta!

— Pilnīgi pareizi! Bet pašlaik jūs velti ar mani tā runājat. Vai sagādājām jums nepatikšanas ar referātu? Tieši tā, sagādājām. Vai pareizi rīkojos, atlaizdams šo spindzeli, kas pati darbu nedarīja un citus samaitāja? Pareizi! Bet no tā, kas pareizs, neesmu atteicies nekad.

— Tātad jūs rīkojaties pret partiju? — draudošu skatienu jautāja Skorobogatovs.

— Ne pret partiju, bet pret jūsu vienpusīgo ieskatu.

Jūs esat tikai rajona komitejas sekretārs — skrūvīte milzīgā mehānismā.

— Es? Skrūvīte?

— Jā, jā, jā! Salīdzinot ar visu partiju, tikai skrūvīte.

20.

— Ko viņš tev sacīja? — vaicāja Olga, kas ar nepacietību bija gaidījusi lievenī.

Sarkani lāsumainā vīra seja, viņa kvēlošās acis un drebošās lūpas viesa Olgā bailes.

— Par ko jūs runājāt? — viņa noprasīja uzstājīgāk, paņemdama vīru zem rokas un gandrīz vai ar varu piespiezdama palēnināt soļus. — Vai tu viņam ko sarunāji? — viņa bažīgi centās izdibināt.

— Jā, šķiet, ka sarunāju gan!... — nopūties atzinās Ivans Ivanovičs, sarauktu pieri apstādamies uz celiņa.

— Es viņam sarunāju ... šo un to, — nikni iesmiedamies, viņš mīklaini piebilda. — Tagad viņš tur met pēr-koņus un zibeņus.

— Tātad tas nav tik briesmīgi... tas, kas tev atgadījās slimnīcā! Tad tu nebīsties?

— Kas man ko bīties? Izņemot cietumu, cits nekas nebūs, — viņš pajokoja, bet joks izskanēja nopietni.

— Jocīgā, tu! Es sarāvos ar rajona komitejas sekretāru ne tāpēc, ka man būtu taisnība. Mana vaina nav mazinājusies, bet ir slikti, ir pretīgi, ja grib ar šo vainu piespiest pie sienas arī tur, kur tev taisnība.

— Lūk, kā! — Olga samulsusi noteica.

— Jā, tā ir. Tikai tu neuztraucies. Saproti? Nenervozē, esi prātīga. Sevi aizstāvēt es pratīšu. Izdarījis vienu pārkāpumu, nebūšu ar mieru aiz bailēm izdarīt otru.

«Redz ko, vēl spurojas!» nodomāja Olga, smaidam uzplaukstot raižu pilnajā sejā.

— Un vajadzēja arī tev triekties uz šejieni! — viņa sacīja ar neviļus pārmetumu.

— Vajadzēja. Es pat noteiktu, ka ikvienam speciālistam zināms laiks jānostrādā attālajos apgabalos ne tikai tad, kad viņš vēl zaļš, nepieredzējis, bet pašā plauk-smes laikā. Tā mēs pieredzi gūstam, praktizējot perifērijā, bet izšķiežam to lielajās pilsētās. Protams, tur ir visas iespējas zinātniskai darbībai, bet principā tas ir netaisni. Redzi, es pastrādāšu vēl te un tad ar tīru sirdsapziņu lūgšu, lai laiž mani uz doktorantūru Maskavas neiroķirurģiskajā institūtā.

— Bet pēc tam?

— Pēc tam pabeigšu doktora disertāciju, izraudzīšu sev jaunrades uzdevumu un sākšu cīnīties par tā realizāciju.

— Un kad panāksi?

■— Tad radīsies vēl kas jauns. Dzīve tā rit. Nav nekāds brīnums, ka pēc gadiem pieciem mūsu apgabala pilsētā Ukamčanā nodibinās medicīnas institūtu.

— Un tu brauktu atkal šurp pastāvīgā darbā?

— Brauktu, — sacīja Ivans Ivanovičs sapņainā pār-liecinātībā.

— Pagaidi, padzīvosi ziemeļos, redzēsi, kāds tiem pievilkšanas spēks. Dzīvot visur ir interesanti. Jo grūtāk, jo interesantāk. Raug, Denisam Antonovičam šeit

"pat ķirbji zied. Paspējis jau izstādīt. Jāizaug ne mazāk kā trīs pudu smagiem. Jā, jā, jā, mazāk nav iespējams. Pie reizes, šodien mūsu kārta laistīt, — atcerējās Ivans Ivanovičs, jau gluži nomierinājies. — Es ļoti mīlu zemi, valgu, tumšu, irdenu, un zaļumus, kad tie tik tikko sāk līst ārā. Zini, ir tāds dzejolis: «Nedzirdamām eksplozi-jām zirņi dobēs asnus dzen...» «Nedzirdamām eksplo-zijām!» Ko? Brīnišķīgi! Taisni tā. — Ivans Ivanovičs aizraudamies uzsvieda gaisā roku ar knipim saliktiem pirkstiem un pēkšņi tos pavēra. — Eksplozija. Zeme uzspridzināta un sabirst pikās. «Nedzirdamām eksplozi-jām zirņi asnus dzen...»! Jā, jā, jā, brīnišķīgi pateikts! — un Ivans Ivanovičs priecīgi pasmaidīja, it kā būtu izdomājis to pats.

— Ak tu mans mīļais! — nočukstēja Olga. «Mans aplamnieks!» viņa pie sevis piemetināja; no vīra izplūstošais prieks pielipa arī viņai. «Izdarījis nezin ko un staro!»

— Darba laikā pastaigājaties? — jokodamies pārmeta viņiem pienākušais Prjahins.

Ivans Ivanovičs tūlīt noplaka:

— Darba laiks jau beidzies. Laiks pusdienot.

— Nu, kā saka, labu apetīti. Bet mums šodien pat pusdienot nav laika. Pie mums iet karsti. Tresta vadītāju gaidām atbraucot. Atbrauks arī jaunais fabrikas direktors, inženieris Tavrovs.. . Boriss Andrejevičs.

*— Skat, kāds jaunums! — jautri sacīja Olga. — Vaņa, tas droši vien ir tas pats Tavrovs, ar ko mēs reizē braucām uz tvaikoņa. Atceries, es tev par viņu stāstīju. Kā viņš mani kritizēja! — Olga teica, kad viņi bija aizgājuši no Prjahina. — Es tomēr neesmu uz viņu dusmīga. Mani patiesi ir par ko bārt!

— Ja tu atzīsti kļūdas, tad tas nozīmē, ka ir cerības uz labošanos, — jokoja Ivans Ivanovičs.

Vakarā gorodku laukumā valdīja troksnis. Gorodku spēlētāju niknā cīņa bija atvilkusi gandrīz visus skatītājus no kaimiņu sporta laukumiem. Hižņaka komanda, kurā spēlēja Ivans Ivanovičs, «grāva» pretinieku. Ivans Ivanovičs, bez svārkiem, ar uzrotītām piedurknēm, patiesi pelnīja uzmanību. Gorodkus viņš spēlēja godīgi, nopietni un dedzīgi.

Ašs rokas vēziens trāpīgi aizmet smago nūju — «bozīti». Tā lido tieši uz apaļo «puļķīšu» draudzīgo saimi un, izsvaidījusi tos, izgrūž vairākus reizē aiz svītras. Tumšie, stāvi sasukātie mati uz Ivana Ivanoviča galvas pēc tā spurojas vēl draiskāk; pavēries pretinieku skābajās sejās, viņš skaļi smejas.

Bet, lūk, «bozīte», Hižņaka sviesta, gandrīz pie paša mērķa uzlido pār «popu» [1] un putekļu mākonītī pārlido pāri «puļķīšiem». Ivans Ivanovičs sper zemes gaisā.

— Ak jūs! Nelaimīgais ziepnieks! — viņš basa balsī kliedz Hižņakam.

Olgai, kas pēc volejbola spēles atsēdušies atpūsties uz sola, redzot vīra aizvainoto, nikno un ciešanu pilno seju, pat sāk nākt smiekli.

Tomēr viņš tūlīt norimst, cītīgi vērodams pretinieku, kas tūlīt darbosies. Olgai liekas, ka Ivans Ivanovičs neizturēs un nupat, nupat izsitīs pretiniekam nūju no rokas. Bet, ja tā patiesi notiktu, viņš sadegtu aiz kauna.

— Re, ko dara azarts! — sacīja pienākusī Jeļena Denisovna. — Kliedz un strīdas kā mani resgaļi. Ja es spēlētu gorodkus... Ai, kā atriebtu Ivanam Ivanovi-čam par viņa krāpšanu kārtīs, — viņa turpināja, apsēzdamās ar Natašku viņai atbrīvotajā vietā blakus Olgai. 1— Viņš jau man nervus sabojājis! Bet ja te viņam darītu tāpat?

— Te laikam nav iespējams krāpt! — sacīja Olga, tīksminādamās ap Natašku un tverdama plaukstās viņas tuklās rociņas. — Kāda jauka meita! Nu, kas par meitu! — viņa piebilda. — Tā vien gribas viņu paplikšķināt.

— Tur nav nemaz ko runāt! — ar parupju maigumu pret meitu iebilda Jeļena Denisovna. — Un visu jau saprot. Aizgājām kopā ar viņu uz slimnīcu apciemot Juriku. Mūsu tēvs māca viņam dziednieciskos vingrojumus, nu, un stāsta par to mājās, protams. Patiesi, brīnišķīgs zēns! Tik ļoti viņam, nabadziņam, gribas izveseļoties: visus uzdevumus divkārt izpilda. Nataška saklausījās par viņu un nekur vairs nerada mieru: parādiet «puitīti». Bija jāiepazistina.

— Bet kā tā sieviete?... Kuru šodien ... Kuru šodien Vaņa operēja?

— Tā? — Jeļena Denisovna it kā sašutumā iekoda lūpā. — Kas viņai? Nekas! Sašuva. Uzlika šuves, pēc visiem likumiem. Dzemdēs. Pievakarē biju pie viņas, gribēju lamāt, bet iežēlojos; lai kļūst drusku stiprāka. Te nu bij lēnā!

Olga klusēja. Arī viņu nez kāpēc daži uzskatīja par lēnu. Pavisam negaidīti viņa iedomājās, ka rīt atbrauks Boriss Tavrovs, un doma par inženieri izraisīja Olgā neapzinātu satraukumu:

«Dīvaina sakrišana — kāpēc viņš brauc tieši šurp, uz šo raktuvju pārvaldi, ja novadā tik daudz citu raktuvju?!»

— Izkropļoja gandrīz pati sevi, — Jeļena Denisovna turpināja, — piektāpa Ivanu Ivanoviču. Es taču nr esmu vakarējā, bet arī ticēju, ka viņai audzēja. Mēs Ao sanitāri pazīstam sen, viņa ir vecmeita. Vārdu sakot, muļķe kas muļķe! — vecmāte gandrīz nikni piemetināja. — Nedomājiet, ka es nosodu viņas kļūmi, kā nekā dzīvs 'Cilvēks. Bet kādēļ rīkoties nekrietni? Vai tad bērniņš viņai traucēs? Viņš tai visu mūžu skaistu darīs. Es pazinu kādu vientuļu sievieti kroplīti. Kopš bērnības viņai sakropļota roka un kreisie sāni... tā arī izaugusi vienrocīte un greiza. Strādāja invalīdu artelī. Apaļa bārene. Par sievu neviens neņem. Un, re — atnāk uz dzemdību namu... Saņēmu viņai meiteni ... Piedzima meitene, līdzīga manai Nataškai. Sanitāres sapulcējas un runā savā starpā: «Dievs devis laimi, kam tās nevajag! Kur viņa ies ar bērnu?!» Bet viņa spiež bērnu pie krūts, un pašai acis kvēl un staro... Ieskatījos šajās acīs, kaklā sakāpa kamols: tik silti tās plūdina mātes jūtu starus. — Jeļena De-nisovna mirkli iegrima domās. — Tiesa, vienīgi acis viņai bija skaistas. Bet pēc gadiem pieciem viņa dzemdēja vēl vienu zēnu. Nu es vairs neizturēju; palūdzu, lai aicina mani viesos. Aizgāju pēc darba, paķēru šo to līdzi mazdēlam, kā jau raugos. Skatos: mana mazmeita izaugusi liela, tāda glītiņa, ņipra, mazāko šūpulī šūpo, noņemas visādi. LieLu istabā nav daudz, bet viss kārtīgs, arī lelles meitiņai ir. Pabrīnījos un jautāju savai nedēļniecei: «Kā tu nebaidījies gādāt bērnus?» Bet viņa uzsmaidīja man kā muļķei un saka: «Agrāk biju tikai invalīde, bet tagad māte saviem bērniem. īsta sieviete!» Nu, ko tu viņai padarīsi! Pati strādā, bērni silītē. Vai lādu var nosodīt?!

21.

Feldšeru kursus Kamenuškā bija atvēruši pirms pusotra gada, kad Ivans Ivanovičs kopā ar rajona komitejas sekretāru Ozerovu, kas strādāja pirms Skoroboga-tova, bija apbraukājis pašus attālākos rajona nostūrus. Taigai bija jāsniedz ne tikai ārstnieciska palīdzība, te

vajadzēja veikt lielu kultūras un sadzīves darbu. Ivans Ivanovičs apskatīja slimos, Ozerovs runāja ar arteļu un apmetņu padomju priekšsēdētājiem, vietējiem komjauniešiem un komunistiem. Priekšlikumu izskolot feldšerus no jakutu un evenku vidus taigas iedzīvotāji uzņēma ar sajūsmu. Vēsts par kursu atvēršanu izplatījās taigā ilgi pirms bija saņemta atbilde no apgabala, un katrs taigas rajons gribēja, lai tam būtu savas nacionalitātes feldšeri. Uz Kamenuškas raktuvēm no visām malām plūda ļaudis, kas gribēja mācīties.

Atbraukuši viņi atstāja briežus un nartas, kur pagadījās, un iedeguši, ar bronzas brūnām sejām, smaržojot pēc sala un ugunskuru dūmiem, kažokādu apģērbos tērpušies, vēlās iekšā barakās, meklēdami ārstu Ivanu.

Ivans Ivanovičs lūdza viņus pagaidīt, sūtīja pie Oze-rova, uz ciema padomi, uz iebraucēju mītni, bet viņi, pagrozījušies pa raktuvēm, stūrgalvīgi atgriezās pie viņa. Jakuti cienāja viņu ar saldētu rūgušpienu, miežu plāceņiem, jēlām briežu aknām; evenki vilka ārā no ādas saiņiem kaltētas zivis, tādu pašu briežgaļu un briežu aknas. Ivans Ivanovičs negribot atdeva atbraucējiem daļu sava dzīvokļa un pavadīja ar viņiem veselus vakarus, iztaujāja, vēroja, jau iepriekš atlasīdams pašus saprātīgākos. Bija vajadzīgi cilvēki trīsdesmit, bet atbrauca vairāk par piecdesmit. Daži atveduši «dāvanas». Viņi nekādi nebija domājuši, ka iztiks bez tām. Atraidīti viņi apvainojās. Ozerovs, kas ļoti gribēja atvērt kursus, nepieņemtos iekārtoja kalnraču darbos, un galu galā visi bija apmierināti. Kursos sākās nodarbības. Klausītāju skaitā bija arī Varvara Gromova.

— Kas tas bija par labu cilvēku! — ne reizi vien mēdza teikt Ivans Ivanovičs, atcerēdamies Ozerovu. — Katram prata pieiet. Arī neiztika bez pērkoņiem un zibeņiem, bet vai tad tā kā Skorobogatovs? Tas tikai uz pērkoņiem vien balstās.

Ivans Ivanovičs pa paradumam meklēja vienkāršus, viegli saprotamus vārdus un paskaidrojumam zīmēja ar krītu uz tāfeles. Evenki un jakuti klausījās viņā, kā bērni klausās pasakā. Tas, kas nesen bija baiss, mīklains, kļuva saprotams, uz to varēja pat iedarboties,

un izziņas prieks iepleta kursantu neizdibināmi melnās acis, sārtoja viņu jaunās, melnīgsnējās sejas ar lielajiem vaigu kauliem. Lūkodamies klausītājos, Ivans Iva-novičs iedegās, aizrāvās pats un vairs nesekoja saviem vārdiem, bet ari nesekodams runāja saprotami tāpēc, ka runāja no visas sirds.

— Es te atpūšos, — viņš pārtraukumā sacīja Varva-rai, kad viņa, piegājusi tam klāt, jautāja, vai viņš neesot noguris. -— Lūkojos uz jums un domāju: «Tie ir ļaudis, kas palīdz savai ciltij iesaistīties kultūras dzīvē, krievu tautas lielajā dzīvē.» Esmu pārliecināts, ka jūs būsiet labi darbinieki. Vai tiesa, Varja?

— Tiesa, — viņa sacīja naivā nopietnībā. — Mēs cenšamies ... Jūsu dēļ cenšamies.

— Kāpēc manis dēļ? — jautāja Ivans Ivanovičs gandrīz vai sarūgtināts. — Censties vajag aiz mīlestības uz darbu.

— Mēs gribam kaut mazliet līdzināties jums — īstam ārstam. — Varvara brīdi padomāja, tad sāka strauji stāstīt. — Šīs divas vecās sievietes, jakutietes, kurām jūs operējāt acis... Šīs vecītes, kuras atkal pēc traho-mas sāk redzēt... Viņas sacerējušas dziesmu. — Varvara pastiepa uz priekšu roku ar plaukstu lejup un, pacēlusi pret griestiem iegarenās acis, it kā tēlodama aklo, dziedoši skandēja:

Man zāle ir melna un tumsā grimuši koki.

Es jūtu tikai to smaržu un šalkas,

Kad melnais vējš rauj nost man melnajo tērpu Un svilina seju man melnais rudeņa sals ...

— Un tālāk nāk vārdi par jums, ai, kādi labi vārdi!

— Kam tas vajadzīgs? — mulsi jautāja Ivans Ivanovičs, bet viņa seja pietvīka apmierinājumā. — Tur nav nekā sevišķa, pati vienkāršākā operācija.

— Nestāstiet! — Varvara sašutusi pārtrauca. — Jums tas tā liekas tāpēc, ka jūs protat. Tas ir ļoti labi, ka vecenītes izdomājušas tādu dziesmu. Pie viņām taigā taču tagad brauks ļaudis. Jāpārliecinās, vai viņas patiesi redz. Un tad viņi dziedās šo dziesmu un

aizvedis t© sev līdz. Pēc tam katrs pārveidos pēc sava prāta, bet prieku paudīs visiem. Vai saprotat?

— Jā, mazfliet, — sacīja Ivans Ivanovičs. — Nē, saprotu, — viņš izlaboja, pamainījis Varvaras apjukumu. •— Protams, tas ir Joti labi.

22.

— Neiroķirurgi ja atrisina problēmas, ko pirms piecpadsmit, pat desmit gadiem uzskatīja par neatrisināmām. — Jvans Ivanovičs ātriem soļiem staigāja pa kabinetu, viegli pagriezdamies; viņa vaļsirdīgā seja pauda možuma pilnu koncentrētību, kas atļāva aizmirst, ka paša sieva maz interesējas par ķirurģiju. — Mēs izdarām operācijas ne vien centrālajā un peri-fērajā nervu sistēmā, mēs sākam iespiesties arī veģetatīvajā nervu sistēmā, kas ietekmē mūsu iekšējo orgānu darbību, — viņš .turpināja paļāvīgā aizrautībā un, droši vien atcerēdamies kādu no savām veiksmīgajām operācijām, pasmaidīja. — Cik daudz jauna atklājas! Ņemsim, piemēram, spontāno gangrēnu ... Gangrēna — tas ir kas līdzīgs ugunsgrēkam kūdras purvā, mežonīga, ļauna slimība. Ja kājai kļuvuši melni pirksti, ļāamputē līdz gurnam. Citādi būs jāgriež otrreiz. Ko te dod nei-roķirurģija? Es izgriežu gabaliņu simpātiskā nerva, kas iet gar mugurkaulu, ar diviem krustu mezgliem, un jau uz operāciju galda slimnieka kāja kļūst silta. Bieži vien otrā dienā tā kļūst normāli sārta, zilums izzūd, un visa slimība var beigties ar to, ka pamirušie audu gabaliņi noiet kā sakaltusi krevele. Tādas pašas operācijas mēs izdarām smagos hipertonijas un gadiem nedzīstošu tropisku brūču gadījumos. Daudz kas vēl nav atrisināts. Jāstrādā un jāstrādā! Bet, kad es iztēlojos neiroķirur-ģijas nākotni, mani pārņem bailes, ka esmu veicis tik niecīgi maz un nepaspēšu pievienot neko no sevis. Tad man gan sapnī, gan nomodā rādās Maskavas institūta operāciju zāles, bagāti iekārtotie kabineti un laboratorijas, zinātniskās konferences, satikšanās ar izciliem neiroķirurgiem. Un es sev jautāju: «Vai tu te esi veicis visu, ka-varēji?*.

— Tu taču strādā ļoti' daudz, — Oiga: atgādināja, — Vai' tad tas tevi neapmierina?

— Daudz? Jā. Bet citā nozarē. Vispārējā ķirurģija — tā, protams> sniedz lielu apmierinājumu. Tur uzreiz var redzēt sava darba reālo rezultātu. Ņem vienalga ko: apendicīta operāciju, kuņģa brūces, smagu ievainojumu. Cilvēks izveseļojas tavu acu priekšā. Taču te jau viss zināms, ceļi nogludināti, pieeja katrā gadījumā izstrādāta, kamēr tur ir āpkārtīgi' grūti meklējumi, ķirurgam uzkrauta liela psiholoģiska un fiziska slodze, toties ir arī zinātniska perspektīva. Arī vietējā praksē ir daudz darba neiroķirurgam. Nervu slimniekus mēs nenoraidām. Bet es gribu pilnīgi nodoties neiroķitur-ģijai un pašlaik jūtos kā līdz pēdējām uzvilkta atspere. — Ivans īvanovičs satraukts apstājās Olgas priekšā un pavērās viņas augšup pavērstajā sejā, kas pauda nopietnu uzmanību. — Par ko tu domā, dārgā?’

— Kāda attīstīta sieviete man teica, ka četrdesmit gadu vecam cilvēkam vairs neesot perspektīvu augt.

— Nu, to ir teikusi attīstīta muļķe, tāda kā Pava Ro-manovna.

-— Pagaidi, — iebilda Olga. — Varbūt viņai taisnība, ja runā par cilvēkiem, kas līdz šim vecumam nav sevi ne ar ko parādījuši. Bet, redzi, es skatījos uz tevi un domāju: tu ar trīsdesmit sešiem gadiem dzīvo un jūties jaunāks nekā es ar divdesmit astoņiem.

*— Man nav laika garlaikoties, dārgā!' Redzi, šīs pašas augšanas perspektīvas ... Tās ir milzīgas. Darbs prasa ārkārtīgi daudz, bet daudz arī dod. Esmu nevaļīgs un dzīvoju, un degu šai nevaļībā. Ja pārtrūks tā, zudīs manas dzīves labākā daļa: tad es vairs neesmu cilvēks. Tagad es esmu laimīgs, divkārt laimīgs: man esi tu un darbs.

— Redzi nul — Olga- sacīja. — Bet man nav nekādu perspektīvu.

— Tu- taču mācies! — iebilda Ivans īvanovičs, norādīdams uz viņas burtnīcām un grāmatām, kas bija sakrautas kaudzē dīvāna stūrī.

*

— Mācos, protams, — atbildēja Olga, — bet pēc tam, kad aizgāju no īstajām mācībām (pie tam biju taču jau trešajā kursā), es ceturto reizi sāku visu no gala, un man jau nav vairs pārliecības, ka esmu uz pareizā ceļa. Vai manu dzīvi piepildīs svešvalodas gramatikas komentēšana?! Protams, tas arī ir vajadzīgs darbs, un es centīšos veikt to labi. Tikai, kad iedomājos, cik ria-bagu es sevi esmu padarījusi, man kļūst ļoti skumji.

— Tātad tevi vilina kas jauns? — ar nevilšu smaidu vaicāja Ivans Ivanovičs.

— Kāpēc tu runā ar mani kā ar muļķa meiteni? — vīra balss noskaņas aizvainota, Olga paasi vaicāja. — Runa taču nav par rotaļlietas izvēli, bet par darbu, kas tev, piemēram, iegadījies tik laimīgi, ka sastāda tavas dzīves labāko daļu. Neesmu tik spējīga un gudra kā tu, bet savu spēku apjomā arī es gribētu, lai man būtu kaut mazliet tādas laimīgas nevaļības.

— Kas tad tev to liedz? — Ivans Ivanovičs jautāja jau nopietni.

— Neviens neliedz, bet neviens nav arī palīdzējis. Kādēļ es zaudēju gadu medicīnas institūtā, kas mani dzina uz grāmatvežu kursiem?... Galvu zaudējusi, tāpat vien svaidījos, kur pagadījās. Iemācīties, protams, var visu, bet, ja tas neinteresē, tad labāk nevajag, — te Olga aptvēra, ka runā ar Tavrova vārdiem, tomēr, nespēdama apstāties, tā arī nobeidza: — Darbu neapmānīsi: tā ir izvēle uz visu mūžu.

— Tātad es esmu vainīgs, ka neesmu palīdzējis tev izvēlēties specialitāti? — pārmetumu nomākts, vaicāja Ivans Ivanovičs.

— Jā! Protams, tu biji ļoti aizņemts... Tāpēc tu raudzījies labvēlīgi uz manu aiziešanu no institūta, kad man piedzima bērns. Kāpēc tu neuzstāji, lai es nobeidzu šo — savu institūtu.

— Tu taču aizgāji pati...

— Šī «pati» toreiz bija kļuvusi tik tikko divdesmit gadu veca. Viņai šķita: priekšā ir vesela mūžība un viņa iespēs veikt visu. Tu biji vecāks un vairāk pieredzējis, bet neatradi ne laika, ne noskaņojuma biedriski parunāt ar mani, ieteikt, dot padomus. Gluži otrādi: tu

*

mani attaisnoji, atsaukdamies uz mātes pienākumiem. Un kas par to, ja mums būtu bijusi grūtāka dzīve, ja man būtu vairāk rūpju un raižu! Nevajadzēja mani toreiz žēlot!... Nu, ja tava jaunākā māsa pamestu mācības, vai tiešām tu ar viņu neparunātu?! Darbā taču jūs palīdzat atpalikušajiem, bet kam ar viņiem jānodarbojas mājās, ģimenē?!

23.

Olga nolika sāņus zīmuli un burtnīcu, kurā izrakstīja nepazīstamos terminus no angļu neiroķirurga zinātniskā darba; tulkojums virzījās uz priekšu sekmīgi, bet Ivans Ivanovičs ne reizes nebija par to apvaicājies.

«Ja viņš gribēja tikai mani nodarbināt, tad taču vajag kaut retumis «uzsildīt» manu līdzstrādnieces interesi,» Olga nodomāja. «Tiesa, aizmirsdams viņš nav daudz zaudējis: tur viss aprobežots līdz trulumam un tai pašā laikā plātīgs, it kā zinātnē līdz šī mistera «vie-dajam» sacerējumam nekas nebūtu bijis. 2ēl, ka es medicīnas jautājumos daudz neko nesaprotu ... Tomēr šeit, acīm redzot, kas trūkst. Kas gan?» Olga iekoda lūpā, cenzdamās koncentrēties, bet nez kāpēc viņas atmiņā uzpeldēja Platona Logunova melnīgsnējā seja un viņa lielo roku apvaldītās, enerģiskās kustības (pēdējā laikā Olga nepalaida garām nevienu viņa vadīto politnodar-bību aktīvam).

— Kāds tam sakars ar Logunovu? — viņa skaļi noteica, notvērusi neapzināto domu. Priekšstats par Logunovu atgādināja Olgā viņas intereses skolas laikā un turpmāko juceklīgo mācību gados. — Es taču mācījos! Skaitījos spējīga!

— Kas gan ir aiz šīs Aristoteļa pieres? — ar saliekto pirkstu viegliņām klauvēdama pie meitenes augstās, izliektās pierītes, reiz bija jautājusi matemātikas pasniedzēja.

— Tukšums! — toreiz jautri bija atjokojusi apmulsusī un glaimotā Olga.

— Tukšums! — ar rūgtumu viņa noteica tagad, vērīgi ielūkodamās zinātniskajā darbā, kas atvērts gulēja uz galda viņas prfekšā. — Tomēr arī es redzu: misteram nav taisnība. Cilvēka smadzenes viņam nav viens vesels, nav brīnišķa matērija, kas spējīga domāt, bet vienkārši nervu audi, kur izvietot dažādus centrus, kas vada mūsu ķermeņa funkcijas. Padomju zinātnieki tā nespriež, — Olga atcerējās, ko šai sakarā bija teicis pats Ivans Ivanovičs. — Jā, viņš neko nav zaudējis, aizmirsdams šo grāmateli, bet mani taču nedrīkstēja aizmirst! Tulkojumu es, protams, pabeigšu un pasniegšu Vaņam ar pamācošu autogrāfu. Tāpat garāmejot viņš pierunāja mani iestāties medicīnas institūtā, kad meitiņa paaugās. Cita institūta tajā pilsētā nebija, bet, vai tas man piemērots vai ne, par to mēs abi nepadomājām.

Negaidīti Olga sakaunējās. Viņa taču ir brīva padomju sieviete, kāpēc viņai vajadzīgs bīdītājs no malas? Vai tad viņa nevar izlemt patstāvīgi?

«Bet kāpēc tad ir ģimene? Pie kā tad lai griežas pēc padoma un palīdzības?»

Olga novāca no galda savas grāmatas, nolika vietā Ivana Ivanoviča rakstāmmašīnu un novietoja ierastajā kārtībā viņa papīrus.

— Varbūt viņam taisnība, kad viņš vēlas iegūt mani par savu līdzstrādnieci, — viņa sacīja skaļi. — Tas būtu lieliski, ja atbilstu arī manām tieksmēm.

Nē, agrāk, bērnam dzīvam esot, viņai nebija ne prātā nākušas tādas rūgtas domas par mīļoto cilvēku. Bērns bija visu piepildījis un darījis skaistu. Olga atcerējās meitiņas slimību un aiziešanu. Cik dienu un nakšu mātes sirdī bija plosījies bezspēcīgs izmisums ...

Olga izgāja no istabas. Tālu aiz ciemata zaļumu vidū pelēka vīdēja līkumotā šosejas lente. Šoseja aizvijās kalnos. Saulrieta krāsotais gaiss, dzidrs un iesārts, pildīdams ielejas, vērta maigākus stūrainos kalnu apveidus.

Pa gludu, zālē iemīdītu taciņu Olga pārskrēja uz Hiž-ņaku lieveni.

Viņu milzīgā istaba arī sārtas gaismas pielieta. Logi atvērti līdz galam, dēsti tagad izstādīti dobēs. Jeļena Denisovna jau atgriezusies no darba un plūca pīles,.

sēdēdama pie galda, kas tur, kur zēni gatavoja stundas, bija apšļakstīts tintes traipiem. Viņas raibais priekšauts un baltās rokas ar augsti uzrotītajām piedurknēm aplipušas ar putnu spalvām. Pat uz pieres un sārtā zoda gaišas pūciņas.

— Kāpēc jūs nepasaucāt mani? — Olga pārmetoši sacīja.

Viņa noņēma no naglas savu priekšautu, piesēdās pie galda, izvēlējās pašu lielāko pīli un sāka plūkt tās zilpelēkās spalvas.

— Nu, kāds ir medījums? — ienākdams dzīvoklī kopā ar Hižņaku, jautri vaicāja Ivans Ivanovičs (viņi abi bija izgājuši rītausmā medībās un uz tuvējā ezera nošāvuši pīļtēviņus, kas vasaras sākumā dzīvoja vientuļi).

— Labs. Tieši kā mājas putni! — atteica Jeļena De-nisovna, svērdama plaukstā smago putnu.

— Bet re, kur maziņš, — sacīja Olga, pavērusies vīrā, kas, acīm redzot, bija apmierināts par pavadīto dienu.

— Tā ir prīkšķe, — Ivans Ivanovičs paskaidroja.

Staigādams pa istabu, viņš palūkojās uz aizmirsto

pasjansu, ko bija likusi Hižņaka sieva, un ievaicājās:

— Jeļena Denisovna, bet kas es esmu?

— Labākais cilvēks no visiem... — tā atsaucās, paņemdama no plaukta kastroli.

— Nē, pēc masta, pēc kārtīm?

— Krusta karalis.

— Krusta? Nu, ko jūs sakāt! Un karalis! Vai jūs

negribat karalim ko lūgt?

— Patiesi — ko gan? — nopietni sacīja Jeļena Denisovna. — Varbūt palūgt spaini ūdens...

24.

Ivans Ivanovičs un Olga devās uz avotu divatā — kā pirmajā viņu atbraukšanas dienā.

Olga atspiedās ar roku pret zemo grodu malu un pārliecās pār aku. No pleca atrisušie mati maigā lokā aizklāja seju. Viņa pasmēla ūdeni, paspējusi ielūkoties akmeņainajā dziļumā, un ātri izslējās, bet slapjā stīpa spējajā rāvienā izslīdēja no pirkstiem ...

— Kas ir, Dīga? — vaicāja Ivans Ivanovičs apgriezdamies, izdzirdis skaļo šļakstu.

— Noslīcināju spaini! — smiedamās uri skurinādamās sacīja Olga.

Viņa piesēdās uz akas grodiem un ar ķeksim līdzīgu nūjiņu sāka tvarstīt spaiņa stīpu.

Izplūstošajos ūdens lokos sašūpojās zaļo zaru atspulgs ar sārtajām debesīm pastarpās, bet pie grodu sienas notrīsēja gaiši lāsumi — baltais tērps, blondie mati un izstieptā, kailā roka ar nūjiņu — ķeksi.

— Tā es, maza būdama, reiz «ķēru zivis» kādā bedrē, — noteica Olga, domīgi smaidīdama. — Gaiss bija tikpat silts un svaigs, smaržoja pēc valgas zemes un zaļumiem... Lietus bija pārgājis, un es no mājas izskrējusi basām kājām... Cik patīkami man likās skraidīt pa peļķēm! Bet pēc tam mani pirmo reizi mūžā nopēra. Un es aizraudamās raudāju ne tāpēc, ka biju sāpīgi sista, bet tāpēc, ka žēloju sabojāto izpriecu. Smieklīgi, vai ne?!

Olga apklusa, atplaukušu seju ieklausīdamās aizejošās dienas trokšņos.

«Cik labi būt jaunai, veselai, mīlētai!» viņas sirdī noskanēja dzīves prieka pilns sauciens. «Un cik daudz lielisku dienu vēl priekšā!»

Pat tas, ka nekur nevajadzēja steigties, ne par ko nevajadzēja rūpēties, izraisīja Olgā priecīgas un maigas pateicības jūtas pret visu.

— Nu, kā būs? — apjautājās Ivans Ivanovičs. — Varbūt palīdzēt?

— Nē, es pati! — Olga atteica, bet nekustējās, viņai atklājušos jūtu pilnības apburta.

— Es tevi ļoti mīlu! — viņa nopietni sacīja, pavērsdama pret vīru vaļsirdīgo skatienu. — Kad mums atkal piedzims bērns... nē, patiesi, esmu ar mieru, lai mums būtu pusducis!... Tad mēs būsim ļoti ļoti laimīgi.

Sievas dziļās sirsnības satraukts, Ivans Ivanovičs piesēdās viņai blakus uz grodu malas. Viņš it kā pirmo reizi ieraudzīja* cik skaidri apveidi ir Olgas sejai, kas bija avotūdens aprasināta un mikla un tāpēc šķita vēl vairāk gaismas pilna.

— Mana lieliskā sieva! — viņš sacīja, jūsmodams par Olgu. — Goda vārds — apstaigā visu zemeslodi, bet labāku neatradīsi.

— Kur nu atrast! — atteica Olga, mīļi pasmiedamās, un mazliet atvirzījās projām: pa alejiņu kārklu ceru aizsegā kāds nāca šurp.

Ar vienu veiksmīgu kustību viņa aizķēra spaini, pavilka to augšup un, satvērusi brīvajā rokā, izslējās.

— Re, kādi mēs dūšīgi! — pajokoja Ivans Ivanovičs, palīdzēdams pārcelt viņai spaini pār akas grodiem.

Pie šiem vārdiem viņi abi pagriezās un vienā laikā ieraudzīja cilvēku, kas pašlaik gāja garām.

— Labdien! — Olga sacīja, atbildot uz sveicienu.

— Vaņa, tas taču ir Boriss Andrejevičs Tavrovs.

— Labsvakars! Priecājos iepazīties, esmu ļoti daudz par jums dzirdējis, — teica Ivans Ivanovičs.

— Tiesa, vakars labs, — atsacīja Tavrovs. — Un apkārtne jums apbrīnojami skaista. — Viņš pastiepa roku Ivanam Ivanovičam un, kvēli piesārtis, pasmaidīja.

— Arī es daudz par jums dzirdēju, kad agrāk strādāju kaimiņu rajonā, bet, braukdams šurp, — no jūsu sievas.

Ivans Ivanovičs lūkojās inženierī joprojām ar sirsnīgu labvēlību.

— Mums vakarā būs ceptas pīles, — viņš pavēstīja.

— Atradīsies arī konjaciņš. Atnāciet pie mums. Mēs te dzīvojam vienkārši un draudzīgi... Savā pulciņā, protams.

25.

Olga bija nolēmusi pa īstam nodarboties ar mājsaimniecību.

— Es pati sākšu gatavot pusdienas, — viņa paziņoja vīram. — Man vienkārši kauns, ka mēs ekspluatējam Jeļenu Denisovnu, kurai jau tā darba pilnas rokas. Vai nu liela gudrība izvārīt zupu, vai izcept kotletes . 4 *

— Varbūt iesim uz ēdnīcu.,, — nedroši iebilda Ivans Ivanovičs. — Citādi tu sāksi man atkal pārmest ...

— Ko vēl ne! — skaizdamās sacīja Olga.

Pava Romanovna, nākamajā rītā iegriezusies pie viņiem, atrada Olgu pašā saimniecības darbu karstumā. Virtuvē viss mirdzēja aiz spodrības, krāsnī liesmoja uguns, bet Olga neparasti pietvīkušu seju, baltā priekšautā un cieši apsietā lakatiņā, zem kura pazuda viņas krāšņie mati, sēdēja, nogrimusi domās ar pavāra grāmatu rokās.

— Ko tas nozīmē? — vaicāja Pava Romanovna, pavērdamās apkārt tik ziņkāri, it kā būtu nokļuvusi laboratorijā. — Vai jums būs viesi?

— Nē, pie mums tagad tā būs vienmēr, — Olga sacīja.

Viņas gandrīz vai svinīgā balss noskaņa un izskats sasmīdināja Pāvu Romanovnu.

— Beidziet niekoties, mīļā! — viņa ņipri sacīja. — Jums taču nav tik liela ģimene, lai vajadzētu iet bojā pie plīts. Tas pat tā kā neatbilst mūsu laikiem ...

— Es arī nemaz netaisos iet bojā, — atteica Olga, ielikdama grāmatas zīmi vajadzīgajā vietā. — Vienkārši gribu izlietot brīvo laiku. Atcerējos, ka agrāk Ivanam Ivanovičam garšoja saldas mandeļu kūkas. Kāpēc viņam nesagādāt šo prieku?

— Vai pratīsiet? — jautāja Pava Romanovna, bet tūlīt dziļdomīgi piebilda: — Jo mazāk salduma tiek šiem vīrišķīgajiem radījumiem, jo labāk.

Olga, aizņemta ar saimnieciskajiem rēķiniem, klusēja.

«Cukurs, milti, sviests ...»

Zupa jau vārījās, gaļa sautējās cepeškrāsnī. Jeļenas Denisovnas mācības nebija palikušas bez sekmēm.

Olga rosījās tik aizrautīgi, ka Pava Romanovna arī sāka viņai palīdzēt tīrīt riekstus:

— Es pati nevaru sagaidīt vien, ja izdevība nogaršot ko saldu.

Tā aizlidoja dienas. Nedēļas beigās Olga pavēstīja:

•— Šķiet, ka saimnieces pārbaudījumu esmu izturējusi. Dažreiz pārsālu, dažreiz pārcepinu, bet visumā lieta iet.

— Varbūt tas ir Ivans Ivariovičs, kas izturējis pārbaudījumu! — pajokoja Logunovs, kas kopā ar Tav-rovu pēc darba bija iegriezies ārsta dzīvoklī.

— Izskatās, ka jūs paši piesakāties pusdienās! —• mazliet samulsusi, Olga izaicinoši sacīja. — Nu, lai notiek — lūdzu! — viņa drošsirdīgi piebilda.

Mati, vienkārši saņemti mezglā, neaizsedza ne ausis, ne gludo, it kā porcelānā veidoto kaklu.

«Redziet, kāda es esmu!» likās sakām katra Olgas kustība. «Ko lai dara, ja esmu izaugusi tik skaista!»

Logunovs lūkojās viņā ar jautru labvēlību, Ivans Iva-novičs — mīļi, Tavrovs — padrūmi. Viņi sēdēja pie galda un līdz aizsmakumam strīdējās par ražošanas darba organizāciju un disciplīnu, kamēr Olgas iejaukšanās atgādināja viņiem laiku.

— Tātad jūs esat upurējusi sevi kalpošanai mājas garam? — jautāja Logunovs, vērodams, kā viņa novieto uz sniegbaltā galdauta pusdienu traukus un šķīvīšus ar uzkožamajiem.

— Daļēji. Zināt, es gribēju nodarboties ar saimniecību starp citu, bet iznāk otrādi: tagad esmu tik aizņemta, ka man pat mācīties nav vaļas. Un dīvaini: man patīk šīs rūpes. Es, piemēram, pērku jau daždažādas lietas ar sportistes azartu.

«Lūk, tā viss sākas!» nodomāja Logunovs, nosodot paskatīdamies Ivanā Ivanovičā un tūlīt iedomādamies, cik laimīgs būtu viņš pats, ja Varvara tikpat aizkustinoši rūpētos par viņu. «Mums ir patīkami, ka mums parāda uzmanību, un sīka, egoistiska prieka dēļ mēs dažreiz nemanot pazudinām savas draudzenes.»

— Es teicu Oļai, lai viņa nešķiež laiku, ņemdamās pa virtuvi, — nopietni sacīja Ivans Ivanovičs, it kā uzminēdams Logunova domas. — Viņa neklausa, bet atpūtas dienā es gluži vienkārši neļauju viņai ar to nodarboties.

— Ko tad jūs — vai piesakāt bada streiku? — acīm smejoties, vaicāja Logunovs.

■— Nē, pasūtām ēdnīcā vai apmierināmies ar uzsildītām pusdienām.

— Bet es atnācu tieši, lai atrautu jūs no virtuves, — teica Logunovs, vērsdamies pie Olgas. — Atmetiet šo darbu! Neviens vēl nav pienācīgi novērtējis mājas katorgu, uz kuru sevi labprātīgi notiesā sievietes. Mēs esam noorganizējuši pulciņu, kurā mācīsies svešvalodas. Dalībnieki visi ir pieauguši, nopietni ļaudis un agrāk jau mazliet mācījušies. Vācu valodu pasniegs Sergutovs, viņš to zina ļoti labi, bet angli nekādi nevaram atrast. Tā, kas māca vidusskolā, nav ar mieru: viņai vāja veselība un.», mēs nemaksājam. Ja nu jūs piekristu?... Uzņemieties to kā sabiedrisku slodzi. Ko? Arī jums būtu labi praktizēties, valodas taču tik ātri aizmirstas.

Olga pavērās Ivanā Ivanovičā: droši vien vīrs pēc nesenās sarunas ar viņu pats iečukstējis Logunovam šo priekšlikumu.

— Labi, — viņa izšķīrās. — Protams, mums nav tiesību aizmirst... Kā jūs domājat, Boris Andrejevič?

Tavrovs, kas līdz šim mirklim bija sēdējis klusēdams, skopi pasmaidīja:

— Es jau ne vienreiz vien esmu izsacījis jums. savas domas. Ja vēlaties, varu atkārtot arī tagad, bet diezin vai tās jums sagādās prieku.

— Ja vēlaties! Esmu izsacījis! Sagādās prieku! — Logunovs viņu draudzīgi pamēdīja. — Kas tā par izturēšanos, kad jāiegūst jauns aktīvists?!

— Visi ir pret mani, pat Pava Romanovna! — negaidot skumji noteica Olga. — Visi ir gudrāki par mani!

26.

Pirmā pulciņa nodarbība nemaz neizdevās, un, atnākusi mājās, Olga ilgi nevarēja atkratīties no neveiklības sajūtas.

— Nākamreiz visu vadīšu citādi, — viņa sacīja, ierastām kustībām iekurinādama plīti. Viņai ļoti patika skatīties, kā uguns draudzīgi apvij pagales, un viņa mazliet pastāvēja, izstiepusi plaukstas un izbaudīdama maigo siltumu.

Bērniem un sirmgalvjiem patīk sēdēt pie uguns.«. Cik labi būtu, ja pasaulē neeksistētu tādas ļaunas slimības kā šarlaks: šajās dienās Ļenočka kļūtu septiņus gadus veca. Tagad viņa ietu skolā.

Kāda viņa bija — pavisam sīciņa... Maza būtne, kas vēl neprot domāt, bet cik daudz jūtu un pārdzīvojumu ar viņu saistīti! Līdz meitiņas dzimšanai Olga nebija pat iedomājusies, kā viss izveidosies. Bet pēc tam — lai kur viņa gāja, lai ko darīja, arvien domāja tikai par to, kas notiek mājās. Pastāvīgi izjuta satraukumu un pienākumu.

— Cik patīkami bija tā uztraukties! — noteica Olga, atcerēdamās, kā reiz aijāja meitu, kā tā atvēra actiņas, izstiepa rociņu un, izņēmusi no mazajām lūpiņām mā-neklīti, iebāza savas jaunās māmiņas mutē, it kā sacīdama: paguli arī tu mazliet...

No plīts jau versmoja kvēle. Jāuzsilda pusdienas, jāuzvāra tēja. Tad gaidās pagāja dažas minūtes, minūtes izvērtās stundās, bet no vīra nebija ne ziņas, ne miņas. Tālrunī atbildēja, ka viņš ļoti aizņemts. Olga vairāk reižu pārvietoja kastroļus, izskatīja savas burtnīcas, ķērās pie grāmatām un atkal zvanīja.

Beidzot viņa neizcieta, aplika uzmetni un, vēlreiz ielūkojusies virtuvē, devās uz slimnīcu.

Viņai iedeva baltu uzsvārci un ārsta cepurīti.

«Nebūtu slikti uzšūt tādu mājas tērpu,» viņa nodomāja, posdamās spoguļa priekšā. «īsts pavārs!» Un ātrā, noteiktā gaitā aizgāja pa koridoru.

Lieliska slimnīca, kuru var apskaust ikviena apgabala pilsēta. Olga bija to jau apskatījusi ne vienu reizi vien: gaismas un ūdens dziedniecība, rentgenoterapija, sola pat dubļu vannas. Ivans Ivanovičs ir zinājis, kurp braukt!

Olga devās tieši uz viņa kabinetu, tad uz ordinatora istabu, ieskatījās arī operāciju zālē. Ivana Ivanoviča nekur nebija.

— Viņš vēl nav aizgājis mājās, — sacīja Hižņaks. — Pie mums šodien notika nelaime. Tas mazais puišelis — Jura izkrita no gultas un salauza kāju. Nenormāls kaulu trauslums. Ivans Ivanovičs tad nu ielika viņu atkal ģipsī. Abi satraucās un mēs visi arī. Tagad droši vien sēž abi kopā.

Hižņaks aizveda Olgu līdz palātai, kur varēja būt ārsts, pabāza galvu pa durvju spraugu un apgriezies padraudēja ar saliektu pirkstu. Olga, klusi likdama soļus, pienāca klāt un arī paskatījās. Ivans Ivanovičs sēdēja pie tuvākās gultiņas, un viņa platā mugura aizsedza sarunu biedru. Bija dzirdama tikai smalka bērna balstiņa, kas vārgi sasaucās ar vīrieša basu.

— Kā tad tu, draudziņ, iet vēl neesi iemācījies, bet kāju salauzi?

— Es, rau, tā .., kustējos ... kustējos ...

— Gultā?

— Gultā.

— Nu, un tad?

Paliekusies uz priekšu, Olga ieraudzīja uz spilvena pietvīkušu, platu sejiņu ar uzrautu deguntiņu.

— Nu, rau, kustējos, kustējos un ... salauzu.

— Ai, tu esi gan diplomāts! — sacīja Ivans Ivanovičs un klusu, labsirdīgi pasmējās. — Droši vien tev kāds palīdzēja nokrist. Nu, labi, lai paliek. Ja negribi sacīt — nevajag.

Mirkli abi klusēja.

— Vai tagad man atkal ilgi būs jāguļ? — zēns jautāja.

— Kādas divas trīs nedēļiņas.

— Cik ilgi-ī!

— Nekas! Tagad tev tomēr būs mazāk jāslimo. Tas ir tā, it kā tu būtu gājis mājās, veselu gadu gājis, nonācis pavisam tuvu — jau iegājis gandrīz pagalmā, bet pasteidzies par ātru un vārtos sadauzījies. Tu guli pagalmā: durvis blakus, bet ieiet nevari.

— Tiesa, pasteidzos par ātru ...

Olga piesardzīgi atgāja no durvīm. Dīvainas, greizsirdībai līdzīgas jūtas žņaudza sirdi. «īstās mājas viņam drīzāk ir te,» viņa nodomāja. «Atrod laiku svešam bērnam, sēž ar viņu kā tēvs, bet sievu aizmirst, lai tā virtuvē ņemas ar kastroļiem, lai gaida. Pat nepiezvanīja.

Vakar viņu izsauca uz slimnīcu naktī: tāpat bija kādam pēc operācijas kļuvis slikti, un visu rītu viņš bija kā sasirdzis ...»

— Izdziedēja, — līdz viņas apziņai nonāca Hižņaka balss; feldšeris gāja viņai pakaļ pa gaiteni. — Pirms trim dienām izoperēja smadzeņu audzēju kadam iebraucējam ogļracim, viss izgāja labi, bet pēkšņi cēlās temperatūra, vispārējais stāvoklis strauji pasliktinājās. Ivans Ivanovičs vienmēr saka māsām un sanitārēm: «Pieskatiet, mīļās, smagi slimos kārtīgi! Mūsu uzdevums — izoperēt, jūsu — izārstēt.» Mēs ari cenšamies. Bet pats viņš pārdzīvo ir par mums, ir par mūsu pacientiem. Piemēram, ar to pašu ogļraci, kad tam kļuva slikti.,. Visa atbildiba taču ķirurgam. Jo vairāk tāpēc, ka šai nozarē viss jauns. Ko viņš te tik nepārdomā: vai pareizi darījis, vai visu izdarījis, vai nav ko palaidis garām ...

— Denis Antonovič, — spēji apstādamas, sacīja Olga. — Bet kas viņu pašu saudzēs? Te viņam apspriede, te lasa lekciju ... Šodien viņš atkal nav ēdis pusdienas! Par to arī jāpadomā.

— Noteikti. Bet bija taču nepatīkams gadījums! Mums ir viena sanitāre — zelts, ne sieviete, taču tā šodien aizņemta pēcoperāciju istabā, tur jāapkopj slimie — tie arī ir kā mazi bērni.

27.

— Jums viss iznāk šķībi un greizi, — sacīja Tavrovs, lūkodamies pār plecu Olgas dekorāciju skicē, ko viņa zīmēja pēc Pavas Romanovnas lūguma.

— Kā protu! — Olga nelabprāt atbildēja.

— Mašīnbūvniecības institūtā jums taču mācīja rasēšanu!

Olga nikni paraudzījās inženierī, bet viņa iedegusī seja, zilo acu smaidošā mirdzuma apstarota, bija tik skaidra, ka zīmētāja tikai nopūtās un, neko neiebildusi, no jauna noliecās pār zīmējumu.

— Ja viņa gribētu, tad varētu kļūt arī par rasētāju, — teica Pava Romanovna, piesēzdamās uz Olgas krēsla atzveltnes. — Olga Pavlovna prot izzīmēt visādus rakstus, lai gan rokraksts viņai ir pilnīgi riebīgs!

— Ja gribētu... — klusu atkārtoja Olga, izdzēsdama ar gumiju nelīdzeni novilktu līniju. — «Izzīmēt» rakstus, ja ir pilnīgi riebīgs rokraksts, — tā jau ir piespiešanas, — viņa piemetināja, atmezdama pār pieri norisušo, gaišo cirtu un paceldama skatienu uz Pāvu Romanovnu.

— Nemierīgais bērns! Jūs pati nezināt, ko gribat! — atteica Pava, apskaudama Olgas plecus un reizē laipni uzsmaidīdama Tavrovam.

Viņai ļoti patika šis jaunais inženieris. Tiesa, viņš neprata teikt komplimentus, mulsa, kad viņa sniedza tam roku skūpstam, bet toties viņš bija daudz lasījis, strīdos drosmīgs un pašpārliecināts, kad runa bija par viņa uzskatiem un darbu. Un Pavai Romanovnai patika uzņemt neikdienišķus cilvēkus.

«Kas viņām kopējs?» inženieris centās uzminēt, kad Pava Romanovna kā izlutināta kaķe glaudās pie Olgas. «Viena tukša, ekstravaganta dāmiņa, bet otra... Jā, kāda gan ir otra? Pēc manām domām, viņa ir gudra un ar stingru raksturu, bet kāpēc viņas tik labi satiek?»

— Šahs? Atkal šahs! — žēlabaini iesaucās Pava Romanovna, ieraudzījusi Tavrova rokās rūtaino kastīti.

*— Goda vārds, es to kādreiz izmetīšu pa logu!

— Nu, labi — saspēlēsim! — parasti mēdza teikt Olga, neievērodama, cik neapmierināti rosās Pava Romanovna.

Bet šodien viņa neuzsāka spēli.

— Man slikts garastāvoklis, — viņa sacīja, noslaucīdama ar grafītu notraipītos pirkstus papīra vīstok-lītī. — Es vairs neko negribu un iešu projām.

Tavrovs, pavisam aplami atbildēdams uz Prjahinas jautājumu, ar acu kaktiņu redzēja, kā viņa nokāpa no lieveņa un, nogājusi pa celiņu, ar nepacietīgu kustību atrāva vārtiņu bultu ... Viņa nekad neļāva sevi pavadīt.

— Man arī laiks, — sacīja Tavrovs, mazliet nogaidījis. — Mani šodien gaida pie Logunova raktuvēs.

Olgas sliktā garastāvokļa iemesls bija aizvainojums: Ivans Ivanovičs, pats savu rūpju nomākts, bija nodarījis viņai pāri...

... Bija aizmirsies gadījums ar sanitāri. Slimnīca saņēmusi papildu iekārtu, tai skaitā diatermijas aparātu un elektrisko sūkni — Ivana Ivanoviča neatlaidīgo sapņu un rūpju priekšmetus. Sevišķi viņu bija iepriecinājusi jaunā, daudz pieredzējušā acu ārsta atbraukšana.

— Tā ir persona, kas pilnīgi nepieciešama, nosakot diagnozi galvas smadzeņu saslimšanas gadījumos, — viņš sacīja Olgai, iepazīstinādams sievu ar pavecāku, druknu cilvēku ar atpakaļ atsukātiem, kupliem matiem. — Ivans Nefedovičs Širokovs. Kā redzi, vārda brālis un galvenais — domu biedrs medicīnas jautājumos.

— Jā, tagad te gandrīz pilnībā sakomplektēta neiro-ķirurģiskā nodaļa, — jokojot piezīmēja Ivans Ņefedo-vičs, spiezdams Olgai roku. — Nervu slimības, kā savā praksē pie mums konstatēja Nikolajs Nilovičs Bur-denko, prasa kompleksu pētīšanu un ārstniecību. Tas nozīmē, ka vajadzīgi visdažādāko speciālitātu ārsti. Bet kā jūs? Vai esat par vai pret mums?

— Viņa nekā! — atvēcinājās Ivans Ivanovičs, priecīgs par izdevību parunāt ar speciālistu, kas tikko atbraucis no centra. — Mācījās medicīnas institūtā un aizbēga.

— Nemaz neaizbēgu, bet gluži vienkārši aizgāju, jo tas nebija man piemērots.

— Kāpēc nebija piemērots? — dedzīgi iestājās par aizstāvi Ivans Ņefedovičs. — Medicīna ir tik plašs darba lauks, ka tajā var atrast sev patvērumu ikviena veidojuma cilvēks. Ja ir drosme, griba, precīzs acumērs, paklausīga, veikla roka — ejiet uz ķirurģiju; ja pacietība novērot, prasme par slimnieku izdarīt secinājumus, kas būvēti no vissīkākajām viņa izturēšanās detaļām, — gatavojieties kļūt par psihiatru vai neiropatologu. Varbūt jums vairāk attīstītas estētiskās jūtas, tīk skaista un veselīga ķermeņa plastika — dodieties uz ārstniecības fizkultūru, gatavojieties kļūt par sporta meistaru treneri! Jums tas par maz? Ir vēl bērnu slimības, kur ārsts sevišķi pilnīgi var parādīt humānismu, ja viņam tas ir. Un vispārējā terapija? Cilvēka mašinērijas pazinēja — visziņa spīdošā diagnostika?.., Kustīgums, kalpošana vienmēr un visur — varoņdarbi ik dienas. Ko tur nu runāt! Es nemaz nepieminēšu zinātniski pētniecisko darbu.

— Bet jūsu? — nopietni vaicāja Olga.

— Manu? Acu ārsti vēl gaida dzejnieku. Mēs visi zinām: acs — tas ir dimants. Bet vai jūs maz zināt, kas ir zīlīte, šis elpojošais, varētu likties — necaurredzami melnais punktiņš acī? Vai jums ir zināms, ka es ar īpaša aparāta palīdzību varu ielūkoties tajā kā atslēgas caurumā?...

— Ko tad tur var ieraudzīt?

— Es redzu acs dibenu, līdzenu, sarkanu laukumu, un tā centrā gaišu, pusovālas formas aplīti — acs ābolā ieejošā redzes nerva uzkalniņu. Tā ir vienīgā nervu sistēmas vieta, ko var redzēt bez operācijas. Redzes nervs un tā apvalki uzbūvēti līdzīgi smadzenēm, un tāpēc acs dibens dažreiz atļauj saskatīt smadzeņu slimības procesu. Sevišķi, paaugstinoties spiedienam galvaskausa iekšienē, kurš redzes nervā izraisa stinguma parādības, tas zaudē savus noteiktos apveidus un izskatās kā izskalots.

— Stings uzkalniņš... — nenoteikti sacīja Olga, samulsusi un ieinteresēta.

— Tieši tā! — jautri piebalsoja Ivans Ņefedovičs. — Lūk, punkts, no kura izejot es varu uzturēt kontaktu ar neiroķirurgiem. Bet jūs par savas sievas attiecībām pret medicīnu sacījāt «nekā», — viņš uzrunāja Ivanu Ivanoviču, kas klausījās viņā, saprotoši smaidīdams. *— Es redzu, viņa pazīst mūsu jēdzienus.

28.

Raktuvju pārvaldes mašīnrakstītājai, padzīvojušai, diezgan izplūdušai sievietei, kas kopš pavasara mocījās ar galvas sāpēm, pavājinājās redze un uzvedībā parādījās dīvainības.

— Es atnācu mājās, prasu viņai naudu, lai aizietu pēc maizes, bet viņa neko nesaprot, aizmirsusi, kas ir soma. Apsēžas uz krēsla un skatās, skatās... — raudot stāstīja poliklīnikā mašīnrakstītājas desmit gadu vecā meita Ļubočka. — Es jautāju: «Kas tev ir, māmiņ? Kādēļ tu tā joko?» Bet viņa mani nepazīst, runā — un visi vārdi ačgārni. Un es arī viņu nesaprotu. Pēc tam viņai sāka rādīties. .. Saka: «Re, kāda laba mūzika!» Bet radio klusē. Vai arī pielec kājās: «Kāpēc zem galda kvekšķ suns? ...»

Sievieti ievietoja slimnīcā, izmeklēja un konstatēja, ka kreisajā pieres pusē deniņu apvidū ir liels audzējs.

Gatavodamies ļoti ilgai operācijai, Ivans Ivanovičs ne reizi vien pārdomāja un apsvēra diagnozes datus, atsauca atmiņā ārstu strīdus, apspriežot slimās stāvokli, pārskatīja visas analizēs, pārlika, no kuras vietas labāk piekļūt audzējam.

Tuvodamies operāciju galdam viņš atcerējās ir slimnieces meitu, ir viņas veco māti, kas dzīvoja Urālos. No viņa ķirurga darbības tagad bija atkarīgs šo cilvēku liktenis. Nepatīkams apstāklis viņam šķita Gusevs galvenā asistenta lomā. Bet tur jau ir operācijas lauks — ar jodu noziesta, gludi noskūta galvas āda, sterilu servjetu un dvieļu iejozta. Ivans Ivanovičs viegli pieskaras tam ar jutīgajiem pirkstiem, ko ieskauj dzeltenīgā cimdu gumija, pastiepj roku uz ķirurģiskās māsas pusi, un Varvara, ļoti nopietna, padod viņam šļirci ar novokaīnu. Operācija sākas, un Ivana Ivanoviča blakus domas izgaist. Tagad viņš ir ārkārtīgi koncentrēts un paliks tāds līdz operācijas beigām, lai cik ilgi tā arī vilktos: trīs, četras vai septiņas stundas. Viņš operē, stāvot kājās. Viņš strādā ar abām rokām: kreisā palīdz labajai, labā — kreisajai. Vienādi viegli tās abas izpilda āista pavēles: pārgriež, iešļāc, sien mezglus. Tas ir viņa ilgā, lielā treniņa rezultāts. Te nav tā, kā, izdarot kuņģa rezekciju, operējot aklo zarnu vai atverot krūšukurvi. Tur patiešām ir «laukums» un, ja griezums iznācis par dažiem centimetriem platāks, tad tam nav nozīmes. Te ir paliels, pakavveidīgs kaula logs, tomēr tālāk smadzenēs var iekļūt vienīgi pa tik šauru

9i

ieeju, kur tikko ieiet vissmalkākais instruments. Bet dziļumā, ko apgaismo ielaižamā lampa — spīdoša, viegli izliekta lāpstiņa, var būt audzējs, kurš vairāk reižu lielāks par šo ieeju. Un cik daudz uzmanības vajadzīgs, lai to pa atsevišķiem gabaliņiem izņemtu!

Pārgriezta smadzeņu plēve, audzēja virspusē nav.

«Tā arī ir: audzējs smadzeņu iekšienē!» domā Ivans Ivanovičs. «Kaut tikai nebūtu ļaundabīgs!»

Ar precīzu skalpeļa kustību viņš pārgriež smadzeņu garozu un virzās dziļumā. Ķirurga rokas strādā ar lielam vīrietim pārsteidzošu vieglumu un vijīgumu. Tās darbojas it kā neatkarīgi no viņa nekustīgā ķermeņa. Liekas, ka tās ir divas patstāvīgas, saprātīgas būtnes. Ārsts pagriež galvu; lūpas izsaka pavēles, bet skatiens visu laiku piekalts pie brūces.

Cik neaptverami veikli viņš uzliek sīkās sudraba spailes uz pārgriezto, lielo asinsvadu ejām! Ķirurga nazis virzās uz priekšu milimetru pēc milimetra: operācija turpinās jau trešo stundu. Un pēkšņi asistents Gu-sevs aiz neuzmanības nospiedis elektrosūkni un brūcē kaut kas notiek. Kā sīks fontāns no turienes šļāc asiņu strūkliņa un, aprasinājusi apkārtējo sejas, applūdina operācijas laukumu.

Gusevs uzreiz nolaiž rokas ...

— Es taču brīdināju, ka mūsu apstākļos tamlīdzīgas operācijas izdarīt nevar! — viņš nikni šņāc.

— Ejiet prom, es jūs lūdzu! — valdonīgi saka viņam Ivans Ivanovičs, ar Varvaras un Sergutova palīdzību apstādinādams asiņošanu.

Pēc dažām mokpilnām sekundēm ķirurgiem izdodas uziet, satvert un nosiet asiņojošo vadu. Viņi nosausina laukumu ar elektrosūkni un tamponiem. Operācija turpinās. Skalpelis grimst aizvien dziļāk: tas meklē, izpētī, jutīgajās rokās pats kļūdams jutīgs, tausta un ... atrod.

— Te tas ir! — izsaucas Ivans Ivanovičs, beidzot ieraudzījis dziļumā audzēja tumšsarkano masu, pirmo reizi, mazliet atvieglots, izslējās. — Bet, šķiet, ļaundabīgs! — viņš, ieskatoties dziļāk, apbēdināts klusi čukst. — Laikam gan ļaundabīgs!

Ar veiklu kustību viņš izņem dažus gabaliņus audzēja, pavēlošā balsī teikdams Varvarai:

— Tūlīt uz izmeklēšanu!... Skatieties, kādi lieli asinsvadi pieiet pie audzēja, — viņš turpina, vērsdamies pie sava jaunā asistenta Sergutova. — Te viss pilns ar tiem. Tāpēc tā asiņo. Re, atkal! ...

No brūces dziļuma, ko iekšienē apgaismo ielaižamā lampa, atkal parādās asinis, applūdinot operācijas laukumu.

— Elektrosūkni! Sūkni! Dodiet gaismu! Kas jums tur ir?!

— Nav strāvas, — atbild kursants jakuts Ņikita Bur-cevs. — Gaisma nodzisa!

— Kā... nodzisa? — Ivans Ivanovičs paskatās uz reflektoru, kas atrodas viņam aiz muguras, papurina galvu, bet arī pieres spuldze nedarbojas... — Velns parāvis! Sūtiet pēc montiera! Es nevaru turpināt...

— Tamponu ar pārskābi! — nākamā mirklī saka Ivans Ivanovičs Varvarai, sākdams rīkoties, cik stāvoklis atļauj.

— Nu, kas ir? — viņš jautā sanitārei, kas ienāk reizē ar aizelsušos Širokovu.

— īssavienojums, — abi atbild vienā balsī. — Pēc piecām minūtēm būs kārtībā.

Ķirurga augošais uztraukums izlaužas apmāktā saucienā:

— Piecas minūtes! Vesela mūžība! Es varu zaudēt slimnieku! — viņš jau piebilst pie sevis, atcerēdamies, kādā stāvoklī atrodas cilvēks, kas guļ viņa priekšā uz galda.

Dažas minūtes paiet mokošās gaidās.

Asistenta Sergutova sejā iezogas baiļpilna koncen-trētība:

— Smadzenes kļūst saspīlētas. Acīm redzot, sākas tūska, — viņš čukst.

— Redzu, — atbild Ivans Ivanovičs. — Kāpēc nav gaismas?!

Šajā mirklī gaisma uzliesmo. Rūcot sāk darboties elektrosūknis. Bet slimajai sākusies epilepsijas lēkme. Tā ilgst divas minūtes ., *

— Merkuzālu! Simt gramu glikozes vēnā! — Ivans Ivanovičs saka Ņikitam Burcevam, kas tagad kopā ar Širokovu seko slimnieces vispārējam stāvoklim. — Nekavējoties jāapstādina asiņošana.

Operācijas laukumu izdevās nosusināt, bet pieeja audzējam bija no smadzeņu saspīlējuma tā sašaurinājusies, ka ielūkoties brūces dziļumā vairs nevarēja.

— Asinsspiediens?

— Divsimt. Bezsamaņa.

— Nekavējoties sašūt! Vajadzēs noņemt kaula gabaliņu. Varbūt vēl glābsim dzīvību ...

Ivana Ivanoviča rokas strādā drudžainā ātrumā, bet, tikko viņš paspēj uzlikt uz ādas dažas šuves, kad sākas otra lēkme. Asinsspiediens pēc tās krīt līdz piecdesmit, pulss gandrīz nav sataustāms. Sākas elpošanas traucējumi.

— Kamparu! Ogļskābo gāzi! Skābekli! Sašujiet jūs, — Ivans Ivanovičs saka Sergutovam. — Es pats uzmanīšu slimo. — Ar dīvainu satraukumu sirdī viņš tuvojas galdam no otras puses, noliecas, izmērī spiedienu un, it kā pēkšņi zaudējis interesi pret slimnieci, noraudams cimdus, nedrošā solī dodas ārā no operāciju zāles, savu palīgu līdzjūtīgo skatienu pavadīts.

29.

— Viņa tik un tā drīz būtu mirusi, — ordinatora istabā sacīja Gusevs, apskatīdams operējot izņemto audzēja gabaliņu analīzi, — ļaundabīgs audzējs, kas ātri palielinājās ...

Šoreiz Gusevs nejutās sevišķi drošs un vairījās tiešas sadursmes ar Ivanu Ivanoviču.

Toties Skorobogatovs bija nolēmis iejaukties visā nopietnībā. Vietējās komitejas priekšsēdētājs Hižņaks nepiekrita viņa ieskatiem, bet ko nozīmē feldšeris Hižņaks?!

— Trīs vadošas personas jums aizliedz nodarboties ar tamlīdzīgām operācijām, — Skorobogatovs pavēstīja ķirurgam, ko bija izsaucis pie sevis uz rajona ko-mitēju. — Biedrs Gusevs izprot jautājumu pareizi: te nav īstā vieta šādiem eksperimentiem.

Ivans Ivanovičs klausījās, ar pūlēm valdīdams sašutumu.

— Es ar jūsu aizliegumu neesmu mierā, — viņš noteikti iebilda. — Mirstība man kā neiroķirurgam ir niecīgi maza, un šo gadījumu sarežģīja smadzeņu tūska. Ja jūs sāksiet kavēt operēšanu, mēs rakstīsim uz partijas apgabala komiteju.

— Kas tie tādi «mēs»? — vaicāja Skorobogatovs.

— Es, Sergutovs, acu ārsts Širokovs, mūsu neiropatologs un Hižņaks kā vietējās komitejas priekšsēdētājs; lai jums tas būtu zināms — mums ir sava statistika un cilvēki, ko esam izdziedējuši.

Šai pašā vakarā Ivans Ivanovičs pāršķirstīja pēdējos neiroķirurģijas žurnālus un pārlasīja rakstus par smadzeņu tūsku. Viņš vēlreiz rūpīgi pārbaudīja, vai šodien darījis visu iespējamo, atsauca atmiņā savu praksi Maskavas neiroķirurģiskajā klīnikā, iztēlojās, kā tādā gadījumā būtu rīkojies pats Nikolajs Nilovičs Burdenko.

Jā, Burdenko reiz bija teicis: «Tas, kas iemācīsies cīnīties ar smadzeņu tūsku, būs neiroķirurģijas karalis!» Patiesi, tā ir ārkārtīgi svarīga problēma! Bet savā laikā neatrisināms uzdevums, ap kuru ilgu laiku veltīgi lauzīja galvu ķirurgi, bija arī asiņošanas apstādināšana. Un narkozes problēma? Un cīņa pret brūču infekciju, mikrobu un aseptikas atklāšana!!

Galu galā, neatrazdams sirdij atvieglojumu, Ivans Ivanovičs nonāca pie secinājuma: viņš rīkojies pareizi, bet nolādētais, muļķīgais gadījums ...

— Varbūt tev patiesi jārīkojas piesardzīgāk, —- sacīja Olga, ari uztraukta.

Ivans Ivanovičs, kas lieliem soļiem bija staigājis pa istabu, apstājās, it kā būtu uzdūries negaidītam šķērslim, un mirkli bargi raudzījās apklusušajā Olgā.

— Arī tu! Ko tu no tā visa saproti?! — viņš sacīja aizturētā niknumā. — Nodarbojieties ar Pāvu Roma-novnu ar savām muļķībām un nelieniet, kur nevajag.

— Vai tad es nodarbojos tikai ar muļķībām? Olga teica, ar mokām norīdama asaras.

— Ar ko tad? Ar kastroļiem un pannām., 5 Ir nu gan nodarbošanās!

Te nu vairs Olga nespēja novaldīties un sāka raudāt. Asaras, kas ritēja viņai no acīm, it kā apdzēsa Ivana Ivanoviča negaidīto niknuma uzliesmojumu.

Ārsts samulsa, pēc tam viņu pārņēma kauns.

— Mīļā mana! Piedod, lūdzu! Es nemaz nedomāju par tevi ļauni. Man ļoti smagi un sāpīgi, un te nu tu gadies pa cirtienam!

Atmiņas par šo gadījumu visu laiku nomāca Olgu.

«Iespēra kā šunelim!» viņa domāja, iziedama no Prjāhinu mājas. «Un tiesa — kas es esmu, salīdzinot ar viņu?»

Diena bija gaiša, bet mākoņaina un vējaina. Saplūkātās mākoņu ēnas ātri slīdēja pār ceļu un akmens radzēm, starp kurām šūpojās augstas zāles puduri. Nogriezies uz piekalni, lai taisnā ceļā nokļūtu raktuvēs, Tavrovs negaidīti ieraudzīja Olgu. Viņa stāvēja puspa-griezienā pret inženieri un, pieturēdama vējā plīvojošā tērpa malu un atrisušos matus, lūkojās tālē uz ciemata namiem un ieleju, ko no šīs puses redzēja pirmoreiz.

Izdzirdusi soļu troksni, viņa lēnām pagrieza galvu. Nekas nemainījās Olgas sejā, kad viņa ieraudzīja Tav-rovu.

— Cik balles šodien? — viņš jokoja.

— Laukā ap četrām ... Sirdī vētra.

—r Kas noticis?

— Nekas sevišķs! — Olga sacīja, jau pasmiedamās. — Vētra ūdens glāzē. Nē, patiesi, nekas, — viņa turpināja, apsēzdamās uz akmens, bet nolaistais skatiens mirkli palika domīgi nekustīgs.

Tavrovs pacietīgi gaidīja.

— Sēdieties! — viņa uzaicināja, it kā tikai tagad būtu inženieri ieraudzījusi. — Sēdieties taču! Iedomājieties, ka esat pie manis viesos. Vai arī nē — ka es esmu pie jums viesos: šie kalni ir jūsu īpašums. Savējos — tai pusē, kur slimnīca, esmu jau izložņājusi. Man šeit patīk viss, ne velti mani vilka šurp. Tagad, kad esmu brīva, eju un skatos. Sevišķi labi ir iet pa kalnu kori, starp debesīm un zemi, un apzināties, ka esi jauna un vesela un bez pūlēm vari kāpt, cik augstu gribi. Varu iet un elpot pilniem malkiem, bet dažreiz pēkšņi pārņem nemiers ...

— Šķiet, ka krūmos pavīd lācis... — klusu pateica priekšā Tavrovs.

— Jā, esmu iebaidīta! Pāris reizes, tiesa, tikai likās, bet vienreiz bija īsts lācis. Laime, ka ieraudzīju to no tālienes un ka viņam nebija noskaņojuma skriet man pakaļ. Bet manas pastaigas saindē pavisam kas cits.

— Kas tad?

Olga mirkli klusēja, cenzdamās pārvarēt kādas slēptas šaubas vai neuzticību.

— Slikti, ja prātā iešaujas doma... ka tāda atpūta nav pelnīta.

— Kāpēc jūs domājat, ka neesat to pelnījusi! Jūs taču drīz iegūsiet virējas diplomu!

Visas asinis šķita saplūstam Olgas sejā, skropstas nodrebēja, un viņa novērsās. Tavrovam, protams, nebija ne jausmas, cik sāpīgi Olgu pašlaik aizskāra viņa labsirdīgā ironija.

— Šī nodarbošanās, bez šaubām, ir pārliešana no tukša trauka tādā, kur nekā nav, — Olga noteica tā, it kā uzrunātu kādu trešo, kas stāvētu starp viņiem. — Ja jūs zinātu, kā es nožēloju, ka man nav nekā īsta! Tagad es sevišķi izprotu savas pagātnes kļūdas nozīmi. Varēju kļūt par ārsti, ģeoloģi, mehāniķi, par ko vien tīk un ... paliku par neko.

— Tas izklausās tā, it kā jūsu dzīve jau būtu galā! —* teica Tavrovs. — Bet jūs tik daudz varētu veikt, ja gribētu. Nu, lūk: jums patīk staigāt, braucieni jūs arī nebaida, jūs protat lieliski novērot, brīnišķi salīdzināt un orientēties notikumos. Tik daudz reižu jūs mani esat mulsinājusi ar savām fantāzijām, un es esmu domājis: kā jums trūkst? Apslēptais dvēseles spēks traucē, neļauj atdusēties uz lauriem visu cienītajai mājas saimniecei. Un tā jūs svaidāties, neko neveikdama līdz galam, izšķiezdama milzum daudz laika un ne reizi neizjuzdama patstāvīga darba baudu. Kāpēc jūs nevarat

kļūt par laikraksta līdzstrādnieci? Sākumā pamēģiniet rakstīt mazas piezīmes.

— Kļūt par strādnieku korespondentu? — Olga vaicāja neuzticīgi un piesardzīgi.

— Ai, kāda jūs! — noteica Tavrovs, kam viņas izsauciens bija licies nievājošs. — Jūs laikam gribētu tūlīt kļūt par rakstnieci?

— Ir nedomāju. Kad atbraucu šurp un redzēju, kas še notiek, kāda te īpatnēja daba, man, tiesa, pazibēja doma ... Man pat sāpēja sirds: kāpēc neviens to nav aprakstījis. Bet lai to darītu es pati... Nē, par to pat bail domāt!

— Es taču nedodu jums padomu sarakstīt veselu grāmatu, — Tavrovs nopietni sacīja. — Taču kļūt par labu korespondentu jūs, ja gribat, varat. Tas arī ir liels, nopietns darbs: laikraksts kalpo miljoniem ļaužu. Mācieties, cik tīk, angļu valodu, pasniedziet to pulciņā, bet vispirms rakstiet avīzē. Tas jūs cieši sasaistīs ar īstenību un dos mērķtiecīgu nodarbošanos.

— Esat gan jūs jocīgs, nudien! — Olga izsaucās, bet viņas seja palika drūma.

— Kāpēc jocīgs? Šķiet, es varu uzminēt, kas jūs mulsina. Pēkšņi izdosies slikti, uzzinās... Nu, nerakstiet tad šejienes, rajona avīzei, bet apgabala laikrakstam. Sākumā ar citu vārdu. Vai gribat, lai dodu jums tematu rakstam? Kad biju Ukamčanā, man iznāca sarunāties ar redaktoru. Apgabalā tagad interesējas par kalnraču darba jaunajām metodēm. Uzrakstiet viņiem par mūsu urbējiem.

— Es taču nezinu, kā viņi strādā!

— Nāciet līdzi uz raktuvēm pie Logunova, viņš mani šodien gaida. Man ar viņu būs savas runas, bet jūs sakāt, ka esat atnākusi vienkārši tāpat, ziņkāres pēc» 30.

Logunovu raktuvju kantorī viņi vairs nesastapa. Veltīgi nogaidījis Tavrovu, pēc maiņas meistara izteiciena, «veselu stundu», viņš bija aizgājis uz raktuvju labo spārnu.

— Mums tur iekārtota palīgšahta ventilācijas vajadzībām un izejai zemes virsū, — Tavrovam stāstīja meistars, pēc izskata pavecs cilvēks, biezām uzacīm un melnu bārdu. — Tagad gribam ierosināt cirst vienotāju eju no šīs šahtas uz centrālo, lai pa to varētu izvest virszemē rūdu. Platons Artemovičs ar jums par to gribēja runāt. Tā kā mēs esam, tā sacīt, izejvielu piegādātāji jūsu fabrikai, tad mums arī noteikti jāvienojas: cik mēs v^ram dot, cik jūs varat noņemt.

— Pareizi! — apstiprināja Tavrovs, klausīdamies ar lielu interesi. — Nevar taču vienās raktuvēs cirst divas sānu šahtas. Bet cik gara paredzēta eja līdz savienojumam?

— Ap piecsimt metru .,«

Maiņas meistaru sauca par Pjotru Martemjanovu. Viņš bija arī raktuvju partorgs. Lielās bārdas dēļ strādnieki viņu dēvēja par «vectētiņu». Martemjanovs neiebilda pret cieņas pilno, bet ne visai patīkamo uzrunu — ja jau vectētiņš, tad vectētiņš! Viņa viltīgais smaidiņš gan dažreiz uzvedināja sarunu biedru uz pārdomām; maiņas meistara seja tad kļuva stipri jaunāka. Un sarunu biedru viņam atradās daudz. Arī temati bija ļoti dažādi; kā labāk organizēt brigādē darbu, kā maksimāli izmantot cietos kausējumus urbumiem, kāpēc Gandijs ir pret prasībām, ko Anglijai iesniedzis Indijas nacionālais kongress, kādi ir Hitlera un franču delegātu Kompjēnas mežā parakstītā pamiera noteikumi. Pie viņa griezās arī ar intīmiem ģimenes jautājumiem. Pat tagad, kamēr Martemjanovs kantorī, kas raktuvēs kalpoja arī kā darba sadalīšanas vieta, runāja ar Tav-rovu, pie viņa ar dažādām vajadzībām pienāca cilvēki pieci. Ar cilvēkiem viņš apgājās vienkārši, bet apdomīgi, uz vietas izlemdams jautājumu un nevienu neaizturēdams velti. Tas tūlīt noskaņoja Olgu viņam labvēlīgi, un viņa pateicīgi un priecīgi palūkojās Tav-rovā, kad tas teica:

— Martemjanov, tu varētu iepazīstināt Olgu Pav-lovnu ar savu saimniecību un ļaudīm. Viņa savu mūžu nav bijusi pazemē un grib zināt, kā iegūst zeltu. Esi tik labs — es pa to laiku iešu meklēt Logunovu.

— Nupat ieguvām, — Martemjanovs lepni pavēstīja Olgai, norādīdams uz ceļojošo Sarkano karogu. — Pie mums pašlaik izvēršas kustība par darbu pie vairākām mašīnām — tas nozīmē, ka viens urbējs apkalpo trīs četrus perforatorus. Bez tam notiek profesiju apvienošana: urbēji kļūst arī par spridzinātājiem.

— Bet uz kurieni pāriet tie strādnieki, kas atbrīvojas? — jautāja Olga, ejot savilkdama ciešāk spectērpa jostu.

Brezenta apģērbā, kas bija uzvilkts tieši uz kleitas, Olga jutās tik ērti, it kā nēsātu to katru dienu.

Izdzirdis viņas jautājumu, Martemjanovs izbrīnots uzrauca nokarenās uzacis.

— Uz kurieni? Atpakaļ ražošanas darbā. Kad sāksim veidot vienotāju eju, cilvēki būs vajadzīgi kā ēst; pēc tam cirtīsim jaunas ejas.

— Vai te daudz strādnieku? — vaicāja Olga, kamēr viņi pie ieejas pazemē gaidīja celtni.

— Kolektīvs krietns! Tikai līdzekļu mums dod maz. Galvenokārt cenšamies mobilizēt iekšējos resursus. Sevišķi biedrs Skorobogatovs ir šajā punktā stingrs... — Martemjanovs apklusa pusvārdā un paraudzījās Olgas sejā, ko no lejas spilgti apgaismoja viņa lukturītis, no augšas — raktuvju pagalma spuldze, un tad piebilda: — Tas ir ari pareizi. Jāņem no savas mājas, kas vien iespējams, tomēr ir ari citas vajadzības... Jāierīko dušas un žāvētavas — viens! — Viņš salieca rokas mazo pirkstiņu. — Jāpārbūvē ūdens sūkņu sistēma: mums ir četri horizonti^2 un katrā sava ūdens sūkņu saimniecība, bet jāizveido viena centralizēta saimniecība, likvidējot pakāpenību, — divi! — Martemjanovs salieca otru pirkstu. — Vecie perforatori jānomaina ar jauniem, ar uzlabotu konstrukciju — trīs!

Olga piekrītot māja ar galvu. Viņu iepriecināja Martern janova uzticības pilnā izturēšanās: Tavrova lūgumu iepazīstināt Olgu ar pazemes darbiem viņš ņēma nopietni. Viņa nepavisam nezināja, kas ir vienotā eja, stiga, horizonts, centralizēta sūkņu sistēma, uzlabotās konstrukcijas perforatori, bet kalnraču meistara rūpes pārņēma ari viņu.

— Nu, aiziet! — viņš sacīja, pirmais iekāpdams celtnī, kas bija parādījies pazemes ieejas logā.

Olga iegāja, un viņi uzreiz ienira mitrā tumsā — pat ausīs sāka džinkstēt.

— Vai nav bail? — draudzīgi jautāja Martemjanovs, aizdegdams sveci, kas vaļējā lukturītī no spējās gaisa kustības bija nodzisusi (acīm redzot, viņš uzskatīja par neērtu turēt viešņu tumsā), bet svece atkal nodzisa. — Nekas, tūlīt būsim galā, — viņš mierināja, un patiešām celtnis, pret kaut ko nošķindis, apstājās spoži apgaismotajā apakšstāva ieejā.

Šeit, tādā pašā raktuvju pagalmā kā tas, no kura viņi bija nolaidušies, arī Olga dabūja lukturīti ar sveci.

— Kāpēc jūs staigājat ar lukturiem? — viņa vaicāja.

— Visās ejās nav elektrības, — Martemjanovs paskaidroja. — Bet lukturi ir vaļēji tāpēc, ka zelta raktuvēs nav gāzes. Mēs varam brīvi rīkoties ar uguni, ne tā kā ogļu šahtās. Lielāku ērtību dēļ tagad ieviešam karbīda lampas.

Un viņš vadāja Olgu pa lauztuvēm, kur apdullinoši tarkšķēja perforatori; iepazīstināja ar urbējiem, kas, apputējuši baltiem akmens putekļiem, izskatījās kā dzirnavnieki. Urbēji urba svīru ligzdām līdzīgus caurumus sprāgstvielām. Kamēr Olga visu aplūkoja, Martemjanovs pārbaudīja, kādā stāvoklī ir urbji un kāda kvalitāte šļūtenēm, pa kurām pievadīja saspiesto gaisu; pajautāja, vai lauztuvēs nepiegādā pazemināta spiediena gaisu. Pa ceļam viņš apsveica kādu strādnieku ar jaunu dzīvokli, otru apsolīja iekārtot kursos.

«Vai gan viņam bija viegli tikt galā ar vienu urbi?» domāja Olga, vērojot urbēja sasprindzinātās- kustības. «Bet viņu vilināja trīs, četri?! Kā gan viņš prata iemācīties ar tiem apieties, rokas taču viņam klāt nenāca! Tas nozīmē, ka viņš pa šo laiku izstudējis tehniku, kļuvis atjautīgāks, veiklāks. Iznāk, ka viņš pats pārveidojies. Par viņu jau droši vien rakstīts avīzēs... Ko gan es varu vairāk pasacīt?» atceroties Tavrova padomu, Olgu pārņēma nemiers. «Ko gan es uzrakstīšu?»

31.

Atstājis Olgu ar Martemjanovu, Tavrovs devās uz raktuvju labo spārnu. Logunovu viņš atrada pie pa-līgšahtas torņa raktuvju mērnieka sabiedrībā. Viņi sēdēja abi blakus uz plakana smilšakmens bluķa un iztālēm atgādināja zēnus, kas paslēpušies, lai sapīpētu, un, apskatīdami Logunova ierosinātā projekta variantu, moži sarunājās.

— Ražošanas apspriede gandrīz beigusies, — ar jok-pilnu pārmetumu sacīja Logunovs, melnajām, dzirkstošajām acīm šķielēdams uz Tavrovu. — Ilgi ilgi liekat sevi gaidīt!

— Jā, bija mazliet jāaizkavējas, — Tavrovs atteica un, atcerēdamies aizkavēšanās iemeslu, priecīgi pasmaidīja.

Viņš arī atsēdās uz akmens, piespiezdamies ieklausīties labojumos un priekšlikumos, ko ieteica mērnieks, bet visu laiku viņa sirdī trīsēja un kvēloja silts gaismas stariņš. Uzmanīgais un pat izbiedētais Olgas skatiens, rokas kustība, ar kuru viņa bija ielikusi tērpa kabatā salocīto papīra lapu, visu laiku tēlojās viņa acu priekšā, atraujot domas no darba. Beidzot viņš pilnīgi zaudēja sarunas pavedienu un it kā sapņoja vaļējām acīm, pilns pateicīgu mīlas jūtu pret Olgu, pret dzīvi, pret savu gandrīz jauneklīgo skaidrību.

— Nē, jūs šodien galīgi nekur nederat! — inženieris izdzirda Logunovu vēršamies pie viņa. — Vai jums lācis ko ausī iečukstējis, vai?

— Iečukstējis gan! — iesaucās Tavrovs, gan priecādamies par šo ielaušanos savas dvēseles pārdzīvojumos, gan tai pašā laikā kaunēdamies, ka nevietā ļāvis aizklīst domām no jautājuma, kas satrauca visus, arī viņu.

— Lūk, šeit ies vienotāja eja, — sacīja Logunovs un, izsliedamies visā augumā, ar plaukstas malu pāršķēla gaisu raktuvju virzienā.

Tavrovs lūkojās Logunovā, viņa kustību apvaldītās enerģijas valdzināts, un reizē atcerējās Olgas atsauksmi, ka Logunovā laba sirds savienota ar rakstura stingrību.

«Viņš patiesi ir labs, tikai ļoti ciets,» Tavrovs domāja, klausīdamies vairāk biedra balsī nekā viņa vārdu jēgā. «Ja viņš saprastu manu šodienas noskaņojumu, interesanti, vai viņš mani nosodītu vai izturētos ar līdzjūtību? ...»

Logunova rokas kustība atkal aizveda Tavrova domas pie Olgas, kas šai laikā staigāja pa apakšzemes ejām. Viņa taču pirmo reizi bija nokāpusi pazemē... Jauki gan viņš izturējies, neko teikt! Atvedis sievieti pie akas, kas sniedzas gandrīz trīssimt metru dziļumā, un ielaidis viņu tur vienu ar nepazīstamu cilvēku. Varbūt tagad viņa tur staigā un trīs aiz bailēm, bet viņš domā, ka patiesi izdarījis derīgu darbu, un, sildīdamies saulītē, tīksminās ar sevi.

Tavrovu pārņēma kauns un bažas.

— Varbūt paiesimies arī pa raktuvēm, — viņš sacīja.

Olga šaubīdamās iebāza roku spectērpa kabatā, kur bija ielikusi Tavrova doto papīru un zīmuli. Vajadzētu tam puisim kaut uzvārdu pierakstīt, kas tik saimnieciski, veicīgi un draiski uzbrūk lauztuves akmens masīvam!

Tomēr pierakstīt viņa kautrējās, vienīgi, pārkliedzot perforatorus, kas sprakstēja kā ložmetēji, iedrošinājās pajautāt Martemjanovam pašu nesaprotamāko. Viņa tikko spēja tikt līdzi meistaram pa sarežģīto labirintu, kur oda pēc zemes, valguma un koka — gan pūstoša, gan nupat cirsta, svaigi sveķota; dažreiz viņa klupa pret seguma dēļiem, atsitās ar pieri pret augšējo griestu nostiprinājumu, rāpās pa neiedomājami stāvām kāpnītēm pāreju akās. Viņai pat nebija laika padomāt, vai Martemjanovs pārbauda viņu tīšām, kā daži vecā kaluma kadrinieki mēdz pārbaudīt jauniesācējus, vai arī, iemīlējies savā darbā, domas sakopojis ap to, viņš gluži vienkārši aizmirsis, ka Olgai trūkst pieredzes. Tā droši vien bija, jo tur, kur viņi uzkavējās, Martemjanovs neskopojās ar paskaidrojumiem. Bez tam Olga izskatījās ļoti jauna, un Martemjanovam nenāca ne prātā, ka viešņa var nogurt ātrāk par viņu. Iegrimis raizēs par raktuvēm, viņš veda Olgu arī uz jaunām, vēl nenostiprinātām ejām, kas līdzinājās spraugām, un uz mitrām, tikko sāktām lauztuvēm, kur lija īsts lietus un zem kājām pustumsā traucās melnas ūdens straumes.

Tikai vēlāk, izvezdams Olgu raktuvju pagalmā pie celtņa, viņš paraudzījās uz to, zemēm notriepušos, sviedru lāsītēm sakarsušajā sejā, uri apķēries samulsa:

— Piedodiet, es jūs nomocīju! Tas viss taču nebija

vajadzīgs: būtu paraudzījušies dažās lauztuvēs un

braukuši augšā.

Olga, šahtā redzētā satraukta un kalnraču drosmes valdzināta, sacīja:

— Nē, ļoti vajadzīgs! Gribu aprakstīt... Gribu pamēģināt uzrakstīt avīzei...

Martemjanovs pasmaidīja, un baltās zobu rindas dzirkstot mirdzēja viņa tumšajā bārdā.

— Uzrakstiet! Par mūsu zēniem vērts uzrakstīt. Tas ir zelts, ne cilvēki! Paši viņi ir zelts. Tikai mani gan, lūdzu, nepieminiet.

— Kāpēc? — Olga jautāja.

— Ek, ko... — Martemjanovs pagrozīja plecus, it kā viņam aiz apkakles būtu aizmestas smiltis, — citreiz izdomā tādas lietas ... Kad es strādāju par urbēju, kāds gudrinieks bija sacerējis par mani rakstu apgabala avīzei. Tāds, sak, viens kalnracis gaišbrūniem matiem, tā sacīt, tik grūž un stampā vien — un vēl pielicis klāt: ar zilām acīm. Biedri mani pēc tam ķircināja. Pati redzat, kādi man tie gaišbrūnie mati!

— Bet vai par jūsu zelta puišiem tā var rakstīt?

Martemjanovs nosarka.

— Kāpēc gan? Jums droši vien iznāks labāk: mūsu vidū dzīvojat. Es tikai tāpēc sacīju, ka, rau, nepatīk par sevi lasīt. Un, ko es jums teicu par centrālo ūdenssūkni, arī nerakstiet. Par šo jautājumu mēs vēl ļoti strīdamies.

Tavrovs, iziedams reizē ar Logunovu un mērnieku uz raktuvju pagalma laukumiņa, platajā brezenta spec-tērpā un kalnraču cepurē Olgu uzreiz nepazina.

— Mēs gājām pa jūsu pēdām, — viņš sacīja Olgai, priecādamies par viņas mundro, možo izteiksmi, — bet panākt jūs izrādījās neiespējami.

— Jā, mēs pabijām visur, — viņa vienkārši atteica, sasveicinādamās ar Logunovu: — Es nedomāju, ka šeit ir tik interesanti!

— Vai jums patika? — jautāja Logunovs, kam neviļus glaimoja Olgas izturēšanās pret viņa padrūmo, bet patiesi interesanto saimniecību.

— Pat ļoti. Sākumā man šķita, it kā es būtu nokļuvusi senā pasaku valstī... Akmenī izcirstas ejas, gar sāniem baļķu žogi... Tu, cilvēks, skrien saliecies ar lukturīti, un liekas: tūlīt pat tumsa virs galvas pašķirsies un pavērsies zila debess vienās zelta zvaigznēs, tādās lielās, kā jau pasakā pieklājas. Un tu pēkšņi aptver, ka pār tevi nav tikai griestu tumsa, bet simtiem metru blīvas klintis un tu atrodies kalnraču cehā. Un tad tu jau iznirsti lielā ceļa gaismā, kur pa sliedēm rit vagonetes ar rūdu, kur viss stāsta par guvumu. Jo tuvāk lauztuvēm, jo lielāks spriegums — it kā tuvotos kaujas līnijai. Mašīnas sprakšķ kā ložmetēji, un kaut kur no dzīlēm atskan sprādzieni. Pat salti kļūst aiz uztraukuma, kad padomā: tur cīnās par jaunu daiļumu dzīvē.

— Taisnība! — sacīja Logunovs, Olgas dedzības aizrauts. — Zelts, ko mēs iegūstam, ir liels ieguldījums kopējā celtniecībā.

— Un kādi ļaudis strādā lauztuvēs, — viņa turpināja. — Cik daudz viņos skaidras degsmes, it kā katrs nestu sirdī drupatiņu saules! Šeit, zem zemes, jau arī citādi nevar. Vai tiesa?

— Nevar citādi, — atkārtoja Tavrovs, un tas, kas nesen viņā bija kvēlojis kā gaiša dzirkstele, tagad uzliesmoja ar milzu spēku.

«Es neesmu viņā kļūdījies: iznāks lietaskoks,» viņš nodomāja. «Viņa lieliski stāsta un spēcīgi izjūt.»

32.

Mājās Olga pārmainīja tērpu, sakārtoja matus un piesēdās pie rakstāmgalda.

Ivaiis Ivanovičs bija jau pārnācis no darba: virtuves kastē ieliktās termosa pudeles pārsegtas citādi, uz plīts kaudze netīru trauku. Viņš, acīm redzot, bija paēdis vakariņas un aizgājis lasīt lekciju kursos. Pirmo reizi Olga bija apmierināta par vīra prombūtni: viņai vajadzēja sakopot domas, mēģināt uzticēt papīram iespaidus par raktuvēm. Mazāk par visu Olga raizējās, kas viņai iznāks: stāsts, apraksts vai vienkārši īsas piezīmes. Kaut tikai varētu izteikt vārdos to, kas viņu šodien pārsteidzis! Viņa atcerējās skolas domrakstus par uzdoto tematu. Toreiz viņai neviens nebija pareģojis ko labu. No tā laika pagājis daudz gadu... Šaubas uz mirkli atvēsināja Olgas kaismi, bet tūlīt viņa atcerējās Martemjanova mierīgo pārliecinātību: «Jūs droši vien uzrakstīsiet labāk.» Patiesi, vai tad viņa, dzīvodama šo ļaužu vidū, nevarēs uzrakstīt avīzei, kā tie strādā? Olga apņēmīgi iemērca spalvu tintnīcā, bet tinte ne vienu reizi vien nožuva, kamēr viņa saņēmās uzrakstīt pirmo rindiņu ...

Stāsta, ka raktuvēs esot tumši un baisi... Jā, dažās vietās tur ir patumšs un šur tur mitrs un griesti zemi (Olga mehāniski pataustīja sasisto pieri), bet bailes viņa nebija izjutusi. Iespējams, ja viņa apmaldītos viena apakšzemes labirintā, tad nepieradusi arī nobaidītos. Bet, kad blakus ir Martemjanovs un kalnrači — atšķaidītāji, tad visu laiku jāskatās un jāklausās, ja gribi saprast to dziļo jēgu, ar ko piesātināts viņu darbs.

Šīs domas pavīdēja Olgas prātā it kā garāmejot; daudz spilgtāk viņas acu priekšā tēlojās tās ainas, par kurām viņa tagad rakstīja: elektrības spuldžu gaisma zem zemes, pelēki lāsmojošā rūda, kas virzījās uz celtņu bunkuriem, negantā spriegumā drebošās mašīnas, kas dzina svārpstus lauztuves blīvajā akmenī. Lūk, cilvēks, kurš reizē ir urbējs un spridzinātājs, aizdedzina auklas, novadīdams uguni pie izurbtajos caurumos ieliktajiem sprāgstvielu lādiņiem ., *

«Cilvēks «šaudams» ielaužas kopš pasaules sākuma neskartās kalnu dzīlēs un satricina tās,» Olga rakstīja. «Bet zelts viņam vajadzīgs ne savas bagātības vairošanai un ne darba devējam, bet tādēļ, lai kā te, tā arī viņā cietzemes malā plauktu dārzi, tiktu būvēti ceļi, lai visā zemē cilvēki būtu paēduši, apģērbušies un priecīgi. Urbējs, kas viens apkalpo četras mašīnas, skaidri apzinās, ka iet pretim nākotnei. Šī apziņa droši vien sagādā viņam arī prieku, kad viņš degošo lāpu tuvina sprāgstvielu degļu auklām.

Lūk viņš stāv pazemes gaitenī aiz tāla izciļņa, slauka nosvīdušo seju un klausās:

— Viens ... divi... trīs ... četri...

Grandot sprāgst lādiņi, ko viņš ieblieķējis caurumos. Akmens iezis sasprāgst smagos bluķos, šķembās, gaišos putekļos. Pazemē dun sprādzieni, it kā salutējot kalnraču darbam. Grāvieni atbalsojas vistālākajā raktuvju stūrī, un atkal skan atbalsis, izklīstot pa ejām.

— Viens ... divi... trīs ...

Tur «šauj» savā cirtumā otrs atšķaidītājs.

Un tā dienu un nakti četrās maiņās. Kalnrači strādā tikai sešas stundas. Viņiem taču jādzīvo arī virs zemes, kuras dzīles viņi ārda ...»

Olga jau tuvojās sava vienkāršā stāstījuma beigām, kad istabā atskanēja soļi un uz viņas pleca nogulās Ivana Ivanoviča roka. Olga pārsteigta sarāvās un mirkli dzirkstošām, šķelmīgām acīm lūkojās vīra sejā. Viņai bija līksms, rosīgs izskats. Ivans Ivanovičs nebija redzējis sievu tādu kopš tā laika, kad viņa baroja bērnu.

— Ar ko tu esi aizrāvusies? — viņš jautāja, skūpstīdams Olgu. — Es pārnācu, neviens mani negaida... Kam tu raksti?

Viņš mēģināja ieskatīties lapās, kas bija izklātas Olgas priekšā, bet viņa apjukusi aizsedza tās abām plaukstām, tomēr, ieraudzījusi Ivana Ivanoviča sejā pārmetumu, tūlīt noņēma rokas no sava sacerējuma.

— Tu zini! — viņa sacīja kaismā čukstā, apskaudama Ivana Ivanoviča plecus un ielūkodamās viņa acīs.

— Es makstu avīzei, gribu kjūt par laikraksta līdzstrādnieci.

Ivans Ivanovičs izbrīnījies pacēla uzacis.

— Atkal jauna aizraušanās! Bet kas tas? — viņš uzmanīgi aizskāra violeto uztūkumu Olgas pierē. —■ Kas tev iesita?

— Pati nodauzījos.

— Nu, redzi, vēl neesi uzrakstījusi pirmo sacerējumu, bet jau dabūjusi punu! — mīļi pasmiedamies, noteica Ivans Ivanovičs, skūpstot sadauzīto vietu.

— Vai tu domā, ka strādāt avīzē ir viegls darbs?

«Kāpēc viņš vienmēr izturas pret mani kā mazu meiteni?» aizvainota nodomāja Olga.

— Es nedzenos pēc viegla darba, — viņa klusu sacīja.

— Te vajag ne tikai talanta, bet arī milzīgu gribu strādāt, — it kā nedzirdējis viņas iebildumu, turpināja Ivans Ivanovičs. — Citādi iznāks bohēma. Mūsu sabiedrībā taču ir vēl daudz atpalikušu ļaužu un uzskatu. Rau, Gusevs... Neparakstīja vēstuli apgabala komitejai. Tā esot, tā sakot, grupēšanās un vērsta pret partijas rajona komiteju ...

«Tūlīt visu novirzīs uz slimnīcas interesēm!» Olga sarūgtināta nodomāja.

— Es taču netaisos kļūt par rakstnieci, — viņa sacīja,

— bet man vajadzīga īsta nodarbošanās, un es ar prieku strādāšu kaut dienu un nakti, ja jutīšu, ka esmu to atradusi.

— Tā jau ir tā lieta — ja jutīsi! — atteica Ivans Ivanovičs.

— Katrā darba laukā var ātri atklāt savu nederīgumu, bet mākslās (sevišķi literatūrā) tik daudz neapdāvinātu ļaužu pinas visu mūžu. Te sevišķi viegli glaimot ir sev, ir citiem. Tu nedusmojies uz mani, Oļeņka, par vaļsirdību, es taču tev vēlu tikai labu. Nu — palasi man, ko esi uzrakstījusi!

Ivans Ivanovičs apsēdās blakus uz krēsla, atspiedās ar elkoņiem uz galda un sagatavojās klausīties. Par spīti savai pārliecībai, viņš bija ieinteresējies.

Grūti nodot savu pirmo sacerējumu kritikai pēc tāda ievada, un tai pašā laikā Olga jutās aizskarta vārīgā vietā, nezinādama, ka gatavība, ar kādu viņa pieņēma šo savdabīgo izaicinājumu, ir visu rakstītāju dabiskā dziņa pēc lasītāja un tā domām.

— Es vēl neesmu gluži nobeigusi, — viņa nedrošā balsī sacīja. — Vēl pārrakstīšu ... — un sāka lasīt.

Ivans Ivanovičs uzmanīgi klausījās, bet viņa seja satumsa arvien vairāk.

Tūlīt izteikt savas domas par aprakstu (visdrīzāk tas bija apraksts) viņš neuzdrošinājās. Olga gaidīja, nolaidusi acis, un nemierīgi grozīja mehāniski savos pirkstos papīra vīstoklīti. Viņa ne domāt nebija domājusi, ka nepieciešamība dzirdēt vērtējumu viņu tā uztrauks. Ivans Ivanovičs kavējās, dziļa žēluma pārņemts. Vai nu viņš juta Olgas satraukumu, vai arī viņu atturēja domas, ka sievai nav atrasts piemērots darbs, bet viņam gluži vienkārši lūpas nevērās izsacīt spriedumu.

— Nekas! — novērsdams acis sāņus, viņš beidzot sacīja mākslotā nepiespiestībā. — Papraktizēsies, ievingrināsies.

— Nē, saki tieši! — Olga lūdza. — Es taču negribu, lai tu man glaimotu.

Un atkal Ivana Ivanoviča mēli sakala kāds nolādēts vājums.

— Nekas, Oļa, — viņš atkārtoja.

Iestājās smags klusums.

— Nekas. Tajā ir pat šis tas interesants, — vēl nomurmināja Ivans Ivanovičs. — Jā, jā, jā, šai stāstiņā kaut kas ir! — viņš mundri noteica, priecīgs par atrasto formulējumu, bet ieraudzīja Olgas nomākto seju un nosarka līdz matu galiem.

Viņš strauji pievirzījās pie sievas un apskāva to:

— Nedusmojies, Oļeņka! Man nepatika. Tas viss ir spriedelējumi... Nu, redzi, tu raksti: «Cilvēks «šaudams» ielaužas kalnu dzīlēs.» Tas taču ne pēc kā neizklausās! Kas tur par «svētku salūtu»! Tukša retorika. Velti tu iepinies tādā pasākumā.

33.

Otrā dienā Olga uzmodās ar smagu paģiru sajūtu: pilnīgā aizmirstība, kādā viņa bija atradusies, rakstīdama savu pirmo un droši vien pēdējo aprakstu, bija sen pagājusi, bet atmiņas un žēlas par to palikušas. Tāpēc jo vairāk sāpēja sirds par nežēlīgajiem, atskurbi-nošajiem vīra vārdiem, par kaunu no Martemjanova, kam viņa bija izpļāpājusi savu nodomu aprakstīt raktuves.

«Te nu bija rakstīšana!» nodomāja Olga, pagriezdamās pret sienu un aizmiegdama acis, kaut gan no jauna aizmigt necerēja: Ivans Ivanovičs jau staigāja pa istabām, gatavodamies iet uz darbu ... Olga nepiecēlās, lai vīru pavadītu, un pat izlikās aizmigusi, kad tas pirms aiziešanas viņu noskūpstīja.

Visu rītu Olgai bija nospiests garastāvoklis, bet, kad pienāca pusdienas laiks, viņa nolēma iziet no mājas. Jau domas vien, ka neizbēgami atkārtosies vakarējā saruna ar vīru, izraisīja rūgtumu. Lai kaut drusku aizmirstas. Viņam, protams, viegli aizmirst: viņam tik daudz darīšanu! Bet tagad, ja viņš sāks atsaukt atmiņā un vēl jokot...

— Nē! Nevajag! — Olga sacīja, klādama galdu. — Lai pusdieno viens pats, ja jau tādas attiecības!

Viņa nolika pie Ivana Ivanoviča šķīvja zīmīti, lai viņš negaida, un, uzvilkusi zābaciņus, devās uz izeju, bet uz sliekšņa apstājās, ātri apgriezās, paņēma savu nelaimīgo sacerējumu un iebāza to jakas kabatā.

«Vēlreiz pārlasīšu un saplēsīšu,» viņa nolēma, jau rāpdamās pa klintīm, kas bija apaugušas ar skujmetēm, sūnu un retiem ciedru priežu krūmājiem.

Vējš lēni aijāja mīkstlapainos, smagos krūmus un miegaini žūžoja tumšo skuju adatas. Diena bija tveicīga. Saule svelmēja. Debesīs it kā dunēja nedzirdama kanonāde, un apaļie, baltie mākonīši peldēja pa zilg-mojošo dzīli kā artilērijas sprādzienu dūmakas.

«Droši vien būs negaiss,» nodomāja Olga, atvilkdama elpu. «Debesis atgādina kaujas lauku pirms uzbrukuma.

Neesmu redzējusi šeit nevienu negaisu. Lai cik arī apmācas, tomēr viss beidzas ar parastu lietu ...»

Vienmērīgi elpodama, viņa viegli kāpa arvien augstāk un augstāk. Lūk, galotne! Cik vientuli te, un kāda mežonība! Uz visām pusēm stiepjas nedzīvas, kailas kalnu kores, pie apvāršņa saplūzdamas zilā, viļņainā dūmakā. Skumja saules staros vīd šaurā, pelēkā kalnu taciņa, ko starp akmeņiem un brūklenājiem ieminuši zvēri. Pa to var soļot simtiem kilometru...

Olga atslīga uz lēzenas kārtaina slānekļa plāksnes un mirkli sēdēja nekustīgi. Vējš pierima, un taiga lejā, aiz klinšu grēdām, arī izskatījās kā pamirusi.

— Lai arī es neprotu! — Olga sacīja, iztraucēdama klusumu. — Lai arī es tikai spriedelēju! Bet viņš taču man neteica, kā jādara labāk!...

Viņa izņēma no kabatas salocītās lapas, sāka lasīt skaļi, un atkal viņas acis iemirdzējās aiz satraukuma. Varbūt pārdzīvotie iespaidi papildināja ainu, kuru viņa bija pūlējusies attēlot...

Domās saburzīto lapu čaukstoņa lika Olgai nodrebēt. Jā, te tās balto viņas rokā kā notverta baloža spārni.

«Ja arī nav izdevies veiksmīgi, tad tas taču ir pirmais mēģinājums. Jāpanāk, lai būtu labi. Es atkal iešu uz raktuvēm, paskatīšos vēlreiz un uzrakstīšu citādi.»

Olga uz ceļiem saudzīgi izgludināja aprakstītās lapas, salocīja tās un ielika kabatā, tad piecēlās no akmens. Viņas acīs atspulgojās gan kalni, gan debesis, gan saules zelta dzirkstis, gan arī apņēmība.

Lietusgāze panāca Olgu pie Prjahina mājas. Negaiss atkal nesavilkās, tikai no viņas kalnu puses izlīda pelēks mākoņu blāķis, aizklāja debesis un aši nometa uz zemes biezu, bālganu tīklu. Visa apkārtne pildījās ar šļakstiem un šalkoņu. Gājēji ātri skrēja pa ielu; skrēja arī Olga, lietum kapājot viņai plecus un kailo galvu.

Kādu brītiņu viņa stāvēja uz lieveņa, purinādamās un vērodama lietu, kas pātagoja novelto ceļu, namu jumtus, krūmus un zāli, kura nomazgāta laistījās zaļā spīdumā.. „

Tad blakus noklaudzēja logs, un Olga izdzirda, kā Pava Romanovna sacīja;

Īli

— Kāds gaiss — tīrais ozons, lai gan tas nav pērkons, bet tikai pamatīgs lietus. Šajā apvidū, man par laimi, negaisi uznāk reti. Šausmīgi baidos no zibens. Un jūs —» vai baidāties?

— Nē, — atteica Tavrovs. — Baidos tikai no tā iedar-bības uz elektroenerģijas piegādi ražošanai.

— Ak jūs, racionālisti! — nopūtās Pava Romanovna.

— Vai gribat, lai es arī aizklātu logus un durvis un sēdētu tumsā? Kāds tur labums?

— Nu, kaut vai iespēja pabūt kopā ar patīkamu cilvēku, kad viss dreb no pērkona grāvieniem, — mazliet šķelmīgi noteica Pava Romanovna.

«Skat, kāda pavedēja!...» pasmīnot nodomāja Olga.

Viņa sakustējās, lai aizietu, bet palika, neviļus ieklausīdamās, kad Tavrovs sacīja:

— Man nepatīk slēpties pa tumšiem kaktiem...

— Atbilde nav sevišķi laipna! — labsirdīgi piezīmēja Pava Romanovna un, negaidot palūkodamās pa logu. ieraudzīja uz lieveņa Olgu.

— Kā jūs te gadījāties! Kāpēc nenākat iekšā?

Olga atcerējās raktuvju apmeklējumu kopā ar Tav-rovu, visus inženiera vārdus un atvēra durvis. Lai nedomā, ka viņa neko nav darījusi!

— Es uzrakstīju, — viņa tūlīt pavēstīja, sasveicinādamās ar Tavrovu, — mani tas ļoti satrauca, bet izdevās slikti — par spīti visām pūlēm.

— Kāpēc jūs domājat, ka slikti? — viņš jautāja, uzmanīgi pavērdamies Olgā.

— Tāpēc... — Olga sastomījās, nevēlēdamās runāt par Ivana Ivanoviča domām. — Man tā šķiet.

— Kam un par ko jūs rakstījāt? — ziņkārīgi taujāja Pava Romanovna.

— Gribēju uzrakstīt avīzei, bet pagaidām nekas neiznāca, — Olga atteica skumji, tomēr nemiera pilna pavadīja ar skatienu Tavrovu, kas atgāja sāņus, lai netraucēts izlasītu aprakstu.

— Ai, es tā apskaužu rakstniekus. Vispār māksliniekus! — čivināja Pava Romanovna. — Viņi var brīvi rīkoties ar savu laiku. Un kāda cieņa! Bez tam viņi var pieņemt, kādu uzvārdu tik tīk.

Olga nosarka aiz kauna un īgnuma, it kā redzētu sevi ļaunā karikatūrā.

«Kas mani dzina šurp?!» viņa aizkaitināta nodomāja.

— Nāciet pie manis! — uzsauca Pava Romanovna, ar konfekšu kārbiņu rokā ierīkodamās uz dīvāna, kas bija nokrauts raibu spilvenu grēdām. — Paraugieties no šejienes pa logu. Lielisks skats. Gribu aizsegt durvis ar krellīšu portjerām. Tiesa, caur tām viss redzams, toties ļoti grezni. Krelles būs krāsainas un sakārtotas zīmējumā. Jūs pieejat klāt... Jūsu priekšā eksotiski ziedi, lapas, bet — ejiet droši: pērļu vijas sašūpojas, un jūs nemanot izejat cauri šim mirdzumam.

— Jā! — izklaidīgi atbildēja Olga; viņas rokas pēkšņi bija kļuvušas aukstas, un viņa-tās nervozi saberzēja. — Saule iespīdēja, — viņa piemetināja, ar pūlēm aptverdama Pavas Romanovnas vārdu jēgu. — Saule ... lietus līst... no tā viss sācis mirdzēt.

— Ziniet, nav slikti, — sacīja Tavrovs.

Abas sievietes reizē pavērās viņā: viena ar alkainu interesi, otra satraukti.

— Ticiet viņam! — deva padomu Pava Romanovna, iztulkodama Olgas drūmo izskatu pēc sava prāta. — Viņam nebūt nav tieksme sacīt dāmām patīkamas lietas. Esmu jau pārliecinājusies, ka viņš neraizējas par iespaidu, kādu atstājis.

— Nu, tas kā nu katru reizi! — Tavrovs jokodams iebilda un tumši piesarka.

— Lūk, redziet! — Pava Romanovna iesaucās. — Es taču saku! Briesmīgi līdzīgs jūsu Ivanam Ivanovičam: kā skaldīt noskalda, un tu, cilvēks, vari vai plīst no dusmām, viņam vienalga.

— Bet es taču vēl neesmu teicis neko nepatīkamu! — iebilda Tavrovs, smalkjūtīgi uztverdams skumjo izteiksmi, kas pie pēdējiem Pavas Romanovnas vārdiem pazibēja Olgas sejā, bet nespēdams uzminēt tās cēloni. — Es sacīju: apraksts man patīk, kaut arī te ir vairāk autora pārdomas. Avīzei vajag pastiprināt lietišķo pusi.

— Lietišķo pusi... — atkārtoja Olga. — Kas tad tādā gadījumā jums tajā patika?

1— Uzrakstīts svaigi, vietām ļoti satraucoši. Tikai raktuvēs jūs stāstījāt labāk. Goda vārds! Vienkāršāk, sirsnīgāk. Kāpēc jums neuzrakstīt tā, kā stāstījāt? Tad tas aizies līdz to cilvēku sirdīm, kas, tāpat kā jūs, nav bijuši pazemē. Šis apraksts ir labs mēģinājums, bet labāk pārveidot, lai būtu īsts darbs.

— Kādā veidā? — Olga vaicāja.

— Vajadzīgi fakti. Ne mazi, nejauši, sausi aprakstīti fakti, bet paši būtiskākie. Par tiem tad jāstāsta ar tādām pašām jūtām kā par saviem personīgajiem iespaidiem.

— Jāiejūtas? — Olga smaidīdama atgādināja.

— Protams! Aizejiet vēlreiz uz raktuvēm pie Mar-temjanova. Varbūt arī ne vienu reizi vien... dabūjiet vajadzīgos skaitļus, strādnieku uzvārdus... Jūsu bezvārda varonim (es nojaušu, kas tas ir) ir patiesi lieliska biogrāfijā. Viņš dzimis Azerbaidžānā, bet šeit, ziemeļos, jūtas vārda pilnā nozīmē mājās: ik mēnesi pārspēj sibīriešu rekordus, arī viņa ģimene jau pieradusi pie mūsu raktuvēm. Liela, jauka ģimene. Jums jāaiziet pie viņiem viesos. Kad jūs viņu izpratīsiet kā cilvēku, jums būs vieglāk rakstīt par tot kā viņš strādā.

34.

Jakovs Firsovs, ko jakuti bija atveduši no brīvprātīgās zelta meklētāju grupas, gulēja smagi slims. Viņa uztūkušo, nekustīgo ķermeni klāja zili sarkani plankumi: bija sākušies asins izplūdumi muskuļos un ādā; arvien jauni un jauni plankumi uzmetās uz zemes racēja milzīgajām rokām, sejas un platajām krūtīm, kas plēsa vai pušu šauro slimnīcas kreklu.

«Tāds spēkavīrs... bija,» nodomāja Ivans Ivariovičs, atsēzdamies pie gultas un ar ierastu kustību sameklēdams slimnieka pulsu. Cingas slimnieka ķermenis ir kā slapji māli, un ārsts grūtsirdīgi paskatījās uz savu pirkstu nospiedumiem Firsova uzpampušajā locītavā.

Ļauna bija šī slimība — cinga! Ivans Ivanovičs atcerējās nostāstus, kā tūkstoš deviņsimt divdesmitajā gadā, kad raktuvēs izcēlies bads, zelta meklētāju arteļi bēguši

no Čažmas. Tad cinga noguldījusi visus, un cilvēki, kas pārcietuši ziemu, glābdamies no nāves tumšās, aukstās ziemas mītnēs, devušies ceļā gandrīz rāpus. Pavasaris atnācis agrs un nemīlīgs. Pāri kalnu grēdām, pāri sasalušajiem purviem, pa ciņiem, kur vējš plucināja sakaltušo zāles kūlu, vilkušies kropļi; kā lāči viņi tieši pie ceriem apsūkājuši pagājušā gada brūklenes un devušies tālāk, pretī pirmajām zaļajām lapām ...

«Toreiz nebija ne šoseju, ne mašīnu, ne sakņu dārzu,» domāja Ivans Ivanovičs. «Čažmu vispār uzskatīja par cingas perēkli. Bet tagad? Rudeni un pat ziemā ir dārzāji. Pārtika uzlabota. Un tomēr pavasaros ir daudz cingas saslimšanas gadījumu. Sevišķi to vidū, kas nākuši no tālajām raktuvēm.»

Ārsts sēdēja uz ķeblīša blakus gultai un aizmirsies, acu nenovērsdams, raudzījās Firsova uzblīdušajā sejā, bet neredzēja ne viņa acis, ne uztūkušās, asiņainās lūpas, tikai juta cilvēka mokas, sāpes un padevīgās bailes no nāves. Nikns sašutums par šo padevību, par sāpēm, kuras nebija ar ko atvieglot, auga Ivana Ivano-viča sirdī. Viņš nevarēja samierināties, ka no viņa rokām bez cīņas aizietu nebūtībā cilvēks.

Uz galdiņa pie galvgaļa tikko varēja novietot kārtējo pastiprināto slimnīcas ēdiena devu; biezputru ar sviestu, sasmalcinātus dārzeņus, pienu.

«Tas viss ir labi. Bet, ja slimnieku atgādā šurp tādā stāvoklī, kad viņam no vismazākā mēles pieskāriena brīvi kustas savās vietās zobi un no smaganām plūst asinis.. .» Ivans Ivanovičs atcerējās lielos, nevainojami baltos Firsova priekšzobus, ko sanitāre pirmajā barošanas reizē bija izņēmusi no maizes mīkstuma, un sāpīgi saviebās. «Krīt ārā kā pupas no pārsprāgušas pāksts! Nē! Jādomā par tūlītēju palīdzību. Vai tad mēs tagad varam sākt rīkoties tā kā agrāk? Ja ir slimība, tad vajag būt arī zālēm!»

Ivans Ivanovičs piecēlās un, apsedzis ar segas malu Firsova nekustīgās, mokpilnos krampjos sarautās rokas, klusēdams devās uz palātas izeju. Viņam sekoja ārsti, māsas un praktikanti feldšeri.

■—Vai sakarā ar mūsu ziņojumu no apgabala nekas nav dzirdams? — viņam vaicāja gaiteni pretī nākošais acu ārsts Širokovs.

— Pagaidām nekas... — noteica Ivans Ivanovičs.

— Kas par vēstuli šodien atnāca uz slimnīcas vietējās komitejas adresi! — moži iejaucās sarunā pienākušais Hižņaks. — No Ukamčanas kalnu tehnikuma studenta Petrova. Raksta, ka nupat pārgājis uz pēdējo kursu un visu ziemu bijis teicamnieks.

— Tas ir tas, kam izoperējām audzēju deniņu apvidū, — sacīja Ivans Ivanovičs, un viņa acis iemirdzējās. — Tātad mācās?

— Lūdz vietējai komitejai izsacīt pateicību ķirurgam Aržanovam un sūta sirsnīgu sveicienu, — jautri turpināja Hižņaks. — Bet atcerieties, viņš vairs nevarēja ne lasīt, ne rakstīt...

— Es savus slimniekus, ko esmu operējis, visus atceros. Pat ja operācija notikusi pirms desmit gadiem. Kā satieku, tūlīt pazīstu. Tikai uzvārds kādreiz aizmirstas.

— Jā, atmiņa Ivanam Ivanovičam ir apskaužama, — sacīja jaunais ķirurgs Sergutovs. — Tikai biļetes uz teātri otrreiz aizmirst kabinetā. Atkal aizgāja zudumā ...

— Nav jau laika! Vai nu tagad var par teātri do

māt! — atteica Ivans Ivanovičs. Un atkal sadrūma, iedomādamies Skorobogatova izturēšanos: sekretārs

pēdējā laikā tik tikko sasveicinājās ar viņu.

— Turies, kazak!... — sacīja Širokovs, nikni sakārtodams ārsta cepurīti, kas no viņa cietajiem, biezajiem matiem vienmēr slīdēja uz sāniem. — Jūs man, Denis Antonovič, iedodiet studenta vēstuli, Aizsūtīšu viņam steidzošu telegramu, lai aiziet uz apgabala komiteju, uz apgabala veselības daļu un lai paķer sev līdzi citus jūsu bijušos pacientus. Uzskatāmi pierādījumi vienmēr labi iedarbojas.

— Lai dievs dod! — pusjokodams norūca Sergutovs, bet viņa pilnīgās lūpas saviebās aizvainotā grimasē. — Mūsu Gusevs sācis iejaukties pilnīgi katrā sīkumā. Kāds izlaidis baumas, ka viņu no jauna celšot par slim-

nlcas vadītāju. Tad mums — jaunajiem — būs vakars: viņš visus nomāks.

Ivans Ivanovičs turpināja apgaitu, iedams no palātas uz palātu, smagās pārdomās iegrimis. Bez nesenās sadursmes ar Skorobogatovu viņu pašlaik satrauca vēl divi jautājumi: cinga un — Olga.

Kas viņai iedvesis domu rakstīt avīzē? Kad nākamā dienā pēc apraksta lasīšanas viņš pa jokam bija nosaucis sievu par rakstnieci, viņa bija aizsvilusies dusmās. Nosaukusi pat viņu par egoistu un sarunājusi vēl nezin ko. Tagad, saņēmusies no bibliotēkas grāmatas — aprakstus vien, lasa un raksta, bet visu brīvo laiku no-skraidās. Jau aplinku ceļā Ivans Ivanovičs nejauši bija uzzinājis, ka viņa ar Martemjanovu aplodājusi visas raktuves. Liekas, tagad atkal ar viņu satikusies. Bet vīram nesaka, kur iet, lai gan slēpšanās nav viņas dabā: nesen bija pavēstījusi, ka aizsūtījusi uz apgabala avīzi jau ceturto rakstiņu.

«Ja tas būtu nopietni, bet tās taču ir kārtējās muļķības,» skumji domāja Ivans Ivanovičs. Tā arī viņš bija Olgai atbildējis: viņu līdz sirds dziļumiem aizvainoja sievas neuzticības pilnais piesardzīgums. «It kā es viņai kavētu parādīt savas spējas. Lai raksta! Vienalga, kā bērns kavē laiku ... Bet kāpēc no tā jārada ģimenes drama? Rīt ar tādu pašu kaismi var aizrauties ar astronomiju ... Un te vēl cinga!»

— Vai esi nogrēkojies? — ārsts pievēršas zeltracim, kas guļ jau otru nedēļu pēc smagas galvaskausa traumas.

Daudz pieredzējušais taidzinieks, mulsdams kā meitene, norāda uz pirksta galiņu:

— Maķenīt, biedri...

— Kādēļ jūs jaucat mūsu darbu! — saka Ivans Ivanovičs, drūmi raudzīdamies uz raupjo pirkstu. — Vai domājat, ka mēs neuzzināsim, ja dzersiet slepus? Ar to mums nepietiek, ka jūs noņem dzīvu no galda. Un ari jums tas par maz: jāatgriežas pirmsākuma stāvoklī. Jāizārstējas un jāstrādā.

Pie gultas, kur guļ nesen operēts kalnracis apsējā,

kas apņem galvu kā balta bruņu cepure, Ivans Ivano-vičs atkal uzkavējas.

Kamēr viņš sarunājas ar slimo, Hižņaks par kaut ko sačukstas ar Valerianu Valentinoviču.

— Pilnīgi pietiekoši! — neiropatologs dveš Hižņaka ausī, kas stāv mazliet atkaru, un pašapmierināti pasmaida.

— Paldies! — atteic Hižņaks, paspēdams tā saspiest neiropatologa roku, ka tas nokrekšķas. — Visas vietē-> jās komitejas vārdā paldies! Tagad mēs par šo naudu varam bez bēdām sūtīt Ļubušku uz Urāliem pie vecmāmiņas.

— Kādu vietēju līdzekli lieto taigā pret cingu? —• Ivans Ivanovičs jautāja saviem kursantiem.

— Ar ko agrāk ārstējās raktuvju strādnieki? — viņš pūlējās noskaidrot pie kalnračiem.

— Palīdz jēlas briežu aknas, — teica evenki un jakuti.

— Jāēd ķiploki un skābi kāposti, — deva padomu zelta meklētāji.

— Spirts ir labāks par visu, — pavēstīja vecie taigas iedzīvotāji, kas ne vienu reizi vien bijuši cingas ķetnās.

— Derīgas ir sautējošas kompreses no ciedru priežu krūmu skujām, — skaidroja māmiņas virējas no zelta meklētāju arteļiem. — Arī ogas.

Ivans Ivanovičs iegrima domās, atsaukdams atmiņā viņam zināmos cingas gadī jumus polārās ziemas apmetnēs, cietumos, tālbraucēju tvaikoņos, pilsētās kara posta laikā.

Protams, šai slimībai nebija tieša sakara ar viņu, ārstu ķirurgu, bet pēc viņa pārliecības medicīnā nebija nozares, kas netieši neattiektos arī uz viņu. Viņš interesējās par visu. Tas, ka ziemeļnieki slimo ar cingu, viņam šķita dziļi personīgs un stipri satraucošs fakts.

Ko nozīmē «cingas rajons»? Vai ar cingu saslims arī Pievolgas iedzīvotājs, kas saņems Čažmas dabas bagātību pētnieka devu? Tur cinga iespējama tikai briesmīga bada laikā, te ar to slimo arī paēduši ļaudis.

Ivans Ivanovičs atcerējās pagātni., a Acu priekšā

pavīdēja milzīgās dzelzceļa stacijas dūmos un sodrējos tītā bērnība. Vitamīni! Draisks smaids pārslīdēja pār ārsta lūpām. Skrien pa gulšņiem noskrandis puišelis melnām kājām, īsiem, stāviem matiem; paceļ te papirosa galu, te maizes garoziņu ... kā viesulis mūk no stacijas sarga, skriešus ieklūp niknā zēnu kautiņā: mūsējos sit! Mājās māte saņem viņu ne ar glāstiem, ne arī ar smalkmaizēm: viņas roka, darbā kļuvusi raupja, devīgi izdala tikai belzienus pa pakausi. Bet mazais Vaņa neapvainojas: attiecībā uz pērienu viņš norūdīts. Mājās vesels birums bērnu, gan vecāki, gan jaunāki par viņu, tādi paši mūžīgi izsalkuši kovārnēni. Bet cinga pie viņiem, šķiet, netika manīta, lai gan par vitamīniem nebija ne runas. Kad Vaņku un viņa vecāko brāli iekārtoja skolā, ģimene veselu mēnesi bija tiešā badā (bērnus vajadzēja apģērbt un apaut). Vecākajam mācīšanās neiznāca: viņu ielika darbā, bet Ivans Ivano-vičs ietiepās un aizstāvēja tiesības mācīties. Tēvs, krāvējs, parasti mājiniekus apvaldīja nežēlīgi un vienkārši, bet, pārsteigts par dēlēna nelokāmību, nostājās viņa pusē. Tomēr vienīgi revolūcija aizsūtīja Ivanu Arža-novu uz strādnieku fakultāti, pēc tam uz Saratovas Valsts universitāti. Viņš mācījās, iztikdams ar nelielo stipendiju, palīdzēdams vēl ar ģimeni apkrautajam tēvam. Grūti klājās, ko nu vēl par vitamīniem runāt, taču cingas nebija. Kāpēc gan te?... Viņš taču nav velti mācīts?

35.

Reiz, pārnācis mājās agri, Ivans Ivanovičs atkal atrada Olgu pie rakstāmgalda. Bet viņas priekšā nebija papīru (tagad viņa visas savas piezīmes mēdza ieslēgt skapītī), viņa tāpat vien sēdēja, atspiedusi galvu rokās, un pat neapgriezās, dzirdēdama Ivana Ivanoviča soļu troksni. Tikai pēc plecu vieglās sakustēšanās ārsts uzminēja, ka sieva dzirdējusi viņa ienākšanu.

«Satraukta,» viņš nodomāja, maigi pārlaizdams plaukstu pār viņas pieri un kuplajiem matiem.

Olga pacēla seju uz augšu, un viņš ieraudzīja sievas acīs sanesušās asaras.

— Kas tev, Oļeņka? — viņš līdzjūtīgi vaicāja, un tad aizturētās asaras ieslīdēja garajās skropstās un noritēja pa vaigiem.

— Kas noticis? — Ivans Ivanovičs atkārtoja jau nemiera pilns.

— Nav iespieduši... — Olga caur asarām sacīja. •— Tikai vienu. . . par urbējiem, un arī no tā izmetuši visu, ko es pati.. . Tikai fakti!... Palikušas .. no rakstiņa ... nu, tikai dažas rindiņas ...

— Nu, redzi! Es jau sacīju! — labsirdīgi teica Ivans Ivanovičs, viņas mazo bēdu patiesīguma aizkustināts. •— Ar tādām lietām var nodarboties tikai blakus savam pamatdarbam. Es taču ari rakstu avīzē ir par feldšeru kursiem, ir par slimnīcas notikumiem. Man pat ir zinātniskas brošūriņas, bet es nepavisam necenšos kļūt par profesionālu literātu ... Katrs lietpratīgs cilvēks kaut reizi mūžā ko sacerē, sienas avīzē, vai, un uzraksta ...

Olgas asaras uzreiz izsīka. Viņa sēdēja izslējusies un klausījās, nepārtraukdama Ivana Ivanoviča runu, kamēr viņš pats neievēroja sievas naidīgo izteiksmi.

— Atkal apvainojies! — viņš ar rūgtumu sacīja.

— Kas man ko apvainoties, ja tu negribi saprast, — viņa sacīja ar nevērību, aiz kuras slēpās dusmas. — Tu raksti avīzē, katrs lietpratējs raksta!... Jūs taču rakstāt par savu mīļoto darbu, kad jūs satraucaties, kad degat par to... tāpēc jums iznāk «blakusdarbs». Bet es? Par ko es rakstīšu blakus? Man taču cita nekā nav! Un es raudu tāpēc, ka arī gribu būt īsts cilvēks un nespēju viegli samierināties ar savu neveiksmi. Un nesamierināšos! Lai arī mani vēl neiespiež. Desmit, divdesmit reižu lai neiespiež. Es tik un tā rakstīšu.

— Tā atgadās, — Olgai sacīja Tavrovs Pavas Romanovnas viesmīlīgajā mājā. — Jums taisnība: lai sasniegtu mērķi, vairāk jāstrādā.

Pava Romanovna bija ar mieru «zvērēt», ka Tavrovs iemīlējies Olgā: ja cilvēks sarkst un bālē, tikko piemin

zināmās sievietes vārdu, tad grūti maldīties. Bet, lai cik viņa klausījās, nekā tāda — intīma — abu starpā nenotika. Viņi lasīja Olgas sacerējumus (par kuriem Pava Romanovna sirsnīgi sajūsminājās, tāpat kā par Igora Korobicina dzejoļiem; viņa pat ierosināja sarīkot plašākas apspriedes, glaimodama sev ar domu, ka viņai būs kas līdzīgs literāram salonam), sprieda par muziķu, teātriem, politiku, spēlēja šahu. Dažreiz Pava pat apskauda tādu attiecību iespēju; tās, pēc viņas ieskata, bija neparastas starp vīrieti un sievieti tādā vecumā. Tas bija daudz valdzinošāk par parastu flirtu, bet arī prasīja no sievietes ko vairāk nekā veiklu koķetēšanu un prasmi interesanti sarunāties. Kā gan var noturēt vīrieti nopietnas, jauneklīgi tīras un padevīguma pilnas draudzības robežās?

Arī šodien, kad Olga atnākusi ļoti satraukta, viņš to mierina kā vecāks biedrs.

— Visur skauģi un nelieši! — enerģiski pavēstīja savukārt Pava Romanovna, uzzinājusi par Olgas neveiksmi. — Nekas, sirsniņ, nepievērsiet viņiem uzmanību. Ja es varētu tik sakarīgi rakstīt, es sacerētu pašas prieka pēc.

Viņā klausīdamās, Olga gandrīz vainīgi pavērās Tav-rovā, bet tas izturējās pret Pavas Romanovnas pļāpāšanu iecietīgi.

— Skauģus un neliešus gan jūs velti pieminējāt, — viņš tai sacīja, glāstīdams izlutināto kaķi, kas, murrādams un badīdams ar purniņu, glaudās viņam klāt. — Avīžu darbinieki tikai reizēm baidās no rakstiem, kas neatbilst šablonam. Un Olga Pavlovna jau ari vēl nav iemācījusies rakstīt. Vai zināt, ko es jums ieteiktu? — viņš pievērsās Olgai.

Viņa sēdēja tuvu un tik tieši paskatījās inženieri, ka tas uz mirkli zaudēja dvēseles līdzsvaru. Tomēr Olgas atklātais skatiens pauda vienīgi skumjas un uzticēšanos ... Tavrovs sarauca pieri, pulēdamies satvert pazaudēto domas pavedienu, bet viņa roka gandrīz neapzināti maigi atkal pastiepās pret kaķi, kas bija saritinājies blakus siltā un mīkstā kamoliņā.

— Patiesi — rakstiet vairāk, biežāk paciemojieties raktuvēs..,

— Sava prieka pēc, — pajokoja Olga. — Es patiesi esmu nepacietīga: tikko sākusi, bet gribu, lai tūlīt atzīst. Tomēr tagad es tik viegli vis neatkāpšos. Lai kļūtu par labu mehāniķi, pieci gadi speciāli jāmācās, un vēl prakse... Strādāt avīzē nav mazāk nopietns darbs. Tas nozīmē, ka jāpapūlas ...

— Un jāiemācās, — Tavrovs viņas vietā jautri nobeidza. — Uzrakstiet aprakstu par šejienes sievietēm, kas pēdējos gados sākušas strādāt ražošanā. Ja neizdosies uzreiz, pārveidojiet, bet, kad patiks pašai, parādiet man. Un otrs — uzrakstiet vispār par Čažmu ..«

36.

— Neraudi, gudriniecīt! — drebošā balsī sacīja Ivans lvanovičs, paturēdams savā plaukstā meitenītes šauro roku. Tā bija uz operāciju galda mirušās sievietes meita, skolniece ceļa drānās — brūnās, stipri apnēsātās, bet ar spilgti baltu apkaklīti ap smalko kaklu, ar stingri sapītām, īsām bizītēm ... Asaras vēl ritēja pa viņas seju, kas sasārtusi sāpīgā satraukumā, bet ar kreisās rokas dūrīti, kura cieši žņaudza ādas somas siksniņu, viņa tās izberzēja, tad pacēla uz slaido ārstu brūnās, spoži mirdzošās acis zem valgajām skropstām un sacīja:

— Es atnācu jums pateikt paldies par naudu, par visu ...

— Diezgan, dūjiņ! — iebilda Ivans lvanovičs, ļoti satraukts, un stoiski izturēja bārenītes skatienu. — Par palīdzību jāpateicas Denisam Antonovičam. Patiesībā pateikties nevajag neyienam. Mūsu pienākums ir palīdzēt ...

— Nē, nav pienākums. Jūs jau neesat vainīgi, ka tā gadījās... — Ļubuškas acis atkal pildījās asarām. — Māmiņa tā cieta no galvas sāpēm. Tā mocījās! .., Vienkārši nezināja, kur galvu likt. Lūpas sakoda līdz asinīm, lai tikai nekliegtu. Kas tā viņai būtu bijusi par dzīvi! — pieauguša cilvēka balss noskaņā, varbūt atkārtodama svešus vārdus, bet ar patiesām sāpēm teica meitene.

Viņas tēvs bija pagājušā gadā noslīcis Čažmā, un pēc mātes nāves viņa bija palikusi viena.

— Tāds nu ir ķirurga liktenis! — sacīja Deniss An-tonovičs, vietējās komitejas istabā pāršķirstīdams akurātos «lietu» vākus. — Par slimnieku tu, cilvēks, pārdzīvo, un gandrīz katram no tiem vēl ir radinieki. Tie vienmēr jāpatur prātā!

— Labi, ka gadījās ceļabiedri līdz pašai dzīves vietai, — domīgi atsaucās Jeļena Denisovna, kas uz mirkli bija iegriezusies pie sava vietējās komitejas priekšsēdētāja. — Lieliska meitene, tā viņas žēl! Es labprāt pieņemtu viņu par savu bērnu.

Hižņaks uzreiz satraucās:

— Kāpēc gan mēs vēl līdz šim laikam tikai domājām! ...

— Tas biji tu, kas domāji, — teica Jeļena Denisovna, mīļi palūkodamās vīrā, — bet es ar viņu jau runāju. Un ne tikai es — Olga Pavlovna arī. Viņiem sevišķi labi būtu pieņemt bērnu, ja savu nav.

— Nu, un kā?

— Atteicās. Grib pie vecmāmiņas.

Hižņaka zilās acis aizklāja skumju plīvurs.

— Re, kļuva bārenīte, tomēr pie mums ir kas par viņu rūpējas, arī no valsts viņa saņems pensiju; bet cik tagad nepaliek bez pajumtes visā plašajā pasaulē — Anglijā, Vācijā... Sakūra karu nolādētie kungi, lai jupis viņus parautu!

— Ļuba ir mazliet līdzīga mūsu Ļenočkai, — sacīja Olga, iedama blakus Ivanam Ivanovičam, — tikai viņai desmit gadu, un attīstības ziņā viņa aizsteigusies priekšā savam vecumam. Kā bēdas dara bērnu vecāku!

Viņa no lejas pavērās vīra sejā un iekoda mēlē, atcerējusies neseno sadursmi ar viņu sakarā ar ķirurga darbu. Patiesi, kādu lielu atbildību viņš labprātīgi uzņemas!

Ivans Ivanovičs nedzirdēja Olgas pēdējos vārdus, viņa uzmanību šai brīdī piesaistīja raktuvju mehāniķis Igors Korobicins.

Igoram bija mugurā rūtainas, ļoti īsas un platas bikses, kurpes ar biezu kaučuka pazoli un balts, biksēs sabāzts, jakai līdzīgs krekls ar sīku izšuvumu un sārtām lentītēm pie apkaklītes.

Paskatījies uz šīm lentītēm, Ivans Ivanovičs neviļus kļuva jautrs.

— Kāda diena! Kāda lieliska diena! — steidzīgi ierunājās Igors, kas zem pārmodernās žokejcepures milzīgā naga šķita vēl kalsnāks. — Ivan Ivanovič, Olga Pavlovna! Vai vēlaties doties ekskursijā pa kalniem? Rīt organizējam lielu kompāniju. Pava Romanovna arī piedalīsies...

Ivans Ivanovičs jau gribēja atteikties, bet, pavēries Olgā, pa jokam ievaicājās:

— Iesim, vai?

— Ja tev gribas.

— Nu, protams, — apstiprināja Ivans Ivanovičs.

— Ļoti gribas, — viņš novilka, raudzīdamies pakaļ Igoram. — Uzcirties gan, uzcirties! Nopietns darbinieks, bet pēc izskata tīrais āksts! Es tikko neiesprauslā-jos, kad ieraudzīju viņa lentītes. Tieši kā tas, kas atbrauca pie Leviņiem. Atceries Tolstoju ... Nu, Levins vēl viņu iztrieca pa durvīm . . .

— Vaseņka Veslovskis, — Olga pateica priekšā.

— Tikai nav nekā kopēja. Vaseņka līdzinājās resnam sivēnam, un lentītes viņam bija pie cepures.

— Nē, ne pie cepures, — strīdējās Ivans Ivanovičs.

— Starp citu, līdzība tiešām nav lentītēs, bet tajā faktā, ka es arī viņu reiz iztriekšu pa durvīm. Pārāk mīlīgs viņš ir pret tevi, — Ivans Ivanovičs pēkšņi nobeidza.

— Korobicins pret visiem ir tāds, — Olga sacīja.

— Kādēļ viņam darīt pāri?

37.

— Mēs dosimies ceļā kājām, — pavēlēja Pava Romanovna. — Nekādus velosipēdus! Kam tie, ja iesim pa kalnu korēm? Aizbraukt ātrāk par citiem pa šoseju? Tas ir egoistiski.

*— Tieši tā — visi kājām! — jautri izsaucās Igors Korobicins. — Egoisti, nokāpiet! — Un viņš pirmais aizstūma savu velosipēdu pa celiņu uz šķūni.

— Daudzi kontinentā domā, ka mums raktuvēs ir tikai zeltrači platās biksēs, lāči un vientuļas tekas, — sacīja Tavrovs. — Bet te ir asfalts, velosipēdi. Pat neiroķirurgi ir, — viņš nopietni piebilda.

— Jā, bet arī cinga vēl ir, — tādā pašā balsī noteica Ivans Ivanovičs, pavērdamies sievā, ko Pavas Roma-novnas lēmums, acīm redzot, apbēdināja.

Viņš atcerējās pirmo satikšanos ar Olgu: viņš atgriezās mājās pēc darba, uz bulvāra koši zaļoja koki... Tikko bija nolijis lietus, un pa aleju skrejošo bērnu mazās pēdas skaidri iezīmējās mitrajās smiltīs. Ieelpodams jauno lapiņu un zāles smaržu, Ivans Ivanovičs šķērsoja bulvāri. Velosipēdista zvans piespieda viņu atskatīties. Pa ielu ātri joņoja meitene. Iedegušās rokas cieši turēja stūri, kājas bija slaidas un arī melnīgsnējas. Braucot viņa, galvu grozīdama, mierīgi lūkojās uz visām pusēm, un viņas gaišie mati, sekodami šīm kustībām, te uzplīvoja, te no jauna noslīga uz pleciem, ko ieskāva balts sporta krekls ...

To atceroties, apmierināts un lepns smaids neviļus uzplauka Ivana Ivanoviča lūpās.

— Iesim, — Tavrovs viņam sacīja, un visa kompānija, apkrāvusies gan mugursomām, gan groziem ar pārtiku, devās ceļā.

— Bet kāpēc Varja nav uzaicināta? — apķērās Ivans Ivanovičs, ieraudzījis Varvaru, kas kopā ar Logunovu gāja pa ielu. — Platon Artemovič, Varja, piebiedrojieties mums!

— Man šodien nav laika. Vienkārši neiespējami, — ar nožēlu sacīja Logunovs.

— Varbūt tomēr iesim? — Varvara šaubīdamās ieminējās. — Es vakar atteicos ... Man visa nedēļa bija aizņemta, un es šo to atliku uz atpūtas dienu. Bet tagad man iegribējās atpūsties. Diena tik jauka, — viņas acis laipni pievērsās Logunovam. — Kā jūs domājat, Platon?

— Nē, Varja, es nevaru. — Logunovs pašķielēja uz

Tavrovu un pusbalsī piebilda: — Tu šodien neturies pie nodomātā: gatavojies mācīties, bet pēc pusdienām spēlēt tenisu.

Varvara tikai papurināja bizes un teica, jau pievienodamās aizejošiem:

— Ne vienmēr cilvēks var būt konsekvents! Es pa šīm dienām esmu ļoti nogurusi, bet mācīties vajag ar skaidru galvu. Kalnos tagad labi: odus un niknos knišļus izdzenājis vējš. Vectētiņš lācis, kazas, aļņi — visi tagad aiziet no ielejām virsotnēs.

— Žēl, ka viņš nenāca mums līdzi, — Varvara sacīja Ivanam Ivanovičam, veikli pārlēkdama pār atlūzušu klints gabalu. — Viņš ir jauks, mans Platons Logunovs. Vai nav tiesa, jauks?

— Jā, ļoti. Bet kāpēc tu saki: mans Platons? Vai tad tu kļūsi par viņa sievu?

— Nē, neesmu vēl izlēmusi. Un droši vien neizlemšu. Bet viņš mani mīl, un es priecājos ..,

Ivans Ivanovičs kautri iesmējās:

— Tas nozīmē, ka tu arī mīli viņu.

— Nesmejieties, — lūdza Varvara. — Ja jums nāk smiekli, tad man... man pavisam nenāk smiekli. Tas ir ļoti nopietns jautājums, — viņa aši piebilda, garām ejot nolauzdama ciedru priedes krūma zariņu un asiem zobiem košļādama jauno atvasi, kas smaržoja pēc skujām un sveķiem.

— Tu esi īsta kaziņa, 1— sacīja Ivans Ivanovičs. — Nav tāda krūma, no kura tu nemēģinātu ko noraut. Varja pa ceļam apgrauž katru koku, — viņš pievērsās Olgai, kas viegli soļoja otrā pusē, — te zāli košļā, te bērziņu sūkā ...

Varja apmulsa, tomēr teica:

— Ēdiet visu kā es, un jums nebūs cingas.

— Nebūs cingas! — atkārtoja Ivans Ivanovičs, paceldams viņas nomesto zariņu. — Lūk, dzīvības spēks! — viņš sacīja, skatīdamies, kā iztaisnojas sažņaudzītā skuja. — Šeit nav ne priežu, ne egļu, bet ciedru priede aklimatizējas, izvirzdama par krūmāju. Kāpēc es līdz šim laikam nepievērsu tai uzmanību! Paskaties, Oļa, cik tā skaista! Jā, jā, jā! Un aug kailās kalnu galotnēs un upju krastos. Kļaujas klāt visur! — Ivans Ivanovičs arī pakodīja un pazelēja sveķaino atvasi. — Zini, garša tam patīkama. Pamēģini!

*— Es neesmu Varvara! — Olga vēsi iebilda.

— Nē, paskaties, — viņas vēsumu nepamanījis, aizrautīgi sacīja Ivans Ivanovičs. — Šie pinkainie krūmi ir līdzīgi izsvaidītiem kažokiem. Nudien! Ļaudis apgalvo, ka ciedrā ja komprese derot reimatisma un cin-gas gadījumos. Tā šeit tik daudz! Kāpēc tas aug tieši cingas apvidos?

Olga zināja vīra spējas aizrauties ar «blakuslietām» un viņa neatlaidību.

Pamēģini uzminēt šo mīklu, — viņa sacīja.

*— Ciedru priedes viltībā pārspējušas bargo klimatu, — turpināja Ivans Ivanovičs. — Ziemā, sešdesmit grādu salā, tās snauž zem sniega, zaļas un dzīvas.

— Priekšā ir brīvs laukums! — Olga pārtrauca. — Nu, ātrāk! Mēs pirmie būsim tur.

— Nē, pirmā būšu es! — iesaucās Varvara.

— Un mēs arī! — atsaucās Ivans Ivanovičs, satverdams Olgu zem elkoņa.

Gandrīz vienā laikā viņi visi trīs uzskrēja pakalnē, līdzenā kā galds. Pār ķērpju lāsumu klātajām klinšu šķembām ērmoti bija saauguši milzīgi ciedru priežu krūmāji, kas vējā šalkoja savas biezās skujas.

— Cik daudz riekstu te būs rudenī! — sacīja Varvara.

— Kaut šos krūmus, nē, visu lauku varētu pārcelt uz raktuvēm! ... — sapņaini bilda Olga. — Tas tik būtu dārzs! Cik labi pastaigāties starp tādiem krūmiem — tie atgādina dienvidus!

— Te mēs apmetīsimies atpūsties! — komandēja Pava Romanovna, dziļi elpodama ar pavērtu muti.

Viņa bija sasārtusi, bet gāja viegli, līgodama piebriedušo augumu.

— Cik te jauki, tieši burvīgi! — viņa sacīja, atvelkot elpu un ar mazo, mīksto rociņu noslaukot sasvīdušo seju. — Tas ir ļoti derīgs... tāds treniņš. Sevišķi manā stāvoklī.

Ivans Ivanovičs aši pārlaida viņai skatienu. Veselīgās nākamās mātes ziedošais izskats neviļus izraisīja viņa simpātijās, bet tūliņ viņš arī nodomāja: «Tev vajadzētu likt strādāt, citādi trakulības vien galvā!»

— Patiesi, jauki! — klaigāja Pava Romanovna, kamēr citi iekārtoja vietu atpūtai.

— Ko dara jūsu vīrs? — viņa griezās pie Olgas, palūkojusies uz Ivanu Ivanoviču, kas ar kabatas nazīti grieza jaunos ciedru priežu dzinumus.

— Viņš nolēmis izmantot skujas slimnieku ārstēšanai.

38.

— Vai strādājat? — vaicāja Tavrovs.

— Jā, — atteica Olga. — Katru dienu ļoti daudz redzu, ļoti daudz pierakstu, pēc tam mokos pie rakstāmgalda. Tāds nemiers: rakstu, bet nepatīk, nepatīk, bet rakstu! Gribas atrast jaunus vārdus... Deg sirdī, bet vārdos izteikt neprotu, — viņa uz mirkli iegrima domās.

— Šķiet, ka tagad man tomēr iznāk labāk: sāku atrast atbalsta punktus, mazāk izplūstu sīkumos. Grūti, tomēr prieks arī ir.

Tavrovs raudzījās viņā ar mīlas pilnu līdzjūtību. Viņš jutās no sirds laimīgs, ka bija varējis Olgai ieteikt nodarbošanos, kas ieinteresējusi viņu pa īstam.

— Jūs tikai paklausieties! — blakus skaļi runāja Igors Korobicins. — Kādas brīnišķīgas vārsmas:

Mana meitene, likteņa nolemtā,

Ir kā rudens, tik klusa un brūna:

Kādreiz nāca pie manis tā vakarā,

Bet par mīJoto būt nevar tā ...

... Un tās acis tik tumšas, tik tumšas,

Klusās skumjās tās zied un zied...

— Viņa ir līdzīga Varvarai! — Igors nobeidza.

— Varja, jūs «mana meitene, likteņa nolemtā...»

— Neder! — aši iebilda Pava Romanovna. — Varja kūsā no enerģijas, un viņas sejas krāsa — lai dievs dod tādu katram! Bet tā, kas atnāca pie jums, tāda gavēnīga. Nav brīnums, ka viņa nevarēja būt par mīļoto_5

Visi sāka smieties.

Viņi atkal gāja pa šauru taciņu, ko bija ieminuši^1 kazu un kalnu āžu nagi un nolīdzinājušas lāču ķepas. Celiņš locījās pa pašu kalnu kori, kur smailes mijās ar sūnu apaugušām ieplakām. Viegli un priecīgi bija iet pa to. Visi mundri saklaigājās, noreibuši no saules, gaismas, gaisa, plaši pavērtām tālēm; sēdus brauca pa kuplo, balto priežu ķērpju apaugušajām velēnām šaurajās ielejās; dziedāja, meta lejup smilšainos akmeņus. Tikai Gusevs, kas nejauši bija iegadījies šajā pulciņā, izturējās — kā parasti — atturīgi. Pieaugušo cilvēku puiciskie izlēcieni viņu, acīm redzot, mulsināja, un viņš ar uzsvērti noraizējušos izskatu bez vajadzības kārtoja savu akurāto uzvalku.

— Kādēļ gan viņš nācis līdzi? — Varvara sacīja Olgai, paraustīdama smalkos plecus. — Labāk būtu sēdējis un spēlējis preferansu! Velkas kā melna ēna!

Olga, vispārējā noskaņojuma aizrauta, bija kļuvusi jautra. Viņa arī svieda akmeņus no augstienēm, dzinās pakaļ veiklajiem burundukiem, kas ķircināja ļaudis ar draiskiem svilpieniem.

— Nokratiet to! — viņa lūdza Tavrovu, kad zvēriņš, viņas sabiedēts, kā vāverīte uzlidoja jaunas skujmetes galotnē.

Divatā viņi spēcīgi purināja koku. Viegli gruzīši bira no augšas uz paceltajām sejām, zeltaini iedegušajām Olgas rokām, viņas gaišajiem matiem. Tavrovs pirmo reizi ieraudzīja viņas smejošo muti tik tuvu. Viņu rokas it kā nejauši satikās, un Olga pārvērtās; viņa uzreiz noslēdzās, sadrūma.

«Te tev mācība!» nodomāja Tavrovs, Olgas pēkšņā naidīguma pārsteigts. «Viņa simpatizē tev tavas draudzīgās palīdzības un līdzjūtības dēļ, un tu jau esi gatavs slēgt viņu savos apkampienos!» Bet tas aizskāra inženieri tik sāpīgi, ka viņš no jauna piegāja pie Olgas.

— Nedusmojieties! — viņš strauji sacīja. — Piedodiet cilvēkam, kas mīl jūs... vairāk par visu pasaulē.

— Nerunājiet tādus vārdus! — Olga teica. — Esmu jums pateicīga un cienu jūs kā savu labāko biedru, bet

es negribu... nevaru zaudēt tiesības atklāti skatīties acīs Ivanam Ivanovičam.

Tavrovs atgāja sāņus, paklupa pret akmeni, gandrīz nokrita, tomēr izslējās un devās projām.

«Nav grūti noraut zariņu ozolam, bet neiespējami atraut viņu no šī cilvēka!» viņš nodomāja, kad neizturējis apgriezās un jau iztālēm ieraudzīja, kā Olga stāvēja uz kraujas blakus Aržanovam.

39.

-— Vai tev nav garlaicīgi? — vaicāja Olga, paņemdama vīru zem rokas un pieglauzdama plecu pie viņa pleca.

— Nē, gluži pretēji, esmu priecīgs, ka šodien izgājām kalnos, — jautri ierunājās Ivans Ivanovičs, patiesi priecādamies kā par Olgas labo garastāvokli, tā arī par viņas atturīgajiem glāstiem. — Ja man vēl izdotos pasākums ar ciedriem!

<— Vai tu tici Varvarai?

— Jā, viņa mani uzvedināja uz domām. Tauta ar savu pieredzi uzvedina mūs uz daudziem atklājumiem. Kad atradīs tuberkulozes un vēža ārstēšanas līdzekli, mēs droši vien iekliegsimies no pārsteiguma — tik pieejams un līdz smieklīgumam vienkāršs tas būs. Bet ko tu man gribēji teikt? — viņš apķērās, ievērojis sievas izklaidīgo sejas izteiksmi.

— Es gribēju .,, — Olga bezpalīdzīgi pavērās apkārt. Pašlaik viņa bija gluži vienkārši pieķērusies vīram kā satraukts bērns.

Viņi stāvēja kraujas malā, kur slējās dzeltenbrūnu klinšu atlieku grēdas. Lejā, stāvajā, akmeņainajā nogāzē, šur tur auga ciedru priežu krūmi, kas atgādināja tumšas teltis, un vēl zemāk spilgti zaļoja blīvs alkšņu biezoknis.

— Skaties, kādas dīvainas klintis! Patiesi, iznāk interesanti ...

— Kas iznāk, Oļa?

— Redzi, akmeņi.,, Veseli kalni pārvēršas pīšļos .., Bet, starp citu, tas nav iemesls... Man vienkārši iegribējās pabūt kopā, un es tīšām aizsaucu tevi.

— Tā ir arī mana vēlēšanās, — priecīgi teica Ivans Ivanovičs. — Pēdējā laikā tu esi attālinājusies no manis.

— Kur gan viņš aizgājis? — pikti taujāja Pava Ro-manovna. — Tas ir galīgi nepieklājīgi — izjaukt kompāniju. Ir neglīti likt mums gaidīt un uztraukties, mēs taču nācām, lai izklaidētos! Sabiedrībā nedrīkst domāt tikai par sevi. Tas ir egoistiski!.,.

— Jūs piedēvējat tik daudz ļauna labam cilvēkam! — nenocieties pārtrauca viņu Ivans Ivanovičs.

— Lai pastaigājas.

«Viņš sakaunējies un aizbēdzis,» noģida Olga, nopietni noraizējusies, ka iedragātas viņai tik dārgās attiecības ar Tavrovu.

Viņa bija pietiekoši smalkjūtīga, lai sen būtu uzminējusi inženiera jūtas pret sevi, tomēr tā aizrāvās ar viņa ieteikto darbu, tik augstu vērtēja viņa draudzīgo uzmanību, ka vispirms gribēja ticēt — un ticēja sava kritiķa pilnīgi objektīvai ieinteresētībai.

«Kādēļ jāiejaucas «tam»? Varbūt viņš man tikai paglaimoja un pats gribēja parādīties labā gaismā,» patiesi apbēdināta, viņa gandrīz ar bailēm domāja.

— Dzirdiet.. ♦ šāviens! —* iekliedzās Varvara. *— Divi uzreiz.

— Jā, liekas, no tās puses, — piekrita Ivans Ivanovičs. — Tas nozīmē, ka medī. Viņš mūs panāks, ja atstāsim zīmes, kurp esam aizgājuši.

— Mana likteņa nolemtā meitene palikusi viena. Atļaujiet man uzņemties aizstāvja lomu! — sacīja Igors, griezdamies pie Varvaras.

— Nē, es neatļauju! — iejaucās Pava Romanovna.

— Kas tad parādīs uzmanību man? Varvara ir taigas bērns un lieliski iztiks bez jūsu aizstāvības.

Igors tikai pasmaidīja. Viņam patika ir Pava Romanovna, ir Olga, ir citas glītas sievietes, ar kurām viņš bija pazīstams. Viņam patika visas un neviena sevišķi.

Trīsdesmit gadu vecumā tas sāka viņu nomākt. Viņš ilgojās pēc īstas mīlas, ilgojās pārdzīvot un ciest..,

— Ciešanas izraisītu manī lielāku poētisku iedvesmu, — viņš mēdza sacīt. — Oskars Vailds ir teicis: kad pārtrūkst dzejnieka sirds, tā izskan mūzikā.

Bet Igora sirds stūrgalvīgi neizskanēja mūzikā. Bieži viņš veselu nakti neauglīgi sēdēja pie bloknota, tad saplēsa uzrakstīto un, izgrūzdams izmisušu vaidu, iekrita gultā.

— Jums ir zili loki zem acīm! — piezīmēja Pava Ro-manovna. — Vai atkal līdz rītam rakstījāt dzejoļus? Kādēļ jūs sevi mokāt?

— Gribu dzīvot skaistu, jaunrades pilnu dzīvi, — atbildēja Igors.

— Jums jāprecas! — ātri izlēma Pava Romanovna. — Tad jums būs viss piepildīts.

— Jā, jā! — Igors īgni izdvesa. — Dzīves biedrs, bērni, autiņi, apmetnīši... Nē, tas nav priekš manis: ja nav lielas mīlas, tad dzejniekam jābūt brīvam no pelēkās ikdienas.

— Jūs taču neesat dzejnieks, bet mehāniķis.

— Ak, ko jūs saprotat?! Arī mehāniķī ir poēzija, kad uzlido doma un dzimst jaunais. Bet tikai darbs vien — tas ir šausmīgi garlaicīgi.

Pava Romanovna uz mirkli iegrima domās:

— Es taču pat nestrādāju, bet man nav garlaicīgi..«

— Jūs — cita lieta!

— Cita? — viņas dedzīgās actiņas plaši ieplētās, bet viņa neapvainojās, tikai papurināja cirtas. — Nu, labi, lai ar mani ir cita lieta... Ivan Ivanovič, sakiet, — vai' jums dzīve šķiet garlaicīga?

— Man? Nē, es laikam nekad neesmu izjutis garlaicību. Tik daudz ir interesanta!

— Bet kas tad jums īpaši ir interesants? Jums apkārt slimnieki, kas vaid un mirst...

— Pieņemsim, ka mirēju nav daudz. Bet slimos un vaidošos es cenšos pārvērst par veseliem. Desmitiem tūkstošu ļaužu, kas atpestīti no dažādām ligām, — tāds būs manu rēķinu noslēgums vecumā. Vesela darbaļaužu armija! Vai tad tas ir maz, lai attaisnotu vienu dzīvi?

— Tātad jūs esat ar sevi apmierināts?

— Ja es būtu pilnīgi ar sevi apmierināts, tad viss kustētos it kā pa noslēgtu apli. Tad varētu parādīties garlaicība. Bet cilvēkam, kas strādā iemīļoto darbu, ir iespēja virzīties uz priekšu, augt. Un es savu darbu mīlu.

— Es kaut tūlīt paņemtu klēpi ciedru priežu zaru —1 un aizietu mājup! — Ivans Ivanovičs jautri sacīja Olgai.

— Paspēsi.

— Nē, patiesi! Vakarā es atlikšu nodarbības, apsiešu tavu priekšautu uri atvēršu pats savu virtuvi! Ciedru priežu uzlējums, aslapu kārkla uzlējums, salāti — no sagrūstām skujām... Es sākšu kombinēt, garšot, meklēt...

— Vai domājat, ka viņš jāmeklē? — vaicāja Pava Romanovna, kuras uzmanību bija saistījuši ārsta plašie žesti.

Ivans Ivanovičs pagriezās pret nemierīgo bariņu, kas trokšņaini soļoja pakaļ.

— Kāds «viņš»? Tavrovs? Nu, viņš droši vien jau mājās. Es runāju pavisam par citu.

«Jā, lūk, tā vajag strādāt!» lūkodamās vīrā, domāja Olga.

Viņa atcerējās, ka Aržanovs pirms astoņiem gadiem bija sācis meklēt jaunus ceļus savā darbā. Dedzīgums viņā apvienojās ar dīvainu neatlaidību un izturību. Nodarbības neiroķirurģiskajā klīnikā Ivans Ivanovičs, jau pieredzes bagāts ķirurgs, bija sācis gandrīz no paša sākuma, bet pēc trim gadiem spīdoši aizstāvējis kandidāta disertāciju. Kad temata palīgmateriāla izņemšanai ievājadzējās vācu valodas zināšanas, viņš blakus apguva arī tās. Olga atcerējās vīra zēnisko pielūgsmi, kādu viņš izjuta pret izvēlētās zinātnes korifejiem. Nei-roķirurģija! Šo vārdu viņš izrunāja ar bijību.

«Jā, es viņu cienu un ar viņu lepojos,» sprieda Olga. «Bet nelaime ir tā, ka mēs dzīvojam bez kontakta. Es pēkšņi esmu palikusi iepakaļ un visu mūžu nespēju tikt līdzi; man pietrūkst elpas, bet viņš — ja arī atskatās, tad katru reizi ar smaidiņu, neapzinādamies, cik grūti man skriet viņam pakaļ.»

40.

No rīta Olgu uzmodināja fabrikas sirēnas kaucošais svilpiens. Samiegojusies mirkšķinādama acis, viņa satraukti ieklausījās, tad palūkojās uz Ivanu Ivanoviču. Arī viņš, kaucoņas uzmodināts, gulēja vaļējām acīm.

— Ugunsgrēks, vai?

Atbildei tālumā nosprakstēja šāvieni.

Olga uzlēca augšā, basām kājām, vienā naktskreklā pieskrēja pie loga un to atvēra. Apmācies rīts dvesa istabā trūdu smaržas pilnu mitrumu, bet pār raktuvēm nekustīgi klājās bieza, bālgana migla. Nevarēja redzēt ne kalnus, ne ciemata mājas.

— Kas tur noticis? — atkal ievaicājās Ivans Ivanovičs.

Olga neatbildēja, bet, ieraudzījusi Jeļenu Denisovnu ar Natašku uz rokām, izliecās pa logu.

— Vai nezināt, kāpēc svilpj un šauda? — viņa jautāja.

Jeļena Denisovna pārlika rūtainā lakatā ietīto Natašku uz otru roku un, piespiezdama smago, dzīvo vīs-toklīti pie krūtīm, pievērsās Olgai.

— Tavrovs pazudis. Viņš taču vakar neatgriezās. Es nesu Natašku uz silīti, dzirdu: kauc. Nu, domāju — ugunsgrēks!... Un mājās ar visu Natašku. Pretī mums gadījās slimnīcas šoferis. Nomaldījies, saka, Tavrovs .., Aizgājuši meklēt. Tāpēc arī šauj.

— Nu, kas ir? — nepacietīgi vaicāja Ivans Ivano-vičs, steidzīgi aizsiedams kurpes.

— Tavrovs pazudis! — skaļi atkārtoja Olga, ar skatienu pavadīdama drukno Jeļenas Denisovnas augumu. — Vakar nav atnācis mājās. Tāpēc arī šauj.

— Kā tad viņš tā?! — noteica Ivans Ivanovičs, patiesi apbēdināts. — Nav te dzīvojis, apvidu nepazīst. ,, Kas viņu arī vienu trieca!

Apmulsusi un noskumusi Olga klusēja.

— Paklaiņos un atgriezīsies, — viņa pēc tam noteica šaubu pilnā balsī.

— Taigā klaiņāt nav tik vienkārši, — iebilda Ivans Ivanovičs, jo Olgas vārdi viesa viņā pat nepatiku. — Ja būtu apmaldījies jūsu dzejdaris, jūs droši vien sāktu kladzināt kā vistas.

— Jā, droši vien — kā tad! — nikni sacīja Olga.

Visu dienu viņa nosēdēja pie rakstāmgalda, bet darbs veicās slikti. Tad viņa atnesa no plaukta kaudzi pašas izmeklētu grāmatu: par zelta ieguvi, par ceļojumiem pa Sibīriju un Tālajiem Austrumiem. Tomēr saistīt domas pie lasāmās vielas bija grūti, un Olga bieži, aizsegusi lappusi ar plaukstu, aizmirsusies raudzījās uz lietū ap-lāsojušajām logu rūtīm. Aiz logiem visu laiku kauca sirēna. Tās kaukšana it īpaši noskaņoja skumji.

Olga ļoti priecājās, kad no darba atgriezās Ivans Ivanovičs, norūpējies, tomēr možs. Pēc vakariņām viņa nomazgāja traukus, no jauna iekūra pavardu, sasildīja ūdeni, un tad sākās īstas bērnu rotaļas virtuvē. Ivana Ivanoviča jocīgā rosīšanās ap bļodām un kastroļiem, kas bija pilni sagrūstām un veselām ciedru priežu skujām un sīki sakapātām aslapu kārkla un jāņogu jaunajām atvasēm, pilnīgi izklaidēja Olgu.

Atkal visu nakti kauca sirēna. Tikko uzcēlusies no gultas, Olga pieskrēja pie loga.

— Nu, kāds laiks? — interesējās Ivans Ivanovičs, sākdams ģērbties.

Olga bezcerīgi atmeta ar roku:

— Vēl vienmēr tāds pats.

— Es pie jums ar patīkamu jaunu vēsti, — sacīja Pava Romanovna, kas ieradās, kad Ivans Ivanovičs bija aizgājis uz darbu, un sāka steidzīgi tīstīt ārā kaut ko, kas bija aizbāzts aiz impregnētā mēteļa malas. — Esmu tik priecīga par jums, tik priecīga, — viņa runāja.

Olga neticīgi vēroja, kā kustas Pavas apaļās rociņas, kurās nočaukstēja avīze.

— Jūs zināt, jūsu apraksts par zeltračiem tomēr iespiests. Jau pagājušā nedēļā, bet mēs bijām palaiduši garām, — starojot pavēstīja Pava Romanovna. — Mans Prjahins teica, ka tas mēdzot būt tajos gadījumos, kad materiāls nokļūst lietpratīga darbinieka rokās.

Iespējams, ka izlasījis pats redaktors. Velti jūs neparakstījāt savu uzvārdu.

Olga, neklausīdamās Pavas Romanovnas pļāpāšanā, pārskatīja avīžu lapu. Viņas rokas drebēja. Jā, viens no daudzajiem viņas sūtītajiem un redakcijas nepieņemtajiem aprakstiem iespiests. Pat viņas virsraksts atstāts. Drebuļi, kas Olgu bija pārņēmuši sākumā, mainījās ar drudžainu karstumu: bija taču iespiests darbs, ko uzrakstījusi viņa pati!

Vēl arvien turēdama avīzi tāpat izstieptajās rokās, Olga atslīga uz krēsla. Viņu kratīja īsts drudzis.

— Nodzerieties ūdentiņu! — Pava rosījās. — Šis nolādētais laiks atņem spēkus. Man arī neliek mieru manas mandeles. Tikko uzpūš vēsmiņa, jau jūtu ... Iedzeriet taču ūdeni, lūdzu!

— Nevajag, — sacīja Olga.

Tagad viņas domas visā spēkā tiecās pēc Tavrova. Kur viņš klīst? Vai klīst? Vai gan taigā maz meža zvēru un citu briesmu cilvēkam! Un cik apmierināts viņš būtu par Olgas pirmajām mazajām sekmēm! Ivanam Ivanovičam viņa pat nezvanīja: viņam avīžu raksti — «blakuslieta», bet Olgai — milzīgs notikums viņas dzīvē.

Vēlāk atnesa paziņojumu par naudas pārvedumu. Olga apģērbās un devās uz pastu, uri pa ceļam viņai likās, ka pretimnācēji skatās uz viņu laipnāk nekā parasti, it kā viņi spētu nojaust, ka apraksts apgabala avīzē, īsi parakstīts ar «O. A.», pieder viņai, Olgai Aržanovai.

Pārvedums no redakcijas uz pašas vārda! Vēl ne reizes Olgai nebija piederējusi ne kapeika, ko būtu nopelnījusi viņa pati. Rokas viņai atkal sāka trīsēt, saņemot naudu no pazīstamās kasieres. Tā, likās, arī bija šī notikuma pārsteigta. Olgas lūpas jau gandrīz savilkās atbildei bērnišķīgi laimīgā smaidā, bet pār ciematu atkal iekaucās svilpe ...

Olga nopūtās, saudzīgi salocīja jaunos papīriņus, ielika tos somiņā un, pārkāpdama pār slieksni, vēlreiz palūkojās, vai nauda ir savā vietā. Tagad viņu pārņēma bailes: ja nu lasītājiem pēkšņi viņas darbs nepatīk? ...

Minūtes piecas Olga stāvēja pasta terasē un lūkojās uz to pusi, kur bija palicis Tavrovs. Nebija pat redzamas tuvējās kailās virsotnes, kas slējās pār ieleju. Pat uzkalns, kur bija satikusies Olga ar Tavrovu pirms došanās uz raktuvēm, grima miglā, no kuras neskaidri rēgojās ārā tikai ciemata namu stūri un jumti.

Pa kalniem klaiņāja mednieki, izlūki, raktuvju strādnieki. Labi apģērbti, apgādājušies ar pārtikas krājumiem, viņi pārmeklēja slapjo mežu, kliedza, šāva gaisā, lai nejauši kādu neievainotu. Nav viegls uzdevums — sameklēt nomaldījušos cilvēku šai miglā, kas uzgulusi pār mežonīgo taigu desmitiem, bet varbūt arī simtiem kilometru garumā.

41.

Kad Tavrovs aizgāja no jautrās kompānijas, viņu smacēja rūgts kauns un smeldze. Viss tas pārvērtās niknumā, ko viņš izgāza uz sarkangalvainu, krāšņu dzeni, nošaudams to no koka zara ar divstobreni. Pat nepaskatījies uz putniņu, ko šāviens bija saplosījis, viņš sāka klīst pa mežu, mīdīdams lekno, sulīgi zaļo zāli. Nemanot pienāca aukstais vakars. Pēkšņi sāka līt... Balti miglas vāli uzmutuļoja ielejās un aizlīda pa šaurajām aizām līdz pašām kalnu korēm.

Tavrovs uzkāpa kraujā virsotnē, bet nekā neredzēja: visapkārt klājās blīva, pelēka migla. Viņš sauca, šāva, veltīgi gaidīdams atbildi, tad izmeklēja krūmiem apaugušu klinšu vidū klusu vietiņu, nogulās zemē un, fiziska un garīga noguruma salauzts, aizmiga. Viņu uzmodināja mitrums, ar ko bija piesūcies apģērbs: pār zemi sijāja smalks lietutiņš. Pirmo reizi Tavrovs nožēloja, ka nav pīpētājs. Tagad viņam būtu sērkociņi... Kāds ugunskurs liesmotu šo akmeņu vidū! Iedomājies siltumu, Tavrovs izjuta tādas ilgas pēc cilvēku mājokļa, ka vairs nespēja nosēdēt sakņupis vienā vietā. Viņš piecēlās un sāka iet...

Bāla gaisma svīda pār kalniem, ar pūlēm lauzdamās cauri biezajiem mākoņiem. Lietus pārstāja. Slapjie krūmi un koki bezgalīgās rindās iznāca pretī Tavrovam un atkal pazuda miglā.

Tā pagāja diena.

Ilgas pēc cilvēku siltuma desmitkāršoja ilgas pēc Olgas. Tavrovs atcerējās, kā reiz tvaikonī viņi bija spēlējuši šahu. Viņai bija nokritis zem galda bandinieks. Viņš bija piecēlies, ātri noliecies pacelt, bet apaļā figūriņa ripojusi tālāk, un viņš, stiepdamies pēc tās, uz mirkli ar vaigu skāris Olgas tērpu. Šīs atmiņas tagad lika viņam pat nodrebēt...

Nomaldījies līdz bezspēkam, Tavrovs sāka iet pa strautu uz leju, dažreiz — tur, kur krasti bija apauguši ar necaurejamu biezokni, brizdams tieši pa seklo ūdeni. Varbūt tā viņš ātrāk izies pie Kamenuškas vai pat pie Čažmas. ..

Rāpdamies pāri vētras sagāztiem kokiem, viņš paslīdēja, nokrita un nekustēdamies ilgi gulēja uz slapjajām, apaļajām siekstām.

— Ko gan es guļu? ... Atradis laiku! — viņš beidzot atjēdzās un gribēja piecelties, bet skaudras sāpes tā iedūrās sirdī, ka acu priekšā satumsa.

«Nu tik ir jauki! Liekas, esmu pārlauzis kāju!» nodomāja Tavrovs, kad, atguvis samaņu, centās izprast savas sajūtas. «Tā tik vēl trūka! Vai tiešām es nobeigšos kā aizšauts vilks! Te mani neviens neatradīs... Tepat blakus paies garām un neieraudzīs!»

Ja viņam jautātu, viņš nebūtu varējis paskaidrot, kā izkļuvis no vētras lauzto koku klāsta uz klaja laukuma. Viss norisa kā murgos. Bet viņš izkļuva, izlīda, izvilka līdzi pat bisi un tagad atradās atklātā vietā, kas bija redzama no kalnu nogāzes, pār kuru tāpat kā agrāk plājās miglas mākoņi. Vairāk viņš neko nespēja izdarīt: gulēja, gaidīja, zaudēja samaņu un atkal pavēra acis pret naksnīgo debesu bezcerīgo tumsu, juzdams, kā smalkais, ar sniegu jauktais lietus krita uz viņu un vēsināja lūpas, kas kalta drudzī.

Vienā no tādiem apziņas brīžiem kāds ar lielām acenēm naidīgi un uzmanīgi pavērās viņā. Tavrovs sakustējās un krēslā dīvaini skaidri ieraudzīja lielu zvēru, kas lempīgā gaitā devās projām. Iespējams, ka tas bija tikai tinis, bet nevarēja gaidīt nekā patīkama, ja tas iedomātos atnākt vēlreiz,,* Tavrovs ar neizsakāmām pūlēm pagriezās uz sāniem, pēc tam uz vēdera un izšāva pakaļ miglā izgaistošajam zvēram,sa 42«

— Man viņš jāredz! — sacīja Olga Pavai Romanov-nai, kas atbrāzās pie viņas, uzzinājusi, ka evenu mednieks atvedis Tavrovu, kuru atradis taigā kilometrus piecdesmit no Kamenuškas.

Tavrovam bija lauzta kāja, un viņu atgādāja šurp nestuvēs ļoti smagā stāvoklī.

— Vai tiešām viņš mirs? — ierunājās Olga ar asarām balsī. — Tāds labs cilvēks!

— Kāpēc mirs? Kas jums to teica? — iebilda Pava Romanovna, paspējusi ievākt visas papildu ziņas. — Tagad, atrazdamies zem Ivana Ivanoviča spārna, viņš ir drošībā. Bet apciemot viņu jums tagad nevajag, goda vārds! Pirmkārt, viņš ir bez samaņas, piedevām saaukstējies, un temperatūra viņam līdz četrdesmit grādiem. Otrā dienā pēc mūsu pastaigas kalnos taču uzsniga sniegs ... Otrkārt, jūs velti sevi kompromitēsiet... var nodomāt dievs zina ko! Viņam izdarīs operāciju ... Kā gan citādi! — atbildot uz Olgas izbiedēto skatienu, iesaucās Pava Romanovna. — Viņam lūzums lejpus ceļa, bet stāsta, ka tas esot viegli izlabojams. Lai Boriss Andrejevičs atgūst normālo stāvokli, tad jūs apciemosiet viņu kopā ar mani. Un viss izskatīsies pieklājīgi.

•— Vai jūtaties labāk? — vaicāja Varvara, nolikdama uz galdiņa glāzi ar ūdeni un sakārtodama spilvenu zem Tavrova galvas. — Saslapinājis spilvendrānu! — viņa piezīmēja un, paņēmusi dvieli, apslaucīja viņam spēcīgo, sen neskūto zodu un gludo kaklu. — Tagad jūs

esat maziņš: šis dienas jūs ēdināja ar karotīti, — viņa jautri jokojās, atsēzdamās uz ķeblīša jau kā viešņa un nolaizdama uz ceļiem rokas, kas necieta bezdarbību.

— Labāk. Bet kāja sāp. — Tavrovs pašķielēja uz Varvaru ar nespodru skatienu. — Kā jūs domājat, vai tā saaugs?

— Noteikti! Labi, ka jums bija iekšējs lūzums, un mēs darījām visu iespējamo. Ivans Ivanovičs saka, ka

„ jūs pat neklibošot.

— Vai tiesa?

— Goda vārds. Nedomājiet Jaunu: jūs esat spēcīgs, atlabsiet ātri. Redziet, mums te ir kāds zēns, Jura. Mūsu jakuts. Viņš bija smagi slims, pārcieta nopietnu operāciju, bet pēc tam izkrita no gultas un arī salauza kāju. Es pat sāku raudāt, kad dabūju zināt. Kādēļ bērnam tik daudz ciešanu? Izrādās, viņu cits zēns, vecāks, pamudinājis piecelties bez atļaujas, pat palīdzējis tikt augšā, kamēr kopēja nebijusi palātā, un abi pakrituši. Pats viņš ne par ko neatzinās, baidījās, ka biedrs dabūs brāzienu.

— Tas tikai ir brašs puisis! — atsaucās Tavrovs ar bālu smaidu.

— Nebūt nav brašs, — nopietni un dedzīgi iebilda Varvara. — Bērnam jārunā patiesība.

— Bet pieaugušiem?

Varvara negaidot nosarka, tomēr pārliecināta noteica:

— Pieaugušiem arī.

— Nu, bet ja tas nav iespējams? Jūs pati vēl esat bērns, Varjeņka! Cilvēkam jādzīvo patiesa dzīve, bet teikt patiesību citiem acīs vienmēr nav vajadzīgs, dažreiz tas ir nežēlīgi. — Tavrovs brīdi klusēja. — Es te domāju mazo, ikdienišķo patiesību!

— Vienalga! — Varvara stūrgalvīgi palika pie sava. — Par cilvēkiem jādomā labāk, tad arī nežēlības nebūs. Es zinu... Var rasties neveikli stāvokļi. Kāda sieviete aizsūtījusi savu meitiņu pieskatīt grīdu mazgātāju. Tā vaicājusi: «Kāpēc tu te stāvi, meitenīt?» — «Mani māmiņa atsūtīja pieskatīt, lai jūs ko nenozagtu.» Strādniece raud, bērns dabū sodu. Kas vainīgs? Vai tiešām

patiesīgums? Manuprāt — ja cilvēkam neuzticies, nesauc viņu mājās!

*— Tā jau Olga Pavlovna bērnībā izstrādājusi! — glāstoši smaidīdams, noteica Tavrovs, acīm pēkšņi iemirdzoties. — Es dzirdēju, kā viņa jums stāstīja, bet jūs tagad nerunājat patiesību, Varjeņka. Sūtījusi viņu nevis māte, bet krustmāte. Māte bijusi brīnišķīgs cilvēks, tikai ļoti agri mirusi...

— Tas taču ir tikai piemērs. Tādā gadījumā var mazliet piedzejot, — aizstāvējās Varvara, manāmi samulsusi.

— Sieviešu loģika! — sacīja Tavrovs. — Mēs ar Juru kā vīrieši esam daudz konsekventāki. Tur galdiņā ir ciemkukuļi, ko man atnesuši biedri. Aiznesiet tos viņam par cieņas zīmi.

Pieturēdama ar rokām un zodu veselu klēpi sainīšu, Varvara iegāja bērnu palātā.

— Kam tik daudz? — jakutiski vaicāja Jura, kas Hižņaka uzraudzībā izpildīja ārstnieciskos vingrojumus.

— Atsūtīja tev, bet es gribu apveltīt visus bērnus.

— Izdaliet, — atļāva zēns un krieviski piebilda: — Denisam Antonovičam arī jāiedod kas labi garšīgs.

— Redzi nu, Varjuša, kā par mani rūpējas: labiņas klāt, lai es vairāk ar viņu noņemtos, — plati smaidīdams, sacīja Hižņaks. — Ir jau labi, ēd pats uz veselī-bām. Bet par to, ka tu žēlo savu ārstu, atnesīšu tev tūlīt ciedru priežu uzlievi.

— Vai tā ir salda?

— Kur nu salda! Tās taču zāles. Lai cingas nebūtu, lai kauliņi kļūtu stingrāki.

— Nu, dodiet, ja zāles!

— Vai jau visiem dodat, Denis Antonovič? — moži jautāja Varvara, vieglā gaitā izstaigādama gultu starpas un iznēsādama dāvanas, ko bija iedevis Tavrovs.

— Bez izņēmuma, kam vajag.

-— Atceries, es tev stāstīju par zeltraci Firsovu . teica Ivans Ivanovičs Olgai. — Tu taču viņu redzēji... mira vai nost no cingas. Un nu pa vienu nedēļu... pa

astoņām dienām... Nē, tev noteikti viņš jāredz. Es izmēģināju pie viņa visas savas uzlieves: no aslapu kārkla, no skujmešu skujām, no jāņogām un ciedru priedēm. Ciedras deva vislabākos rezultātus, pārspēja visas cerības. Tu zini, viņš jau sēž.

— Kas... Tavrovs? — atmozdamās no domām, vaicāja Olga, kas bija aizņemta ar mazu vīra svētku uzvalka remontu.

— Tavrovs? Jā. Tas nav brīnums. Bet, lūk, Jakovs Firsovs sēž!... Ai, cik es esmu priecīgs! Vai zini, Oļa, kā mēs tagad laidīsim darbā šo ciedru priežu uzlievi?!

Ivans Ivanovičs, paņēmis no galda ciedru priežu slotiņu, patīksminājās ap to. Dzīvoklis vēl bija zaru pilns, nekrāsotā grīda virtuvē kļuvusi gluži zaļa, un saimniecības vadītājs jau apsolījis Olgai atsūtīt krāsotājus.

— Tikai jāizķitē, — viņš bija teicis. — Un jādabū kilogrami piecdesmit pernicas.

Tagad Olga mazliet nevietā atgādināja vīram saimniecības vadītāja solījumu.

— Lai krāso, — noteica Ivans Ivanovičs, bet tūlīt saniknojās. — Piecdesmit kilogramus pernicas? Trim istabām? Ko viņš — izpeldināt grib mūs pernicā, vai? Es viņam pagājušā gadā slimnīcā parādīju, kā krāso grīdas! Jau aizmirsis! — Ivans Ivanovičs apklusa, kautri pasmaidīja, sabužināja jau tā spurainos matus un sacīja: — Cik patīkami darīt ko labu visiem. Es jūtos laimīgs kā bērns vārda dienā.

Pirms aiziešanas uz darbu viņš noskūpstīja Olgu un vaicāja:

— Vai atnāksi paskatīties mūsu veseļojošos slimniekus? Vari uzrakstīt par viņiem, autors «O. A.», — viņš piemetināja, labsirdīgi pasmīnot.

— Nē, par viņiem tu uzrakstīsi pats, — sausi atteica Olga, vīra smīna aizvainota. — Bet aiziešu noteikti.

43.

Pava Romanovna tiešām bija pratusi atrunāt Olgu no Tavrova apmeklēšanas, bet pēc tam, izskrējusies un izmēļojusies pa raktuvēm, pati nolikās gultā ar angīnu. Olga, strauja, bet ne sevišķi uzņēmīga, negāja uz slimnīcu viena, negaidītas kautrības atturēta; brīvā vienkāršība viņas attiecībās pret Tavrovu bija zudusi. Visas šīs dienas viņa dzīvoja dīvainās, drudžainās gaidās, tomēr ārēji bija mierīga, jo gandrīz nemanīja, kas notiek apkārt.

•— Kāpēc tu staigā kā ar ūdeni aplieta? — dienu iepriekš viņai bija ieminējies Ivans Ivanovičs. — Nu, kas tev ir? — viņš bija nepacietīgi vaicājis, steigdamies uz slimnīcu.

— Nav nekas, — atbildēja Olga, tūlīt gatava uz vīra neapmierināto piezīmi atbildēt ar dusmu uzliesmojumu. — Vai tad man tavā tuvumā jāstaigā dejojot un smaidot?

Ivans Ivanovičs bija tikai atmetis ar roku, un šo žestu, ko izraisīja īgnums par sievas vārdiem un nevēlēšanās strīdēties, Olga arī iztulkoja visapvainojošākā nozīmē.

«Viņš nekad nav veltījis man uzmanību,» viņa nodomāja, palikusi viena dzīvoklī. «Es vienmēr viņam esmu bijusi pēdējā plānā. Gluži kā mājsaimniecības piederums!» viņa turpināja, mirklī aizmirsusi visu labo, ko vīrs viņai darījis.

Olga ar pirkstu sataustīja uzpirksteni, mehāniski paņēma adatu ...

«Man vajadzīga līdzjūtība un saprašana, nevis iecietība. Kāpēc es svešam cilvēkam uzticos vairāk?» Pie šīm domām viņas sirds tā sažņaudzās, ka viņa sastinga.

— Vēl kas jauns! — viņa mulsi nočukstēja.

Brāzmains, silts vējš saņēma Olgu uz lieveņa, it kā

būtu viņu gaidījis. Pieturēdama tērpa malu, kas rāvās sānis, Olga noskrēja pa kāpnītēm, palūkojās apkārt, un atkal viss viņai šķita brīnišķīgs. Sevišķi jauks bija skaidro debesu stūrītis, kas maigi zilgmoja starp vēja saraustītajiem, pelnpelēkajiem mākoņiem. Jāatzīst, Olga nekad vēl nebija redzējusi tik spilgti svētdienīgu zilgmi. Pēc tam viņa gāja, vairs neko nemanīdama, iegrimusi pārdomās, kas atspoguļojās viņas sejā gan kā nemierpilns drūmums, gan kā gaišs smaids.

Par spīti Skorobogatova aizliegumam un tam, ka atbildes no apgabala vēl nebija, tika nolikta neiroķirur-ģiskā gangrēnas operācija.

— Jārēķinās ar dzīvu darbu, nevis ar papīriņiem, *— atteica Ivans Ivanovičs uz Guseva parasto mēģinājumu «noskaidrot», «saskaņot», «pārdomāt».

Nebūtu Gusevs tik apnicīgs cilvēks, viņš kā gluži labs speciālists būtu varējis divu gadu laikā ja ne ietekmēt Ivanu Ivanoviču, tad vismaz pielaist arī viņam savas pastāvīgās bažas. Bet viņš izturējās pārāk aizkaitinoši,, un viņa dažkārt pareizie spriedumi izskanēja vējā.

Pavisam citas attiecības Ivanam Ivanovičam bija izveidojušās ar jauno ķirurgu Sergutovu, kam viņš palīdzēja no visas sirds, radīdams iespēju strādāt patstāvīgi, personīgi konsultēdams un pārdzīvodams līdzi sarežģītos gadījumus.

Sevišķi smagos gadījumos viņš vienmēr operēja pats:

— Es nevaru pieļaut, lai sliktu iznākumu izskaidrotu ar to, ka ķirurgam nav pieredzes, — viņš reiz sacīja.

— Tādas operācijas, kāda mūs gaida šodien, pagaidām vēl masu apmēros neizdara, — sacīja Ivans Ivanovičs saviem palīgiem, iedams pa operāciju zāli un turēdams paceltas līdz elkoņiem kailās, vēl mitrās rokas. — Tāpēc palūgšu jūs būt ļoti uzmanīgiem.

Gaišajā vaskadrānas priekšautā, ko viņš iedams pameta ar kurpju purngaliem uz priekšu, ar pieres spuldzi, kas mirdzināja reflektoru pār balto ārsta cepuri, Ivans Ivanovičs šķita vēl lielāks un garāks pat šai plašajā telpā, kas bija lieliski iekārtota operācijām.

— Patvaļīgā gangrēna (tāpat kā jebkura gangrēna) ir asins piegādes traucējums, citiem vārdiem, arteriālo asinsvadu slimība, no kā cēlies arī nosaukums endroar-terīts, — viņš klusu skaidroja, ar Varvaras palīdzību uzģērbdams sterilu uzsvārci. — Agrāk to uzskatīja par sirmgalvju slimību, tomēr dzīve rādījusi, ka ar to saslimst arī gluži jauni ļaudis.

— Bet vai vērts izgriezt simpātiskos mezglus, ja audi jau atmiruši? — jautāja Varvara, uzstiepdama uz ķirurga rokām gumijas cimdus.

— Ir vērts: operācija precīzi norādīs atmirušās joslas robežu. Mēs kāju neamputēsim vis līdz gurnam, bet bez kāda riska slimnieka dzīvībai noņemsim to līdz celim vai varbūt arī tikai pēdu vai pirkstus. Ja atmirst roka, tad ar tādu pašu rezultātu izņem krūšu daļas simpātiskos mezglus. Pie tādām operācijām ķirurgi ķērušies nesen, tomēr jau konstatēts, ka nekādas kaitīgas sekas tās nenes. Bet cilvēkam vajag dzīvot un dzīvot, cik iespējams, pilnvērtīgāk! Vai taisnība, Ļoša?

Tas, kuru viņš uzrunāja, — gadus divdesmit trīs vecs jauneklis ar kalsnu, novājējušu ķermeni — steidzās gulties uz galda.

Kad viņam apgabala slimnīcā ieteica izdarīt ampu-tāciju, viņš sašuta: labāk tūlīt uz kapsētu! Bet niknās, septiņus mēnešus ilgstošās sāpes bija viņu izmocījušas, un viņš sāka šaubīties. Augām naktīm viņš sēdēja uz gultas, pievilcis pie krūtīm slimās kājas celi, šūpodams to kā bērnu.

Nogriezt var ātri... Taču tās pašas pirmās pazīmes sāka parādīties ari otrā pusē: negaidīts nogurums, intermitējošs klibums no sāpēm ikros un' pēdā, aukstums pirkstos. Ļoša jau zināja, kas būs tālāk: pēda satūks, pirksti kļūs zili, pēc tam melni. Tātad pēc dažiem mēnešiem radīsies nepieciešamība noņemt arī kreiso kāju. Un tas viss divdesmit triju gadu vecumā!

— Agrāk sala, tagad deg! Agrāk tikai staigājot sāpēja, tagad pat miera stāvoklī, — Ļoša žēlojās saviem gultas kaimiņiem garās bezmiega naktīs, šūpodams kāju, ko nebija sajutis, kad tā paklausīgi kalpoja, un kas tagad bija izvērtusies visnomācošākajā faktorā viņa dzīvē. Galu galā Ļoša izlēma:

— Grieziet, lai jods viņu parauj!

Bet šai laikā viņš uzzināja, ka Čažmas raktuvju rajonā ķirurgs Aržanovs ārstējot gangrēnu pēc jauniem paņēmieniem.

44.

— Nur Ļoša, kā jūties? — vaicāja Ivans Ivanovičs, vērojot, kā izģērbto slimnieku nolika uz kreisajiem sāniem un piesēja pie galda viņa kājas.

— Tā nekas ...

— Kāpēc tad «tā nekas»?

— Viņš baidās! — piestiprinādams pie ķošas rokas svina diatermijas plātnlti, pavēstīja Ņikita Burcevs, kas sekoja slimnieka vispārējam stāvoklim.

— Nevajag baidīties, izdarīsim labi, — apsolīja Ivans Ivanovičs, rūpīgi aplūkodams kompakto elektriskā naža aparātu, kas izskatījās gluži kā vidēja apmēra radiouztvērējs.

Šo aparātu, tāpat kā elektrosūkni, kurš aizsūknēja no operāciju brūcēm asinis, Ivans Ivanovičs bija ieguvis apgabalā, laizdams darbā visu savu saimniecisko izmanību.

— Tūlīt mēs jūs drusku padurstīsim, anestezēsim ... Ja pēc tam jutīsiet sāpes, sakiet, iešļircināsim vēļ, — viņš teica, nostādamies savā vietā, kamēr asistents Ser-gutovs apmazgāja ar spirtu un nozieda ar jodu operācijas lauku.

Ivans Ivanovičs pats izdarīja ar briljantīna zaļumu atzīmes uz slimnieka krustiem, kas bija dzelteni no joda; apvilka viņa sānus ar līniju, uzspieda punktus tur, kur jāpiestiprina dvieļi un palagi, un paņēma no Var-varas šļirci ar novokaīnu ..*

Sergutovs injicēja zāles pa zaļo svītru viņam pretī, kamēr ātri uztūkušais, bālganais valnītis saplūda kopā. Pēc tam zāles šļircināja otrreiz ar garāku adatu. Pēc minūtēm piecām varēs sākt operāciju: kad ķirurgi nokļūs līdz dziļumam, audi jau būs pilnīgi nejutīgi.

Ivans Ivanovičs neskatīdamies pastiepj roku, kurā Varvara ieliek skalpēli. Viņa pieradusi pēc operācijas gaitas, pēc ķirurga sejas, pēc viņa lūpu un roku kustībām uzminēt, kas vajadzīgs. Visā viņas trauslajā augumiņā, kas ievīstīts baltā drānā — arī uz sejas ir balta maska, izpaužas nopietna koncentrētība. Lai ķirurgs un ārsti runā, par ko grib, lai joko un smaida, viņa nejaus novirzīt domas sāņus.

Ivans lvanovičs ar vienu ātru kustību izdara garu griezienu virzienā no mugurkaula uz vēdera vidus līniju.

— Netraucējiet! — viņš saka asistentam, kas grib pielikt brūcei marli.

Varvara padod aizspiedņus ar truliem, knābjveidī-giem galiem. Ķirurga rokā noklakst to aizslēgi.

— Strāvu!

Ņikita Burcevs, ari baltā apģērbā un maskā, ieslēdz elektrisko aparātu.

Ķirurgs pieliek pie sīkā asinsvada pincetes smailes, pie pincetes diatermijas uzgali. Viegls spraksts — asinsvads aizspiests, «sametināts» un nav vairs jāpārsien ar zīdu. Aizspiedni noņem. Tad ķeras pie otra, kamēr no tērauda atbrīvojas viss operācijas laukums. Vēl grieziens ...

Asistents ar āķīšiem viegli papleš brūces malas.

— Paplašinātājus!

Varvara jau padod spijveidīgu instrumentu ar divām retzobainām malām.

Un atkal grieziens. Aizspiedņi, strāva ...

Pēc tam brūces malas apliek ar tīriem, steriliem dvieļiem un brūci no jauna paplašina.

— Tagad, Ļoša, būs pats nepatīkamākais, — saka Ivans lvanovičs, pavērdamies zem augstās platformi-ņas — galdiņa, kas pārlikts pār slimnieka galvu. — Būs jāpaciešas. Tas visiem ir nepatīkami.

Viņš uzliek no pretējās puses platu, trulu āķi un padod to Sergutovam:

— Lūdzu, turiet tā, kā es jums iedevu. Nesakustiniet un nepiespiediet. Tupferu! — viņš saka un saņem no Varvaras garu aizspiedni ar tamponu, kas samērcēts divprocentīgā novokaīna šķīdinājumā ...

Brūces dziļumā gar mugurkaulu balti viz simpātiskā nerva stumbrs. Tam tuvojas ķirurgs.

— Pacietiet, Ļoša, pacietiet, dārgais! Es izdarīšu jums to ļoti uzmanīgi. Te ir mums visvajadzīgākās vietas.., — viņš mierina stenošo slimnieku, atdalīdams

nervu un iešļircinādams tajā dažus pilienus novokaīna. •— Pulss? — viņš vaicā Ņikitam.

— Sešdesmit, — atteic Ņikita.

— Iešļirciniet viņam kamparu! — pavēl Ivans Ivano-vičs un tūlīt griežas pie Varvaras: — Āķīti!

Ar smalku āķīti viņš satver nerva stumbru.

— Ar diegu!

Diegu pavelk zem nerva. Ivans Ivanovičs izvelk ar pinceti diega galus augšup un, satvēris ar aizspiedni, uzmet uz operācijas laukuma malām.

No jauna āķītis un diegs, ko izvelk blakus pirmajam. Tagad nervs izcelts no savas gultnes.

— Novokaīnu! Ļoti smalku adatiņu. Vai labi turas? Pārbaudiet... Anestēziju,, šķiet, izdarīju pa godam, — piezīmē Ivans Ivanovičs, atdodams šļirci Varvarai. — Tupferu! Aizspiedni nervam! Neder. Dodiet taisnu! Grieznes! Lūk! — triumfējot izsaucas Ivans Ivanovičs, paceldams pincetes galā baltu, asiņainu nerva gabaliņu ar manāmām mezglu uzkalniņu iezīmēm. — Paglabājiet to, — viņš saka Varvarai. — Tamponu ar pār-skābi! Ātri! Izņemiet veltnīti no sānu apakšas! Atkal paplašinātājus! Aizšūt!

Diegs jau ievērts līkā adatā. Noklikst adatu turētāju aizslēgi, un Varvaras gludā roka uz mirkli paliek gaisā gatavības un miera stāvoklī.

— Dziļajām šuvēm lieto resnu zīda diegu: tur ir vissvarīgākie muskuļi, — saka Ivans Ivanovičs Serguto-vam. — Sasieniet tā, lai diegs piegultos; otra mezgla sa-vilkšanai nevajag lielas piepūles. — Piemēra pēc viņš izdara to pats. — Redziet: tas piegulies! Trešo šuvju rindu zemādas taukaudos uzliek ar ļoti tieviem diegiem un reti, tikai savelk malas; tauki viegli salīp, bet arī viegli sāk strutot, kamēr dziļo šuvju zīds paliek ķermenī mūžīgi.

Māsa, kas padod sterilos materiālus, sākusi par kaut ko klusu strīdēties ar Ņikitu. Ivans Ivanovičs, kas necieš vārdu maiņu darba laikā, piezīmē:

— Ko jūs viņu aizskarat? Viņš te viens pats jūsu, sieviešu, vidū.

— Es jau nebūt neapvainojos! — jautri atsaucas Ņi-

kita, uz mirkli pārtraukdams savus pierakstus, bet nenovērsdams skatienu no aparāta, kas rāda asinsspiedienu. — Kas es par I^ikitu? Ņikita medicīnas māsa! Vienīgi bārdu dzen — un to pašu paraduma pēc.

— Kā tu jūties, Ļoša? — vaicā Ivans Ivanovičs, uzlikdams pēdējo šuvi (visa operācija ilgusi pusotras stundas).

— Liekas, kājā radies siltums ... Tā kā asinis butu notecējušas lejup pa dzīslām. Arī sāpēt uzreiz pārstāja.

— Nu, redzi! Un nekā sevišķi briesmīga taču nebija, vai tiesa? — Mirkli Ivans Ivanovičs klusē, pārbaudīdams slimnieka pulsu. Viņa seja pauž priecīgu mundrumu, ko izraisījis veiksmīgi izpildītais darbs, bet drīz mundrumu nomaina raižpilna izteiksme. — Kad operēsim kreiso pusi? — viņš jautā, iztēlodamies tālāko slimības gaitu. — Atgūsti spēkus, atpūties, un pēc mēneša operēsim. Vai tagad tu vairs nebaidīsies?

Ļoša mulsi smaida.

— Tajā kājā taču tik tikko jūtams. Varbūt man tikai likās, ka tā salst un nogurst. Pagaidīsim kaut pusga-diņu: paraudzīsimies, kas būs.

— Tas pats vien, — saprotoši, labsirdīgi iebilst Ivans Ivanovičs. — Es taču to iesaku tavā labā.

45.

Slimnīcas lievenī Olgu sagaidīja zāļu smarža. Kad viņa pavilka smagās, bet bez trokšņa verošās durvis, viņas seja kļuva saspriegti nopietna. Priekšā pavērās balts gaitenis, nosegts ar paklāja celiņu. Milzums puķu, mirdzinot spīdošās, tīri nomazgātās lapas, zaļoja gar logiem. Otru sienu izraiboja augstās durvju ailes.

Gari stiepts vaids, kas atlidoja no tālienes, lika Olgai vēl vairāk saausīties. Tad ievaidējās kāds blakus, un viņa izdzirdēja klusinātas balsis, nopūtu, vairāku cilvēku uzmanīgos, smagos soļus, it kā pārnestu trauslu, bet masīvu priekšmetu.

— Vai jūs pie Ivana Ivanoviča? — vaicāja Olgai Varvara, kas iznāca no šīs palātas. — Viņš tikko pabeidza operāciju, un viņu izsauca uz konsultāciju

poliklīnikā. Jums būs jāpagaida. Vai gribat, es jūs pavadīšu uz atpūtas istabu?

Viņa atvēra durvis un devās Olgai pa priekšu pa tādu pašu gaišu, bet īsu gaiteni.

Olga gāja meitenei nopakaļus un skatījās uz viņas bizēm, kas darba laikā bija savītas lielā mezglā zem lakatiņa, uz šauro roku, ar ko viņa ejot Sakārtoja uzsvārča apkakli un jostiņu. Otrā rokā Varvara nesa šķīvi — paplāti ar zālēm un tukšu šļirci. Katrā meitenes kustībā varēja just mierīgu pārliecību.

— Šeit! — viņa sacīja un gribēja paiet sāņus, lai ielaistu Olgu istabā, bet, ieraudzījusi tur kādu starp slimniekiem, iegāja arī pati.

Pie galda puspagriezienā pret durvīm braucamā krēslā sēdēja Tavrovs. Viņš kaut ko rakstīja bloknotā, kas bija uzlikts uz veselās kājas pussaliektā ceļa. Otra kāja, resni pārsieta līdz pirkstu galiņiem, gulēja nedabiski taisna un nekustīga.

Iepretī sēdēja kāds vīrs ar atlētisku augumu un raupjām rokām, kas spraucās ārā no piedurknēm, un neveikli raustīja un vilka kopā uzspīlētā baltā uzsvārcīša malas. Acīm redzot, tas bija kāds fabrikas strādnieks.

Varvara sāka runāt ar Tavrovu. Pārtraucis rakstīšanu, viņš sarauktām uzacīm klausījās, acīm redzot, nebūdams vienis prātis ar meiteni, bet pēkšņi viņam nosarka seja un kakls, un viņš ātri pagriezās pret Olgu.

— Labdien! — viņa sacīja, pieiedama tuvāk. — Kādu uztraukumu mēs jūsu dēļ pārdzīvojām! Kā gan jūs toreiz pazudāt?

— Gāju un pazudu, — viņš mulsi sacīja, reizē priecīgi vērdamies Olgā. — Man agrāk likās, ka kalnos apmaldīties nav iespējams, bet tas ir tik viegli! Sevišķi miglā.

Varvara vēl stāvēja blakus, labvēlīgi lūkodamās Tav-rovā un Olgā.

— Vai zināt, kāds viņš slimnieks? — viņa sacīja Olgai. — Tāds, kas jāpiesien pie gultas. Nu kļuvis mazliet labāk, un viņam uzreiz jāstrādā, jāizsauc savi ļaudis, jārīko šeit apspriedes. Viņš nerēķinās ar to, ka tas ļauni ietekmēs viņa veselību.

— Ļoti rēķinos, Varjeņka! Es taču sargājos. Ref dabūju ratus, braucu kā mašīnā ...

— Vienalga nevar. Jūs pārkāpjat ārsta priekšrakstus. Es ziņošu Ivanam Ivanovičam ... Iespējams, ka viņš atļaus jums pieņemt jūsu darbiniekus palātā.

Varvara apklusa un steidzās aiziet, acīm redzot, atcerējusies citus pienākumus. Piecēlās arī strādnieks; uzmanīgi pieskāries Olgas elkonim, viņš norādīja uz krēslu, ko bija atbrīvojis, un, cenzdamies netrokšņot, izgāja, iepriekš skaļi sačukstējies ar Tavrovu. Varva-ras piedraudējums, acīm redzot, bija līdzējis.

— Vai redzat, kā mūs te apspiež! — pa jokam žēlojās Tavrovs, griezdamies pie Olgas. — Bet jūs? Kā jums?

— Strādāju, — atteica Olga. — Iespieduši vienu aprakstu par zeltračiem, bet šodien atkal pienākusi avīze ... Vai vēl neesat lasījis?...

— Vai tagad esat apmierināta? — vaicāja Tavrovs.

Cilvēki flaneļa pidžamās un halātos drūzmējās tepat

ap galdu, lēni pastaigājās pa verandu aiz lielajiem logiem, bet viņi abi jutās kā divatā, saprazdami viens otru pusvārdā.

Olga pastāstīja par savām šaubām un plāniem, par jauniem pārdzīvojumiem sakarā ar darbu.

— Man pārskrēja te auksts, te karsts, kad ieraudzīju aprakstu iespiestu ... Tāda atbildība!

Tagad viņa jutās pilnīgi laimīga. Pirmo reizi kopš brīža, kad Tavrovs bija pazudis, viņa elpoja brīvi. Arī viņu satikšanās norisa labi; nebija ne pārmetumu, ne neveiklības, no kā Olga baidījās.

Brīdi aizdomājusies, viņa pacēla uz Tavrovu maigumā mirdzošās acis. Inženieris vērās viņā. Abu skatieni sastapās īsu mirkli, bet Olga gandrīz iekliedzās, tik skaudri notrīsēja viņas sirds. «Kādēļ tā!» dvēselē noskanēja izmisuma pilns kliedziens.

Šķita, ka viņa atklājusi Tavrovam to, ko bija slēpusi pat no sevis pašas. Viņa gribēja piecelties, bet kājas atteicās klausīt.

— Es visu laiku tur domāju par jums, — viņš tikko dzirdami nočukstēja.

15i

46.

1— Tu jau te? Varja man sacīja .,. — teica Ivans Ivanovičs, iedams pa lielā gaiteņa zilo celiņu pretī Olgai.

— Vai ilgi gaidi? — Nenoklausījies juceklīgo atbildi, viņš satvēra sievas roku un veda viņu uz cingas slimnieku nodaļu,, jau iepriekš triumfēdams. — Tu redzēsi ... Man jau deva mājienu — sak, ar ciedriem ārstējušies sen; tā sakot, tas nav jaunums. Bet es atteicu: mēs bieži nepievēršam uzmanību tam, ko pamanījusi tauta. Atrast līdzekli tomēr ir par maz: jāzina, kā to pielietot.

Olga klausījās vīru, vāji izprazdama viņa vārdu jēgu. Cik liela nozīme viņu abu dzīvē ir tam, kas norisa viņas dvēselē!

Lielajā palātā, kurā Ivans Ivanovičs Olgu ieveda, bija daudz slimnīcas veļā ģērbtu slimnieku, kuri tūlīt devās uz savām gultām.

— Pirms nedēļas viņi gulēja! — sacīja Ivans Ivanovičs, stingriem soļiem dodamies pie liela cilvēka, kas sēdēja it kā šūpulī, ar milzīgajām plaukstām atspiezdamies pret gultas malām.

— Labdien, Firsov! Vai veseļojies?

— Pamazām, Ivan Ivanovič! — tas atbildēja, plati, bet žēli pasmaidīdams.

— Nu, piecelies! — jau norūpējies pavēlēja Ivans Ivanovičs.

Firsovs ar manāmām pūlēm piecēlās un aizkliboja uz kruķiem pa gultu starpu, priecādamies par sava smagnējā, vēl gluži kā sapītā ķermeņa krampjainajām kustībām.

— Malacis! — atzinīgi noteica Ivans Ivanovičs.

— Pacel roku .. . labo, atliec to atpakaļ. Vēlreiz ...

— Jakovs mums ir varonis, — Olgai aiz muguras ierunājās Firsova gultas kaimiņš. — Tieši no kapa uzcēlās. Tikai, re, zobi viņam ...

— Jā, patiesi, — sacīja Firsovs, uzreiz sadrūmis.

— Bija vienādi kā krelles, bet cinga izlauza. Gadījumā* ja arī mums būs jākaro, varbūt mani tagad galu galā neņems?

— Skaidrs! — atsaucās kaimiņš. — Kur nu bez zobiem!

Olga vērīgāk palūkojās Firsovā un saprata, kāpēc viņa jaunajai sejai bija dīvaina izteiksme: vaigi iekrituši, apakšlūpa ievilkusies kā vecītim — tas ari vērta viņa smaidu žēlu.

— Parādi, kas tev palicis, — sacīja Ivans Ivanovičs un, saņēmis abās plaukstās Firsova galvu, ieskatījās viņa platajā, paklausīgi atvērtajā mutē.

Olgai pat asaras sariesās acīs aiz satraukuma. Viņai kļuva kauns. Patiesi, vai var būt kas brīnišķīgāks par apziņu, ka tavs darbs ir svarīgs un vajadzīgs?! Medicīna kā nodarbošanās viņu nekad nebija valdzinājusi, bet, lūk, rezultāts — dzīvs cilvēks! ... Vai gan viņai, Olgai, ir vienaldzīgs šo ļaužu liktenis? Kāpēc tad viņa nejūt atzinību pret vīru ārstu?!

— Zobus tev ieliksim, — pārliecināja Firsovu Ivans Ivanovičs, — vai nu no plastmasas, vai metāla. Mūsu pašu slimnīcā izgatavos.

Firsovs smagi atslīga uz gultas malas. Kruķus klaudzinādami, pienāca citi.

— Pamēģini bez nūjas, — ierosināja Ivans Ivanovičs slimniekam, kas izskatījās ņiprāks.

Un slimnieks, atlicis nūju sāņus, bailīgi un labprāt sāka staigāt pa palātu.

—1 Un tu jau staigā pavisam bez balstiem? — ārsts uzrunāja trešo. — Bet kāds atbrauci šurp? — viņš pats atcerējās, «kāds atbraucis» slimnieks, bet viņam gribējās, lai dzirdētu Olga.

— Uz nestuvēm atgādāja. Ne roku, ne kāju nevarēju kustināt. Mājās mani sautēja un berzēja, taču visa slimība izrādījās iekšā.

— Tas ir no neticīgajiem, — stāstīja Ivans Ivanovičs. — Sākumā negribēja dzert ciedrāju uzlējumu. Sak, pārāk vienkāršas zāles!

Olga atcerējās, kā Pava Romanovna, kas visu zināja tikai no citu cilvēku izteicieniem, bija spriedelējusi, ka ciedru priežu skuju lietošana slikti ietekmējot sirds un nieru darbību.

«Vai gan cinga mazāk atsaucas uz sirdi,» nodomāja

Olga, «vai gan tā nesaposta visu cilvēku? Dīkdieņu tukšās pļāpas spēj sagraut uzticību ikvienam pasākumam.» Un atkal tas, ka viņa centās sevi pārliecināt, kad vajadzēja vienkārši priecāties kopā ar Ivanu Ivano-viču, nepatīkami pārsteidza Olgu.

47.

— Man šeit kļūst smacīgi! — Ivans Ivanovičs negaidīti sacīja Logunovam.

Viņi sēdēja rajona komitejas gaitenī un pīpēja, atpūzdamies pēc galvas mazgāšanas pie Skorobogatova. Logunovs bija dabūjis brāzienu par priekšlikumu izbūvēt raktuvēs centralizētu ūdenssūkņu sistēmu un it kā nepietiekošu ierīču izmantošanu; Ivanu Ivanoviču Skorobogatovs ilgi un apnicīgi bija bāris par «izlēcienu» vietējā avīzē. Izlēcienu viņš saskatīja rakstā, kas bija veltīts jautājumam par vietējām slimībām, it sevišķi cingu. Viņš, Aržanovs, sējot paniku raktuvju iedzīvotāju vidū, «izplatīdams aplamas un kaitīgas pasakas».

— Es gribēju vērst uzmanību uz profilaksi, tas ir, slimības iepriekšēju novēršanu, — drūmi taisnojās Ivans Ivanovičs. — Īstenības izpušķošana, uzspodrināšana nekad nav vedusi pie laba gala. —r Te viņš apklusa, paša domas pārtraukts... Viņa galvā pazibēja kāds neskaidrs apsvērums par Olgu, bet, kamēr viņš pūlējās šo domu notvert, Skorobogatovs jau bija stingri ieņēmis pozicijas.

— Jūs esat komunists, un kā tādam jums pirmām kārtām jārēķinās ar vietējo vadību, — viņš sacīja, spīdinot nemirkšķinošās acis (parasti viņš partijas biedrus uzrunāja ar «tu» un nezin kāpēc tā nevarēja vienīgi ar Aržanovu). — Jūs gribat kļūt par tautas varoni! — Skorobogatovs dzēlīgi sacīja, mērķējot uz ārsta popularitāti jakutu un evenu vidū. — Varoņus rada lieli darbi. — Viņš saknieba plānās lūpas; kailais galvvidus, kas pagarināja viņa lielo, sarkano, vēja appūsto seju, pietvīka aiz niknuma; sekretārs sāka kliegt, apraudamies falsetā: — Es kā rajona komitejas sekretārs jūs brīdinu, ka jūsu rīcību mēs beidzot iztulkosim īstajā gaismā un galu galā izdarīsim atbilstošus organizatoriskas dabas secinājumus ...

— Es taču strādāju... — sašutis sacīja īvans Ivanovičs, — strādāju ne baiļu, bet sirdsapziņas dēļ..,

— Mēs visi strādājam sirdsapziņas dēļ, — Skorobo-gatovs pārtrauca. — Tas ir mūsu pienākums, un ar to nav ko lielīties. Katrs strādā pēc spējām. Mēs jums šo to piedodam, — viņš piemetināja, lūkodamies ārstā. — Mēs jums daudz ko piedodam kā lielam speciālistam. Bet, ja jūs gribat, nerēķinoties ne ar ko, apvīt sevišķu oreolu ap savu personību, tad tas ož ļoti nelabi. Jums pašam nelabi... pirmām kārtām .. *

«Ko viņš man piesienas?!» domāja Ivans Ivanovičs, iedams ārā no Skorobogatova kabineta.

Uzgaidāmā istabā viņš sadūrās ar Platonu Logunovu. Viņam iegribējās aprunāties ar šo simpātisko cilvēku ...

Logunovs izbrīnījās, ieraudzījis pēc stundas Ivanu Ivanoviču sēžam gaitenī uz dīvāniņa.

— Jūs vēl te?

— Jā, gaidīju, kad jūsu saruna beigsies. Kā jūs apstrādāja?

— Pamatīgi, bet stulbi, — atteica Logunovs, vēl ne-atvēsis pēc sadursmes ar Skorobogatovu. — Viņam kaut kas sastāstīts, pašam viņam par ražošanas tehniku nav jēgas ...

— Kam viņam jēga, — ar rugtumu noteica Ivans Ivanovičs. — Priekš tā ir mācīti ļaudis, bet viņš tos «apstrādā».

— Vienīgi tur viņš arī saskata savu rajona komitejas sekretāra misiju, — sacīja Logunovs un drūmi pasmaidīja. — Sabrāzt, sadot sutu, aizrādīt. Nesen iegāju pie viņa, tur piesmēķēts tīri zils! «Ko tu sēdi kā miglā?» jautāju. «Man,» viņš saka, «šodien vēršu cīņa...»

— Pats viņš ir vērsis, — drūmi norūca Ivans Ivanovičs. — Vērsis, turklāt saldēts!

— Kā? — pārjautāja Logunovs. — Kāpēc saldēts? Viņi paskatījās viens otrā, abi iztēlojās Skoroboga-

tova lielo, sarkano seju, apaļās, nemirkšķinošās acis, un pēkšņi gaitenī nogranda tāda smieklu šalts, ka atvērās kabineta durvis un pa tām palūkojās ārā apstulbušie un pat izbiedētie darbinieki.

— Jā-jā-jā! — izejot lievenī, stiepti nobasēja Ivans Ivanovičs, bīdīdams Logunovu pa priekšu.

Abi steidzās kā palaidnības izdarījuši skolnieki.

48.

Olga pārsvītroja uzrakstīto un sāka visu no jauna; viņai gribējās, lai mazais rakstiņš, ko varēja apsegt ar divām plaukstām, patiesi darītu skaistāku avīzes lappusi. Viņa negribēja dot sausu pārskatu par zelta meklētāju un šahtinieku sacensībām vai paviršu notikumu aprakstu, kuram lasītāja steidzīgais skatiens pārslīd pāri. Nē, lasītājam te jāapstājas un jāiegrimst domās. Kā to panākt?

— Oļa, atnes man glāzi tējas! — palūdza Ivans Ivanovičs, sēdēdams savā kabinetā.

— Tūlīt! — viņa izklaidīgi atteica, bet necēlās.

«Var dot dzīvu cilvēku portretus — būs interesantāk,

bet tad es iziešu no parasta apraksta ietvariem ...»

— Ja tev nav laika, tad nevajag! — viņa izdzirda vīra saucienu.

Protams, viņš ļoti labi var iztikt bez sievas pakalpojuma, bet viņam patiktu saņemt tējas glāzi no mīļotajām rokām.

— Es ieliešu pats, — viņš piebilda, neviļus aizvainots.

— Bet kādēļ gan! — Olga iesaucās, gandrīz sakaitināta. — Es taču sacīju — tūlīt!

Viņa ātri piecēlās un iegāja virtuvē. Tējkanna bija jau atdzisusi, viņa uzlika to uz elektriskās plītiņas un no jauna iegrima domās.

«Nerādīt zelta meklētāju darbu un dzīvi taigā 4— to visi šeit pazīst. Uzrakstīt pāris rindiņas par uzvaras prieka bridi — bagātas zelta dzīslas atklāšanu. Bet skaitļi, ko darīt ar skaitļiem? ...»

— Vai tu neatceries, kur esmu nolicis aktu vākus ar mūsu vēstules kopiju apgabala komitejai... tādus zilus? Nekur tos neredzu, — blakus istabā runāja Ivans Ivanovičs.

— Es tos novācu no galda, ieliku atvilktnē pa labi, —* teica Olga, iedama pie viņa.

Viņa sadabūja vākus, atnesa tējas glāzi un nostājās sāņus, vienaldzīgi vērodama, kā lielais, stiprais vīrietis ar stāvi sasukātajiem matiem un dedzīgajām acīm — viņas virs — enerģiskām kustībām pārlapoja papīrus.

Par vēstuli apgabala komitejai Olga bija uzzinājusi ne no viņa, bet no Jeļenas Denisovnas, kas, būdama visu slimnīcas lietu kursā, ar dedzīgu nepacietību gaidīja atbildi un tajā ari pienācīgu rājienu Skorobogato-vam. Jeļena Denisovna nepieļāva domu, ka par slimnīcas vadītāju atkal varētu iecelt Gusevu. Viņa bija optimiste un ticēja taisnīgumam.

— Viss pie mums iet uz labo pusi, — sacīja Hižņaka sieva, — un katrs noteikti saņems pēc nopelniem.

Bet viņa necieta vilcināšanos. Kavēšanās sagādāja viņai mokas.

— Protams, jāizmeklē, kā nākas, — viņa sprieda ar smagu sirdi. — Saimniecība milzīga, darbu — pilnas rokas. Vesels apgabals — vai tas kāds joks!

«Bet vīrs man neko nestāstīja,» ar rūgtumu nodomāja Olga. «Toreiz viņš man pat uzkliedza. Protams, viņš veic dižu darbu, kamēr man ir sīkumi! Nu, pajautā man kaut ko,» viņa domās lūdzās vīru, viņu pārņēma žēlums par zaudētajām jūtām, «painteresējies kaut drusku, ar ko es pašlaik nodarbojos. Es tev atnesīšu desmit glāžu tējas, es tev visu padošu un atradīšu, tu taču tik maz prasi no manis!» Jūtu uzliesmojums, vēlēšanās atkal atgūt dzīves pilnīguma sajūtu dzina Olgu pie Ivana Ivanoviča, viņa paspēra soli un abām rokām apskāva vīru.

— Nu, kas ir, mana rakstniece? — viņš noteica, pagriezdams seju uri noskūpstīdams virs elkoņa izliekuma gludo sievas roku. — Vai kļuva garlaicīgi? Es

%

šodien tā dabūju no Skorobogatova par savu literāro opusu avīzē, pat atminēties pretīgi. Vienā mirklī atņem vēlēšanos rakstīt. Tūlīt iešu pie Logunova. Jāapspriežas.

Ivana Ivanoviča seja kļuva tāla, izklaidīga, un Olgas sirdi atkal apņēma saltums.

49.

Rajona komitejas un bezpartejiskā aktīva apspriedē jautājums par stahanoviešu kustību negaidot sagādāja Logunovam nepatikšanas. Viņu apvainoja paviršībā, līdzekļu izsaimniekošanā, gandrīz vai izšķērdēšanā, un sevišķi asi viņam uzbruka Skorobogatovs.

— Mums piešķir lielas naudas summas kapitālajai celtniecībai, ražošanas racionalizācijai, bet tās arī racionāli jāizmanto, paturot prātā, ka nepieciešams taupīt tautas naudiņu, — pārliecinoši runāja Skorobogatovs, pārlaizdams klātesošiem stīvu skatienu. — Kādēļ Logunovam ievajadzējies pārbūvēt četrus ūdenssūkņus, kas ir pilnīgā kārtībā, vai pusi urbju perforatoru atvietot ar jauniem? Veco mašīnu mazāko ražotspēju taču ar uzviju var kompensēt urbēju darba ražīguma kāpinājums! Pussimtu jaunu perforatoru! Cik gan tas nemaksās! Logunovs slikti — ļoti slikti izmanto iekšējos resursus, vienmēr dzenas pēc ārējā efekta. Tāda attieksme kavē ieviesties jaunām darba metodēm.

«Ej nu pierādi viņam, ka tu neesi kamielis!» sašutis domāja Logunovs, klausīdamies šos spriedelējumus. «Kas attiecas uz iekšējiem resursiem, tad mēs taču izmantojam visu. Remontējam, pārtaisām, cenšamies izmantot instrumentus un iekārtu, kamēr tie pilnīgi nolietojas . .. Pēc mums kaut tūlīt lūžņos, pārkausēšanai. Interesanti, ko teiks mūsu finansists, galvenais grāmatvedis!»

Bet Prjahins, acīm redzot,, negribēdams ķildoties ar rajona komitejas sekretāru, ieņēma neitrālu poziciju.

Tad vārdu ņēma maiņas meistars un raktuvju part-orgs Pjotrs Martemjanovs. Piecēlies viņš stingri no-

stājās sola starpā, uz viņa platajām krūtīm koši melnēja biezā bārda.

— Mana runa, biedri, nebūs gara, — viņš sacīja labi dzirdamā balsī, bet, pirms turpināja, vēl brīdi klusēja, plucinādams kaukāziešu jostas galus. — Mēs, dārgie biedri, augam ne pa dienām, bet pa stundām, — viņš beidzot teica. — Un to, kas kavē mums augt, sasaista mūs, mēs bez žēlastības aizmetam projām. Tiesa, vai ne? — viņš vaicāja, mezdams skatienus apkārt. — Raugieties, kā viss mainās! Tehniskā iekārta, darba un vadības metodes... Bija laiks, kad mēs centāmies uzņēmuma priekšgalā nostādīt kaut nemācītus, tomēr savus, partijas cilvēkus, lai tikai atvietotu naidīgi noskaņotos speciālistus. Pēc tam no vadītājiem pieprasīja arī speciālās zināšanas..,

— Tuvāk pie lietas! — pārtrauca Skorobogatovs, pagriezdams pret Martemjanovu sarkano seju, kurā tagad bija iegulusies mierīga, pat apmierināta izteiksme.

— Es runāju par lietu, — rāmi iebilda Martemjanovs. — Par lietu es interesējos vairāk par visu. Pierādījumi tam ir. Pusgada laikā mūsu raktuves visos rādītājos bija pirmajā vietā — un ne tikai savā raktuvju rajonā vien. Zelta ieguves programu mēs pārsniedzām pirms termiņa. Vienas tonnas rūdas ieguves pašizmaksu pazeminājām par astoņiem procentiem. Visi urbēji mums apkalpo vairākas mašīnas. Cik saprotu, tādus panākumus nevar sasniegt tikai ar labiem novēlējumiem vien... Un katrā ziņā dīvaini tagad dzirdēt, ka šo raktuvju vadītāju apvaino gandrīz vai kaitniecībā!

— Nu, redziet, un no sekmēm jums arī sākusi reibt galva. Tāpēc tu arī esi pret vispārējiem uzskatiem! —1 sacīja Skorobogatovs.

— Vispārējie uzskati vel nav pieņemti, bet es izsaku savus. Jūs, Ņikanor Petrovič, esat pieradis katram diktēt. Bet tā nav vadības metode. Mus tāda vadīšanas metode, es teiktu, ierobežo, nomāc, tāpēc ka mēs augam ne pa dienām, bet pa stundām.

— Es palūgšu bezpartejiskos atstāt apspriedi, — valdonīgi pieprasīja Skorobogatovs, pieceldamies un ar visu smagnējo augumu pārliekdamies pār prezidija

galdu. — Variet turpināt! — viņš izmeta uz Martemja-nova pusi, kad istabā bija noklusis dažas minūtes ilgušais kustību, klusinātu soļu un klepus troksnis. — Ar ko jūs vēl esat nodomājuši saistīt mūsu uzmanību? — viņš dzēla, ar balss noskaņu uzsvērdams pāreju uz «jūs».

— Jūsu uzmanību es gribu saistīt ar sekojošo: lai pareizi vadītu tādu milzīgu uzņēmumu un piesātinātu ar partijas garu visus mūsu darbus, ir lielos, ir mazos, ari rajona komitejas pirmajam sekretāram jāapgūst ražošanas tehnika. Lai viņš saprastu, kāpēc tiek veikts viens vai otrs pasākums, lai izprastu ar prātu un neliktu piedzīvojušiem darbiniekiem nosarkt viņa vietā.

— Par ko tu to saki? — sasprindzinātam klusumam iestājoties, jautāja Skorobogatovs, pietvīkdams gandrīz vai zils.

— Par jums, Ņikanor Petrovič. Jūs taču kā rajona komitejas pirmais sekretārs iejaucaties visur pats; sekretāru, kas pārzina rūpniecību, esat pataisījuši gluži mazu, bet ražošanu — to jūs nepazīstat. Par to pašu centralizēto ūdenssūkni! — Martemjanovs apdomādamies pa-šķeterēja bārdas galus un atkal turpināja: — Ja jau runā par ekonomiju, tad, ierīkojot vienu centralizētu ūdenssūkņu sistēmu četru pamatīgi nolietotu vietā, var iegūt nesalīdzināmi vairāk labumu: katra horizonta apkalpē — viens, remontu ekonomēšanā — divi, enerģijas izlietošanā — trīs. Bet šie «vecīši» ietu uz citiem iecirkņiem: šahtām, zelta meklētāju arteļiem. Mūsu lielajā saimniecībā visam atradīsies piemērota vieta. Tikai jāzina, kas un kā. Tagad rajona komitejās izvirza komunistus, kas pazīst sava iecirkņa darbus: kolhozos — lauksaimniecību, zelta vai ogļraktuvēs — kalnraču darbu. Ja jūs pie mums esat palicis, tad tas nozīmē, ka laiks arī jums mācīties.

— Nu gan noskaldīja! Tāds malacis! — ar lepnu prieku sacīja Logunovs, kopā ar Hižņaku iziedams no rajona komitejas ēkas.

Par ko priecāties sevišķi nebija. Martemjanovs, ko atbalstīja tikai mazākums, kura vidū bija Logunovs, Ivans Ivanovičs un Hižņaks (kas uzstājās ar kritiku par

pirmā sekretāra jaukšanos slimnīcas darīšanās), dabūja rājienu par partijas vadības diskreditēšanu. Logunova projektu par jauna iecirkņa izveidošanu raktuvēs, kas jau bija aizsūtīts uz trestu apstiprināšanai, nosodīja ar atpakaļejošu datumu kā «nerentablu», bet tā autoram reizē izteica rājienu par iekārtas iegādei piešķirto summu pārtērēšanu. Skorobogatovs pat piedraudēja «apskatīt jautājumu» birojā. Un tomēr Logunova noskaņojums bija možs: apspriedes stenogramu sūtīs uz apgabala komiteju» un tas būs otrais atklātais trieciens Skorobogatovam.

— Tādi jebkuru pasākumu noved līdz galējībai! — sacīja Logunovs, iedams kopā ar Hižņaku pa raktuvju ieliņu. — Viņš to sauc par taisnu līniju. Nu, un spiež, nerēķinoties ne ar ko, kamēr atduras ar pieri sienā. Ir direktīva par iekšējo resursu izmantošanu — saprātīga, vajadzīga, bet Skorobogatovs skatās uz jautājumu tā: tagad neko no ārienes. Tas nozīmē — strādā līdz tam brīdim, kamēr iekārta būs pilnīgi nolietojusies. Tad apstādini ražošanu un sāc rūpēties. Bet kāpēc? Nevar taču mūžīgi dzīvot no saviem agrākajiem nopelniem. Ja esi atpalicis — sasparojies. Ja negribi — tik un tā mūsu ceļi šķirsies. Ar to, ka tu nedzer un neesi netiklis, nav ko lielīties, tas nav nopelns komunistam, bet parasta sadzīves norma katram cilvēkam.

50.

— Ko tad tu nepainteresējies, kā virzās uz priekšu zinātniskā darba tulkojums, ko tu man uzdevi? — vaicāja Olga.

— Jā? — Ivans Ivanovičs izklaidīgi atsaucās.

— Vai tas tev vajadzīgs vai ne? — aizturēdama īgnumu, viņa turpināja.

Viņi sēdēja saulgozī zem milzīgas apses. Koks, kas slējās viņiem pāri, meta visu ēnu otrpus soliņa.

— Redzi, — mierīgi ierunājās Ivans Ivanovičs. — Sākumā man rekomendēja tieši šo darbu, pēc tam es dabūju citu, ko sarakstījis mūsu, padomju, neiroķirurgs [3]

16i

un kas pēc visām atsauksmēm (pat ārzemnieku) ir nesalīdzināmi talantīgāks un nozīmīgāks. Un es, dabiski r piemirsu angli.

— Kāpēc tad tu mani nebrīdināji? — dusmīgi sacīja Olga.

— Bet kāpēc tu pati ne reizes nejautāji? — neviltotā izbrīnā attrauca Ivans Ivanovičs. — Es taču domāju, ka tas noderēs arī tev praksei. Bet vēlāk, kad atkrita vajadzība, vienkārši aizmirsu ...

— Es prātā varēju sajukt pie šā nolādētā darba, —< drebošām lūpām izdvesa Olga. — Es to tomēr pārtulkoju, bet man tas arī neko nedod: šauri speciāls, tik daudz terminu ...

— Mana nabaga sieviņa! — Ivans Ivanovičs apmulsis sacīja, paņemdams viņu aiz rokas. — Kāpēc gan tu man neatgādināji? . „.

— Es nolēmu pārbaudīt tavu izturēšanos pret manām mācībām, — atbildēja Olga, izraudama roku un atvirzīdamās nostāk. — Tagad esmu pilnīgi pārliecinājusies, ka tev ir vienaldzīgi, kā es pavadu savu laiku, savu dzīvi. Lai tikai šķietami saglabātos ģimene, ģimenes mājīgums. Lai tikai tev būtu labi...

— Olga! Kā tev nav kauna, Olga! — izsaucās aizvainotais Ivans Ivanovičs. Vai tad es dzīvoju vienīgi sev?

— Tu interesējies tikai par savu darbu un gribi, lai visi interesētos tikai par to. Kādēļ tāda ironija par maniem mēģinājumiem rakstīt avīzē? «Rakstniece», «sacerētāja»! — ļauni mēdīja Olga. — Tu vienmēr esi centies pielāgot manu tieksmi strādāt savām paša ērtībām. Atceries, kā tu pierunāji iestāties mani medicīnas institūtā! Tu sacīji: «Kādēļ tev atgriezties uz mašīnbūvniecības institūtu? Pabeigsi — aizsūtīs kaut kur pavisam uz citu apgabalu.» Es tev braucu visur līdzi —* vai tad tu arī man nebūtu varējis braukt?

— Tu taču pati sacīji, ka tur neesot interesanti, ka priekšmets sauss.

— To es sacīju jau vēlāk. Bija taču kaut kā jāab taisno sava aiziešana.

— Kādēļ tad tu tagad to atceries? vaicāja Ivans īvanovičs, ari sākdams skaisties. — Ja gatavojies strādāt avīzē, kāpēc tu nožēlo to, kas vairs nav labojams?

— Tāpēc, ka tev kā toreiz, tā arī tagad ir vienalga, kā es jūtos. — Olga brīdi klusēja, bet, nespēdama nomākt rūgto aizvainojumu, piemetināja: — Es jau cik reižu esmu sākusi par to ar tevi runāt... Ja tu kaut drusku saprastu, tu sen pats būtu nopietni ierosinājis .. ļāvis uzrakstīt par cingas slimniekiem man.

— Ar to ari vajag sākt, nevis ar tādām dusmām staigāt kā kaķim ap karstu putru!

Olga atkal aizsvilās:

— Es vairs pat nesākšu, ja jau neiznāk nekas cits kā savstarpēji apvainojumi.

Pagāja vasara. Ivans īvanovičs, darbu aizņemts, ir domāt aizmirsa par atpūtu. Olga ari viņam to neatgādināja. Viņai bija savas grūtības un veidojās sava, atsevišķa dzīve.

— Tu esi kļuvusi par īstu mājsaimnieci! — reiz sacīja Ivans īvanovičs, nogaršojis lāceņu ievārījumu, ko sieva bija pagatavojusi. — Negaidīju, ka tu nopietni ar to noņemsies.

Olga noklausījās klusēdama, nesaprazdama, vai vīrs viņas rīcību atzīst par labu vai nosoda.

— Nodarbības angļu valodas pulciņā man arī nerit slikti, — viņa nevērīgi noteica.

Par to, kas aizņēma viņas domas, gan tīrot kartupeļus, gan ceļā uz veikalu, viņa klusēja. Tagad viņa gluži vienkārši baidījās runāt ar vīru par literāriem tematiem. Viņa klātbūtnē Olga rūpējās par visādiem sīkumiem, un tas vēl vairāk attālināja viņus vienu no otra, jo Ivanam Ivanovičam pašam vairs nenāca prātā doma dalīties ar sievu lielajās rūpēs. Bet viņš mīlēja Olgu ari tādu — iegrimušu piemīlīgās rūpītēs, noraizējušos par pirkumiem vai lietišķi apspriežot ar dienas strādnieci kārtējo mājas darbu. Jo vairāk viņam patika sievas nelielā sabiedriskā darbība, pie kuras viņš pieskaitīja arī avīžu rakstiņus.

Taču viņš bija jūtīgs cilvēks un ātri pamanīja aizdomīgo plaisu šķietami mierīgajā ģimenes dzīvē: sākumā no tās dvesmoja tikko manāms caurvēj iņš, tad pieaugošs aukstums un atklāta atsvešinātība.

Ivans Ivanovičs bija pārsteigts un sarūgtināts.

— Kā tev trūkst? — viņš vaicāja Olgai pēc kārtējās, pēc viņa domām, muļķīgās sadursmes.

— Pavisam maza nieka — vairāk uzmanības, — viņa nobālēdama atbildēja.

Olgas bālums skaidrāk par visiem vārdiem parādīja Ivanam Ivanovičam stāvokļa nopietnību, bet apvainojuma acīm redzamā aplamība viņu sadusmoja un izraisīja sašutumu.

— Ja tu strādātu tik daudz, cik es, — viņam neviļus izlauzās, — ko tu tad prasītu no tuva cilvēka?

— Es ne tikai no viņa prasītu, bet arī viņam dāvātu kaut mazu daļu no savas gara bagātības.

— Tātad tuvība ar mani tevi nedara bagātāku?

Olga mirkli klusēja, kamēr klusums kļuva neciešams

abiem. Tad viņa ātri un nervozi noteica:

— Nē, nedara bagātāku.

Dienas trīs pēc tam viņi nerunāja.

51.

Iebāzusi kabatā bloknotu un pāris zīmuļus, Olga izgāja no mājas. Uz lieveņa viņa apstājās, raudzīdamās pazīstamo kalnu pelēkajās virsotnēs. Lejā, mežainajās ielejās jau zibēja rudens zeltījums: sāka dzeltēt alkšņu un apšu lapas, skujmetes kļuva brūnas.

«Turp, uz kalniem!»

Bet citas alkas lika Olgai iet uz otru pusi, un viņa viegli devās lejup pa piekrastes terasi, pēc tam pa ielu, pa celiņu gar veco upes gultni, kur gaiši vizēja izskaloto smilšu kaudzes. Raktuvju ļaudis, viņu sadzīve un darbs valdzināja Olgu. Tagad viņa vairs nekautrējās staigāt ar bloknotu uri pierakstīja visu, kas pelnīja ievērību. Viņa nokāpa zelta meklētāju šurfos, iegriezās hidraulikas motoristu būdiņās, nogaršoja dārzeņus, kas bija izaudzēti jakutu padomju saimniecībā, palīdzēja šuvē-

jai jakutietei izvēlēties tērpa modeli sārtvaidzei dārzkopju brigadierei ar lieliem vaigu kauliem un tik zil-melnām bizēm kā kraukļa spārni. Viņa bija laipna un draudzīga, un katrs, ar ko viņa sarunājās, labprāt pastāstīja savu darba un dzīves pieredzi.

«Šodien uzsildīšu vakarējās pusdienas,» nodomāja Olga, iedama pa šauro laipiņu, kas bija pārmesta no-vadgrāvja duļķainajai straumei. «Labi, ka Vaņam nav grūti iztapt; bet kāpēc viņš netic mana darba nopietnībai? Mēs kļūstam sveši. Mums vairs nav par ko runāt, kad paliekam divatā. Man savi raksti jālasa Pavai. Viņa tomēr ir klausītājs — lai arī neko nesaprot.»

Zelta meklētāji no jaunā, Olgai tomēr jau pazīstamā arteļa, blakus novadgrāvim raka citu, mazu. Viņi gatavojās novadīt daļu ūdens uz savu iecirkni. Iedama garām, Olga ar viņiem sasveicinājās.

— Ārsta Aržanova sieva, — noteica viņai aiz muguras vecīga balss.

— Rakstniece, — piemetināja otrs, jaunāks, — ņvīzē raksta.

Olgai kļuva neveikli, lai gan šis vārds tika izrunāts ar lielu cieņu.

— Es neesmu rakstniece, — viņa sacīja, pagriezusies pret strādniekiem. —■ Tos, kas raksta avīzē, sauc par līdzstrādniekiem vai korespondentiem.

Un, domās nogrimusi, viņa devās tālāk. Ir‘cilvēki — rakstnieki! Bet Olga pat sapņot nesapņoja iekļūt šai kategorijā: tur vajadzīgs sevišķs talants.

«Priekš manis būs milzīgs sasniegums, ja iegūšu īsta korespondenta nosaukumu».

Olga palūkojās uz to pusi, kur pār pakalnu pelēki vīdēja flotācijas fabrikas augstie korpusi, atcerējās satikšanos ar Tavrovu slimnīcā, un viņu pārņēma maigas pateicības jūtas pret inženieri.

Pēc šīs satikšanās viņa bija aizgājusi vēlreiz pie Tav-rova kopā ar Pāvu Romanovnu, tad inženieri izrakstīja uz mājām, norīkoja pie viņa sanitāri, un viņš pavisam izgaisa no Olgas redzesloka. Taču viņš tepat dzīvoja un turpināja strādāt. Pava Romanovna kā «sabiedriska darbiniece» apciemoja slimnieku kopā ar citām

raktuvju aktīvistēm, pārbaudīja viņa ēdināšanu, «radīja viņam mājīgumu» un, starp citu, ziņoja par viņa stāvokli Olgai. Pati Olga nez kāpēc neuzdrīkstējās iegriezties Tavrova vecpuiša dzīvoklī.

«Labi būtu palūgt viņam padomu sakarā ar darbu pie apraksta, parādīt viņam melnraksta variantus, pastāstīt plānus. Palasīt, bet viņš sēdētu un klausītos.» Jau domājot vien par tādu iespēju, Olgu pārņēma prieks.

Diena sliecās jau pret vakaru, kad viņa atgriezās. Spirgto un tīro gaisu pildīja vītuma skarto, nobriedušo zāļu un lapu skāņā smarža. Olga gāja ātri, elpodama pilnu krūti, laimīga, apzinoties savu dalību apkārtējā pasaulē. Šodien viņa bija daudz izdarījusi un tagad steidzās nokļūt mājās ātrāk par Ivanu Ivanoviču.

Ar kādiem cilvēkiem viņai bija izdevies parunāt! ... Patiesi, tie bija lieliski ļaudis — nopietni un dzīvespriecīgi, jau ar saknēm ieauguši ne visai laipnajā ziemeļu zemģi. Katram bez darba interesēm bija vēl sevišķas tieksmes: viens, aizrautīgs futbola spēlētājs, bija rajona komandas lepnums, otra uzstādījusi rekordu slēpošanas sacīkstēs, vecs taigas iedzīvotājs no zelta meklētāju šahtas, pirmo reizi mūžā sācis nodarboties ar sakņkopību, nodevis sava arteļa lietošanā veselu lecekšu saimniecību. Sarunas ar tiem bija radījušas Olgā labu noskaņojumu. •

Viņas zābaciņi un vīrieša ceļa uzvalks bija notraipīti ar māliem, gaišie mati pajukuši. Tuvodamās raktuvju centram, kas pletās vairāku kilometru garumā, viņa izvilka no krūšu kabatas mazu spogulīti un sāka kārtot matus, noslaucīja zemi no vaiga, nogludināja kovboja blūzes apkakli... Un pēkšņi gluži tuvu izdzirda Tavrova balsi.

Olga pārlēca pār šosejas grāvi, gar kuru auga alkšņu un mežrozīšu krūmāji, un pavērās lejup ... Aiz apsūnojušu akmeņu izciļņiem, kuru starpā slējās kalstošās, sudrabotu, sprogainu pūku ietītās šaurlapu kaz-rožu slotiņas, uz krastmalas vecās takas, ko bija ieminuši jau pirmie Čažmas zelta meklētāji, viņa ieraudzīja Tavrovu blakus vecai, lielai un neglītai sievietei.

Nu, tagad pamēģināšu iet bez kruķiem, — viņš sacīja mazliet satrauktā balsi. — Paturiet tos, māsiņ!

Olga abām rokām ieķērās zarā, kas viņu traucēja, un, gandrīz neelpodama, vēroja Tavrova pirmos solus. Viņš kustējās nedroši, acīm redzot, vēl baidīdamies atbalstīties uz kājas, kura nesen bija atbrīvota no ģipša zābaka. Varbūt Tavrovu biedēja plašās vakara debesis, kas priecīgi sārtojās pār viņu, un iespēja patstāvīgi kustēties bez balsta un palīdzības — lieliskā iespēja, kas pašlaik varēja izraisīt bīstamas, negaidītas sekas.

Olga redzēja viņa seju, vāri smaidošu un izbrīna pilnu, tāda bērna seju, kas sāk staigāt. Līdzību papildināja baltā uzsvārcī tērpusies kopēja, kura norūpējusies uzmanīja savu audzēkni un klusām staigāja viņam nopakaļ ar kruķiem rokās, lai jebkuru mirkli ietu palīgā.

Tomēr viņš gāja arvien drošāk, gandrīz neklibodams. Viņš neredzēja krūmāja aizslēpto Olgu, bet viņai aizrāvās elpa, un viņa atkāpās. Zars, atbrīvojies no viņas rokām, vēl ilgi šūpoja savu lapu vieglo zeltu pār nekustīgā mežrožu krūma sarkanajām ogām.

52.

— Es esmu taisns cilvēks, — bieži mēdza teikt Sko-robogatovs.

Viņa pašpārliecinātība, valdonīgo, iesarkano acu smagnējais skatiens, lielā seja, kas dusmu brīžos pie-sārta, nomāca pat tādus ļaudis, kuri it nemaz nebija kautrīgi.

Igors Korobicins gluži vienkārši bijās no Skoroboga-tova, bet, kad tas nesen bija ierosinājis jautājumu, ka kurināmā izmantošanas jaunā metode elektrostacijā esot neizdevīga, Igors kaismi bija aizstāvējis savu veikto darbu. Skorobogatovs, tehnisko aprēķinu sakauts, neapmulsdams bija teicis:

— Mans uzdevums ir pārbaudīt. Šai ziņā es esmu kā profesors, kas uzstājas pretī, kad kāds aizstāv disertāciju. Jūsu pienākums ir aizstāvēties un pārliecināt mani par savu taisnību. Mans darbs nav mehānismi, bet cilvēks, kas šos mehānismus vada. Man jāiedziļinās pašā cilvēka dvēseles būtībā.

Un Korobicins — kad iedziļinājās viņa būtībā, uzreiz apjuka un atkal sāka bīties no rajona komitejas sekretāra.

Ar tādu pierastu biklumu viņš arī iegāja solīdi iekārtotajā Skorobogatova kabinetā, jau iepriekš meklēdams un apsvērdams savus iespējamos grēkus.

Skorobogatovs runāja pa tālruni.

— Jā, jā, rajona komitejas sekretārs! Laiks būtu zināt, — viņš sacīja, ar vienu aci šķielēdams ienākušajā.

Pēc tam viņa balss vēl vairāk paaugstinājās.

Igors uzmanīgi noņēma gruzīti no svētdienas uzvalka un uz pirkstgaliem aizgāja pie tālākā loga.

— Ja tu neizpildīsi, tad ievēro, ka tev nav divas partijas biedra kartes, bet viena, un to es atņemšu, — Skorobogatovs stingri runāja.

— Jāsaprot... tā tik skaties! — viņš sacīja pēc mirkļa. — Tu ej pret partiju.

Bezpartejiskajam Igoram sāka kutēt zem lāpstiņām, un viņš ar nervozu kustību sakārtoja kaklasaiti. Viņam jau gribējās, lai telefona saruna turpinātos ilgāk. Bet klausulē tieši iestājās klusums, un pēc purināšanas un stipras pūšanas runātājs to enerģiski nolika vietā.

— Re! Pat to nevarat, — dzēlīgi sacīja Skorobogatovs, urbdamies ar stīvu skatienu Igorā. — Mehāniķi! Inženieri! Otru dienu mokos ar tālruni.. „

— Es atsūtīšu meistaru, Ņikanor Petrovič.

— Jau atsūtīja! — Skorobogatovs atmeta ar roku un, padabūjis mutautiņu, enerģiski noslaucīja piesarkušo seju un kailo galvvidu.

Mirkli viņš stingi vērās nedroši pienākušajā Igorā, plānās lūpas sakniebis, pamāja ar tīri noskūto zodu uz krēslu un jautāja:

— Kas pie jums notiek?

Igors, kas tikko bija apsēdies, neveikli un pakalpīgi pielēca kājās:

— Kur?

— Nu, pie jums... Tur. *, Jūs taču visi tinaties ap

Aržanova sievu, — parupji, klusībā īgdams par nesaprātīgo sarunu biedru, paskaidroja Skorobogatovs.

— Ko gan var mācīties no šiem inteliģentu trikiem! Jūs... aizmirstat strādnieku vidi. Nemitīgi izlēcieni pret morāli!

«Kādi izlēcieni? Ko viņš izdomājis?» gudroja Igors.

— Es nepieļaušu visādas nejēdzības! — turpināja Skorobogatovs.

— Atļaujiet! — sašutušais Igors viņu pārtrauca.

— Kāda man te daļa?

— Ak tā? Jūs nopietni domājat, ka jums nav nekāda daļa?

— Jā ... — apmulsis sacīja Igors, aizskarts un saīdzis.

— Personīgi es ļoti cienu Olgu Pavlovnu ...

— Hm! — Skorobogatovs skeptiski noteica.

— Skaista, jauna sieviete un vientuļi, jauni cilvēki! Es redzu: Aržanovs ir fiziski, ir morāli jau kļuvis pelēks kā zeme, burtiski pelēks kā zeme no jūsu cieņas. Bet ar viņu mēs vēl runāsim. Viņam es vēl sadošu! Tagad ir runa par jūsu uzvešanos.

— Par manu uzvešanos ... — atkārtoja Igors, aizvainots par neceremoniālo iejaukšanos pašos, šķita, visapslēptākajos viņa pārdzīvojumos, bet apziņa, ka Sko-robogatovam kāds nerakstīts likums dod tiesības iejaukties, laupīja viņam drosmi.

— Es ieteicu jums nopietni pārdomāt! Jūs pārkāpjat ētiskās normas! — sekretārs joprojām dārdināja. — Ek jū-ūs, kulturālie cilvēki!

53.

— Es neiešu! Kas tie par jaunumiem! — iesaucās Olga. — Kādas normas es esmu pārkāpusi?

— Viņš lūdza, lai jūs aizejot... — Igors neuzdrošinājās sacīt «lika».

— Jūs gribat, lai viņš man nolasa sprediķi par tikumību? — vaicāja Olga negaidīti izaicinoši.

Igors klusēja. Viņš patiesi cienīja Olgu. Tikai šeit, kur visi dzīvoja kā uz delnas, varēja paklīst valodas par viņas nesaskaņām ar vīru. Un arī tad nebija izprotams,

kas varēja būt šo tenku cēlonis: uzmanība, ko viņa izraisīja, vai pazīšanās ar pļāpīgo Pāvu Romanovnu? Viņas uzvešanās nedeva iemeslu ļaunām valodām.

«Kāpēc es piekāpos Skorobogatovam?» sagrauzts domāja Igors, neraudzīdamies Olgā; viņš nodrebēja, kad Olga ievaicājās:

— Bet jūs? ... Kādēļ īsti jūs esat ieinteresēts, lai es ar viņu izskaidrojos?

«Tādēļ, ka es apmulsu un nepratu jūs aizstāvēt,» būtu varējis atbildēt Igors. «Es atcerējos jūsu draudzību ar Tavrovu un tai mirklī nolēmu: visu es nezinu. Ja tas tā nav — ejiet un aizstāviet sevi.»

— Labi, es aiziešu, — Olga domīgi noteica, paraudzījusies uz skumīgo Korobicinu.

— Nu? — sacīja Skorobogatovs, mazliet paceldamies no krēsla un pastiepdams roku sveicienam. — Kā klājas, Olga Pavlovna?

Olga neatbildēja, un, kamēr viņa sakopoja domas, Skorobogatovs viņu netraucēti apskatīja. Līdz viņam bija atklīdušas baumas par Olgas neparastajām attiecībām ar Tavrovu, un viņš bija nolēmis uzreiz iejaukties. Negaidīdams tūlītēju nožēlu, viņš tomēr cerēja uz atzīšanos, mulsumu, vismaz uz priekrišanu ievērot ārējo pieklājību.

Tomēr Olgas sejā atspoguļojās vienīgi lepna, pat nikna piesardzība.

Skorobogatovs lūkojās un domāja. Šajā gadījumā viņš saskatīja sabiedriskās ētikas pārkāpšanas iespēju un uzsāka cīņu pret pārkāpēju neatkarīgi no tā, vai tas bija vīrietis vai sieviete. Olgas lepnā sejas izteiksme viņu aizkaitināja, un viņš sacīja bargāk, nekā bija domājis:

— Kas tur pie jums notiek?

— Man liekas, pie mums nekas slikts nenotiek, 1—> iebilda Olga, droši skatīdamās viņā no smago skropstu apakšas.

Skorobogatovs pietvīka:

—- Netēlojiet jaunu meiteni!

1— Es netēloju. Un vispār... kas tas par toni? Man šķiet, jūs aizmirstat,, kas esat: taču rajona komitejas sekretārs.

— Nē, jūs, jūs esat aizmirsusies! — kliedza Skoro-bogatovs. — Man nepatīk jūsu uzvešanās.

— Un man nepatīk jūsējā, — Olga stingri atbildēja, bet sirds viņai sāka sisties gandrīz vai līdz nelabumam.

— Kas par lietu?

— Jā, patiesi: kas par lietu? — pārtrauca Skorobo-gatovs, arī iekaisdams. — Ģimene mums rodas pēc brīvas izvēles. Jūs taču zinājāt, ko izvēlaties. Ja tā, jā-būt mīlestībai, skaidrībai, savstarpējai cieņai. Bet kas notiek? Vīrs — redzams darbinieks, bet jūs viņu kompromitējat, pazemināt viņa darba potenciālu. Un jūs taču arī neesat cilvēks bez dotībām: rakstāt rakstiņus. Sarīkot satikšanos ar svešu vīrieti privātā mājā! Vēl vairāk: pārvērst slimnīcu par satikšanās māju! Nu, vai zināt!... Tas taču jūsu vīra garastāvokļa dēļ atsaucas uz kolektīvu. Tomēr ar viņu es vēl parunāšu atsevišķi! Tagad runa ir par jūsu ... izlēcieniem. Tas taču ir zemiski! Saprotiet — ze-mis-ki, — Skorobogatovs šķebīgi uzsvēra. — Ja tas ir viegls flirts — jo vairāk. Šodien Tavrovs, rīt Korobicins. Ja ...

— Apklustiet! — Olga sacīja klusu, bet tik daudz sašutuma bija viņas sejā un balsī, ka pat Skoroboga-tovam kļuva neveikli. — Tieši zemiskums ir tas, kas var aptraipīt pašas skaistākās attiecības. Jā, es draudzējos ar «svešu» vīrieti, bet šis «svešais» palīdzēja man galvenajā: atrast sevī darba cilvēku. Tagad man ir liels mērķis, un nav labi, sevišķi jums nav labi uzbrukt man ar tādiem pārmetumiem.

— Kāda viņam bija vajadzība izsaukt Olgu Pav-lovnu? — Logunovs izbrīnījies vaicāja, uzklausījis Igoru, kas bija atnācis pie viņa sūdzēties; Logunova uzacis izstiepās taisnā līnijā. «Nav ko iebilst — godīgs un ļoti darbīgs,» viņš nodomāja par Skorobogatovu, «bet savā darbībā līdzīgs Krilova lācim, kas sācis liekt loku: liecis, kamēr pārlauzis.»

— No vienas puses, saprotams: ģimene — tā ir visas sabiedrības lieta, un mums par to jārūpējas, — viņš it kā negribot ierunājās, raudzīdamies Igorā dedzīgām, ogļu melnām acīm. — Bet, ja runa ir par lielām jūtām, kā tad var iejaukties?! Jo vairāk tāpēc, ka bērnu te nav, — visi pieauguši, nopietni cilvēki. Jā, manuprāt, viņš velti saceļ troksni. Ivans Ivanovičs pats pratīs parunāt ār Olgu Pavlovnu, ja būs vajadzīgs.

— Manuprāt, viņš ir liekulis, — noteikti noskaldīja Igors.

— Kas?

— Skorobogatovs.

— Nu, tagad jūs arī šaujat pār strīpu! — drūmi iebilda Logunovs. — Man šķiet, ka viņš rūpējas no visas sirds ...

— Kāpēc tad viņš nerūpējas par Pāvu Roma-novnu ... — Igors nopietni uzsāka, bet apķērās un apklusa, it kā būtu ar vārdu aizrijies. — Nedomājiet — es nenosodu Pāvu Romanovnu, — viņš piemetināja, atvainodamies par savu izrunāšanos. — Galu galā tā ir dziļi personīga lieta, un katrs pats maksā par saviem grēkiem! Kas ir? — viņš vaļsirdīgi iejautājās, ievērojis Logunovu sakustamies. — Jūs neesat vienis prātis?

— Neesmu. Tā ir personīga lieta, kamēr atbilst sabiedrības sadzīves normām, bet, tikko tās pārkāpj, sabiedrība iejaucas.

— Tātad jūs atbalstāt Skorobogatovu? — acīm redzami apbēdināts vaicāja Igors.

— Nē, man nepatīk viņa iejaukšanās metode, — sacīja Logunovs.

Viņi abi stāvēja raktuvju pagalmā, sāņus no strādājošiem motoriem. Bija jau nolaidusies lejā vakara maiņa, noklusis pretimnākošās ļaužu straumes troksnis un pie celtņiem iestājies gandrīz vai pilnīgs klusums; tikai nemitīgi pienāca vagonetes ar rūdu.

— Tā nav pareizā metode, — atkārtoja Logunovs. — Skorobogatovs nedomā par taktiskumu un smalkjūtību, kam jābūt viņa darba organiskai daļai. Ja jau bija nepieciešams, tad vajadzēja aicināt pašu Ivanu Ivano-viču vai Tavrovu, partijas biedrus, un parunāt biedriski, nevis sist dūri uz galda. Jo vairāk tāpēc, ka nav nekāda pamata ne dūru sišanai, ne kliegšanai. Skorobo-gatovs kliedz par ētikas normu pārkāpšanu tikai tāpēc, ka kāds pagājies zem rokas ar cita sievu, bet dziļāk neredz.

— Neredz, — kā atbalss atsaucās Igors Korobicins, pats nekā nesapratis. — Kad es satiku Olgu Pavlovnu pēc viņas sarunas ar Skorobogatovu,. viņa visa drebēja. Viņa neraudāja, nedusmojās, bet vienkārši bija nomākta, tas nozīmē, ka Skorobogatovs ņēmis viņu pamatīgi priekšā. Pie kārtības jāsauc tie, kas dzīvo izvir-tīgu dzīvi, — lai arī apslēpti, tie, kas iedarbojas kā sērga.

— Vai jūs tā teicāt arī Skorobogatovam?

— Nē. Viņš man vienā mirklī izsita no rokām ieročus. Jūs taču pazīstat viņa paņēmienus!...

— Tomēr, kad runa bija par kurināšanas metodēm elektrostacijā, tad viņš nespēja jums padarīt neko, — Logunovs atgādināja.

— Tā tik vēl trūka! Tur es esmu kā pats dievs kungs, kamēr šinī laukā apzinos sevi par bāreni.

«Jā, tas ir sarežģīts jautājums!» Logunovs domāja, iznākdams no raktuvju šahtas. «Atrodas gudrinieki, kas mūs, padomju ļaudis, jo sevišķi komunistus, iztēlojas par sausiem cilvēkiem, kuri savā sirdī nomāc visas dzīvās jūtas. Jeb arī viņi iedomājas mūsu dzīvi kā vienu vienīgu atteikšanās varoņdarbu, kā upuri, kas tiek nests nākotnes labā. Taču mēs dzīvojam, tiesa, sasprindzinātu, bet pilnvērtīgu, interesantu dzīvi, mīlam un priecājamies ar visu cilvēcisko jūtu spēku, jūtu, ko neierobežo citi nosacījumi kā vienīgi tuvākā labums.»

54.

—• Uz redzēšanos, Jurij Gavrilovič! — smaidot sacīja Ivans Ivanovičs un, paņēmis zēnu uz rokām, viņu viegli paglaudīja un paplikšķināja. — Tu esi kļuvis tīri dūšīgs: apvēlies, — viņš jokodamies piebilda. — Bet tikai sargies! Kamēr nebūsi iemācījies labi staigāt, nelēkā,

nerāpies augstu, lai nenokristu. Nu, labi, Deniss Anto-novičs tavai māmiņai pastāstīs, kā tev jāuzvedas.

— Es tagad pats zinu, — zēns atbildēja un pēkšņi cieši apskāva ar rociņām stingro Ivana Ivanoviča kaklu.

— Kas tad tev? Vai sabaidījies? Domā, ka nometīšu zemē?

— Nē, — mazās lūpiņas tuvojās Ivana Ivanoviča sejai, mirdzošās actiņas, likās, ielūkojās viņam pašos sirds dziļumos. — Vai drīkst? Es tikai drusku, drusku!

Ivans Ivanovičs pamāja ar galvu, piemiedza pat acis aiz satraukuma un iesmējās, sajutis mīlīgo, steidzīgo pieskārienu vaigam un mutes kaktiņam.

— Jūs esat stiprs! — nopūšoties sacīja zēns, pārlaizdams plaukstiņu sava izdziedinātā ja plecam. — Un .. * durat...

«Nepaspēju šodien noskūties!» nodomāja Ivans Iva-novičs, palicis viens. «Slikta zīme precētam cilvēkam ... Jā... jūtu — nav labi, bet, kas — nesaprotu! Te pavadi ar cilvēku dažas dienas, nedēļu, un tad jau, šķiroties no viņa, atrauj it kā gabalu savas dzīves. Re, Juriks, tāds mazs putniņš. Kamēr izdziedinājām, pieradām pie viņa. Arī viņš iemīļojis... «Es drusku, drusku!» Vai tādu var aizmirst? — Bet tur — astoņus gadus kā viena sirds un dvēsele ...

— Vēstule! Ivan Ivanovič, vēstule! — uztraukumā un steigā aizelsies, izgrūda acu ārsts, ienākdams kabinetā.

— Kas par vēstuli, Ivan Ņefedovič?

— No apgabala komitejas, atbilde uz mūsējo...

Ivans Ivanovičs nobāla. Viņa acis kļuva gluži melnas,

— Kur tā ir?

— Tūlīt Hižņaks atnesīs. Kur gan viņš iekrita?!

Ivans Ņefedovičs pabāza galvu gaitenī un nepacietīgi pavēcināja roku.

— Nāku jau, — pavisam tuvu sacīja Hižņaks un sarkanmatains, starojošs kā saule parādījās durvīs.

— Kā ir? — Ivans Ivanovičs jautāja. — Vai laba?

«— Nezinu. Neesmu skatījies. Rakstīta taču uz jūsu

vārda.

— Ko tad jūs iepriekš starojat? — dusmīgi sacīja Ivans Ivanovičs, pastiepdams roku.

— Domāju, ka nav slikta, to atveda apgabala komitejas darbinieks. Divi no turienes atbraukuši. Sasauc ārkārtēju rajona konferenci, bet nieku dēļ to nemēdz darīt.

— Ārkārtēju, rajona? ... — Ivans Ivanovičs atkārtoja, vēl vilcinādamies atplēst aploksni, it kā baidīdamies tajā ielūkoties.

— Nevelciet garumā, dieva dēļ! — lūdzās acu ārsts, kam par spīti druknajai miesas būvei bija vārīga, nervoza daba.

— Nu, ko tad mums raksta? — jau no slietešņa vaicāja neiropatologs Valerians Valentinovičs, nākot slaucīdams spožā zelta ietvarā iestiprinātos briļļu stiklus.

Viņam pakaļ ienāca pietvīkušais Sergutovs. Aiz viņa pleca pavīdēja satrauktā Jeļenas Denisovnas seja. Bija atnākusi arī Varvara un Ņikita Burcevs.

Varbūt viņiem nevajadzēja sanākt reizē lielā pulkā... Varbūt vēstulē slēpās kas smags, pazemojošs viņu galvenajam ķirurgam, bet viņi bija parakstījuši iesniegumu apgabala partijas organizācijai ne vienkāršas formalitātes pēc un, gaidot atbildi, patiesi raizējās par darbu, kurā katrs no viņiem ar prieku strādāja, cik spēja. Tāpēc neviens nedomāja, vai izturas taktiski vai netaktiski. Atraidoša atbilde būtu vienādi skumdinājusi visus.

Aizturējuši elpu, mediķi vēroja sava ķirurga roku kustības un nepazina tās: tik neveiklas un tūļīgas tās bija pēkšņi kļuvušas. Viņš ļāva pat nokrist tukšajai aploksnei, un tā, gaisā apgriezusies, čaukstot slīdēja pa grīdu.

Sākumā Ivans Ivanovičs klusēdams pārskrēja ar acīm pār rindiņām, pēc tam viņa seja atdzīvojās, žokļi, kas bija gluži kā pārakmeņojušies, atlaidās, un istabā noskanēja pazīstamais, bet jau sen nedzirdētais:

— Jā, jā, jā! — klusinātu, laimīgu basa smieklu pavadīts. — Mums ļauj pilnīgi brīvi rīkoties uz mūsu personīgo atbildību,,*

— Es no visas sirds gribu sacīt, — rajona ārkārtējā konferencē iesāka savu runu atšķaidītājs Terentijs Pjativoloss, jauns ražošanas stāža ziņā, bet jau tālu aiz apgabala robežām pazīstams stahanovietis. — Dzīvojam mēs labi, strādājam kārtīgi. Tomēr mēs varētu strādāt vēl labāk. Kur slēpjas kavēklis? Pārskata referātā biedrs Skorobogatovs starp citu pieminēja savu konfliktu ar mūsu raktuvēm. Šis konflikts arī bija kavēklis. Un lai man nemēģina aizbāzt muti kā Martemjanovam un Logunovam rajona komitejas sēdē. Ar sodiem mūs neapvaldīs: nav iespējams klusēt, kad zaudējumus cieš visas sabiedrības lieta. Lai biedri no apgabala komitejas paklausās... Vai mūsu raktuves visos rādītājos ir pirmās trestā? Ir, taisnība! Bet, ja mums nemestu sprunguļus riteņos, mēs pirmā pusgada programu būtu izpildījuši vēl ātrāk.

— Konkrētāk! — pa paradumam, tomēr ne sevišķi mundri iemeta Skorobogatovs, manāmi pierimis.

Viņš ausījās un biežāk mirkšķināja acis, raudzīdamies te uz apgabala komitejas pārstāvjiem, te uz uzņēmumu, kolhozu, padomju saimniecību un zvejas arteļu partijas organizāciju delegātiem. It visās runās, pieminot viņa referātu, lauzās uz āru neapmierinātība.. Skorobogatovs bija patiesā neizpratnē: kāpēc tik daudz neapmierināto? Agrāk bija sacēlušies tikai pa vienam, tādi kā Logunovs, bet te konference ... partijas rajona organizāciju labākie pārstāvji... Dažreiz Skorobogato-vam gribējās pielēkt kājās, uzsist uz galda un uzkliegt, kā viņš bieži bija uzkliedzis savā kabinetā rajona komitejā: «Jūs esat pret partiju!» Bet nu, liekas, partija ir pret viņu ...

Skorobogatovs atcerējās ārsta Aržanova vārdus, kas viņu savā laikā bija saniknojuši: «Jūs esat tikai sīka skrūvīte, salīdzinot ar visu partiju!»

«Jā, tikai sīka skrūvīte!» padevīgi nodomāja Skorobogatovs, pārlaizdams skatienu ļaudīm, kas bija sapulcējušies zālē. Pārmetums bija lasāms viņu sejā, dažās arī nicināšana. Pārmetums Skorobogatovu biedēja,

nicināšana radīja sašutumu. Viņš būtu varējis uz pirkstiem noskaitīt to trūkumus, kuri viņu tagad tiesāja.

«Tam pašam Martemjanovam dažreiz tīk ielūkoties glāzītē. Pazīstam mēs šo vājību! Šodien glāzīte, rit glāzīte, un, skat, jau pļēgurs! Logunovs nedzer, pat nepīpē, bet ir vieglprātīgs fantasts, ekonomijas režīms viņam nav pirmajā plānā... Prjahinam tīk pasvaidīt kārtis, un viņš ir pielīdējs... Tagad jau slēpj acis, bet agrāk, likās, bija gatavs iet caur uguni un ūdeni. Jā, ne velti viņa sieva ir tāda vējagrābsle. Un ļoti žēl, ka savā laikā tas tā izslīdēja no mana uzmanības loka ... Lūk, delegāts no padomju saimniecības — klibo politiskā attīstībā. Tas velkas citiem astē... Un tam sociālā izcelšanās... jā, pavisam tāla strādniecībai!»

Skorobogatova klīstošais skatiens sastapās ar evenu mednieku arteļa priekšsēdētāja ieslīpo acu vēso skatienu.

«Tas arī uzskata mani par beigtu cilvēku!» nodomāja Skorobogatovs, pūlēdamies atsaukt atmiņā delegāta biogrāfiju. «Jā, tam ari kāda tumša lieta ar naudu ... vai nu izšķērdēšana bija, vai pārtēriņš ...»

Visi, kas sēdēja rajona komitejas zālē, Skorobogato-vam likās nepilnvērtīgi ļaudis, un viņš kļuva mazliet možāks. Viņam nenāca ne prātā, ka viņš vienmēr pārspīlējis biedru trūkumus tāpēc, ka pārāk augstu vērtējis sevi pašu. Skatīdamies uz cilvēkiem no augšas, viņš nebija ievērojis nevienā no viņiem nekā pozitīva. Bet viņi taču bija tie, kas radīja no jauna vesela rajona dzīvi! Viņi būvēja ceļus cauri purviem un pāri kalniem, cēla ciematus, nolīda taigu un ara auksto zemi, ievākdami šeit neredzētu dārzeņu un labības ražu... Viņos dega alkas izpildīt savus zelta, zvērādu, zivju ieguves plānus; viņi tos izpildīja, modinot jaunrades darbam tūkstošiem cilvēku, kas paši auga kopā ar plānu skaitļiem. Viņi bija tie, kam boļševiku partijas Centrālā Komiteja bija uzticējusi apgūt Ziemeļus.

«Neesmu pratis iztapt!» ar skumju ironiju domāja Skorobogatovs, klausīdamies, ko saka rajona agronoms, ar kuru viņam ari pusgadu ilgajā darba laikā bija iznācis ne mazums sadursmju. «Katram gribas, lai viņu glaudītu pa spalvai. Bet es, redz, pat paciešu, ka jūs mani apstrādājat! ...»

— Nomāca ikvienu iniciatīvu! — ar stipru akcentu teica jakuts, lopkopības padomju saimniecības direktors. — Mēs ar bailēm braucām uz rajona komiteju. Vai tas kur der? Ieradās biedrs Skorobogatovs pats pie mums padomju saimniecībā, paskatījās — pavēlēja iestrādāt zemi sējumiem ielejā. Mēs pūlējāmies pierādīt, ka tur nevar. Nekādus argumentus neņēma vērā. Mēs uzarām daļu pļavu. Vasarā, kad atkusa augsne, atnāca «melnais ūdens» — mūsu upīte izgāja no krastiem. Izpostīja sējumus. Padomju saimniecība cieta zaudējumus. Tagad būs siena trūkums ...

«Nekļūdās tikai tas, kas neko nedara,» nodomāja Skorobogatovs, ierakstīdams bloknotā piezīmi gala vārdam.

Taču gala vārdā Skorobogatovs runāja gandrīz mehāniski. Tagad viņš bija pārliecināts, ka viņa vārdi nevienam līdz sirdij nenonāks, un tāpēc tikai pūlējās paskaidrot konferencei atsevišķus «izlēcienus» pret viņu.

Viņam ķērās pie sirds apgabala komitejas pārstāvja uzstāšanās. Kad tas piecēlās no prezidija galda, Skorobogatovs ar neskaidru cerību vērās viņa enerģiskajā sejā, ko vainagoja kupli, iesirmi mati. Spēcīgi veidotais apgabala komitejas darbinieka augums, viņa mierīgās kustības, pārliecinātā gaiļa un vaļsirdīgais, skaidrais, mazliet nogurušais skatiens — viss pēkšņi radīja simpātijās Skorobogatovā.

«Mūsu, strādnieku, puisis!» ar patiku nodomāja Skorobogatovs, kas no negaidītās vientulības bija gandrīz samulsis.

Tieši šis īsais pašapmāns pastiprināja trieciena ne-žēlīgumu. Apgabala komitejas pārstāvis, patiesi bijušais strādnieks, īsi apkopojis atsevišķas runas, tieši apvainoja Skorobogatovu diktatorismā.

— Tādas vadības metodes, — viņš sacīja, *— grauj partijas attiecības ar masām. Bet ko mums mācīja biedrs Ļeņins? Viņš teica, ka šīs attiecības raksturo savstarpēja uzticība, ka partijai vajag, vērigi ieklausoties

masu balsī, ne tās komandēt, bet pirmām kārtām pārliecināt. Turpretim Skorobogatovs izveidojis sevišķu darba stilu: draudi, uzkliedzieni, apvainojumi, atsaucoties uz rajona komitejas sekretāra neaprobežotajām tiesībām. Viņš gluži vienkārši ir prasījis, lai atzīst viņa autoritāti, nevis centies to iekarot. Tāda vadība nevar būt ilgstoša. Un to mēs redzam šajā konkrētajā piemērā. Partijas masas politiskā aktivitāte, strādnieku šķiras un mūsu inteliģences apziņas augšana, pārmaiņa zemniecības psiholoģijā un stāvoklī — tas viss prasa no mums, partijas biedriem, sevišķu smalkjūtību un jaunas vadības metodes. Turpretī Skorobogatovs noziedzīgi kļuvis iedomīgs: izceldams savu «es», viņš atrāvies no partejiskām un bezpartejiskām masām. Un tas spiež apgabala komiteju izdarīt atbilstošus organizatoriskas dabas secinājumus ...

Pēc tāda brāziena grūti bija runāt, un, kaut kā «noapaļojis» galavārdu, Skorobogatovs apsēdās. Viss viņa iespaidīgums vienā mirklī bija izgaisis: pleci sarāvušies, acis zaudējušas nekustīgi vēso izteiksmi.

— Pavisam noplaka! — Martemjanovs iečukstēja Logunovam, kas bez ļauna prieka raudzījās Skoroboga-tova salīkušajā mugurā.

Martemjanovs bija pacilātā garastāvoklī. Viņš bija zinājis, ka ilgi šis rajona komitejas sekretārs nenoturēsies. Tā arī bija. Iznāca, kā vajadzēja, iznāca partejiski.

56.

Logunovs izkāpa no mašīnas un palūkojās apkārt: viņa priekšā mežainā ielejā, ko šur tur bija skāris rudens zelts, novietojusies jakutu apmetne. YientuJas» pelēkas jurtas vīdēja arī vietumis upītes krastā, jau ap-brūnējušu siena kaudžu ieslēgtas.

— Iesim! — Logunovs sacīja ceļabiedriem un, izņēmis no mašīnas portfeli un nelielu vīstokli, pirmais devās pa šauru taciņu lejup. Iemīlējies kalnrūpniecībā un tagad pēkšņi kļuvis par rajona komitejas sekretāru, viņš vēl joprojām juta mulsumu. Viņam bija nodota sarežģīta, liela saimniecība, kurā nebija tik viegli orientēties. Labi, ka agrāk, strādājot par inženieri, viņš nebija aprobežojies tikai ar raktuvju interesēm vien. Raktuves bija vieta, kur Logunovs bija strādājis kā speciālists, bet ražošana visumā un lauksaimniecība viņu interesēja tāpēc, ka viņš nekad neatdalīja savu darbu no visa rajona dzīves. Viņš pazina kaimiņus no redzēšanās apspriedēs, partijas konferencēs un rajona izpildkomitejas sesijās un no visas sirds pārdzīvoja viņu veiksmes un neveiksmes.

— Šis feodālis Kuprijenko tomēr padzinis padomju saimniecības kadrus, — viņš savā laikā bija dedzīgi izteicies par jakutu padomju saimniecības bijušo direktoru. — Jāaizvāc viņš pats, kamēr nav par vēlu. Es rekomendētu biedriem pievērst uzmanību agronoma Amosova kandidatūrai.

Un’ Logunovs nebija kļūdījies: Amosovs, jauns jakuts, aizsūtīts uz padomju saimniecību, spīdoši uzlaboja nolaisto darbu.

Un vai tad tikai vienreiz Logunovam bija gadījies iejaukties visa rajona lietās! Taču tagad viņš tieši atbildēja par visa rajona darbību.

«Bet pieredzes trūkst!» Logunovs domāja, iedams pa gludi iemīto celiņu. «Kā atrast galveno ķēdes locekli, kas jāsatver?»

Kraujā vietā neviļus pieturēdamies pie krūmiem, viņš sadūra roku un tikai tad pievērsa uzmanību biezajiem ceriem, kas klāja kalnu nogāzes, — tās bija mežrozes ar smalkām, zeltainām lapiņām, kā sētiņ piesētas sārtām, saulē caurspīdīgām ogām.

— Cik to te daudz! — nomurmināja Logunovs, noraudams un pagaršodams nobriedušo augli. — Bet upju krastos vesels lērums jāņogu! Varētu organizēt vitamīnu izstrādāšanu! Tie būtu patīkamāki par ciedrā-jiem, sevišķi bērniem. Būs jāparunā ar Ivanu Ivano-viču un rajona padomes priekšsēdētāju. Jāorganizē tieši šeit.

Logunovs mēģināja atcerēties šejienes ciema padomes priekšsēdētāja seju, bet nevarēja. Arī kolhoza priekšsēdētāju viņš nepazina. Tas viņu apbēdināja un darīja uzmanīgu.

«Skorobogatovs vismaz pazina visus rajona darbiniekus pēc viņu trūkumiem!» Un Logunovs vērsās ar jautājumu pie rajona agronoma, ari partijas biedra, un lauksaimniecības sekretāra, kuri soļoja viņam nopakaļ.

Agronoms, kas bija jau attēlojis kolhoza stāvokli vispārējās līnijās, par tā priekšsēdētāju nekā prātīga pateikt nevarēja. Par ciema padomes priekšsēdētāju abiem nebija gandrīz nekāda priekšstata.

— Kā tad tā? — teica Logunovs, neslēpdams īgnumu. — Sājā apmetnē taču ir pat partijas birojs. Tātad partijas organizācija diezgan liela ... Kas tad ir sekretārs?

— Neatceros.** — mulsi atbildēja lauksaimniecības sekretārs.

— Tagad saprotams, kāpēc šis kolhozs pēdējā laikā noslīdējis, — domīgi noteica Logunovs, palēninādams soļus un līdz ar to aizturēdams ceļabiedrus. — Nedrīkst zaudēt saites ar zemākajām partijas organizācijām. Kad es strādāju raktuvēs, tad labi atcerējos ļaudis, ar kuriem biju saistīts. Citādi nevar. Mēs taču braukājam pa rajonu, lai pārliecinātos, kā veicas darbs, un norādītu vispārējo virzienu, bet pasākumus realizēs vietējais aktīvs. Tas iedvesmos visus cilvēkus izpildīt pasākumus. Tātad vispirms jāiepazīstas ar aktīvu! — Un Logunovs pēkšņi pasmaidīja, izpratis sava paša vājuma iemeslu: viņš vēl nepazina cilvēkus, kas viņam bija uzticēti.

Pēc lielās piensaimniecības fermas apskates Logunovs apmeklēļa līdumus sakņu dārziem un tīrumiem. Divi MTS traktori, nobraukuši no šosejas, vairīdamies dubļaino ceļu, bija izlauzuši tieši pāri neartajai zemei meža biezoknī nevienādu tranšeju, no kuras kā sari slējās gaisā salauzītie un piemītie koki.

— Lūk, te jums arī vajadzēs uzbūvēt savu šosejas nozarojumu, — Logunovs ieteica ciema padomes priekšsēdētājam. — Traktorists pareizi izvēlējies virzienu.

Tad viņi apskatīja pamatskolu, veikalu, pirti, vietu, kur bija nodomāts likt pamatus nākošās cūku fermas siltajām telpām, parunāja par lopbarību un sakņu dārzu nozīmi papildu peļņas ziņā. Par cūkām jakutu kolhozniekiem bija vājš priekšstats.

— Vai tās pie mums nenosals? — neticīgi jautāja uzcirties rēķinvedis. — Stāsta, esot dikti taukas, bet vilnas neesot.

Logunovs pastāstīja par cūku fermu ienesību kolhoziem; paskaidroja, no kurienes atvadīs šurp elektrisko strāvu. Viņš pats iztaujāja par visu un noslēgumā, atradis labu tulkotāju, kopsapulcē nolasīja referātu, kuru kolhoznieki klausījās ārkārtīgi uzmanīgi. «Vēl uzdevums,» Logunovs atzīmēja savā bloknotā, «apgūt jakutu valodu.» «Šai ziņā man var palīdzēt Varja,» viņš nodomāja.

— Jūsu referāts ļoti patika mūsu biedriem, — izejot no kolhoza pārvaldes jurtas, viņam sacīja skolotāja, māte Jurijam Gavrilovičam, kuru Logunovs, paklausīdams Varvaras lūgumam, bija apsolījis apciemot.

Skolotāja bija jauna, piemīlīgu seju, lieliem vaigu kauliem un kuprainu degunu, labi ģērbusies un lieliski prata krievu valodu.

— Mani skolnieki ļoti labprāt mācās krieviski. Viņi ir ārkārtīgi ieinteresēti, — viņa paskaidroja, ievērojusi patiku, ar kādu Logunovs viņā klausījās.

Pie nelielas, māliem apziestas jurtas ar augstu, no-balsinātu skārda cauruli uz lēzenā jumta viņa apstājās un atvēra slīpajā sienā ierīkotās durvis.

Viņus saņēma tīrīga vecenīte, jakutiete, raibi izšūtās zamšādas tupelītēs ar zvērādas apmalēm, baltā lakatiņā un satīna kleitā.

— Tā ir mana māte, — sacīja skolotāja. — Viņai jau ir septiņdesmit gadu, diemžēl, viņa slikti saprot krieviski (visu laiku dzīvoja pie brāļa tālā ulusā), citādi jūs viņā nevarētu atklausīties vien — tik daudz dažādu pasaku un teiksmu viņa zina. Jura no viņas neatiet ne soli.

Tikai tagad Logunovs ieraudzīja Juriju. Zēns sēdēja zemā krēsliņā blakus lāviņai un mazliet caur pieri uzmanīgi vērās ienācējā. Tomēr viņš uzreiz pazina Logu-novu: viņa seja atplauka smaidā, actiņas sāka starot.

Viņš piecēlās un, pieturēdamies pie jaunās briežādas segas, ar ko bija apklāta lāviņa, paspēra dažus soļus pretī. Iet viņam bija acīm redzami grūti: līkās kājiņas klausīja slikti, tomēr Ivana Ivanoviča pacients palika uzticīgs savam raksturam. Jau bez smaida viņš paspēra vēl divus solīšus. Un tomēr viņam būtu bijis jānolaižas četrrāpus, ja Logunovs, kam smalkjūtība lika nojaust cīņu fiziskā vājuma un gandrīz vīrišķīgās patmīlības starpā, nebūtu nācis palīgā, bez ceremonijām uztverdams mazo paziņu rokās.

— Sāk staigāt! — ar asarām acīs priecīgi sacīja māte. — Es pat baidos ticēt tādai laimei.

57.

Ivans Ivanovičs un Olga, atgriezdamies mājās no ražošanas apspriedes, atkal gandrīz sastrīdējās. Viņus izglāba Logunova parādīšanās. Iedams pa tiltiņu, kas bija uzcelts pāri izsusējušās upes gultnei, sekretārs pa gabalu uzsauca ārstam.

— Kā klājas? — viņš vaicāja Olgai, kas gaidīdama bija atsēdušies uz soliņa.

— Labi, — viņa atteica un nopūtās. — Ļoti labi, — viņa atkārtoja vēsi un cieti.

— Bet pret jums plāno īstu nolaupīšanas mēģinājumu, — pavēstīja Logunovs, pagriezdamies pret Ivanu Ivanoviču.

— Kādu tad?

— Atbraukuši jakuti no Učahanas. Lūdz direkciju un mūsu vietējo padomju varu atsūtīt pie viņiem ārstu Ivanu kaut uz pāris nedēļām. Atdzinuši mums piecdesmit savvaļas zirgu. Veselu baru! Kur ārsts par vienu izbraukumu dabūjis tādu samaksu?! Un briežus gaļai atdzinuši...

— Kā tad viņi tā sadomājuši? —■ vaicāja Ivans Ivanovičs, vēl dusmodamies, lai gan jakutu izdoma un devīgums glaimoja viņa ārsta sirdij.

Olga vēsi klusēja.

— Tautā par jums runā, —• sacīja Logunovs, arī atsēzdamies uz soliņa. — Vai atceraties trahomas slimnieces, kuras jūs te izdziedinājāt? Viņas atgriezušās taigā, un pie viņām ļaudis sākuši doties īstos svētceļo-jumos. Visiem gribas izjautāt, pārliecinties. Un, lūk, Učahanā sapulcējušies daudz cilvēku no dažādiem rajoniem. Viņi nolēmuši sūtīt uz Kamenušku delegātus un lūgt jūs atbraukt.

— Bet kur ir šī Učahana?

— No šejienes mazliet tālāk par sešsimt kilometriem. Tur tagad būvē rajona centru. Ir pat elektrostacija.

— Sešsimt kilometru! — atkārtoja Ivans Ivanovičs.

— Kā tur lai aizbrauc?

— Ar ko nu varēs!

— Tīrā nelaime ar viņiem! — ārsts teica un neviļus pasmaidīja, atcerējies juceklīgo un sajūsmināto Var-varas stāstu par dziesmu, ko par viņu sacerējušas acu gaismu atguvušās sievietes. — Elektrostacija... Tas ir labi! Esmu jau pieradis strādāt ar elektriskajiem instrumentiem ... Kāda spēku ekonomija slimniekam un ķirurgam! Vai tur ir kāds no medicīniskā personāla? .., Kas varētu palīdzēt pie operācijām?

— Pavasarī bija feldšeris. Tad tur aizbrauca ārstu brigāde no Ukamčanas un atstāja pieredzējušu māsu: tur gatavojas atklāt lielu dziedniecības punktu.

— Pavisam lieliski! — domīgi teica Ivans Ivanovičs.

— Bet vai nevar šo braucienu atlikt līdz ziemas ceļam? Ir braukt būs vieglāk, ir ātrāk.

Logunova seja pauda atzinību, lai gan citu atbildi viņš arī nebija gaidījis.

— Nu, labi, noliksim braucienu, kad būs pirmais ziemas cejš vai drusku vēlāk, kā jums ērtāk, — viņš jautri noteica. — Šodien pat dosim atbildi delegātiem. Učahanieši būs loti priecīgi un pagaidīs. Bet par zirgiem un briežiem Oktobra pārvalde viņiem atlīdzinās pilnos apmēros.

•— Tagad es esmu sarunāts un saderēts, — ne bez lepnuma pavēstīja Ivans Ivanovičs, ieiedams kopā ar Olgu Hižņaku dzīvoklī. — Braukšu uz Učahanu.

Dzirdējām! Jau no rīta. Es zināju, ka jūs neatteiksieties, — no istabas viņa kakta atsaucās Deniss Antonovičs. Viņš sēdēja uz grīdas un piedalījās Na-tašas rotaļās ar lellēm. Jeļena Denisovna rosījās pie virtuves galda. — Jau dzirdējām, — atkārtoja Hižņaks, vēl vienmēr spiezdams pie krūtīm nosmulētu gumijas sunīti, ievīstītu meitas jaciņā. — Tādam gadījumam par godu Jeļena Denisovna gatavo pelmeņus, bet mūsu mēlē tos pašus vareņikus ar gaļu.

— Es taču vēl tik drīz nebraukšu ., •

— Arī to zinām. Kad brauksiet, izvārīsim vēl.

— Jūs ar Natašku izvārīsiet! — izsaucās Hižņaka sieva. — Visus miltus man izbārstījuši! Posts ar jums.

— Lai tik būtu vairāk tāda posta! — noteica Hižņaks un, berzēdams kāju, kas no neērtās sēdēšanas uz grīdas bija notirpusi, piegāja pie Ivana Ivanoviča. — Nu, kā ar ciedrājiem piekrastē? Vai slaveni?

— Slaveni, — atkārtoja Ivans Ivanovičs, ar pārbaudošu skatienu vērodams Olgu.

Viņš redzēja, kā sieva noraisīja un pārsēja citādi lakatiņu, pabāzdama matus zem tā, no kā viņas seja kļuva vēl jaunāka, kā aplika svešu priekšautu, kas tomēr viņai ļoti labi piestāvēja, un ņēmās veidot sīkus pīrādziņus kopā ar Jeļenu Denisovnu, kurai šis darbs veicās neparasti ātri.

«Viņā parādījies kas svešs, tāls,» nodomāja Ivans Ivanovičs par sievu, juzdamies aizvainots Olgas atsvešinātības dēļ. «Viņa ir šeit, un tomēr viņas gluži kā nebūtu. No kurienes tas cēlies? Visa šī runāšana par darbu ... Tā nav no sirds! Kāpēc tās nebija agrāk?»

— Ciedrājs izplatās pilnā sparā, — viņš apstiprināja. — Jā, ziniet, kāda interesanta lieta! Šodien saņēmu vēstuli no piekrastes. Ziņo, ka atrasta kāda veca grāmatiņa — «Kamčatkas apraksts», kas izdota pirms gadiem divsimt. Šajā grāmatiņā rakstīts, ka ciedrāji esot labākās zāles pret cingu un ka matroži, dodamies ekspedīcijā pa Ziemeļiem, gatavojuši no tiem kvasu un dzēruši to siltu, tējas vietā.

— Tātad... — izmeta pārsteigtais Hižņaks.

— Tātad mēs esam no jauna atklājuši to, kas bijis zināms jau pirms gadiem divsimt, — mazliet mulsi teica Ivans Ivanovičs. — Lai nu ciedrājs kur ciedrājs, bet, no otras puses, cīnīsimies par nodrošināšanos ar vitamīniem, — viņš turpināja. — Sakņu dārzu platības nākamgad palielinās gandrīz trīskārtīgi. Apgabalā organizējas jaunas sakņkopības padomju saimniecības, viens putnkopības, divi lopkopības un viens zvejas artelis. Piešķirti kolosāli līdzekļi MTS organizēšanai un zemes aparšanai taigā. Platons Artemovičs tagad rūpējas, lai sāktu ražot vitamīnus no mežrozītēm.

— Lieliski! Lieliski! — Hižņaks atkārtoja, mādams ar galvu, it kā apstiprinot katru no šiem pasākumiem. — Es, tiesa, negaidīju, ka Logunovs tik stingri pieķersies lauksaimniecībai: viņš taču tomēr ir kalnu inženieris, pēc dabas ražotājs. Stāsta, ka no raktuvēm aizgājis gandrīz vai raudādams. Bet, tā kā partijas darbs to prasa, viņš apgūs arī lauksaimniecību. Ja te ir cingas rajons, tad ar cukuru, makaroniem un konserviem iztikt nevarēs. Tā tieši arī jādara: te jāattīsta sakņkopība, piena produktu ražošana.

— Jā, dārzeņi... — noteica Ivans Ivanovičs, lūkodamies sievā un kļūdams drūms, un pēkšņi pievērsa uzmanību Nataškai.

Meitenīte vēl sēdēja uz grīdas, pagriezusi galviņu pret pieaugušajiem. Šajā pozā, paceltajā rociņā, kurā bija satvērusi rotaļlietiņu, paudās pacietīgas gaidas un pārliecība ... Citā reizē Ivans Ivanovičs arī būtu parotaļājies ar viņu, bet tagad ārstam bija tik nemierīgi ap sirdi, ka viņš negāja klāt: attaisnot bērna gaidas būtu bijusi izlikšanās.

— Man stāstīja, ka Ukamčanā runājot jau tā: «Arža-nova metode dziedniecībā ar ciedrāju skujām,» — pavēstīja Hižņaks, jautri zibinādams zilās acis, it kā šie vārdi būtu sacīti par viņu pašu. — Daudz kas var būt noticis pirms divsimt gadiem! — viņš turpināja, noraizējies par Ivana Ivanoviča drūmumu. — Mēs nezinām, kā viņi toreiz ārstējās, bet savus slimniekus visus esam nostādījuši uz kājām. Ukamčanā taču kopš pavasara salasījušies daudz cingas slimnieku, kā turienieši, tā arī tof kas atvesti no taigas. Tikai novietot kaut kur vajag tādu daudzumu ļaužu!

— Jā, jā, jā, — ārsts izklaidīgi apstiprināja, domādams par sievas dīvaino uzvešanos.

— ... Kartupeļi, kas izauguši no actiņām, dod līdz divdesmit bumbuļu cerā ... Individuālā dēstīšana ... Kartupeļu audzēšana no acīm ārkārtīgi izplatās. Virsot-nītes jāsaglabā ... — līdz viņa dzirdei atlidoja atsevišķi vārdi no Hižņaka prātojumiem, ko pavadīja šķīvīšu un dakšiņu šķindoņa. — Nostādīt vajadzīgajā augstumā ... Vienus atved, otrus aizved... tukša riņķošana pa loku...

«Ko viņš runā?» apķērās Ivans Ivanovičs, uzmezdams noskaidrojušos skatienu Hižņaka platajai mugurai. Hižņaks palīda zem sniegbaltā aizkara un ar troksni paņēma kaut ko no plaukta.

— Lēnāk, Deņa! Tā tu saplēsīsi visus traukus! — iesaucās Jeļena Denisovna.

«Re, viņa vienmēr ir laba,» nodomāja par Hižņaka sievu Ivans Ivanovičs, mēģinādams notvert neskaidri pavīdējušo domu. «Vienus atved, otrus aizved... To viņš saka par strādniekiem. Jā ... Olga reiz sacīja par ciedrājiem: kad jūs paspējāt visu izdarīt? Lai gan mēs katru dienu toreiz par to runājām un viņa staigāja mūsu vidū un dzirdēja... Droši vien tāpat, kā es tagad klausījos Denisā Antonovičā; tātad tas, ko mēs runājām, nenokļuva līdz viņas apziņai. Iznāk, ka viņa toreiz bijusi aizņemta un tagad ir aizņemta ar ko citu! Te nav aizraušanās ar rakstniecību vien ... Kas viņai ir?» ar šausmām domāja Ivans Ivanovičs un tādām acīm pavērās Hižņakā, kas beidzot iznira no aizkara apakšas, ka tam vārds iesprūda rīklē un lēzenais smeļamais kauss gandrīz izkrita no rokām.

— Vai esat saslimis? — vaicāja Hižņaks un lietišķiem soļiem devās pie Ivana Ivanoviča.

— Nekas... — tas atbildēja, paspējis atgūties,

— iedūrās tā kā sānos, tā kā mugurā. Jau pārgājis! —« viņš steidzīgi piebilda, redzēdams, ka feldšeris gatavs ko uzsākt.

— Nu nē! Es paklausīšos, — sacīja Hižņaks, apņēmīgi virzīdams viņu uz savas istabas durvīm. — Kā tad «nekas»?! Tieši acu priekšā pārvērtāties! Protams, tā jau pieņemts: kurpnieks staigā bez zābakiem, bet zobārsts bez zobiem ... Tomēr es arī ko saprotu no medicīnas, — un viņš gandrīz ar varu novilka Ivanara īvanovičam svārkus un piespieda viņu noģērbt kreklu.

— Tā-a! Tā! — viņš turpināja, spiezdams stingro ausi pie klausules. — Elpojiet! Vēlreiz! Ne plaušas, bet kalēja plēšas! — Viņš atkal paklausījās, paklauvēja, pagrozīja ārstu, kas stāvēja, sakrustojis rokas uz kailajām krūtīm. — Es vēl paklausīšos sirdi. Jā-a ... Arī sirds sit kā veseris uz laktas. Ne organisms, bet īsta kalve. Nudien! Kāds jūs skaistulis! — viņš jūsmoja, tīksminādamies ap Ivana Ivanoviča gludo torsu, viņa vareno muskuļu saišķiem, ko tvirti aptvēra atlasam līdzīgā āda, un bargi sadrūvējušos seju.

— Kas nu par skaistuli! — teica Ivāris Ivanovičs, greizi pasmiedamies. — Pirmo reizi dzirdu.

— Es jums neteicu, lai sagādātu patiku, bet no visas sirds. Tikai kur un kas iedūrās, nesaprotu. Vai tiešām pārpūlēšanās? Izdzeriet tūlīt labu mēriņu degvīna... dezinfekcijai, un viss pāries.

58.

Saņēmis pusdienās no Hižņaka rokām mēriņu, Ivans Ivanovičs domīgi paraudzījās caur to uz galdu un kūpošo bļodu ar karstajiem pelmeņiem, kam apkārt bija aplikti šķīvīši ar uzkožamajiem.

— Tīra? — sacīja Hižņaks. — Dzidra kā asara.

— Kāpēc sieviešu kārtā? — skumji pajokoja Ivans Ivanovičs. — Tas taču ir «viņš»!

— Tieši tā! — piekrita Hižņaks. — Atšķaidīts, tomēr arī tādā veidā stiprs. Pagājušā nedēļā kāda pilso-nīte iegāja veikalā, pastāvēja pie letes, kur pārdeva spirtu, un paģība.

Jeļena Denisovna izbrīnījusies pašūpoja galvu:

— Noreiba no smaržas vien!

— Nu, pieņemsim, ka ne no smaržas vien..« Tas tieši no tavas nozares... Kontinentā viņai ārstēts radikulīts, viņai slikti ar kājām. Pēc tam kad nokrita veikalā, kājas pavisam atsacījās klausīt: viņa guļ uz gultas.

— Tā taču ir Martemjanova meita! Es viņu jau apskatīju, — Jeļena Denisovna moži iesaucās. — Es jums stāstīju, Ivan Ivariovič... Tā, kurai būs jātaisa ķeizargrieziens; viņai gandrīz pilnīga abu kāju paralīze, arī vēdera muskuļi paralizēti, bet grūtniecība pirmā. Pati viņa neparko nevarēs dzemdēt.

— Cik mēnešu?

— Pilni astoņi. Manuprāt, viņa maldās datumu ziņā. Izskatās, ka nupat, nupat būs laiks dzemdēt.

— Vai mūsu neiropatologs viņu jau apskatīja?

— Šodien noteica diagnozi, — sievas vietā atbildēja Hižņaks.

— Rīt es pats ar viņu nodarbošos, — nolēma Ivans Ivanovičs. — Tādi simptomi man nemaz nepatīk.

— Bet vai atceraties, kas bija pērngad ar ģeologa sievu no Holodņikanas? — atgādināja Jeļena Denisovna.

— Kā gan neatcerēties! Es viņu izmeklēju kopā ar Valerianu Valerianoviču ...

— Valentinoviču, — iemeta vecmāte.

— Nē, viņam kā neiropatologam tas labāk piedien . Izmeklējām un noteicām diagnozi: meningioma labajā pieres deniņu daļā. Un es operēju, — Ivans Ivanovičs, atmiņu aizrauts, pārlaida visiem skatienu. — Izņēmu pilnīgi, bet audzējs bija gandrīz tik liels kā dūre. Laba sajūta, kad operācija veikta radikāli!

— Ceturtajā maijā jūs paņēmāt slimnieci uz galda, un sešpadsmitajā jūnijā sākās radības, — ar patiku atcerējās Jeļena Denisovna. — Šai laikā viņa bija kļuvusi jau gluži normāla: sāka interesēties par savu stāvokli, apjautāties par ģimeni. Un kādu jauku zēnu dzemdēja! ... — Jeļena Denisovna gribēja teikt vēl ko, bet pie durvīm pieklauvēja un ienāca Igors Korobicins.

Šai istabā viņš bija rets viesis, un visi pavērās viņā ar izbrīnu.

— Sestdien pie Pavas Romanovnas būs mazas viesības, — viņš pavēstīja, griezdamies galvenokārt pie Olgas. — Viņa ļoti lūdza man jums pateikt... Ja jūs gribat piedalīties ...

Likās, ka viņa mazās mutes un melno acu izteiksmē, kad viņš lūkojās Olgā, bija kas apvainojošs.

«Vai tiešām viņš?» nodomāja Ivans Ivanovičs, pavērsdams skatienu uz sievu. Jā, no viņas it kā noslīga svešatnības aizkars, un sejā atplauka moža uzmanība. «Patiesi, viņš!» domās ievaidējās pārsteigtais Ivans Ivanovičs.

— Tātad esat ar mieru? — Korobicins vaicāja arī viņam.

— Nē, nevaru, — dobji atteica ārsts, ar pūlēm apspiezdams vēlēšanos sarunāt rupjības.

— Velti, būs ļoti jautri...

— Nevaru, nevaru! Aizņemts. Man darbs. Ja Olga Pavlovna grib, tā ir viņas darīšana ...

Varbūt Olgai vajadzēja teikt, ka arī viņai nav laika. Bet viņa, pēkšņi satraukusies, iedomājās, ka Tavrovs izveseļojies, ka tagad viņš noteikti atnāks pie Prjahi-niem un viņa ar to satiksies!...

— Pasakiet Pa vai Romanovnai, ka piedalīšos, — viņa sacīja Korobicinam.

59.

«Jā, viņa noteikti ies pie šīs seklās sievietes!» dīvainā, apmiglotā garastāvoklī prātoja Ivans Ivanovičs par Olgu, neredzošu skatienu vērdamies slimnīcas gultā gulošās sievietes jaunajā, izbiedētajā sejā.

Sievietei bija krāšņs, uz pleca noslīdējušu, gaišu matu mezgls, gaišas acis, un pati viņa bija gaiša, piemīlīga, ar augstu, topošas mātes vēderu.

— Kā jūs sauc? — Ivans Ivanovičs saņēmies laipni jautāja.

— Mārus ja ... Marija Petrovna.

— Nu... Mārus ja Petrovna, par ko sūdzaties?

— Man kājas .. *

— Man arī ir kājas, — pajokoja Ivans Ivanovičs, sākdams slimnieces apskati. — Pakustiniet pirkstus. Pamēģiniet vēl. Paceliet labo kāju, salieciet to celī. Nevar? Bet kreiso? Arī nevarat! Mēs jums palīdzēsim. Pamēģiniet tagad patstāvīgi izstiept. Nepadodas? Ir kājas, ir vēders kļuvuši nejutīgi.*, Kad tad tas jums sākās, Marusja Petrovna?

Neiropatologs Valerians Valentinovičs stāvēja blakus ar spriegas intereses izteiksmi vasarraibumainajā sejā: raugoties no malas, viņš vēlreiz pārbaudīja sava iepriekšējā slēdziena datus.

— Manuprāt, muguras smadzeņu bojājums, — pavēries neiropatologā, beidzot sacīja Ivans Ivanovičs pēc slimnieces rūpīgas izmeklēšanas un iztaujāšanas.

— Es arī tā domāju, —• tas atbildēja. — Slimības sākums, attīstība un visa klīniskā aina tagad rāda, ka te, acīm redzot, ir audzējs muguras smadzeņu sirds — krūšu apvidū.

Ivans Ivanovičs piekrītot pamāja. Viņš jau bija lasījis neiropatologa slēdzienu. Vasarraibumainajam Valerianam piemita ārkārtīgi nopietna un sirsnīga attieksme pret slimajiem; tas palīdzēja viņam rast secinājumus pēc šķietami nenozīmīgām pazīmēm, kas neuzmanīgam ārstam paslīdētu garām. Dažreiz ķirurgs un neiropatologs, nosakot diagnozi, dedzīgi strīdējās, bet tas viņiem netraucēja draudzīgi sadarboties. Šoreiz domas sakrita.

Viņi runāja Marijas Petrovnas klātbūtnē, neslēpdami no viņas patiesību. Tādos gadījumos slimnieki parakstījās, ka piekrīt operācijai, līdz ar to apliecinādami, ka viņi iepazīstināti ar gaidāmās ķirurģiskās iejaukšanās formu. Un tikai nožēlu par ielaisto slimību, kas saistīta ar grūtniecību, Ivans Ivanovičs izsacīja latīniski:

— Vajadzēja tūlīt, tikko parādījās pirmās vājuma un sāpju pazīmes kājās, apdomāt, ka slimība nopietna, un sākt ārstēt nopietni.

— Dziedējuši divpusīgu radikulītu, — teica Valerians.

— Jā-a, — Ivans Ivanovičs domīgi bubināja. — Sākās sāpes pēdā un kreisās kājas pirkstu pamiršana, tad

m

tas izplatījās pa visu locekli, aptverot arī daļu vēdera. Pēc tam tā pati aina labajā pusē. Kas tur par radikulītu?! Uz rentgenu! — viņš pavēlēja dežūrārstam. — Izdarīsim rentgena uzņēmumu, pēc tam noņemsim muguras smadzeņu šķidruma analizi — tad būs skaidrs.

Atgriezies savā kabinetā, viņš dažas reizes pagājās no viena stūra uz otru, tad piesēdās pie galda ar glāzi karstas tējas, kuru kā parasti bija atnesusi māsa, tomēr, tikai paņēmis to, nolika atpakaļ un sāka no jauna staigāt pa istabu.

«Olga atkal bija pie Pavas Romanovnas. Pārnāca mājās gluži sveša,» nelaba izteiksme pazibēja Ivana Iva-noviča brūnajās acīs. «Nu, ko es varu darīt?!»

— Rentgens rāda kaulu audu izmaiņu sestā krūšu skriemeļa apvidū, — teica Sergutovs, pavēries Gusevā, kas uzpūties sēdēja dziļā krēslā. — Paskatieties! — Un viņš pacēla pret gaismu divus lielus rentgena uzņēmumus.

— Jā, tagad nav ko šaubīties, — noteica Ivans Iva-novičs, vērīgi ielūkodamies kaulu apveidos, kuri kā duļķaini, gaiši plankumi izcēlās uz melnā pamata. — Var droši noteikt klīnisko diagnozi: sestā krūšu skriemeļa audzējs, pie kam saspiestas muguras smadzenes. Jāgatavo slimniece operācijai.

— Es dotu padomu atlikt operāciju uz pēcdzemdību periodu, — sacīja Gusevs. — Lai viņa vispirms dzemdē...

— Viņa nevarēs, — Ivans Ivanovičs iebilda. — Tādā gadījumā viņai būs jātaisa ķeizargrieziens.

— Taisiet ķeizargriezienu. Nevar taču grūst cilvēku visbīstamākajā riskā. Un ja nu dzemdības sākas uz operāciju galda? Vai tiešām jums gribas, lai jums atkal būtu miršanas gadījums?

— Būs klāt vecmāte.

Gusevam aiz sašutuma pietvīka lielais deguns un roku pirksti sāka nervozi kustēties.

— Jūs, protams, esat novatori neiroķirurgi. Bet man ir solīda pieredze vispārējā ķirurģijā. Iegaumējiet: esmu jūs brīdinājis... Jūs gribat, lai dzemdības notiktu tūlīt pēc vissarežģītākā apvidus — muguras smadzeņu aizskaršanas. Cik tas pēc mugurkaula uzšķēršanas un jaunu šuvju uzlikšanas ir bīstami!

— Bīstams ir kas cits, — atbildēja Ivans Ivanovičs. —- Pie reizes, vispārējā ķirurģijā arī man ir pamatīgs stāžs. Un man šķiet, ka slimniecei vieglāk būs pārciest operāciju un pēc tam dabiskas dzemdības nekā divas smagas ķirurģiskas iejaukšanās pēc kārtas. Vārdu sakot, esmu par tūlītēju operāciju, ņemot vērā arī jūsu brīdinājumu.

«Kāpēc gan viņam tā tīk brīdināt?» Ivans Ivanovičs domāja, iziedams no slimnīcas. «Nu, kā viņš domā?! Ievest visur kārtību: teicamu kartotēku, plauktiņus, ķeblīšus... izveidot ne slimnīcu, bet vietu, uz ko var paskatīties. Tā jau mums ari fr visiem par prieku un svētību. Bet ko tālāk! Slimības taču nevar izvietot pa plauktiņiem, pēc šablona!» Atcerējies pēdējo vārdu maiņu ar Olgu, Ivans Ivanovičs vēl vairāk saērcinājās. «Gusevam vajadzētu kļūt par literātu,» viņš nodomāja un nikni nosprauslojās. «Varoņi viņam būtu labiņi, izteicieni gludiņi, konfliktu nekādu, un grāmata būtu tik garlaicīga, ka katrs ielūkojies atliktu to sānis...»

Pēdējie prātojumi pavērsa ārsta gaitu uz citu pusi: viņš negāja vis tūlīt mājās, bet iegriezās bibliotēkā. Ivanam Ivanovičam vaļas brīžos patika lasīt, un sevišķi viņš priecājās, ja pagadījās kāds labs, jauns romāns, viņš pat lepojās, ka ari še bija «lietas kursā».

— Mums taču iznāk tik daudz speciālās literatūras, — viņš mēdza sacīt, — lai neatpaliktu no dzīves, tā jālasa.

Pašlaik viņš gāja, lai paņemtu kādu biezu žurnālu, kas bija saņemts ar pēdējo pastu, pārlapotu to, gūtu priekšstatu — cik iespējams — par pašreizējo literārās pasaules atmosfēru un varbūt no šīs pozicijas noraudzītos Olgas «bērnišķībās».

Aiz jaunajām dekorācijām, kas aizņēma pusi foajē, kurš uz laiku bija pārvērsts par darbnīcu, viņš sadzirdēja skanīgo Pavas Romanovnas balsi.

— Pilnīgi varu veikt, goda vārds! — viņa aši runāja. — Tiesa, es nekad neesmu strādājusi, bet vadīt klubu ...

To es varētu. Radīt tādu mājīgumu, lai katrs, atnāk« dams šurp, patiesi atpūstos.

«Tu nu gan radīsi!» naidīgi nodomāja Ivans Ivano« vičs, iedams tālāk. «Tāpat kā Gusevam — ar dīvāni« ņiem un aizkariņiem viss būtu izsmelts. Bet kas par pašpārliecību! Protams, darbs arī viņai atradīsies (ja tikai pati gribēs). Viss pieejams, tāpēc arī viņa domā, ka viss viegli!»

60.

Bibliotēkā pie lasāmgalda sēdēja Olga tumšā, gludā zīda uzpletnī un kaut ko pierakstīja bloknotā. Viņas roka, kas skolnieciski Vingri turēja papīru, vienā laidā bārstīja šaurus, nevienādus burtus. Ivans Ivanovičs bieži jokoja par Olgas rokrakstu, tomēr reizē to arī mīlēja: cik daudz prieka viņš bija izjutis pēdējos gados, saņemdams sievas vēstules, ārēji līdzīgas ceturtās klases skolnieka sūtījumiem, bet pilnas jūtu un nemiera!

Ivans Ivanovičs lasīja viņas apgabala avīzē iespiestos rakstiņus, bet viņam likās, ka Olga pārvērtē savus nejaušos un nenozīmīgos panākumus un jau iztēlojas sevi par ģimenē nesaprastu ģēniju. Vai gan no tā nebija sākušās viņu ķildas?

Tagad, ieraudzījis sievu liotišķīgi iekārtojušos pie grāmatu grēdām apkrauta galda, viņš pēkšņi izjuta pret Olgu sāpīgu žēlumu. Ja viņa ar ko aizrāvās, tad prata strādāt, netaupot spēkus un laiku.

Viņš piegāja pie Olgas un kā tad, kad pirmo reizi bija atradis viņu pie rakstāmgalda, uzlika roku uz pieliektā pleca. Olga nodrebēja, tomēr acis, kas pievērsās viņam, nestaroja vairs maigumā, bet raudzījās piesardzīgi. Un viņa neaizklāja aprakstīto lapu tai straujajā mīlošas sirds kaunīgumā, kas pauž bailes parādīties dārgajam cilvēkam smieklīgā gaismā. Tagad Olga, acīm redzami vienaldzīga par to, ko viņš domāja, nekautrējās no vīra, un tas, sāpīgi aizvainojot Ivanu Iva-noviču, atkal noskaņoja viņu skeptiski pret sievas darbu.

— Pie rakstu darbiem? — viņš vaicāja ar vieglu ironiju.

— Rakstu, — Olga stingri atteica, lai gan viņas seja piesarka īgnumā.

— Nu, tad jau labi... raksti! — viņš nopūzdamies sacīja un, aizgriezies projām, devās pie barjeras, aiz kuras sēdēja vecenīte bibliotekāre brillēs un siltā vestē bez piedurknēm, pilnīgi iegrimusi jauna, ievērību guvuša romāna lasīšanā.

«Kādu sīkumu dēļ var sabojāt attiecības... Iedragāt visu dzīvi!» Ivans Ivanovičs skumji domāja, izklaidīgi pārcilādams lasītāju atdotās grāmatas, kuras vēl nebija saliktas plauktos. «Nu, bet es... vai tad es viņai stāvu ceļā?»

Neviens no nesen saņemtajiem biezajiem žurnāliem nebija mājās, visi bija lasīšanā.

— Nē, to es nespēšu pieveikt! — sacīja Ivans Ivanovičs, šaubās palūkodamies uz viņam piedāvāto mūsdienu amerikāņu autora biezo romānu.

Tā kā nepazīstamu autoru vērtības uzmeklēt Ivanam Ivanovičam nebija laika un viņš baidījās to velti zaudēt, tad uzskatīja par labāku ņemt darbus, ko lasītāji jau atzinuši par labiem.

Atgriezdamies viņš atkal pakavējās pie Olgas. Viņa steigšus beidza izrakstīt citātu no milzīgas grāmatas par Jakutiju. Mirkli pārtraukusi rakstīšanu, viņa pamāja uz brīvu krēslu tuvumā, un Ivans Ivanovičs nelabprāt, bet padevīgi piesēdās, paklausīdams smeldzošajai vajadzībai izrunāties. Tagad viņš lūkojās sievai tieši sejā, it kā jaunā gaismā redzēja viņas jaukumu un izjuta aizvainojumu, ka pēdējās dienās Olga pametusi viņu gluži novārtā. Viņš taču nāca mājās no darba noguris, izsalcis, bet viņa mierīgi sēdēja, neizrādīdama nekādu raižu.

— Tu vēl neesi paēdis vakariņas? — viņa vaicāja, it kā uzminēdama vīra domas.

— Nē ... — viņš teica, neviļus samulsis.

— Tad negaidi mani! Vakariņas ir rierītī, droši vien vēl nav atdzisušas. Termosā ir karsta kafija. Es steidzos izskatīt man vajadzīgo materiālu, kamēr lasītava vēl vaļā, — paskaidroja Olga, ievērojusi vīra nepacietīgo sakustēšanos un neapmierinātības izteiksmi, kas pavīdēja viņa sejā.

— Un vai tas ilgi turpināsies? — apvaldīti jautāja Ivans Ivanovičs. — Tāda nevērība ... Tāds svešums ...

— Kamēr tu pats beigsi izturēties nevērīgi pret manu darbu, — Olga augstprātīgi noteica.

— Līdz šim laikam es neredzu nekāda darba, — sakaitināts sacīja Ivans Ivanovičs pieceldamies.

— Nav nekāds brīnums! — Olga atcirta. — Citu atbildi no tevis arī nevarēja gaidīt.

61.

Viņa ilgi sēdēja nekustēdamās pēc tam, kad bija noklusuši aizejošā Ivana Ivanoviča stingrie soļi, juzdama sāpīgu saltumu sirdī, aizmirsusi, ka viņai jāsteidzas, «kamēr lasītava vēl vaļā». Tad viņa nolēma iet mājās un jau savāca grāmatas, bet pārlēma un atkal apsēdās pie galda; tomēr, lai cik viņa mēģināja iedziļināties, lai cik pūlējās piespiesties, iepriekšējās skaidrības un uztveres no lasītā nebija.

Strādāt tālāk tādā garastāvokli bija neiespējami. Olga nopūtās, nodeva grāmatas un lēni devās uz izeju.

«Labi. Ja tavam mieram tas nepieciešams, varu savas nodarbības atlikt,» viņas nospiestais izskats šķita jau sakām vīram. Bet, tikko viņa tuvojās izejas durvīm, tās pēkšņi atvērās un uz sliekšņa, it kā no kāda bēgdams, parādījās Tavrovs. Gandrīz inerces pēc Olga paspēra vēl dažus soļus viņam pretim... Pavai Romanovnai, kas šai mirklī apskatīja jaunās, pie skatuves noliktās dekorācijas, šķita, ka Tavrovs un Olga metīsies viens otram ap kaklu.

Izņemot viņus trīs, zālē nebija neviena cilvēka. Zem nekrāsoto griestu augstā jumola spīdēja lampa, vientuļa, apaļa un liela kā mēness. Milzīgajā telpā valdīja jutīgs klusums, ko pēkšņi iztraucēja galdnieka dekoratora āmura sitieni aiz skatuves.

Ņiprajai Pavai Romanovnai apskrējās sirds, kad abi cilvēki, sastapušies aci pret aci šai tuksnesī, apstājās piepeši — kā akli.

«Dīvaini ļaudis!» viņa īgni nodomāja. «Kāpēc jāmokās?! Vajadzētu iet un sagrūst viņus kopā. Un tad arī droši vien tikai sabadītos ar pierēm.» Un viņa pavisam apmulsa, ieraudzījusi, ka Tavrovs un Olga, nepaspie-duši pat viens otram roku, aizgāja un apsēdās blakus uz soliņa zāles vidū. «Viņiem droši vien šķiet, ka tie atrodas ēnainā birzē, kaut kur lapenē, goda vārds! ...» domās noteica Pava Romanovna, ielīzdama spraugā starp dekorācijām. «Nometušies kā baložu pāris uz jumta.»

— Vai jūs mani saucāt? — Tavrovs vaicāja.

— Nē, lai gan es ļoti gribēju jūs satikt, — atteica Olga vienkārši un sirsnīgi.

Viss, kas viņu nesen bija satraucis, pēkšņi izgaisa, aizmirsās, un viņas seja pēc pirmā izbrīna un pat baiļu uzliesmojuma staroja priecīgā možumā.

Katrā viņas skatienā, kas vērsās pret Tavrovu, paudās dziļas jūtas.

— Kādēļ jūs tik ātri ejat? Jums jāsaudzē sevi, — viņa sacīja ar siltu pārmetumu, ievērojusi uz inženiera sejas sviedru lāsītes.

— Baidījos jūs nesastapt. Man zvanīja, ka jūs jau sen esot šeit un it kā gaidot mani. Protams, Pava Romanovna ... — viņš paskaidroja, ievērojis Olgu nervozi sakustamies. Tad viņš izvilka sniegbaltu mutautiņu, zēniski savīstīja to kamolā, noslaucīja pieri un spēcīgo zodu. — Es jau tā vienkārši ne ... — viņš piebilda, mulsumā nosarkdams, un pētījoši pavērās caur pieri Olgā, — līdz klubam atlēkšoju uz kruķiem. Tie ir tur... uz terases. Kad steidzos, vēl joprojām tos lietoju.

— Es redzēju, kā jūs mācījāties staigāt, — klusu atsaucās Olga. — Jūs gājāt un smaidījāt, un raudzījāties tikai sev zem kājām. Bija tik jauks vakars! Jums aiz muguras gāja kopēja ...

— Kāpēc tad jūs mani nepasaucāt?

— Negribēju mulsināt...

— Es vairākas reizes gatavojos jums zvanīt... Daudz reižu. Bet ari nez kāpēc baidījos. Tā droši vien tup būdā suns, kam saspiesta ķepa: gribētos gan pariet, gan kauties, bet ķepa traucē ... nelaiž.

Abi iesmējās.

— Nu, kā jums veicas? — jautāja Tavrovs, atkal atgūdams brīvo, draudzīgo balss noskaņu. —; Kur apraksts par Cažmu, ko solījāties uzrakstīt?

— Pagaidām galdā, — žirgti atbildēja Olga. — Esmu jau reižu divdesmit ķērusies klāt, tik daudz papīra aprakstījusi, bet velti — pašai nepatīk. Liekas te pārāk augstā stilā, te pelēki, pliekani. Bet avīzei sūtu, un katru nedēļu iespiež. Visu, protams, nepieņem — tomēr ne mazāk par pusi pieņem. Kā jūs domājat — nav slikti? Es taču vēl neesmu tā īsti iemācījusies!

— Tas ir labi! — Tavrovs dedzīgi iebilda. — Es pazinu kādu slavenu žurnālistu.., Viņu pirmo reizi iespieda pēc simtiem mēģinājumu. Bez pārspīlējuma: ap trīssimt aprakstu viņš aizsūtīja uz redaktora papīr-kurvi. Jūs sākāt pareizi: nenonicinājāt vienkāršu avīžu ziņu. Jūsu apraksti vēl ir pavāji: jūtama te daudzvār-dība, te tāda kā nedrošība. Nav ar vēsu saprātu jāizdomā, bet katru reizi jāraksta par pašu dzīvi — tikai iepriekš tā pamatīgi jāizpētī.

— Es pētīju! — sacīja Olga. — Bet dīvaini: tagad, kad es pieeju tai lietišķīgi, skraidu visur apkārt, lai ieraudzītu pašu galveno, interesantāko, man bieži uznāk jūtelības lēkmes. Ne sentimentāla raudulība, bet tāda nervoza satrauktība, dīvains, priecīgs nemiers. Un, lūk, tad es zaudēju patieso izteiksmi.

— Nekas. Degsme nav slikta īpašība, — Tavrovs sacīja atzinīgi, bet ne kā aizbildnis: viņš pats bija satraukts. — Tā arī vajag: rakstīt par to, kas uztrauc, par ko sāp sirds. — Un atkal izvilka no kabatas mutautiņu un, slaucīdams seju, dziļi nopūtās: acīm redzot, pēc pārdzīvotā sasprindzinājuma viņš vēl vienmēr nespēja ieiet parastajās sliedēs. 1— Lūk, kas attiecas uz aprakstu par Cažmu. Jums vajag ...

— Man šķiet, esmu jau sapratusi, kas vajadzīgs, — Olga viņu pārtrauca. — Notēlot apgabalu vispār nelielā aprakstā grūti: te taču iegūst zeltu, te ir zvejas arteļi, padomju saimniecības, īpatnēja daba. Bet es biju nolēmusi aptvert visu, un iznāca milzīgs kamols, kas aizžņaudza man kaklu. Biju uzkrāvusi sev pārāk daudz.

— Atrodiet interesantu cilvēku un sakarā ar viņu parādiet pārējo, — Tavrovs deva padomu.

Olga iegrima domās:

— Es biju kādā evenu kolhozā. Viņiem ir bagāta saimniecība: brieži, sakņu dārzi, piena ferma. Tur strādā eveni. Es viņus sākumā jaucu ar evenkiem, bet izrādās, ka tās ir pavisam dažādas tautības. Evenki agrāk saukti par tungusiem. Viņi klejojuši pa Austrumsibīriju — no Jeņisejas līdz Ohotskas jūras piekrastei. Turpretī eveni ir lamuti. Viņu valodā Ohotskas jūra saucas par Lāmu jūru... Tad, lūk... Ja ņemtu šo kolhozu un tā saistības ar ražošanu ..»

— Ņemiet labāk mūsu rajona izpildkomitejas priekšsēdētāju, — Tavrovs nopietni sacīja. — Sakarā ar viņu jūs varētu parādīt visu. Citādi, ja sāksiet ar kolhozu, jūs no tā drīz nešķirsieties, bet, kad tiksiet līdz ražošanai, materiāla bagātīgums jūs atkal nospiedīs.

— Pamēģināšu, — Olga nenoteikti apsolīja.

— Tā nē: iedomājieties vispirms, kas tas par cilvēku, — aizraudamies ierunājās Tavrovs. — Viņš ir viens no padomju darbiniekiem, par kuriem apmetnēs sacerē dziesmas. Starp citu, viņš dedzīgi piedalījās jūsu apjūsmotā kolhoza organizēšanā ...

— Goda vārds, es iztraucēju lietišķu sarunu! Cik man bija iespējams dzirdēt, te spriež par ģeogrāfiju, — sacīja Pava Romanovna, negaidīti iznākdama no dekorācijām.

Viņa apgāja ap soliņu un apstājās iepretī Olgai uiī Tavrovam — īsta lelle savā īsajā, tikko līdz ceļiem, kleitiņā un greznā, platā jakā, ko sauca par «truakāru» un kas noslēpa viņas auguma īslaicīgo pilnīgumu. Kuplās piedurknes darīja platākus plecus; augstie kurpju papēži vērta gaitu nedrošu; cepurīte, kas līdzinājās apgāztam spainītim ar šauru dibenu, slīpi turējās uz kuplajām cirtām. Tā ģērbās četrdesmitā gada modes dāmas, un Pava Romanovna uzskatītu sevi par dziļi nelaimīgu, ja nebūtu ietērpta pēc modes.

Jūs jau pašam svētajam varat apnikt, — viņa labsirdīgi teica. — Man šajās ķekatās kājas nogura. Tomēr esmu taču tādā stāvoklī... Un kas par jēgu no tā, ka stāvēju, iesprūdusi starp bērzu birzi un Kita Kitiča viesistabu? Kādēļ lai es vēl tur tupētu?!

62.

Kad Ivans Ivanovičs iegāja operāciju zālē, slimā, pagriezta uz labajiem sāniem, augstas stāvlampas reflektora žilbinošās gaismas apspīdēta, jau gulēja uz galda.

Izdzirdusi ķirurga soļus un balsi, viņa sāka vērīgi klausīties. Visa viņas būtne, negaidītās nelaimes satriekta, bija saspringusi mokpilnās gaidās. Viņa bez kādas šaubīšanās bija parakstījusi piekrišanu operācijai. Ko darīt, ja nav citas izejas!... Uzticība ķirurgam bija liela, bet Mārus ja baidījās par savu grūtniecību: viņa ļoti gribēja bērnu un jau iepriekš to mīlēja. Visas tā kustības uri grūdieni viņu aizkustināja; izjuzdama tos, viņa iedomājās, kā mazais iegrozās ērtāk, pagrūzdams viņu gan ar elkonīti, gan ar kājiņu ... Gulēdama uz operāciju galda, viņa turpināja savu nepārtraukto, citiem nedzirdamo sarunu ar bērnu, lūdza viņu izturēties mierīgāk, tagad baidīdamās no viņa stiprajām kustībām. Viņiem abiem jāpacieš ...

Asistents Sergutovs jau beidza anestēziju: pēc no-vokaīna iešļircināšanas gar mugurkaulu pacēlās nepārtrauktā tūkuma svītra. Ivans Ivanovičs uz mirkli apstājās aiz Sergutova pleca, pārbaudot pavērās rentgena uzņēmumos, kas bija piesprausti pie loga ietvara.

Pār sterilo palagu, ko Varvara bija izpletusi rokās, vīdēja viņas melnās acis un sārtie vaigi. To krāsu izcēla baltā maska, kas klāja visu sejas apakšdaļu.

— Iegaumējiet, būs vajadzīgs heksonāls, — atgādināja Ivans Ivanovičs.

— Jā, es jau sagatavoju, 5— Varvara īsi atteica, uzmezdama palagu tā, ka tā «logs» nogūlās uz operācijas laukuma.

Jeļena Denisovna, kas rosījās otrpus galda, satvēra savu malu un piestiprināja to ar spailītēm pie platfor-miņas virs slimnieces pagalvja. Ņikita izmērīja asinsspiedienu.

Visi bija savās vietās, viss bija kārtībā, bet satraukums tik tikko neviesa saltus drebuļus arī Ivanā Iva-novičā, kamēr viņš beidza parasto ķirurga tualeti. Viņš labi saprata, kādu atbildību uzņemas, bet pašlaik viņu darīja nemierīgu kas cits — vēlēšanās izvairīties no iespējamiem sarežģījumiem un slimnieces vispārējais stāvoklis.

— Drudzis krata, — klusu sacīja Marusja, vērīgi ieklausīdamās rosmē ap sevi, ārstu pieskārienos un tagad vājajās bērna kustībās, kuras viņa izjuta it kā zem pašas sirds. Varbūt viņai patiesi bija izdevies mazo pierunāt... Kļuva bail.

— Dodiet viņai adrenalīnu, — sacīja Ivans Ivanovičs, atbildēdams uz vecmātes skatienu. — Nekas, mīļā, —1 viņš piebilda, vērsdamies pie slimnieces. — Mēs izdarīsim jums visu ātri un akurāti.

Viņš apsēdās uz griežama soliņa un paņēma no Var-varas skalpeli un trulu, platu āķi. Sergutovs ar āķi vienā rokā un elektrosūkņa metāla caurulīti otrā ari nostājās gatavībā. Strāvu ieslēdza Ņikita Burcevs, kas izpildīja māsas pienākumus — uzmanīja slimnieces vispārējo stāvokli. Ķirurģiskā māsa — Ņikita!... Operācijas laikā viņš dažreiz neuzdrošinājās pat pamirkšķināt acis, bet strādāja neparasti uzmanīgi un ātri. Varvara bija mazliet greizsirdīga, kad viņas atpūtas dienās instrumentus Ivanam Ivanovičam padeva Ņikita.

Taisns grieziens gar tūkumu virs mugurkaula. Griezuma malas tūlīt papleš ar āķiem.

— Strāvu! — īsi izmet Ivans Ivanovičs...

— Marijai Petrovnai ir neparasti attīstītas vēnas, — uzmanīgi strādādams ar skalpeli, viņš klusu saka Ser-gutovam. — Skatieties, kādi te sazarojumi. Vēnu tīkls ir stipri paplašināts. Tātad ir asinstrauku audzējs — hemangioma. Tāpēc kauls bojātajā mugurkaula daļā sevišķi asiņos.

Pie operāciju galda pienāk neiropatologs ar katram gadījumam nomazgātām rokām un acu ārsts Ivans

Ņefedovičs, abi maskās. Acu ārsta klātbūtne nav nepieciešama, bet viņš ir kvēli ieinteresēts entuziasts. Saraucis baltās uzacis, platu, labsirdīgu, mazliet uzblīdušu seju viņš vēro, kā ķirurgs brūces dziļumā ar elektriskā naža adatu izdara sīkus griezienus, ar strāvu apstādinādams asiņošanu; kā uzliek paplašinātājus un, pieturēdams ar lielu āķi, atbīda audus ar palielu lāpstiņu pa labi un kreisi no mugurkaula. Tagad jau redzams kails kauls.

— Sāp! — izdveš Mārus ja.

— Novokaīnu! — strauji izmet Ivans Ivanovičs un tad saka maigā balsī: — Tagad, Marija Petrovna, nesāpēs. Jūs mums tūlīt sakiet, kad jums kļūst nepatīkami. Paciestieš nevajag. Pacientus pie galda sēja un dzīvu miesu grieza pirms simt gadiem, kad nebija anestēzijas. Tad paciesties vajadzēja negribot, tāpēc arī no ķirurgiem baidījās kā no bendēm, — runājot Ivans Ivanovičs paņem no Varvaras šļirci un divreiz iešļircina — pa labi un kreisi no mugurkaula.

— Pirms simt gadiem pie tādas operācijas arī nebūtu ķērušies, — neiropatologs piezīmē.

— Pirms divdesmit gadiem arī nebūtu ķērušies, — darbā nogrimis, rūc Ivans Ivanovičs, rūpīgi jo rūpīgi kā juvelieris turpinādams strādāt tālāk.

Operācija rit ātri, jo ķirurga kustības — lai cik maigas — ir precīzas.

Atkal grieziens ar elektrisko nazi. Viņpus galda izceļas maza kņada. Jeļena Denisovna ārēji gan ir mierīga, bet sirdī ļoti satraukta. Slimniecei nelaba dūša. Bet operācija rit savu gaitu.

— Vasku! Šķēres! Strāvu!

63.

Martemjanovam bija saticīga ģimene. Bez meitas Ma-rusjas viņam bija četri dēli pusaudži un laba sieva lielām acīm un rokām, kāra pēc darba un jautrības.

— Bodaibiete! — lepni mēdza teikt par viņu Mar-temjanovs/— īsta raktuvniece.

Viņš arī bija dzimis un uzaudzis Bodaibā un piedalījies Ļenas notikumos, lai gan tolaik bijis tikai četrpadsmit gadu vecs — trīs gadi tīšām bijuši pierakstīti klāt, lai iedabūtu zēnu pazemes darbos; ļoti jauni, tāpat kā pavecāki, tur pieņemti nelabprāt. Platiem pleciem un spēcīgu, viņu viegli varēja noturēt par septiņpadsmit gadu vecu; pēc streikotāju apšaušanas, kad viņš izvilka no kopējās līķu kaudzes nogalināto tēvu atšķaidītāju un izraudājās tieši kā četrpadsmit gadu vecs zēns, viņš uzreiz kļuva vecāks arī sirdī. Kopš tā laika viņa krūtīs bija iekritusi nedziestoša naida dzirksts. Tāpēc arī partijā viņš iestājās pašā savas neizjustās jaunības sākumā.

Marusja auga kā visas ģimenes mīlule, bet tādas attiecības viņu neizlutināja: viņa bija meitene ar stingru raksturu. Tādēļ pēc septiņgadīgās skolas beigšanas viņu labprāt laida mācīties uz Primorsku. No turienes viņa atgriezās ar ekonomistes diplomu, jau apprecējusies sieviete, kas gaidīja bērnu, bet atkalredzēšanās prieku aptumšoja slimība.

— Ak tu nelaime! — Logunovam rajona komitejā sacīja bēdīgais Martemjanovs, plucinādams saujā kuplo bārdu. — Audzējs! Un vēl mugurkaulā, muguras smadzenēs! Sieva tieši novārgusi šais dienās, vecmātei pakaļ vien staigā. Es jau viņu kaunināju, lai gan mēle nelokās pārmest: redzu, kļuvusi pelēka kā zeme. Protams, sievietei, turklāt vēl dzemdējušai, grūti iedomāties, kā tas iespējams tūlīt pēc operācijas... Šuves un tā tālāk... — Martemjanova sejā pazibēja sāpīgs vaibsts, bet viņš, acīm redzot, saņemdamies, pabeidza: — Ja operācija noritējusi veiksmīgi un Marusja izturējusi zem naža ... tad arī tagad tiks galā. Ivans Iva-novičs — tas savu lietu prot.

Ceturtdien Marusja vaidēja no asām sāpēm operācijas brūces apvidū, piektdien tās kļuva mazākas, bet vispārējais stāvoklis redzami uzlabojās. Sevišķi visus iepriecināja kustību parādīšanās viņas līdz šim paralizētajās kājās. Pat Gusevs nespēja noslēpt mazliet mulso apmierinājumu, raudzīdamies, cik labi kustas slimnieces pēdas un atsilušie pirksti. Izliekt kājas varēja gandrīz normāli, sliktāk gāja ar saliekšanu, bet operācijas rezultātus nebija ko apstrīdēt.

— Nu, labi, paskatīsimies, kā klāsies tālāk, — sacīja Gusevs.

— Tagad dzemdēs, — atteica Ivans Ivanovičs.

— Vai baidāties? — Gusevs klusu vaicāja, ielūkodamies drūmajā ķirurga sejas izteiksmē.

— Protams, tas nav tik vienkārši, — noteica Ivans Ivanovičs, — bet, ja Marija Petrovna grib bērnu, viņai tas būs. Vēdera muskuļi viņai tagad spēj savilkties.

— Novēlu no sirds! — sacīja Gusevs un klusiņām piebilda: — Un tomēr labāk būtu bijis taisīt ķeizargriezienu.

Un, lūk, sestdien, trešajā dienā pēc operācijas, Ma-rusjai sākās dzemdību sāpes. Četros no rīta Jeļena De-nisovna, kas neatgāja no slimnieces un bija pārgulējusi nakti turpat izolatorā, ierakstīja slimības vēsturē:

«Vidēji stipras sāpes ik pa desmit, piecpadsmit minūtēm.»

Jeļena Denisovna pa šīm dienām bija aiz noguruma un nemiera pat nobālējusi. Tagad viņa jutās, it kā komandētu parādi. Visam jānorit laimīgi, citādi — kauns un negods!

— Pakustini kājiņas! — viņa lūdz dzemdētāju: viņai pēkšņi radušās šaubas, vai tās tiešām kļuvušas kustīgas.

Marusja paklausīgi un labprāt kustina kājas, bet viņas piemīlīgajā, mazliet uztūkušajā sejā parādās sāpju izteiksme: kārtējā lēkme.

Ivans Ivanovičs šodien kārtējo apgaitu neizdara kā parasti, bet sāk no dzemdību nodaļaš.

— Nekas, — viņš saka savā dziļajā basā, pamanījis vecmātes slikti slēpto nemieru, — Marija Petrovna turas braši, kustību apjoms kājās pieaug.

Taču ilgi uzkavēties viņš nevar, pat apgaita atlikta: atvests slimnieks ar plīsušu aklo zarnu, un vajadzīga steidzīga operācija.

Jeļena Denisovna paliek viena ar dzemdētāju. Viņa pa ieradumam rosās ap dzemdēšanas galdu, bet dzīšanās vēl nav, un vecmātei liekas, ka viņa nedara neko.

Divpadsmitos viņa atkal ieraksta: «Sāpes ik pa piecām, astoņām minūtēm.»

— Vīrs jautā, kā. jūtas slimniece, — saka dežurējošā māsa, kā klusa parādība nostādamās durvis.

— Saki, ka sākušās dzemdības, — Jeļena Denisovna īsi atsaka.

Četrpadsmitos tas pats lakoniskais ieraksts: «Sāpes ik pa sešām minūtēm.» Atnāk un aiziet Ivans Ivano-vičs — viņam šodien ļoti nemierīga diena: atkal atvests smagi slims cilvēks. Marusjas māte un vīrs vēlreiz aptaujājas par slimnieces stāvokli.

— Dzemdējam, — vēl īsāk paziņo vecmāte.

—- Nu, kā jūs domājat: vai dzemdēšu? — vaicā Ma-rusja, kad kārtējās sāpes atslābst. — Vai spēšu dzemdēt?

— Protams, dārgā! — atsaka Jeļena Denisovna, ar pūlēm izturēdama viņas skaidro skatienu, ko it kā apskaidrojušas topošās mātes mokas. — Viss norisināsies laimīgi. Sāksies dzīšanās ...

Piecpadsmitos slimības vēstures ierakstā redzami divi jauni vārdi: «Sāpes ik pa trim četrām minūtēm. Vāja dzīšanās.»

Kad tās sākās, šīs pūles — mātes dabiskā tieksme, pārvarot ciešanas, palīdzēt sava bērna kustībām, Je-Jenai Denisovnai aiz prieka ieriesās acīs asaras. Sirds viņai nekļuva vieglāka, bet izgaisa bezpalīdzības sajūta, viņa jutās apbruņota.

Dzīšanas sāpes bija vājas un īsas, taču tās bērnu pagrūda uz priekšu. Pēc tam atkal iestājās aizkavēšanās.

Ar smagu sirdi Jeļena Denisovna aizsūtīja sanitāri pēc Ivana Ivanoviča. Viņš atnāca dīvaini kluss, gluži kā satriekts. Apskatīja savu pacienti, izklausīja augļa sirdspukstus.

— Nu, ko, vajadzēs māmiņai mazliet palīdzēt. Dodiet stangas! — Stangas viņš uzlika viegli, un septiņpadsmitos pēc ieraksta slimības vēsturē, bet parastā valodā pulksten piecos pēcpusdienā Marusjai piedzima veselīga meitiņa.

— Brīnišķīga! Tieši kā no samta! — gavilējošā balsī

Marusjai pavēstīja Jeļena Denisovna, ar sanitāres palīdzību uz sevišķa galdiņa apmazgādama bērnu.

Ivans Ivanovičs arī mazgāja rokas un noguris domāja par grūto, bet veiksmīgo dienu, par veiktajām operācijām, par reflektora spuldzi, kas bija sasista jaunā ķirurga Sergutova darba laikā.

«Vajadzēs atvilkt no darba algas!» viņš domāja, iekaisdams sašutumā. «Atskaitīt kā māsai, tā Serguto-vam. Nevar lieku reizi pārbaudīt. Varja to nebūtu pielaidusi. Taisni sirds sāp: tāds vērtīgs aparāts, tik grūti to dabūt. Kā nav kauna!»

Vēlu vakarā Ivans Ivanovičs sēdēja savā kabinetā, pīpēja un atkal uzbudināts domāja par Olgu, kas bija aizgājusi pie Pavas Romanovnas. Un pamazām sirdī viesās smeldze, aizmirstības un... pat vecuma sajūta. Trīsdesmit seši gadi. Drīz četrdesmit... Jau pieci gadi pagājuši kopš tā brīža, kad viņš aizstāvēja zinātņu kandidāta disertāciju... Ivans Ivanovičs atcerējās šo dienu. Līksmo Olgu baltā tērpā. Vasaru. Ziedus. Oponentu skaļo atzinības izpausmi. Viņa darbu nosauca par notikumu medicīnas pasaulē. Vai viņš pēc tam bija daudz paspējis padarīt?

Agrāk viņš izjuta aizvainojumu, kad savā vispārējā ķirurga praksē sadūrās ar gadījumiem, ko nespēja atrisināt. Tādus slimniekus visbiežāk sūtīja uz Burdenko neiroķirurģijas institūtu. Tos sūtīdams, Ivans Ivanovičs jutās neveikli par savu nevarību. Tad viņš nolēma «pamācīties vēl» pie neiroķirurgiem, iegūt jaunu kvalifikāciju uri — iestrēga pie viņiem. Tagad viņš pats ir neiroķirurgs, bet izjūt smeldzi, nogurumu, dīvainu nespēku sirdī. Vai tiešām tas Olgas izturēšanās dēj? Bet darbā? Arī darbā vēl daudz nenoteikta, nenoskaidrota. Ivans Ivanovičs kļūst drūms. Viņš vienmēr tiecies uz priekšu, it kā skrējis bez atelpas visu mūžu; un, lūk, aizskrējis galā, sasniedzis nodomāto mērķi...

— Un ko tālāk? — viņš vaicāja, stingru skatienu vērdamies telpā. — Nu, kļūšu vēl par zinātņu doktoru. Bet daudz kas tāpat kā iepriekš nepieejams. Pārgriez, paskaties — un šuj atkal ciet: tur vēzis, tur smagi anei-risma gadījumi

Ivans Ivanovičs piecēlās un klusu izgāja no kabineta. Iedams pa gaiteni, viņš izdzirda balsis: taisnojās dežurējošā ārste, uzbruka Jeļena Denisovna:

— Kad operācija zālē, tad pat sanitāre bez maskas nedrīkst ieiet, — vecmāte rūca, — bet pie mums gatavi ielaist visus.

— Vīrs taču..» smags gadījums. Noraizējušies bez gala ... — iebilda dežūrārste.

— Tāpēc, ka tāds smags gadījums, jo vairāk. Ienesīsiet gripu vai kādu citu nejēdzību.

Paklausīdams neskaidram, nenoteiktam pamudinājumam, Ivans Ivanovičs nogriezās uz balsu skaņas pusi un, pagājis garām apklusušajām strīdniecēm, iegāja dzemdību nodaļā.

Marusja gulēja jau parastajā gultā un, neērti atmetusi galvu uz plakanā spilvena, vērās bērna sārtajā sejiņā. Mazais bija novietots pie viņas atsegtajām krūtīm. Mātes garās skropstas zeltojās un trīsēja, seju, kas pēc dzemdībām bija novājējusi, apstaroja smaids. Viņa pirmo reizi baroja, sasprindzināta, smieklīgi un aizkustinoši rūpīga, tāpēc, tikai pavirši paskatījusies uz cilvēku, kas stāvēja pie viņas, no jauna pievērsa skatienu kārajām lūpiņām un mazajam deguntiņam, kas šņāku-ļoja pie viņas krūtīm.

Viņa pat nepapūlējās apsegties ar palaga malu, bet ne tāpēc, ka šis cilvēks viņu bija jau redzējis kailu (vēl no rīta viņa bija aizsegusies līdz kaklam, tikko ārsta rokas beidza izmeklēšanu). Kaunu nenomāca vājums: tagad Marusja, pārpilna mātes jūtu, vienkārši to aizmirsa. Viņa bija palikusi dzīva, kļuvusi māte un baroja savu bērnu. Viss pārējais nobālēja viņas izciestā brīnuma priekšā.

— Kāpēc viņai tik agri atļāva barot? — saviļņojuma pārņemts, Ivans Ivanovičs pusbalsī vaicāja vecmātei.

Sirdī viņam kļuva silti, it kā mātes smaida atspulgs būtu apskaidrojis viņa apmākušās dvēseles dzīles. Viņš jutās laimīgs kā mākslinieks, kas no malas ieraudzījis savas daiļrades diženumu. Un uz mirkli visas personīgās nepatikšanas arī atkāpās pēdējā plānā.

64.

Pēdējās tikšanās bija pilnīgi satuvinājušas Tavrovu un Olgu, kaut arī viņi nebija bilduši ne vārda par mīlestību. Tagad Tavrovs būtu pratis pierādīt, ka viņi izdara noziegumu, apspiezdami spēcīgās jūtas un kropļodami savu dzīvi. Taču starp viņiem stāvēja trešais cilvēks. Par spīti visai greizsirdīgajai nenovīdībai, Tavrovs nespēja necienīt Ivanu Ivanoviču, tomēr tas viņu neatvēsināja, bet viesa inženiera jūtās vienīgi smagas atbildības apziņu un pat bailes.

Olga! Šis īsais vārds skanēja viņam kā nopūta, ar kuru viņš ir aizmiga, ir atmodās.

Tikai flotācijas fabrikā Tavrovs laikiem viņu aizmirsa. Rūda tur tecēja pa transportieru lentēm no mašīnas mašīnā, pa ceļam sasmalcinādamās. Akmeņi pārvērtās graudainā masā, miltos. Lūk, pirmais ceļā ir kūleņu drupinātājs. Te akmeņus sasmalcina rupji, dzelzs žokļi tos, nemitīgi krakšķinot, saspiež kā riekstus. Pēc tam straumes tos aizplūdina uz diviem pāriem drupināšanas veltņu; tie dara savu darbu — sasmalcina vidēji, un ap viņiem dzirdama nepārtraukta, vibrējoša dunoņa. Nākamajā, smalkās drupināšanas nodaļā, atrodas trīs bumbu dzirnavas, trīs dārdošas skaistules. Te nejauši izrunāts mīļotais vārds izgaist dārdoņā. Katrai mašīnai ir meistars, savs elektromotors un dzensiksnas. Raktuves, kur vēl nesen strādāja Platons Logunovs, tikko spēj apmierināt fabriku ar rūdu. Bet raktuves gatavojas ieguvi palielināt, un Tavrovam arī jāpadomā, kā palielināt fabrikas ražošanas jaudu.

Varēja pieļaut pārslogojumu, bet ne vairāk par desmit procentiem, citādi pasliktinātos rūdas apstrādāšanas kvalitāte. Tāpēc uzradās jautājums par fabrikas rekonstrukciju.

«Tagad galvenais ir līdz salam pabeigt visus priekšdarbus,» noraizējies domā Tavrovs, iztēlodamies dziļās būvbedres, kas izkaltas mūžīgi sasalušajā zemē blakus galvenajam korpusam (pamata būve norisa paātrinātos tempos). «Jāierosina, lai namdari guļbūves uzcērt jau tagad, nogādāt tās savā vietā neies ilgi. Mašīnas uzstā-

dīsim ziemā. Vēl vienu pāri veltņu (labāks, protams, būtu koniskais drupinātājs), vēl vienas bumbu dzirnavas ...»

Tavrovs apstājas pie malējām dzirnavām, ar pazinēja ausi ieklausās, kā dārdot griežas bumbas, kas saberž putekļos sīkās rūdas drumslas. Viņš atceras, ka šai mēnesī nav bijušas apgādātas pietiekošā daudzumā tērauda lodes, no kā cēlās elektroenerģijas pārtēriņš, pazeminājās darba ražīgums un paaugstinājās zelta grama pašizmaksa. Tagad Tavrovs jautājumu par savlaicīgu pieprasījumu izpildi nostādījis krasi.

Tavrovs iet uz nodaļu, kur strādā flotācijas mašīna, kas sastāv no desmitiem šūniņu, kurās puto šķidrā pulpa: viena daļa saberztās rūdas un ap divdesmit daļu ūdens. Pulpai pievieno taukvielas. Lāpstiņas, kā mazi propelleri uzdzītas uz flotācijas mašīnas svērteniskās svārpstas, dzen pulpā gaisu, kas saskarē ar eļļu rada burbuļus un paceļ virspusē nepieciešamos minerālus ar zeltu. Lāpstiņas griezdamās pārmet putas pār mašīnas slieksni slīpās renēs. Pa šīm renēm putas slīd uz sabiezinātāju, kur tās nostāvas. Pēc tam no turienes izņem blīvu koncentrātu, žāvē un nosūta kausēt. Fabrikas produkcija nav tīrs zelts, bet zelta rūdas koncentrāts.

Sārtvaidze, zilace laborante kupli uzsukatiem matiem pienāk pie Tavrova ar savām piezīmēm. Laboratorijā katru dienu izdara kontroles analizi. Fabrikai jādod kondīcijas koncentrāts: tam jāsatur zelts bez kaitīgo minerālu — arsēna, vara, antimona — piejaukuma, kuri traucē kausēšanu. Tavrovs uzmanīgi izskata skaitļus. Laborantei ir skaidrs rokraksts,, kāds nav parasts sievietēm. Tavrovs ar acs kaktiņu neviļus ievēro viņas baltās rokas daiļo veidojumu. Laba meitene un brīva, bet nevaldzina, neinteresē. Tavrovs pavadīja ar skatienu aizejošo meiteni, un it kā dzīva viņa acu priekšā nostājās Olga vieglā tērpā, līdz pleciem kailām rokām, vasaras kurpēm basajās kājās. Viņam jūtami iesāpējās, iesmeldzās sirds, kad viņš atcerējās Olgu, sākot no gaišajiem matiem, mirdzošiem, bieziem un smalkiem, atcerējās visu viņas būtni, tik jauki vienkāršu un nozīmīgu. Tieši tada — tikai tāda viņam bija vajadzīga!

— Jā, zelta saturs koncentrātā atkal pazeminājies, —• viņš saka galvenajam meistaram, bet viņa skatiens vēl pilns maiguma. — Kaut nu mums neiznāktu saruna ar Platonu Artemoviču! Es jau izsekoju visu tehnoloģiju. Pamēģināsim mainīt rūdas koncentrēšanas procesu kārtību: samazināsim šūniņu skaitu otrā, tīrīšanas flotā-cijā, bet pirmajā palielināsim. Bez tam — bumbu dzirnavu materiāls ienāk parupjš, tur paātrināsim apgriezienu skaitu līdz divdesmit septiņiem minūtē ...

65.

— Kurp jūs tagad? — jautāja Logunovs, ar kuru ārsts sastapās, iznākot no slimnīcas.

— Es? — Ivans Ivanovičs atcerējās, ka Olga pie Prja-hiniem, ka darba diena jau sen beigusies un viņu gaida vairākas vientuļas stundas pie rakstāmgalda; atcerējās, un viņa seja pauda apslēptas skumjas. — Mājās, —* viņš atteica, smagi nopūzdamies, — strādāt.

— Jā, jūs protat strādāt. Jums vēl jāiemācās atpūsties, — nopietni sacīja Logunovs. — Es redzu: jūs gandrīz nekad neatpūšaties. Tā arī ir slikta galējība.

— Gorodkus taču spēlēju , <,

■— Bet ziemu?

— Ziemu eju medībās.

— Tomēr to taču reti. Vai tiesa? Bet jums jāorganizē sev tāda atpūta, lai ari sieva tajā piedalītos.

— Sieva pati atradīs... — Ivans Ivanovičs iesāka ar rūgtu ironiju, bet nokaunējās no iespējas pliekani pajokot un apklusa.

— Bet kādēļ atstāt viņu brīvajā laikā vienu? —• ar maigu sirsnību balsī sacīja Logunovs. —■ Atpūtas stundas precētiem ļaudīm jāpavada kopā.

— Bet neprecētiem?

— Tur nemaz nav ko runāt. Jauns cilvēks katru brīvu mirkli tiecas pie savas izvēlētās.

— Es turpretī esmu dzirdējis ko citu, — tīšām pasausi iebilda Ivans Ivanovičs, noslēgdamies no Logu-nova acīm redzamā mēģinājuma izraisīt viņā vaļsirdību. — Sievai un vīram jāizklaidējas atsevišķi, lai neapniktu viens otram.

— Kā tad jūs šodien gatavojaties izklaidēties?

— Es jau teicu: strādāšu. Aiziešu mājās un pamēģināšu izdarīt kādus vispārinājumus uz iegūtās pieredzes pamata.

•— Gatavojat doktora disertāciju?

— Nē. Tas vēl priekšā. Nopietnam zinātniskam darbam statistiskā metode (un vienīgi tāda šejienes apstākļos iespējama) arī ir pieņemama, bet tam vajadzīgs milzīgs daudzums gadījumu. Citādi secinājumi nebūs ticami. Kāpēc, novērtējot klīniskos novērojumus un mēģinot izlietot tos teorijā, rodas nesaskaņa? Tāpēc, ka man, pieņemsim, ir desmit vienādu gadījumu,, un es izdaru savus secinājumus, bet jums ir divdesmit gadījumu, un secinājumi būs citi. Tāpēc es sapņoju par dok-torantūru Maskavā, kur klīniskie novērojumi norit paralēli zinātniskajiem eksperimentiem laboratorijās, kas mums te, Kamenuškā, ir tik tāli kā, rau, tā zvaigznīte!

— Un ar ko nodarbosieties pēc doktorantūras? Vai lasīsiet lekcijas universitātē?

— Iespējams. Bet vairāk mani kārdina doma par zinātnisku darbu klīnikā. Kad cilvēks aizstāv kandidāta disertāciju, viņam jāpierāda sava prasme izvirzīt un atrisināt atsevišķu jautājumu. Doktora disertācija uzstāda, iespējams, to pašu jautājumu, bet dziļāk, plašāk, pārvēršot to par veselu problēmu. Kad iegūšu zinātņu doktora nosaukumu, man jākļūst par lietpratēju un speciālistu savas problēmas risināšanā, jāmeklē vislabākais ceļš tās atšķetināšanā. Vai saprotat? Ņemiet, piemēram, jebkuru medicīnas nozari... Katrā zemē ir desmitiem, simtiem profesoru. Lasa lekcijas, ārstē paši. Nu, labi, lieliski. Ārstē un ārstē. Bet tad izvirzās viens un izdara zināmā nozarē pilnīgu apvērsumu. Piemēram, mūsu padomju zinātnieks Vladimirs Petrovičs Filatovs ... Viņš izdziedē aklos, ieaudzēdams virs acs lēcas duļķainās radzenes vietā jaunu, caurspīdīgu.

— Esmu dzirdējis! — moži atsaucās Logunovs.

— Mums, mediķiem, viņš ir liela autoritāte, — ar lepnumu turpināja Ivans Ivanovičs. — Vai varat iedomāties, kas viņš par cilvēku?! Viņš nogājis visgrūtāko meklējumu ceļu, kamēr nonācis līdz līdzeklim saglabāt materiālu ieaudzēšanai! Bet pašas operācijas tehnikas uzlabošana? Šim darbam taču vajadzēja patērēt vismaz pusi mūža!

— Un jūs arī gribat kļūt slavens neiroķirurģijas laukā?

— Gribētu! — Ivans Ivanovičs vaļsirdīgi atzinās. — Taču man vēl jāuzkāpj daudzos kalngalos un vēl daudz jāstrādā, lai ienestu ko savu ..«

— Bet kāpēc jūs vilka uz turieni?

— Jauna nozare, lielas perspektīvas zinātnisku jautājumu risināšanā. Un praktiski ļoti svarīga. Lūk, piemēram, operācija perifēro simpātisko nervu sistēmā. Ar to vēl maz nodarbojušies, bet nākamajā karā tā būs ārkārtīgi vajadzīga. Karš būs nežēlīgs, kā jūs domājat?

— Jā, protams, — Logunovs domīgi atbildēja. — Ja jau viņi savā starpā tā saķērušies (ziņoja, ka vakar gaisa kaujās vācieši notriekuši simt četrdesmit septiņas angļu lidmašīnas), tad, viņiem pavēršoties pret mums, cīņa ies uz dzīvību un nāvi. Bet jūsu neiroķirur-ģija laikam ir pavisam jauna zinātne?

— Mūsu zemē tā ir piecpadsmit gadu veca. Pat ļoti jauna ...

— Kas viņa ir, tā jaunā? — no tumsas iejautājās sievietes balss.

— Mēs ar Platonu Artemoviču spriežam par neiroķi-rurģiju, — atbildēja Ivans Ivanovičs, silti paraudzījies uz pienākušo Varvaru.

*— Tu laikam domāji, ka mēs runājam par meitenēm? — pajokoja Logunovs, un pat tumsā bija manāms, kā kļuva gaišāki un atplauka viņa vīrišķīgās sejas vaibsti.

— Nē, es neko nedomāju, ■— Varvara sacīja, saraustīti nopūzdamās kā pēc ātra skrējiena. — Tāpat vien eju uri dzirdu... jūs sarunājaties. Es no biroja sēdes, — viņa paskaidroja, palūkojusies Logunovā. — Mani šodien aicina dejot, bet man nav laika.

— Kur tevi uzaicināja?

— Pie Pavas Romanovnas.

— Kādēļ tad tu neej tagad? Tur balle pašā karstumā, — atkal rūgti noteica Ivans Ivanovičs.

— Vienkārši tāpat... Tomēr nē — ne vienkārši, — satraukdamās ierunājās Varvara. — Man viņa nepatīk. Mums jāsatiekas klubā, viņa daudz palīdz kluba darbā, bet man viņa nepatīk, visu dara sava prieka pēc. «Taigas bērns!» Varvara pārmēdīja. — Bet es negribu, lai uz mani skatītos kā uz brīnumu: «Ai, jakutu meitene lasa Flobēru!» Visa jakutu tauta spēj veikt šo brīnumu. Vai mēs esam vainīgi, ka agrāk dzīvojām tik skarbos apstākļos? — vaicāja Varvara, apstādamās ielas vidū. — Vai jūs zināt, Ivan Ivanovič, kādēļ mūsu kursanti un slimnieki jūs mīl?... — viņa cieši sažņaudza abu roku kopā saņemtos pirkstus un kaismi sacīja, lūkodamās augšup uz slaido ārstu: — Tādēļ, ka jūs visu darāt ne sevis dēļ un pat ne zinātnes dēļ, bet cilvēku dēļ, nešķirodams, vai viņiem acis šauras vai apaļas...

— Slavēt savu priekšniecību tieši acīs ir liels grēks, Varjuša — Ivans Ivanovičs pārmeta. — Man tādēļ pat neveikli. .. Mēs taču visi strādājam vienādi. Zinātni virza tauta un tautas labā, bet, ja Pava Romanovna skatās citādi, tad tas saprotams: viņa taču neko nedara.

66.

— Man vēl jāiegriežas pie biedriem kursantiem parunāt par komjauniešu sapulci, — Varvara sacīja Lo-gunovam, kad viņi palika divatā.

— Es tevi pavadīšu, — viņš ierosināja.

♦— Nē, te ir tuvu, — viņa mazliet atvairīgi atteica. — Pēc tam, ja es aizkavēšos, mani pavadīs viņi.

— Tas jau ir vietējais nacionālisms, biedrene Varja, — pajokoja Logunovs. — Kas jums rit par sapulci? — viņš vaicāja, joprojām iedams meitenei blakus un lūkodamies viņas tumsā baltojošajā sejā ar tumšajām acīm, smailo zodu un bērnišķīgi pilnīgajām lūpām.

«Viņa patiesi vēl ir bērns,» Logunovs nodomāja, bet tūlīt atcerējās mīlošās sievietes skatienu, ar kādu Var-vara nupat bija vērusies Ivanā Ivanovičā, atcerējās viņas tieksmi pēc ārsta. Logunovs zināja, ka Pava Ro-manovna pret meiteni izturējās diezgan labi. Tātad Varvaras kaismīgo naidīgumu izraisījušas visdrīzāk Prjahina sievas nelāgās attieksmes pret raktuvju ārstu.

«Tavi ienaidnieki ir mani ienaidnieki!» skaidri un tieši bija runājusi Varvaras izturēšanās.

«Vai tiešām viņa to iemīlējusi?» Logunovs minēja. «Kaut gan: kāpēc ne? Jaunatnei piemītošā idealizācija* pateicības jūtas, sajūsma ... Ivans Ivanovičs taču gan viņai, gan pārējiem kursantiem ir cildens piemērs!»

— Labu nakti, Platon ... Artemovič!

— Labu... — Logunovs saņēmās un, spēcīgi saspiedis viņam pastiepto roku un neizlaizdams to, aizturēja meiteni: — Agrāk tu uzrunāji mani vienkāršāk!

— Jā? — viņa atvaicāja, labvēlīgi paraudzījusies Logunovā. — Tagad jūsu stāvoklis liek ...

— Klausies, — viņš sacīja un apklusa, nespēdams apvaldīt uztraukumu. — Saki, — vai tev vienai nemēdz būt skumji? ...

— Es gandrīz nekad neesmu viena. Apkārtējo cilvēku vidū man ir silti un priecīgi.

— Bet par vienu tu droši vien domā vairāk nekā par citiem ...

— Varbūt, — sacīja Varvara, brīdi klusējusi, un viņas seja kļuva gaišāka.

— Kas tad ir šis ... laimīgais?

— Vai nav vienalga? ... — viņa gandrīz izaicinoši iesaucās. — Tas, ka es par viņu domāju, nepavisam nedara viņu laimīgu, — Varvara piebilda naivā un sērā cietsirdībā.

Logunovs saspieda meitenes roku, it kā gribētu atmaksāt par sev nodarītajām ciešanām. Taču Varvaras seja nenodrebēja, un Logunovs tūlīt .atcerējās, kā viņa reiz tīšām bija iedūrusi sev ar adatu .,,

Viņš atlaida plaukstu: Varvaras roka gulēja viņējā kā saspiests putniņš, maza un silta. Logunovu pārņēma mokpilns kauns. Viņš noliecās uri noskūpstīja pirkstiņus, ko bija sažņaudzis kopā viņa rupjais spiediens.

Ilgi Logunovs stāvēja, lūkodamies durvīs, aiz kurām bija nozudusi Varvara. Viņa lūpas vēl sajuta meitenes rokas maigo siltumu. Logunovs nekad un nevienam nebija skūpstījis roku un nesaprata, kāpēc to dara citi. Nevilša sirds dziņa bija atsegusi viņam šīs, pēc viņa domām, ceremoniālās paražas jaukumu. Ar skūpsta sajūtu lūpās viņš devās klaiņāt pa ciemata ielām. Ja viņš būtu vedis Varvaru zem sava stiprā spārna, kādus nekad neteiktus vārdus, kas tagad lauzās viņam pār lūpām, viņš būtu tai sarunājis!

— Velti tu aizraujies, Platon! — Logunovs skaļi un skumji noteica. — Tagad tavs stāvoklis, tiesa, uzliek daudzus pienākumus: jādomā arī par citiem. Kam tu viņai, ja viņa mīl Aržanovu?! «Ķer nu vēju laukā!» — Logunovs atcerējās Denisa Hižņaka parunu.

Atminējies rudo, zilacaino feldšeri, Logunovs uzreiz izjuta ilgas pēc šīs ģimenes. Viņu mājā, kur dzīvoja Varvara, viņš jutās sevišķi labi.

«Droši vien vēl neguļ,» viņš nodomāja, paceldams locītavu ar tikšķošo pulksteni pie paša deguna.

Augusts bija jau garām, baltās naktis sen beigušās, un zemi tina tumsa. Tomēr siltajā, liegajā gaisā nebija jūtama pēdējā vasaras elpa, bet kaut kā brīnišķa gaidas...

«Mūžsenais stāsts,» apvaldījies ironizēdams prātoja Logunovs, viens zem rudens nakts debesu maigās blāzmas. «Zvaigžņu mirdza. Neveiksminieku un vecu meitu nopūtas. Uzlēks mēness, ari mūsu suņi sāks gaudot, uz to raugoties. Braucamie suņi — viņi ir gluži kā vilki...» Logunovs pasmīnēja, bet viņa stūrgalvīgās sirds dzīlēs smeldza sāpes, un viņš, tagad zinādams, ka tās ir neiznīdējamas, un padodamies tām, pavīpsnāja vēl zobgalīgāk.

Tuvodamies mājai, kur dzīvoja Hižņaki, viņš ieraudzīja logā Ivanu Ivanoviču un palēnināja soli, kamēr aptvēra, ka viņa sāncensis atrodas savā istabā.

Ārsts stāvēja, atspiedies ar plaukstām pret palodzi, un, tāpat kā nesen Logunovs, raudzījās tuvajās, zili spulgojošās debesīs. Bija kas savāds viņa domīgajā atsvešinātībā no visa apkārtējā, un Logunovs, krūmu alejas aizsegts, neuzdrošinājās uzsaukt. Minūtes divas viņš vēroja ārstu, dalītu jūtu — skaudības un labvēlības — pārņemts.

— Ak mans dievs!... — Ivans Ivanovičs pēkšņi dobji izdvesa.

Tādas bēdas izskanēja viņa zemajā balsī, ka Logunovs nodrebēja un uzmanīgi atkāpās tumsā.

«Tātad man tas nav tāpat vien šķitis,» viņš domāja, apiedams ap māju. «Viņiem patiesi ir ģimenes nesaskaņas.»

67.

Deniss Antonovičs bez svārkiem, apāvis rītakurpes basās kājās, sēdēja pie lielā galda ar avīzi rokās. Jeļena Denisovna lāpīja.

— Varjas nav, — vienkārši sacīja Hižņaks, palūkodamies pār avīzi, ko bija aizlicis sev priekšā.

— Es zinu, — tikpat vienkārši atteica Logunovs, ietverdams vienā skatienā līdz sīkumiem pazīstamo istabas iekārtu.

Cik daudz jauku stundu viņš te bija pavadījis!

Puikas jau gulēja gultā, mierīgi elpodami, bet no apklusušā pavarda vēl versmoja tīkams siltums; smaržoja pec cepumiem un tā kā pēc zemenēm, tā kā pēc melonēm. No logiem, kas bija atvērti, lai ielaistu rēno nakts gaisu, vēsmoja rūgtenais lefkoju aromāts un mijās ar sirdij tuvajām mājas smaržām. Ziedi, kas bija izrakti no sakņu dārza, gaidot pirmo salnu, stāvēja uz palodzēm kopā ar pinkainām, spilgti baltām, zilām un sarkanām astrām.

— Kā jūsu trīspudu ķirbji? — vaicāja Logunovs, piesēzdamies pie galda.

— Nekas. 4. Vēl aug, — sacīja Hižņaks, aši pavēries sievā.

— Aug. Nu, protams, aug! — Jeļena Denisovna piebalsoja, pietvīkdama no smiekliem. — Līdz ziemsvētkiem vēl tālu, varbūt izaugs! Tikai pīteņu vietā jāpārsedz ar kažoku. Cik tu gan esi stūrgalvīgs, Denis An-tonovič! Tur taču nav nekā līdzīga kārtīgam ķirbim.

— Vēl būs ...

— Kad tad būs? Pat puķes jau izrakām no dobēm, bet viņš vēl visu laiku gaida, cer.

«Re, arī te konflikts!» ienāca prātā Logunovam, klausoties viņu ne visai nopietni domāto strīdu.

— Tas nozīmē, ka neesmu labi iestādījis. Varbūt mēslus nevajadzēja likt bedrē, kā grāmatiņā norādīts, bet mest tieši kaudzē. Izaugt būtu vajadzējis noteikti.

— Vai nu tu padosies, — viegli nopūzdamas, sacīja Jeļena Denisovna un sāka vākt kopā lupatiņas, diegu spolītes un šķēres. — Labāk padzersim tēju ar svaigu ievārījumu. Man šodien dzemdību nodaļā viena sāka skumt... jauniņa. Vīrs komandējumā, radu nav. Visiem, saka, nes sainīšus, par visiem interesējas, bet pie manis neviens nenāk. Es pēc darba izvārīju zileņu ievārījumu, ielēju burciņā, izcepu cepumus. Te, sak, tev kādas meitenes atsūtījušas no tavām raktuvēm.

— Kāpēc jūs nenodevāt no sevis? — vaicāja Logu-novs.

— Tā ir interesantāk. Mani viņa redz katru dienu.

— Vai jūs viņas mīlat — tās savas sievietes dzemdētājas? — Logunovs interesējās, atcerēdamies vārdus, ko šodien Varvara bija teikusi Ivanam Ivanovičam.

— Pat ļoti, kā gan lai viņas nemīl? Viņas taču ir mātes!

— Bet viņas jūs? — Logunovs taujāja, lūkodamies, cik naski Jeļena Denisovna saimnieko: viņa ir runāja, ir strādāja — un tas viņai nebūt netraucēja.

— Dzemdētājas? Mani? — Jeļena Denisovna uz mirkli apstājās, pacēlusi plāno nazi pār baltmaizes kukulīti. — Varbūt arī mīl, bet ātri aizmirst. Ja nogājis labi, tad, paldies dievam, — un drīzāk mājās. Labu vecmāti reti kāds atmin. Tas arī saprotams: kamēr pašai grūti, tikmēr nedomā par to, kas palīdz, bet pēc tam visas domas pie bērniņa, — Jeļena Denisovna pateica to tik mierīgi un labsirdīgi, ka Logunovam kļuva pat neveikli.

— Ko tad jums dod tāds darbs?

— Visu dod! — Jeļena Denisovna skaizdamās atcirta. — Kas jums šodien ir, Platon Artemovič? .., Pagaidiet, sākšu es jūs tāpat iztaujāt!...

— Lūdzu, — viņš smaidīdams atteica, nopriecādamies par viņas dusmām. — Man gribas zināt, kā jūsu sirsniņa jūtas, vai ir apmierināta?

— Man sirsniņa ir pavisam apmierināta. Darbā es jūtu savas dzīves jēgu un pateicību no cilvēkiem, kuriem es tur palīdzu, neprasu.

— Bet mājās?

— Mājās arī! Ja izdevies kādam palīdzēt, neatgādini to. Cilvēkiem ir neērti, kad viņi jūtas pateicību parādā. Lepnais un godīgais pats steidzas atmaksāt, lai atdarītu pakalpojumu. Citam dari ko darīdams — vienalga, bet slaists būs tev ienaidnieks.

— Ja tā spriež, tad drīz var nonākt pie tā, ka cilvēks cilvēkam vilks, — Loguriovs nopietni sacīja.

— Nesagroziet vārdus, — aši iebilda Jeļena Denisovna. — Mans darbs necieš sliktu izturēšanos pret cilvēkiem. Es nesaku, ka viņi ir ļauni. Bet man tikai liekas, ka pateicība cēlusies tad, kad bijusi liela nevienlīdzība. Jo labāk mēs dzīvosim, jo mazāk jutīsimies pateicību parādā citiem.

— Bet kā ar Ivanu Ivanoviču? ... — ierunājās Lo-gunovs.

— Ivans Ivanovičs šai nodalījumā neiederas, — teica Hižņaks, akurāti salocīdams izlasīto avīzi. — Viņa iejaukšanās cilvēka dzīvē ir liels notikums. Kā padomju ārsts viņš, protams, neaprobežojas ar savas ķirurģiskās meistarības mirdzumu vien. Viņam ir par maz, ja slimnieks tikai laimīgi nokļūst no operāciju galda. Viņš rūpējas par tā turpmāko likteni. Atdot darba spējas, nokārtot attiecības ar radiniekiem, cik iespējams, saglabāt ārējās dotības. Bet ir viņam izteiciens «interesants slimnieks». Kā slimība var būt interesanta?

Zinātnei, — sacīja Logunovs.

— Noteikti! Kad viņam ir nopietna operācija, viņš viss deg. Un mēs viņu saprotam. Un ari šie slimnieki viņu saprot! — Hižņaks pacēla jau tā uzrauto, plato degunu, nozīmīgi piemiedza acis. — Viņi tad jūtas, it kā piedalītos zinātniskajā darbā! Un lielās ar to. Ikviens izdevīgā gadījumā pastāstīs jums par sev izdarīto operāciju, milzīgi pārspīlējot, un par mācīto ķirurgu Arža-novu atsauksies ar cieņu. Redz, sadzīves plānā Jeļena teica taisnību par pateicību — tur es viņai pievienojos, — piebilda Hižņaks, mīļi pavēries sievā.

Hižņaka vārdi neapgāza Varvaras jaunavīgi cildenos uzskatus. Interesants slimnieks! ... Protams, interesants klīniskiem novērojumiem, kurus pēc tam varēs izmantot teorijai. Logunovs pats bija augstās domās par ķirurga Aržanova cilvēciskajām īpašībām.

— Bet attiecībā uz pārējo es ar jums abiem neesmu vienis prātis, — viņš sacīja, turpinādams domāt skaļi. — Cilvēku nomāc ļauna atkarība, nevis pateicības jūtas. Pie mums pateicībai jānostājas blakus uzticībai un godīgumam. Kāpēc? Tāpēc, ka mēs visi esam darbaļaudis. Tas nozīmē, ka arī ikkatra viena cilvēka palīdzība otram mūsu sabiedrībā nav labdarība ... Tas, kas godā darbu un pats strādā, pratīs būt pateicīgs ir par biedrisku palīdzību nelaimē, ir par mācību cehā, ir par labu mākslas darbu. Jo labāk sāksim dzīvot, jo skaistāka būs pateicība, tāpēc ka cilvēks cilvēkam varēs veltīt vairāk uzmanības un laika. Tādas attiecības izraisa nevis saspīlējumu, bet pieķeršanos, draudzību, vēlēšanos pašam kļūt spēcīgam un savukārt atbalstīt vājāko biedru, palīdzēt viņam izaugt. Lūk, to tad ari sauc par darba kolektīvu!

— Taisnība! — Hižņaks aizrautīgi iesaucās. — Velns viņu zina — cik viegli iekrist galējībās! Es jaunībā uzticējos līdz smieklīgumam. Cik naudas pazaudēju! Rau, Ļena zina, neļaus melot. Palūdz reizēm aizņemties, un, ja bija, nekad neatteicos: tā kā kauns atteikties. Bet parādu atgādināt pēc tam ari kauns. Nu, un skaties: attiecības atvēsušas. Tā arī rodas spriedums: pēc pieredzes, šķiet, pareizs, bet paveries dziļāk — nekur nederīgs.

68.

Viesībās pie Prjahiniem visi jutās brīvi, iespējams, tāpēc, ka Pava Romanovna necentās nevienam kavēt laiku.

— Mans uzdevums ir rūpēties, lai dzīvoklis būtu tīrs un omulīgs un lai galds būtu klāts, kā pienākas. Pēc tam ļaujiet man papriecāties, — viņa sacīja paziņām. — Lai katrs izklaidējas, kā prot.

Pie galda viņa nevienu necienāja, neuzmācās ar pie-runām nobaudīt ēdienus. Viņa neaizmirsa pielikt gan šo, gan to vienīgi uz sava šķīvja. Redzēdami, ka uz viņiem neviens nevērš uzmanību, viesi steidzās apkalpot sevi paši, un no traukiem viss nozuda vienā rāvienā.

— Bohēma! — svarīgi noteica Jeļena Denisovna, reiz pabijusi pie Prjahiniem. — Visi dejo, dzied, sarunājas, un neviens otru neklausās. Tu nejūti, ka atrodies ģimenes mājā. Tādas viesības jau arī vērts sarīkot tikai tad, ja sanes groziņus!

Taisni tādās viesībās, kur patiešām visi runāja reizē un katrs klausījās, ko gribēja, kur nerimdamās skanēja mūzika — te patafons, te radio, te kāds piesēdās pie pianirio, šai laikā atradās Olga. Viņa sēdēja blakus Tav-rovam un, viegli atmetusi galvu, piemiegusi mirdzošās acis, uzmanīgi viņā klausījās. Pirms tam viņš bija pārlasījis mazu Olgas rakstiņu — pēdējo Čažmas apraksta variantu un tagad, nevērodams apkārtējo troksni, izsacīja savus apsvērumus.

— Padevies interesanti! — viņš klusu runāja. — Jūs esat pratusi parādīt dzīvu cilvēku lielā darbā. Viņu var redzēt. Lūk, evenku vecenīte pateicas viņam par braucienu uz kūrortu. Tā šķiet nesvarīga epizode, bet atklāj vietējo iedzīvotāju jauno sadzīvi, padomju varas rūpes un pat to, ka pie mums darbojas savs lielisks kūrorts reimatiķiem...

— Pietiek par darbu! — smiedamies virs Olgas auss noteica Prjahins.

Viņa atskatījās uz dejā slīdošajiem pāriem, jautājot pavērās Tavrovā. Tas pasmaidīja un noplātīja ro-

kas... Olga piecēlās. Pēc tam viņu uzaicināja atkal un atkal. Viņa aizgāja negribot un staroja, steidzīgi atgriezdamās. Vaigi viņai kvēloja, melnīgsnējais kakls, mazliet atsegtās krūtis un līdz elkoņiem kailās rokas silti blāvoja pār vakartērpa samtu.

— Šodien jūs patiešām ziedat! — skaļi sacīja Prja-hins, lūkodamies viņā.

— Varbūt... — viņa jautri atbildēja,, dodamās uz savu vietu.

— Neļauj parunāties! — viņa sacīja Tavrovam, ātri elpodama, un viegli atslīga uz krēsla viņam blakus.

Viņas garā tērpa mala mīksti, bet smagi nogulās uz Tavrova kājas. Tavrovs atcerējās Prjahina komplimentu un piesardzīgi atvirzījās.

— Nataša no «Kara un miera»? — pārjautāja kādam Pava Romanovna. — Ko var iebilst pret dzeltenu plankumu bērna autiņos? Cik daudz mums savu Natašu! Arī pie mums tāds tēls jau kļūst pozitīvs, goda vārds!

— Varbūt viņu ir daudz, bet tas nebūt nav pozitīvi! — sacīja pretī sēdošais Igors Korobicins. — Kas par labumu, ja sieviete pāri galvai iegrimst netīros autiņos? Nē, es esmu noteikti pretim. Jūsu vārdi mani pat sarūgtina ...

— Nu, kā tad, jūs taču esat dzejnieks, estēts! — dzēlīgi atsaucās Pava Romanovna.

— Man arī ir nesaprotami un pat skumji, kad sieviete aprobežojas ar mājsaimnieces lomu, — Tavrovs sacīja Olgai. — Kā viņu grezno patstāvīgs stāvoklis sabiedrībā! Kad jūs visas līdz pēdējai sapratīsiet, ka jūsu spēks ir darbā, beigsies arī vecuma nevienlīdzība, — viņš nopietni piebilda.

— Tas ir? ... — Olga nesapratnē vaicāja.

— Ļoti vienkārši. Pieņemsim, ka Pava Romanovna kļūs par pazīstamu žurnālisti, stahanovieti vai kolhoza priekšsēdētāju un par viņu vaicās: cik viņai gadu? Atbilde noteikti būs šāda: viņa vēl pavisam jauna, viņai tikai trīsdesmit gadu. Arī ar četrdesmit būs tāpat. Bet, ja ņem viņu tādu, kāda viņa ir, tad noteikti sacīs: ko jūs, viņai jau ap trīsdesmit! Mēs, vīrieši, gadu gaitā ari nekļūstam jaunāki: grumbas, kails galvvidus vai

sirmums, aizdusa no aptaukošanās. Tomēr no seniem laikiem pastāv uzskats, it kā vīrietis saglabājoties ilgāk. Attiecībā uz skaistumu uri svaigumu tas nav taisnība, un ilgu gadu ziņā sievietes bieži mūs pārspēj...

— Neko teikt! Bet ģimene, bērni... — otrā galda galā iekaisa Pava Romanovna.

— Arī tur jābūt īstam attaisnojumam, — ietiepās Korobicins. — Esmu ar mieru atzīt «Natašu», ja viņa ir daudzbērnu māte ...

— Viņi jau met uz Londonu gaisa torpēdas!... — kāds dūca aizsmakušā basā.

— Bet kādi gan ir leiboristi? ... «

— Starp mums runājot, visiesīkstējušākie birokrāti ir stulbas sievietes ...

— Piemēram, apakšējais smeļamais trumulis, ko izgatavojusi Irkutskas rūpnīca ...

— Bet kādas importa cenas uzlikuši? ...

— Apšūts ar melnbrūnu lapsu... Lieliski! Lieliski! — ātri svepstēja jauna sievietes balss.

— Jautājums par nodrošināšanu ar izpētītiem krājumiem nestāv pēdējā vietā.

— Jūs, vīrieši, arī esat labie!

— Metāla ieguves plānu viņi izpildījuši...

— Arī mēs būtu izpildījuši, bet iecirkņa darbaspēka kustība ...

— Sakausēt, sakausēt vajadzēja!... — sacīja Prja-hins, iespiedis stūrī neveiklu cilvēku, milzīgu kā ziloni. — Jums, sagādes darbiniekiem, nekad nav skaidra priekšstata...

— Es uzsaucu tostu par sievietēm!... — pārgalvīgi iesaucās Pava Romanovna. — Pietiek par apgādi un darbaspēka kustību!

Tostu pieņēma nevienprātīgi, taču labprāt. Olga, tikko pieskārusies kausam ar lūpām, nolika to atpakaļ. Tavrovs, pilnīgi skaidrā, sekoja viņas piemēram.

— Man galvenais sievietē ir domu un jūtu patstāvība, — viņš sacīja, turpinādams iesākto sarunu.

— Domu? — pārvaicāja Pava Romanovna, izdzirdusi viņu īsajā klusuma mirklī, ko pārtrauca vienīgi nažu un dakšiņu šķindoņa. — Kur jūs esat redzējuši sievieti,

kas prot patstāvīgi domāt? Labi jau, ja viņa piesavinās ko svešu, gatavu. Ne velti dižie cilvēki — vīrieši — uzskatījuši, ka loģika mums nepiemīt. Un es nepavisam uz to nepretendēju, goda vārds! Kas ir, tas ir. Lūk, attiecībā uz patstāvīgām jūtām — tā ir cita lieta! Jūtas, kā saka, ir sievietes stihija!

— Tagad tādi izteicieni novecojuši, — mierīgi iebilda Tavrovs.

—- Visvairāk man garšo kūkas, — sacīja Pava Ro-manovna, sūkādama sīkstu konfekti. — Tas nav glīti — būt kārai uz saldumiem, vai ne? Mūžīgi ko sūkāju, bet citādi nevaru: esmu pat slima, kad nav saldumu. Nudien!

— Labprāt ticu, — atbildēja Tavrovs, ar iecietīgu smaidu skatīdamies, kā labpatikā atplauka viņas apaļā seja ar maigo, brango zodu, kad viņa uzmanīgi, lai nenoslaucītu lūpu krāsu, ielika mutē otru konfekti.

Aiz savandītā galda, kas bija apkrauts tukšām un pustukšām pudelēm un trauku grēdām, sēdēja iedzēruši cilvēki un neatlaidīgi centās sadziedāties. Gandrīz visi viņi dziedāja nepareizi un nesaskanīgi. Resnais apgādes darbinieks, kam Prjahins bija pārmetis nepietiekošu vērību pret kausējumiem, sēdēja, atspiedies dūrēm uz galda malas, it kā gribētu piecelties, un, acis piemiedzis, biezās lūpas nolaidis, rēca basā, vairs nepavisam nepieskaņodamies korim.

*— Nu, ko viņš rēc! — smiedamās sacīja Pava Roma-novna, pavērusies resnī. — Un tas jau pavisam kas jauns! — viņa noteica, kad viesis, pārstājis dziedāt, bet tāpat miegdams acis, ievilka dažas reizes no papirosa un galu iebāza tortē.

— Nudien... tais-nība! — to darīdams, resnais noteica, ar pūlēm paceldams uzacis un kustinādams nokārušās lūpas. — Strādnieku apgāde, tā nespēlē vis pēdējo ... vijoli... un ... piegādā kurināmo dzīva cilvēka organismam ... kuru tā iedvesmo un izraisa tajā iniciatīvu... — Ar šo apgādes darbinieka daiļrunība bija izsmelta, un viņš apklusa, izskatīdamies noguris un bezcerīgs.

— Interesanti, ko viņš te vēl var izstrādāt? — jau dusmīgi sacīja Pava Romanovna, aizvākdama torti no apreibušā viesa.

— Parūpējies, lūdzu, lai Penkinu aizved mājās... — viņa uzrunāja vīru, kas gatavojās apsēsties kabinetā pie preferansa.

Un Penkinu aizveda ..,

Tavrovs staigāja pa istabām, visus vērodams. Sievietes aicināja viņu dejot, bet viņš smaidīdams atteicās:

— Vēl bīstos.

Dažreiz viņš sadrūma, bet tuvojās Olga, līksma, gaiša, un viņa seja uzreiz atplauka.

Šeit, apreibušu balsu dūkoņā, soļu un dejotāju kāju švīkoņā, smieklu, mūzikas, dziesmu un sieviešu jautro spiedzienu jezgā, viņi jutās tik vienkārši, viegli un mierīgi, atrazdamies viens otram blakus. Vadīdams Olgu cauri ciešajai drūzmai, saudzīgi pieturot viņu aiz siltā elkoņa, Tavrovs izturējās kā jauneklis, kas bīstas ar neveiklu straujumu atbaidīt savu izvēlēto, kura pirmo reizi uzticības pilna tiecas viņam pretī.

69.

Mazais cilvēku pūlītis, iznācis no mājas, tūlīt izklīda dažādos virzienos. Pēc piepīpētajām, smacīgajām istabām dzestrā nakts uzdvesa sejām glāstošu, spirgtu vēsmu.

— Cik labi! — dziļi uzelpodama, sacīja Olga un pati paņēma Tavrovu zem rokas.

Tumšzilās, naksnīgās debesis, pa kurām aši slīd zvaigžņu gaismas caurausti mākoņu plīvuri, arī it kā elpo. Smaržo pēc kalstošās zāles, vīstošām lapām un žoga pīšanai nocirsto kārklu mizas. Smaržo pēc rudens. Klusums. Šķiet, ka siltajā pustumsā nav arī lielā, ļaužu pilnā ciemata. Vai arī liekas, ka klusums... Tikai negribas to traucēt, un divi cilvēki klusēdami iet pa blāvo,, smilšaino celiņu.

Tas pats bija vakar: gan rudens, gan vīstošu zāļu un nocirstu krūmu smarža, kas savijās ar cilvēku mītņu dūmiem, gan baltās smiltis uz celiņa. Bet tagad viss sakusis ar dziļām jūtām, kļuvis neparasti skaists.

Abās pusēs tumst krūmi un koki. Pāri tiem mirgo zvaigznes... Ja tā varētu iet līdz ritam ... Bet Olgas mājas jau tuvu. Tur viņu gaida. Tur viņai jāaizmirst Tavrovs. Tas, kas saistīts ar viņu, paliks aiz sliekšņa. Tavrova soļi kļūst lēnāki: viss viņā protestē pret šo domu. To pašu pārdzīvo Olga, un, nebilduši ne vārda, viņi pagriežas atpakaļ uz piekrastes celiņa loku. Un atkal pīūsmo pār viņiem zvaigžņotās debess dzidrā zilgme, atkal zem kājām čirkst piekrastes smiltis. Mīksts zariņš aizskar Olgas seju, un viņa nodreb. Notrīs arī Tavrovs. Katra Olgas kustība uzvēsmo maigumu viņa sirdī.

Celiņš šoreiz it kā vēl ātrāk izvada viņus uz sazarojuma. Viņi apstājas. Abi ir gandrīz vienāda auguma. Olga savā garajā, melnajā tērpā liekas pat garāka. Uzlec dilstošs mēness, un tā pasakainajā gaismā spoži staro Olgas acis. Nervozi spiezdams viņam pasniegto roku, Tavrovs ielūkojas dārgās sejas apveidos. Tā ir stingra un sēra.

— Man laiks! — Olga nočukstēja.

— Olga! — teica Tavrovs. — Jūs taču mani mīlat, un man virs zemes dārgāka nav neviena. Jūs taču arī gribat, lai mēs būtu kopā!...

— Jā, bet es uzreiz nevaru, — atteica Olga, gandrīz raudādama apgriezās un atkāpās. — Nedrīkst tā uzreiz! ., t

Ivans Ivanovičs atbīdīja rakstāmmašīnu un pārlasīja vēstuli, ko bija uzrakstījis uz Primorskas pilsētas padomes adresi. Runa bija par to, kā iekārtot darbā cilvēku, kam viņš pirms pusotra gada bija izdarījis nei-roķirurģisku operāciju. Būdams pārliecināts, ka interesants darbs, kas cilvēkam pa spēkam, arī ir dziedniecības līdzeklis, Ivans Ivanovičs dažreiz atpūtas brīžos izdomāja, kā labāk izmantot dažu savu pacientu darba spējas. Tā kā viņš ļoti interesējās par savu slimnieku dzīvi un veselības stāvokli, viņš tiem atbildēja

nekavējoties, uzskatīdams to par savas izvēlētās profesijas normālo slodzi.

Tagad, kā vienmēr rezumēdams savu pēdējā laika darbu, atkal izsekodams noieto ceļu un skaidri iztēlodamies tālākās perspektīvas, viņš jutās laimīgs. Ja, viņš bija dziļi iekļāvies dzīvē, viņš neslīdēja pa tās virspusi, bet virzījās kā labs arkls pa plēsumu. Šī visu spēku sprieguma, piesātinātības un dzīves pilnīguma apziņa bija brīnišķīga.

— Tu tomēr esi krietns puisis, Ivan Ivanovičl — viņš skaļi noteica.

Viņš atcerējās Ļošu Zonovu... Sen vajadzēja veikt otru operācijas etapu: tas atņemtu iespēju gangrēnai attīstīties kreisajā pusē, nostiprinātu pirmās operācijas rezultātus, bet Ļoša ietiepjas. Slimības iezīmes kreisajā kājā, tiesa, ļoti neievērojamas, un Ivans Ivanovičs neatlaidīgi neuzstāj. Bet pieredze, ko viņš jau iemantojis, ♦ vieš satraukumu. Tāpat viņu uztrauc doma par traumatiskajiem perifēro nervu bojājumiem, kas rada ekstre-mitātu kontraktūras, paralizēs, trofiskas, gadiem nedzīstošas brūces, kuras dažreiz noved pie gangrēnas. Kā vislabāk saaudzēt pārrauta, pārplēsta nerva galus? Ar ko atvietot trūkstošo gabaliņu? Mēģina dažādi: ar kaķa vai truša muguras smadzenēm, teļa sēžas nervu ... Labāk, protams, iztikt bez tādiem iespraudumiem. Ivans Ivanovičs domā un rauc pieri, un viņa rokas, aktīvās ķirurga rokas, domā kopā ar viņu.

Viņš pastiepās pēc sen atdzisušās tējas glāzes. Aukstuma sajūta mutē atgādināja vēlo laiku. Iegribējās ēst. Ivans Ivanovičs pavērās pulkstenī, pasmaidīja, devās uz guļamistabu, bet jau ceļā atcerējās, ka Olgas nav mājās.. . Mirkli viņš stāvēja, skatīdamies uz nesaburzītajiem spilveniem, kas gluži kā sniega kaudzes baltoja platajā gultā. No šiem gludajiem spilveniem dvesmoja saltums.

Viņš iegāja virtuvē, prasmīgi aizdedzināja prīmusu, sagrieza šķēlēs tējdesu, uzlika uz pannas, paņēma no trauciņa karoti sviesta un kopā ar karoti uzlika pannu uz dūcošās, zilganzaļās uguns. Pēc tam Ivans Ivanovičs

apsēdās blakus uz krēsla. Gaišdzeltenā, pavisam nesen izkrāsotā grīda atgādināja viņam darbu ar ciedru priežu skujām. No tā domas, gluži dabiski, pārsviedās uz slimnīcu un operāciju, kas bija izdarīta Marusjai Martemjanovai. .1

— Kas tad tas tev? Pilns dzīvoklis dūmu, bet viņš sēž un skatās! — pēkšņi aiz muguras skaļi atskanēja Olgas balss, un viņas roka ar zelta pulksteņa važiņu ap melnīgsnējo locītavu pastiepās garām un apdzēsa prīmusu.

Ivans Ivanovičs atjūdzās un ieraudzīja biezu, melnu dūmu stabu, kas pacēlās viņa priekšā no pannas. Viņš iesmējās, tverdams sievas aizslīdošo roku, un piecēlās.

— Tad nu gan sacepinājis! — viņa sacīja, paķerdama pannu un ātri to kaut kur aiznesdama.

— Kādēļ tad tu nodzēsi prīmusu? — vaicāja Ivans Ivanovičs, iedams caur līganajiem dūmu mutuļiem.

— Tūlīt es visu nokārtošu, — dobji atteica Olga no otras istabas. — Pārģērbšos un visu nokārtošu. Lai tikai dūmi iziet.

«Labi, ka man nevajadzēja tūlīt uz viņu skatīties un runāt!» Olga domāja, gulēdama gultā. «Vēl jāpārdomā, kā man viņam pastāstīt. Jāsagatavo viņš.»

Tagad, kad viņa gulēja tumsā blakus vīram, bet nepieskārās viņam, zvaigžņotā debess it kā pievirzījās pie paša galvgaļa. Un mīla un maigums pret Tavrovu, kas saplūda ar šīs starojošās nakts priekšstatu, pilnīgi pārņēma jauno sievieti.

Ivans Ivanovičs, miegaini nopūties, pārlika sievai pāri roku, apskāva viņu. Olga pamira. Vīrs palika mierīgi guļam, un viņa atcerējās, ka tas dažreiz miegā smejas un baras. Dienas viņam nepietiek ...

Olga paņēma vīra roku, kas tagad bija paklausīga, lēni aizbīdīja to sānis. Atkal viņa izjuta žēlumu pret Ivanu Ivanoviču un bailes no tā, kas bija radies viņas un Tavrova vidū, bet laimes izjūta cīnījās ar šo žēlumu un bailēm. Tā skanēja viņā kā dziesma. Un viss beidzot rada atrisinājumu klusās, smagā*s asarās. Bet Olga jau zināja, ka atrisināt vajadzēs citādi.

70.

Viņa negulēja līdz rītam, te priecādamās, te drebu-ļodama bailēs no tā, kas viņu gaidīja. Viņu mocīja bažas. Sirdi žņaudza arī bailes par cilvēku, kas uzticības pilns sildīja viņu ar savu elpu. Ar ko vīrs sevišķi nogrēkojies pret viņu? Vai tad tik ļoti slikti viņš bija izturējies? Bet tieši šī gatavība attaisnot sacīja, cik tālu viņa tagad no vīra. Kad viņa apvainojās, dusmojās, sašuta, viņa to darīja mīlēdama, vēlēdamās gūt pēc iespējas vairāk vīra cilvēciskā siltuma. Tagad tas viņai vairs nebija vajadzīgs. Nebija vajadzīgs arī Ivans Iva-novičs pats, un aizejot (varbūt arī pašas miera labad) viņa vēlēja tam tikai labu.

«Lai arī es esmu vājš radījums un egoiste un viņš tūkstošreiz labāks par mani,» Olga domāja. «Jo vairāk man nav tiesību palikt ar viņu kopā, kad esmu iemīlējusi citu.»

Un viss jau liekas skaidrs, kamēr jaunas domas uri jūtas nevieš viņā atkal izmisuma pilnu satraukumu. Ko Ivans Ivanovičs sacīs par viņas vēsti? Kas būs, kad viņš satiksies ar Tavrovu? Auksti sviedri izspiežas uz Olgas pieres, naktskrekla apkakle žņaudz kaklu, dūnu spilvens karsē. Viss ir neērts, nepatīkams.

Olga grozās no viena sāna uz otru, liek plaukstu zem vaiga, tad abas plaukstas, uzbužina spilvenu. Viņa jau kļūst īgna, ka Ivans Ivanovičs guļ un viņa nevar uzreiz sākt sarunu.

Pulkstenis nosit četri.

Olga atceras nesenos notikumus: aiz sienas čabina lietus, gaudo sirēna, un kaut kur klīst Tavrovs... Tagad viņš ir šeit. Kaut varētu izlēkt no gultas, pārskriet pār tiltu gar tumšajām apsēm un snaudā grimušajām mājām .. . Droši vien arī viņš neguļ. Varbūt staigā no viena stūra uz otru pa kluso istabu vai arī izgājis kalnos, uz fabriku. Ja nu viņš stāv šeit, zem logiem?! Olga jau gatava piecelties, lai palūkotos pa logu...

— Ai muļķe! — viņa sev nosaka un pārvelk plaukstu pār sakarsušo seju.

Kāpēc viņa nenoskūpstīja Tavrovu uz celiņa, kur ari nakti balto kvarca smiltis, kur gaiss ir vīstošo zāļu un lapu smaržas piesātināts? Krūmu un koku vidū šur tur pelēki vīd sīko sakņu dārzu žogi, no turienes alvēsmo safrāna un kalstošo diļļu aromāts. Un pār apšu puduriem mirgo zvaigznītes ...

Nosit pieci, seši... Ausma septembrī nesteidzas. Tomēr debesis jau kļūst blāvas. Nobirst zvaigžņu zelts un krītot skan ap Olgu. Vai arī sit pulkstenis? ...

Kad Olga pamodās, Ivans Ivanovičs bija jau aizgājis darbā. Viņa piecēlās, rūpīgi apģērbās, sakārtoja istabu. Bet dīvaini viņai bija nodarboties ar ikdienišķām, parastām lietām, kad visa dzīve bija izkustējusies no vietas. Pēc tam tikpat parasti viņa dzēra virtuvē kafiju. No spilgti sarkanās elektriskās plītiņas spirāles versmoja viegla tveice, siltums plūda arī no kafijas tasītes, ko Olga turēja abās plaukstās.

Debesis aiz loga solīja lietu; pēkšņi sacēlies vējš virpuļoja smiltīs. Olga izklaidīgi raudzījās pa cieši aizvērtajām rūtīm uz pelēkajām debesīm, sarkano neļķi, kas vīta podiņā uz palodzes, un domāja par Tavrovu, par savu nepabeigto aprakstu un gaidāmo grūto sarunu ar vīru.

«Vispirms pabeigšu darbu un tad runāšu ar viņu,» viņa nolēma. «Ja satraukšos, tad neko neizdarīšu.»

Ar šo domu Olga sameklēja savu pierakstīto burtnīcu ar Tavrova atzīmēm uz malām, dažas lapas tīra papīra un devās pie rakstāmgalda.

Kad dzīvoklī iezvanījās tālrunis, viņai uzreiz neienāca prātā laiks, bet nepieciešamība vaļsirdīgi runāt ar vīru. Negribot viņa paņēma tālruņa klausuli, bet, tikko pielika pie auss, it kā dzīvības ūdens noskaloja viņas pārvērtušos seju, lūpas pavērās smaidā un viņai neparasts, brīnum jauks sārtums ielija vaigos.

— Jā, jā! — viņa sacīja dīvaini skanīgā balsī. — Es jūs klausos. Es jūs dzirdu!

Un cilvēks otrā vada galā varēja uzņemt viņas vārdus tā:

«Jā, es jūs mīlu! Jā, es par jums domāju!»

Tavrovs tos arī tā uzņēma un tāpēc līksmi paziņoja pavisam skumju vēsti:

— Mums bija šodien sēde... — skaļi un acīm redzami smaidot viņš sacīja. — Saņemta telegrama — izsaukums no tresta. Nē, nē! Mani neatsauc pavisam! — viņš steidzīgi runāja, it kā jutis Olgas izbiedēto sakustēšanos. — Mūs, sešus cilvēkus, nekavējoties izsauc uz Ukamčanu apspriesties par pēdējā ceturkšņa pro-gramas izpildi. Tas ir visās raktuvju pārvaldēs. Tūlīt arī izbraucam, — pie šiem vārdiem Tavrovs apklusa. — Uz dienām piecām.

— Uz dienām piecām, — Olga atkārtoja mulsi, it kā viņš nebūtu minējis dienas, bet gadus.

— Esmu jau uz sliekšņa, — viņš atbildēja, atkal neapzināti priecādamies par skumjām, kas virmoja viņas balsī. — Mašīna gaida.

— Gaida... — viņa atsaucās, vēl vienmēr pūlēdamās sakopot domas.

— Olga!... — viņš izteica un apklusa: raktuvju telefonistēm patika noklausīties sarunas.

— Jā, — atbildēja Olga, jutīgi uztverdama viņa šaubas. — Es neko nenožēloju. Esmu tā pati, kas vakar!

Kad Olga nolika klausuli, doma par to, ka viņi nesatiksies ne šodien, ne rīt, izbiedēja viņu. Viņai tagad bija vajadzīgs Tavrova atbalsts, bet viņš aizbrauca gandrīz uz nedēļu. Viņai pat iegribējās aizskriet uz Tavrova dzīvokli — varbūt viņa vēl inženieri satiks! Taču viņš bija teicis: «Mašīna gaida.» Vai tad viņš varētu tā sacīt, ja būtu kaut mazākā iespēja pirms aizbraukšanas redzēties? Tātad — sapulcējušies, runājuši, runājuši un tieši no sēdes devušies uz mašīnām. Olgas seja kļuva mazliet gaišāka, bet sirds smeldza nerimtīgi. Tagad viņa īsti saprata, kādu milzīgu vietu Tavrovs pakāpeniski iekarojis viņas dzīvē. Vēl nesen Olgas jūtas bija dalījušās, tagad viņš bija piesaistījis to pilnīgi ar visām domām. Sākās ar pateicību par to, ka viņš pavēris lielu interešu, mīļota un vajadzīga darba pasauli. Pateicība pārgājusi draudzībā, pēc tam mīlā. Tālāk viņai vajadzēs iet kopā tikai ar Tavrovu. Bet tādēļ jāsarauj agrākās dzīvās saites ar cilvēku, kas savā veidā arī viņu dziļi mīl.

«Es taču nevaru apmānīt viņu un savas jūtas!» nodomāja Olga.

Pie mājas, pēc tam lievenī atskanēja pazīstamie, stingrie soļi, un it kā vējš nopūta Olgas papīrus un burtnīcas no rakstāmgalda.

Ivans lvanovičs atrada sievu jau guļamistabā: viņa ņēma ārā no skapīša kurpes. Mirkli viņš aizkavējās durvīs, pētījoši ielūkodamies sievas noliektajā sejā. Viņas atturība bija aizskārusi ārstu jau vakar, un šodien viņa atkal saņēma to bez glāsta, bez sveiciena. Rau, steidzīgi ievājadzējušās kurpes ..,

— Kāpēc tu man šodien nepiezvanīji? — viņš vai-* cāja.

— Es taču tev nejautāju, kāpēc tu man nezvanīji, —* viņa vēsi atteica.

— Biju ļoti aizņemts.

Olga klusēja. Viņa cienīja vīra darbu, bet arī viņa nebija sēdējusi dīkā. Tomēr tas, ko dara viņa, vīru neinteresē, tāpēc viņš uzskata, ka tikai viņam tiesības prasīt sevišķu uzmanību.

— Pārlīksmojusies! — viņš sacīja ar rūgtumu, atbildi nesagaidījis.

Olga, beigusi rosīties ap kurpēm, steidzīgi izslējās.

— Jā, pārlīksmojos! — viņa sacīja dīvainā, izaicinošā izmisumā.

Viņas uzbrūkošā balss noskaņa un izskats savādi ietekmēja Ivanu Ivanoviču; Olga, acīm redzot, izaicināja vīru uz strīdu, bet viņš, to ievērojis, atkāpās, viņas gandrīz atklātā naidīguma nomākts.

«Nu, jautā man! Es visu tev pateikšu!» pauda Olgas nepazīstami svešā seja.

«Nevaru. Tas nav tiesa, tu taču mīli mani!» lūdzās apjukusi balss Ivana Ivanoviča sirdī. «Es negribu citādi domāt. Es ticu, ka neviens un nekas svešs starp mums nav.»

Abpusējais spriegums atslāba.

— Ko tu visu laiku dusmojies, Oļa! — Ivanam Iva-novičam izlauzās maigs pārmetums.

— Es? ... Nē, es nepavisam nedusmojos!... — viņa sacīja.

■71.

Pagāja trīs dienas. Pagāja piecas... Pa šo laiku Olga pabeidza savu aprakstu un pati pārrakstīja uz mašīnas pēc visiem likumiem: uz vienas lappuses ar platām malām kreisajā pusē redaktora atzīmēm. Kad viņa aizlīmēja aploksni ar centrālā laikraksta adresi un jau gatavojās nest to uz pastu, laimīgs satraukums atspoguļojās viņas sejā, un tā viņa mirkli stāvēja, lūkodamās savā sūtījumā un it kā neticēdama pašas acīm. Iespiedīs vai ne, tas jau ir kas cits! Bet viņa ir uzrakstījusi. Te ir viņas nopietnā, sasprindzinātā darba rezultāts! Tā jau bija laime!

Un pēkšņi viņa kļuva skumja, neizgāja vairs no mājas un uzreiz it kā nolaidās. Tuvojās laiks, kad bija jāatgriežas Tavrovam. Un viņš atgriezās! Olga uzzināja to no Jeļenas Denisovnas, kas raizējās par viņas dīvaino stāvokli un sirsnīgi rūpējās par viņu. Jau bija pagājusi nedēļa kopš neaizmirstamajām viesībām pie Pa-vas Romanovnas. Sākās otra. Zvanīja tālrunis. Olga negāja tam klāt, tikai viņas rokas bija drusku nemierīgas, kad viņa sasprindzināta klausījās tā smeldzīgajā šķindoņā. Neuzposusies, apdzisušu skatienu viņa te staigāja no vienas istabas otrā, te sēdēja dīvāna stūrī, salīgi tīdamās siltajos rītasvārkos. Arī laiks bija kļuvis rudenīgi skumjš. Sākās lietavas. Nespodrās logu rūtis raudāja no rīta līdz vakaram.

— Kas tev ir, Oļeņka? — vaicāja arī sadrūmušais Ivans Ivanovičs.

— Nekas. Vienkārši tāpat, — atbildei mēdza atkārtot Olga.

Reiz Ivans Ivanovičs atveda neiropatologu Vale-rianu Valentinoviču. Olga noteikti atraidīja ārsta apskati.

— Vienkārši grūtsirdība. Pāries arī bez ārstēšanās, — viņa sacīja, naidīgu seju vērsdamās kā neiropatologā, tā arī vīrā.

— Es jums tomēr parakstīšu nomierinošus pilieni-ņus, — draudzīgi sacīja Valerians Valentinovičs, it kā nemanīdams Olgas drūmo neuzticību, kas parasti viņai nebija piemitusi. — Labi būtu rītos noberzēties ar istabas temperatūras ūdeni. Vairāk jāstaigā ...

— Jā, aukstas noberzēšanās līdz jostas vietai, biežāk būt svaigā gaisā, un visu grūtsirdību atņems kā ar roku, — viņš atkārtoja pirms aiziešanas.

— Nevajag man nekādu pilienu! — Olga teica Iva-nam Ivanovičam, aplūkodama savas novājējušās rokas.

Gredzentiņš, ko viņa izklaidīgi virpināja, viegli noslīdēja viņai no pirksta un nošķindējis paripoja zem dīvāna. Olga nepakustējās, lai to paceltu; pār viņas iekritušajiem vaigiem plūda asaras.

— Man neko nevajag, — viņa nočukstēja.

Ivanam Ivanovičam negaidot ienāca prātā minējums.

«Neveiksme literatūras frontē,» viņš nolēma, gandrīz līksms par šo domu.

— Ola! — viņš bilda, strauji apsēzdamies pie sievas un apskaudams to. — Saki man... pastāsti man, kas tevi moka. Es taču esmu tavs uzticamākais draugs! Vai atkal tevi atgrūduši literāti?

Olga papurināja galvu un maigi, bet noteikti atbrīvojās no vīra rokām.

— Nejautā man neko, — viņa klusi sacīja. — Ļauj man pašai ieiet sliedēs.

Pagāja vēl dažas dienas. Olga, kā iepriekš, sēdēja mājās. Reiz viņa izņēma no galda savas piezīmju grāmatas, pēdējās, steigā pierakstītās piezīmes. Tās aplūkojot, viņas seja kļuva spriganāka. Te bija daudz kas vēl neizmantots, svaigs un avīzei vajadzīgs. Sēžot četrās sienās, var pastrādāt. Un Olga sāka rakstīt... Šoreiz viņa strādāja kā juvelieris, ļoti rūpīgi un ar mīlestību izmeklējot katru vārdu, apsverot katru frāzi un domu. Viņa nesteidzās. Mazu uzmetumu, dažus desmitus rindiņu, viņa slīpēja veselu dienu un vēl palika ar to neapmierināta. Darbs viņu paņēma savā varā un aizrāva.

Dažreiz dzīvokļa klusumā atskanēja tālruņa zvani. Olga klausījās nepieceldamās. Kad tie skanēja sevišķi ilgi, viņa piegāja pie aparāta, bet klausuli nenoņēma. Viņas seja tādos mirkļos it kā pārakmeņojās.

Pava Romanovna, iegriezusies pie Olgas, bija pārsteigta par tās stingro, gandrīz bargo izskatu.

— Zvēru, ka tas nekur neder! — viņa iesaucās.

— Pēc kā jūs izskatāties?! Ne sieviete, bet nelaimīgs askēts. Ko jūs esat ar sevi izdarījusi? Grūtsirdība mūsu laikos nemaz nav modē! Mēs esam dzīvi apliecinātāja cilts!

Kad Pava mēģināja ierunāties par Tavrovu, Olga viņu apstādināja.

— Es jūs palūgšu par viņu nerunāt, — viņa teica tik vēsi, ka Pava Romanovna uzreiz aprāvās un apklusa, nekā nesaprazdama.

«Patiesi, nenormāli cilvēki!» viņa nodomāja.

— Vai jūs pati tagad esat... apmierināta? — vaicāja Olga, pētījoši apskatīdama Pavas Romanovnas smago augumu.

— Es? Par ko lai es sevišķi priecātos? Esmu gluži vienkārši samierinājusies ar savu stāvokli — un viss! — bezrūpīgi atteica Pava. — Lai ir vēl viens bērns. Mūs viņš netraucēs. Kaut tikai ātrāk tiktu galā, citādi neglīti ... Patiesi, iznāk disharmonija! — Pava Romanovna gausi piecēlās un, pagrozīdamās spoguļa priekšā, domīgi noteica: — īsts ķengurs. Uz mata! Un kas būs tālāk?!

— Bet bērni taču piepilda jūsu dzīvi? Saista jūs pie vīra? — nedroši, ar acīm redzamu piepūli taujāja Olga.

— Saista? Jā, protams, tomēr ģimene ... — gan piešķīrusi savai glītajai sejiņai svarīgu izteiksmi, taču nenoteikti atbildēja Pava Romanovna, ko bija izsitusi no sliedēm Olgas nopietnība, un tūlīt, it kā atjūgusies, iesmējās. — Ienāk jau arī reizēm galvā nemierīgas domas! Protams, bērni ir enkurs, uz ko var paļauties. Visos apstākļos viņi saista, tomēr, kas attiecas uz pateicību vīram par viņu rašanos... Bet ko jūs man prašņājat? — viņa sašuta, it kā nojauzdama lamatas.

— Jums taču pašai ir bijis bērns!

*— Jā, man bija ...

•— Un vai jūs tad vairāk mīlējāt Ivanu Ivanoviču?

— Jā, — teica Olga, smagi nopūzdamās.

— Tas nozīmē, ka jums jādzemdē, — sacīja Pava Romanovna, — tad jūsu māju pildīs laime un miers.

Izvadījusi jautro pļāpu, Olga juta atvieglojumu. Viņa savāca un noglabāja savus papīrus, paņēma grāmatu un nogulās uz dīvāna guļamistabā, apsegusies ar mīkstu, rūtainu segu ... Šis pleds bija piederējis nelaiķei Olgas mātei. Kad māte sirga, viņa sēdēja krēslā, uzmetusi lakatu uz ceļiem. Mazajai Olgai patika pieglaust vaigu pie tā spilgtajām rūtīm, kamēr vieglā, mīļā roka maigi šķirstīja viņas kuplos matus. Mātei bieži dzima bērni, un viņa nomira dzemdībās ...

Grāmata, tā arī neatvērta, beidzot noslīdēja uz grīdas. Olga nodrebēja no trokšņa, bet nepacēla to: lasīt viņa pašlaik nespēja. Viņa atcerējās pēdējo vakaru, ko bija pavadījusi ar Tavrovu, celiņu, kas blāvi zaigoja zem zvaigžņu mirdzuma. Domās viņa neatlaidīgi atgriezās pie mīļotā cilvēka. Viņa ilgojās pēc tā, un, lai gan cieši bija nolēmusi, ka nevar, nedrīkst tagad ar to satikties, sirds viņai sāpēja nerimdamās. Viņa gribēja mirt. Bet apzinājās, ka jādzīvo, kaut viņa arī neaizmirsīs Tavrovu, kaut arī nekad neatgriezīsies viņas sākotnējās jūtas pret vīru ...

— Ne jau visi pasaulē ir laimīgi! — viņa sacīja tikko dzirdami. — Es dzīvošu darbam un bērnam ...

72.

Tavrovs, izgājis rio fabrikas ēkas, apstājās pakalnē, uz ceļa, kas veda lejup uz raktuvēm. Pār kalniem klājās nomākusies diena. Pelēki mākoņi červeļainām, bālganām malām nekārtīgi klaiņoja augstumos. Retumis nolija gluži kā laušus izlauzies lietus, pātagoja dzelteno zāli, čurkstēja uz akmeņiem un tikpat negaidot pārstāja.

Tavrovs piegāja pie raktuvēm un apstājās, lūkodamies satumsušajās mājās un netīrajos dūmos pār slapjajiem jumtiem. Viss izskatījās drūms... Inženieris iedomājās sava dzīvokļa skumjo klusumu ... Nē, pašlaik viņš nespēja atrasties vientulībā četrās sienās! Viņš bija nomākts līdz izmisumam.

Viņš nesaprata Olgas izturēšanos, bet sūtīt vēstuli neuzdrīkstējās. Uz tālruņa zvaniem viņa neatbildēja. Dažreiz viņam gribējās bez brīdinājuma aiziet un pieprasīt izskaidrošanos. Viņš arī būtu tā darījis, ja nemīlētu tik stipri. Un viņš padevīgi mocījās neziņā, baidīdamies neuzmanīgi aptraipīt Olgas labo vārdu. Vēlu vakaros viņš staigāja gar logiem, lūkodamies ieraudzīt kaut ēnu uz aizkara, bet dīvaini tukšs šķita mājas gals, kurā dzīvoja viņa ar Ivanu Ivanoviču. Tagad Tavrovs juta naidu pret Ivanu Ivanoviču; tam bija iespēja pastāvīgi redzēt viņu, būt ar viņu kopā... Tagad ir atpūtas diena, un viņi mājās ... kopā ...

Tavrovs spēji pagriezās un devās atpakaļ uz fabriku. Tomēr pusceļā viņš vēlreiz pārdomāja un nogriezās sāņus uz klintīm, kur vasarā bija pierunājis Olgu doties uz raktuvēm. Rau, akmens, uz kura viņa toreiz sēdēja, rokas salikusi klēpī, domīgi nolaidusi spriego skatienu. Arī Tavrovs apsēdās uz šā akmens, aizskāra to — tas bija mitrs un auksts. Tavrovs atcerējās Olgas roku siltumu, nakts pastaigu. Atmiņas izvērtās mokās, bet ja varētu šo vakaru atkārtot!

— Ja varētu! — Tavrovs skaļi noteica un mirkli sēdēja nekustēdamies.

Soļu troksnis un pazīstamas sieviešu balsis lika viņam atgūties no smagā stinguma. Viņš sāka ausīties. Apdedzināja doma par iespējamo, ilgoto tikšanos: pa šīm divām bezgalīgajām nedēļām viņš bija jau atradis priecāties. Viņš piecēlās un, valdīdamies, lai nemestos pretī, paspēra tikai dažus soļus. Aiz klintīm parādījās Varvara, Jeļena Denisovna un divas sanitāres. Tavrovs vēl meklēja ar skatienu, vēl gaidīja ...

— Nāciet mums līdzi pēc brūklenēm! — sauca Varvara, uzsmaidīdama viņam.

Meitenes galvu sedza vecs lakatiņš. Viņa, tāpat kā citas sievietes, bija ģērbusies siltā vatenī, biksēs, zābaciņos un riesa maisa drēbes mugursomā ievietotu bundžu spaiņa lielumā. Bet pat šādā neizskatīgā tērpā meitene saistīja uzmanību ar savu spilgto jaukumu.

—• Iesim! — sauca ari Jeļena Denisovna. — Kaut ari te netālu, bet bez vīriešiem tomēr bailīgi: pēkšņi var pagadīties lācis!

— Lāči pašlaik ir pieēdušies, trekni un domā tikai, kur ielīst uz ziemas guļu, — iebilda Varvara, nonākusi blakus Tavrovam. — Iesim, Boris Andrejevič! Mēs jums parādīsim tik bagātu ogu vietu, kādu jūs savu mūžu neesat redzējis. Salasīsim brūklenes, pēc tam iekursim ugunskuru un cepsim kartupeļus. Es protu iekurt ugunskuru jebkurā laikā. Padomājiet, cik brīnišķīgi: cepti kartupeļi pie ugunskura tādā slapjdraņķī!

Atkal ātri aizšalca auksta lietus brāzma; mākoņi, traukdamies augstumos, it kā verda, bet uz zemes salīgi drebēja akmens bērzu Jpuduriņi, birdinādami ūdens lāses un sīkas, dzeltenas lapas uz spīdīgajiem brūklenājiem, kas līka zem smagajiem, visapkārt sārtojošiem ogu ķekariem.

Tavrovs lasīja bļodiņā slapjās ogas un bēra te Var-varas, te Jeļenas Denisovnas traukā. Abas viņas mita tajā pašā mājā, kurā dzīvoja Olga, abas bija saistītas ar viņas dzīvi, tāpēc Tavrovs redzēja tajās ko radniecisku. Viņa rokas bija nosalušas. Viņš pavērās sievietēs, kuru sejas arī bija kļuvušas zilganas. Tavrovs pēkšņi saprata, ka atnācis šurp cerībā dzirdēt no viņām kādas vēstis par Olgu. Pļāpa Pava Romanovna nebija varējusi viņam nekā prātīga pateikt. Tavrovam sažņaudzās sirds, kad viņš iedomājās savu nožēlojamo stāvokli. Trūkst tikai vēl, lai skraidītu un noklausītos zem logiem! Tavrovs neviļus sažņaudza dūres. Saspiesta ogu sula izšļācās uz viņa ādas mēteļa, kas laistījās no nesenā lietus ...

— Pietiek! — sacīja Varvara un smaidot izslējās.

Viņas bundža, pilna ar kaudzi, it kā sarkanu lakatiņu apklāta, stāvēja vaļā atlaistajā mugursomā. Pārējās sievietes vēl klaiņāja, līkņādamas pa stāvo piekalni.

— Salasīsim ātrāk malku! — teica Varvara un pirmā devās skriešus lejup pie sen apdegušajiem ciedrāju krūmiem, kas pelēkos lokos līka nogāzē.

Viņas rokās pazibēja ass jakutu kinžaliņš. Izņēmusi no maisiņa pāris sausu sprunguļu, viņa ātri tos sašķē-pelēja, aizdedzināja, apkrāva ar sīku žagaru saujām, uzmeta resnākus zarus — un pēc dažiem mirkļiem uguns liesmoja pilnā spēkā ...

— Vai jūs esat vesels? — vaicāja Varvara, mezdama Tavrovam kartupeļus, kurus tas ieraka karstajās oglēs. — Pēdējā laikā jūs staigājat tik drūms!... Vai jums sliktā laikā nesāp lauztā kāja? — viņa pievilka un iesvieda ugunī vēl dažus krūmājus un, miegdama dūmos acis, pētījoši pavērās Tavrovā.

Inženieris klusēja, rotaļādamies ar nūju, sizdams ar to pa sausajiem, liesmu apņemtajiem zariem, un vēroja, kā uzlido un turpat tūlīt satumst zeltainās dzirkstis.

— Nē, man ir kas cits, Varjeņka, — viņš beidzot noteica. — Saki, ja tu būtu iemīlējusi un iemīlēta un uzrastos kāds nežēlīgs šķērslis, nežēlīgs savā nesapro-tamībā, — Tavrovs ātri pārlaboja, atcerējies, ka cietēja persona šai stāstā nav galvenokārt viņš.

Varvara lūkojās līdzjūtīgi un nogaidot, inženiera tālāko klusēšanu viņa iztulkoja kā bailes izsacīt ko lieku. Ja viņa būtu iemīlēta! ..,

— Es nepieļautu neskaidrības, — viņa sacīja. — Ja divi viens otru mīl, viņu dzīves salējas kopā. Tas nozīmē, ka visas intereses ir kopējas ...

— Bet ja ir vēl trešais? — klusi teica Tavrovs, ko mudināja vajadzība pastāstīt kādam kaut daļu savu moku.

— Trešais? — pārvaicāja Varvara, uzmanīgi palūkojusies inženierī un saraukusi tumšās uzacis, taču viņa nedomāja, kas ir Tavrova trešais, bet par savām attiecībām pret Ivanu Ivanoviču un Olgu.

Ja nu Ivans Ivanovičs iemīlētu viņu? Taču tāds pieņēmums viņai šķita pat neiedomājams: tur taču ģimene ... sieva, kam viņš ļoti uzticīgs. Varvara nespēja dot Tavrovam nekādu padomu.

Tomēr inženieris vairs nespēja klusēt.

— Tu saproti, tas trešais ir lieks mūsu vidū. Viņa mīl mani, nevis viņu. Viņa pati sacīja ... Bet tad ...

— Tad? — pārvaicāja Varvara, vēl vienmēr nenojauzdama, par ko ir runa.

— Nē, tu saki, — vai mums ir tiesības mīlēt un tiekties pēc kopdzīves, ja viņa ir precējusies?

Varvara nolaida acis, bet tūlīt domīga un skaidru skatienu pavērās Tavrovā.

— Esmu vienkārša meitene, uzaugusi taigā. Taču man liekas... Padomju vara devusi mums daudz tiesību, tomēr tā nav devusi mums tiesību krāpt. Mums arī nevajag krāpt: mums ir jauns likums! Ja man būtu vīrs un viņš būtu iemīlējis citu... — Varvaras seja pauda patiesas ciešanas, it kā tas, par ko viņa runāja, būtu jau noticis, — man būtu smagi — ļoti smagi! Es darītu visu, lai viņš mani atkal iemīl, bet, ja ne, es viņam teiktu: ej pie viņas, es negribu tev ļauna... — Varvara iegrima domās, pēc tam piebilda: — Grūti paredzēt, kas iznāktu. Droši vien ar katru savādāk. Cilvēku raksturi nav vienādi. Bet dzīve mums viena: mēs visi tiecamies pēc labā ...

— Ai, ai, kartupeļi sadeguši! — apbēdināta sacīja Jeļena Denisovna, izrakdama no pelniem apogļojušos bumbuļus. — Ek jūs, pavāri filozofiI

73.

Olga vienaldzīgi ieklausījās Ivana Ivanoviča soļos, lai gan viņš nenāca viens (pēc balss viņa pazina Hiž-ņaku). Jau vēls vakars, uri ārā rudens tumsa... Vīrieši atnākuši no sapulces. Nu, kas tur, lai pasēž divatā, varbūt izdzers pa glāzei vīna ...

Bet te atskanēja vēl soļi un balss, kuras skaņa it kā iegriezās Olgas sirdī. Jā, tā, bez šaubām, ir Tavrova balss, tikai nomākta, dobja, bezkrāsaina ... izklausījās, ka runā smagi slims cilvēks. Nu viņš apjautājās par Olgu...

— Viņa nav vesela, — atteica īvans Ivanovičs. — Lūdzu, jūtieties kā mājās. Denis Antonovič, saimnieko. Tūlīt uzzināšu, kā Olga Pavlovna... Vai tu neguli, Oļeņka? — viņš klusi uzsauca, ienākdams un uzmanīgi pieskardamies ar plaukstu viņas pierei. — Kā tu jūties?

— Labi, — viņa atsacīja, neatvērdama acu.

— Varbūt tu iznāksi, pasēdēsi mazliet ar mums? Tur ir Boriss Andrejevičs un Deniss Antonovičs. Mēs nopirkām tev augļus... Un pudeli «Saami» nopirkām. Tev, šķiet, garšoja šis vīns ...

Olga gribēja atteikties, tomēr nespēja bilst ne vārda.

Ivans Ivanovičs vēl vienmēr stāvēja pie viņas.

— Labi. Es iziešu, — viņa teica.

«Kā gan jūtas viņš, Boriss?» Olgai ienāca prātā, pirmo reizi iedomājoties, kas Tavrovam bijis pa šo laiku jāpārdzīvo. «Kāpēc viņam tā mainījusies balss?»

Tagad Olga vairs nevarēja necelties; viņa pārģērbās, palūkojās uz sevi spogulī: iztālēm viņā vērās veca sieviete. Olga sastinga bailēs un piegāja tuvāk. Bāla, pat pelēka seja. Vaigi iekrituši. Zem acīm zili loki. No deguna līdz mutes kaktiņiem iegriezušās sāpju rievas, arī starp uzacīm rievas... Olga ielūkojās vēl, viņas lūpas sāka drebēt: kā novecojusi! Saņēmusies viņa tikai krampjaini nopūtās un, joprojām neatraudama skatienu no šīs svešās, novītušās sejas, ieklausījās sarunā, kas risinājās otrā istabā. Par ko runāja Tavrovs, viņa nesaprata, lai gan viņa balss skanēja mundrāk: inženieris tagad gaidīja viņas iznākšanu. Nu, labi, lai paskatās uz viņu, neglīto. Varbūt tas viņu izdziedēs... Olga apņēmīgi devās uz durvīm, taču pie sliekšņa atkal apstājās. Kā tagad lai satiekas ar viņu vīra klātbūtnē? ...

Ar pūlēm pārvarējusi mirkļa vājumu, viņa atgrūda durvis un gandrīz klupdama, tverdamās pie stenderes, iegāja otrā istabā.

Ivans Ivanovičs lika bļodā medaini dzeltenu meloni un ābolus, Hižņaks, turpinādams sarunu, grieza šķiņķi. Abi viņi tūlīt nepagriezās pret nedzirdami ienākušo Olgu. Tavrovs, acīm redzot, nezinādams, kur likties, apskatīja sīku ziloņkaula nieciņu, ko bija paņēmis no etažeres. Kad Olga pienāca klāt, viņš stāvēja nekustēdamies tai pašā pozā, bet viņa rokas drebēja tā, ka tikai aklais nepamanītu viņa satraukumu. Ieraudzījusi mīļoto cilvēku nevarīgu, Olga pēkšņi ieguva spēku: gandrīz nepiespiesti sāka runāt ar vīru, pajokoja ar Hižņaku un pati sāka saimniekot, piesaistīdama uzma-nlbu sev. Kad galds bija jau uzklāts un glāzes piepildītas ar vīnu, viņa uz mirkli atkal zaudēja līdzsvaru; Tavrovs, aizmirsis jebkuru piesardzību, lūkojās viņā. Kā brīdināt, pārliecināt viņu, ka tālāk tā nevar?

— Valerians Valentinovičs ieteica man katrā ziņā pastaigāties, — viņa sacīja, uzrunādama Hižņaku, — bet es trešo nedēļu neizeju no mājas. Un tiesa, man nepāriet galvas sāpes. Rīt atjaunošu savu vasaras maršrutu pa kalniem.

74.

Diena bija auksta. Tuksnesīgs liecās augstais, pelēkais, it kā vēja noslaucītais debesu loks. Skumji šūpojās ap taku nokaltusī zāle. Kurp raugies, visapkārt skuj mēšu mežu vienmērīgais zeltījums: brīnumaina labība šķita nogatavojusies kalnu nogāzēs, stāv nekustīgi, gaida, kad savēzīs pār to baltās piedurknes ziemeļu pļāvējs — putenis. Sniegs šeit bieži aizsteidzas priekšā lapkritim, bet ātri noiet jaunais sniedziņš, un tad taigā sevišķi nemājīgi. Labāk sals, labāk īsta sniega vētra, tikai ne šis nejēdzīgais slapjdraņķis.

Olga rāpās uz ūdensšķirtni, slīdēdama kraujās, ķerdamās aiz krūmu zariem. Vējš uzlidojot stūma viņu no mugurpuses, rāva nost raibo vilnas lakatiņu, kas bija sasiets zem zoda. Kad viņa nokļuva līdz virsotnei, viņai drebēja ir rokas, ir kājas. Vai nu viņa bija atradusi no tādām pastaigām, vai arī satraucās, gaidīdama tikšanos ar Tavrovu. Viņi nebija norunājuši te satikties, bet Olga zināja, ka viņš atnāks.

Ieraudzījusi inženieri klintīs, kas šķērsoja kalnu taciņu, viņa nebrīnījās, tikai mazliet paātrināja soļus. Tavrovs pats jau nāca, gandrīz skrēja viņai pretī.

Izejot no mājām, Olga bija sagatavojusi, pārdomājusi visu, kas jāsaka. Bet nu viņa nepaspēja pat pavērt lūpas, kad jau atradās dārgā cilvēka skavās. Dažus mirkļus viņi stāvēja klusuciešot niknā vēja brāzienos. Pēc tam lēni devās tālāk blakus.

Olga neatguvās pirmā. Varbūt viņa vēl kavējās kā

cilvēks, karo negribas atmosties. Viņu uzmodināja T avrova vārdi.

— Vai gribi, es pats parunāšu ar Ivanu Ivanoviču? — viņš teica, glāstīdams Olgas nosalušās rokas.

Viņa nodūra galvu. Gaiša matu cirta izspraucās no lakatiņa un viļņaini vijās vējā, krizdama te viņai acīs,

te pieliektajā Tavrova sejā.

Tagad viņi stāvēja nelielā aizā, kas bija apaugusi retiem ciedru priežu krūmājiem. Vienmuļi pelēkie mākoņi pēkšņi sakustējās, noslīga zemāk un blīvā straumē sāka plūst pār kalniem. Sēri sasaucās izspūrušie ķeģi, lidodami no akmens uz akmeni, un šalca tumšzilās skujas. Viss izskatījās skumjš, un abi cilvēki, satikušies šeit, arī kļuva skumji, it kā pakļaudamies dabai.

— Kāpēc tu klusē? — trauksmaini vaicāja Tavrovs. — Vai tiešām tu atkal aiziesi un paslēpsies četrās sie^ ņās? Tā taču nevar, Olga!

— Mēs nedrīkstam vairs satikties, — viņa ar pūlēm izrunāja. — Es.,. man... Es gaidu bērnu. — Un, it kā šie vārdi viņu būtu nopļāvuši, Olga atslīga uz akmens un aizklāja seju ar rokām.

— Oļa! — Tavrovs iekliedzās. — Dārgā!... — Viņš piesēdās blakus, cenzdamies ieskatīties viņas acīs, atlieca un skūpstīja plaukstas, kas bija valgas no asarām. — Kas tur slikts? Lai ir bērns no viņa. Es lo mīlēšu.

— Nē, — Olga dobji teica, — man sirds lūst, bet es nevaru! — Viņa pameklējās kabatās. Mutautiņa nebija. Viņa norāva no galvas lakatiņu, noslaucīja acis un vaigus. — Mums jāšķiras, — viņa atkārtoja.

— Nē, nav! — pārliecināti atsacīja Tavrovs; viņš paņēma no Olgas lakatiņu un pats neveikli, bet rūpīgi apsēja viņai. — Tu taču mani mīli! Es zinu, tu ar to nejoko!

— Tā tikai trūka! — klusu izdvesa Olga. — Bet es arī tagad nejokoju. Mēs nevaram palikt kopā. Nav iespējams! Ej!

Atkal viņas vēsā balss un skatiens atgrūda Tavrovu* Viņš piecēlās un kā toreiz pavasarī lēni devās lejup.

Olga, lūpas sakniebusi, pēkšņi iekritušām acīm rau* dzijās viņam pakaļ. Acis sauca viņu atpakaļ. Tavrovs it kā juta to, apgriezās.

— Olga! — viņš iesaucās tādā pašā apdzisušā, nomāktā balsī, kādā bija runājis vakar.

Zēlums un mīla atspoguļojās viņas sejā. Taču viņa paspēja savaldīties un, kad Tavrovs nokrita viņai pie kājām, stingri noteica:

— Beidz mocīt sevi un mani. Tas ir velti.

Un viņš atkal devās projām. Gāja neatskatīdamies, arvien paātrinādams smagus kļuvušos soļus, it kā bēdas ar savu smagumu vien vilktu viņu lejup.

Olga palika dīvainā sastingumā. Kad viņa atjēdzās, sāka rasināt sīks lietus un pēc tam krist graudains sniegs. Aizkavējies zoss kāsis izlauzās caur mākoņiem un devās nosēsties tuvējā ezerā. Ilgi taigas tuksnesī skanēja viņu trauksmainā, aicinošā sasaukšanās. Ielejās un kalnu nogāzēs zeltojās skujmešu meži, bet šā tīrā rudens zelta vidū pelēki vīdēja sausokne. Daudz sausokņu ir ziemeļaustrumu taigā! Nežēlīgais sals izsūc kokiem dzīvību»

OTRĀ DAĻA

Sniga sniegs. Tas krita biezi, smagi, nerimdamies; ^ sen tam bija laiks nosegt šos ziemas kailumā melnos klinšainos kalnus un ielejas, ko klāja skujmetes. Sniegs bija tik ļoti aizkavējies! Straujās upes, ledū kaltas, salti liesmoja purpursārto blāzmu atspulgos. Vējš kā ārprātīgs joņoja pa upju aizām, vēla pa ledu sausus zarus, akmentiņus, kas bija atdrupuši no klintīm, čirkstinot

dzenāja atpūstās smiltis. Zem saplaisājušā Iedus drūmi melnēja tekošais ūdens. Blāvi zaļoja augstajos krastos nolikuši ciedru priežu krūmāji un sastinguši brūkleņu ceri.

Nemājīga gulēja ziemeju zeme, svelošu polārvēju appūsta.

Un tad iestājās pelēks klusums. Kļuva maigāks no sala skaudrais gaiss, un sāka pārslot sniegs ...

Balta zvaigznīte nolaidās uz Ivana Ivanoviča kažoka piedurknes. Viņš palūkojās uz to un pasmaidīja: tik asi un smalki bija tās trauslo stariņu apveidi. Otra nokrita blakus, aiz tās trešā, pēc tam piedurkne it kā apauga ar pūkainu sūnu un vairs nevarēja izšķirt pārslu dīvainās formas. Arī apkārtnē viss kļuva balts un maigāks apveidos — ir stūrainās kailo klinšu virsotnes, ir robotās piekrastes terašu kāpes, ir gluži kā krampju sarautie koku zari. Ziema viesa mieru bargajā rudens darbā.

Viegli lidojošās sniega pārslas nomierināja arī Ivanu Ivanoviču, kam šis rudens bija grūts. Tagad viņš jau sāka apzināties, ka zaudējis savas dzīves prieku un siltumu — Olgas mīlestību. It kā tuvas nelaimes priekšsajūtā atguvis redzes spēju, viņš vēroja dabu. Viņš redzēja, ka viesulis rāva no vītoliem un apsēm pēdējās lapas un, virpulī griezdams, dzina tās pār ieleju. Uz rudens slapjdraņķos nomelnējušajiem zariem salīgi bozās nākamo pumpuru aizmetņi, bet koki vaidēdami tiecās pakaļ savām aizlidojušajām lapām. Sastingstot tie skrāpēja cits citu ar zariem, un, kad saulrietā ātri dzisa purpursārtā debess, lāstekas, kas uzsalušas uz cieši apstieptās, gandrīz vai plīstošās, nevienādās mizas, šķita kā asins lāses.

Ivans Ivanovičs pagāja garām raktuvju parka kokiem, klausīdamies, kā kailajos zaros skumji svilpo vējš, un devās lejup pa duļķaini dzelteno, bet vēlāk caurspīdīgo upes ledu. Viņš bija iemīlējis šīs vientuļās vakara pastaigas, kas tagad bija viņa vienīgā atpūta. Bise dīki karājās viņam aiz muguras. Viņš klai-ņāja gar sastingušo Kamenušku un domāja par sievu, kas dzīvoja viņam blakus ar sevī apslēptām domām un jūtām. Pēdējā laikā viņa bija ļoti pārmainījusies: nebija palicis nekas no agrākās — mīļās, iejūtīgās Olgas. Visi Ivana Ivanoviča mēģinājumi izraisīt viņā atklātību atdūrās vai nu pret apātisku mieru, vai atsvešinātību. Viņa bija noslēgusies un nelaida nevienu savā iekšējā pasaulē. Kurp viņa izgāja no mājas, ar ko sitikās, Ivans Ivanovičs nezināja. Nezināja arī to, pie kā viņa tagad sēdēja augiem vakariem un droši vien augām dienām, kad viņš bija darbā. Bet viņš redzēja, kā reizēm sievas acis nekustīgi apstājās, kļuva stiklainas, rokas gurdi nokārās un smaga nopūta izlauzās no krūtīm.

Viņas atsvešinātība nomāca Ivanu Ivanoviču. Ne velti viņš dedzīgi pieķērās vientuļajām pastaigām; klusums, kas bija ieradies dzīvoklī, dzina viņu ārā. Olga nedalījās ar vīru jaunajā «klaiņāšanas» kaislībā. Viņa bija pavisam pārstājusi pastaigāties kopā ar Ivanu Ivanoviču. Viņš visu ievēroja un ... cieta, vēl cerēdams uz labām beigām, mēģināja pat sevi apmānīt: Olga bija viņa pirmā īstā mīlestība, un viņš baidījās, ka tā izrādīsies arī pēdējā.

Reiz, atnācis no slimnīcas agrāk nekā parasts, viņš atrada Olgu guļam. Viņai blakus uz dīvāna atradās piegriezti drānas gabali, kāds mazs šuveklis, mežģines. Ivans Ivanovičs palūkojās, tad pastiepa roku... Pirmais, kas viņam pagadījās, bija jaciņa jaunpiedzimu-šam; turpat gulēja arī maziņa cepurīte un flaneļa krekliņš, kas varēja būt derīgs gandrīz vai lellei. Saviļņots līdz sirds dziļumiem, Ivans Ivanovičs saudzīgi pārcilāja šīs lietiņas.

«Vai tiešām?» viņš domāja laimīgā mulsumā. «Bet kāpēc viņa slēpj? Kāpēc ir nomākta? Vai tad var tādā stāvoklī dienām ilgi sēdēt istabā?»

— Es šuju Pavai Romanovnai, — atmodusies, viegli pietvīkdama, sacīja Olga.

Ivans Ivanovičs atcerējās Pavas tīkojumus un jutās tik apvainots, it kā viņam būtu iesists.

Olga joprojām skatījās uzmanigi un pētījoši. Galu galā — cik ilgi vēl varēs slēpt? Viņa jau bija gatava

Izbeigt klusēšanu, bet iztēlojās Ivana īvanoviča prieku, kam nevarēja pievienoties, un klusēja, bēdīgi nodomājusi:

«Varbūt tas arī man kļūs par prieku.»

2.

Ivans Ivanovičs lēni soļoja pa upi. Reizēm ledus, kura asās šķautnes pacēlās pār plaisām upes izliekumos, nosprakšķēja zem viņa kājām, un vienīgi šis klusinātais spraksts iztraucēja kalnos noslīgušās ziemas mēmo klusumu.

No piekrastes krūmiem, gaišu puteni sagriezdamas, barā uzspurdza irbes un pašas gluži kā sniega pikas šaudījās zibošo, krītošo pārslu vidū.

Ivans Ivanovičs izklaidīgi vēroja putnu slīpo lidojumu. Tie nolaidās blakus, melnbaltā mežā, ko atdzīvināja čuksti un nopūtas: pa ieleju atkal izbrāzās vējš, un no zariem krita sniegs.

Milzīgi celmi, garāki par cilvēka augumu, rēgojās stigā kalna pakājē, nejēdzīgi savā kailumā, ar greizi uzmauktām sniega cepurēm. Ivans Ivanovičs paskatījās uz tiem un izbrīnījās: «Kas gan tā varēja cirst kokus?» Pieliekdams ar zvērādas untām zileņu cerus un asi smaržojošos vaivarājus, kas sniedza rudos zariņus ā? ā no pūkainās segas, viņš piegāja celmiem klāt. Likās, šeit strādājuši cirtēji milži.

— Jā, jā, jā! — nomurmināja Ivans Ivanovičs, lūkodamies apkārt. Smieklu dzirkstis iesprikstējās viņa acīs. — Tas tik ir darbiņš! — Un tūlīt viņš aptvēra, ka mežs cirsts ziemā, kad zemieni klājis divus metrus biezs sniegs; cirtēji tad staigājuši augstu pār zemi.

«Varbūt ari es dzīvē staigāju tāpat,» Ivans Ivanovičs domāja, atkal soļodams pa upi. «Pats neredzu, bet citiem dīvaini...»

Raktuvju pusē bija dzirdamas balsis, upes līkumā iz* nira Varvara un aiz viņas, arī slēpotājas kostīmā, Olga.

Pastaigas uzmundrināta, pūkainajā svīteri izskatīdamās plecīga, viņa brauca pie vīra, gatavojoties ko teikt, bet, neprazdama laikā nobremzēt, aizķēra viņu ar paslīdējušo slēpi, un abi nokrita.

— Vai es tevi nesasitu? — Ivans Ivanovičs izbiedēts vaicāja.

Olga klusuciešot papurināja galvu. Viņa sēdēja un plati ieplestām acīm'savādā nesapratnē vērās vīrā.

— Nē, es nesasitos, — viņa sacīja un, cenzdamās piecelties, atspērās ar papēdi pret melno ledu, kas dzirkstīja no sniega vagas, kuru Olga bija izrakuši krītot, un pēkšņi saviebās.

— Nu re, es taču saku! — bēdīgi iesaucās Ivans Ivanovičs, ātri pieceldamies.

Viņš satvēra Olgu zem padusēm un pieceldams pie-kļāva vaigu pie viņas nosalušās sejas.

Olga nodrebēja kā no dūriena un atrāvās.

— Viss jau garām! — viņa sacīja, nepacietīgi pamirkšķinādama apsarmojušās, baltās, pūkainās skropstas. Novilkusi cimdu, viņa piespieda silto plaukstu pie acīm. — Nosalušas! — viņa sacīja, žēli un drūmi pasmaidīdama.

— Varbūt jābrauc mājās? ... — uzminēdams sievas slēptās sāpes, vaicāja Ivans Ivanovičs.

— Nē, mēs dosimies tālāk. Mēs taču speciāli izbraucām ... Kopš šīs dienas es mācīšu Varju braukt ar sporta slēpēm. Viņa ir taidziniece, bet ar tādām slēpot nemāk.

— Jā, es visu laiku krītu, — Varvara samulsusi sacīja. — Mājās mums ir tikai zvērādas slēpes. Tādas īsas,, bet ļoti platas. Ej un ej kā lielās rītakurpēs.

Meitenes jaciņa, bikses un dzeltenā vilnas šalle ar pušķiem bija novārtīti sniegā. Viņa stāvēja, atspiedusies uz slēpju spieķiem, un, sakniebusi sārtās lūpas, raudzījās Ivanā Ivanovičā. Sejā rotājās maigs, it kā uzkrāsots pietvīkums.

Sniegs bija pārstājis, tikai retumis nolidoja sīkas pār-sliņas. Sals pieņēmās. Trīs cilvēki izklaidus virzījās pa pirmā sniega mīksto, neskarto klaju. Varvara vēl krita, bet ar katru soli turējās drošāk. Sasprindzinātība, kas bija turējusi savās važās viņas jaunavīgi vijīgo ķermeni, atdeva vietu nepiespiestai veiklībai. Mazās kājas melnsvītrainos briežādas zābakos, līdzīgas žiglajiem burundukiem, kustējās ātrāk. Tās slīdēja arvien vieglāk, atspiedušās uz šaurajām slēpju sliecēm, aiznesdamas Varvaru lejup pa balto, piekrastes terašu melno krauju ieskauto upi. Varbūt tagad ieskrējienā izdosies vienā spēcīgā lēcienā atrauties no tās un uzlidot pār upes klintīm, pār mežu un kalniem, kam bija uzguluši blīvi, pelēki mākoņi! Pazibēt kā teiksmu garam, kas ar zelta arkānu ķer debesu briežus, — garam, par ko dūmu pilnā jurtā stāstīja vecāmāte Anna, akla no tra-homas. Kas zina droši, ka tās ir tikai krītošas zvaigznes? No kurienes un kurp tās krīt?

Uzlidot, bet tā, lai nokļūtu atpakaļ uz mīļās zemes savā tīrajā istabiņā, pie ļaudīm, kas veltī viņai, Varva-rai, tik lielu uzmanību. Tagad viņa nespēja sevi iedomāties ārpus tās vides, kur dzīvoja, strādāja, smaidīja un dusmojās Ivans Ivanovičs.

Varvara spēji pagriezās, vēlreiz pakrita un skrēja atpakaļ, bet negaidot ieraudzīja, ka Aržanovi stāv apskāvušies uz viņas iebrauktā celiņa. Viņa gribēja atkal pagriezties, bet dīvaina spīts lika doties uz priekšu. Viņa tuvojās abiem, tīšām ar troksni sizdama sniegā spieķa riteņus, taču viņai nepievērsa nekādu uzmanību.

Un tad Varvara ieraudzīja: Olgai raustās pleci, viņa raud, bet Ivans Ivanovičs ar satrauktu, bargu seju tura sievu, it kā bīdamies, ka tā pakritīs.

Varvara gribēja paskriet garām, tomēr Ivans Ivanovičs viņu apturēja.

— Olgai Pavlovnai nav labi, — viņš sacīja, un Var-varai sažņaudzās sirds. — Skrej ātrāk mājās, palūdz atsūtīt šurp zirgu vai briežu nartas.

Varvara tik tikko noklausījās viņu un, spēcīgi atgrū-dusies ar slēpju spieķiem, devās uz raktuvēm. Viņa nespēja redzēt Ivanu Ivanoviču tik skumju. Olga raud .., bet arī viņš taču teju, teju sāks raudāt kopā ar viņu. To Varvara vairs nespēja paciest un tā steidzās, ka nemaz nekrita, bet skrēja kā īsta slēpotāja, nemanīdama pat savus panākumus. Sārtie vaigi it kā pārcukurojās, virs augšlūpas parādījās baltas Ūsiņas; viņa elpoja ar visu muti, un sals apklāja ar sarmu pat šalli un pacelto apkakli.

Ivans Ivanovičs nometa suņādas kažoku un, paklājis zemē, apsēdināja uz tā Olgu.

— Tu sasaldēsies! — klusu teica Olga.

*— Nē, ar mani nekas nenotiks! — viņš nožēlodams atteica.

Pēc tam viņa, mēma, nekustīga, saritinājusies kamoliņā blakus vīram, paklausīgi gaidīja, kad atsūtīs kamanas. Nekad vēl tik skaidri viņš nebija izjutis sievas atsvešinātību un nekad, šķiet, nebija tik stipri mīlējis ...

Viņš atcerējās dienu, kurā bija atvedis Olgu no dzemdību nama. Viņa bija sēdējusi uz gultas malas gaišos rītasvārkos ar cieši saspraustām bizēm pār gludo pieri, turējusi pie krūtīm meitu, sīciņu būtni, kuras sārtā sejiņa lūkojās ārā no autiņiem, un gādīgi vērojusi, kā bērna mutīte ar smaganām spiež viņas jaunavīgi plakano krūtsgalu. Viņas mātes līdzjūtībā, jaunajā sejā un silto vīstoklīti saudzīgi apskaujošajās rokās bija izpaudies maigums arī pret Ivanu Ivanoviču. Viņš toreiz bija stāvējis sievas priekšā, laimē tvīkstošajā sirdī juzdams tikai mīlestību uz viņu un šo vēl neapzinīgo būtni, kas saistīja viņu abu dzīves vienā skaistā kopējā.

Un tad bērna, melnīgsnējās, tumšmatainās meitenītes, vairs nebija. Varbūt tāpēc izgaisušas Olgas jūtas pret vīru? Bet kāpēc viņa bija slēpusi grūtniecību? Kāpēc tagad, kad noticis kas briesmīgs, viņa ir tik vienaldzīga? Tiesa, viņa bija sākusi raudāt, taču tās bija baiļu un žēluma asaras pret sevi. Apkrāpt sevi Ivans Ivanovičs vairs nespēja. Viņu sagrāba drebuļi, tomēr ne rio sala, bet iekšēja, nervoza aukstuma.

.— Tu sasaldēsies, — atkal sacīja Olga un piecēlās.

251

Viņa piespieda vīru apģērbties. Ģērbdams kažoku, meklēdams tā sagriezušos piedurkni, Ivans Ivanovičs pavērās sievā... Viņa savā slēpotāju apģērbā joprojām tupēja uz cejiem, bet pustumsā blakus viņai sniegā lēni izplūda melns traips.

— Mana dārgā! — satriektais Ivans Ivanovičs izdvesa.

Viņš pacēla Olgu uz rokām un, juzdams, kā kļuva ļengans un smags viņas spēkus zaudējušais ķermenis, devās pa svaigajām sliedēm, kas bija iebrauktas uz upes. Tagad ārsta sirdī mājoja vienīgi satraukums par sievu un maigums pret viņu.

«Kāpēc tas tā? Kādēļ tas tā?» nemitīgi viņam uzmācās neatvairāma, drudžaina doma.

Zirgs, kas savas dvašas mākonī izskatījās milzīgi liels, devās ārstam virsū. Viņš tikko spēja atkāpties ar savu nastu sāņus. Līdz ciematam bija jau tuvu, bet, tikai nolaidis Olgu plašajās kamanās, Ivans Ivanovičs juta, ka līdz stingumam nogurušas viņa rokas. Viņš apsēdās sievai blakus, pieturēdams apskāva un pēkšņi nodomāja:

«Varbūt mani pakalpojumi viņai nepatīkami?» Viņš pat pasvērās sānis, bet tūlīt nodomāja citu: «Cilvēks saslimis, vai tagad laiks izskaidroties?» Un, raudzīdamies uguntiņās, kuras kā vilku acis iezibējās cauri piekrastes krūmu baltajam pinumam, Ivans Ivanovičs vēl domās piebilda: «Lai notiek tā, kā viņa izlems. Pats es atteikties no viņas nespēju.»

Olgu uzreiz, neievedot mājās, ievietoja slimnīcā.

Kamēr izsauktais Gusevs mazgāja rokas, Ivans Ivanovičs nervozi staigāja no viena kakta otrā, ar ilgām un cerībām lūkodamies ķirurga sakumpušajā mugurā, ko jau sedza baltais uzsvārcis.

— Varbūt jūs pats? — Gusevs vērsās pie viņa.

— Nē, nē! — izbiedēts sacīja Ivans Ivanovičs. — Jūs taču zināt, cik grūti, kad savs cilvēks!...

Operācija, no kuras parasti atgaiņājās lieli ķirurgi, uzskatīdami to par nenozīmīgu, kuru ārkārtējā gadījumā var veikt pat pieredzes bagāta vecmāte, tāda kā

252

Jeļena Denisovna Hižņaka, tagad šķita Ivanam Ivano-vičam sevišķi nopietna. Viņš nespēja piespiest sevi pārkāpt istabas slieksni, aiz kura atradās Olga. Viņa acu priekšā visu laiku rēgojās sievas nekustīgie, iekritušie vaibsti un nedzīvās rokas ar nozilējušiem nagiem. Kā viņa bija pārmainījusies!

Kad Olgu lika uz galda, viņu rāva krampjainas žagas — kā mirēju. Pat pēc asins pārliešanas seja palika nedzīva. Ivans Ivanovičs neizturēja it kā nosodošo Olgas acu izteiksmi un izgāja no operāciju zāles.

Tur, aiz durvīm, tagad bija dzirdama vienīgi aukstā instrumentu šķindoņa. Pēc tam viegls vaids, ieklie-dziens — un iestājās klusums.

Ivans Ivanovičs apsēdās uz kušetes, kas bija apklāta ar baltu vaskadrānu, un sakumpa, nokāris galvu. Viņam garām gāja cilvēki, kaut ko runāja, ar kaut ko klaudzināja...

— Nu, lūk, viss! — virs viņa galvas atskanēja Gu* seva balss.

Ivans Ivanovičs, pats bāls kā nāve, pavērās viņā, baidīdamies jautāt.

— Viss kārtībā, — Gusevs paskaidroja, atsiedams uzsvārča lentītes. — Labi, ka atradās tūlīt vajadzīgās grupas asins devējs! Viņai ir pirmā ...

— Vai viņa dzīvos? — vaicāja Ivans Ivanovičs.

— Nu protams, — nesaprazdams pieredzējušā ķirurga apjukumu, sacīja Gusevs. — Sievietes apbrīnojami viegli pārcieš... — Viņš nepabeidza, ievērojis, kā ietrīsas Ivana Ivanoviča lūpas. — Nu, ko jūs, patiesi! Pēc pāris stundām viņa jau sāks smieties.

— Paldies! — klusi un nopietni sacīja Ivans Ivanovičs.

Viņš piecēlās un, uzmanīgi sperdams soļus, atkal iegāja operāciju zālē. Olga vēl gulēja uz galda, apsegta ar tīru, kvadrātos sagludinātu palagu. Viņas galva bija pagriezta sānis, acis cieši aizdarītas. Ivans Ivanovičs piekjāva vaigu pie sievas vēsajiem matiem deniņos.

Viņa palika nekustīga, garās, gandrīz melnās skropstas nepacēlās.

Ar milzīga tukšuma sajūtu Olga no rīta atmodās slimnīcas gultā. Viņa gulēja bez spilvena, izstiepusies un gluži kā sapņa turpinājumu atcerējās krītošo sniegu, baltā, pūkainā vagā melnojošo ledu, pēc tam sāpes, kas apjoza ķermeni. Viņai šoreiz nebija sevišķi gribējies kļūt par māti, bet, ja tas tā bija iznācis, tas kļuva nepieciešams, lai aizpildītu robu dzīvē. Viņa bija jutusi arī neapzinīgu vēlēšanos atjaunot siltas attiecības ar vīru. Viņa taču nejuta pret to ne naidu, ne nicināšanu. Viņa to cienīja kā agrāk, tikai tagad tas viņai bija svešs cilvēks.

Un nu nav nekā. Nekā! Olga pakustināja zem segas rokas, uzmanīgi aizskāra mazliet iekritušo vēderu un nogurusi aizvēra acis. Viņa gulēja auksta, vārga un dīvaini tukša: nebija ne domu, ne vēlēšanos.

Tuvojās soļi. Vajadzēja izrauties no vienaldzības.

Palātā bija ienācis Ivans Ivanovičs. Atrāvusi skatienu no vīra valdonīgās sejas, ar kādu viņš ejot noklausījās, ko stāstīja dežurējošais ārsts, Olga ievēroja pavecāku sievieti, kura mierīgi sēdēja uz savas gultas. Viņa raudzījās Ivanā Ivanovičā ar mīļu lepnumu un gluži atplauka, kad ārsts aptaujājās par viņas veselību. Izvairīdamās sastapties ar vīra skatienu, Olga ieraudzīja, kā sejas kļuva gaišākas visiem, kas atradās palātā. Ivanu Ivanoviču te mīlēja. Viņu gaidīja. Pārspējusi satraukumu, kas viņu pārņēma, Olga pagrieza galvu, Ivans Ivanovičs jau stāvēja pie viņas. Valdonīgo izteiksmi, ar kādu viņš bija ienācis palātā, nomija kautrs un līksms smaids. Stalts, platiem pleciem, zaļoksnējs kā savvaļā augošs ozols, ar labsirdīgu smaidu, viņš izskatījās sevišķi jauks. Olga lūkojās vīrā, pūlēdamās atrast kaut mazu dzirkstīti agrāko jūtu... Viņa redzēja vīra cilvēcisko un vīrišķīgo skaistumu, bet šis skaistums viņu neaizkustināja. Viņa izjuta ne lepnumu, bet skumjas un līdzjūtību un, neviļus nopūzdamās, aizvēra acis.

Ivans Ivanovičs apsēdās viņai blakus un, pārbaudot pulsu, saņēma roku.., Arī to viņa izjuta kā sveša cilvēka pieskārienu.

2S4

— Kā tu jūties? — viņš vaicāja; viņa balsi Olga dzirdēja pārmetumu.

— Labi, — viņa atteica, nezinādama, ka vīrs līdz rītam bijis slimnīcā un, nemiera dzīts, ne vienu reizi vien pienācis pie viņas gultas.

— Kā es mocījos! — viņš klusu sacīja, pielikdams Olgas gurdo roku pie sava vaiga.

Zēlums pārmāca Olgā atsvešinātību, viņa atbildēja ar vāru rokas spiedienu. Bet tūlīt nokaunējās par šo izlikšanos.

Vakarā Ivans Ivaiīovičs atnāca atkal, atnesa cepumus, konfektes, augļus, mēģināja runāt par dažādiem niekiem. Olga, lielāko tiesu klusējot, izvairījās no atbildes, pēc tam sadalīja atnesto palātas kaimiņienēm; viņai katrs kumoss spriedās kaklā. Vai gan viņa bija sagaidījusi tādu iznākumu, kad jauna, patiesa, mīloša bija savienojusi savu likteni ar Ivana Aržanova likteni? Šķita, ka laimes pietiks veselai mūžībai! Un, lūk, viss sabrucis!..»

Nakti uzmanīgi pagriezusies uz sāniem, Olga lūkojās logos, kur sala rakstos devīgi lija mēness sudrabs. Acīm redzot, uzreiz iestājusies īsta ziema, droši vien viss balts, un pār balto mieru vientuļi klīst dilstošais mēness. Sudraba tīkls sniedzas no loga uz Olgas gultu. Vajag tikai pastiept roku — un to varēs satvert. Bet mēness dzija, nedzīvi vizot, izslīd caur pirkstiem. Olga izklaidīgi tver to un domā, domā mokpilni, saspriegti, kustinot roku kā rotaļā iegrimis bērns. Tālā palātas stūrī ieilgusi saruna; klusu šalko pār gultām sieviešu čuksti: kādai vēl nenāk miegs. Un daudziem nenāk miegs milzīgajā mājā ar platajiem, aizsalušajiem logiem; cilvēkus moka daždažādas sāpes.. *

•— Nu, jūs jau izskatāties brīnišķīgi!.., **— sacīja Pava Romanovna, nolikdama uz galdiņa saiņus un sainīšus. — Rau, biskvīti, šokolāde, te no Igora iecukuroti augļi. Es speciāli aizsūtīju šodien šoferi uz Ukamčanu pēc saldumiem bērniem..« bērni aug. Viņiem vajag saldumu. Vispār patīkami, ja viņiem nekas nav jāaizliedz. Bērnība cilvēka mūžā neatkārtojas... Zelta laiks! — Pava Romanovna mirkli apklusa, atcerēdamās pašas ne ar ko neievērojamo jaunību. — Landelijs apēda uzreiz gandrīz kilogramu šokolādes. Pēc tam viņam bija jādod caurejas zāles, — viņa turpināja. — Vispār — zēns ar dīvainām tieksmēm: visu sit, lauž, bet ar stipru gribu, nudien! Ko negribēs darīt, nepiespiedīsi ne ar kādiem līdzekļiem. Bet Kamiločka ir koķete: veselu stundu var grozīties spoguļa priekšā, taču arī visu lauž. Kāpēc viņi nesaudzē lietas? Manuprāt, tā ir nicība pret privātīpašumu, — piebilda Pava Romanovna, izjuzdama neskaidru vajadzību attaisnot savu bērnu rīcību.

— Kā gan citādi! — zobgalīgi noteica Olga, ko draudzenes pļāpāšana sāka kaitināt.

— Runā, ka, ja ne šodien, tad rīt vācieši sākšot iebrukumu Anglijā, — Pava Romanovna pavēstīja, negaidot atcerējusies arī starptautiskos jautājumus. — Pie Lamanša upes ...

— Jūras šauruma ...

— Jā, jā, pie jūras šauruma ... viss jau esot sagatavots. Vācieši pagatavojuši trīstūkstoš plostu, kurus sasaistīšot pa sešiem kopā. Pēc tam tos noklāšot ar bruņu plāksnēm. Iznākšot tilts. Pa to iešot uz Anglijas krastu kājnieki un tanki, bet pāri galvām lidmašīnas, lidmašīnas ... Tam jābūt skaisti! Goda vārds! Viņi tikai gaida piemērotu laiku, lai būtu migla un mierīga jūra. Kā man gribētos pabūt uz jūras! Uz Sočiem gribas! Ai Soči, Soči! Tur vēl rozes pilnos ziedos! ... Jā, aizmirsu: te, rau, notīrītas mandeles, bet te... Jā, pats galvenais! ... — apķērās Pava Romanovna, izvilkdama no kleitai pārmestā slimnīcas uzsvārča apakšas modernu ādas somiņu ar dziļām krokām un mirdzošām sprādzēm. — Parasti par galveno runā sākumā, bet par niekiem vēlāk, — to darot, viņa čivināja, — bet man vienmēr otrādi: nopietnas lietas es nez kāpēc aizmirstu. Tomēr tā varbūt dabiskāk: pirmais aizplūst tas, kas vieglāks ... — Un Pava Romanovna smejošām acīm pašķielēja Olgā.

Viņa ļoti ilgi rakņājās pa somiņu. Olgai gribējās pat piecelties un pašai ielūkoties tajā. Ar ko gatavojās viņu iepriecināt šī bezrūpīgā vieglprāte?

— Jūs aizliedzāt man pieminēt kādu cilvēku, —* teica Pava Romanovna, pētījoši lūkodamās Olgā, bet viņas apaļajā sejā atkal sāka rotāties glītas, jautras bedrītes, un viņa piebilda: — Šodien es riskēju pieņemt no viņa uzdevumu tāpēc, ka te nav runa par personīgām simpātijām vien. Viņš jūs apsveic ...

— Ar ko?

— Ar jauniem literāriem panākumiem. Ar kādiem tieši, viņš man neteica... — jautri paskaidroja Pava Romanovna, beidzot satvērusi aiz stūrīša aploksni un pastiepusi to augšup. — Tur ir izgriezums no kādas Maskavas avīzes, — tomēr neizturējusi, izpļāpāja Pava Romanovna, vērodama Olgas izteiksmi. — Jūs tikai iedomājieties: jūs esat iespiesta Maskavā! Tas nozīmē, ka jūsu vārds nograndis pa visu zemi!

— Pietiek! — patiesā neapmierinātībā un pat bailēs iesaucās Olga. — Kam tādi vārdi?

Viņa paņēma vēstuli, palika to zem spilvena un, pieturēdama ar plaukstu, it kā baidoties, ka tā neizgaist, aiz vārguma un satraukuma aizvēra acis.

Kad Pava Romanovna aizgāja, Olga sadabūja aploksni un uzmanīgi to atplēsa. Sirds viņai stipri sitās.

«Esmu laimīgs paziņot jums patīkamu vēsti,» rakstīja Tavrovs. «Avīze, pie kuras jūs griezāties, iespiedusi Jūsu aprakstu. Ja ir īsinājumi un mazas izmaiņas, lai tas jūs neapbēdina! Jūsu pirmie soļi ir veiksmīgi. Redzu, ka jūs nezaudējat velti laiku, atbrīvojusies no dažiem liekiem paziņām. Vēlu Jums sekmes.

Jūsu Boriss Tavrovs.»

— Mans Boriss Tavrovs! — nočukstēja Olga.

Viņa paslēpa mazo vēstules lapiņu zem segas pie paša kakla, uz mirkli aizturējusi elpu vai nu no papīra raupji glāsainā pieskāriena, vai arī no vārdiem, kas bija ielauzušies zīmītes lietišķajā noskaņā. Pēc tam viņa atpleta avīzes izgriezumu.

257

7 - 210

Atkal stipri sāka pukstēt sirds, kad viņa ieraudzīja savu uzvārdu, iespiestu lieliem burtiem zem piecām

ciešā avīžu raksta slejām. Mazliet nomierinājusies; Olga pārlasīja aprakstu. Izmaiņas tiešām bija, bet šoreiz tās viņu neskumdināja.

«Vai tiešām es pati tik labi esmu uzrakstījusi?» viņa, patīkami pārsteigta, nodomāja, nolaidusi nogurušās rokas. Viņai pat likās, ka saīsināts viņas apraksts izskatās labāk. Par to pārliecinājusies, viņa izjuta pateicību arī pret avīzes redaktoriem: tie bija sapratuši, jutuši, ko viņa gribējusi izteikt.

Tagad Olgai bija pat patīkami izjust svaigumu, kas plūda no tīrā, labi izgludinātā dzeltenās plīša segas pārvalka.

«Kādas te lepnas segas!» viņa nodomāja, pārlaizdama noskaidrojušos skatienu gaišajai istabai ar divām gultu rindām, kurās sēdēja un gulēja slimās sievietes.

Kaut kur gaiteņa dziļumā vaidēja dzemdētāja, blakus aiz sienas nepacietīgi raudāja un kliedza izsalkušie zīdaiņi, un gar atvērtajām durvīm skraidīja kopējas, nesdamas uz rokām pa vienam vai pat pa diviem cieši satītos dzīvos sainīšus: bija barošanas laiks.

Olga līdzjūtīgi pasmaidīja un tāpat smaidot ieklausījās balsīs, kas klusināti skanēja palātā. Runā ja par karu.

— Cik mierīgu iedzīvotāju aizgājuši bojā... — sacīja paveca daudzbērnu māte, — vienā naktī... Sviež taču tūkstoš astoņsimt kilogramu smagas bumbas. Tāda uzreiz veselu ielu sagrauj. Putekļos. Šķembās. Aprok dzīvus ...

Olga klausījās. Smaids lēni nozuda no viņas sejas. Ugunsgrēks, kas bija iededzies pār pasauli aiz trejdeviņām zemēm no šejienes, iesvēla arī viņā nemieru.

5.

Operāciju zālē vēl vēsmoja salkanā ētera smarža: tikko kā bijā noņemts no galda un aizvests uz palātu slimnieks, kam Ivans Ivanovičs operējis kuņģa jēlumu. Uzmanīgi ieelpodams dīvaino smaržu un bailīgi lūko-

damies uz visām pusēm, ienāca padzīvojis jakuts, plecīgs un stiprs kā skujmetes celms un tikpat tumšs baltajā slimnīcas veļā. Kopā ar Ņikitu Burcevu viņš tuvojās galdam un apstājās, ar roku pieturēdams plato kreklu.

— Krekls jānovelk, — sacīja Ņikita, paņēmis slimo aiz rokas, kas stīva karājās nesaburzītajā piedurknē.

Viņš palīdzēja jakutam noģērbt kreklu un atskatījās uz blakus istabas durvīm. Ivans Ivanovičs bija nolēmis izdarīt otru operāciju bez pārtraukuma, taču nebija dzirdams, ka viņš pats jau gatavotos.

— Morfiju iešļircināsim uz galda, — teica asistents Sergutovs. — Kamēr Ivans Ivanovičs mazgās rokas, paies vairāk par desmit minūtēm.

Jakuts nogūlās uz galda, atmetis lielo galvu ar īso kaklu; viņa varenās ribas tūlīt izspiedās puslokā pār iekritušo, melnīgsnējo vēderu. Viņš elpoja nevienmērīgi, satraukti un čerkstoši.

— Nekas, — Varvara jakutiski noteica, — nevajag baidīties! Ivans Ivanovičs izdarīs ātri un labi. Lācis viņam salauzis roku, — viņa paskaidroja, atbildēdama Sergutova pirkstu kustībām. Asistents aptaustīja biezās, zilpelēkās rētas lejpus mednieka elkoņa. — Trešo gadu roka neklausa. Kur viņš tevi saspieda, Amosov?

— Uļbejā, — dobji atteica Amosovs, šķielēdams uz mirdzošo instrumentu, kas izskatījās pēc lielas sudraba patronas aT garu adatu augšpusē un ko, it kā gatavodamies izšaut, viņam pienesa klāt Ņikita Burcevs.

— UJbejā, — smaidot atkārtoja Varvara, lūkodamās medniekā, kas drebēja drīzāk aiz bailēm nekā no dūriena. — Kā tad tu .. - lāča nebaidījies, bet te trīci? Viņš šo lāci nogalinājis ar nazi, — viņa stāstīja Sergutovam, — nodūris, kad tas meties viņam virsū. Lācis — ievainots — paspējis viņu saspiest, bet vairāk spēka nav pieticis: nobeidzies, — un Varvara gaidoši pagriezās pret pirmsoperāciju istabas durvīm.

Ivana Ivanoviča vēl vienmēr nebija.

«Ko tad viņš tā?» izbrīnījusies un satraukta nodomāja Varvara un ātriem soļiem iegāja galvenā ķirurga kabinetā.

Ivans īvanovičs sēdēja, atspiedies elkoņiem uz galda, dīvaini izliecis paceltos plecus. Viņam blakus neskarta stāvēja atdzisusi tējas glāze, papiross uz apakštases bija izplēnējis pelnu stabiņā un apdzisis.

— Ivan Ivanovič! — pēkšņi zaudējusi drosmi, iesaucās Varvara.

Viņš nekustējās. Tad meitene piegāja tuvāk:

— Slimnieks jau operāciju zālē.

Ivans īvanovičs nodrebēja, pacēla galvu.

Tagad nodrebēja ari Varvara, ieraudzījusi viņa nedzīvo skatienu. Visa Ivana Ivanoviča seja, neparasti nekustīga, viss viņa augums, savāda iekšēja stinguma sakalts, meiteni pārsteidza.

Viņa vilcinājās, it kā ārsta stingums būtu pārņēmis arī viņu. Ivans īvanovičs joprojām klusēja. Un tad mīlošās sievietes pareizā izjūta pateica viņai, ko pašlaik darīt.

— Slimnieks jau sagatavots operācijai, — viņa stingri noteica, uzsvērdama tieši šī apstākļa svarīgumu pašreizējā mirklī.

Un Ivans īvanovičs, varbūt neapzinīgi, paklausīja māsas lietišķajai balsij.

6.

Visa dzīve un centieni tagad viņam tēlojās pilnīgi citā gaismā: bezgalīga aizņemtība un kā saulainas pļaviņas mūža meža vidū — stundas, kas bija pavadītas ar ģimeni. Ar Olgu bija ir silti, ir līksmi, bet viņš bija traucies no tās projām savā biezoknī, kā traucas kaislīgs mednieks, meklētājs, izlūks. Kāpēc viņi nebija gājuši kopā, blakus, plecu pie pleca? Kas vainīgs, ka viņiem tā iznācis? Olga taču arī alka darba, kādēļ viņa bija atpalikusi?

Viņš atcerējās, cik skumja bija Olgas seja, kad viņi sēdēja uz soliņa zem apses ...

«Ienāca arī man prātā iegrūst viņai šī draņķīgā raksta tulkojumu!» viņš domāja, lieliem soļiem iedams pakaļ Varvarai, kas steidzās uz operāciju zāli.

Mehāniski viņš mazgāja un noslaucīja rokas, ar Var-varas palīdzību uzģērba virs baltā vaskadrānas priekšauta sterilu uzsvārci un uzvilka gumijas cimdus. Gandrīz neklausīdamies Sergutova paskaidrojumus, viņš piegāja pie slimnieka. Viņš pats zināja slimības vēsturi, bija apskatījis un izpētījis darbības lauku. Vispār interesanta, bet pašlaik vienaldzīga operācija. Slimnieks guļ uz muguras. Viņa seja ķirurga pusē apklāta ar palagu: viņam nav jāredz, ko darīs ar viņa roku, kas izstiepta no palaga apakšas ar plaukstu augšup un nolikta uz maza, cieši klāt piebīdīta galdiņa platformi-ņas. Visa roka līdz elkonim ir spilgti dzeltena: noziesta ar jodu. Zvēra ilkņi, kas to plosījuši, atstājuši pēdas —-cietas rētas ādā. Pirksti kā āķi pierāvušies pie plānās saujas un tā sastinguši. Vidējais nervs, acīm redzot, bojāts.

— Būs dūriens, — Ivans Ivanovičs īsi brīdināja.

Viņš paņēma šļirci ar novokaīna šķīdumu, pielāgoja ... Pēc tam viņš iešļircināja divās rindās — sākumā virspusē, bet pēc tam dziļāk, un zem ādas uztūka iegarens valnītis.

— Vai sāp? — vaicā Ivans Ivanovičs.

— Mazliet, — atbild Amosovs.

Ivans Ivanovičs izdara ar skalpeli griezienu no rētas lejup.

Brūcē ievada paplašinātāju. Griezumā balto svītra —* šā tā saaugušie, sarautie audi.

— Zondi!

Varvara ātri atrod savā zibošajā saimniecībā izliektu instrumentu ar šauru, garu knābīti un renīti vidū un pasniedz to ķirurgam.

Ivans Ivanovičs vēl saliec zondi un ar manāmām pūlēm ielaiž to zem rētas.

— Vai nekur nejūt sāpes?

— Nē.

Ivans Ivanovičs pāršķeļ cietos granulācijas audus pār zondes renīti, lai neviļus neaizskartu dziļāk gulošo nervu, pārgriež ar šķērēm, apstādina ar strāvu vieglo asiņošanu un atkal ķeras pie skalpeļa, attīrīdams sev ceļu starp granulācijas audiem.

261

— Viss sajaukts, — viņš izgrūž caur zobiem. — Re, cīpsla, parasti tā balta, gluda kā zīda diegi, bet te vieni kamoli.

Pārgriezti pēdējie granulācijas audi virs nerva.

— Šo gabaliņu varētu atgriezt, lai tas netraucē, —* pusbalsī dod padomu Sergutovs.

— Atgriezt var visu, — Ivans Ivanovičs dobji iebilst* »— bet piešūt...

Viņš mirkli klusē, turpinādams rūpīgo darbu. Tagad nervs, ieapaļš un gaišs, zīmuļa resnumā, guļ griezuma dibenā, atdalīts no granulu saaugumiem.

— Te pārbaudīt ar elektrodu nerva vadītspēju nevajadzēs, — Ivans Ivanovičs klusi saka. — Aina skaidra.

Jā, aina skaidra: operācijas brūces apakšējā daļā sarautajā nervā ir pusotra centimetra gara sprauga,

— Atsvaidzināsim galus un sašūsim ., ,,

— Savelkot? — vaicā Sergutovs.

— Jā, te var savilkt.

Pieturēdams ar pincetēm atsvaidzinātos galus, Ivans Ivanovičs lēni un slīdoši velk tos, kamēr tie saiet kopā. Cieši pievilcis klāt nerva galus vienu pie otra, viņš sašuj to apvalku.

— Dodiet smalkāku zīdu! Šis ir ļoti rupjš! Kādam velnam tas der! — viņš īgni un nepacietīgi saka Var-varai.

Meitene pietvīkst, pat mazās ausis ar garajām, maigi pietūkušajām ļipiņām nosarkst. Bet viņa padevīgi un saprotoši klusē, ātri ievērdama adatā diegu.

Sašuvis zemādas šūnaudus, Ivans Ivanovičs tikpat nepacietīgi saka:

— Sašujiet ādu!

Adatu turētāji it kā paši no sevis nokļūst viņa rokās, tomēr viņš visu laiku īgst, bet Varvaras sejā ir jau pilnīgs miers. Viņa stāv gatavībā pie sava galdiņa un saimnieciski vēro operāciju. Viss viņai saprotams: ir slimnieka stāvoklis, ir veiktais darbs, ir ķirurga garastāvoklis.

— Sasieniet tikai līdz tuvinājumam, lai nesaņemtu ādu, — saka Ivans Ivanovičs Sergutovam, izlīdzinādams sašūtās malas ar pinceti. — Tā šuve būs glītāka.

Viņa domas ir jau tālu. Viņš runā un darbojas pa paradumam. Nervs sašūts. Vads savests kārtībā, bet strāva pa to vēl neplūst. Nerva pamirušajā galā atkal jāieaug neirītu mezgliem. Tie sāks augt no pārrāvuma vietas lejup pa nerva stumbru, pa visiem tā nozaroju« miem līdz vissīkākajiem galiņiem ādā, kuri satausta un sajūt. Neirīti aug lēni, pa vienam milimetram diennakti* un pamirusī roka tikpat lēni sāks atdzīvoties.

Asistents Sergutovs uzliek saiti. Varvara pārcilā pa« likušos sterilos instrumentus, iesāņus pamezdama acis uz Ivanu Ivanoviču. Viņš pabeidzis darbu, bet vēl stāv pie operāciju galda, iegrimis smagās domās ..,

Slimnieks pagriezis galvu, ar veselo roku atbīda palagu un raugās Ivanā Ivanovičā ar vērīgu, pateicīgu skatienu.

— Paldies, dakter! — viņš aizsmacis saka.

Un tik dziļa pateicība un pārliecība par izveseļošanos skan viņa balsī, ka Ivanam Ivanovičam kļūst neveikli par savu piespiesto vienaldzīgumu.

— Vai tu domā, ka viss jau izdarīts? — viņš saka« skumji smaidot. — Tas, draugs, ir ilgstošs darbs! Mēneši četri... saproti: četri mēneši, ne mazāk, jāgaida« kamēr te radīsies spēks, — Ivans Ivanovičs aizskar mednieka auksto delnu. — Jāgaida.

— Gaidīsim. Nekas, — vientiesīgi smaidīdams, apsola jakuts. — Labu gaidīt ir labi. Sliktu gaidīt — nelaime!

7,

Sliktu gaidīt — nelaime!

Aiz loga sabiezējusi netīra krēsla. Duļķainajā miglā bez kādas kārtības savijusies melnie apšu zari: sniegs pa jauno koku gludo mizu nobrucis lejā, un tie it kā salīgi piespiedušies cits pie cita. Apses pie slimnīcas« uz augsto ielejas terasi no upītes krasta atstiepis šurp Hižņaks. Stūrgalvīgs būdams, viņš bija gribējis pārspēt stūrgalvībā ziemeļu dabu, bet trīs pudu smagie ķirbji neizdevās, nelabprāt iedzīvojās atklātajā piekalnē ari apses: slimoja, sirga, lapas nīkuļoja, kamēr aiz apsēm nebija izaudzis smalku skuj mesu dzīvžogs pārmijus ar vēlāk iestādītiem alkšņiem. Feldšeris bija iedēstījis ap slimnīcu dārzu, gauzdamies par ziemeļu dabas skopumu: ja būtu eglītes! Neuzticēdamies vecajiem iedzīvotājiem, viņš pats bija izložņājis tuvējos kalnus un ielejas: ne egļu, ne priežu — vieni vienīgi melni koki ziemā, kad ciedrāji nolīkst zem sniega smaguma.

Ivans Ivanovičs stāvēja pie loga, skatījās smalko zaru pinumā uz pelēko vakara debesu fona ... un no smeldzes, kas nomāca sirdi, viņam gribējās smilkstēt kā sunim.

Nemitīgi acu priekšā tēlojās Olgas seja. Skaista, bet svešatnīga seja, kas melnīgsnēja vīdēja uz baltā spilvena. Cieši sakniebta mute, un uzacis izliektas sēri, kā nogurumā...

«Ej projām!» likās sakām šī seja, un to pašu pauda roka, kas vāri nodrebēja, atbildot spiedienam, bet tūlīt paslīdēja zem segas.

— Man vēl vienmēr nav labi, — sacīja Olga, apsegdamās līdz zodam, līdz pašām lūpām, bet viņas acis zibēja dusmīgi, katrā vaibstā bija noskārstams nepacietīgs satraukums.

Viņš bija izgājis no palātas un, rau, stāv savā kabinetā un nespēj izkustēties no vietas. Kurp iet? Tā taču ir slimnīca, viņa otrās mājas, viņa īstās mājas kopš tā laika, kad viņš sāka just Olgas atsalumu. Šeit viņš paslēpās no šaubām, šeit aizmirsās, dega darbā. Bet arī šeit tagad no katra kakta vēršas uzmanīgais skatiens — ej projām!

Ivans Ivanovičs staigā turp un atpakaļ pa istabu, iedomājas dzīvokļa tukšumu, bezgalīgās nakts stunda-?, ziemas ausmu, kas bālā nespēkā lien pa logu ... Viņš kvēlo sašutumā un protestā.

«Par ko? Kāpēc?» Ivans Ivanovičs raugās uz savām stiprajām rokām. «Cik daudz tās cilvēkiem darījušas laba! Un vai tad viņš ir vecs? Neglīts? Nav mīļš?»

Viņš apstājas augsta skapja durvju priekšā un pētījoši ielūkojas spoguļstikla atspulgā.

Vai tad tiešām šis gļēvulis Korobicins ir labāks? Kas tas ir: žēlums, ziņkāre, vienkārši kaprīze?

Un pēkšņi šausmīgs minējums:

«Tāpēc ar! viņa slēpa, noklusēja grūtniecību! .. .»

Smaga nopūta, gandrīz vaids izlauzās no Ivana Iva-noviča krūtīm. Viņš atslīga tuvākajā krēslā un ilgi sēdēja, spiezdams ar rokām galvu, šūpodams to, it kā sāpētu zobi.

Pēc tam viņš piecēlās un sasarkušiem vaigiem, sajauktiem matiem apņēmīgi devās ārā no istabas. Viņš nespēja ilgāk paciest neziņu. Vajadzēja izskaidroties.

Un gandrīz tai pašā laikā arī Tavrovs saņēma drosmi un ienāca no saltās tumsas lievenī. Nogurkslēja sniegs zem kājām, mazliet iečīkstējās durvis.

Nometis puskažociņu uz pakaramā, viņš vēl pavilcinājās, pārvilkdams mutautu pār pinkaini nosarmojušām skropstām. Acīm redzot, viņš bija ilgi staigājis zem slimnīcas logiem, pirms riskējis ienākt.

Gaitenī viņu notvēra Varvara.

— Pie kā jūs? Tik vēlu ...

— Vēlu?

— Jā, slimnieki jau guļ.

•— Es uz mirklīti, Varja. Vai jūs dežurējat?

— Jā, es šodien dežurēju... Smags slimnieks, pēc grūtas operācijas ...

— Aizvediet mani pie Olgas... Pavlovnas. Man tikai jānodod ... — satraukdamies lūdza Tavrovs. — Es ieraudzīju pa logu, ka jūs esat šeit, un ienācu...

— Jums vajadzēja labāk nākt dienā kopā ar Pāvu Romanovnu, — sacīja Varvara: šis vēlais apciemojums viņai nez kāpēc šķita dīvains... — Patiesi, atnāciet rīt kopā, — viņa lūdza.

Viņas savādās izteiksmes satraukts, Tavrovs mirkli vilcinājās, bet Olga tagad bija gluži tuvu ...

— Es uz brītiņu, — viņš stūrgalvīgi noteica, atstumdams Varvaras roku.

Tikko viņš bija pazudis aiz palātas durvīm, kur gulēja Olga, kad gaiteni atskanēja citi soļi, un Varvara atskatījusies ieraudzīja Ivanu Ivanoviču ...

Viņš nāca, skatīdamies uz zemi, drūms un noskumis.

«Trešais!» Varvara negaidot atcerējās vārdu, ko Tavrovs bija teicis, kad viņi rudenī lasīja brūklenes. «Tad

lūk, ko viņš toreiz domāja!» viņa ar šausmām apjēdza, tikai tagad pēkšņi saprazdama, kas notiek viņas tuvumā. Lūk, ko nozīmēja Ivana Ivanoviča un pašas Olgas stāvoklis, līdz galam neizteiktie vārdi un skatieni satiekoties, Tavrova uztraukums, tas, kā viņš tieši ar varu ielauzās palātā. «Muļķe tu, muļķe,» sevi kliedza Varvara, sastingusi no satricinājuma. «Trešais, liekais viņu starpā! Viņa to nemīl. Viņš ir šis liekais! Un viņš to tagad ieraudzīs savām acīm! Kas ar viņu tad notiks?!»

Varvara nemācēja dzīt viltu, bet stāvoklis lika viņai nekavējoties ko uzsākt.

— Ivan Ivanovič! — viņa uzsauca, aizkrustojot ārstam ceļu.

Viņš sarāvās un apstājās.

Saspriegta kā stiga, meitene izmisīgā apņēmībā raudzījās ārstā.

— Kas tev, Var ja? — vaicāja Ivans Ivanovičs, it kā atmozdamies.

— Man jums jāsaka kas ļoti svarīgs... Cik iespējams, drīzāk! — viņa sacīja, gurdama bailēs un satraukumā. — Iesim te, — un neatskatīdamās viņa devās pretējā virzienā tam, kurā bija aizgājis Tavrovs.

Ivans Ivanovičs sāka soļot viņai pakaļ. Viņu pārsteidza trīs Varvaras teiktie vārdi: «Jāsaka kas svarīgs.» Svarīgs? Vai tiešām par Olgu?

Kabinetā Varvara palaida Ivanu Ivanoviču pa priekšu un, aizsprostodama viņam izeju, tvīkstot sārtumā, ilgi klusēja, plucinādama uzsvārča saites.

— Es klausos, Var ja, — sacīja Ivans Ivanovičs aiz satraukuma piesmakušā balsī un gaidīdams nokāra galvu.

Varvara saprata, ko viņš gaidīja no tās, iedomājās, kādu nežēlīgu triecienu var dot Bet vai tad viņa to spēja?...

Viņas patiesās acis novērsās neziņā.

— Es gribēju par kursiem... — viņa ierunājās un neveikli pasmaidīja.

— Par kursiem? Ai Varja! Vai es pašlaik spēju domāt par kursiem?! — klusi iesaucās Ivans Ivanovičs, gatavodamies iet ārā no istabas.

Pagaidiet! Vienu mirklīti! — viņa lūdza, nekustēdamās ne no vietas un nedodama ceļu: vēl drusku —* .un Tavrovs aizies. — Vienu mirklīti! — atkārtoja Var-vara.

Ivans Ivanovičs kļuva uzmanīgs.

— Kāpēc tu mani nelaid? — viņš nobālēdams vaicāja. — Kādēļ tu atvedi mani šurp!

— Es gribēju teikt... — Varvara apjukumā čukstēja, nolaizdama skropstas, tik melnas kā darva. — Es tā jūs mīlu! — viņa kaismi turpināja, sažņaugdama savas mazās rokas. — Sakiet man: «Mirsti!» — un es miršu, ja tas jums būs vajadzīgs. Es darīšu visu, kas jums vajadzīgs!

Ivans Ivanovičs samulsa.

— Man nepavisam nav vajadzīgs, lai tu mirtu. Kādēļ tu tā runā, meitēn?! Tu taču zini, cik man labas attiecības ar tevi!.,,

— Jā, es zinu, — sacīja Varvara, paceldama pie deniņiem cieši sažņaugtās dūrītes un nodurdama galvu, bet apvaldīdama vēlēšanos raudāt.

8.

Tavrova apciemojums Olgu bezgalīgi satrauca. Vairākas stundas viņš, sniegam gurkstot, bija minis taciņu Hižņaka apstādījumos ap slimnīcu: visu laiku tiecies, tomēr neuzdrošinā jies ieiet.

Olga gaidīja atnākam Ivanu Ivanoviču. Viņš taču nevarēja aiziet no slimnīcas neatvadījies, viņam jāienākl Un viņa nepacietīgi ieklausījās soļu troksnī gaiteni, jo gribēja atbrīvoties no mokpilnajām gaidām.

Un pēkšņi vīra vietā parādījās Tavrovs. Viens... naktī, kad daudzi slimnieki jau gulēja. Pacēlusies uz elkoņa, spiezdama pie kakla plato krekla ieloci, Olga izbiedēta pavērās viņā. Tavrova seja pauda ciešanas un savādu, kautru možumu. Karsts maiguma vilnis pārplūdināja Olgas sirdi. Vai nu tas izteicās viņas acīs, vai arī Tavrovs izjuta pārmaiņu ar mīloša cilvēka nojausmu, bet viņš paspēra dažus soļus uz priekšu un klusi noslīga uz ķeblīša pie Olgas gultas.

— Es nespēju vairs dzīvot bez tevis, — viņš sacīja tikko dzirdami. — Es godīgi pūlējos pārvarēt sevi, bet tikai nomocījos, noguru un sirdī it kā kļuvu par simt gadiem vecāks.

Olga palūkojās uz durvīm, kurās katru mirkli varēja parādīties Ivans Ivanovičs, uz blakus gultām un atkal pagriezās pret Tavrovu.

— Ja tev ir tāpat, kādēļ šīs mokas? — viņš nopietni teica. — Kam no tā vieglāk? Vai viņam no tā labāk?

— Mēs parunāsim par to vēlāk, — Olga sacīja.

— Kāpēc vēlāk? — vaicāja Tavrovs.

— Pašlaik es baidos, ka viņš var ienākt, — atzinās Olga, kaunēdamās no šīs atzīšanās, bet neprazdama slēpt nemieru. — Viņš ir te ...

Tavrovs neatbildēja un, skatienu neatraudams, lūkojās viņā plaši atplestām acīm: laikam viņš nemaz nedzirdēja Olgas vārdus.

— Olga! — viņš klusi teica. — Es redzu: man pašam jārīkojas noteiktāk! Kad tev kļūs labāk, es tūlīt aizvedīšu tevi pie sevis, — viņam negaidot izlauzās.

— Aizvedīsi? — atkārtoja Olga, viegli aizvainota.

It kā viņa būtu kāda mēbele un viņi abi varētu rīkoties ar to pēc saviem uzskatiem.

Bet Tavrova acis, maigā valgmē mirdzošas, pauda paklausību, padevību.

— Vai tu vēl ilgi būsi te? — viņš taujāja, ar skatienu glāstīdams Olgas apskaidroto seju.

— Tu visu zini? — viņa vaicāja atbildes vietā.

Viņš piekrītot nolieca galvu. Nervozs elpas trūkums

kavēja viņam runāt, un viņš klusēja, mēmi skūpstīdams Olgas roku.

Viņš bija it kā aizmirsis, ka viņi atrodas slimnīcas palātā, kur ir pieci pāri svešu acu un ausu. Sievietes gulēja vai izlikās gujam. Bet, ja kaut viena no viņām bija nomodā, tad nekādā ziņā pat pusmiegā nevarēja noturēt Tavrovu par Ivanu Ivanoviču.

— Mēs parunāsim vēlāk, — Olga atkārtoja. — Tici man. Bet tagad tev jāiet. Es tevi lūdzu ..«

Viņas seja pauda trauksmainu nemieru, un Tavrovs beidzot atjēdzās.

* — Eju! — viņš sacīja un, it kā atraudamies ar varu, strauji piecēlās.

«Cik dīvaini mums izveidojas apstākļi!» skumji nodomāja Ivans Ivanovičs, no jauna iedams pa gaiteni.

Doma par to, ka tūlīt viņš izskaidrosies ar Olgu un viss kļūs skaidrs un līdz nejēdzībai riebīgs, negaidot viņu apstādināja: vajadzēja vēl ko pārdomāt!

Atpūtas istabā sēdēja slimnieki un klausījās radiopārraidi.

— Gulēt, gulēt laiks! — mehāniski noteica Ivans Ivanovičs, garām ejot, ielūkojies pa durvīm.

Pārraidīja pēdējās ziņas. Viņš ieklausījās, iegāja un, apsēdies dīvāna stūrī, it kā sastinga.

Pasaulē plosījās karš. Austrumos laupīja Japāna; Rietumos nenoklusa lidmašīnu dūkoņa: angļi bombardēja Berlīni, vācieši meta bumbas uz Londonu. Beking-hemas pils galminieki sēdēja patvertnē. Karaļa un karalienes nebija: pili bombardēja jau ceturto reizi.

«Reiz dzīvoja karalis un karaliene!» nomurmināja Ivans Ivanovičs. «Jā ... reiz bija ...»

Bumba iekritusi lielā mājā, kur atradušies daudz ļaužu ... «Protams, karalis paliks neskarts jebkurā uzlidojumā. Klīrīgie lordi un lēdijas aizbrāzīsies uz patvertni. Kā gan ar etiķeti tādos brīžos?» Gaiša ironijas dzirksts pazibēja Ivana Ivanoviča acīs un nodzisa.

«Koventrijas rūpnīcas ražoja augstvērtīgu tēraudu, tās, protams, strādāja kara vajadzībām. Bet tur dzīvoja tūkstoši metalurgu. Viņiem bija ģimenes... Jā. Bija!»

Ivans Ivanovičs pavērās apkārt. Viņš sēdēja istabā viens, nebija pat manījis, kā pazuduši slimnieki, kurus bija aizbiedējusi viņa parādīšanās. Bet Olga? Saruna ar viņu? Ivanu Ivanoviču it kā satvēra eksplozijas vilnis un iznesa gaitenī.

Kad viņš ienāca, palātā visi gulēja. Vienīgi Olga zvilnēja atvērtām acīm, nedzirdēdama vīra tuvošanos. Viņš apstājās, aizturēdams smago elpu, un no tālienes ielū-

kojās viņas domīgajā, dīvaini pietvīkušajā sejā. Viņš klusu tuvojās. Olga nodrebēja.

— Tu? — viņa tikko dzirdami izdvesa, un sarkanie plankumi viņas vaigos iedegās vēl spilgtāk. — Tu vēl te?

— Kur tad lai es būtu?

Olgas seja pauda apvaldītu satraukumu. Ivans Iva-novics atcerējās izskaidrošanos ar Varvara un, juzdamies neveikli, piemetināja:

— Es nevarēju ātrāk atnākt

Vai tiešām viņš atzīst sevi par vainīgu? Ivanu Iva-noviču jau gandrīz pārņēma sašutums, bet, viegli pieskāries Olgas rokai, viņš pēkšņi sajuta, ka tā ir sausa un karsta. Tikai tagad ārsts ievēroja sievas drudžaino

stāvokli.

— Kas tev ir? — viņš vaicāja, paņemdams no galdiņa termometru un to nosizdams. — Tev ir augsta temperatūra ... Vai tu šajās dienās neesi cēlusies? Neesi staigājusi pa palātu?

Viņa biezās uzacis pie virsdegunes raižpilni saraucās. Doma par iespējamiem sarežģījumiem vienā mirklī nomāca visu pārējo. Saruna par to, kas nospieda viņa paša sirdi, izjuka.

«Atkal es aizeju, neko nenoskaidrojis!» domāja Ivans Ivanovičs, kāpdams lejup pa slimnīcas lieveni.

Satraukums par Olgas vispārējo stāvokli radīja viņa piesardzīgajās attiecībās pret sievu žēluma jūtas, kas mazināja greizsirdības dūrienu asumu. Nebūt nebūdams tāds, kas visu piedod, viņš, protams, nebūtu pagriezis sitienam otru vaigu, bet Olga bija viņam dārga.

Sniegs čirkstēja zem viņa gausajiem sojiem, sals svilināja seju, aizraudams elpu, bet Ivans Ivanovičs gāja un gāja, kamēr atjēdzās uz pierastā celiņa pie upes. Viņš apstājās pārdomās. Iet tagad uz savu tukšo dzīvokli viņš nespēja. Jānogurst vēl vairāk, lai, pārnākot mājās, tūlīt nokristu un aizmigtu.

Ausaines kažokāda bija nosarmojusi, baltas bija skropstas un uzacis. Pavēries augšup uz dūmakā tītajām debesīm, Ivans Ivanovičs caur smalkajiem, līga-

najiem tvaikiem ieraudzīja zvaigznes. Tās nespodri mirgoja, trīsēdamas izretinātajā gaisā. Viņam šķita, ka viņš dzird to zuzēšanu. Zvaigznes neskaidri vizēja un šalkoja. Vai tiešām Varvara bija runājusi taisnību, vai arī šalkoja gaiss no viņa elpas?

Atmiņas par Varvaru ievirzīja Ivana Ivanoviča domas jaunās sliedēs. Vai viņš varētu atdot Olgas vietu citai sievietei? Visa viņa būtne sacēlās protestā pret to. Viņš atcerējās, kā bija dzīvojis divus gadus Kamenuškā līdz sievas atbraukšanai. Vai tad nebija kārdinājumu? Vai maz sieviešu atradās blakus viņam ir darbā, ir atpūtas brīžos! Kad viņam kļuva pārāk skumji, viņš pazuda mežā medībās, līdz pagurumam slēpoja un skaldīja mājās malku. Viņš atcerējās Pavas Romanovnas uzkrāsoto muti, viltīga maiguma pilno seju un nikni nospļāvās.

Tikai Olga viņam vajadzīga, tāda, kādu viņš to bija sastapis pirms astoņiem gadiem, kādu bija pazinis un mīlējis visu šo laiku.

«Viņa likās man' skaidra, drosmīga, patiesa, uzticīga „.. Bet tagad viņa nav ne patiesa, ne skaidra, ne uzticīga... Kaut kas viņu moka, bet viņa bīstas, slēpj no manis... Kāpēc es joprojām viņu mīlu? Tikai kā skaistu sievieti? Bet, rau, Varvara ir kā skaistāka, tā jaunāka...»

Ivans Ivanovičs atcerējās, ar kādu kaisli Varvara bija izpaudusi savu atzīšanos, kā stāvējusi, spiezdama pie sejas sažņaugtās dūrītes. Lūk, kur ir skaidrums un patiesums un godbijība pret darbu, un tieksme pašai rosīgi darboties visur līdzi!... Ne velti tik daudz jauniešu luncinās ap viņu! Arī Logunovs... Ivans Ivanovičs mīlēja Platonu Logunovu un, atminējies viņu, tūlīt nogriezās uz raktuvēm: viņam vajadzēja kaut mazliet draudzīgas līdzjūtības.

Bet līdz Logunova dzīvoklim viņš neaizgāja. Visi viņa nodomi šai naktī aptrūka pusceļā. Aiz tilta, pie tā paša avota, kur vasaru viņi ar Olgu bija smēluši ūdeni, viņš sastapa Tavrovu. Acīm redzot, tas tāpat pastaigājās kā Ivans Ivanovičs.

— Labu nakti! — sacīja ārsts.

27t

Pēdējā laikā viņš tikpat kā nebija sastapis Tavrovu, pret kuru tāpat kā agrāk juta simpātijās.

— Jā, nakts laba! — tas ātri atbildēja. — Vajag tikai mazliet aizsapņoties, un viņa tevi apmīļos uz visu mūžu: atstās bez auss vai deguna.

— Sals, — noteica Ivans Ivanovičs, klausīdamies rie Tavrova vārdos, bet balsī, kas skanēja pārāk skaļi un droši.

— Vai pastaigājaties? — viņš izklaidīgi piebilda.

— Bēdas kliedēju, — negaidīti tieši teica Tavrovs. — Biju uz satikšanos un, šķiet, dabūju kurvīti, — viņš turpināja izaicinošā pārdrošībā, bet balss drebēja un augstajos toņos aizlūza.

Nav zināms, ko vēl inženieris būtu sarunājis izbrīnītajam Ivanam Ivanovičam, bet no piekalnes atskanēja steidzīgi, skanīgi cilvēka soļi, tad parādījās bālgans mākonis un, smagi elpodams, viņiem kā lokomotīve virsū uzbrāzās Deniss Antonovičs Hižņaks.

— Beidzot! — viņš iesaucās, ieķerdamies Ivanam Ivanovičam elkonī. — Visas raktuves apskrēju! — Nelaime notikusi, un es jūs nekur nevaru atrast!...

— Olga?! — vienbalsīgi atsaucās divi reizē.

Tik vienbalsīgi, ka vārds noskanēja kā viena jautājums un nenonāca līdz īvana Ivanoviča apziņai, bet Hižņaks bija pārāk aizelsies, lai iedziļinātos tādās finesēs.

— Tad nē jel! — viņš nepacietīgi atteica, un atkal divi cilvēki vienlaicīgi uzelpoja atvieglojumā. — Sieviete atvesta, ievainota. Sirds skarta... Gusevs, protams, operēt atteicās.

Pēdējos vārdus Hižņaks izsacīja jau ejot, tikko paspēdams tikt līdzi ārstam, kas lieliem soļiem devās uz slimnīcu.

10.

Sieviete, maza un vāja kā pusaudze, gulēja pieņemamajā istabā uz kušetes, neveikli atmetusi atpakaļ galvu. Kā viņa ienesot bija nolikta, tā arī gulēja, vienaldzīga pret visu. Ivans Ivanovičs steidzīgi, bet ar parasto rūpību mazgāja rokas un iesāņus vēroja slimo: viņš iepriekš apsvēra ievainotās sievietes izredzes uz dzīvi, jau ievērojis pazīmes, kas parastam skatītājam nebūtu teikušas neko. Ārkārtīgs bālums. Elpas trūkums. Acis pusaizvērtas: vājums, nav spējusi pat acis aizdarīt.

Feldšeris Hižņaks attaisa pārgriezto balto jaku un kreklu. Veļa asinīs salipuši un slapja, līp pie pirkstiem. Uz krūtīm kreisajā pusē, mazliet virs krūtsgala, tumst neliela brūce ar līdzenām malām. Visas blakus domas izgaist bez pēdām no lvana Ivanoviča galvas. Viņš uzmanīgi aplūko ievainoto, izklausa viņas krūšukurvi.

Ļoti vājš un ātrs pulss. Straujš sirds pagurums: asins izplūdums perilcardijā — sirds somiņā. Sasprindzinot dzirdi, Ivans Ivanovičs tik tikko uztver ar ausi pavisam neparastas, guldzošas un šļakstošas skaņas.

— Kā jūs domājat? — viņš vaicā, paskatīdamies Gusevā.

Gusevs atbild pilnīgā bezcerībā:

— Sirds!

— Jā, iekšējs ievainojums sirdī, — Ivans Ivanovičs apstiprina. — Jāoperē. Turklāt nekavējoties. Uz operāciju galda, — viņš pavēl Hižņakam. — Tūlīt iešļircināt pa pilienam fizioloģisko šķīdumu!

Gusevs, paraustot plecus, atiet sāņus, viņš nepavisam negrib, lai šī sieviete nomirtu viņam uz galda. Lai viņa labāk mirst mierīgi pēc dažām minūtēm te. Ja Ivans Aržanovs nebaidās palielināt savu nāves gadījumu skaitu, tā ir viņa darīšana.

Ivans Ivanovičs gatavojas operācijai, Varvara, Ņi-kita Burcevs un Sergutovs ar miegā sagulētu, bet spirgtu seju jau rosās ap slimo. Operāciju izdarīs, dodot slimajai vispārēju narkozi. Rentgena nav bijis: nav laika, un tas arī nebūtu neko palīdzējis. Nepārlej arī asinis: tas tādos gadījumos kontrindicēts.

Ivans Ivanovičs nostājas savā vietā.

No balto, sterilo palagu fona kā tumšs plankums atšķiras vienīgi vaļējais operācijas laukuma četrstūris ar tā centrā melnojošo brūci. Gusevs dod narkozi. Ivans Ivanovičs klusēdams un koncentrēti aplūko no joda brūno slimnieces ādu notēmēdams un apsvērdams;

velreiz parskaita ribas, sakot no atslēgas kaula, un paņem rokās skalpeli.

— Vai guļ? — viņš vaicā.

Ņikita Burcevs apstiprinot pamāj ar galvu; tad Ivans Ivanovičs ar noteiktu kustību pārgriež ādu. Viņš izdara vēl dažas tikpat enerģiskas, precīzas kustības, mainot instrumentus, kuru spožums uzreiz satumst no asinīm, un krūšukurvī izveidojas logs ar sānis atmestu vienu pusi.

Klusumu operāciju zālē pārtrauc vienīgi gulošās slimnieces gārdzošā elpa. Skaidri redz sitamies viņas sirdi zem plānā apvalka, kas to sedz. Ivans Ivanovičs satver ar pinceti šā apvalka audus, mazliet atvelk nost no sirds un pārgriež ar nazi. No atvēruma tūlīt izplūst tumšu asiņu straume. Ķirurgi ātri nosusina to ar servjetēm. Tagad jau redzama pašas sirds virsotne, kas te parādās, te pazūd šķidrajās asinīs. Ivans Ivanovičs uzmanīgi iebāž roku paplašinātajā apvalka atvērumā, pa- • vēršot augšup plaukstu, izdara netverami maigu kustību un izceļ ārā sirdi, kuras it kā nolakotā virsa_ gaismā iezalgojas. Priekšgalā tai vīd neliela dūriena brūce.

— Šuvi! — ātri izsaucas Ivans Ivanovičs.

Varvara ieliek viņa izstieptajā rokā adatu turētāju, jau pacēlusi gatavībā otru adatu un diegu, un viņš uzliek šuves, neatraudams acu no sirds, pieturot to ar kreiso roku. Asistents Sergutovs sasien šuves, liegi un saudzīgi savelkot diegus. Sirds vairs neasiņo. Ivans Ivanovičs to viegli paceļ, ar marles tamponiem iztīra sirds somiņu no asinīm un uzmanīgi nolaiž sirdi atpakaļ tās vietā. Viņš jau gatavojas aizšūt sirds somiņu, bet sirds, kas tikko sitās viņa saujā un ar saviem grūdieniem kavēja uzlikt šuves, pārstāj pukstēt. Tās paātrinātās, ritmiskās kustības pārtrūkst. Slimnieces seja acumirklī kļūst zila, un Ņikita Burcevs vairs nejūt viņas pulsu.

— Ivan Ivanovič! — viņš izbijies čukst.

Uz Ivana Ivanoviča pieres kā rasa izspiežas salti sviedri, lai gan viņš apvaldīti saka:

— Redzu.

— Es jau zināju! — negaidot skaļi izsaucas Gusevs, pietvīkdams drudžaini sarkans.

Ivans lvanovičs pamet viņā greizu skatienu un tūlīt saka JSfikitam:

— Adrenalīna šļirci! Ātri!

Viņš atkal ielaiž roku sirds somiņā un sāk nesteigdamies sirdi masēt. Pēc īsas kņadas ap šļirci operāciju zālē iestājās pilnīgs klusums, dzirdams pat, kā elpo cilvēki, kas drūzmējas ap galdu, uz kura izstiepies nekustīgais, jau mirušais ķermenis.

Un pēkšņi sirds mazliet sakustas. Tā savelkas, izdara vieglu grūdienu, kā elpas atsildīts sastindzis putns sāk trīsēt ķirurga plaukstā. Arvien stiprāk tā sitas, izgrūzdama caur saviem kambarīšiem gandrīz apstājušās asinis. Slimās seja kļūst sārta, pulss stiprāks — tas izraisa Ņikitas sejā platu, trauksmainu smaidu.

Un visi reizē it kā atdzīvojas, sāk smaidīt.

— Noslaukiet mani! — lūdz Ivans lvanovičs, noliekdams pie sanitāres seju, kas ir slapja kā jūlija tveicē.

Tagad viņš jau mierīgi aizšuj brūci perikardā un uzliek ārējās šuves.

Operācija pabeigta. Slimniece elpo. Sirds joprojām pulsē. Ivans lvanovičs stāv pie galda ļoti bāls pēc pārdzīvotā sasprindzinājuma. Viņš ieklausās pulsa sitienos. Tagad viņš pats nogalinātu jebkuru, kas iedomātos uzbrukt šai tikko kvēlojošai dzīvībai.

11.

— Vai viņa dzīvos? — vaicāja Olga.

— Jā, protams.

«— Bet kas viņu tā? ... Kāpēc?

— Tā ... huligānisms! — sacīja Ivans lvanovičs un sadrūma. — Kāds nīkulis.

— Zvērs! — klusu noteica Olga.

— Kas nu par zvēru! Ja būtu zvērs, nogalinātu pavisam, — domīgi iebilda Ivans lvanovičs, nepamanīdams,

kā Olga nobāl. — Pēc dūrieniem redzams, ka gļēvulis: pirmā brūce ir blakus sirdij, roka drebējusi, otru iecirtis saniknojies, pat nazi nav varējis izvilkt — Hižņaks izņēma to jau slimnīcā.

-— Bet tu ... vai viegli varētu nogalināt? ...

— Kas par muļķībām! — nopietni, pat dusmīgs norūc Ivans Ivanovičs. — Esmu pieradis cīnīties par dzīvību, augstu vērtēt katru asins lāsi... Daži domā: ja ķirurgs, tad tikai slakteris; viņam, sak, viss tīrais nieks. Tas ir ciniķu uzskats. Dažreiz ar mātes acīm raugies uz paša izārstētu cilvēku. īstam ķirurgam — vienalga, vai viņš izskatās skarbs vai laipns, vienmēr ir laba sirds, — to es saku bez lielības.

— Bet ja vajadzētu? — Olga uzstājīgi taujāja. — Vai maz ... kas gadās ...

— Nu, skatoties — kas! — Ivans Ivanovičs samulsis paraustīja varenos plecus. — Ja man pagadītos kāds diversants, es no viņa, protams, iztaisītu kotleti. Bet ķildā vienmēr iespējams atturēties no roku palaišanas. Lūk, ja es atrastu pie tevis... citu ... — viņš pagriezās pret Olgu un mirkli nobālēdams lūkojās viņas sejā, kas pauda sasprindzinātu uzmanību.

— Ko tu tad darītu? — nenolaizdama acu, viņa jautāja.

— Katrā ziņā nogalināt viņu nenogalinātu, bet paņemtu tādu, kā stāv, un izmestu uz ielas. Iespējams, ka sadotu arī pa kaklu ... Droši vien sadotu. Tad par sevi galvot grūti: tā jau vairs nav ķilda, bet visas dzīves jautājums ...

— Vai tad dzīves jautājumus izšķir ar spēku? — ar nelabas ironijas pieskaņu balsī vaicāja Olga.

— Klausies, Oļa, vai tev tiešām ir kas nopietns? — drūmi uz viņu lūkodamies, jautāja Ivans Ivanovičs, ko Olgas ironija bija sāpīgi aizskārusi. — Nevar taču vienkāršas kaprīzes dēļ tik ilgi mocīt... pārbaudīt tuva cilvēka pacietību?!

— Protams, nē!

— Tu mani vairs nemīli?.,. — viņš vaicāja tik izmisīgā apņēmībā, it kā mestos lejup no kraujas.

— Nezinu, — pēkšņi žēlumā pret vīru nenoteikti sacīja Olga.

— Baidies tieši pateikt! Ko nozīmē: «Nezinu»? — viņš iebilda skumjā balsī, tomēr neuzdrošinājās uzstāt, lai Olga ir vaļsirdīga. — Rīt tev atļaus izrakstīties mājās... — viņš pēc smaga klusuma sacīja. — Varbūt man pagaidām aizbraukt uz Učahanu... pie jakutiem ... Varbūt, kad es aizbraukšu, tu labāk izpratīsi savas attiecības pret mani?

12.

Salts gaiss apsvilināja Olgas seju. Visas raktuves, dūmos un sniegā tītas, gulēja viņas acu priekšā. Viņa gāja pa celiņu, uzkāpa Hižņaku lievenī un ieiedama steidzīgi aizcirta durvis: sals lauzās istabā. Atstumdama no pieres auksto šalli, viņa pavērās apkārt.

Jeļena Denisovna, paņēmusi Natašu klēpī, sēdēja pie lielā galda un pāri meitas galviņai skatījās priekšā atšķirtā žurnālā: viņa lasīja jaunajā «Padomju Medicīnas» numurā rakstu par dzemdniecību.

— Nē, redzams, te pret dabu neko neizdarīsi! — viņa nopūzdamās ierunājās, griezdamās pie Olgas. — Cik raksta par bezsāpju dzemdībām, arī līdzekļus sākuši pielietot, bet neiesakņojas! Varbūt šo līdzekli vēl uzlabos, bet līdz šim laikam mūsu dzemdību palīdzība ir tikai palīdzība dabai. Mēs ejam pret to, dažreiz pieļaujam pat ķirurga iejaukšanos — tikai tad, kad daba ļauni joko. Turpretī, ja viss ir normāli, tad bez sāpēm, bez kliedzieniem pagaidām neiztiek. Bet ļoti gribētos, lai sievietēm bērni rastos vieglāk! Pieņem kādreiz grūtas dzemdības — un arī pašai vēders sāk sāpēt. Goda vārds!

Jeļena Denisovna veiklām rokām sakārtoja meitai kleitu, nolaida viņu uz grīdas un, aizvērdama žurnālu, līdzjūtīgi vaicāja:

— Kā tad jūs tagad jūtaties?

— Esmu gandrīz vesela, — atteica Olga, ar simpātijām un pa daļai ar skaudību vērodama Hižņaka sievu*

277

Patiesi, kāpēc līdz šim mirklim viņa vairāk laika bija pavadījusi ar tukšo Pāvu Romanovnu?!

Kas pateiks, ka Jeļenai Hižņakai ir jau ap četrdesmit gadu un ka viņa, četru bērnu māte, aizņemta darbā no rīta līdz vēlam vakaram? Paruna «sievietes mūžs ir četrdesmit gadi» viņas nesalaužamā dzīvesprieka priekšā izrādījusies nepamatota. Rau, šī sieviete sakārto matus, viņas paceltās rokas balti margo; viņa smejas, un gribas smieties līdz ar viņu: tik skanīgi ir viņas sirsnīgie smiekli, tik svaiga sārtā, nekrāsotā mute.

«Esmu vesela, bet smieties tā kā tu nevaru,» domā Olga.

— Jums iznāk laiks pat avīzes lasīt! — viņa saka, pašķirdama «Medicīnas Darbinieka» lapu.

— Interesējos. Kā gan ne! Nedrīkst atpalikt no dzīves, — atsaka Jeļena Denisovna. — Arī jūsu aprakstus nepalaižu garām, nepievērsusi uzmanību. Bet vai Ivans Ivanovičs ir vesels? — viņa negaidot ievaicājās, klusinādama balsi. — Viņš pēdējā laikā ļoti novājējis un staigā noskumis ...

Olga nepaspēja atvilkt elpu no satraukuma, kad atvērās durvis un uz sliekšņa, purinādama sarmu no apkakles un bizēm, parādījās Varvara.

— Labdien! — Varvara sacīja Olgai atturīgi, pat auksti, tad pagriezās pret Jeļenu Denisovnu, un viņas seja atplauka mīļā smaidā. — Dabūjām tik daudz grāmatu ... — viņa ierunājās, attaisīdama greznā kažoka pogas, — medicīniskajiem kursiem, kluba bibliotēkai un uz personīgiem pasūtījumiem. Tik daudz!..,

Atbrīvojusies no kažoka, trausla savā ciešajā vilnas tērpā, Varvara pagājās šurp un turp pa istabu, tad apsēdās uz grīdas blakus Natašai uz brūnās lāčādas. Viņa aiztika klucīšus, lelles, draiskojās ar meiteni, un Olga, domās iegrimusi, tīksminoties ap viņu, ieraudzīja Var jā ne tikai glītu meiteni, bet īstu cilvēku, gudru darbā un valdzinošu mājas dzīvē.

— Man tagad ir Gogoļa, Turgeņeva, Čehova raksti, — Varvara līksmi teica, vērsdamās pie sievietēm, r— Es jau pasūtīju galdnieku darbnīcā atsevišķu plauktiņu, — viņa pēkšņi nevaldāmi iesmējās. — Zināt, būv-tehniķis mani šodien bildināja. Tiesa! Viņš ir pavisam jauns, bet mati viņam ... kā noplūktai zosij: spalvas izrautas, un atlikušas vienas pūkas... Tiesa! Viņš man sacīja: «Es tevi saudzēšu, un tu pie manis neko nestrādāsi. Man ir elektrola un plates — rietumu dejas vien. Es tevi ietērpšu greznos ģērbos, un tu varēsi cauru dienu klausīties muziķu.» Vai saprotat? — Varvara pielēca kājās un gluži vai bez elpas no smiekliem izsaucās: — Vai saprotat? ... Viņš ietērpšot mani greznos ģērbos, nosēdināšot kā lelli kastē, un es cauru dienu griezīšot patafonu!... Es viņam teicu, ka vēl padomāšu, kamēr viņš iegādāsies pilnu komplektu visu rietumu plašu! Teicu, ka nevaru katru dienu klausīties vienu un to pašu! Un vēl teicu, ka man dzīvē ļoti daudz kas vajadzīgs un, kamēr es izvēlēšos, viņam būs galīgi kails pakausis. Nē, tā es protams, neteicu, viņš taču nav vai-nigs, ka viņam plāni mati, bet vienkārši sacīju, ka viņš nogurs gaidīdams. Jocīgi, vai ne? — vaicāja Varvara, pagriezdamās te pret Jeļenu Denisovnu, te pret Olgu.

— Sēdēsi, grezni ģērbusies, un klausīsies muziķu!... Augu dienu! Prātā var sajukt! Būs jāpiesien saitē. Mani var piesiet aiz bizēm, tad es karāšos kā vāvere, ko noķēruši aiz astes. — Varvara devās uz savu istabu, bet apstājās durvīs. — Vai jūs zināt, — viņa uzrunāja Olgu,

— ja neuzmanīgi satver burunduciņu, tad nomaucas astes āda... Es esmu redzējusi! Pie mums mājās zēni notvēra burunduku uz jurtas sienas... Vai zināt, kādas ir mūsu jurtas?... Baļķus tajās neliek kā krievu mājās, bet saslien ar galiem uz augšu līdz jumtam, un griesti iznāk mazāki nekā grīda... Un, lūk, vasarā zēni uz sienas notvēra burunduciņu un ar nūju piespieda tam asti... Tas sāka raudāt. Goda vārds! — meitene pat ar bailēm apliecināja. — Burundukam ir tādas melnas, skaistas actiņas zirņa lielumā, un asaras arī bija zirņa lielumā. Es nobrīnījos, man vēl līdz šim laikam brīnums: kādas lielas, īstas asaras mazam zvēriņam! Bet ādiņa no astītes atlēca nost, un palika smalks kauliņš. Tad es pati sāku raudāt un situ zēnus, kur vien pagadījās!, * *

13.

— Es neko neesmu aizmirsusi, dārgais Ivan Ivano-vič ... — nočukstēja Varvara, novietodama uz ķeblīša istabas vidū lielu bļodu. — Jā, jā, es ļoti mīlu sevi, mīlu savu dzīvi, bet viņa dēļ es varētu arī mirt, nē, labāk ne mirt, bet kļūt tāda pati kā viņš: gudra, mācīta, vajadzīga visiem!

Varvara iegremdēja rokas ūdenī un, atspiezdamās plaukstām pret bļodas dibenu, pakustināja pirkstus. Istabā nebija sevišķi silts, bet viņa katru rītu tagad_mazliet vingroja un nomazgājās aukstā ūdenī. Ūdenī iegremdētās rokas līdzīgas dzīvām puķēm. Lūk, tās iznirst, satver gluži jaunu ziepju gabaliņu un iegrimst atkal.

— «Ronds», — Varvara lasa caur ūdeni burtus, kas skaidri sajūtami arī taustot. — Kāpēc ziepes nosauc tik dīvainā vārdā? «Ronds». Tas nav krievu vārds, bet ziepes ir krievu. Un ir vēl tērauda spalvas «Rondo». Ziepes «Rondo». Ai, kāda es muļķe!

Varvara pārklāj rokas ar čauganajām putām līdz pašiem pleciem, pārlaiž ziepju zīmogu pār vaigiem, paož tās un smejas kā maza meitenīte. Cik tas labi — mazgāties!

Turbānā savītie mati dara galvu smagu. Viņa lej no krūzes ūdeni uz savu noliekto kaklu un pleciem. Aukstā duša meiteni uzjautrina, un viņa klusu spiedz. No mei-tenīgi smailajām krūtīm bļodā līst skanīgas ūdens strūklas.

— Cik lieliski! — viņa uzvaras priekā izsaucās, noberzēdamās ar rupju, bārkstainu dvieli...

Varvara ātri apģērbās, sakārtoja istabu. Viņa izturējās ar cieņu pret lietām, ko bija pirkusi par pašas nopelnīto naudu. Viņai bija pat sevišķa kaislība uz traukiem ...

■— Pie mums apmetnē agrāk raudzētu pienu saldēja kastītēs, kas bija darinātas no govju mēsliem, — viņa stāstīja Jeļenai Denisovnai. — Bet iekšpusē tīrības dēļ tās aplika ar sniegu un salā aplēja ar ūdeni.

Viņa bieži atcerējās savu agrāko dzīvi un, salīdzinot to ar tagadējo, jutās vēl laimīgāka.

Tāda laimīga viņa nespodrajā ziemas rītā ieradās slimnīcā. Tikko pārkāpusi slieksni, viņa juta: Ivans Iva-novičs jau atnācis, lai gan pati nespētu izskaidrot, kā to nojautusi, vēl neko neredzēdama un nedzirdēdama. Uz mirkli iegriezusies ķirurga kabinetā, viņa atrada skaidras pazīmes, ka viņš bijis šeit un pat ne tikai no rīta vien: acīm redzami viņš te pavadījis visu nakti. Kāpēc? Vai tad ir slimnieki, kuru stāvoklis to prasa? Varvara stāvēja istabas vidū. Viņas domas saspringti strādāja. Viņa pazina bez izņēmuma visus ķirurģiskās nodaļas slimniekus, zināja viņu stāvokli, raksturus un' atcerējās visus ārsta rīkojumus. Atmiņa viņai bija reti laba. Tieši šodien Ivans Ivanovičs būtu varējis mierīgi gulēt mājās, bet viņš gulējis šeit. Re, papirosu gali kvēpenē uz loga ... Tā papirosu iemutņus saspaida vienīgi viņš. Pēc to skaita var pateikt, cik ilgu laiku viņš te bijis. Lūk, viņš stāvējis pie loga un zīmējis ar nagu apsalušajā stiklā: vadziņām tikko pārvilkušies sala raksti.

Tālās Jagomuskas apmetnes jakutu jurtās, kur bija piedzimusi Varvara, logu rūtis bija parādījušās gluži nesen... Agrāk jurtu logos ziemā bija likti ledus gabali.

Krustām divas asas līnijas un vēlreiz krustām. Jautājuma zīme un atkal krusts. Varvara raudzījās neatlaidīgi. Viņa nekaunējās, ka mēģina izdibināt svešu noslēpumu. Vai gan dārga cilvēka noslēpums ir svešs noslēpums? Un, ja viņam sāp sirds, ja viņš ir apbēdināts un satraukts, vai tad negribas uzņemties kaut daļu viņa bēdu?

— Ko krieviski nozīmē krusts? — pašā karstākajā dienas darba laikā vaicāja Varvara Jeļenai Denisov-nai. — Kad nelūdz, bet vienkārši tā ...

— Kāds krusts, Varjuša? ... — vecmāte pārjautāja, apstādamās ātrajā gaitā ar menzūriņu un pudelītēm rokās.

— Rau, tāds ... tā un tā ...

-— Patiesi, nezinu... — domīgi sacīja vecmāte.

Tas jau-nav krusts, bet līniju sakrustojums.

281

— Sakrustojums? Bet ko tas apzīmē?

— Vispār neko neapzīmē. Taisot galdu un eglīšu kājas, arī iznāk līniju sakrustojums.

— Eglītes? Nē, tas — nav tas!

14.

— Es parīt aizbraucu, Varjuša, — teica Ivans Iva-novičs.

Varvarai no pēkšņā paziņojuma pat acu priekšā satumsa, un viņa gandrīz izmeta no rokām paplāti ar instrumentiem.

— Kurp? ,. t

— Uz taigu, ārstēt medniekus.

— Bet kursi?

— Kursos pagaidām strādās Gusevs.

— Pagaidām, — atkārtoja Varvara, priecīgi satraukdamās. Stangas, nazīši un šķēres, atbildot viņas kustībām, uz paplātes sagrūdās, kaut kas nokrita un iešķin-dējās.

Slimnieks jau bija aiznests uz palātu, un pašlaik kārtoja operāciju zāli, tomēr ar instrumentiem vienmēr jāapietas saudzīgi. Ja tas būtu noticis operācijas laikā, ar kādu bargu skatienu būtu pavēries Ivans Ivano-vičs no savas baltās cepurītes apakšas! Bet arī tagad asinis saplūda Varvaras vaigos, un meitene, klusi nolikusi vietā to, ko turēja rokās, steidzīgi noliecās pacelt nomesto. Tas bija Ivana Ivanoviča iemīļotais skalpelis.

— Re! — samulsusi noteica Varvara, taču raudzījās tieši ārstam sejā.

Ivans Ivanovičs lūkojās meitenē, bet nepamanīja ne viņas nolaidību, ne apjukumu, un visā viņa izskatā paudās skumjš mulsums. Viņš brauca projām gan svarīgās darīšanās, gan tāpēc, ka bija savās mājās lieks, ka viņu gribēja izdabūt, izspiest ārā... Viņš cieta, un viņa nekā nespēja līdzēt. Varvara pēkšņi jutās kā bu-runduciņš, kuram zēni kādreiz bija piespieduši asti, un tādas pašas asaras, lielas kā zirņi, sakāpa viņai acīs.

Viņa noliecās, it kā vēl ko uz grīdas meklēdama, pēc tam izslējās, joprojām turot skalpeli rokā, un kautrīgi jautāja:

— Tātad jūs atgriezīsieties pie mums?

— Jā, atgriezīšos, — dobjā balsī atbildēja Ivans Iva-novičs.

— Kas brauks jums līdzi? — meitene moži iejautājās. — Jūs taču viens tur netiksiet galā ..«

—- Ņemšu līdzi Ņikitu Burcevu.

— Ņemiet mani! — strauji sacīja Varvara. — Kādā ziņā Ņikita labāks? Es palīdzēšu operācijās un gatavošu jums ēst... Jeļena Denisovna man iemācīja ... Lūdzu! — Varvara piebilda, ar kvēlu lūgumu vērdamās Ivanā Ivanovičā.

— Nē, Varjuša, esmu jau vienojies ar Ņikitu. Viņš atbraucis uz kursiem no tās puses, zina ceļu un varēs būt par pavadoni un kajuru. Veikls, krietns puisis. Pa ceļam es viņu mācīšu, lai viņam velti nezustu laiks: no taigas viņš atgriezīsies kā īsts feldšeris.

— Es arī varu būt par kajuru, — Varvara stūrgalvīgi turpināja savu. — Es varu vadīt nartu ar pašiem trakulīgākajiem briežiem. Zināt, kad tos rudenī pirmo reizi iejūdz... Brīvajās vasaras ganībās viņi kļūst mežonīgi un raujas ārā no iejūga kā vējš. Bet būt par pavadoni? ... Kopā ar jums brauks vēl vietējie kajuri, viņi jūs nelaidīs divatā ar Ņikitu vien! Jāuzstāda taču telts, jāsagatavo malka, no rīta jāsadzen kopā brieži!

— Mēs brauksim ar pārjūdzamiem briežiem.

— Nu, lūk, vai es neteicu! Ņemiet mani! Ja jums būs garlaicīgi, es dziedāšu dziesmas un spēlēšu homusu'!

— Ai Var ja! Kāds tu vēl esi bērns! — noteica Ivans Ivanovičs, un pirmo reizi pa visu dienu smaids skāra viņa seju. — Vai zini, ko tad par mums varēs runāt?

«— Lai! — viņa aizrautīgi iesaucās.

— Nē, tā nevar, — viņš liegi iebilda. — Es ... Man taču... — viņa seja noraustījās, un viņš neveikli savilka smīnā mutes kaktiņu. — Es taču esmu precējies, — viņš nobeidza ar redzamu piespiešanos. [4]

— A-ā! ... — sacīja Varvara un mehāniski pavilka ar skalpeli pa žilbinoši balti krāsotā galdiņa malu: vienreiz, otrreiz, krustu un vēlreiz krustu ...

Skropstu maigā ēna nogulās uz meitenes sārti kvēlojošajiem vaigiem. Vēl un vēlreiz. Tieši uz šo Ivana Iva-noviča iebildumu viņa būtu varējusi atbildēt visskaidrāk, bet ar! visnežēlīgāk. Varvara nespēja būt nežēlīga pret ārstu un klusēja.

— Tā ja, Varjuša, — Ivans Ivanovičs piebilda, mazliet pavilcinājies. — Bet skalpeli bojāt nevajag un galdu arī... Tie mums vēl noderēs.

15.

Igors Korobicins noslaucīja rokas smalkā lakatiņā un, izklaidīgi iebāzis to blūzes kabatā, ieklausījās, kā, izmēģinājumam palaistas, dūca jaunās dzirnavas. Milzīgais trumulis — dzirnakmens kustējās, zīdaini šalkojot, — gāja bez traucējumiem, pēc tam pa to sāka plūst rūda, un smalcināšanas dārdoņa salējās kopā ar pārējo dzirnavu troksni. Flotācijas fabrikā uzstādīja papildu iekārtu. Igors paklausījās, atzinīgi pamāja atslēdzniekiem un sāka svilpot jaunu, jautru fokstrotu, — to darot, viņa seja saglabāja vērīgu domīgumu.

— Labas! — sacīja Tavrovs, vērodams atdzīvojušās mašīnas vareno kustību. — Kad raktuves dos paaugstinātu rūdas ieguvi, mēs saņemsim to, pilnīgi apbruņojušies.

— Jā, tagad jūs par pašu velnu varat nospļauties! — nomurmināja Igors; viņa lielās acis, sieviešu klātbūtnē glāstošas, raudzījās vēsi. — Var teikt, izrāvāt, — viņš drūmi piebilda.

— Šī pieprasījuma izpildi mums izdevās panākt viegli, — mundri sacīja Tavrovs, — vienprātība fabrikas rekonstrukcijas projekta jautājumā bija pilnīga.

— Ko nu par to! Te lieta pilnīgi neapstrīdama: izpildes procenti. Visi jūs esat ieinteresēti.

— Un jūs?

«= Arī es, pats par sevi saprotams! Es atbildu par jūsu uzņēmuma mehānismu darbu visumā. Bet ko man tas maksā! Visu laiku nodauzos fabrikā — viss jāredz ar paša aci. Bet man ir paša plāni... izgudrojumu projekti guļ...

— Un dzejoļi, — ne bez ironijas piebilda Tavrovs.

— Un dzejoļi ari.

— Vakari pie Pavas Romanovnas ...

— Nu, tos lieciet mierā!... — atcirta Igors. — Es taču nevaru palikt bez sabiedrības, atpūtas un izklaidēšanās. Kā nav grēks runāt! ... Vai jūs zināt, ka Ar-žanovs aizbrauc uz taigu? — viņš negaidīti ievaicājās.

— Jā ... esmu dzirdējis ..,

— Ko tas nozīmē?

— Ķirurga braucienu — ķirurga, ko jau vairākus mēnešus rajonā gaida. Viņš jau tā to novilcinājis.

Igors pētījoši palūkojas sarunu biedrā: Tavrova vārdos neviļus izskanēja prieks. Iziedams no ceha kopā ar inženieri, Igors vēlreiz caur pieri palūkojās viņā. Tavrovs bija jau domīgs.

Viņā bija manāma liela garīga trauksme. Skatiens kļuvis asāks, seja novājējusi un nobālējusi, vaibsti kļuvuši stingrāki, vīrišķīgāki. Pats Igors tikai sapņos redzēja sevi kā valdzinošu stipras gribas cilvēku un ļoti cieta sava nenozīmīgā ārējā izskata dēļ. Vienīgi savas acis viņš uzskatīja par neatvairāmām, bet ko nozīmē acis vien? Pava par tām tikai smējās, Varvara pat neievēro, Olga visas sarunas ar mehāniķi nez kāpēc novirzīja uz viņa darbu, bet tagad uz literatūru.

Igors atcerējās pastaigu pa kalniem pavasarī, Olgas līksmo seju, un aizvainojums, ko viņš juta pret ārsta sievu, izvērtās īgnumā pret Tavrovu.

Viņi gāja pa rūpnīcu, garām bumbu dzirnavām, drupinātā ju valčiem, kūleņu drupinātājam, kurā nepārtraukti sprakstēja akmens rieksti, ko saspieda mašīnas tērauda žokļi. Solīda, izturīga mašīna, kas pirmā sāka smalcināšanu. Pretī inženieriem vienlaidu straumē pa transportieri tecēja rūda, kļūdama arvien rupjāka, jo tuvāk nāca avotam — bunkuram, kur tā ieplūda no raktuvēm. Pie katras mašīnas trokšņojot rosīgi griezās pievadu siksnas un elektromotori; ātrie riteņu vēzieni saplūda mirgojošos, putekļainos apļos. Fabrika strādāja ar pilnu jaudu.

Igors lūkojās visā ar pazinēja skatienu, iztēlodamies pārējo viņam nodoto trokšņaino saimniecību: spēcīgo elektrostaciju, raktuvju mehānismus, hidrauliku vasaras darbos brīvā dabā ... Dūcoši un dārdoši spēki, paklausīgi vismazākajai meistara kustībai. Varbūt viņš interesantāk varētu pastāstīt par to nekā par saviem dzejiskajiem pārdzīvojumiem?

«Labāk būt labam mehāniķim nekā sliktam dzejniekam,» nodomāja Igors un izjuta tādu atvieglinājumu, it kā būtu noņēmis no sevis smagu nastu, kas nebija viņam pa spēkam.

16.

Platons Logunovs, tāpat kā Igors Korobicins, bija audzis kā mātes luteklītis. Taču māmiņai bez viņa bija vēl vienpadsmit meitu. Tēvs, kas strādāja par meistaru kādā Urālu metalurģiskā rūpnīcā, māti stipri mīlēja. Būdama jau gados, Logunova māte arī tagad vēl bija skaista sieviete. Hižņaka enerģiskā sieva daudzu ārējo īpašību un rakstura ziņā bija viņai līdzīga. Bet māsas — bez Maņas, Soņas, Katjas, Ļubočkas, Ļenas bija Olga un Tatjana, bija arī Nataša, Svetlana un parastā Du-ņečka — jauki krievu vārdi, — un skaistais, jaunais vārds Maija.

— Māsas!... Logunovs pasmaidīja: tik jautri bija skanējušas ap viņu mīļās meiteņu balsis! Viņš vienmēr ar smagu izjūtu lasīja seno rakstnieku stāstus par meitenēm līgavām no nabadzīgām ģimenēm. Logunovu satrakoja ironiskais smīns par līgavām bez pūra, kuras ķer vīrus, un viņu parasti nožēlojamiem vecākiem. Platona māsām nebija pūra, un viņas par to nerūpējās. Viņas mācījās vidusskolā, pēc tam augstākās mācību iestādēs, draudzēdamās savā starpā, apspriezdamās, palīdzēdamas un drosmīgi cita pēc citas devās dzīvē. Viņas nebaidījās «novecot»: pilni astoņpadsmit gadi nenozīmēja viņām līgavas vecuma liktenīgo robežu, bet gan pašu mācību karstumu. Brīvdienās pārbraukšana mājās izvērtās svētkos, lai gan šaurā vecāku ligzda vai plīsa no trokšņa un kņadas, ko sacēla izaugušie putnēni, kuri gatavojās aizlidot. Bija arī grūtības ar ēdienu, sevišķi ar apģērbu — māte jau agri atteicās no jauniem tērpiem, — apģērbt bērnus mācību gada sākumā dažreiz šķita neizpildāms uzdevums. Gadījās slimības un ķildas, bet māte paguva nokārtot visu. Viņas atalgojums un laime bija «meitēnu» sekmes: divas ārstes, agronome, skolotāja... jau četrām bez Platona bija augstākā izglītība, trīs skraidīja uz vidusskolu, vienīgi jaunākā māsiņa bija iegribējusi kļūt par virpotā-tāju, un vēl trīs mazuļi draiskojās mājās. Visa milzīgā ģimene auga augumā, visiem atradās darbs, un māte rūpējās nevis par to, kā tikt vaļā no liekas mutes, bet par to, lai viņas putnēni neaizlidotu pārāk tālu. Tomēr lielā dzīve viņus sauca, dzimtā zeme bija tik plaša, darba visur veseliem kalniem.

Platons Logunovs sākumā strādāja Urālos, pēc tam viņu aizkomandēja uz Tālajiem Austrumiem. Viņš brauca labprāt un iestrēga šeit uz ilgu laiku, tomēr saites ar ģimeni nezaudēja: palīdzēja mātei ar naudu, bieži rakstīja, bet viņas kļūdainās vēstules glabāja un pārlasīja.

Pieradis uzticēt mātei visapslēptākās sirds tieksmes, viņš bija pavēstījis arī par Varvaru, kas gan bija, gan nebija līdzīga viņa māsām. Viņa māsas devās pretim kultūrai no strādnieku vides, Varvara tieši rio ģints iekārtas. Viņa stingri, pa īstam bija iesakņojusies jaunajā augsnē. Vecais romantiskais sižets par eiropieti un meiteni iezemieti, kas spēj tikai mīlēt un nomirt, arī bija pārdzīvojis savu laiku.

Pēdējā laikā Logunovs ir dienu, ir nakti bija pavadījis raktuvēs, kur cirta divas jaunas ejas, un nebija apciemojis Hižņakus. Ciršana norisa ar lielām grūtībām: pamats izrādījās ārkārtīgi nepadevīgs, bet kalnračus atšķaidītājus, Martemjanovu, jauno vadītāju un pašu Lo-gunovu.- kas bija palicis uzticīgs ražošanas entuziasts, iedvesmoja vēlēšanās ātrāk pievienot raktuvēm bagātu laukumu izstrādei. Marusja ar jaunpiedzimušo meitu bija laimīgi atgriezusies ģimenē, un bārdainais Martemjanovs tagad jau pārstājis vīpsnāt, kad viņu sauca par vectēvu.

Bija rīts — agra, pelēka krēsla — un tāds sals, ka ielejā virs raktuvēm klājās migla kā netīra vate. No šiem mākoņiem, kas drūzmējās uz zemes, slējās ārā vienīgi nosnigušie baraku jumti, un šur tur rēgojās skuj mesu galotnes. Kalnu atradzes gaisa bālganajā miglā.

Logunovs jau bija pieradis pie aukstuma, sniegs skanīgi čirkstēja zem viņa kājām, un šķita, ka no cilvēka soļiem skan pats gaiss. Ceļš vijās caur kaila pakalna kupenām uz galveno šahtu, kas pēkšņi melna iznira priekšā caur ugunskura dūmiem, kurš liesmoja pie ieejas. Dūmi sajaucās ar tvaiku, kas vēlās no raktuves, un lieliem mutuļiem nokārās pār šahtas ieeju. Starp šahtu nostiprināšanas koku pienesējiem strādniekiem Logunovs ieraudzīja pie ugunskura sildāmies Ivanu Ivanoviču. Ārsts stāvēja pie uguns, plati ieplētis kājas svītrainās untās, ģērbies milzīgā suņādas kažokā un lielausainā cepurē; šautene, kas šķita maza, neveikli karājās viņam aiz pleca. Ieraudzījis ārstu savos bijušajos īpašumos, Logunovs negāja vairs parastajā solī, bet sāka steigties.

— Kāpēc jūs esat te? — viņš satraukti izsaucās, aizmirsis sasveicināties.

— Kāpēc es esmu te? — it kā pamozdamies pārvaicāja Ivans Ivanovičs. — Jā, jā, jā ... protams ... Esmu te nevēlams viesis! Taču iegriezos tāpat vien, garām iedams: dūmi pievilināja.

— Vai medījāt? — atviegloti uzelpojis, jautāja Logunovs. — Kā gan tādā miglā? ...

— Jā, medīju... Pastaigājos, — Ivans Ivanovičs teica; viņš pat mundri iesmējās — tā vismaz viņam gribējās, tomēr smaids iznāca bēdīgs. — Es vēl ne reizi neesmu bijis raktuvēs, — viņš lūdzoši piebilda, it kā baidīdamies palikt viens zem šīm netīri pelēkajām debesīm. — Aizbraukšu un pat nezināšu, kā iegūst zeltu.

— Lūdzu! — teica Logunovs, ielūkojies ārsta skumji mirdzošajās acis. — Varu parādīt jums visus darbus, es mēdzu būt te bieži — esmu pieradis. Vilina pie kalnračiem. Bez tam te pašlaik arī nopietni darbi.

Viņi uzģērba spectērpus, iegāja celtnī, nolaidās vienā no apakšējiem horizontiem, pārgāja pār raktuvju pagalmu, kur ejot paņēma karbīda lampas, kas līdzinājās maziem prožektoriem, un devās pa ejām un pārejām, gan gaišām un ļaužu pilnām, gan zvēru alām līdzīgām — pa tām nevienu reizi vien bija gājusi Olga ar Martemjanovu. Logunovs veda ārstu pie interesantiem cirtumiem, iepazīstināja viņu ar kalnračiem, katru nosauca uzvārdā, vārdā un tēva vārdā vai arī vienkārši par Vaņu, Petju vai Lukašu. Ivans Ivanovičs raudzījās savos daudzajos vārda brāļos, daži no tiem izrādījās arī viņa paziņas, klausījās terminos, kas zibēja Logu-nova runā, un ... neko nesaprata.

17.

Viņš padevīgi vilkās aiz sava pavadoņa pa šī pazemes labirinta lokiem, garām ejot, ievēroja jautros ļaudis, salīka zem lietusgāzes slapjajās ejās. Visa dzīve viņam likās tāda pati bezgalīga klaiņāšana. Bez prieka bērnība. Mācīšanās. Darbs. Atkal mācības un darbs. Līdz ar gadiem arvien grūtāk un, šķita, interesantāk.. Bet tagad zudusi interese un dzīve liekas sāja, pelēka, nevajadzīga. Kāpēc viņš ir ārsts? Kas viņš par ārstu, ja nevar izdziedēt pats sevi? Negribas ēst: kumoss iespriežas rīklē, dīvaina spazma; nenāk miegs, izgaisusi spēja atpūsties, sakarīgi domāt. Neskaidrs nemiers māc sirdi, dzen no vienas vietas uz otru: nav neviena mirkļa miera. Jāizraujas taču no šīs garīgās nomāktības! Galvenais: nav ar ko parunāt par savām sirdssāpēm un smeldzi. Ja tas būtu noticis agrāk, Ivans Ivanovičs būtu izstāstījis visu Logunovam, bet tagad, pēc Var-varas atzīšanās, viņš jutās pret sekretāru vainīgs. It kā bez vajadzības būtu nozadzis cilvēkam pašu dār-« gāko.

«Vēl viena nejēdzība!» skumji nodomāja Ivans Iva-novičsr neredzošu skatienu stīvi vērdamies lauztuves sienā.

— Vai saprotat? — Logunovs viņam vaicāja. — Tas izvirzīja raktuves pirmajā vietā.

— Jā, jā, jā, — kā atbalss atsaucās Ivans Ivanovičs. — Bet es, rau, nestrādāju, esmu noslaistījies veselu rītu ...

Logunovam jau pašā sākumā bija gribējies sākt runāt ar ārstu par personīgām lietām, bet viņš atcerējās, kā Ivans Ivanovičs bija atvairījis viņa mēģinājumu rudenī, un nogaidīja, neuzmācās ar mudinājumu būt vaļsirdīgam.

— Patiesi... Kāpēc jūs neesat darbā? — viņš vaicāja, uzreiz kļūdams uzmanīgs.

— Braucu uz Učahanu. Jūs taču zināt... Šodien izdarīšu vēl vienu operāciju, bet parīt došos projām uz pāris mēnešiem, — pabeidza Ivans Ivanovičs.

— Vai esat jau pilnīgi sataisījies?

Ivans Ivanovičs klusuciezdams pamāja ar galvu. Viņš atcerējās saulaino dienu, kad bija sastrīdējies ar Olgu uz neaizmirstamā soliņa zem apses. Tūlīt pēc tam Logunovs bija pavēstījis aicinājumu braukt uz taigu ... Un nesen viņi kopā bija apsprieduši šī brauciena iespējas..,

Viņi saliekušies gāja pa kādu šauru eju. Lampu gaisma šūpodamās slīdēja augšup un lejup pa balstu stabiem un zemajiem baļķu griestiem. Oda pēc zemes un trūdoša koka.

— Viņa priecājas, ka es aizbraucu, — negaidīti skaļi dziļajā tumsā noteica Ivans Ivanovičs. — Viņa apietas ar mani kā ar apnikušu viesi.

Logunovs palēnināja soļus, bet neko neatbildēja: viņš zināja, ka tagad viņam izstāstīs visu.

— Mēs jau sen dzīvojam kā svešinieki, — turpināja aiz viņa muguras svešādi skanošā balss. — Briesmīgi ir, kad redzi, saproti, bet izrauties, aiziet pašam nav spēka. — Logunovam pat auksti šermuļi pārskrēja pār muguru no tādas smeldzes. Bija dzirdams, ka Ivans Ivanovičs paklupa un apklusa*

— Varbūt būs labāk, ka jūs aizbrauksiet? — domīgi sacīja Logunovs, kaut gan nebija ieinteresēts ārsta aizbraukšanā. Pēc sarunas ar Igoru Korobicinu viņš zināja stāvokli, viņam bija pašam savi novērojumi, tomēr viņš tik stingri ticēja ķirurga pārākumam pār Tavrovu, ka viss nemiers, kopā saņemts, pēkšņi šķita viņam tīrais nieks. ;— Vai jūs nemaldāties? — viņš silti vaicāja. — Man liekas, ka Olga Pavlovna tiecas tikai pēc labas, cilvēciskas patstāvības. Un šajā tieksmē viņai jāpalīdz. Nekas neiznāk?... Tas nozīmē, ka neesat pareizi piegājis. Iespējams, ka no tālienes jūs vieglāk izpratīsiet savas attiecības.

— Kas to lai zina! — Ivans Ivanovičs nomurmināja.

— Kurp tagad? — viņam vaicāja Logunovs, arī noskumis, kad viņi iznāca atpakaļ pie celtņa raktuvju pagalmā, pār kuru pludoja elektriskā gaisma.

— Iešu sakārtoties ceļam,.. Mājup — nevar teikt. Bet pulksten četros man vēl noteikta operācija. Parasti tās izdaru no rītiem, taču šodien nespēju savaldīties. Paldies jums, Platon Artemovič, par uzmanību!

— Vai redzējāt, kā iegūst zeltu? — drūmi pajokoja Logunovs.

18.

— Dodiet, es viņu paturēšu mazliet rokās... Ak dievs, kāds viņš vēl muļķītis! — Olga saudzīgi satvēra bērniņu zem muguriņas un galvas un tīksminoties pacēla gaisā, skaudri izjuzdama, kā viņš smaržo pēc piena. — Labdien, mīļais! Tu vēl neproti skatīties! Tev actiņas lūkojas uz visām pusēm. Droši vien tu esi pārsteigts: uz pasaules tik daudz dažādu lietu! Vai tiesa?

— Savi jāiegādājas. Nav ko iekārot sveša! — ar labsirdīgu rupjību sacīja resnā vecmāmiņa.

— Jā, tas taisnība! — Olga skumji piekrita.

— Paspēsiet! — sacīja Pava Romanovna. Viņa sēdēja uz gultas šauros svārciņos, kas neapsedza apaļos, cieši zeķēs iekļautos ceļus, un pogāja vaļā jaciņu: bija barošanas laiks. —■ Nokārtojiet vispirms sirdslietas!

— Re, kāda jūs jocīga! — puspārmetoši, pusīgni noteica Olga.

Pava Romanovna, paņemdama no mātes grezno vīstokli ar dzīvo lelli, paraustīja pilnīgos plecus.

— Kāda esmu, tāda esmu! Tāpēc arī redzu — pusmetru zem zemes! Mani nekas nepārsteigs... Vai ne, mazulīt? — To sakot, viņa maigi noskūpstīja dēla sarkano sejiņu. — Lielisks puika! Izliets tēvs, nudien!

— Viņš patiesi līdzīgs Prjahinam, — Olga klusu sacīja.

— Kam citam lai viņš līdzinātos? — nesapratnē vaicāja Pava.

— Jūs taču pati teicāt...

— Daudz ko es teicu! Vajadzēja taču ietekmēt jūsu Ivanu Ivanoviču! Kā, sak, attaisnoties vīra priekšā, ja fakts skaidri redzams. Gluži vienkārši negribēju vēlreiz dzemdēt, bet Ivans Ivanovičs izrādījās bezjūtīgs. Tagad es to arī nenožēloju. Jo vairāk tāpēc, ka ir tāds brīnišķīgs faktiņš! — Pava Romanovna atkal noskūpstīja bērniņu, un nebija iespējams izprast, kad īsti viņa runājusi patiesību.

— Jums viegli dzīvot, jūs ar visu esat apmierināta, — piezīmēja Olga.

Pava Romanovna mirkli iegrima domās. Viņas samtainās uzacu svītriņas saraucās. Bija redzams, ka viņa nav radusi prātot.

— Man vienkārši nepatīk činkstēt un bojāt cilvēkiem garastāvokli, — viņa sacīja. — Vai gan mazums, ar ko esmu neapmierināta! Varbūt arī es izprotu, ka esmu velti izšķiedusi savu dzīvi. No manis droši vien būtu iznākusi slavena aktrise un katrā ziņā jau nu labs restorāna direktors. Tur es būtu parādījusi klasi! Tas man veiktos! — Pavas Romanovnas seja kļuva augstprātīga, mazliet komiska, it kā viņa jau redzētu sevi, slavas un varas apstarotu, ar portfeli padusē.

Olga lūkojās Pāvā un smaidīja, atcerēdamās viņas ugunīgo deju ...

— Protams, tagad man jau grūti ķerties tam klāt,

ar agrāko labsirdību turpināja Pava Romanovna. — Esmu kļuvusi smaga! Materiālais stāvoklis mums lie-

lisks, Prjahiris mani lutina ... Viņam tur dažādas prēmijas, piemaksas ... Skatieties tikai, kādu dāvanu viņš man pasniedza par dēlu — īstu samtu! Bet arī raižu daudz: māju tomēr balsta sieviete. Bērni jāaudzina. Vai gan joks: vesela trijotne! Jums arī vajadzētu, bet ar jums ir kas cits ... Kā jūs tagad strādājat? Vai rakstāt? — viņa vaicāja, mīkstiem pirkstiņiem aizskardama kaut ko uz aizmigušā bērna sejiņas.

— Jā, — teica Olga, — tik daudz jauka, laba noticis pa šo laiku rajonā. Ņem vienalga ko — viss satrauc, un par visu gribas rakstīt. — Viņas gaišzaļās acis ar spilgti melnajām, lielajām zīlītēm uzreiz iepletās platas, nopietnas, domīgas. — Darbs tagad manā dzīvē ir viss!

19.

Biroja sēde beidzās vēlu.

«Cik lielam cilvēkam jābūt rajona komitejas sekretāram, lai visu aptvertu un izlemtu pareizi,» domāja Lo-gunovs, iedams pa ielu. «Labi, ka ir cilvēki, uz kuriem var paļauties. Jāprasa, protams, stingrāk: lai neapmierinās ar sasniegto, bet ļaudis ir ļoti lietpratīgi un politiski labi attīstīti.»

Logunovs pēdējos mēnešos bija pat novājējis.

«Te ir vesela virkne vadošu darbinieku vien,» Logunovs prātoja brīvajos brīžos. «Un katram no viņiem taču jājūtas savā vietā. Tikai tad viņi rūpēsies, kā vislabāk izmantot padotos cilvēkus, tātad arī — lai tie būtu apmierināti garīgā ziņā. Protams, ne jau rajona komiteja noteic, kam par ko būt un kā pārvaldīt. Tā tikai dod vispārēju virzienu un rekomendē, neatvietojot saimnieciskos un padomju varas orgānus. Bet, lai to darītu, — ai, kā jāpazīst kadri, citādi vēlāk būs jāsarkst. Un labāk dot padomu, palīdzēt, pat laikā izlamāt, lai pēcāk nebūtu jāapspriež izvirzītās kandidatūras derīgums.

— Tātad nav ko kavēties! — noteica Logunovs, atcerēdamies padomju saimniecības direktora pārskata referātu, ko bija noklausījies birojā. — Norādījām uz

trūkumiem, vērsām uzmanību uz politmācībām, bet rīt man pašam jāsēžas pie grāmatām, ko agronoms solīja izmeklēt. Septīto mēnesi esmu šai postenī... Sākumā šķita: strādā, strādā — un nekā noteikta nav ne rūpniecībā, ne lauksaimniecībā. Bet pagāja pāris ceturkšņu, un tūlīt var manīt, vai ļaudis pa īstam sacelti kājās. Tagad jau pašam interesanti zināt visus notikumus. Dzīvojam ar visu rajonu vienu dzīvi.»

Logunovs palūkojās zilajās debesīs, kur dzirkstīja saltās zvaigžņu ugunis.

Viņa dziļo domu pilnā, bargā seja atmaiga. Kas var būt brīnišķīgāks par trauslu, sala sakaltu nakts klusumu? Kā lielgabala šāviens nodun upē ledus, virskārtai plaisājot. Un atkal klusums. Zilgā spīdumā uzliesmo uz balta zara sarma, kā marmors atspulgo ragavu sliede uz ceļa, kas tīrs uri gluds vijas starp dziļajām kupenām lejup, uz upi. Kaut varētu pa šo ceļu joņot uz ragaviņām kā bērnībā! Tikai lai viņu neapskautu draudzenītes māsiņas, bet Varvaras rokas. Brāzties, saceļot sniegputeni, pretī svelošajam vējam, dzirdēt gaišos meitenes smieklus, kupenā noskūpstīt sniega apputināto, mīļo seju!

Viņš piegāja pie Hižņaku mājas un spēcīgi parāva durvis, ko pamatīgi bija nodrošinājis pret aukstumu Deniss Antonovičs, meistars visās lietās.

Pie pavarda uz zema ķeblīša sēdēja Varvara un spēlēja homusu. Viņa pamāja Logunovam klusuciezdama, bet viņas spilgti sārtās, it kā uzgleznotās lūpas, kas bija aizņemtas ar homusu, pasmaidīja. Viņa sita ar saliekto pirkstu pa elastīgas plātnītes malu, kura bija iestiprināta atslēgai līdzīgā dzelzītī. Varvara dvašoja, pūta uz šo plātnīti, un klusas skaņas kā maigas žēlabas šūpojās, trīsēja gaisā. Tā bija muzikāla improvizācija, saprotama tikai nedaudziem.

— Tu sapņo, Varvara! — sacīja Logunovs, novilcis kažoku un sasveicinājies ar Jeļenu Denisovnu un Hižņaku.

— Vai jūs, Platon Artemovič, vēl neesat iemācījies saprast, par ko viņa dzied? — vaicāja Hižņaks, ielūkodamies Logunova sejā uri šai mirklī nezinādams, kas ir tās pārmaiņu cēlonis.

Pats Hižņaks bija ar mieru just līdzi Platona jaunā darba grūtībām, bet Jeļena Denisovna ar sievišķīgu ietiepību piedēvēja visu sirdslietām un bija pratusi savu šauro uzskatu iegalvot.

— Kaut ko sāku saprast, — Logunovs mierīgi atbildēja.

— Nē, vai nav tiesa? — sprigani iejautājās Var^ vara, atņemdama no lūpām homusu. — Lūk, tagad..,

Logunovs noliecās pie viņas, ieklausīdamies skanīgajos čukstos, ko pārtrauca melodiska burbuļošana —* smiekli, bet, jo ilgāk viņš klausījās, jo drūmāka kļuva seja.

— Pietiek! — sacīja Varvara, pametusi uz viņu skatienu no pievērto skropstu apakšas. — Pietiek, Platon Artemovič, citādi jūs atminēsiet visus manus noslēpumus. Es gribu kaut ko paglabāt arī sev.

— Tu esi skopa! — viņš klusi noteica.

— Kā ir, Var ja, vai uz šā homusa var nospēlēt īstu dziesmu? — vaicāja Hižņaks, piebraukdams ar savu ķeblīti viņiem klāt. — Nu, kaut vai to, ko tu nesen dziedāji?

— Dziesmu par dzeguzi? Nē, nevar. Homusam ir ļoti mazas iespējas. Tas ir meiteņu instruments... Bērnībā man tā gribējās iemācīties ātrāk to spēlēt! Es apskaudu vecākās māsas, kad tās uzticēja viena otrai noslēpumus, spēlēdamas uz homusa.

— Ko tev vairāk gribējās: iemācīties spēlēt vai lai tev būtu noslēpumi? — mīļi jautāja Jeļena Denisovna, apsēzdamās ar kādu rokdarbu arī tuvāk.

— Ir vienu, ir otru gribēju, — atteica Varvara, vīstīdama mazā lakatiņā savu «instrumentu» urī iebāzdama to krūšu kabatiņā. — Bet tagad mācos dziedāt krievu dziesmas. Esmu ļoti iemīļojusi krievu muziķu. Homuss man ir vienmēr mīļa jo mīļa šūpuļdziesmiņa. Spēlēju, un man nāk atmiņā mūsu ielejas, jurtas, savvaļas zirgu bari kalnos, kur virs sniega šūpojas garas, dzeltenas zāles. Mēs, jakuti, esam atnākuši šurp no tālām zemēm pirms gadiem sešsimt. Mūsu teikas stāsta par lauvām un ērgļiem, par jūru. Mēs esam izlauzušies uz ziemeļiem ar govju un zirgu bariem kā nomadi lopkopji, un grūta un nabadzīga bijusi mūsu dzīve, iekams atnāca padomju vara. Bet tagad? Kas notiek ziemeļos tagad? Mēs gan zinām visu, kas notiek! Uzdziedāsim šai sakarā dziesmu, ko vakar atnesa Deniss Antonovičs.

Hižņaks piemeta krāsni vēl liekšķeri ogļu, apsēdās atkal savā vietā un, raugoties, kā plēn krāsni zeltainās dzirkstis, sāka dziedāt patīkamā tenoriņā:

Jau reidu klāj nakts, tas klusumā snauž...

Jeļena Denisovna un Logunovs saskanīgi piebalsoja, un, mazliet pavilcinoties, it kā piemērodamās, uzsāka arī Varvara, un viņas augstā krūšu balss gaiši ielējās mazajā korī.

Nu sveika, pilsēta dārgā,

Mums jūra jāapsargā.

Kad rīts ausīs zaigs Un šķirties būs laiks,

Zils lakatiņš plīvos vēl maigs.

20.

— Jā, varbūt arī mums būs jāaiziet jūrā, — domīgs sacīja Hižņaks. — Kara darbība izvēršas plašāka ar katru dienu. Šodien ziņoja, ka Amerikas Savienoto Valstu valdība nodomājusi lūgt kongresu, lai atceļ likumu par neitralitāti. Re, kā! Ieniezējušās rokas arī amerikāņu tirgoņiem, vai nevar, sak, tās pasildīt pie Hitlera aizkurtās uguntiņas! Viņi izlaiduši atkal jaunas lidmašīnas — «lidojošus cietokšņus» — un prasa atjauju saviem kuģiem pārvadāt kara materiālus uz Angliju.

— Nu, Anglija tomēr Amerikai nav sveša zeme, — sacīja Jeļena Denisovna.— Tās ir kā māsas.

— Šīs māsas reiz jau bija ieķērušās viena otrai rīklē, — iebilda Hižņaks. — Kapitālists no miesīga tēva divas ādas novilks! Vārdu sakot, neitralitātes laiki beidzas. Ir jau beigušies. Ja iejauksies Amerika, tas būs īsts pasaules karš. Nepaspējis pieveikt Angliju, Hitlers metīsies uz mums. Viņš ir kā traks suns: svaidās no vienas puses uz otru, kamēr viņu nositis. Droši vien būs ar! mums jāpakaro.

— Jā, tā izskatās, — sacīja Logunovs. — Kad jūs cīnījāties pilsoņu karā, mūsu degungals vēl tikko sniedzās pāri galda malai. Mūs izaudzināja jau padomju vara. Tagad mūsu kārta to aizstāvēt.

— Vai tu iesi uz fronti, Platon? — Varvara vaicāja joprojām nepiespiesti.

— Pats par sevi saprotams. Vai tad tu neiesi?

— Esmu medicīnas māsa un komjauniete, — viņa ar cieņu atteica.

Bet es biju kavalērijas brigādes feldšeris, — pavēstīja Hižņaks.

— Tātad palikšu vienīgi es ar bērneļiem. Mums arī te pietiks darba, — nopietni sacīja Jeļena Denisovna.

— Kāda ir tā dziesma par dzeguzi? — Logunovs jautāja Varvarai jau no sliekšņa.

Platonam negribējās iet projām, viņa istaba kopmītnē bija plaša, bet patukša un nesauca mājup.

— Tā ir jakutu dziesma par pavasari, — sacīja Varvara un apstājās, ar kustību vijīgumu un vieglumu atgādinādama kalnu kazu: pakusties tikai drusku — un viņa kā bulta aizjoņos projām. — Citreiz nodziedāšu, — apsolīja Varvara, uzticības pilna tuvodamās nekustīgajam Logunovam. — Tur ir tādi vārdi: mans skaistais, pelēkais putniņš vēstī, ka atnākusi bagātā vasara, sazaļojusi zīdainā, rakstainā zāle zem mirdzošās saules. Un vēl daudz kas... Skaista dziesma, bet skan skumji. Ļoti skumji!

Aizraudamās sarunā, Varvara mēdza aizskart patīkamam sarunu biedram roku vai elkoni, sievietei paglaudīja plecu, pat saņēma ap vidukli, tikai pret Ivanu Ivanoviču viņa vienmēr izturējās ļoti apvaldīti.

Logunovs bija labi izpētījis meitenes izturēšanās īpatnības.

— Tu pēdējā laikā esi sākusi skumt, — viņam izlauzās pār lūpām.

Maza neuzmanība — un Varvara atrāvās atpakaļ, atņēma plaukstu no Logunova kažoka piedurknes.

— Jau vēls, — viņa sacīja. — Man rīt agri jāceļas.

Viņa pat mēģināja nožāvāties, bet sadusmojās par savu izlikšanos un vienkārši piebilda:

— Jums laiks mājup, Platon Artemovič!

— Nemaz nav laiks! Es nepavisam negribu iet mājās! — Logunovs protestēja jau aiz durvīm, salā, bet viņa protestu neviens nedzirdēja.

Viņš stāvēja pie mājas un raudzījās biezu sala rakstu aizaustajos logos. Pa blāvajām rūtīm kustējās melnas ēnas, šūpojās sakrustotas gaismas strēles un meta uz sniega dzeltenus atspīdumus. Logunovam bija skumji, bet viņš nejuta aukstumu un vientulību.

«Smagi — ļoti smagi slims, taču ne bez cerībām,» viņam nāca prātā Ivana Ivanoviča vārdi, ko ārsts kādreiz bija sacījis par kādu operējamo slimnieku. «Jā, bet kā viņš pats?» nodomāja Logunovs un pavērās ārsta dzīvokļa logos.

Gaišs bija vienīgi malējais logs, Ivaria Ivanoviča darbistaba, pārējie trīs ar aizsalušo stiklu gaišajiem baltumiem akli vērās tumsā. No šīs it kā izmirušās mājas puses Logunovam uzdvesmoja sēras. Viņš atcerējās sarunu ar Ivanu Ivanoviču raktuvēs un apņēmīgi uzkāpa sniega pienestajā lievenī. Pieklauvēja. Pagaidīja mirkli un vēl pieklauvēja. Durvis lēni, smagi atvērās. Ivans Ivanovičs, sejai neskaidri baltojot, stāvēja uz sliekšņa.

— Ienāciet! — viņš klusu sacīja, Logunovu nepazinis.

Logunovs aizcirta durvis un devās ķirurgam pakaļ pa

neapgaismoto gaiteni. Tikai tagad viņš juta, ka izturas mazliet netaktiski. Varbūt ārsts jau nožēlo savu vaļsirdību — kā vājumu, kas nav īsta vīrieša cienīgs.

— Ā-a, tas esat jūs! — izsaucās Ivans Ivanovičs, istabā ielūkojies vēlajam viesim sejā. — Un es domāju, ka izsaukums pie slimnieka. Ļoti priecājos jūs redzēt pie sevis! Ļoti priecājos! — viņš atkārtoja, bet viņa nupat noskūtā seja palika apmākusies. — Es, kā redzat, strādāju.

Ivans Ivanovičs pamāja uz izklātajiem rokrakstiem* No rakstāmmašīnas zem spuldzes, ko apēnoja papīra abažūrs, augsti slējās ārā balta lapa*

— Vai iztraucēju? — Logunovs apsēzdamies jautāja.

— Nē, es jau tā daudz strādāju. Steidzu panākt nokavēto. Tuvākajās dienās došos tālajā ceļojumā. Diezgan tas atlikts. — Tikai tagad Logunovs ievēroja kaktā saliktās lietas un guļvietu uz dīvāna. — Olga Pavlovna nav vesela, — iesāka Ivans Ivanovies, pamanījis, ka Logunovs skatās uz viņa vientuļo guļvietu, bet atcerējās, ka sekretāram viss zināms, atmeta ar roku un sarūgtināts noteica: — Dzīvoju un nedzīvoju! Briesmīgi, Platon Artemovič, ja nav kurp aiziet! Agrāk man šķita, ka tādos gadījumos jārīkojas ļoti apņēmīgi — jāpārrauj, un viss. Bet, lūk, kad skāra pašu ... Es baidos pat ticēt, ka tā nav slimība, sievietes kaprīze. Viegli pārraut saites ir tam, kam ir kādas blakus intereses, vai kad jūtas jau izplēnējušas, bet ja mīli... Ko tur runāt! Vai gribat tēju?

Logunovs bija dzēris tēju pie Hižņakiem, taču palūkojās uz Ivana Ivanoviča iekritušajiem vaigiem un piekrita.

— Viņa guļ. Varbūt tiešām saslimusi, — dobji sacīja Ivans Ivanovičs, pa ceļam paķerdams līdzi trauku ar papirosu galiem. — Tādā salā augām dienām braukāt pa rajonu. Te nartās, te smagajās mašīnās...

Kad viņš izgāja virtuvē, Logunovs pavērās apkārt. Vēl bija jūtama rūpīga sievietes roka, bet šķita, it kā būtu saimniekojusi svešiniece: atnākusi no rīta, apkopusi, noslaucījusi putekļus un atkal aizgājusi līdz otram rītam. Tāpēc arī mājās kabinets atgādināja kanceleju, kur pārguļ kāds no darbiniekiem.

«Un viņš aizbrauc!» nodomāja Logunovs. «Vai tiešām Olga Pavlovna izmantos to un aizies pavisam? Bet ieteikt viņam atlikt braucienu es nevaru! Un ne tikai tāpēc, ka esam devuši vārdu un tur gaida ārstu, bet arī tāpēc, ka viņi nevar tādā stāvoklī tagad palikt kopā. Viņa aizbraukšana palīdzēs abiem atliekt muguras. Iejaukties un pierunāt viņus noslēgt mieru un mīlēt vienam otru ir vienkārši neiespējami: te nekādas ķildas nav pat bijušas. Radusies kāda apslēpta, dziļa plaisa. Ļoti žēl! Tieši tagad viņiem varēja izveidoties lieliska ģimene!»

/

— Tēja jau gatava! — sacīja Ivans Ivanovičs, parādīdamies durvīs ar tējkannu rokās. — Tagad krāsnis kuras līdz vēlai naktij. Un, lūk, tas pie tējas, — viņš sacīja, viegli kustēdamies pa istabu un padabūdams gan no skapīša, gan aiz loga aizkara sviestu un sieru, iesāktu konjaka pudeli, dažādu konservu kārbas.

Viņš pārnesa rakstāmmašīnu uz dīvāna, savāca papīrus un veikli novietoja uz galda traukus. Redzams, bija pieradis iztikt bez sievietes palīdzības.

— Nu, izdzersim uz draudzību! — viņš sacīja Logu-novam, apsēdinādams viņu un apsēzdamies pats. — Paldies, ka iegriezāties. Atnācu no slimnīcas un tūlīt pie darba. Darbs tomēr labākais nomierināšanās līdzeklis! — viņš piebilda nopūzdamies, iegrimdams domās, un ilgi sēdēja tā, aizmirsis Logunovu, bet tad atdzīvojās:

— Iedzersim vēl par mīlestību. Ko jūs tā palūkojāties manī? Cilvēku labo jūtu pasaule tāpēc nemainās, ja ar kādu savādnieku notikusi katastrofa. Arī šis savādnieks nav kļuvis par skeptiķi un pesimistu ..,

— Jā, mēs tā nemēdzam darīt, — apstiprināja Logu-novs, iedomādamies savas attiecības ar Varvaru: viņš domāja tik vienādi ar Ivanu Ivanoviču, tik ļoti saskanēja viņu pārliecība un ieskati par dzīvi, ka viņiem nebija par ko strīdēties. — Kļūt par vīlušos skeptiķi mūsu laikos var vienīgi individuālists. Tāds uzskata, ka viņam noteikti jāizdabā, bet, ja ne, ja viņš apvainots, apkrāpts vai viņam dots par maz, viņš sāk nomelnot visu uz pasaules. Taču dzīve ir tik bagāta, tik daudzveidīga!

— «Skaistais — tā ir dzīve,» — skumji nocitēja Ivans Ivanovičs. — Tātad visskaistākais ir tauta, tāpēc ka tā ir mūžīga. Bet mazais skeptiķis var kuru katru mirkli pārtraukt eksistēt. Es gribu būt tautas daļa un ticu skaistajam. — Viņa seja pārsteidza Logunovu ar gaišo sēru izteiksmi. — Runā, ka mīlestība esot akla, — viņš gandrīz apgaroti turpināja. — Manuprāt, tai ir tūkstošiem acu: viņa taču atrod vienu, savējo miljonu vidū un neizvēlas labāko, bet nepieciešamo.

«Cik tu esi jauks! Cik tu esi gudrs!» sirsnīgā saviļņojumā domāja Logunovs, lūkodamies Ivanā Ivano-vičā. «Bet kā tu devi iespēju otram nostāties starp jums? Jā, slikti būtu klājies Skorobogatovam, ja viņš būtu aizvainojis ne savādnieku Korobicinu, ne Olgu Pavlovnu, bet paša īvana Ivanoviča jūtas. Tas viņu būtu samalis miltos. Taču īstenībā, no partijas viedokļa raugoties, viņam pašam, labi apdomājot, kas noticis ģimenē, vajadzētu sevi nosodīt.»

— Kāpēc tādā gadījumā notiek vilšanās? — Logunovs vaicāja.

— Slikta izvēle. Cilvēks pasteidzies un nav paņēmis to, kas vajadzīgs, — pārliecināti atteica Ivans Ivano-vičs, bet nervozi krampji izkropļoja uz mirkli viņa vaibstus. — Tādā reizē nedrīkst steigties. Tas taču ir visas personīgās dzīves jautājums. Dārgais Platon Arte-movič! — viņš kaismi piebilda. — Precieties tikai tad, kad nevarat bez savas izvēlētās elpot. Diemžēl, tādā stāvoklī grūti noteikt, vai viņa var elpot bez mums! ... — viņš nobeidza, atcerējies, ka Logunovs jau izvēlējies un arī izvēlējies nelaimīgi; viņš nolieca galvu, un Logunovs pirmo reizi ieraudzīja ārsta kuplajos matos sirmumu.

— Par jūsu braucienu! — sacīja Platons, atkal pretrunīgu labvēlības un greizsirdīga īgnuma jūtu pārņemts ... —Vēlu jums sekmes. Jūs iepazīsieties tur ar tik daudz grūtībām un tādiem labiem ļaudīm! ... Braucieni pa Ziemeļiem iespiežas atmiņā uz visu mūžu.

— Jā, es jau iepriekš zinu, ka šis brauciens man iespiedīsies atmiņā! ... — Ivans Ivanovičs rūgti pasmaidīja, bet viņa acīs tūlīt iemirdzējās Logunovam pazīstamā dzirkstelīte. — Atvēršu taigā mazu slimnīciņu, bet, ja pagadīsies sevišķi interesanti slimnieki, atvedīšu tos šurp, lai izdarītu pilnīgus procesa klīniskos izmeklējumus, izstudētu visu slimības vēsturi. Rau, nesen man bija gadījums ... — un Ivans Ivanovičs jau aizrautīgi sāka stāstīt par slimnieku ar kādām sarežģītām komplikācijām simpātiskajā nervu sistēmā. — Un es to izoperēju. Milzīgs! Re, tāds! — viņš sacīja, atmērīdams ar nagu uz dakšiņas gala ap divi centimetri garu gabaliņu, kas inženiera Logunova iztēlē nekādi nesaskanēja ar vārdu «milzīgs». Iegrimis pārdomās, Logunovs tālāk uztvēra vienīgi atsevišķus ķirurga vārdus: — Atbīdu miega artēriju... ļoti dziļi... Es pat uzreiz nevarēju to no turienes izņemt. Kad slimnieks atmodās, skaudrās sāpes rokā bija jau izgaisušas.

— Reimatisms? — vaicāja Logunovs.

Ivans Ivanovičs izbrīnā pavērās viņā.

— Pleca bojājums auto katastrofā. Pirmā operācija izdarīta Ukamčanā. Reimatisms?! Kur nu tā ko var iedomāties! — Ivans Ivanovičs smējās klusi, bet no visas sirds. — Starp citu, kad jūs mani vadājāt pa raktuvēm, es jūsu darbā arī neko nesapratu.

22.

Olga sēdēja ēdamistabā, uzmetusi uz pleciem pūkainu lakatu, un aizsmakušā balsī skaļi lasīja uzrakstīto. Viņa bija dzīvoklī viena un balsī pārbaudīja savu kārtējo sacerējumu. Nesen apgabala radiomezgls bija pārraidījis viņas aprakstu par evenu mednieku arteļa slaveno pēdu dzinēju, un Olga, noklausījusies pārraidi, gandrīz vai saslima aiz uztraukuma: atradās ir salkani izskaistinājumi, ir lieka vārdu atkārtošanās.

«Ne korespondence, bet dāmu rokdarbs!» viņa grīni sev sacīja, degdama kaunā un nepatikā. «Kādēļ piesārņot avīzi ar vārdu mēsliem? Tavām īsajām slejām jā-būt tajā kā gaišam logam uz taigas pasauli, un nav ko apzīmēt tīru stiklu ar sarežģītiem rakstiem; citādi paskatīsies — un neko tiem cauri neredzēs. Iznāk, ka vienkārši rakstīt ir grūtāk par visu!»

— Šoreiz, šķiet, labi, — nosprieda Olga, vēlreiz pavirši pārskatīdama rakstu.

«Taiga sastingusi salā, bet pa sniegā grimušo koku starpu jautri mirdz jaunā kolhoza ciemata ugunis...»

Paņēmusi zīmuli, Olga pārlaboja:

«Barga ir taiga baltajā sala tērpā, bet līksmi staro sniegāju vidū kolhoza jaunceltņu ugunis.»

Un vēlreiz viņa pārsvītroja šo pirmo rindiņu: «Barga ir baltā taiga, bet līksmi mirdz sniega vidū jaunceltņu ugunis.»

— Tālāk taču redzams, ka runa ir par kolhozu... Izlasīsi rīt, un atkal atradīsies, ko labot. Beidzot var visu tā nolaizīt, ka pašai kļūst pretīgi. Jāzina mērs... Avīzei pats svarīgākais ir uztvert fakta būtību, bet lasītājam vajadzīgs arī priekšstats par šo faktu... Nevaru aprobežoties ar sausu paziņojumu: «Kolhoznieki eveni pārcēlušies uz jaunām mājām.» Viņiem taču pirms gadiem divdesmit nebija priekšstata par dzīvi īstā mājā, par krāsni, drēbēm, veļu ...

Un Olga atcerējās ... Arā piecdesmit grādu sals, bet vecmāmiņa eveniete, nometusi kažokādas vesti, uzlikusi uz galda, tuvāk gaismai un siltumam, vanniņu, mazgā tajā zīdaini mazdēlu. Mazulis sit pa ūdeni ar rokām, groza šķībās actiņas uz gaišo elektriskās spuldzes pūslīti. Vecākie bērneļi ari uzrāpušies uz galda, smejas, skatīdamies uz apmierināto brāli, grūstās, traucēdami vecomāti...

Apsveicu ar jauno dzīvi, pilsoņi! Ar ieiešanu laimīgā dzīvē! Kādiem gan vārdiem par to jāstāsta?!

Noklaudzēja durvis, un Olga kļuva modra .. . Ivans Ivanovičs bija aizgājis uz darbu pēdējo reizi pirms aizbraukšanas, un viņam vēl par agru atgriezties. Pava, tikko pāri slieksnim, sāk bārties par salu un brīnīties, cik dīvaina daba, kam patīk iet līdz dažādām galējībām. Jeļenai Denisovnai savs paradums ienākt mājās: viņa rūpīgi aizver durvis, noslauka kājas. Varvara ieskrien viegli un trauksmaini kā jauns briedēns. Vai tiešām Tavrovs? ... Olga vēl nebija sevi apvaldījusi, kad atskanēja Logunova balss.

— Vai mājā ir kāds dzīvs?

— Jā! — ātri atsaucās Olga.

Viņa vienmēr, kopš pirmās tikšanās bija izturējusies silti pret Logunovu; ar viņu, tāpat kā ar Hižņaku un paveco acu ārstu Ivanu Ņefedoviču Širokovu, Olga apgājās draudzīgi un vienkārši, it kā tie būtu viņas paziņas kopš jaunības.

Apsveicinādamās ar Logunovu, viņa uzreiz nez kāpēc atcerējās sarunu ar Jeļenu Denisovnu un vakarējo tikšanos ar Ivanu Ņefedoviču. Varbūt tas notika tāpēc, ka viņi vienādi izturējās pret Olgu un viņas vīru. Tagad viņa bez grūtībām uzminēja Logunova noskaņojumu un nodomus.

— Dārgā Olga Pavlovna! — viņai bija sacījis Ivans Ņefedovičs, un ārsta platā, grumbainā seja cieto matu vainagā bija paudusi gandrīz radinieka jūtas. — Kāpēc jums nebraukt kopā ar Ivanu Ivanoviču uz taigu? Ar! jums tur atrastos tik daudz interesanta. X

— Nevaru, — bija atteikusi Olga. — Neesmu par to pat padomājusi.

— Tad padomājiet, — acu ārsts lēnīgi, bet noteikti bija uzstājis. — Iedomājieties tikai, kā jūsu klātbūtne atvieglotu viņam veikt šo nopietno misiju.

— Es viņam tikai traucētu ...

— Nu, kā tā var runāt! Paraugieties, cik skumjš viņš staigā pēdējā laikā. Piedodiet, bet, pat vienkārši no malas raugoties, tas ir smags pārdzīvojums: tāds brīnišķīgs cilvēks ... Nudien, kādi nebūt sīkumi...

— Nē, nav sīkumi! — nopietni bija atbildējusi Olga nebrīnīdamās un neapvainodamās. — Bet par to nevajag runāt.

— Vai tad jūs esat sastrīdējušies? — tieši bija jautājusi Jeļena Denisovna. — Nē? Tad apmīļojiet viņu, uzjautriniet. Viņš taču jūs tā mīl! Kas tas ir: mēs pat vairs nepazīstam Ivanu Ivanoviču — ir strādā, ir joko, bet acīs melna tumsa.

«Vai tiešām Platons Artemovičs runās par to pašu?» Olga nodomāja. «Visi tā uztraucas par viņu, es arī pati redzu, ka viņam smagi. Bet vai tad man viegli?! Protams, viņš ir brīnišķīgs cilvēks un dara arī lielu darbu, bet ko gan es tagad varu? ...»

— Tā jau ir, — viņa drūmi ierunājās, neskatīdamās uz Logunovu. — Visiem savas rūpes. Es, rau, arī sēžu un cauru dienu lauzu galvu, it kā nebūtu vienalga, vai frāzi sastāda tā vai citādi! Man tas ir dārgs un vajadzīgs, bet jums — pilnīgi nieki...

— Nē, kāpēc gan nieki! — skanīgā balsī atsaucās Logunovs. — Ko jūs, Olga Pavlovna, jums ir pats lieliskākais darba lauks: iespiestais vārds, kam vispirms jābūt dzīvam, tātad izjustam un pārdomātam vārdam. Tas ir taisnība. Saturu mūsu dzīve dod lielisku, tikai vēro, neesi laisks, bet pie izteiksmes, pie formas jāpastrādā jums — preses darbiniekiem ...

Jau sen neviens nebija ar Olgu tā runājis, un viņa atdzīvojās, kļuva skaistāka, pastāstīja Logunovam par darbu un tālākajiem plāniem. Logunovs raudzījās viņā un neviļus priecājās par viņas mundrumu.

— Olga Pavlovna, — viņš beidzot sacīja, — es ne kā rajona komitejas sekretārs, bet vienkārši draudzīgi gribu jums jautāt... Man ir maz pieredzes ģimenes dzīvē. Jā, pareizāk, vēl nav nemaz. Sakiet, — kas jums ar Ivanu Ivanoviču noticis?

Mirkli Olga apklusa.

— Es pati nezinu, — viņa atteica. — Liekas, nekas nav noticis, tomēr mēs esam kļuvuši sveši. Ivans Iva-novičs ir ļoti labs cilvēks, bet nez kāpēc viņš izturējās pret mani pusaugstprātīgi, pusnevērīgi. Es jutos, it kā reiz savas vieglprātības dēļ būtu paklupusi un iekritusi bedrē... bet viņš redzēja un nepadeva roku, lai izvilktu mani no turienes. Un pašai man nepietika saprāta, kā izkļūt!...

23.

Varvara stāvēja pie pavarda, gaidīdama, kad sasils pannas. Viņai blakus uz šķīvja jau pacēlās vesela kaudze pankūku.

— Izdomājis gan kāds tādu grūtu cepšanu, — viņa sacīja. — Kā tikai neveikli pagriezīsi ar nazi, izjuks kā slapjš papīrs. Taču paraugieties, es laikam esmu pamatīgi apguvusi šo virtuves ražošanas tehniku!...

Jeļena Denisovna tūlīt neatbildēja, jo dzina ārā no istabas pinkainu braucamo suni, kas bija sekojis viņai no paša veikala.

— Re, kā piesējies! Saveduši uz šejieni visādus nejaukus suņus! Saodis somā svaigas zivis un kauc. — Jeļena Denisovna palūkojās lievenī, kur smilkstēja suns, un enerģiski aizcirta durvis. *— Pēc pusdienas

305

20 - 210

gatavosim pelmeņus Ivanam Ivanovičam, — viņa turpināja, atraisīdama nosarmojušo šalli. — Pagatavosim un sasaldēsim simtus sešus, veselu maisiņu. Pelmeņi ziemā uz ceļa ir pats labākais.

— Labi, gatavosim, — nopūzdamās piekrītot atkārtoja Varvara.

Minūtes desmit viņa klusēdama kustināja karstumā nosārtušos elkonīšus. Blūzītes piedurknes ērtības labad bija augstu uzrotītas, galvu cieši apņēma balts lakatiņš.

Paņēmusi pēdējo pankūku, viņa strauji pagriezās pret savu galveno pavāru un, vēcinot lielo nazi, sacīja gandrīz izmisīgi:

— Nu, kāpēc viņš neņem mani sev līdzi? Es visu protu! Es viņam palīdzētu, un kā es viņu sargātu!

— Jocīga tu esi, Varjuša! — izbrīnījusies atteica Je-ļena Denisovna. — Tev piederas meiteņu darbi, kur tu viena brauksi ar diviem vīriešiem?

— Ko domā, viena! Mūsu meitenes... un arī eve-riietes ceļā ir neatvietojamas strādnieces. Mēs protam celt teltis, sapulcēt un atdzīt uz nometni briežus. Es taču mūsu nometnē strādāju par algādzi. Varu arī briedi nokaut... Jums liekas briesmīgi, bet man tas ir vienkārši darbs! Man vajadzēja ...

*— Diezgan pļāpāts! — Jeļena Denisovna pārtrauca.

■— Tu esi tik jauka meitene... Kāda tev vajadzība būt par miesnieku?

— Kas tad tur apkaunojošs? Cilvēks jāžēlo, ne dzīvnieks! Jūs man neticat? Jūs domājat, es lielos? — Varvara metās uz durvīm. — Vai gribat, es tūlīt nokaušu šo suni?

— Tu esi zaudējusi prātu, Var ja! Vai redz, cik kareivīga! Ko par tevi domās Ivans Ivanovičs? Teiks, re, kāda ādu dīrātāja! — Un Jeļena Denisovna neparasti bargi palūkojās uz trauslo augumiņu, kas ar nazi rokās bija piesēdies blakus sunim.

Varvara arī bargi raudzījās sunī. Lielais Kolimas laika stāvēja viņas priekšā, plaši iepletis kājas, vēdinādams asti. Tā gaišbrūno acu skatiens bija miermīlīgs. Tādus suņus audzēja arī mednieki, cienīja tos kā palīgus medībās... Šis bija vienkāršs iejūga suns, gluži kā

briedis, bet arī tāda nogalināšanu uzskatīja’par slepkavību. Ko sacīs Ivans Ivanovičs? Varvara paskatījās uz savām rokām un pēkšņi, neizlaižot nazi, apskāva suni ap pinkaino kaklu un, slēpdama seju aukstajā vilnā,, izplūda asarās.

— Ai Varja! — izsaucās Jeļena Denisovna, pirmo reizi aptverdama, kas notiek Varvaras sirdī. — Mans nabaga bērns — kāda tu muļķīte!

— Bet vai Olga Pavlovna atnāks? — vaicāja Varvara, pārlaizdama skatienu apklātajam pusdienu galdam.

— Nē, viņa šodien nevesela.

■— Un Ivans Ivanovičs tomēr aizbrauc? — ar biklu cerību ievaicājās Varvara.

— Tomēr. Bez viņa Olga drīzāk atlabs, — dusmīgi noteica Jeļena Denisovna, atliedama porcijas mazā zupas traukā.

— Dodiet, es viņiem aiznesīšu! — izsaucās Varvara un tūlīt sāka rindot kastroļus un sakabināt tos kopā ar lociņu.

— Apņem taču kaut vai lakatiņu! — Jeļena Denisovna sacīja, šaubās raudzīdamās, cik strauji kustējās meitene, kuras vaigos visu laiku uzplūda uri atplūda sārtums. «Ka tikai nepastrādā tur vēl kādus brīnumus!» viņa nemierīgi nodomāja. «Ir gan tiepša: tomēr aizskrēja vienā kleitā!»

Varvara vienā mirklī paslīdēja gar logiem, pret blāvo sniegu izskatīdamās sevišķi melnmataina un sārt-vaidzīga, un, turēdama trauku tālu atstieptā rokā, viegli uzskrēja pa kāpnītēm. ♦

— Atnesu jums pusdienas! — viņa pavēstīja jau gaitenī, ar pūlēm atvelkot elpu.

Varvarai pat iesāpējās un pēc tam trauksmaini sāka sisties sirds. Viņa gan pavisam negaidīja, ka tagad ieraudzīs Ivanu Ivanoviču. Tas vēl darbā. Bet, lūk, Olga — viņa sieva... Sieviete, kurai viņš uzticīgs. Ar ko tā nopelnījusi viņa uzticību? Varvara ieurbās ar skatienu Olgā, kas piecēlās pretī. Vai gan šie bezkrāsainie mati labāki par Varvaras melnajām bizēm? Un šie bālie vaigi? Acis milzīgas un trauksmaini mirdz, apkārt tumšzili loki. Cik liela viņa izskatās, ietinusies svītrainā drānā, kura droši vien ļoti silta!

— Kādēļ gan jūs raizējaties! — Olga silti sacīja.

Tik slikti jau man nav, būtu pagatavojusi pati...

^— Vienalga, — padrūmi teica Varvara. — Vai nu sešiem cilvēkiem, vai astoņiem — nav liela starpība.

Tagad viņa, nolaidusi rokas, stāvēja istabas vidū (trauku Olga bija aiznesusi uz virtuvi) un pētījošu skatienu vērās apkārt. Uz galda grāmatas, papīri, burtnī-ciņas. Varvara lasīja avīzē Olgas aprakstus un ziņojumus. Nav ko teikt, ļoti labi. Te viņa strādā ... Bet kāpēc Ivans Ivanovičs kļuvis viņai lieks?!

— Man jūsu žēl! — sacīja Varvara, un viņas balss skanēja kā uzvilkta stīga.

Vai nu aiz satraukuma, vai aiz kā cita viņa to pateica izaicinoši.

Olga, kas bija ienākusi ar tukšo trauku rokās, pārsteigumā sarāvās. Viņas acis iepletās vēl platākas. Mirkli abas klusēja, lūkodamās viena otrā.

«Kādēļ jūs mokāt Ivanu Ivanoviču? Jūs arī sevi darāt nelaimīgu, darīdama viņam pāri,» gribēja sacīt Varvara, bet nespēja: pat elpot kļuva grūti. Tikai smieklīgais būvtehniķis, kas piedāvāja Varvarai laulību, kurā tā augu dienu sēdēs mājās un spēlēs patafonu ... tikai tāds var kļūt lieks! Cita lieta Ivans Ivanovičs! Viņš priecājas par meiteņu panākumiem feldšeru kursos, izvirza jaunos ārstus, uzticot tiem arvien sarežģītākus uzdevumus operācijās. Un cik jauki viņš smejas un cik bargi rājas! Pēdējā laikā viņš biežāk rājas vai klusē ...

— Kāpēc jums manis žēl? — vaicāja Olga.

Varvara neatbildēja un nepamanīja trauku, ko Olga

bija pastiepusi viņai pretī.

— Trauks ir tīrs ... Es izmazgāju, — Olga klusi teica, pārlaizdama vijīgo plaukstu pār apakšējā kastrolīša dibenu.

Nu Varvara pavisam satraucās.

— Man jūsu abu žēl, — viņa teica. —- Kā jūs varat laist viņu tālā ceļā tik sliktā garastāvoklī? Ivans Ivanovičs nav pelnījis, ka pret viņu izturas slikti! Vai tiesa, viņš nav tāds?

— Kāds tad viņš ir? — iejautājās Olga un apklusa, ielūkodamās Varvaras sejā.

— Es zinu — labs, — dziļā maigumā sacīja Varvara, Jūs ... Viņš jums patīk?

•— Ļoti! — naivi, sirsnīgi, nopietni izlauzās Varvarai: viņa gan zināja Ivana Ivanoviča vērtību.

Skumjas Olgas sejā nomainīja sprigana uzmanība. Mirkli kas līdzīgs greizsirdībai sarosījās viņas sirdī un apdzisa.

— Jā, viņš patiesi ir labs, — viņa apvaldīti sacīja. Tikai mēs abi neesam viens otru sapratuši. Tāpēc arī

saskrējāmies tā, ka dzirkstis vien pašķīda ..»

24.

— Esmu Oktobra bērns un dzimusi Oļekmā. Uz šejieni mana ģimene atbrauca jau pēc pilsoņu kara. Mēs, manas māsas un es, bijām toreiz kā šīs, — Varvara pamāja uz trim meitenītēm, kas bija atvestas viesos pie Nataškas.

Meitenes sēdēja uz grīdas, ko klāja pinkainas zvērādas, cilāja lupatiņas, auklēja Natašas lelles un nez kāpēc runāja čukstus.

— Viena pa vakaru pieveic mūs visus, bet kopā ar citām darbojas pavisam rāmi, — sacīja Jeļena Deni-sovna, pavērusies meitā. — Bērnudārziņā viņus tā pieradina. Sabiedriskas iemaņas! — Jeļena Denisovna labsirdīgi pasmējās un atkal sāka rīkoties ar mīklas veltni — no sieviešu rokām vienā laidā lidoja mazi, apaļi plācenīši.

Viņas, pieaugušās, sēdēja pie galda, kas bija apklāts ar miltu kaudzītēm un mīklas gabaliņiem (gatavos pelmeņus uz skārda paplātēm aiznesa pieliekamajā saldēt).

Pava Romanovna, iegriezusies uz mirkli pie Olgas, bija atnākusi kopā ar to uz pelmeņu gatavošanu. Viņa sēdēja, visa nobārstījusies ar miltiem, lai gan vairāk pļāpāja, nekā strādāja ar rokām.

5— Nē, es nevestu savus bērnus uz dārziņu! — viņa jautri sacīja. — Sabiedriskās iemaņas — tās paspēs iemācīt. Lai bērnība viņiem paliek atmiņā kā bezrūpīgs zelta laiks. Tiesa, man visu padara vecāmāte, viņa tagad ņemas arī ar mazuli. Mājas pavards — tas ir siltāks.

— Mēs turpretim augām ļoti skarbos, nabadzīgos apstākļos, — turpināja Varvara, neparasti runīga un uzbudināta. — Manam tēvam Oļekmā bija tikai sešas govis...

■— Sešas govis! — aiz brīnumiem novaidējās Jeļena Denisovna.

— Tas lopkopim ir ļoti maz, — paskaidroja Varvarar lokaniem pirkstiņiem rūpīgi noapaļodama pelmeņa salipinātos stūrīšus... — Mūsu govis deva ne vairāk par diviem litriem, bet visa nabadzīgo jakutu pārtika ir piena produkti un «nūdeles» no priežu gremzdiem. Un dzima mūsu ģimenē vienīgi meitas — mēs bijām piecas, cita par citu mazāka. Arī tas tēvu saniknoja. Jo, kad dzima zēns, ģimene dabūja zemes piegriezumu, bet par meiteni nedeva neko. Par to dabūjām pērienu ir mēs, ir māte! Jakuti agrāk domāja, ka sieviete jāmāca. Kā? Biežāk jāsit. Bērnībā sita vecāki, vēlāk savas dusmas par nabadzību, par lopu sērgām, par priekšniecības apvainojumiem izgāza vīri. Un dīvaini!... Savā pirmajā dzimtenē mēs, jakuti, droši vien esam bijuši klejotāji. Bet te, Ziemeļos, lopi mūs piesaistījuši pie zemes. Ziema ilgst astoņus mēnešus, sals sasniedz sešdesmit grādu. Zirgi apauguši ar pinkainu spalvu uri pieraduši ganīties visu gadu, kļūst mežonīgi, nobarojas. Bet govis jātur siltumā, jābaro ar sienu. Un tā vasara jakutiem pārvērtās par vienu vienīgu siena pļauju. Bet bagātnieki — toijoni — bija sagrābuši pašas labākās zemes ... Par pļavām risinājās cīņa ..,

— Šķiru cīņa, — solīdi iesprauda Pava Romanovna.

— Mans tēvs sanāksmēs saplūcās ar toijonu, un viņam vajadzēja no apmetnes bēgt, — turpināja Varvara. — Mēs pārcēlāmies uz Indigirku. Arteļu un kolhozu toreiz vēl nebija. Tēvs salīga par ganu pie evenu lopkopjiem un gāja bojā tundrā. Es un māsiņas bijām par kalponēm, kamēr atvēra skolas ar internātu, bet nabaga māte nomira ar diloni. Viņa nespēja pierast pie jaunās vietas un līdz pašai nāvei skuma pēc Oļek-mas. — Varvaras balss pārtrūka, taču tad viņa turpināja jau pacilāti: — Oļekma! Nav virs zemes nekā brīnišķīgāka! Kad atceros, man iedrebas sirds! Tur ir kalni tāpat kā te, bet koki mūžam zaļi — egles un priedes. Mēs dzīvojām mežmalā, pār kuru pat apmākušās dienās it kā lējās saule — tāda zeltaina siena! Un kādas tur puķes... Mums rotaļlietu nebija, un mēs rotaļājāmies ar puķēm. Bet ziemā dzīvojām augām dienām pa mājām. Durvis no dzīvojamās telpas uz kūti atvērtas, lai tiktu iekšā siltums, — no turienes plūst garaiņi; teļi klaiņā pa jurtu. Pustumsa. Bads. Kā tur lai neuzrodas dilonis un trahoma! — Varvara nolaida rokas uz ceļiem, kurus klāja sniegbalts priekšauts, un, uzacis raukdama, iegrima domās. — Tā bija šausmīga dzīve! Un tik bagātā zemē! Aukstums — tas nekas. Pie aukstuma var pierast. Un mēs esam tauta, kas mīl darbu un ir atsaucīga pret visu jauno!

— Jums jābūt laimīgai, ka esat izrāvusies no savas netīrās jurtas un nokļuvusi inteliģentā sabiedrībā! Tas taču ir milzīgs lēciens, nudien! — cēlsirdīgi piezīmēja Pava Romanovna.

— Tas vien man laimi vis nedotu. Esmu laimīga tāpēc, ka visa mūsu tauta izrāvusies no netīrumiem un nabadzības! — kaismi atteica Varvara. — Agrāk kultūra bija pieejama tikai mazai saujiņai inteliģentu, kam bija sakari ar krieviem. Un arī tad konservatīvie nacionālisti pārmeta viņiem pārkrievošanos, krievu paražas, to, ka viņi tā apkaunojot jakutu vārdu. Es nīstu nacionālistus! — sacīja Varvara un uzsita pat ar dūrīti pa galdu: viņas seja nobālēja un kļuva ļauna, ar skadru skatienu. — Es viņus ie-nīs-tu-u! Uz ko viņi balstās? Ko viņi var dot tautai? Pie mums gandrīz viena trešdaļa iedzīvotāju slimoja ar diloni un vairāk par pusi zīdaiņu mira. Bet viņi centās pēc restaurācijas! Man raudāt gribas, kad es iedomājos vien, ka revolūciju varēja noslāpēt pašā sākumā!

Pārtraukušas pelmeņu gatavošanu, sievietes, Varva-ras dedzīgo vārdu aizrautas, klusuciešot vērās meitenē, bet viņas drūmajā sejā jau sāka rotāties smaids.

— Mēs neko neatdosim! — viņa sacīja aprimdama, it kā nomierinoties sirdij. — To, kas mums tagad ir,

nevar atņemt. Nevar taču atņemt dzīvību visai tautai.

-*■

25.

«Tātad es aizbraucu! Grūti aizbraukt ar tādu smagumu sirdī... ļoti grūti! Bet palikt nav iespējams. Jādod Olgai laiks padomāt, izprast savas jūtas. Varbūt pailgoties.» Pie pēdējās domas Ivans Ivanovičs nosarka aiz kauna. «Muļķis tu, muļķis!» viņš ar izmisumu sirdī noteica. «Viņa dara visu, lai tevi atgrūstu. Viņai tieši sejā rakstīts: «Brauc drīzāk prom!» Bet tu — pailgoties. Tpi, velns lai parauj! Es pats baidos no izšķirošās izskaidrošanās. Nekad neko neesmu baidījies, bet nu baidos! Arvien vēl gribas, lai būtu kāda cerība...»

Ivans Ivanovičs nervozēdams pārlauza mamuta kaula papīrnazi un, neko nedomādams, ilgi piemēroja un pielaikoja nelīdzenās maliņas.

— Kas par meistardarbu! — negaidīti sajūsminādamies, viņš sacīja, pirmo reizi aplūkojot griezēja prasmīgo darbu — naža plakanā roktura izgreznojumu. — Dūmojoša telts. Brieži. Skopām svītrām atveidota ziemeļu ziemas ainava: kalnu siluets, saule un kailās skujmetes. Kas par meistardarbu! — jau nopūzdamies atkārtoja Ivans Ivanovičs un nolika salauztā naža pusītes uz galda. — Tagad, lai kā liktu kopā, pušu vien būs.

Viņš piegāja pie loga, izkasīja ar nazi caurumiņu uz aizsalušās rūts un palūkojās pa'to. Pār ciemata jumtiem peldēja dūmu mutuļi, izvijās, piepildīdami ieleju līdz malām, līdz tuvā apvāršņa svītrai, kur neskaidri vīdēja dzeltenīgās debesis: caur sala miglu lauzās skopā rieta krāsas. Bija dzirdams, kā pie lieveņa sarunājas jakuti, kas sēja uz nartām ārsta ceļasomas. Ivans Ivanovičs iesāņus pavērās turp un ieraudzīja briežu ragu režģus, pelēkus kā nokaltušus krūmājus. Arī pār dzīvniekiem kūpēja garaiņu mākonis.

— Jā, sals! Pret nakti vēl pieņemsies. Jau tagad sešdesmit grādu.

Ivans Ivanovičs piesēja pie jostas augstu uzvilkto untu siksniņas. Tās bija šūtas no kamasiem — briežu kāju ādām, kur vilna īsa, gluda, bieza. Labas kamašu untas nav noplēšamas! Tās šuj ar spalvu uz āru un valkā virs zaķādas zeķēm ar vilnu iekšpusē. Viegli, ērti apavi.

Untas, briežādu kažoku, kuram malu apdari bija devuši tiņi, un vāverādu cepuri — auseni — visu bija atveduši jakuti, lai ārstam būtu ceļā silti, un viss viņam bija pašā laikā: dziesmas, kas sacerētas par viņu taigā, stāstīja, ka augumā viņš līdzīgs prāvai skujmetei.

— Rūpējas! Jā, jā, jā! — skumji noteica Ivans Ivanovičs un atkal pieplaka pie stikla, izdzirdis uz celiņa zem loga sieviešu balsis.

Jeļena Denisovna stiepa maisiņu ar sasaldētiem pelmeņiem, turēdama to izstieptās rokās. Viņas seja pauda raizes. Viņai sekoja Olga, arī ar kaut kādiem vīstokļiem piebāztu maisiņu.

Ivanam Ivanovičam sažņaudzās sirds. Tagad, pēdējos mirkļos pirms aizbraukšanas, Olga likās viņam sevišķi mīļa. Bet viņa visu dienu rosījās, posdama vīru tālajam ceļam. Vai gan viņa nenoņēmās tā tāpēc, ka negribēja palikt ar viņu vienatnē? Te gāja uz veikalu, te pie Hižņakiem. Pēkšņi viņai iešāvās prātā ziede pret apsaldēšanos, un viņa metās uz aptieku par spīti Jeļenas De-nisovnas pierunām — vecmāte bija iekrājusi šim gadījumam zosu taukus. Visu — tikai ne palikt mājās!

— Mugursoma! Jūs aizmirsāt mugursomu! — no Hiž-ņaku lieveņa atskanēja Varvaras krūšu balss. — Es tūlīt aiznesīšu!

Ivans Ivanovičs atminējās, kā Varvara bija lūgusi ņemt viņu līdzi, atminējās viņas negaidīto atzīšanos... Ja Olga būtu viņam tik uzticīga!

Nepieklauvējuši istabā ienāca Logunovs un Hižņaks, pēc tam Ivans Ņefedovičs, Valerians Valentinovičs, Sergutovs un pārējie ārsti. Dzīvoklis pamazām pildījās ar ļaudīm un sala tvaikiem. Barā iebruka sievietes, ieradās arī Pava Romanovna, jautri zibinādama spožās actiņas un viltīgo, plēsīgo, baltzobaino purniņu.

Atvadoties izdzēra pa mēriņam vīna; pagaidīja, kamēr Ivans Ivanovičs apģērbās, pasēdēja un ar troksni izbira uz lieveņa.

«Nu, lūk, sagaidīji!» pilns sāpju nodomāja Ivans Ivanovičs, pavēries Olgā.

Varvara panācās uz priekšu, bet nespēja izteikt ne vārda, un Ivanam Ivanovičam iesvēla sirdī žēlums pret meiteni. Rau, Hižņaki, abi drūmi. Tvaiks šūpojās pār pūli, pār briežiem, kas jau, pajūgs aiz pajūga, izvesti uz ceļa. Spēcīgie, prasmīgi izmeklētie dzīvnieki sastinguši kā statujas, bet gatavi jau nākamā mirklī laisties auļos, lai iejoņotu naktī un salā. Kavēties nevar.

— Nu, Oļa, nepiemini ar ļaunu! — tādā rūgtumā izdvesa Ivans Ivanovičs, ka Olga nodrebēja. — Nekas! —* viņš sacīja, tad novilka zvērādas cimdu, noglāstīja ar roku sievas vaigu, pacēla viņas seju un, satraukumā gandrīz to neredzēdams, noskūpstīja, kur pagadījās. Pēc tam pagriezās pret pārējiem un dobji sacīja:

— Dzīvojiet laimīgi!

Milzīga auguma, labi šūtā kažokādas apģērbā, Ivans Ivanovičs piegāja pie nartām, veikli iesēdās un pamāja pacietīgi gaidošajiem jakutiem.

Miglā sašūpojās briežu ragi, iesmilkstējās slieces. Ļāvuši briežiem ieskrieties, jakuti iemetās uz vēdera nartās, ātri apsēdās un vadīja pajūgus pa nogāzi ielejā. Aizgriezdamies no aukstā vēja, kas sitās sejā, Ivans Ivanovičs vēlreiz ieraudzīja, savu māju un ļaudis, kas drūzmējās pie lieveņa. Izskatījās, ka no mājas nupat būtu izvests mironis.

26.

Pelēks mijkrēslis. Balti tvaika mākoņi slīd pa balto upi, ko iejož tuksnesīgie krasti. Uz tiem melno mežonīgs kailu skuj mēšu žogs. Klusumā tālu aizskan briežu kāju sausā knaukstoņa. Skriukšķ sniegs, čirkst zem sliecēm ...

Ātri auļo pajūgi pa ceļu, ko izkaldinājis sals. Katrā īr divi brieži, kas piejūgti ar platas siksnas lencēm; ja stiprāk velk viens, lokā izliektais nartu priekšgals sit pa ceļiem otram; tāpēc viņi cenšas skriet vienādi. Brauc četri cilvēki: pavadoņi, Ņikita Burcevs un Ivans Iva* no vies. Viss transports sadalīts pa pajūgiem. Medikamenti, marle, operāciju veļa, ķirurģiskie instrumenti, elektropiederumi un pats ārsts atrodas Ņikitas Burceva nartās — feldšeris tagad kļuvis par kajuru. Auļo brieži* Stingri sēž jāteniski savās vieglajās kamanās Ivans Iva-novičs. Arēji viņam silti. Sirdī auksts un tukšs: apdzisušas vēlmes, domas, jūtas. Nav nekā. Jāšus uz riartām sēž pusdzīvs cilvēks.

Ņikita nometies priekšā. Viņš ievīstījis šallē visu seju, vienīgi acis zib, šķielēdamas uz visām pusēm. Dažreiz viņš pielec kājās, lai izvingrinātos, skrien blakus pajūgam, pieturēdamies aiz virvītes — grožiem, kas piesieti pie raga vadošajam briedim labajā pusē; izskrējies kā meža kaķis uzlec uz nartas.

Starp krastiem vīd zaķu pēdu trijlapīši. Zaķa lēciens ir kā piga; iznāk, rau, tā: priekšējās ķepas kopā, pakaļējās, garās, izlido uz priekšu un dod zaķim atgrūdienu. Turpat virknīte pēdu, kas iekaisītas lielas astes izdzītajā vadziņā: pa nupat uzkritušo sniegu skrējusi lapsa. Viņa met lokus pa sastingušo mežu, te kā liesmojoša pagale piemetas pie peļu alas, te vieglā lēcienā izspūrušu spalvu brāžas pakaļ irbju baram, kas izspurdzis no sniega. Rau, kur viņa — varbūt arī melnbrūna — zagusies pakaļ teterim: viņas vienādās pēdas rindā stiepjas gar rakstaino, nekur nepārtrūkstošo celiņu gan pa vienu, gan otru pusi... Sīkās vāverītes ķepiņas smalkā rakstiņā nospiedušās sniega baltumā. Maz tagad vāverīšu. Slikta bijusi ciedrāju riekstu raža, un vāverītes devušās uz dienvidiem, uz egļu mežiem. Sabulis seko laupījumam — vāverītei. Viņa pēdas var pazīt pēc sīkajiem solīšiem. Viņš medī arī peles. Slaids, lokans, ar izliektu muguru tas plēsīgs slīd pār vētrā lauztajiem taigas kokiem. Viņa kuplais kažoks, iemelns ap mugurkaulu, mīksts kā pūka, no mazākās kustības lāsmo zīdainā mirdzumā. Vismaigākā, visizturīgākā, visdārgākā āda!

Ņikita Burcevs savā īsajā mūžā nomedījis divdesmit sabuļu, gandrīz visi tie iekrituši lamatās, ko viņš izlicis pie vētras notriektiem, pār meža strautiem gulošiem kokiem.

Jakutam Ņikitam Burcevam nekad nav piederējuši lopi. Viņa vectēvam bijusi nabadzīga sēta, tēvs kalpojis pie toijoniem, pēc tam nodarbojies ar medniecību. Un arī Ņikita visu mūžu staigātu ar šauteni pa zvēru takām, ja zem viņa biezā, melnā cekula nebūtu sākušas rosīties nemierīgas domas, kuras bija iesējis partijas aģitators no Verhojanskas. Verhojanskas ieplakā, kalnainās Ziemeļj akūtijas centrā, sals sasniedz septiņdesmit grādus. Liekas, tādā aukstumā nav iespējams dzīvot. Bet puiši, kas no turienes atbrauca uz apmetni, kur dzīvoja Ņikita, bija karstasinīgi, jautri, veikli, un viņi teica medniekiem un lopkopjiem tādus vārdus, kas iekvēlināja tos liesmās. Mulsa ļaudis no šiem vārdiem: kļuva domīgi jauni un veci, kā spirtu sadzērušies, zaudēja nosvērtību, smējās, lamājās, grāba cits citam pie krūtīm. Toreiz Burceva dzimtajā apmetnē dibināja mednieku arteli, drīz kaimiņos izauga kolhozs, pēc tam tika atvērta kultūras bāze un septiņgadīgā skola ar internātu iebraucējiem.

Iestājās artelī arī Ņikitas ģimene, bet viņš pats trīspadsmit gadu vecumā pirmo reizi devās uz skolu. Viņš mācījās labāk par visiem. Lai gan kopā ar viņu sēdēja daudz viņa vecuma jauniešu uri meiteņu, tomēr nāca arī divreiz mazāki un jaunāki bērneļi. Kauns atļaut zīdaiņiem panākt sevi, gandrīz pieaugušu vīrieti. Ņikita mācījās un medīja, bet nemiers viņā gadu gaitā augdams auga: viņš dzīvoja it kā ar vienu savas būtnes pusi, kamēr otra dīki gaidīja, tās neizlietotais spēks sagādāja mokas ...

— Puisim jāprecas, — nosprieda veči.

— Nē, jābrauc paskatīties Lielā zeme, — nolēma komjaunietis Ņikita. — Precēties var vēlāk. Jāpaskatās, kāda dzīve aiz taigas. Taiga vēl nav visa plašā pasaule.

Kad raktuvēs atvēra feldšeru kursus, Ņikita, tikko kā beidzis septiņgadīgo skolu, ar prieku apņēmās mācīties vēl.

Tagad viņam bija divdesmit otrais gads. Viņš bija godīgs, ātrs, taisnīgs un ļoti centīgi gatavojās medicīniskai karjerai, sapņodams kļūt par savai tautai derīgu cilvēku.

— Kļūšu par feldšeri, pēc tam izrakstīšu grāmatas, lai mājās pabeigtu institūtu. Būšu ārsts, — viņš mēdza sacīt Varvarai, un tā dedzīgi piekrita; viņa pazina Ņi-kitas neatlaidību, bet viņa arī bija devusi tam padomu pirms brauciena uz Učahanu izlikties slimam.

— Kā tā var? — sacīja pārsteigtais, pat aizvainotais Ņikita.

Slikti klātos katram, kas būtu devis tādu padomu, taču Varvara... Uzminējis viņas stāvokli, Ņikita meiteni nenosodīja, lai gan pašam nebija pieredzes sirdslietās; tomēr, arī sapratis, viņš draudzības dēļ nedomāja liekuļot.

Viņš lepojās ar sev parādīto uzticību un tagad vienā laidā skatījās atpakaļ, kur pāri kukuržņiem kratījās ārsts.

Bija klāt Čažma — sniega pieputināts ledus līdzenums, kas plaši plešas aiz Kamenuškas grīvas. Vējš svilpo pār to, svilina seju, aizrauj elpu. Liekas, no sala neizturēs, apstāsies sirds. Bet ievelc elpu pāris reizes, un tu jau jutīsies vieglāk, un jau uzjautrina tas, kā lido nartas, skriedamās ar vēju ... Margo pār galvām tālās zvaigznes. Pieņemas sals. Brīnišķa un barga ir ziemas nakts Ziemeļos!

— Klausies, Burcev, — berzēdams vaigus un zodu, sacīja Ivans Ivanovičs, kad viņi uz īsu brīdi apstājās atpūsties; nesekodams jakutu piemēram, viņš brauca neaizsegtu seju, virsējais apģērbs viņam bija nosarmojis, skropstas un uzacis apledojušas, melnoja vienīgi acis. — Lai galvenais kajurs atdala trīs nartas man. Es arī gribu vadīt briežus. Tomēr nodarbošanās ...

Un atkal sāka šūpoties pār upi jau četri balti mākoņi, sausas klikstoņas pavadīti.

Grūtais kajura darbs pats par sevi izklaidēja Ivanu Ivanoviču. Viņš raustīja grožus, vēcināja viciņu, bārās, kad brieži skrejot aizmeta kājas aiz ādas atsaitēm. Tad viņš iegrieza priekšējo sniegā un, neizlaizdams no rokām grožus, sakārtoja savu iejūgu. Un tad brieži, lieliski izmeklēti pēc auguma un spēka, brauciena ne-nokausēti, metās auļos kā mežonīgi zvēri, uri vajadzēja paspēt laikā uzlēkt uz nartām.

27.

Dziļa nakts tinās un vērpās ap ziemeļzvaigzni. Augstu stāvēja mēness, kas vēlu bija pakāpies pār salā sakalto mežu.

Pajūgi nogriezās kādas pietekas aizā. Nartu slieces sāka sisties pret ledus blāķiem, ko rudenī bija izveidojusi vētrainā straume. Pēc tam braucēji devās augšup pa krasta krauju starp akmeņiem un sniegā ieputinā-tiem, vētras lauztiem kokiem.

Spīdēja mēness, debesis bija nosētas ar tik spožām zvaigznītēm, ka kailās skujmetes baltā sniega fonā šķita melnas. Negaidīti priekšā iznira zelta dzirksteļu caurvīti dūmu mutuļi: koku starpā izmētātas vīdēja teltis.

Meža iedzīvotājs atsita durvju aizkaru un, siluetam kjrasi atdaloties no iekšpuses apgaismotās telpas, uzsauca:

— Vai Ivans?

— Ivans! — atbildēja kajurs ceļvedis.

— No Kamenuškas?

— No Kamenuškas!

Jakuts skriešus devās pretī. Skanīgi sāka tērgāt sieviešu balsis, biezāk vēlās dūmi no augstām skārda caurulēm.

Ivans Ivanovičs ieiedams pieķērās ar kailu roku pie durvju brezenta un atrāvās atpakaļ: rupjais audums apsvilināja kā nokaitēta dzelzs. Ne velti zem cirvja klaudzēja sausās sklandas, kas atvilktas šurp kurināšanai, — viss bija neganti sasalis. Zaļie koki ziemā te pārvēršas par sastingušām statujām, bet ar ledus gabaliņu var iegriezt kā ar stiklu.

— Te gulēsim nakti, — pavēstīja Ņikita.

— Labi, — Ivans Ivanovičs paklausīgi noteica. — Cik mēs esam nobraukuši?

•— Kilometrus trīsdesmit. Rīt brauksim ar maiņas briežiem, ar tiem iet ātrāk.

Pēc āra aukstuma plašajā teltī karsti, tā uzposta kā svētkos. Divas meitenes, piemīlīgas draiskules, kas saņem gaidīto viesi, ietērptas grezni.

— Pastāsti, kas jauns, ■— ņiprākā izmeta Ņikitam.

Pastāsti tu, — tas atteica, vilkdams nost Ivanam

Ivanovičam lielo kažoku.

Ko runāt bija sakrājies daudz.

Pēc vakariņām Ivans Ivanovičs apgūlās viņam sagatavotajā guļvietā un, apsedzies ar jaunu kažokādas segu, it kā aizsnaudās. Meitenes, novākušas traukus, aizgāja uz citu telti, kur gulēja viņu radinieki un ka-juri. Sājā palika vienīgi ārsts, Ņikita un vecs jakuts — krāsnkuris, kas saritinājās uz briežādas pie skārda krāsniņas. Dūkdama deg malka, krāsns sāni kļūst aveņ-sārti, lāsmaini durtiņu spraugā dejo ugunīgi velniņi, lēkā gaismas atspīdumos uz durvju aizkara, pat acu priekšā raibo... Gulēt vajadzētu, gulēt! Brieži, paskraidījušies ap cilvēku mitekļiem, aizjoņojuši uz ganībām; dzirdami tikai lauska spērieni mežā. Klau, gluži kā lielgabala šāviens atdim no Čažmas puses: upē plaisā ledus.

Ivans Ivanovičs gulēja klausīdamies, līdz ausīs sāka džinkstēt, un visu laiku domāja, kamēr viņu pārņēma tādas ilgas, ka gribējās celties un skriet, ko kājas nes. Patiesi, kāpēc viņš bija aizbraucis kā nez kāds cildens varonis? ... Tagad par viņu droši vien smejas — un pareizi dara: viņš taču savā nejēdzīgajā apjukumā nebija pat ar sieVu īsti parunājis. Bija baidījies dzirdēt kailo patiesību. Bet tagad pie viņas ir kāds cits. Varbūt Igors Korobicins ...

Ivans Ivanovičs klusu piecēlās, apģērbās, mirkli pastāvēja, domās nogrimis: vai nepamodināt Burcevu? Tūlīt viņš sevi izlamāja un devās uz izeju. Viņš tāpat vien mazliet paklaiņās, izklaidēsies. Viņš gāja pa telti ļoti uzmanīgi, tomēr vecais dzirdēja un uzreiz pielēca kājās.

— Guli, guli! — ārsts čukstēja un viegli paplikšķināja viņam pa plecu. — Es drusku pastaigāšos. Labi!

Učubej! — viņš piemetināja, atcerēdamies jakutu vārdu.

Nomierinātais sargs atkal apgūlās.

Nakts bija kļuvusi vēl gaišāka. Debesis zvaigžņu mirdzumā zilgmoja kā sasalis ezers. Aiz melnajiem skuj-mešu siluetiem slējās bālgani kalni ar smailām galotnēm. Ivans Ivanovičs atskatījās: jā, brieži jau bija aizgājuši uz ganībām. Sniegā pelēki vīdēja vienīgi piekrautās nartas; ādas atsaites bija noņemtas un ienestas siltumā. Pār Čažmu joņoja vējš, bet te, meža aizā, nāves klusums. Sals! Negants sals! Tālē bija dzirdamas lapsas saraustītās rejas, kas pārgāja skanīgā smilkstā: arī lapsām auksti. Ivanu Ivanoviču pārņēma izmisums. Sākumā viņš gribēja piecelt kajurus un sūtīt tos pēc briežiem, lai atgrieztos Kamenuškā; tad pārdomāja: tas taču ilgs ne mazāk kā divas trīs stundas. Bet nīkt ilgāk te viņš nespēja. Līdz apmetnei uz upes, kur viņi bija atpūtušies, ir kilometri piecpadsmit. Tur arī ir brieži. Ja viņš ies tūlīt, tad sirmgalvis, mazliet pagaidījis, pamodinās Ņikitu, viņi to panāks, un viņš pieprasīs vest atpakaļ.

Līdz rītam paspēs nokļūt mājās... Ivans Ivanovičs vēl nebija pārdomājis, neapzinājās, kādēļ viņam ievajadzējies nokļūt Kamenuškā naktī, viņš vēl neko nebija izlēmis galīgi, bet kājas jau nesa viņu atpakaļ pa iezīmēto ceļu cauri mežam, pa krasta krauju, akmeņiem un lediem. Un, lūk, klinšu vārtos upītes grīva — baltais Čažmas klajs.

Garīgās ciešanas, kas bija sagrābušas Ivanu Ivanoviču, iznīcināja cilvēka pašcieņu un pārvērta par puteklīti majestātiski bargās pasaules priekšā. Vējš dzina viņam pretī pa upi aukstu gaisu, kas asi griezās sejā, šķita, ka pašas debesis guļas uz pleciem, un viņš salīka, nolaida galvu, lieliem soļiem mērīdams kilometrus...

«Kādas milzīgas platības! Kas tās apdzīvo? Un, lai cik uzrastos ļaužu, visiem būs savas bēdas. Bet vai prieka pietiks?» vaicāja vientuļais cilvēks, stūrgalvīgi soļodams caur gaisa viļņiem, kas viņu pātagoja. «Mēs darām visu, lai prieka būtu vairāk. Bet vai tas atnāks, ja katrs var pats sev atnest bēdas? Kāpēc vajadzīgas tādas sāpes? Tik šausmīga smeldze?»

Viņa soļi kļuva smagāki. Viņš gāja aizelsdamies, ar visu ķermeni sajuzdams nikno vēja pretošanos, kurš kā salta upe brāzās viņam pretī, rāva nost apģērbu, vilka atpakaļ.

Ieraudzījis zīmīgo krasta izcilni, Ivans Ivanovičs sāka steigties, bet vieta, kur nesen bija atradusies apmetne, izrādījās jau tukša. Meža iedzīvotāji bija izpildījuši savu uzdevumu un aizbraukuši... Palikušas vienīgi mitekļa pēdas: nomīdīts sniegs, nosirmojušas ogles, zaru segumi uri telts skelets kā karātavas ar trim stabiem ...

Ivans Ivanovičs kļuva domīgs. Viņš saprata, cik nepievilcīga būs viņa negaidītā atgriešanās raktuvēs, bet apstāties vairs nespēja un devās tālāk. Kādā vietā, kur vējš bija noslaucījis sniegu, viņš paslīdēja un nokrita. Mirkli viņš sēdēja atpūzdamies. Caur biezo ledu starp nogludinātajiem sniega blāķiem vizēja plūstošā dzīle. Varbūt arī ūdens tur neplūst, viss sasalis, līdz pašam dibenam ... Ivans Ivanovičs palūkojās vēl un atcerējās gari ziemas sākumu uz Kamenuškas upes, gan Olgu uz slēpēm, gan to, kā viņa nokrita, aizķerdama Ivanu Iva-noviču, gan viņas izbrīna pilnās acis, gan dziļās vagas baltajā sniegā, kurās melnoja ledus ...

To atceroties, Ivana Ivanoviča pārmocītajā dvesele kaut kas it kā aizlūza.

— Cik tālu esmu nodzīvojies! — viņš dobji sacīja un nogūlās uz mutes sasalušajā sniegā.

Vai viņš ilgi tā bija gulējis? Sals sāka jau zagties klāt: līda piedurknēs, durstīja kā ar adatām aiz apkakles. Vēl mazliet, un viņš sastings pavisam ... Vai arī viņu pacels pusdzīvu ar nosaldētām rokām un kājām. Gusevs uz operāciju galda viņu amputēs. Nogriezīs, protams, pēc iespējas augstāk... lai paliek īsts stumbenis cilvēka vietā, ka tikai nav jāriskē.

— Velns lai parauj! Tā tik man vēl trūka! — sacīja Ivans Ivanovičs un apsēdās; sakārtoja cepuri, saberzēja nosalušo vaigu, pavērās apkārt.

Pelēkajās debesīs ar pūlēm lauzās rīta blāzma, blāvi violeta, gluži kā nozilējusi aukstumā, un zeme arī šķita pelēka, tuksnesīga un skumja... Debesis sārtojās ausmā.

Ārsts piecēlās un sāka iet atpakaļ uz jakutu apmetni, kur viņu tik viesmīlīgi bija uzņēmuši naktī. Bet viņam pretī, jau pavisam tuvu, balta tvaika mākoņos šūpodamies, slīdēja briežu zarainie ragi. Satrauktais Ņikita Burcevs bija ar diviem pajūgiem auļojis pa pazīstamajām sliedēm. Aizmugurē ar krāsniņu un telti — katram gadījumam — brauca kajuri.

28.

Olga nomazgājās aukstā ūdenī, iekūra plīti un sāka kārtot dzīvokli. Sirdī viņai bija skumji un viegli. Jau trešo dienu viņa dzīvoja viena.

Sasildījusi izliektu dzelzīti, viņa piespieda to pie aizsalušās loga rūts, domīgi vērodama, kā pa sarmas klātajiem, baltajiem rakstiem sāka strūklot lejup tumša valguma svītriņa. Olga pielika pie atkausētās gaismas spraugas silto roku, tad otru, papūta vēl un paraudzījās ārā. Sniga. Lielas pārslas virpuļojot lidoja tieši Olgas acu priekšā. Viņa steigšus apģērbās un skrēja uz izeju. Jā, sniga biezs sniegs, ietīdams visu no jauna mīkstā segā. Bija kļuvis manāmi siltāks, un sasalušo zemi tūlīt pārņēmis lielāks miers: sešdesmit grādu sala radītais sasprindzinājums bija atslābis.

Olga noskrēja no lieveņa un devās klaiņāt pa piekalnes takām, ielām. Pasaule atklājās viņai it kā no jauna. Viņa bija jauna, vesela un, neapzinādamās savu egoismu, priecājās par brīvības izjūtu. Vismaz šodien viņu nekas nesaistīja, neierobežoja. Viņa lūkojās cilvēkos, kas gāja sniega nobaltotos apģērbos, tvēra ar lūpām sejā lidojošās, pūkainās pārslas un jutās kā skolniece, kas atgriežas mājās pēc pēdējās stundas pirms brīvlaika ...

Viņa pati nemanīja, kā bija nokļuvusi uz celiņa, pa kuru staigājusi ar Tavrovu siltajā rudens naktī. Bet,

tikko viņa uz tā uzgāja, tūlīt saviļņota pavērās apkārt. Tagad te bija dziļš sniegs un jauns visu laiku sniga un sniga klāt. Nolīkušie aslapu kārkla krūmi atgādināja dīvainas, baltas spalvas, kuplas lapsu astes: no soli-ņiem nebija ne miņas, tikai vienā vietā slējās augšup kas resnam, kupenā iegrimušam baļķim līdzīgs.

Viss bija pārmainījies, tikai jūtas palikušas tās pašas, nē, tās bija kļuvušas vēl skaidrākas un spēcīgākas!

«Rau, kur arī pavērsiens uz mājām. Te mēs šķīrāmies,» atcerējās Olga. «Kāpēc mēs līdz šim laikam neesam atkal satikušies? Tikai retumis, tikai iztālēm ...»

No vēstuļu kastītes pie durvīm vīdēja jaunu avīžu stūrīši. Kopā ar tiem Olga izņēma zilganu aploksni, kas bija adresēta uz viņas vārda. Sēdēdama pie siltā pavarda, viņa atkal un atkal pārlasīja vēstuli, baidīdamās ticēt savām acīm: apgabala laikraksta redakcija lika viņai priekšā kļūt par štata korespondenti. Viņu aicināja uz apspriedi Ukamčanā ..,

Šoseja izskatījās pēc plaša ierakuma kupenu vidū, no kurām rēgojās ārā vienīgi zemo skuj mēšu galotnes. Daudz rūpju ziema sagādā ziemeļu ceļu darbiniekiem! Zemienēs viņi ar lāpstām pārcilā veselus kalnus sniega. Visu laiku virpuļo puteņi, nesdami sniega vētras no sasalušā kontinenta dzīlēm uz jūru, tīri izslaucīdami kalnu tundras klinšainajās virsotnēs. Bet trase Ukam-čana — Čažma darbojas. Nepārtraukti iet mašīnas no piekrastes uz taigu un atpakaļ.

Sākumā Olga brauca ar autobusu, tad tas pie Lielās kalnu grēdas tā iestiga ledājā, ka atlikušais ceļa gabals bija jāmēro ar smago mašīnu.

Cilvēki tinās kažokādās un segās. Vējš pātagoja viņus, uzpūšot seģenes kā buras, un apbēra ar smalku sniegu.

Samērā viegli ģērbusies, Olga nosala caur un cauri, līdz viņu zem sava spārna paņēma varena sieva ar skaļu balsi, ietīstījusies milzīgā kažokā un lupatu segā.

— Aidā, pie manis! — viņa sacīja, viesmīlīgi pavērusi kažoku. — Pasildies, droši vien esi izsalusies?

Olga iepriecināta piemetās pie viņas sāniem. Pār galvu taidziniece uzmeta viņai pusi segas un silti, cieši apskāva ar roku.

— Tagad ir labi! — viņa labsirdīgi teica Olgai virs auss. — Citādi, redzu, drebi. Kāpēc tik viegli devies ceļā?

— Uz redakciju izsauca iepazīties ... — atteica Olga, domādama, ka sieviete runā par bagāžu.

— Arī es ne tāpat vien, — pavēstīja jaunā paziņa.

Braucu uz stahanoviešu salidojumu. Esmu zeltraču

arteļa brigadiere. īsta raktuvniece. Sauc mani par Jego-rovnu. Gadus piecpadsmit strādāju bedrēs kopā ar vīru, tagad esmu atraitne. Mūsu kolektīvā sieviešu daudz. Zemes darbs gan grū-ūts, tomēr mehānismi mūs paglābj.

Olga ar cieņu paraudzījās augšup pavecajā, bet vīrišķīgi spēcīgajā, vēju appūstajā sejā.

— Mani sauc arī par velna sievu! — domīgi, bez mazākās lielības turpināja Jegorovna. — Tas spēka dēļ. Piecu pudu maisu rotaļādamās paceļu. Vīrs mans jaunībā stipri mīlēja šņabi, tad es, gadījās, paķēru viņu

\ klēpī un atnesu mājās. Skaidrā viņš nebūtu man piekāpies, zaļoksnējs bija nelaiķis, bet piedzēries — kā bērns. — Acīm redzot, atmiņu apbēdināta, viņa apklusa, un arī ceļš te vēl nebija gluži notīrīts — smagā mašīna kratījās, kas arī nenoskaņoja uz sarunām.

Olga nepazina Ukamčanu ziemas sniegos. Mājas stāvēja ar baltiem logiem, krasi kā klintis atdalīdamās no kupenām. Visur kūsāja dzīve, un bija jūtama novada galvaspilsētas rosme: bija redzamas visādu veidu mašīnas, zirgi, brieži, vērši un suņu pajūgi, pa ietvju un šķērsielu ierakumiem plūda blīva silti saģērbušos ļaužu straume.

Pilsēta likās skaista arī ziemā. Tajā bija mazāk dūmu nekā jebkurā raktuvju ciematā: te izmantoja tvaika apkuri.

«Stūrītis no Maskavas!» nodomāja Olga, autobusa piestātnē izrāpusies no mašīnas. «Droši vien sevišķi skaisti šie akmens milži ir nakti, kad baltās ielas spoži apgaismotas.»

— Kurp tu? — vaicāja viņai Jegorovria, pienākusi ar milzīgu ceļasomu rokās (arī lupatu sega un kažoks bija pazuduši tajā).

Olgas priekšā stāvēja stalta, plecīga sieviete labi' šūtā mēteli ar sabuļādas apkakli un cepuri. Viņas tuklajā sejā atspoguļojās prāts, labsirdība un šķelmība.

— Uz viesnīcu, — Olga pēc brīža atbildēja.

— Ir nedomā. Tagad viss pilns. Stahanovieši sabraukuši! Aidā, nāc līdzi; man te dzīvo māsa. Dzīvoklis viņai plašs.

29.

— Ļoti priecājos iepazīties! — sacīja apgabala avīzes redaktors, piecēlies pretī mazliet apmulsušajai Olgai.

Parasti viņa izturējās droši, bet šurp bija atnākusi ilgotā darba dēļ, domāja par savām spējām, cerēja saņemt novērtējumu un tāpēc uztraucās.

— Mēs tūlīt ieinteresējāmies par jūsu aprakstiem, turpināja redaktors sirsnīgā laipnībā kā jau vadošs darbinieks, kas pārliecināts par viņam vajadzīgā cilvēka labajām īpašībām. — Bija mums te arī domstarpības par vairākiem jūsu sacerējumiem... Bez tā nevar iztikt; avīze, kā saka, ir sarežģīta un smalka lieta ■— ar spalvu uzraksta, ar cirvi cirzdams neizcirtīsi. Bet vēlāk mēs ar jums sastrādājāmies. Vai nav tiesa?

Olga, joprojām uztraukta, klusuciešot pamāja ar galvu.

— Nu, lūk! — viņš sacīja, lūkodamies Olgā mierīgi un vienkārši. — Ja jūs arī turpmāk tā centīsieties, mēs radīsim jums piemērotus apstākļus. Piedāvājam jums korespondenta darbu raktuvju rajonos. Alga kā štata darbiniekam plus honorārs par katru iespiesto informāciju vai aprakstu. Dzīvoklis... Kā jums dzīves apstākļu ziņā? Kur jūs labāk gribat dzīvot? Jūs, šķiet..«

— Mani apmierinās atsevišķa istaba Oktobra raktuvēs, — stingri sacīja Olga, neļaudama viņam izrunāt līdz galam.

Redaktora sejā pazibēja kā nesapratne, kā žēlums (acīm redzot, viņš jau zināja, ka Olga precējusies), bet

viņš prata savaldīties un nākamā mirklī atteica ar agrāko laipnību:

— Labi. To mēs ātri nokārtosim. Uz to laiku, kad jūs atgriezīsieties, istaba būs sagatavota. Tuvāk par mūsu pr.asībām pret speciālkorespondentiem jums paskaidros mans vietnieks, — redaktors paraudzījās pulkstenī. — Es braucu uz stahanoviešu apspriedi, — viņš paskaidroja. — Ieejiet blakus kabinetā, iepazīstieties ar redakcijas darbiniekiem, nākamajiem spalvas biedriem. Pagaidiet, es pats jūs stādīšu priekšā. Bet vakarā mums ir apspriede redakcijā, jums jābūt.

— Noteikti! — sacīja Olga, laimīgi smaidīdama.

No redakcijas viņa izlidoja kā uz spārniem.

Viņa paēda pusdienas ēdnīcā un atkal izgāja uz ielas. Līdz vakaram viņas rīcībā bija sešas brīvas stundas —« ceturtdaļa diennakts!

Pirmo reizi šajā dienā viņa atcerējās Ivanu Ivanoviču. Tagad viņš vairs Olgai neteiktu, ka rakstīšana ir «blakusdarbs».

Olgu vilināja osta. Viņa iesēdās autobusā. Balti dzirkstošais ceļš veda pār pazīstamo kalnu pāreju. Vējš bija noklusis, un kailās skujmetes parkā nekustīgi stinga ar salauztiem zariem. Vējš neskatījās, vai koki aug savvaļā vai arī tie iestādīti šeit ar nolūku, tas lauza visu, kas kavēja lidojumu.

Rau, arī līcis un baltā jūra — aizsalusi, gluda, bez vienas plaisas. Pagriezienā uz ostu izlēkusi no autobusa, Olga devās lejup uz krastu. Vecā ciemata mazie namiņi slīpajā piekalnē ieputiriāti sniegā līdz pašiem jumtiem, un dūmeņi kūp gandrīz vienā līmenī ar celiņu, kas iemīts cietajā kupenu sērsnā. Ap mājiņu sienām un lieveņiem izraktas dziļas ejas, tāpēc iztālēm miteklis šķiet kā sniega pakalns ar grāvi visapkārt. Aizbfūžas kajurs suņu pajūgā. Satuntuļojusies sieviete aiznes aiz žaunām nūjā savērtus, sālītus lašus. Diena salta, bet zilga kā jau februārī, un saule dzirkst uz apledojušā celiņa: ūdeni mazo namiņu iedzīvotāji ved no kalnu strauta.

Olga gāja un skatījās, ievērodama visu. Viņas sirds stipri sitās.

Kalnos un aizās arī baltoja sniegs. Piekrautās trīs-tonnīgās mašīnas virknē slīd uz tālo krastu, lūk, traktors velk pāri lielas ragavas ... Lidmašīna, aprakstījusi' slaidu loku virs līča, nolaižas uz ledus un šūpodamās aizbrauc uz kreiso stūri, kur vasarā atradies hidro-droms. Pa zvejnieku pārmestajām laipām Olga uzkāpa uz šķautnainā piekrastes ledus. Ietinusies pūkainā šallē, salā sasārtusi, viņa izskatījās pēc meitenes. Tur, kur viņa ar Tavrovu bija klaiņājusi pavasarī, kur vējš bēguma laikā bija kustinājis slapjos ūdensaugus, gulēja, pareizāk, slējās blīvs ledus lauks. Tagad arī bēgums ... Cik spilgti šai brīdī viss tēlojās Olgas atmiņā! Vai izplēnēs viņas jūtas pret Tavrovu, vai laiks izdzēsīs atmiņas, kā jūras viļņi izdzēsuši pēdas smiltīs?

— Nē! — Olga gandrīz iekliedzās. — Tās kvēlos manī līdz nāvei.

30.

Vakarā viņa sēdēja apspriedē redaktora plašajā kabinetā. Piedalījās daudz cilvēku. Bez citiem jautājumiem apsprieda faktu ziņā nepareizu informāciju, kas bija iekļuvusi avīzes numurā. Darbinieks, kurš bija kļūdījies, dedzīgi nožēloja, apgalvoja un solīja. Te viens otra patmīlību sevišķi nežēloja. Kritizēja arī Olgas aprakstus.

Olga klausījās uzmanīgi. Viņa priecājās, ka viņas mazie apraksti iegūlušies atmiņā.

«Pacentīšos kļūt par labu avīzes korespondentu,» viņa domāja, ar interesi apskatīdama jauniegūtos darba biedrus. «Pielikšu visus spēkus, lai viņiem nebūtu mani jārāj kā šo jauno cilvēku ...»

— Turieties tuvāk dzīvei! — redaktors sacīja. — Mazāk izlietojiet telefoniskos sakarus. Lūk, redziet piemēru: nepapūlēdamies izbraukt uz vietām, lai iepazītos ar faktiem, mūsu korespondents dienu un nakti sēdēja pie tālruņa. Nav brīnums, ka uzrakstīja nepatiesību; bet mums par viņu jāsarkst. Avīžu darbinieka nosaukums ir ļoti godājams. Savs darbs mums jāmīl un jāciena; ražošanas process ir gaiss, kuru mēs elpojam, un tas jāpazlst. Tad darbs kļūs par prieku. Tā dēj mēs arī dzīvojam.

«Jā,» satraukti nodomāja Olga. «Arī es tagad zinu, ko cilvēkam nozīmē darbs.»

— Tātad rītu brauksi mājās? — vaicāja Jegorovna, klādama sev gultu uz liela dīvāna un palikdama pagalvī visus dīvāna spilvenus. — Esmu pieradusi gulēt tā, lai galva stāv stāvus, — viņa paskaidroja, pārmezdama pār palagu savu milzīgo kažoku. — Es cienu siltumu, nav jau vairs jaunības gadi!

Olga bija novietota blakus, saliekamā gultā. Viņa vēl nebija izģērbusies, bet sēdēja uz šīs pārnesamās gultas, kas bija dzija kā šūpulis, pārmetusi pār ceļiem Jegorov-nas raibo lupatu segu.

Dzīvokļa saimnieki saspiedušies, iegājuši citā telpā. Uz tvaika apkures caurulēm kā pūkains kamoliņš, uz zeķēm un cimdiem saritinājies, gulēja kaķis, purniņu pie krūtīm pievilcis tā, ka ķepiņas aptvēra abas ausis.

— Jūt aukstumu! — Jegorovna teica. — Redz, kā saritinājies ... Cik labi izdomāts! — viņa turpināja, novietodama uz caurulēm vilnas zeķes. — Ziemā raktuvēs vienmēr kurina cauras diennaktis. Tādu daudzumu malkas velti iznīcina! Tas pats arī Glubokajā... Bet te viens kūriens tik daudziem dzīvokļiem — mājā vesels ciemats! Un nesvilina vis dzīvus kokus, bet oglītes un kūdru. Uzskatāmi redzams, kā dzīve iet uz priekšu! Lai tik dod laiku — ierīkosim arī raktuvēs tvaika apkuri. Kādēļ taigu lai pārvērš par kailu tuksnesi? Mums taču šahtu nostiprināšanai vien vajag tūkstošiem kubikmetru... Kas par tūkstošiem! Miljoniem!

Raktuvniece pārlaida raupjo plaukstu pār siltajām caurulēm, reizē noglāstīja arī kaķi un, garšīgi žāvādamās, palīda zem kažoka, bet, beigdama ierīkoties, neaizvēra acis un norūpējusies vaicāja:

— Vai redzēji, kāds te Kultūras nams? Ir gaisma, ir parkets, ir orķestris... Protams, pie mums, Holodņi-

kanā, klubs samērā pieņemams. Bet ar izrādi viņi mani satrieca. Gan dejo, gan dzied. Jautrs gabals! Kā šī izrāde saucas?

— Operete, — sacīja Olga, kas bija redzējusi afišu.

— Kā tad, kā tad! Operete, — raktuvniece iegrima domās. — Mūsu kolektīvs zelta ieguves gada plānu izpildīja par simt četrdesmit procentiem. Šogad piespiedīsim vēl. Arī sadzīves jautājumos jāpiespiežas, lai būtu tā: ja darbs, tad darbs, ja atpūta, tad atpūta. Jeb arī mums taigā nava labu balsu?

Olga saprotoši pasmaidīja, izģērbās, nodzēsa uguni un apgūlās. Tagad visa istaba pildījās ar zilgo mēness gaismu, kas spraucās pa aizsalušajiem logu kvadrātiem. Olga atcerējās nakti slimnīcā. Vai viņa toreiz, kad traucās no Maskavas šurp, domāja, ka viņas un Ivana Iva-noviča ceļi izšķirsies! Ķirurga profesijas milzīgo sabiedrisko nozīmi viņa pirmo reizi bija aptvērusi šeit, tālajos ziemeļos. Kāpēc agrāk, būdama vienīgi sieva, uzticīgs, pareizāk sakot, kluss un pelēks mājas draugs, viņa nebija spējusi īsti novērtēt ārsta ikdienas darba varonības skaistumu? Vai nu tāpēc, ka vīrs bija kļuvis tāls, vai arī tāpēc, ka viņa pati bija izaugusi, bet tagad viņa ieraudzīja ārstu Aržanovu pilnā augumā. Tomēr šo tēlu tūlīt aizsedza cits, tuvāks un mīļāks. Vai viņš, Tavrovs, darbā ir tikpat liels cilvēks kā Aržanovs?

«Ja ne, es kļūšu viņa balsts un sirdsapziņa,» saldama no iekšēja satraukuma, Olga nolēma.

Viņas domas ievirzījās citās sliedēs. Viņa nekad agrāk nebija tikusies ar Jegorovnu, ar apgabala avīzes darbiniekiem, bet, rau, no pirmās viņa gūst tādu siltumu, ar otriem saistīta darbā. Pat nakšņošana svešā mājā, svešā gultā izraisīja viņā pateicības jūtas pret sabiedrību, kurā viņa dzīvoja. Viņa atcerējās vēl Mar-temjanovu, raktuvju partorgu, kalnračus urbējus, sievietes no padomju saimniecībām, zeltračus un atkal jutās kā toreiz, kad pēc ilgā jūras brauciena izkāpa krastā: viņa bija ieguvusi cietu pamatu zem kājām. Tagad viņai šie ļaudis bija vajadzīgi kā gaiss — vai viņa spēs, vai pratīs viņiem kaut daļēji kļūt tikpat nepieciešama?!

31.

Ūdens, izšļakstījies no krūzītes, nokrita uz nomīdītā sniega kā ledus drumslas: ūdens sasala kritiena laikā*

— Auksti! — sacīja Ņikita Burcevs, nolaižot telts ieejas aizkaru.

— Tā izskatās! — atsaucās Ivans Ivanovičs, sēžot pie dzelzs krāsniņas un pīpējot. — Malka vēl nav izdegusi, sēdi blakus — un rokas stingst.

— Nekas, vēl divas dienas, un dzīvosim jurtā.

Viņi sasēja lietas, apģērbās un izgāja ārā. Siksnas

arkana lokā ieslēgtais briežu bars mīņājās, trokšņoja pie telts. Siksnas galus turēja jātnieks kajurs, kas ērti sēdēja plakanajos, gandrīz uz viņa rikšotāja lāpstiņām novietotajos seglos. Briedim pakaklē bija gaiša spalva, kas nokarājās kā krēpes, un nesamērīgi lieli nagi zem slaidajām potītēm.

— Zābaki viņam spēcīgi! — piezīmēja Ivans Ivanovičs. — Uzreiz redzams, kā sagādā barību.

Divas briežu mātes bija jau piesietas pie nartām un, atmetušas uz muguras milzīgos ragus, izstiepušas garos purnus, satraukti piepūta pūkām aizaugušās nāsis. No loka atšķīra vēl divus, baltus kā polārlapsas, un pieveda pie ārsta nartas.

Ivans Ivanovičs ņēmās palīdzēt Ņikitam novākt telti. Tikai tur, kur vajadzēja darboties bez cimdiem, viņš neiejaucās saimnieciskajos darbos: saudzēja savas ķirurga rokas.

Ņikita, miegdamies no dūmiem, izvilka krāsniņu un izkratīja no tās apdegušās pagales. Ivans Ivanovičs izņēma no telts augšējo šķērskoku, un viņi sāka tīt kopā noslīgušo brezentu. Īslaicīgā mitekļa vietā sniegā palika dziļa bedre, piemīdītu zaru klāta, līdzīga izpostītai ligzdai. Vienā tās stūrī gulēja divi baļķīši, uz kuriem naktī bija stāvējusi krāsniņa, bet to starpā uz atkusušās zemes kā sari rēgojās dzeltena zālīte. Kajuri ceļā vēl ne reizi nebija uzslējuši savas teltis, bet vakar neaiz-kļuva līdz noteiktajai piestātnei: virskārtas ledus bija sasprādzis, ūdens applūdinājis upes virsu, sasalis, uii brieži cauru dienu bija krituši un situšies uz šī slidenā spoguļa.

Vai šodien arī būs smags ceļš, kā tu domā? — vaicāja Ivans Ivanovičs, piesējis siksnu starp nartas ilksīm un pārmetis to uz otru pusi.

Droši vien smags. Upe verd! — sacīja Ņikita, savilkdams vezumu stingrāk. — Ka tikai neizpelda-mies! — viņš piemetināja, uzmaukdams labās puses briedim pār lāpstiņām uz krūtīm platu lenci; otru lences galu, kas brīvi bija izvērts cauri ragavu priekšai, viņš uzmauca kreisajam briedim — un pajūgs gatavs.

— Labi baltiņi! —- uzslavēja Ivans Ivanovičs, miegdams acis no vēja, kas sitās sejā.

Krastos slējās klinšainu kalnu grēdas. Vējš bija nopūtis no tām sniegu, un tikai dziļās aizas baltoja pelēko, vietumis skujmešu klāto gruvešu vidū. No šiem saltajiem milzeņiem dvesa mežonīgs aukstums. Upe starp tiem — ledus un akmeņu aizā — bija īsts vēju ceļš.

Brieži jau atkal gāja klupdami. Te viens, te otrs no pāra paslīdēja un, visu kopā sasieto pajūgu skrējiena rauts, vilkās pa ledu, kamēr, paspējis atsperties ar nagiem, pielēca kājās.

Drīz izmocītie dzīvnieki sāka griezties atpakaļ, apstāties, drūzmēties barā. Beidzot kajuri, pārmetuši grožus pār plecu, ņēmās vilkt savus pajūgus uz priekšu. Ņikita un Ivans Ivanovičs sekoja viņu piemēram.

Sniegs, kas bija atpūsts no piekrastes kalniem, vēja rauts, šņākdams strūkloja zem kājām. Tālē, kur rīta blāzma bija pārmetusi tiltu kailo kalnu virsotnēm, upes virsa liesmoja purpursārtā mirdzumā. Ivans Ivanovičs atcerējās tādus pašus purpursārtus rietus rudenī pār raktuvju upīti — un atkal viņa sirdī iezagās tukšums un saltums. Untās smagi soļodams, viņš vilka aiz virves tiepīgos «baltiņus» — vēl divi pajūgi klupdami nāca aiz viņa — un visu laiku domāja par sevi, Olgu un neizprotamo biklumu, kas bija kavējis noteikti izrunāties ar sievu.

Retumis, juzdams vieglu pamirumu, viņš paberzēja ar piedurkni vaigu vai degunu, jo brauca, stūrgalvīgi neaizklādams seju, bet ne reizes nebija apsaldējies, kamēr jakuti, ievīstījušies līdz acīm, bija apsaldējuši iedegunes.

Stindzinošs sals. Bet, rau, vēl kāda jauna parādība: sarkanais mirdzums upes augštecē kļuva bālāks, apmiglojās, pēc tam tuvumā spilgtāk iezilgmojās tās virsa .. *

Ivans Ivanovičs apķērās, kad jau pāris reizes bija iekāpis ūdenī. Tvaikos tīdamies, tas seklā, gaišā straumē vēlās virs ledus. Ūdens bija nopietns šķērslis, bet atdzīvināja apkārtnes nedzīvo skarbumu.

— Vēl kilometri trīs! — kliedza Ņikita, ejot uzklausījis pavadoņa komandu. — Tālāk varēs nogriezties uz krastu.

Tagad pat brieži — arī tie bija pārstājuši pretoties. Šļakatas uz apģērba sasala, augstu uzvilktie apavi mirklī pārklājās ar blīvu ledus garozu, ragavu slieces kļuva arvien biezākas. Ūdens vēl strūkloja dzīvs, mundrs, bet manāmi sabiezēja; pieplūdums no saplaisājušās ledus virskārtas apsīka. Tūlīt pat saltā putra sastrēgs nartu priekšgalā un piekals tās pie upes līdz pavasarim.

Pavadonis piegriezās tuvāk krastam, bet jaunais ledus zem viņa kājām pēkšņi līgani iegrima. Ņikita un Ivans Ivanovičs pagāja bīstamajām vietām garām sāņus neaizkavējoties. Visas nepieciešamās lietas — ķirurģiskie instrumenti, elektropiederumi, operāciju veļa un zāles — bija pie Ņikitas. Ivans Ivanovičs pamanīja, ka jakuts, gandrīz līdz viduklim ūdenī, steidzās no pajūga uz pajūgu, griezdams lenču siksnas. Atsvabinātie dzīvnieki metās pakaļ transportam, bet produktu krājumi, telts, dzelzs krāsniņa, kažokādu guļamvietas — viss palika upē.

Ivanam Ivanovičam kļuva karsti aiz uztraukuma. Uzmeklējis ar skatienu ragavas, kur atradās instrumenti un medikamenti, viņš vairs nenolaida no tiem acu, baidīdamies, ka arī tie nupat, nupat aizies ledus lāsmenī. Un patiesi, pret priekšējām nartām jau šļakstījās ūdens. Tās it kā laidās peldus, un tai pašā mirklī Ivans Ivanovičs sajuta, ka ledus iegrimst arī zem viņa kājām. Niknā īgnumā nošņirkstinājis zobus, viņš pameta savus aizjūgus un metās palīgā Ņikitam, izgrūstīdams uz visām pusēm apkārt peldošos ledus atlūžņus. Ivans Ivanovičs sataustīja nepieciešamās nartas šķērskoku, satvēra to un viegli, ka mēdz būt vienīgi katastrofās, pacēla, nopūtās, parāva vēl, uzvēla ar vienu slieci uz pleca, no-krekšķējās un devās uz priekšu. Migla saplosītiem mākoņiem vēlās pār upi, kā bieza sarma sēzdamās zemē, un neļāva elpot. No miglas izlauzās baltie brieži, paskrēja garām Ivanam Ivanovičam un aplēja ar šļakatām. Viņiem pakaļ meklēt glābiņu krastā aizdrāzās viss pelēkais bars. Dzīvnieki slējās pakaļkājās, šaudījās un lēkāja, grūzdami cits citu ar cieto ragu krūmājiem. Aiz briežiem savu nastu krastā izvilka Ivans Ivanovičs. Viņš nikni mīņājās, vēcināja rokas, kliedza, steidzinādams ļaužu bariņu ar dārgo kravu.

Ivans Ivanovičs palīdzēja visiem uzrāpties krastā ... Tūlīt viņi sakūra ugunskuru, milzīgu, sarkani zeltainu, kas no gaisa kustības pat pilnīgajā bezvējā ložņāja pa zemi. Sacietējušie apģērbi kūpēt kūpēja. Ivans Ivanovičs, uzmanīgi aplūkodams ir brezenta maisus, ko bija iznesis Ņikita ar kajuriem, ir apledojušo nartu, pārbaudīja savu krūšu kabatu saturu, kur, vatē ievīstītas, glabājās sīciņas ampulas ar serumu, kas deva iespēju noteikt asins grupas. Visa medicīniskā krava bija paglābta. Pēc pārdzīvotā sasprindzinājuma Ivanam Ivanovičam drebēja gan rokas, gan kājas, bet toties sirdī bija kļuvis vieglāk. Atgriezties raktuvēs, uzdevumu neveikušam, viņam tagad likās briesmīgs kauns.

32.

— Redz, kur pelmeņi. Tikai sasaluši, — sacīja Ņikita, ienesdams bezveida piku — mājas labumu atliekas. — Kajuri nejauši tos paķēruši...

— Nekas, mēs tos notiesāsim! — atteica Ivans Ivanovičs. — Vajadzēs ļaut tiem mazliet atkust, lai varētu izvilkt no maisiņa, pēc tam sacirtīsim gabaliņos un izvārīsim.

Ņikita smējās:

— Ja Varja Gromova to dzirdētu! Viņa vairākas reizes man ir skaidrojusi, kā vārīt pelmeņus.. 5

— Viņa, protams, neparedzēja, ka tie peldēsies upē, — sacīja Ivans Ivanovičs, arī silti pasmaidīdams* atceroties Varvaru.

— Zāles saglabājušās labi! — turpināja Ņikita. — Pamatīgi izdomājis Deniss Antonovičs — iesaiņot visu burkās un brezenta maisiņos. Un mēs jau arī neļāvām tām ilgi mirkt.

— Bet kā es izrāvu nartu no ūdens?! — Ivaris Ivanovičs palielījās.

— Es tikko paspēju pārgriezt atsaišu siksnas, —* Ņikita atsaucās, — kad jūs to satvērāt kā lācis lielu lasi. Vai esat redzējis lāčus zvejniekus, kad zivis dodas no jūras uz upi nārstot?

— Ir gadījies... Jā, Ņikita, mūsu laime, ka izpeldējāmies jau pie aizas izejas!

Pašlaik viņi atradās taigas apmetnes jurtā, kurp viņus bija aizgādājuši jakuti, ko ciemata padome, uzzinājusi, ka upe atkal sākusi «virt», bija izsūtījusi viņiem pretī. Aiz baļķu sienām trakoja naktī sākusies sniega vētra, tur bija dzirdamas nemitīgas šalkas, skrāpēšanās, žēlas gaudas, kas laikiem pārgāja niknā rēkoņā. Tādos mirkļos ļaudis — ir savējie, ir tie, kas bija atnākuši no kaimiņu jurtām paskatīties atbraukušajā ārstā, — pacēla galvas, ko apgaismoja petrolejas lampa, un sasprindzināti apklusa. Sirmgalves platos tērpos stiprāk kūpināja pīpītes, pārstādamas mīt apstrādājamās kažokādas, jaunieši smējās. Pat uguns mazajā māla pavardā te paslēpās, pieplaka, te, kaismi sprakstot, metās augšup, izstiepās, it kā pacēlās pirkstgalos, raudzīdamās, kas notiek ārā.

Ivans Ivanovičs iedomājās, kas tur notiek, atcerējās lāsmeņus upē un salīgi paraustīja plecus. Nelaime, ja nokļūst mežonīgā zvēra, sala vētras, ķetnās!

Lielā katlā, kas dzelzs āķī karājās virs uguns, burbuļodama vārījās brieža gaļa. Jakutiete ar raibām krellēm un garu tērpu uzkāra blakus otru katlu pelmeņiem.

— Marfa Antonova stāsta pasaku! Viņa zina tās daudz un izdomā arī savas, — paskaidroja Ņikita, pamājis uz meistarienēm, kas sēdēja pie gara, briežu kāju un lapsu ķepu ādu gabaliem, un tumšpelēkām jakutu vāverītes melnastītes ādiņām apkrauta galda.

Marfa Antonova, kas arī bija izbraukusi ārstam pretī, bija rajona padomes priekšsēdētāja, padzīvojusi sieviete ar bronzas krāsā iedegušu seju, un nu brīvajā laikā kavējās pie saviem vēlētājiem. Ar tik ilgi gaidīto viesi viņa bija jau izrunājusies. Aģitēt ārstu nevajadzēja.

Sievietes šuva ziemas apavus un cimdus. Sārtvaidzes meitenes pēc kārtas ievilka no pīpes, kas pa apli staigāja nodarbinātajā pulciņā.

»— Slikti! — Ivans Ivanovičs sacīja Ņikitam. — Te droši vien ir komjaunieši... Pasaki viņiem, ka bērniem un jaunām meitenēm pīpēt ir kaitīgi, bet no vienas pīpes pavisam nedrīkst... Pagaidi! Es varbūt pēc vakariņām nolasīšu viņiem lekciju ..,

— Komjauniešu šai apmetnē ir daudz, — atteica Ņi-kita. — Un viņi var dzīvot kulturāli: artelis turīgs. Trauki ir atsevišķi, arī dvieļi atradīsies katram, — viņš piecēlās no sola, stalts, modrām acīm jauneklis, kas ne reizi mūžā nebija liekuļojis, un vērīgi apskatīja jurtu: pie sienām visur karājās pēdējā guvuma bagāto zvērādu saišķi. — Bagāts artelis! — Ņikita ar lepnumu atkārtoja.

Atpūtas vietās Ivans Ivanovičs lasīja Ņikitam īstas lekcijas medicīnā. Ņikitas alkas pēc zināšanām ārstu aizrāva un iepriecināja: viņš spilgti iztēlojās sava audzēkņa — jaunā jakutu feldšera nākamo darbu. Un cik tādu mācās kursos Kamenuškā! Dažreiz Ivans Ivanovičs nožēloja, ka atdevis savus skolniekus Gusevam. Bet tad viņš parasti nopūtās un centās domāt vienīgi par braucienu, par cilvēkiem, kas viņus gaidīja Uča-hanas ulusā.

Ņikitas izsauciens pievērsa viņa uzmanību, un viņš arī pavērās apkārt. Milzīgā, tīrā jurta izskatījās pēc kopmītnes, bet guļvietas bija iekārtotas uz lāvām, kas stiepās gar visām četrām sienām; pie dažām guļvietām aizkarināti krāšņi aizkari, ko pušķu vietā greznoja ādas gabaliņi un skanīgi zvārgulīši. Guļvietas atdalītas ar stabiem; pie šiem stabiem, kas balstīja jumtu, karājās apģērbi, šautenes un ādu saišķi. Visur baltoja uz kociņiem uzstiepto, neapstrādāto ādu. kreisās puses ...

Mīkstās ādas... Sabuļu un caunu medības šogad jau beigušās. Pēc Ņikitas nostāstiem, tos medī no oktobra līdz decembrim. Janvārī sākas sabuļu kāzas. Tagad medī daudz vāverīšu, ūdru, lūšu uri tiņu.

«Arī kaujiniecisks amats!» domāja Ivans Ivanovičs, ieklausīdamies sniegputeņa zvērīgajās balsīs. «Arī te ir savi meistari, savi rekordi!»

Pēc vakariņām un lekcijas par pīpēšanas kaitīgumu bērniem, kā arī par sadzīves higiēnu Ivans Ivanovičs piesēdās uz kluča pie kamīna.

Meitenes, saspiedušās pūlītī, atkal šuj, un Marfa Antonova atkal kustina novītušo muti, turēdama sīkstajos pirkstos izdzisušu pīpīti. Pagaidām, atrazdamās lekcijas ietekmē, viņa kautrējas pīpēt, bet pieradums acīm redzami moka.

— Ko viņa tām stāsta? — vaicāja Ņikitam Ivans Ivanovičs, ko saistīja stāstītājas izraisītā kārtējā vispārējās atzinības vētra.

— Skumj u mīlestības stāstu ...

— Pārtulko! — Ivans Ivanovičs lūdza.

33.

— Tas noticis Oļekmā. Jau sen... pirms gadiem četrdesmit. Tur dzīvojis bagāts jakuts darbuzņēmējs. Viņš uzņēmis darbus zelta raktuvēs: sūtījis turp ar zirgiem produktus, tirgojies ar sienu. Viņa sieva saukta par Duņu. Viņš to skaistuma dēļ bijis nopircis no nabadzīgiem radiniekiem. Viņa arī apprecējusies palikusi skaista un smuidra kā kociņš, kas stiepjas pret mākoņiem, lai gan dzemdējusi vīram piecus dēlus. Augusi bārene, lasīt nemācējusi, bet ulusā viņu ļoti cienījuši, pat kautrējušies no viņas. Viņa staigājusi tumšos, ciešos tērpos, bet rokas bijušas baltākas par pienu un sārtums — maigāks par mežrozīšu ziediem, un acis, kad viņa smējusies, gluži kā divi knābājoši putniņi... Ieiet svešā jurtā, saka savā sidrabainajā balsī «kapse» —

uri visi apklust. Viņa bijusi cieņas pilna kā bebriene, un ļaudīm šķitis, ka Dūņa domā un saprot citādi nekā viņi. Tāpēc tie viņu vēl vairāk cienījuši. Bet sievietes pie mums cienīt nebija paraduši, tikai šamanietes baidījās.

Dūņas vecākais dēls jau zēna gados kļuvis slavens kā labākais jātnieks pavasara skriešanās sacīkšu svētkos. Viņa audzinājusi bērnos drosmi: deviņu gadu veciem ļāvusi jau auļot pusmežonīgos zirgos... Un, lūk, kad viņas vecākajam dēlam pienācis trīspadsmitais gads, viņa ar vienkāršu kajuru aizbēgusi no vīra uz Jakutsku.

Tas bijis kā pērkons ziemas laikā. Tāds notikums jakutu vidū senos laikos bija kas neparasts. Aiziet no vīra skaitījās šausmīgs kauns. Bet Dūņa aizgājusi un pat bērnus pametusi... Redzams, nebijis viegli dzīvot, uz mūžu nemīlamam cilvēkam pārdotai!

Marfa mirkli; pārdomās grimusi, klusēja, sūkādama tukšo pīpīti.

— Es satiku Duņu Jakutskā, — viņa turpināja. — Dūņa tad vairs nebija jauki balta, bet gluži bāla. Kad viņas vaigos atkal ielija sārtums, tas līdzinājās asinīm uz sniega. Viņa kusa. Dvēseli grauza tārps. Un viņa bija vienmēr viena: ļaudis no viņas vairs nekautrējās, necienīja, bet izturējās ar nicināšanu. Man viņas kļuva žēl. Es pati ar dusmām biju pakļāvusies vecajām paražām. Mēs sadraudzējāmies, un reiz Dūņa izstāstīja man, kas viņu grauž.

Viņa bija lūgusi vīru atdot kaut jaunāko dēlu, braukusi uz Oļekmu, bet viņš atteicies. Duņu tik daudz nemocīja vispārējās cieņas zaudējums kā sirdsēsti. Bērni zuduši, sapnis apmānījis: viņas izvēlētajam tā nebijusi mīlestība, bet parasta kaislība, kas ātri dziest. Viņš iz-iādījies izvirtis uzdzīvotājs. Dūņa viņu kauninājusi, un viņš sācis to sist. Tad viņa nolēmusi, ka nav citas izejas kā nāve. Un driz nomira, — Marfa nobeidza. «— Viņa nenoindējās, nepakārās, bet gluži vienkārši novārga ilgās.

«—* Es viņas vietā sūdzētu tiesā un paņemtu bērnus pie sevis, — nikni noteica viena no jaunajām klausītā-

jam bagātā jaunavas tērpa. — Es jau tagad varētu pati uzaudzināt bērnu.

— Ai tu mazā lielībniece! — laipni sacīja Marfa un viegli pieklauvēja ar pīpes kātu pie meitenes melnīgsnējās pierītes. — Vispirms nobeidz septiņgadīgo skolu, pēc tam dodies uz šūšanas un piegriešanas kursiem, tur tavām zelta rokām iemācīs domāt, un mēs tevi iecelsim par šūšanas darbnīcas direktori. Dūņas vietā arī tev nebūtu kur dēties... Tad sievietei nebija nekādas izejas. Bet tagad... Kolhozos pie Ļenas un Amgas strādā sievietes traktoristes. Kad es pēdējo reizi braucu Jakutskā uz Augstākās Padomes sesiju, redzēju, kā uz taigu izlidoja sanitārās lidmašīnas. Tās vadīja lidotājas jakutietes. Es lūkojos tām pakaļ un raudāju aiz prieka. To mums devusi padomju vara! — un Marfa An-tonova lepni sakārtoja savu krūšu nozīmi: viņa bija jakutu valdības locekle.

Naktī īvans Ivanovičs sapnī redzēja Olgu, kas it kā atgādināja Marfas stāsta varoni. Viņš veda to projām nartā, viņa, blakus sēžot, centās izrauties uri visu laiku kliedza smalkā, mokpilnā, žēlā balstiņā. Tad narta iegā-zāsjīdenī, un Ivans Ivanovičs pamodās ...

Arā joprojām trokšņoja vējš, švirkstināja sasalušo sniegu; nakts raudzījās nespodrajos, leduspuķu klātajos logos; pavardā degošās uguns sarkanie atspulgi rotājās uz griestiem un slīpajām sienām. Apaļos baļķus, kas bija saslieti ar galiem pret jumtu, atšķīra vienu no otra ēnu renītes, no kā jurta izskatījās svītraina un atgādināja teiksmainu telti.

Ivana Ivanoviča domas pa paradumam tiecās pie Olgas. Kāpēc gan sieva aizgājusi no viņa? Ivans Ivanovičs atcerējās, kāda viņa bija atbraukusi uz Kame-nušku. Ko viņa toreiz bija teikusi? Bet viņš spēja atsaukt atmiņā tikai Olgas roku pieskārienus un samtainās ādas siltumu, un viss viņā sāpīgi alka pēc šī zaudētā siltuma.

«Vai tiešām vienīgi tas mūs saistīja?» viņš nodomāja kaunā uri šausmās. «Vai bez tā nekā cita nebija? Vai

tiešām mēs dzīvojām kā mūsu tēvi un vectēvi? Bet vectēviem bija paražas un likumi, kas sakala cilvēkus arī pret gribu.» Ivans Ivanovičs atcerējās Antonovas stāstu par jakutieti Duņu. «Rau, aizbēga no ģimenes — un aizgāja bojā. Un aizbēga taču ne izlaidības dēļ, bet, meklēdama lielo' romantiku. Kas tad saista mani un Olgu? Ar ko lai es viņu noturu, ja mums nepaliks mīlestības jūtu? Nav jau palicis. Jā, nav palicis. Viņa izvadīja mani kā svešiniece.»

Varena vēja brāzma satricināja jurtu līdz pamatiem, spoži uzliesmoja malka krāsnī un tikpat spoži Ivana Ivanoviča satricinātajā apziņā uzliesmoja: «Svešiniece.»

Viņš piecēlās no gultas, uzvilka ādas zeķes, nedzirdami liekot soļus, piegāja pie pavarda, apsēdās uz blakus kārtij nostatītā kluča, kas viņam tā patika, un, raugoties pelēkajās dūmu strūklās, kas tiecās uz taisno, plato dūmeņa .cauruli, iegrima smagās domās.

Viņš domāja, un atkal viņu vajāja doma: atgriezties atpakaļ raktuvēs, notvert Olgu ar mīļāko un nosodīt viņus abus par savām mokām.

— Rau, tieši tā būtu darījuši ari vectēvi! — viņš aizmirsies nomurmināja. — Man vienmēr gribējās citādi. Es taču nekad nekavēju Olgai tiekties pēc patstāvības. Cik labi stāstīja Marta Antonova: «Sanitārās lidmašīnas aizlidoja uz taigu... Tās vadīja lidotājas jakutietes!» Tā dēļ nav kauns raudāt! ...

34.

— Tā ir mūsu Učahanas skola. Desmitgadīgā, — svarīgi pamāja ar galvu Marta, panākusi Ivana Ivanoviča pajūgu, un ar vīrišķīgi spēcīgu kustību apstādināja savus iekarsušos briežus ..,

Garā tērpā, kas, sniegdamies ārā no kažoka, krita uz greznajām, mazajām untām, viņa pirmā devās pa taciņu uz skolu. Lielais nams, kura pelēkās, izturīgās sienas mājīgi vīdēja kupenu vidū, stāvēja uz pakalna.

Atbraukušajiem pretī izbira bars jauniešu: melnmataini, apgrieztiem matiem, raibām kažokādām apšūtās untās, kažokos, malecās \ steigā uzmestos vadmalas jājamos svārkos ar griezumu mugurpusē.

— Te ir vīriešu internāts, — Marta paskaidroja, apsveikdama zēnus, pusaudžus un jau pieaugušos puišus.

Viņa pateica tiem nedaudzus vārdus, un jaunieši skriešus aizskrēja pie nartām — palīdzēt Ņikitam.

— Meitenes dzīvo atsevišķi, — Marta turpināja uii norādīja ar zīlītēm apšūto ādas cimdiņu tālē, kur pie pauguriem, līdzenumā, ko klāja sniegu vidū melnojošas skujmetes, tumsa mājas un kāpa augšup baltu dūmu stabi. —- Tur ir elektrostacija, rajona padomes jurta, veikali, ādu bāze, radio, kantoris. Mēs ražosim rūdu. Atnāc pie mums viesos. Te ir tuvu. Vispirms es no rīta atnākšu šurp ar mūsu feldšeri. Palīdzēsim tev atvērt slimnīcu. Lai viņš pagaidām arī strādā, pamācās pie tevis. Mums vajadzīgs labs ārsts: iedzīvotāju ciematā nāk arvien klāt. Agrāk jakuti apmetās izklaidus, no kaimiņiem patālāk. īstu sādžu mums bija maz, bet tagad būvējam pēc krievu parauga. Tā jautrāk. Vai jauki pie mums?

— Jā! — no visas sirds sacīja Ivans Ivanovičs, palūkojies uz kalnu atradzēm, kas tiecās pretī lielajai kalnu grēdai: acīm pavērās dziļas ielejas, klintis, smailas, robotas kores. — Ļoti jauki!

Tagad ziemeļu daba ietekmēja viņu kā lieliska, svinīga muzik^: tajā skanēja bargums, kas dziedēja dvēseli.

— Te arī debesis it kā no ledus: bālas, dzidras, un šīs bālganās, šķiedrainās svītras pie tām... — viņš sacīja, griezdamies pie Marfas. — Vakar tās taču bija skaidras, tomēr visu dienu virpuļoja tādi gaiši putekļi ...

— Tā mūsu rajonos sniegs snieg ziemas mēnešos —• no decembra līdz februārim, — Marfa atbildēja. — īsts [5]

sniegs norāda, ka tuvojas pavasaris. Tad sākam apstrādāt sakņu dārzus, — viņa sacīja ar plašu rokas vēzienu. — Bet tur ir pļavas. Lopu kolhozos daudz: govis, vērši... Vēršus liekam jūgā. Zirgi strādā mazāk, vienīgi tad, ja gadās tāls transports. Cauru gadu klejo pa taigu. Tagad esam sākuši tos pieradināt pie lauku darbiem. — Bija redzams, ka Marfa domās pilnīgi aizņemta ar sava rajona darbiem un ar prieku stāsta par tiem ārstam; Ivana Ivanoviča atbraukšana nozīmēja viņai vienu no šiem darbiem. — Atpūtīsies, izārstēsi slimos, pabraukāsimies tad pa zvejnieku arteļiem. Parādīšu sabuļu saudzējamās joslas. Uz laiku uzlikts aizliegums. Aizbrauksim, pārbaudīsim, saskaitīsim, cik ir, un uzrakstīsim norādījumu, kā atcelt aizliegumu. Apskatīsim zirgu barus. Visu tev parādīšu, — naivā sirsnībā piemetināja Marfa un atvēra gaidītā viesa priekšā smagās durvis ...

Skolas ēka milzīgi liela, gaiša. Klasēs solu vietā galdi un soliņi. Logi augsti, bet sarmas klāti, lai gan no krāsnīm versmo karstums. Krāsnis īstas, nevis vaļējie pavardi kā jurtās.

■— Jūsu raktuvju pārvalde palīdzēja celt. Mūsu šefi, — sacīja Marfa, ar sievišķīgu pedantismu ielūkodamās arī krāsnī. — Reiz par ātru bija aizšāvuši ciet, gandrīz vai saindējās ar tvanu. Pēc tam iemācījās, pierada, — viņa paskaidroja savu rīcību.

Dziedniecības punktam bija nodota plaša piebūve, kur līdz šim dzīvojuši skolnieki, un divas stūra klases, ko ar piebūvi savienoja atsevišķa izeja.

— Vai būs labi? — vaicāja Marfa, rūpīgi apskatījusi lielo istabu. — Te var novietot slimos pēc operācijas. Paskat, arī gultiņas nolikām. Bet te pats dzīvosi, tur uzgaidīs —- tā ir uzgaidāmā telpa, bet šajā strādāsi. Varbūt vēlēsies citādi — tava griba. Feldšeris sacīja, ka neērti esot slimos vest uz palātu caur uzgaidāmo telpu un tavu istabu. Tad nu izcirtām vēl vienas durvis* Tur ļoti gaišs un' labi.

*— Ko labāku var vēlēties? Pat elektriskie sienas kontakti ir*

— Mēs tevi gaidījām. Kas vēl vajadzīgs? Mūsu feld

šeris palīdzēs pie operācijām. Bija vēl medicīnas māsa, bet pirms tavas atbraukšanas izprasījās atvaļinājumā: viņai Ukamčanā māte stipri saslimusi, —

Marfa stāstīja un gāja ārstam pa pēdām; abiem vēl no sala kūpēja apģērbi, abi bija jau gatavi ķerties pie darba ...

Ārstam sagatavotajā istabā stāvēja gulta ar palagiem un baltu polārlapsu segu, pie sienas paklājs, ko no kažokādu gabaliņiem pagatavojušas īsta mākslinieka rokas. Kā dzīvi skrien brieži pa paklāja gaišo malu, vidū platā ovālā kā lāsains kamols paslēpies lūsis... nupat, nupat sakustēsies spalvu kušķīši uz ausīm vai nikni saslējušās vaigu bārdas. Otrs ādu paklājs uz grīdas: balti un tumši šaha kvadrāti. Uz tā lielā kaudzē guļ kuplas polārlapsu ādiņas.

— Te mūsu arteļu un kolhozu priekšsēdētāji nolēmuši sagādāt tev... prieku, — nopūšoties sacīja Marfa, neskatīdamās Ivanā Ivanovičā; viņa paņēma vienu ādiņu, ar melnīgsnējo roku mīlestības pilna noglāstīja to, papūta spalvu, vērodama zīdaino lāsmojumu. — Tālab vien sūtījuši pie ziemeļu medniekiem, pret briežiem iemainījuši. Stāsta, Cukotkā dzīvojis kāds liels priekšnieks. Tur pie čukčiem jurtās esot kažokādu aizkari ... Tad nu šis priekšnieks visu savu istabu izsitis ar zilajām polārlapsām. Mūsu darbinieki arī nosprieduši pacensties tevis dēļ, lai būtu silti un skaisti. Varbūt, saka, ārsts paliks pie mums pavisam.

— Tā ir izšķērdība! — samulsis iesaucās Ivans Iva-novičs, uzreiz sapratis Marfas nopūtu un to, kāpēc no tālienes atvestās dārgās ādas vēl nav paspējušas pārvērsties par tapetēm. — Es pat neietu tādā istabā iekšā. — Ivans Ivanovičs arī patīksminājās ap polārlapsu ādām un sacīja Marfai: — Lai kolhoznieki ņem tās atpakaļ!

Marfas seja pauda prieku, lai gan viņa pūlējās izturēties vienaldzīgi. Un, jau nepavisam nespēdama runāt mākslotajā balss noskaņā, viņa noteica:

— Tas priekšnieks gari nav bijis padomju cilvēks!

/

35.

Pēc pusdienām Ivans Ivanovičs izteica vēlēšanos paskatīties nākamos pacientus.

— Labi! — Marta labprāt piekrita. — Ļaužu salasījies tik daudz kā uz lielo garda tirgu. Es pati arī neesmu šejieniete. Esmu dzimusi pie Ļenas. Tēvu neatceros, sen miris. Kad māte aizprecējās uz citu apmetni, mani un divus brāļus mūsu apmetne viņai neatdeva. Pēc vecās paražas mums vajadzēja palikt tajā. Un mēs kļuvām par kopīgiem bērniem. Mums pašuva teļādas apģērbus, bet no jurtas uz jurtu skrējām basām kājām, lā mitinājāmies... Tagad dzīvoju, it kā visa Učahana būtu manas mājas. Atkal kā toreiz. Tikai tad es dzīvoju kā šunelis, bet tagad kā īsts cilvēks. Visi apkārt gluži kā radinieki, un visi saimnieki. Nu atbrauci tu, Ivan Ivanovič ... Svešs cilvēks, bet arī saimnieks. Man žēl tautas mantas, tev žēl. Kas tad mēs esam, ja ne saimnieki?! Vai tā nav?

— Tā ir! — sacīja Ivans Ivanovičs un piecēlās, ar skatienu meklēdams savu auseni.

— Paskaties! — iesaucās Marfa, saņēmusi Ivanu Iva-noviču aiz kažoka piedurknes. — Redzi pakalnus... edz tur, aiz upes, krastā. Tur ir ogles. Ņem tieši no virsas un dedzini. Bet, re, tur atrada alvu un dzelzi... Tādu rūdu! Labi, ka blakus ir ogles, parocīgi ražošanai. Liela pilsēta būs Učahanā. Pēc pāris gadiem šo vietu nepazīsi. Jakuti dzelzs apstrādāšanā ļoti spējīgi. Pie mums Jakutijā bijuši slaveni kalēji. Tikai mājamat-meki. Jaunieši ar lielu prieku ies uz rūpnīcu.

— Pavasarī atbrauks feldšeri, — atgādināja Ņikita Burcevs, viegli soļodams Ivanam Ivanovičam pa priekšu.

Viņš jutās laimīgs, redzēdams atkal dzimtos kalnus, un viņa seja ar platajiem vaigu kauliem, stingro zodu un šaurajām acīm staroja apvaldītā priekā. Šķita, ka viņam grūti raudzīties pasaulē caur šīm ārmalā sašaurinātajām spraudziņām, bet melnie redzokļi, tāda paša melna mirdzuma apņemti, dzirkstīja tik modri, ka

nebija ko šaubīties: šim skatienam neaizslīdēs garām neviens sīkums.

— Ciematā mēs pret vasaru beigsim celt slimnīcu. Ar trīsdesmit gultām, — sacīja Marfa. — Lūdzu darbā, dārgie biedri feldšeri!

— Es vēl vienmēr nespēju pierast pie domas, ka kļūšu par feldšeri, — sacīja Ņikita, atskatījies uz Ivanu Ivanoviču, — taču gribas ātrāk sākt strādāt: ārstēt, braukāt pa rajonu .. . Mums ir īpatnēja zeme. Ziemeļos tundra, baltie lāči, valzirgi, ziemeļblāzma polārajā naktī, bet tur ir siltāks nekā šeit. Tas tāpēc, ka kalnu grēdas atdala iekšējo Jakutiju no jūrām, no jūras vējiem. Mūsu Verhojanskas ieplaka ieslēgta no visām pusēm, un tur ir aukstuma pols... Visaukstākā vieta virs zemes. Ziemu nakts ilgst pusotra mēneša. Sniega maz, bet aukstums sasniedz septiņdesmit grādus. Tomēr šeit, Učahanā, arī nav siltāks.

•— Toties vasarā karsti! — sacīja Marfa.

Pār ieleju, ko klāj balti nosarmojušo mežu saliņas, gandrīz nekustīgi karājas dūmu mākonīši. Visur tumst klejotāju smailās mītnes pārmijus ar teltīm.

Zemā saule varavīksnes Jokā raugās caur miglas dūmaku. Jakuts uz īsām, platām slēpēm iznāk no salā stingušā meža. Viņa plecīgais augums ar smailu cepuri un neizskatīgo, bet silto, plecos kuplo un mugurpusē krokoto «sonu» krasi atšķiras no baltā sniega. Jakuts sauc savu jājamo briedi, un viņa paklusā balss tālu atbalsojas pa klinšainajām aizām.

Ledu uz upes klāj bieza un trausla sarmas kārta. Lāsmeņos zem tvaikiem blāvi viz melnais ūdens. Ivans Ivanovičs uzkāpj otrā krastā un paveras apkārt: vai tiešām tik daudz ļaužu sapulcējušies pie viņa!

Daudzi atbraukuši no tālienes, valodu pievilkti. Tās dziesmās un «kapse» izplatījušās pa taigu. Aklie var atgūt redzi, roka, ko sakropļojis zvērs un kas veseliem gadiem karājusies kā pletne, atkal kļūst lokana un spēj cieši tvert. Un viņš ārstē par velti. Ļaudis ticēja ārstēšanas brīnumiem: dzīve katru dienu atklāja tik daudz brīnumu, bet par ārstēšanu bez naudas šaubījās, dzina sev līdzi liekus zirgus un briežus, veda ādas — cits lapsu, cits lielisku sabuļu pāri.

Tagad viņi stāvēja tā cilvēka priekšā, kura vārds bija aizskanējis pāri visām apmetnēm. Ārsta spēkavīra augums vien iedvesa cieņu uri cerības. Gadus trīs vecs zēns kažokādu virsvalkā, bet ar pliku vēdereli — atpogātā klapīte karājās kā lapsas aste — stāvēja pašā priekšā, ņipri grozīdams spožās, melnās ačeles. Pie jostas viņam karājās jakutu kinžaliņš.

— Kam tas? — smiedamies vaicāja Ivans Ivanovičs, ar pirkstu pamēģinādams aso asmeni.

— Gaļu ēd, — Marfa paskaidroja.

Un visi jautri devās uz smailo telti.

— Nu, dagor^6, kas tev kaiš? — Ar šiem vārdiem Ivans Ivanovičs uzrunāja plecīgu jakutu, kas sēdēja pie pavarda, pēc austrumnieku paražas pavilcis kājas zem sevis. Gaišā, caurspīdīgā dūmu lente vijās no mazā, jautrā ugunskura uz caurumu griestos, kur sagāja kopā telts kāršu gali. Uzrunātais sēdēja nekustīgs kā budistu dievs, un spožie uguns atspulgi zeltīja viņa seju ar lieliem vaigu kauliem.

— Ņikita, pajautā, par ko viņš sūdzas! — sacīja Ivans Ivanovičs, pētījoši ielūkodamies taigas iedzīvotāja sejā.

— Tev pašam jāzina, — atteica jakuts, un cilvēki, kas bija sadrūzmējušies pie telts ieejas, nosodīdami tādu izlēcienu, klusu iedūcās.

— Es neesmu šamanis un nelielos, ka zinu visu, —[6]mierīgi atbildēja Ivans Ivanovičs. — Tikai redzu: tu neesi vesels. Šamanis droši vien jau izskaidrojis, kāds ļauns gars ielīdis tavā labajā ausī. Kas tev sāp? — atkal vaicāja Ivans Ivanovičs, ātri paceldams roku pie slimnieka sejas labajā pusē. Tad viņš atkārtoja šo manevru pa kreisi, un jakuts atsprāga atpakaļ. — Kāda tev redze? Vai lēkmes nemoka? Ģīboņi ir?

— Tev pašam jāzina, — truli un vienaldzīgi atkārtoja

slimais, uzklausījis Ņikitas tulkojumu, pie kam viņa nekustīgā seja neatdzīvojās.

«Slikti! Jau vienaldzīgs pret savu stāvokli,» nodomāja Ivans Ivanovičs un griezās ar jautājumiem pie slimnieka brāja Zahara.

Jā, Stepans patiesi bija dažas reizes «devies uz viņpasauli», šausmīgi biedēdams ģimeni ar dažkārt ļoti ilgstošu prombūtni. Tomēr uz pārējiem jautājumiem arī Zahars neatbildēja.

— Nu, jupis ar tevi, — Ivans Ivanovičs iekaisa, sašutis par radinieka, pēc izskata ņipra un attīstīta puiša, uzpūtību. — Tātad jūs vēl neesat ar viņu pietiekami nomocījušies!

Viņš spēji aizgriezās.

— Pagaidi, pagaidi! — Zahars pēkšņi iebrēcās un satvēra ārstu aiz kažoka stērbeles. — Varbūt slimība pavisam viegla... Tikai Stepans žēlojās — sak, sāpot galva. Redz slikti. Ausī džinkst. Kļuvis slikts mednieks ... Ģimene viņam liela! Nevajag no viņa daudz ņemt!

— Ko viņš tur runā? — jau ziņkārīgi vaicāja Ivans Ivanovičs.

— Lūdz neņemt dārgi par ārstēšanu, — apspiezdams smaidu, pārtulkoja Ņikita.

— Kādēļ tu uzklausi visādas muļķības! Un vēl smejies! — Ivans Ivanovičs no jauna iekarsa. — Saki viņiem, ka mēs savu algu saņemam no iestādes. No padomju varas! No kurienes viņiem tādi uzskati?

— Šamaņi apmetnēs vēl nav izzuduši, — juzdamās vainīga, paskaidroja Marfa, — lai gan apslēpti, bet darboj as.

36.

Šai dienā Oktobra raktuvēs atgadījās divi svarīgi notikumi: sekmīgi pabeidza trieciena tempos cirsto vienotāju eju, un pirms termiņa bija izpildīts februāra mēneša zelta ieguves plāns. Logunovs, kas svinībās bija klāt kā goda viesis, jutās labi.

Viņš cieši, no sirds noskūpstīja akmens putekļiem klāto Terentiju Pjativolosu, labāko raktuvju iecirtēju, kas bija pazīstams visā novadā. Pjativoloss bija vadījis pašus grūtākos darbus jaunajās lauztuvēs, un viņam piešķīra pēdējo cirtienu vienotājā ejā. Viņš pirmais iesoļoja pa savu izcirsto robu pretējās puses ejā.

Apskāvis viņa plecus, Logunovs sacīja, uzrunādams citus viesus, kalnračus un maiņas meistarus:

— Paredzētos sagatavošanās darbus raktuves arī izpildījušas pirms termiņa un tagad visos rādītājos ir atkal pirmajā vietā. Nav ko kautrēties: ir ar ko lepoties. Taču tempus palēnināt nevajag. Lai katrs raugās uz savu iecirkni kā uz kaujas lauku. No karsta darba arī sirdij tiek silti. Tas, kas bijis uzvarētājs, zina ...

— Zinām! — apliecināja Pjativoloss, palūkojies uz partorgu Martemjanovu un Olgu, kas bija ieradusies vienotājā ejā kā redakcijas darbiniece. — Ceļam sociālismu un līdz ar to augam paši. Bagāti dzīvojam. Es, piemēram, pelnu ne mazāk par sešiem tūkstošiem mēnesī, — viņa platajā sejā pazibēja draisks smaids, atklājot spraugu stipro zobu starpā, — neko sev neatsaku ...

— Kāpēc tad tu zobus līdz šim laikam neesi ielicis? — jautri vaicāja elektromontieris, kas stāvēja ar pārnesamo lampu rokās un vadu režģi pār plecu.

— Tam laika gana, zobi nav nekas svarīgs, — solīdi atteica Pjativoloss. — Svarīgi ir vispārējie mērogi. Redz, nesen braucām uz Ukamčanas stahanoviešu salidojumu. Iegāju viesnīcā, istaba sagatavota, viss, kā nākas, bet palagi uz gultas saburzīti. Atsaucu gaiteņa apkalpotāju: dod, sak, citu veļu. «Nav,» saka, «citas.» Es, protams, briesmīgi apvainojos. Kāpēc tāda izturēšanās? Es taču esmu Pjativoloss! ... «Lai tu būtu, saka, kaut vai Ķīnas ķeizars — nav tagad veļas!» Re, jums nāk smiekli!... — Atšķaidītājs apklusa, nogaidīdams,, līdz smiekli aprims. — Man toreiz arī sanāca smiekli. Un ne tāpēc, ka šis dzēlīgais meitietis man tā atcirta, bet tāpēc, ka man bija uzradušās sevišķas prasības. Līdz atbraukšanai uz Kamenušku es taču savu mūžu nebiju gulējis uz palagiem. Bet mans tēvs, dzimis ogļracis, līdz revolūcijai pat apakšveļu nenēsāja. Redz, kur dzīves līmeņa mērogs! Un visu to mums devis atbrīvotais darbs. Varbūt mums vēl arī ir zināmi trūkumi ērtību ziņā, bet nav taču viens miljons ļaužu — visi mūsu divsimt miljoni tiecas pēc labākas dzīves. Jeb es runāju nevietā? ... — Pjativoloss apķērās, vērsdamies pie Logunova, kas klausījās viņā, visu laiku labsirdīgi smaidīdams.

Ne Logunovs, ne Martemjanovs necentās ražošanas sapulces padarīt stingri oficiālas. Katrs runāja, kā prata, tāpēc strādnieku uzstāšanos atdzīvināja ir smiekli, ir dažs dzēlīgs vārdiņš, ir tiešs draudzīgas kritikas pārmetums. Arī tagad Logunovs jautri atteica:

— Kas nāk no tīras sirds, vienmēr ir vietā.

— Jā, še tev Pjativoloss! — norūpējies sacīja Martemjanovs, pavadīdams Olgu uz celtni, bet viņa balsī izskanēja apvaldīts tēvišķīgs lepnums. — Savu darbu viņš apguvis lieliski. Es kā maiņas meistars varu uzticēt viņam jebkuru lauztuvi, nekur neliks vilties. Tādas viņa labās īpašības. Bet vienu īpašību nekādi nevaru izskaust — patīk draiskoties: gan pazobojas par vienu, gan uzrīda otru. Tagad iestājies partijā, šķiet, ka apzinātos atbildību. Bet re, šodien atkal izspēlēja numuru. Sapulcējušies viesi un tā tālāk, bet viņš sāk dzīt jokus. Es cerēju, ka teiks nopietnu runu.

— Iznāca taču labi, — Olga domīgi iebilda. —- Jokā slēpās liela jēga, un to saprata visi. Protams, tāds darbā nepadosies.

— Arī pārējie nepadosies, — pārliecināti teica Martemjanovs. — Ļaudis mums vienprātīgi.

Iznākusi no raktuvju galvenās ejas, Olga samiedza acis, tik spoža viņai likās diena, kas zilgmoja pār balto zemi. Pēc lielajiem puteņiem bija iestājies negants sals, un atkal varavīkšņaina mirdzuma loki apjoza sauli. Olga gandrīz vai skrēja pa skanīgo ceļu, pieliekot pie sejas te vienu, te otru roku kažokādas cimdos. Tikai Rotācijas fabrikas tuvumā viņa palēnināja soļus. Viņai vajadzēja iegriezties arī tur. Kautrēdamās no neizbēgamās tikšanās ar Tavrovu, viņa vairākas dienas bija atlikusi šo lietišķo apciemojumu,

Olgas attiecības pret inženieri kopš nakts tikšanās slimnīcā nebija mainījušās, tomēr kaut kas vēl brieda viņas dvēselē. Pirms spert pēdējo izšķirošo soli, viņa it kā sevi pārbaudīja.

Tavrovs atradās savā kantorī, pie viņa sēdēja darbinieki no raktuvju pārvaldes.

«Vajadzēja papriekš satikties mājās, kaut vai pa tālruni parunāt!...» domāja Olga, ar pūlēm kā sapnī aiziedama no durvīm līdz rakstāmgaldam. Tavrovs bija palicis sēžam turpat, kur, Olgai ienākot. Viņš pat nepiecēlās pretī, bet viņa Olgai pievērstā seja pauda saspriegtu uzmanību un kļuva arvien bālāka.

— Es atnācu, — Olga sacīja, — apgabala avīzes uzdevumā. — Viņa paskatījās uz Tavrova sarunu biedriem, kam tagad bija pienākusi blakus, sasveicinājās ar tiem, viegli pamādama ar galvu, un atkal griezās pie Tavrova. — Mani lūdza uzrakstīt, kā jūs esat palielinājuši fabrikas ražošanas jaudu. Raktuves taču tagad stipri kāpinās rūdas ieguvi... Man jāapskata... jāiepazīstas ar to, ko esat darījuši rekonstruējot... uzstādot papildu ierīces.

— Labi! — teica Tavrovs, lai gan pēc viņa sejas izteiksmes bija grūti spriest, vai viņš izpratis Olgas sacītos vārdus. — Mirkli uzgaidiet, mēs tūlīt beigsim, — viņš savaldījies piemetināja pieklājīgi, bet bez smaida, — tad es jūs izvadāšu pa savu valstību.

Olga apsēdās uz vienkārša, bet tīra sola pie loga un, sameklējusi bloknotu, it kā iegrima domās. Viņas izklaidīgais skatiens turpretim ievēroja patiesībā katru iekārtas sīkumu, katru Tavrova kustību. Tā nebija apdomāta poza, bet izpaudās jauna, Olgai pašlaik tik dabiska vajadzība redzēt mīļoto cilvēku arī darbā. Viņš tik labi runāja par darbu.,. Viņam jāpierāda vārdu un darbu vienotība. Neskatoties uz visu savu aizraušanos ar Tavrovu, Olga neizbēgami būtu pamanījusi katru trūkumu, un tas jo vairāk būtu viņu sāpinājis.

Viņa zināja: fabrika strādā lieliski, Tavrovs izslavēts par lietpratīgu inženieri, viņu cienī, bet viņai nekad vēl nebija gadījies redzēt to darbībā. Un viņa uzmanīgi klausījās un vēroja, kādas ir viņa attieksmes pret citiem darbiniekiem.

Viņa uzreiz ievēroja Tavrova sirsnīgumu un vienkāršību. Kad inženieris, lietišķa strīda aizrauts, it kā aizmirsa Olgas klātbūtni, tas viņu negaidīti iepriecināja. Inženiera atklātā seja kļuva sevišķi spriega, kad viņš kaismi, bet ar gudru ietiepību aizstāvēja savu viedokli. Viņi runāja par jautājumiem, ko Olga maz saprata, taču viņa redzēja, ka Tavrovs patur virsroku: pārvaldes inženieri sāka viņam pievienoties. Atkāpdamies nelabprāt, viņi tomēr palika labvēlīgā noskaņojumā. Droši vien viņš tiem patika tāpat kā pārgalvīgais Pjativoloss Martemjanovam un Olgai... Tās bija darba biedru simpātijās.

— Nu, lūk, arī viss! Tagad varam iet, piedodiet, ka aizkavējām! — Tavrovs sacīja, starojošu, sakarsušu seju pieiedams pie Olgas.

Viņš pat nepūlējās slēpt prieku, un, kaut gan Olga juta, ka šai mirklī viņš aizmirsis ir darbu, ir strīdu, kas nesen bija turējis viņu pilnīgi savā varā, Olga ne tikai piedeva Tavrovam, ka tas izrādījis priekšroku viņai, bet jutās arī laimīga. Tās atkal bija negaidītas un ļoti dabiskas jūtas.

Viņi divatā iegāja pa citām, iekšējām durvīm fabrikas ceha ēkā.

Tavrovs gribēja doties uz priekšu, bet tūlīt apstājās un, paņēmis Olgu zem rokas, viegli pieliekdamies, paceltā balsī — cehā dārdēja vairākas milzu mašīnas — vaicāja:

— Vai tu atnāci pie manis arī?

— Jā! — viņa nopietni sacīja.

37.

Izdzirdīs atveramies durvis, Logunovs atskatījās un piecēlās. Varvara, apkrāvusies vīstokļiem, ieskrēja istabā, nolika atnesto uz galda un, vēl nenometusi kažoku un cepurīti, ņēmās berzēt rokas.

— Nu gan ir sals! —- viņa žēlojās. Te tev nu bija pieradums!

— Iemērc te, aukstā ūdenī! — sacīja Jeļena Deni-sovna, tverdama krūzi.

— Nekas, pāries tāpat... — un Varvara, vēcinādama un pūzdama sarkanās rokas, piegāja pie Logu-nova. — Labdien, Platon Artemovič!

— Diena laba! — viņš atteica pasmaidīdams.

— Ne jau visiem tā laba, — sacīja Varvara. — Un tas ir tik slikti!

Viņa novērsa skatienu.

— Par ko tu runā, Varja? — Logunovs vaicāja, pūlēdamies ieskatīties meitenes sejā.

— Vai tad jūs nezināt? Viņa taču pārceļas uz citu dzīvokli.

— Kas? ... Vai tiešām viņa ...

— Nu, kas gan cits! Protams, Olga Pavlovna pārceļas pie Tavrova.

— Ko tu, Varja!... — izbailēs sacīja Jeļena Deni-sovna, spēji apgriezusies; bļodiņa, ko viņa bija nolikusi uz galda malas, nokrita, izšļakstot ūdeni, un skanēdama aizripoja pie pavarda. — Kā tas var būt? — noteica Jeļena Denisovna, samulsusi raudzīdamās uz ripojošo bļodiņu.

— Olgai Pavlovnai pēc redakcijas lūguma piešķirta istaba, bet Tavrovs pratis pierunāt pārcelties pie viņa. Un patiesi, ko gan viņi ar atsevišķu istabu spētu apmānīt: pietiek tikai palūkoties, kad tie kopā ... — Varva-ras balsī ieskanējās neviļa skaudība. — Nupat redzēju zirgu ar ragavām un Olgas ceļasomām, — īgni nobeidza meitene, skaizdamās uz sevi par neskaidrajām apmierinātības jūtām.

— Kurp tad tās aizveda? — naivi iejautājās Hižņaks.

Jeļena Denisovna negaidot iekaisa:

— Kurp? Uz Lejputriju! Nabaga Ivans Ivanovičs! Grūti viņam būs, kad uzzinās ..»

Varvara uzreiz satraucās.

— Tiesa! Kā gan viņš strādās? Viņš taču aizbrauca darīt tik lielu darbu!

— Es tūliņ aiziešu pie viņas un parunāšu, — Hižņaks sacīja pieceldamies.

— Lūdzu, nemāžojies! — iesaucās Jeļena Denisovna.

— Atradies advokāts! Ivans Ivanovičs pats droši vien neaizbrauca ne no šār ne no tā: visus pēdējos mēnešus viņi abi neizskatījās pēc cilvēkiem.

— Jā, viņš, protams, neaizbrauca tāpat vien, — drūmi sacīja Logunovs. — Viņš jau sagatavots tam, kas noticis, kaut gan vēl arvien nesaprot, kāpēc viņam jācieš ..

— Bet kāpēc? — ātri ievaicājās Varvara. — Vai tad jūs attaisnojat Olgu Pavlovnu?

— Es ļoti nožēloju, ka viņa aizgājusi; ar prātu esmu gatavs nosodīt, bet roka neceļas mest akmeni. Te viss gaužām sarežģīts!

— Iesim, Jeļena Denisovna, palūkoties, kas tur notiek! — sacīja Varvara, griezdama ap pirkstu Ivana Ivanoviča dzīvokļa atslēgu.

Hižņaka zēni kā agrāk notīrījuši celiņu uz lieveni, bet uz kāpnēm smailās kupenās jau gulēja vēju saputināts, neskarts sniedziņš. Stipri pukstošu sirdi Varvara pārkāpa slieksni... Istabās nebija dzīvojamo telpu gaisa, lai gan guļamistabā vēl vēsmoja Olgas lietotās vārās smaržas. Viss bija savā vietā, un visur šausmīgs tukšums. Pat gaisma blāva... Varvara palūkojās uz logiem. Rūtis pavisam aizledojušas, apklājušās ar sarmu. Varvara pārvilka roku pār auksto segu un nedzīvo, valgano spilvena baltumu.

— Nabaga Ivans Ivanovičs!

Un tomēr dvēseles dzīlēs Olgas aiziešana meiteni sevišķi neapbēdināja. Varvara atcerējās viņu pēdējo sarunu šajās istabās. Toreiz viņa patiesi bija Olgu žēlojusi.

«Vai Olga pati sevi nav nosodījusi ar to, ka sarāvusi saites ar brīnišķīgo, lielisko Ivanu Ivanoviču ne ar ko neievērojamā Tavrova dēļ? Kas gan vainīgs, ja viņa tik akla!» domāja Varvara.

Jeļena Denisovna virtuvē kaut ko stumdīja, šķindināja traukus. Pamestajā dzīvoklī katra skaņa atbalsojās sevišķi skaļi.

— Es te kuršu krāsnis katru dienu, — pavēstīja Varvara. Viņa elpoja ar atvērtu muti un, vērodama savas elpas tvaikus, piebilda: — Lietām jābūt siltām, kā gan

citādi Ivans Ivanovičs še ienāks, kad atgriezīsies? Te tik sēri un nelabi!

Varvara ātri aizskrēja pie malkas grēdas, atnesa klēpi pagaļu un iekūra pavardu. Pēc tam viņa iekūra otru krāsni guļamistabā un atkal sāka staigāt, tīšām piesizdama ar mīkstajiem zābaciņiem, lai iztraucētu klusumu.

Viņa pakustināja mapes ar papīriem, kas gulēja uz rakstāmgalda kabinetā. Vesela kaudze avīžu... Grāmatas ... Pašā redzamākajā vietā aploksne. Uz tās zilganā papīra trauksmainiem, šauriem un nevienādiem burtiem uzrakstīts:

/. I. Aržanovam

Apakšā svītra, bet zem tās:

No Olgas Pavlovnas

Varvara pagrozīja aizlīmēto aploksni rokās, pat paostīja to. Vēstule nesmaržoja ne pēc kā, un mefStene uzmanīgi nolika to agrākajā vietā. No pavarda, kas rūca un sprēgāja virtuvē, jau plūda siltums. Pinkainā sarma uz loga rūtīm satumsa, tad kļuva gaišāka — sāka kust. Ieklausīdamās, kā no palodzes krīt lāses un sašķīst šļakatās pret grīdu, Varvara, raugoties vēstulē, pārcilāja uz plauktiem pie dīvāna grāmatas. Vēstule pievilka viņu kā magnēts.

«/. /. Aržanovam.» Varvara būtu rakstījusi: dārgajam Ivanam Ivanovičam vai vienkārši Ivanam Ivano-vičam. Viņa vispār nekad no tā nešķirtos, ne mājās, ne darbā. Šis «I. I.» sevišķi aizskāra, apvainoja Varvaru. Viņai gribējās paņemt Olgas vēstuli un aiznest to uz krāsni. Bet viņa saprata, ka tā rīkoties nav iespējams, un smagu sirdi šķirstīja pirmo pagadījušos grāmatu, izklaidīgi pārlaizdama skatienu lappusēm. Tas bija Puškins. Jakutu bērneļi mācījās viņa dzejoļus taigas ciemu skolās ... Arī Varvara bija tos mācījusies ... Šeit mājās viņai ir savs neliels krājumiņš... Viņa atkal atvēra smago grāmatu.

Reiz lielā Krievzemē par mani runās, domās Un savā valodā ikviens tad mani sauks,

Gan lepnais slavu dēls, soms, tunguss, tagad nomākts,

Gan kalmiks — plašo stepju draugs.

Varvara pavērās uz vāku, tad — pazīstamajā Puškina portretā. Cilvēks lielām acīm, sprogainiem matiem domīgi raudzījās viņā.

— Viņpus Urāliem taču nav tungusu! — teica viņam Varvara. — Vai tad tu esi bijis Sibīrijā? — Viņa atsauca atmiņā Jakutijas apgabalā dzīvojušo trimdinieku uzvārdus, bet viņu vidū Puškina vārda nebija, lai gari Varvara labi zināja, ka cari arī viņu nav žēlojuši un kaut kur izsūtījuši.

Trimdinieki, kas nostaigājuši caur Jakutiju savu diženo un sāpju pilno ceļu, bija atnesuši uz Ziemeļiem lielas idejas, kultūru, ciešanās izlolotu patiesību...

— Mūsu tautas vidū dzīvojuši tādi labi ļaudis kā dekabristi, Černiševskis un Sergo Ordžonikidze. Viņi ļoti daudz mums devuši, — Varvara sacīja, lūkodamās porUetā. — Bet nomāktie tungusi tagad mācās skolās, viņrvairs nav nomākti, viņi pazīst tevi.

Varvara pārlapoja grāmatu, atrada «Jevgeņiju Oņe-ginu». Viņa bija iepazinusies ar šo romānu jau septītajā klasē, bet atcerējās to ļoti neskaidri; daudz kas bija palicis nesaprotams. Tagad viss negaidīti izrādījās tik tuvs, it kā pašas Varvaras mājas būtu krievu sādžā un viņa pārdzīvotu Tatjanas jūtas. Tiesa, Varvara nebija vientuļa sapņotāja, bet arī viņa mīlēja zvaigznes, kas nobāl pirms ausmas, un grāmatas, un vecenīšu nostāstus pie pavarda jurtā un tāpat cieta no mīlestības, kas palika neatbildēta.

Aizvērusi acis, lai labāk iegaumētu, Varvara atkārtoja atsevišķas vārsmas.

Jo citam!... Neatdotu sirdi Nevienam uz šīs pasaules!

Cik patiesi! Kāpēc gan Oņegiris atteicās no tādas lieliskas meitenes?! Viņš taču bija brīvs!

Varvara ierāpās dziļāk dīvānā, novietoja grāmatu uz ceļiem, nolaidusi uz sažņaugtās dūrītes sadrūmušo seju.

Tik dārgas viņai Tatjanas ciešanas, ka viņa jau sāka cerēt uz Oņegina nožēlu. Varbūt viņš vēl izdarīs ko brīnišķīgu un pats iemīlēs Tatjanu?

Kad Oņegins nogalināja Ļenski, Varvaras acis aizmiglojās un dažas lielas asaras nokrita uz grāmatas. Meitene uzmanīgi noslaucīja tās ar pirkstu galiņiem no lappuses: tur bija vārdi, kas viņai aizrāva elpu:

Viņš nedzīvs gulēja un klusi —

Gurds miers bij pieri apskāvis.

Varonis aiz dīkdienības bija kļuvis par slepkavu. Varbūt pēc tam tāpat gulēja Puškins. Viņu taču arī nošāva. Un viņa sirds pāragri apstājās uz laiku laikiem .. *

Nu tā kā mājā izpostītā

Jau kļuvis tumšs un tukšs it viss,

Uz laiku laikiem apklusis.

Caur logu saule nespīd rītā.

Tas aizslēģots. Nav atgriezies Te saimnieks. Kāpēc? Zin tik dievs.

Varvara palūkojās uz aklo, līdz augšai aizsalušo logu pār Ivana Ivanoviča rakstāmgaldu .. *

Nav atgriezies

Te saimnieks. Kāpēc? Zin tik dievs.

Viņa sāka lasīt tālāk. Rau, Tatjana jau apprecējusies. Izgājusi, pie kā pagadījies. Viņas jaunā satikšanās ar Oņeginu Varvaru ļoti satrauca. Labāk viņš būtu mocījies nemierā un cietis, taču... nez kāpēc žēl viņa, bet vēl vairāk Tatjanas. Cik smagi zināt, ka cilvēks, ko mīli, ir niecīgs! Tāpēc viņa no Oņegina atteicās. Nožēlojams varonis bijis Tatjanai.

— Bet man? — Varvara vaicāja sev un pirmo reizi kritiski, it kā no malas palūkojās Ivanā Ivanovičā. — Man labs. Mans simtreiz labāks! — viņa lepni nobeidza.

38.

Vairumam ļaužu, kas bija sapulcējušies nometnē Učahanā, piemita slimības, kuras pieredzējušam ārstam ķirurgam ir tīrais nieks, bet Ivans Ivanovičs jutās te kā aģitators un tāpēc rūpējās, lai viss darbs tiktu pildīts sekmīgi.

Uzgaidāmajā telpā pacienti ienāk uz pirkstgaliem, klusi nomet uz sola pie ieejas kažokādas apģērbus (uz sienā iesistajām naglām kar tikai cepures) un uzposdamies uzmanīgi ielūkojas pa operāciju istabas durvīm, ļ kas iekšpusē aizklātas ar brezenta drapēriju un palagiem. Ja notiek operācija, ziņkārīgie skatās pa spraugu.

Garā ārsta augums, no galvas līdz kājām balta tērpts, rada viņos biklu cieņu. Instrumenti viņam sīki, mirdzoši ... Kaut varētu paturēt rokās tādu nazīti! Bet, kad ārsts Ivans pārvelk ar šo nazīti uz galda noguldītajam cilvēkam pa ādu, bet griezumu pēc tam padziļina, ar spilī-tēm aizspiežot dzīslas, kas izšļāc asinis, dzimis mednieks samiedz acis un klusiņām atiet no durvīm. Cilvēka asinis — briesmīgi! Priekšstats par tām saistīts ar nāvi. Ja nu pēkšņi slimnieks pārvēršas par līķi?... Nav zināms, kur dēsies viņa pamestā dvēsele. Labāk turēties tālāk.

Ārstēties tomēr vajag! Kāpēc nomirt pirms laika? Šamanis ārstēja pēc sava prāta, Ivans no Kamenuš-kas — pēc sava. Viņš lāpa cilvēkus kā vecus apģērbus: vienā vietā nogriež gabalu, otrā uzliek ielāpu no dzīvas ādas... Dažreiz viņš uzšķērž cilvēkam caurumu vēderā... Pamēģini dabūt tādu brūci taigā medībās — tūlīt nomirsi! Bet viņš izgriež tikai, kas sāpējis, un kā s izveicīga šuvēja ar adatiņu sašuj sava gudrā naža pārgriezto caurumu.

Jakuts Ņikita un vietējais feldšeris sirmgalvis Vasi-lijs, abi arī baltā, palīdz. Mierīga un svarīga ir Ņiki-tas seja, kad viņš uzliek tādu baltu apklāju uz slimā mutes un deguna un pilina tam virsū no pudelītes. Saldi, asi, sveši iesmaržojas istabā, arī veselam cilvēkam sāk reibt galva. Slimais skaļi elpo, kaut ko murmina, bet pamazām aprimst.

Melnās acis kvēli mirdz spraugā starp palagu un durvju aplodu, lūkojas... Skatienos ziņkāre, bailes, bijība. Kā mežu šalkas pārskrien čuksti:

— Ai Ivans! _

— Ai Ņikita!

— Ai Vasilijs! Labs draugs!

Cilvēks uz galda guļ brīnumainā miegā. Redzams, ka

viņš elpo, dažreiz sāk krākt, bet sāpes vairs nenonāk līdz iemigušajai dvēselei. Viņu aizskar, tieši pie ādas piemetina baltus lakatiņus un dvieļus, griež, dur ar adatu, sašuj svaigu brūci ar diegiem, kas izskatās pēc briežu cīpslām, — viņš guļ. Citam pavisam nogriež zilihelno, dzīvu trūdošo kāju, nozāģē kaulu... Viņš guļ...

Ziņkāre pārmāc bailes. Meža iedzīvotāji piedāvājās palīdzēt, lai tikai viņus nedzītu ārā no uzgaidāmās telpas: nes malku un ūdeni, kurina krāsnis. Mednieki bez atlīdzības piegādā zaķus, lauka un meža irbes, lūša gaļu, maigu kā teļam, svaigas zivis. No brīvprātīgiem sanitāriem un apkopējām nevar atkauties.

Meitene eveniete no tālas klejas, kura nekad nav turējusi rokās slapju lupatu, vecenītes dežurantes uzraudzībā mazgā grīdu. Viņa elš aiz cītības, neveikli, bet neatlaidīgi berzdama grīdas dēļus; šļakstina netīro ūdeni uz savām basajām, gluži kā kaulā izdrāztajām kājiņām. Garās bizes viņai traucē, vienā laidā krīt uz grīdas, un meitene enerģiski purina galvu, atmezdama tās uz muguras.

— Maša! Uzspraud bizes! — stingri saka viņai Ivans Ivanovičs, staigādams pa gultiņu starpu, kuras ciešās rindās novietotas palātā, kas ierīkota vēl vienā uz laiku atbrīvotā klasē.

Meitene izbiedēta izslējās, trausla, slaida.

— Grīda jāmazgā ar lupatu, ne ar matiem, — drūmi paskaidro ārsts.

Viņš pieiet pie meitenes uri pats savij vainagā viņas ogļmelnos, smagos, vairākās bizēs sapītos matus.

— Matrjona, — viņš uzrunā dežuranti, — dod marles galvas apsēju! Lakatiņu, — viņš piebilst jakutiski. — Apsien, — viņš pavēl, jau smaidīdams. — Re, tā! Bizes, skaistule, arī jāmazgā.

Tādu pastāvīgu palīdžu kā Maša viņam daudz. Sevišķi viņš ievēro trīs. Tās ir meitenes no Učahanas septiņgadīgās skolas, drošas kā bērni. Ikviena no viņām nokaus, novilks ādu, izņems iekšas un sadalīs gabalos briedi, bet cilvēka asinis ari viņas baida. Taču, būdamas klāt operācijās, viņas tā jūt līdzi un interesējas par

visu, ka aizmirst baidīties, Brīvajos brīžos Ņikita, bet reizēm arī pats Ivans Ivanovičs izskaidro viņām instrumentu uzdevumus un nosaukumus, pastāsta par zāļu iedarbību. Meitenes ir saprātīgas un attapīgas. Visu dzirdēto viņas pēc kārtas ieraksta vienā skolas burtnīcā. Divas no viņām jau palīdz operācijās.

— Mums pieaug štati, Ņikita! — pa jokam sacīja Ivans Ivanovičs, pabeidzis darba dienu. — Taču tāme mums nav sastādīta, un naudas algai arī nav.

Ņikita tikko bija atnesis no rajona padomes pastu.

— Re, avīzes! Pašas pēdējās, — viņš sacīja. — Iespiestas pirms mēneša. Toreiz angļi atkal bombardēja Vācijas rūpnīcas. Pa to laiku, kamēr avīze ceļojusi, karš varēja arī beigties. Labi, ka mums ir radio ...

— Bet no Kamenuškas tā arī nekas nav dzirdams? — vaicāja Ivans Ivanovičs.

— Pasts atbraucis, bet vēstuļu nav, — nelabprāt atteica Ņikita. Viņš pats gandrīz katru dienu pārcilāja uz pastnieka galda visu līdz pēdējai lapiņai cerībā atrast aizķērušos vēstuli savam ārstam. — Re, avīzes! — viņš atkārtoja, atkal kļūdams mundrāks. — Maskavā kopš piecpadsmitā februāra noris astoņpadsmitā partijas konference, tur runāts arī par medicīnu. Palasiet! Pagājušā gadā veselības aizsardzības izdevumi pārsnieguši deviņus miljardus rubļu. Sājā gadā budžets vēl palielināts par pusotra miljarda rubļu. Gada laikā paredzēts gultu skaitu pilsētu un ciematu slimnīcās palielināt vēl par divdesmit septiņiem tūkstošiem jaunu gultu un pastāvīgajās bērnu silēs vairāk par piecdesmit septiņiem tūkstošiem. Kamēr nācu atpakaļ, aprēķināju: ja, piemēram, pa simt gultu... tas nozīme, ka jāceļ divsimt septiņdesmit jaunu slimnīcu. Katrā ne mazāk par desmit palātām. Bez tam ārstu kabineti un apkalpe. Divsimt septiņdesmit milzīgu slimnīcu uzcels Padomju Savienībā viena gada laikā un, iespējams, piecsimt bērnu siļu. Pamatīgi! Līdz revolūcijai pie mums Jakutijā nebija nevienas tādas slimnīcas. Bet kā jūs domājat, Ivan Ivanovič, vai mūsu medicīnas punkts, ko ceļ Učahanā, te paredzēts?

— Kā gan citādi? Te, Ņikita, brāl, viss paredzēts, ^

sacīja Ivans Ivanovičs. — Kāpēc gan man nav vēstules, kā tu domā? — viņš skumji jautāja.

— Nezinu, Ivan Ivanovič.

— Vai tev arī nekā nav?

— Nē. Mūsu kursantiem droši vien nav laika. Viņiem pašiem interesanti, kā mēs te ...

— Arī Hižņaks klusē! — atkal izlauzās Ivanam Iva-novičam.

— Varvara arī, — sacīja Ņikita. — Tātad viss labi, ja klusē.

— Bet varbūt tik slikti, ka grūti uzrakstīt.. *

»— Kāpēc gan slikti? Nevajadzētu būt., *

— Bet kā kapse ]?

— Kapse nav. Brauc garām tāli kajuri. Viņi nezina, kas jauns Kamenuškas ļaužu personīgajā dzīvē.

— Tu domā, ka ir kas jauns personīgajā dzīvē?

— Nē, es tāpat vien saku.

39.

Hižņaks sevišķi centīgi kopa smagos slimniekus pēc operācijām. Arī viņš bija neiroķirurģijas pielūdzējs.

Viņam bija liela pieredze, un viņš būtu varējis vadīt ārstniecības punktu kādā tālākā raktuvē vai strādāt par ceļojošu ārstu, kas sniedz palīdzību mājās, bet viņš stūrgalvīgi turējās pie vienkāršā slimnīcas feldšera amata.

— Man patīk justies kolektīvā! — viņš sacīja Ser-gutovam, kas bija ienācis nomaksāt biedru naudu (De-niss Antonovičs jau trešo reizi bija ievēlēts par slimnīcas vietējās komitejas priekšsēdētāju). — Nu, ko es braukšu uz tālu punktu?! — viņš apdomīgi runāja, rakņādamies savos papīros. — Man to neļauj ne raksturs, ne ģimenes stāvoklis, bet galvenais: tagad taču uz šiem punktiem sūta ļaudis ar augstāko izglītību — diplomētus ārstus. Ārsti izspiež feldšerus... Bet slimnīcās mūs izspiež māsas. Pieredzējusi māsa spēj veikt to pašu ko es: bez ierunām izpilda ārsta norādījumus.

— Iznāk, ka jūsu profesijai beigas? — Sergutovs pa-jjokoja. [7]

— Pagaidām nav beigas. Pašlaik feldšeri kā vidējais medicīniskais personāls vēl ir apgrozībā. Bet perspektīvu nav.

— Kāpēc gan tad Ivans Ivanovičs divus gadus gatavoja veselu baru feldšeru?... — ne bez šķelmības vaicāja Sergutovs.

Hižņaks domīgi pakasīja gaļīgo iedeguni, tad vilcinādamies noteica:

— Pirmkārt, šeit ir īpatnējs apgabals: milzīgi plašumi, bet apdzīvotās vietas sīkas — kur ņemt tik daudz ārstu! Tātad tuvākajā laikā mūsu feldšeri būs ļoti noderīgi; otrkārt, tie visi ir jaunieši... Ja viņi iejutīsies darbā — un Ivans Ivanovičs, man šķiet, būs pratis kaut ko iedvest, -5- tad viņi negribēs atpalikt, bet gan papildinās zināšanas. Ņikita Burcevs jau iegādājās neklātienes kursa literatūru. Paņēma no manis visu sarakstu...

— Tātad jūs arī mācāties? — jautri vaicāja Sergutovs.

— Trešo gadu. Primorskas medicīnas institūta nodaļā.

— Un klusēji! Klusēji, rudais! Vai tu rē, kas par viltīgu mazkrievu!

Hižņaks apmierināts pavīpsnāja:

— Neesmu vis viltīgs, bet stūrgalvīgs: ja ko sadomāju, tad mani no ceļa nenovedīsi! Bet par necieņu pret vecākiem cilvēkiem dodu jums uzdevumu šodien pat pārvaldē noskaidrot, kā ir ar Valeriana Valentino-viča ceļazīmi uz kūrortu.

— Tieši tā, noskaidrot, biedri priekšsēdētāj! — jokodamies atsaucās Sergutovs, taču jau nopietni un skumji sacīja: — Izklīst visa mūsu ziemeļu nodaļa. Šodien Gu-sevs sacīja, ka Ivans Ivanovičs tagad neatgriezīšoties šurp, bet braukšot tieši caur Jakutsku uz Lielo zemi.

— Kā tad, Ivans Ivanovičs nu neatgriezīsies! — Hižņaks sašuta. — Slikti Gusevs viņu pazīst! Vai viņš kāds dezertieris? Partijas cilvēks, no uzskaites nav noņēmies — un aizbrauks!... Viņam, es domāju, partijas piederība dārgāka par paša galvu.

— Bet viņa ģimenes lietas? — atgādināja Sergutovs.

— Vēl kas jauns! Vai tad viņš sievai izdarījis ko nekrietnu? Ja Olga Pavlovna aizgājusi, tad tas gulstas uz viņas sirdsapziņas. Man raizes par citu: Učahanā droši vien sabraukusi vesela ļaužu jūra, un Ivans Iva-novičs līdz šķīdonim netiks galā. Uz darbu viņš kārs, iestrēgs tur līdz vasarai, bet mums te ir savi slimie, kam Gusevs neķeras klāt. Divi atbraukuši no Kolimas raktuvēm, grāmatvedis no Ohotskas otro nedēļu gaida...

— No ceļazīmes uz kūrortu atsakos, — dienu vēlāk sacīja neiropatologs Valerians Valentinovičs. — Saņēmu telegramu — izsaukumu no Jakutskas. Mans skolotājs un vecākais kolēģis pārņēmis tur pilsētas slimnīcas vadību. Nekavējoties braukšu turp un iekārtošos jaunā darbā.

— Vai jūs nebrauksiet garām Učahanai? — apjautājās Hižņaks, kas tikko kā bija atbrīvojies no diennakts dežūras un iegriezies Guseva kabinetā.

— To es kajuriem nevaicāju. Var, protams, arī caur Učahanu, būtu pat tuvāk, bet ceļš tur tikai ziemā izbraucams. Pats saprotat... Es arī gribētu palūkoties, kā klājas mūsu Ivanam Ivanovičam, taču viss atkarīgs no kajuriem.

— Ja jūs brauksiet caur Učahanu, — ietekmīgi sacīja Hižņaks, — tad aizsūtīšu ar jums vēstuli, kas jānodod no rokas rokā. No Olgas Pavlovnas, — viņš piebilda, klusinādams balsi, lai gan istabā bez viņiem neviena cita nebija.

Valerians Valentinovičs žēli saviebās:

<— Atbrīvojiet mani no tā! Zināms, es saprotu, bet man pašam sirds slima. Vai tas kāds joks — paziņot cilvēkam tādu vēsti!

*— Kā jums nav kauna, — Hižņaks dusmīgi sacīja. — Tādā gadījumā es pārkāpju savas varas robežas un kā vietējās komitejas priekšsēdētājs lieku jums nodot šo vēstuli. Jo vairāk tāpēc, ka jūs esat neiropatologs, bet te lieta sarežģīta.

— Es arī gribu jums ko lūgt, dārgais Denis Antono-vičt ■— sacīja Gusevs, ienācis kabinetā un izdzirdīs pēdējos vārdus. — Mūsu jaunā ceļojošā ārste vēl nav iejutušies savā darbā. Varbūt jūs aizbrauksiet viņas vietā uz slānekļa raktuvēm: tur saslimusi rēķinvede un slikti jūtas Aleksejs Zonovs. Atcerieties, tas, kas slimoja ar gangrēnu un ko Ivans Ivanovičs vasarā operēja...

— Ļoša! Kas viņam kaiš? — aši ievaicājās Hižņaks.

— Atkal slikti ar kāju.

— Kāpēc atkal? — Deniss Antonovičs dedzīgi aizstāvēja sava ķirurga godu. — Operācija norisa lieliski. Kāju mēs viņam ...

— Grūti galvot par tālāko iznākumu, — Gusevs nevērīgi izmeta. — Tie tomēr ir eksperimenti, kas būvēti uz empīriskiem pamatiem. Dzīvs organisms kā viens vesels...

— Pieredze tomēr noteikti pierāda, ka cilvēkiem, ko pēc tādām operācijām novēro jau desmit gadus, nav iemesla žēloties, — apņēmīgi pārtrauca Hižņaks, pretodamies Guseva tieksmei nomelnot jauno ārstniecības metodi.

— Vēl nav zināms, kā būs pēc desmit gadiem,. — sakaitināts noteica Gusevs.

— Nekas nebūs, — atsacīja Hižņaks, arī iekarsdams. — Protams, ja operācija izdarīta meistarīgi, — atbalsta meklēdams, viņš .pavērās neiropatologā, bet tas, acīm redzot, negribēdams strīdēties ar Gusevu, bikli nolaida acis zem zelta pensneja. Tas Hižņaku saniknoja vēl vairāk, un viņš jau izaicinoši piemetināja: — Zonovam droši vien sākusi sāpēt kreisā kāja. Ivans Ivanovičs viņu tūlīt brīdināja ...

«Tava sīkā dvēselīte priecājas, ka cilvēkam radušies sarežģījumi, — lai tikai tev izrādītos taisnība!» Hižņaks nodomāja.

Atrunāties no brauciena viņam nenāca ne prātā. Acīm redzot, raktuvju rēķinvede bija saslimusi nopietni.

— Patīk gan jums ar viņu ēsties! — sacīja Valerians Valentinovičs, kad viņi kopā iznāca no slimnīcas. -— Viņu jau nevar pārliecināt. Tik un tā paliks pie savām domām.

■— Lai paliek, bet piebalsot viņam es netaisos.

■— Kā nekā tomēr priekšniecība! — gurdi pajokoja Valerians Valentinovičs.

Zilie loki, kas tumši zilgoja zem neiropatologa acīm» padarīja viņa seju sīku; deguns bija kļuvis gluži smails, bet uz krūtīm un vēdera šķitās uzlikts spilvens. Tikai tagad atklājās, ka bijušais Vissavienības Eksperimentālā medicīnas institūta ziemeļu nodaļas neiropatologs nebūt nav vairs jauns cilvēks.

«Kā viņš pārvērties!» ar nožēlu nodomāja Hižņaks, taču tūlīt asi nosodīja Valeriana Valentinoviča atkāpšanos Guseva priekšā. — Kas attiecas uz kūrortu, — viņš noslēgumā piemetināja, — tad es kā medicīnas darbinieks un vecs vietējās komitejas priekšsēdētājs ieteiktu jums paārstēties.

1— Aizbraukšu, iekārtošos jaunajā vietā, pēc tam uz kūrortu, — neiropatologs atbildēja. — Negribas palaist garām darbu veca, pārbaudīta šefa vadībā.

40.

Snaudas pārmākts, Hižņaks visu ceļu klanījās, reiz pat platā, ragavu iebrauktā vietā izlidoja no kamanām. Galapunktā viņš ieradās vēl gaismā.

Rēķinvedei bija abpusējs krupozs plaušu karsonis.

— Ko tad jūs, mana mīļā, neārstējāties agrāk, — apbēdināts sacīja Hižņaks, viņu apskatījis, bet klusībā piezīmēja: «Sirds vēl šā tā, bet aknas palielinātas gandrīz trīs pirkstu platumā, un sejas krāsa neder nekur.»

Vājiņa sieviete ar iekritušām krūtīm un sakumpušu muguru, kurā varēja saskaitīt visus skriemeļus, sēdēja gultā, nolaidusi rokas uz segas, un izbijusies lūkojās feldšerī.

— Nav man laika noņemties ar savām likstām! —* viņa sacīja, smagi elpodama. ■— Māri ir trīs mazi bērni. Vīru apbedīju.

Hižņaks iegrima domās.

«Viņai ir acīm redzama dzeltenā kaite! Tūlīt jāārstē ar sulfidīnu, taču sākušas streikot aknas, tātad — stāt, nevar! Ja slimas aknas, sulfidīns noliegts.»

Hižņaks atkal noguldīja slimo, sagatavoja viņai zāles, uzlika bankas, izdarīja iešļircinājumu vēna.

«Jezgas te man būs atliku likām!» viņš satraukdamies prātoja. «Uz Kamenušku tādā stāvoklī salā vest nevar. Tātad būs jādežurē dienu un nakti.»

Aizņemts ar raizēm par slimnieci, Hižņaks neaizmirsa Ļošu, par kuru domājot stipri uztraucās. Nodevis slimnieci no darba pārnākušās kaimiņienes gādībā, viņš tūlīt steidzās uz kopmītni, kur dzīvoja Zonovs.

Kreisā kāja Ļošam pēdējā laikā nebija sagādājusi rūpju. Vismaz viņš nebija par to žēlojies. Palicis pēc Ivana Ivanoviča padoma vietējā ārsta uzraudzībā, viņš strādāja raktuvju rajonā, retumis apciemodams slimnīcu, un izskatījās mundrs un dzīvespriecīgs.

«Droši vien sākusi sāpēt kreisā kāja,» domāja Hižņaks, kāpdams augšup uz lieveni un atcerēdamies Ivana Ivanoviča domas par Ļošas tālāko likteni. «Pie endarterīta tā ir parasta lieta, bet Gusevs maļ muļķības: «Atkal...»

Hižņakam nodrebēja sirds, kad viņš ieraudzīja slimnieku. Zonovs sēdēja gultas galvgalī, aizbāzis saņurcīto spilvenu aiz muguras un apņēmis ar rokām pie zoda pievilkto saliektās kājas ceļgalu. Viņš pameta acis uz ienākušo Hižņaku un, nepazinis to, varbūt pat nepamanījis, ar nepacietīgu, nervozu kustību aizgriezās. Kāds nežēlīgs spēks bija sarāvis viņu čokurā, iedzinis gultas stūrī? Vienīgi pēc sāpīgajām trīsām, kas šad tad pārskrēja pār viņa krīta bālo seju, un sakodītajām lūpām varēja nojaust, ka tas nav ārprāts, garīga nomāktība, bet fiziskas nelaimes piemeklēta cilvēka ciešanas.

— Ļoša! Kas tev, Ļoša? — klusiņām uzsauca Hižņaks, piesēzdamies uz gultas un uzlikdams galdā pirmās palīdzības aptieciņu.

— Sāp. Nevaru vairs paciest, — aprauti teica Ļoša.

«Kura tad?» apsvēra Hižņaks. «Otra, kreisā,» viņš

gandrīz atviegloti konstatēja, reizē brīnīdamies par savu tikai tagad apzināto vēlēšanos — kaut nabaga puisim būtu sākusi sāpēt otra kāja, nevis tā, kuras dēļ viņš bija strīdējies ar Gusevu.

—’ Nevaru gulēt. Ceturto nakti neguļu. Visu laiku sala, bet tagad deg, — istabā šalkoja aiztrūkstoši čuksti. — Agrāk sāpēja kustoties, tagad, mierā sēžot, sāp vēl vairāk. Taisni tāpat, kā bija ar pirmo. Esmu zaudējis spēkus. Noguris.

— Kāpēc tad tu nerādies slimnīcā?

— Kādēļ? Lai šis zirgārsts Gusevs mani atstāj bez kājas? Viņš ar! pagājušo reizi gribēja pierunāt. Es labāk vēl pacietīšos. Bet Ivana Ivanoviča joprojām nav! Biedri zvana katru dienu. Zvana ir rītā, ir vakarā. Ai, velti es viņu toreiz nepaklausīju!

— Vai mani tu nu pazīsti? — vaicāja Hižņaks, sākdams rīkoties ap aptiekas kastīti.

Ļoša no savēlušos matu apakšas atkal iesāņus pavērās feldšerī. Puiša drudžainais skatiens atmaiga un kļuva valgs, vēl zēniski pilnīgās lūpas noslīga — bija redzams, ka viņam gribas raudāt, bet varbūt arī uzsmaidīt. Neiznāca ne viens, ne otrs: raudāt viņš kautrējās, smaidīt vienkārši nebija spēka.

— Denis Antonovič! — viņa balsī atkal ieskanējās agrākās, jauneklīgās stīgas. — Kā Ivans Ivanovičs, vai vēl nav atbraucis?

Hižņaks klusēdams papurināja galvu un tīšām novērsās, lai neredzētu Ļošas satumsušo seju.

— Tūlīt es tev izdarīšu mazu iešļircinājumu, — viņš pēc īsa brītiņa teica, sagatavojis šļirci un atvērdams spirta pudelīti, lai pirms šļircināšanas notīrītu ādu, — Kļūs vieglāk, tad apskatīsim kāju. Bet kā tā, kuru mēs ārstējām?

— Tā nesāp. Tā tagad ir mans glābiņš. Ne velti es tās dēļ līdz operācijai septiņus mēnešus sāpes cietu. Ja šo nogriezīs, tad tomēr pilnīgs kroplis nepalikšu.

Tikai uz rīta pusPHižņaks, nakti pavadījis bez miega, apsēdās pie galda uzrakstīt steidzamu vēstuli Ivanam Ivanovičam. Pasts no raktuvēm uz Kamenušku gāja pulksten astoņos. Kamēr slimā sieviete snauž, jāpaspēj sīki aprakstīt Ļošas stāvokli, Guseva intrigas, slimniekus, kas atbraukuši no tālienes un kam neviens, izņemot Ivanu Ivanoviču,. še nevar palīdzēt. Vārdu sakot, jāsteidzina Aržanovs atgriezties raktuvēs. Labi būtu, ja vēstule paspētu nokļūt Valeriana Valentinoviča rokās, tomēr tas aizbraucis jau vakar, bet evenku pastnieki sevišķi nesteidzas ar pasta piegādi.

Apzinīgā, diennakti ilgā dežūra slimnīcā — dežūru laikā Hižņaks nemēdza snaust kaktos pēc iespējas tālāk no vaidošajiem un kurnošajiem cilvēkiem, — tad brauciens salā, pēc tam Ļoša un sieviete ar plaušu karsoni...

Neatturamas žāvas pleš feldšera muti, zilās acis kļuvušas blāvas un līp ciet. Kaut varētu nolikt galvu uz galda, tieši uz šā baltā kā spilvens papīra un iemigt!

Bet viņš atceras Ļošu, kas nav gulējis četras naktis, — tagad puisis, zāļu nomierināts un cerību uzmundrināts, droši vien guļ.

Hižņaks žāvājas, mirkšķina acis, izmisuma pilns purina rudo cekulu, dzen projām snaudu un vīrišķīgi ķeras pie spalvas.

«Dārgais Ivan Ivanovič!» viņš uzrakstīja lielā, plašā rokrakstā. «Atgriezieties, cik iespējams, ātrāk.» Tas bija noilgojušās, uzticīgas sirds sauciens.

Tālāk Hižņaks rakstīja jau gludāk, sīki par visu: par slimniekiem, kam rudenī izdarītas nopietnas operācijas, par tiem, kas atbraukuši no jauna un gaida Kamenuškā.

«Bet Ļoša Zonovs gaida jūs bezgala. Tagad viņam steidzīgi jāoperē otra puse: kreisajā kājā, kā jūs paredzējāt, sākusies gangrēna: pirksti pietūkuši, pēda arī, pie nagiem jau parādījies zilums. Mokās zēns šausmīgi, tieši sirds lūst, uz viņu skatoties, bet ciešas un nolēmis ciesties līdz pēdējam. Viņš ļoti nožēlo, ka savā laikā nav jūs klausījis. Gusevs gribēja palaist baumas, ka Ļošam sākusi sāpēt tā kāja, kuru jūs ārstējāt, bet es šīs runas pārtraucu pašā sākumā.

Vispār jums ātrāk jāatgriežas, neaugoties rie uz ko. Vakar aizsūtīju jums ar mūsu neiropatologu Olgas Pavlovnas vēstuli. Var ja gribēja to aizturēt, baidīdamās jūs uztraukt: kā viņš viens, saka, to pārdzīvos? Bet es uzstāju, lai sūta: esmu pārliecināts, ka arī tur atradīsies labi ļaudis, kas dalīsies ar jums ikvienās bēdās. Ko slēpt nav, no tā nepatīkamais vēlāk liksies vēl

rūgtāks. Es, piedzīvojis vīrs, zinu... Vienīgi no slima, vārga cilvēka vajag slēpt, lai smagā brīdī viņu nenogalinātu. Rau, es pašlaik sēžu pie sievietes, kurai ir abpusējs krupozais plaušu karsonis, vispārējs nespēks un gandrīz trīs pirkstu platumā palielinātas aknas. Vienalga, kāda nelaime varētu notikt ar viņas bērniem, es staigātu ap viņu un smaidītu kaut vai caur asarām. Jo viņa tik un tā labi ia paliks dzīva arī bez liekām nepatikšanām. Bet jūs mums esat spēkavīrs. Protams, pārdzīvojumi jums atbilstoši būs lielāki, bet nezaudējiet, nezaudējiet dūšu, dārgo Ivan IvanoVičI»

Logā jau lūkojās ausma. Tomēr Hižņakam miegs bija pilnīgi pārgājis, un arī paciente sāka gultā grozīties, kāsēt un elst, un viņš steidzīgi aizlīmēja aploksni.

41.

Aukstums turpināsies vēl līdz pašam maijam. Ilgi kokiem jāstingst saltajā miglā, kamēr iestāsies neciešami spožās pavasara dienas. Bet šodien siltāks, pār Učabanu zemu sadrūzmējušies sniega mākoņi — it kā pelēks milzu putns būtu nolaidies ligzdā un zem tā platajiem spārniem uzreiz kļuvis siltāk. Pēc tam kā pūkas biezi sāka snigt sniegs. Caur sniegpārslu nemitīgo zibu tikko atšķiramas mežainajā ielejā izkaisītās mājas un jurtas. Daudz reižu bija mainījusi gultni kaprīzā Učahana, kamēr atradusi ērtu. No tās agrākajām gultnēm palikušas veco straumju izskalotās vietas — sēkļi, saliņas un salas, kas apaugušas ar mežu un sīkiem krūmājiem. Ja raugās no tālienes, no kalniem, šķiet, ka milzīgo ieleju kā novājējušu briedi klāj briežu ķērpis.

Cilvēks greznā kažokā ar augstu, smailu, tiņa ādas apdarinātu cepuri stāvēja kalnu ieplakā un vērīgi lūkojās lejup ulusa ēkās.

Viņš nebija jauns: bezbārdaino seju klāja biezs grumbu tīkls, plakstiņi pavērti pusvirus un arī krunkaini. Bet, kad viņš izjūdza briežus un veda tos lejup, mezdams līkločus pa krauju, viņa kustības izskatījās jauneklīgi veiklas un lokanas. Piesējis dzīvniekus pie

koka, viņš tikpat viegli kāpa atpakaļ, sasēja nartas un brauca lejā, spēcīgi bremzēdams ar visu ķermeni. Nevar braukt ar briežiem no augsta kalna, tos neizjūdzot: nartas, kas piesprādzētas tikai ar ādas atsaiti, skrējienā tiem iesitīs un notrieks no kājām.

— Ceļš slikts! Briedim galva sāp! — vecis murmināja ziemeļu ļaudīm parastu parunu; viņš brauca bez ceļa, un otrais pajūgs, kas ļāva pirmajam vilkt sevi aiz galvām, izskatījās patiesi noguris.

Vītolāju un alkšņu biezoknī bija ieklīdis mežonīgu zirgu bars. Spēcīgi, pinkainu spalvu apauguši, tie stāvēja, piespiedušies cits pie cita, nolaiduši apsnigušās krēpes. Bedres, ko viņi bija izkašņājuši sniegā, atkal kļuvušas baltas, paslēpušas zemu apgrauztās vārpatas un grīšļa stiebrus. Zirgi guļ jautru miegu, tikai krēp-jainais, stāvkrūtainais ērzelis barvedis sprauslā, juzdams briežu pajūgu tuvošanos. Brieži auļo iesāņus, un barveža augšup izslietās smailās ausis, piesardzīgi ausoties, raustās, uzmanīdamas to vieglo skrējienu. Ja ievajagas atšķirt daļu zirgu bara kaušanai vai pieradi-nāšanai darbam, ļaudis parādās iebrauktos zirgos. Tad mežos saceļas skanīga kņada: zviedzieni un kaujošos ērzeļu smilksti, lūstošu zaru sprakstoņa un nekad nekaltu nagu dunoņa. Pašlaik nav sevišķu iemeslu uztraukties, un daudzgalvainais zirgu bars stāvēdams guļ, šūpojoties un purinot sniegu no ausīm.

Jakuts dodas garām. Ceļš līkločiem vijas pa Učaha-nas krastu. Rets mežs. Kupenās iegrimuši krūmi. Gandrīz no briežu kāju apakšas izšaujas irbes, kā balti kamoli nokrīt uz vītolu zariem, nopurinādamas tiem pielipušo sniegu. Un tas viss notiek nemitīgā lidojošo sniegpārslu ziboņā, no kuras acu priekšā metas raibs.

Jūtami cilvēku mītnes dūmi. Jurtu plakanie jumti un stāvās sienas siltuma dēļ apmestas ar sniegu, nolietas ar ūdeni un apledojušas. Dūmi no skursteņiem ceļas augšup, visur dūmu stabi, kas balsta zemās debesis. Pat sniegs nespēj tos aizdzīt: karsti kuras pavardi jakutu jurtās. Kūtis te jau atdalītas no jurtām, tā aukstāk ir ļaudīm, ir lopiem, bet padomju vara teikusi, ka tas derīgi veselībai. Nicīgs smaids pārslīdēja pār garāmbraucošā jakuta plānajām lūpām. Tomēr, kaut ari pavirši, viņš ievēroja, cik pamatīgas ir kūtis, kas ārpusē bija notrieptas ar mālu un mēslu maisījumu. Tvaiki vēlās no tikko kā atvērtajām kūts durvīm, iekšpusē nosarmojušām no dzīvnieku elpas. Sīkās, melnbaltās jakutu gotiņas, izlaistas ganīties, bija izklīdušas pa kārtīm nožogoto pagalmu. Tīri noslaucītajā laidarā, tik gludā kā galds, bija nolikti siena klēpji. Starp kūtīm slējās garos klučos sasaldētu mēslu kaudzes, ko vasarā izlietos kvēpināšanai — vienīgajam glābiņam no odiem. Atsevišķos pagalmos atradās vērši — kustīgi, draiski. Tādi braucamie vērši dažreiz neatpaliek no aidinieka solī skrejošiem zirgiem, bet ragavās velk pa divdesmit pieciem pudiem.

«Lopi brangi — nav ko runāt!.. .» nodomāja jakuts. «Kolhozu sētas! Tagad jau sāk rakt mēslus zemē: kaut kas no tiem augot. Viss pretēji paražām,» braukdams garām skolas ēkai, vecais pat nospļāvās un aizgriezās. «Meitenes māca grāmatā! Visur lien iekšā sievišķi. Pavei, te arī augstākais vadonis ir sievišķis — Marfa! Zūd cieņa, pārkāpts sensenais jakutu dzīves veids. Gadsimtiem stingri turējās jakutu nācija, nepārkrievojās. Paši krievi, kas dzīvoja apmetnēs, pārņēma jakutu valodu un paražas. Kas būs tagad? Rudenī pār kalniem pārlidoja lidmašīnas; ģeologi izlūki nofotografēja uzņemšanai kartēs vēl neviena neskartas zemes. Vai maz tādu izlūku blandās pa taigu ar āmuru un maisu pār muguru! Tagad arī no debesīm grib uzbrukt jakutu zemei.»

Briežu pajūgi pa ledus tiltu paskrēja garām melniem, tvaiku pārklātiem lāsmeņiem. Lūk, kur krastā izpletusies pie ārsta Ivana atbraukušo ļaužu nometne ...

Vecis strauji piegrieza briežus pie pēdējās telts, lepni nostājās pretī ārā izskrējušajiem ļaudīm. Viņa seja bargi sadrūma, pleci pacēlās, viņš it kā izauga drosmi zaudējušo meža iemītnieku priekšā. Pa nometni vienā mirklī izplatījās valodas:

— Šamanis atbraucis. Ulahan [8] šamanis!

1— Jūs nesaprātīgie, — viņš valdonīgi uzsauca apklusušajiem ļaudīm, kas cieši spiedās cits pie cita. — Kā jūs varējāt uzticēties krievu ārstam, kas izgriež slimības no jums ar nazi! Jūs esat sacēlušies pret mūžīgo kārtību zemes virsū! Pret viedo dabu. Kad es saucu garus palīdzēt cilvēkam, es tikai lūdzu atdot viņam to, kas bijis. Cilvēkam jāsaņem spēki un jāpārvar kaite. Bet, ja nevar, tad jāpadodas. Tā iekārtota pasaule. Visam nederīgajam jāpazūd. Kādēļ dzīvot vilkam bez kājām? Bet cik roku un kāju atgriezis medniekiem Ivans no Kamenuškas?!

— Tomēr maz! — no bara atsaucās vecīga balss.

— Maz? Ak tu-u, vecais, aklais muļķi! Vai tu vēl neesi nokļuvis lapsai zobos? Tev gribas, lai ārsts Ivans nogriež kājas pusei mūsu mednieku!

— Viņš nogrieza kāju zvejniekam Pāvelam, kas to nosaldēja, kad iegāzās lāsmenī. Zvejnieks pats būtu sapuvis, ja nenogrieztu šo nekur nederīgo kāju, — lauzdamies uz priekšu, stūrgalvīgi atbildēja par muļķi nosauktais. — Arī es taču tagad neesmu akls! Ļauj, es apskatīšu tuvāk tavu viltīgo purnu! Trahoma uz daudziem gadiem bija aptumšojusi manas acis. Es biju nederīgs, bet nepazudu. Tava «viedā» daba liek aklajam ēst un gulēt, un viņš, nevienam nevajadzīgs, joprojām dzīvo. Vai tiešām ir slikti, ka Ivans no Kamenuškas uzvarēja manu aklumu? Un vai tad tā ir kārtība, ja cilvēks no jaunām dienām slimo ar trahomu? Kam tāda kārtība vajadzīga? — Pūlī atskanēja piekrītoša dūkoņa. — Dziedādams par mūsu slimībām, tu esi piebāzis ar labumiem savu jurtu, bet Ivans palīdz mums bez kādas maksas.

— Ak jūs muļķi! — šamanis pārtrauca iekaisušo sirmgalvi. — Jūs tikai pievilina bez maksas, bet pēc tam aplaupīs plikus. Kur ir zvejnieks Pāvels?

Jaunais Pāvels, čirkstinot pa sniegu kruķus, — viņš vēl nebija pie tiem pieradis — neveikli iznāca no bara.

— Še es esmu!

— Pavei, viņš! — šamanis dzēlīgi noteica. — Skaists, neko sacīt! Ir par ko priecāties! Par velti izgatavoja viņam koka kāju! Iztaisīja kruķus. Labāk mirt nekā dzīvot tādam kroplim! Ko tu darīsi taigā ar savu ko-ceni, tu, zvejniek un medniek?! Lapsa, arī tā, zaudējusi ķepu, aiziet bojā. Alnis mirst tūlīt...

— Tie ir zvēri, — mierīgi iebilda Pāvels, vēl bāls pēc pārciestās slimības. — Bet mēs esam cilvēki. Mēs negribam dzīvot pēc zvēru likumiem. Ko es darīšu ar kruķiem? Mums tagad ir bagāts artelis. Mūsu noliktavas vai lūst no zivju krājumiem. Mani apsolīja iecelt par sargu. Nošaut zvēru, pat tādu kā tu, es arī uz vienas kājas pratīšu.

— Jā! Tiesa! — iekliedzās viss bars. — Mēs negribam vairs tavu mūžīgi slikto kārtību!

— īstam jakutam acs kaktiņš ir taisns, — kāds ieaurojās pārgalvīgā balsī. — Ulahan vecis šķielē augšup kā lapsa. Droši vien viņam redzoklis arī iegarens. Viņš taču ir īsts zvērs!

— Paskatīsimies pamatīgāk, kādas viņam acis!

— Izpeldināsim viņu lāsmenī!...

— Jānodod viņš milicim par aģitāciju pret padomju varu! — svarīgi noteica nupat pienācis mednieks komjaunietis, un visi — cits draiskodamies baidot, cits nopietni, nikni — paspēra soli uz priekšu.

— Grēks.., Tas būs grēks! — kliedza izbiedētais šamanis.

Negaidītā ātrumā viņš atsēja grožus no slitas, uzšāva briežiem un ievēlās nartā, glābdamies no saviem agrākajiem cienītājiem, kas smiedamies meta viņam pakaļ sniega pikas.

42.

Pagāja marts. Iestājās saulainas dienas. Sniega virspusē izveidojās garoza — pavasara sērsna.

Reiz jakuti uz slēpēm atdzina pie skolas divus savvaļas briežus, ko bija notvēruši:

— Gaļai, slimniekiem.

Izmocītie dzīvnieki stāvēja, izkāruši sārtās mēles, sāniem smagi cilājoties; no viņu ceļiem, kas bija nobrāzti pret sērsnas garozu, sūcās asinis.

Ivans Ivanovičs baltā uzsvārcī, kailu galvu, izgājis uz lieveņa, pateicās medniekiem, pasmaidīja, bet pēkšņi viņa seja satumsa: viņam likās, ka viņš pats līdzīgs šādam nelaimīgam dzīvniekam. Visi redz viņu mundru, jautru vai dusmīgu. Viņš strādā, rokas nenolaidis, iesaista darbā apkārtējos ļaudis, un neviens nezina, kādas sāpes viņš nes sirdī, kā baidās nakts tuvošanos, kad jāpaliek vienam ar savām domām un jūtām.

— Pateicos! — viņš sacīja un ātri iegāja iekšā.

Šajā dienā pievakarē viņam atgādāja vēstuli. To atnesa Marfa Antonova, kas bija apmierināta par iespēju iepriecināt ārstu: Ņikita arī viņai bija pielaidis vēstules gaidas. Bet viņa šo vēstuli nebija dabūjusi pastā; to viņai bija nodevis garāmbraucošs cilvēks no Kame-nuškas, cilvēks zelta brillēs, kuras viņš, tikko ienācis jurtā, tūlīt nostiprināja uz sava ari it kā apzeltītā, smai-lumā lapsas purniņam līdzīgā deguna. Pats viņš ļoti steidzies un nevarējis nākt Marfai līdzi uz skolu apciemot ārstu. Patiesi, transporta brieži izskatījušies noguruši, līdz barošanai piemērotām vietām vēl palicis ne mazāk kā divu stundu brauciens, bet nakts jau tuvu. Marfas seja staroja labsirdīgā smaidā, kad viņa pastiepa Ivanam īvanovičam viegli saburzīto gaišzilo aploksni. Uz aploksnes nelīdzeniem burtiem uzrakstīts: «/. /. Aržanovam.» Lejāk svītra, bet zem tās: «No Olgas Pavlovnas.»

Ārsta vaigus vienā mirklī apklāja zilgans bālums, un mutes kaktiņi notrīsēja tik žēli, ka Marfa samulsa.

— Iesim, Nikita, apskatīsim slimos, kas guļ gultās, — viņa sacīja.

Ivans Ivanovičs neko nedzirdēja. Viņš stāvēja istabas vidū, lūkojās aploksnē ... Vieglais, pārāk vieglais sainītis bija viņu piekalis pie zemes, tikai sirds sitās kā vajātam briedim.

No Olgas Pavlovnas ... Beidzot! Bet kas tajā?

Ar milzīgām pūlēm viņš pārvarēja sastingumu un atvēra vēstuli. Mute viņam izkalta dīvaini sausa. Lēni mirkšķinādams acis, ārsts vērās šaurajā lapiņā, un vēstules smalkie burti dūrās viņā kā skabargas, dzeldēja smadzenes un sirdi. Arvien sausāka kļuva mute, arvien

✓

skaļāk džinkstēja ausīs. Trieciena apdullināts, viņš varbūt bija sagrīļojies, sols atsitās viņam pret ceļiem. Viņš gandrīz neapzināti apsēdās, stingu skatienu urbdamies papīrā.

«Piedod man! Es aizeju pie Tavrova. Pavisam. Dzīve bez viņa man tagad nav iedomājama. Es nespēju citādi. Saproti un piedod.

Olga.»

Tad, lūk, kas viņu aizvedis!

Ivans Ivanovičs satvēra galvu. Pleci noslīga. Tad viņš piecēlās, piegāja pie savas bagātīgās gultas un nogūlās, ieracies ar seju spilvenā ...

«Dzīve bez Tavrova viņai nav iedomājama! Bet es?... Bet man?»

Viņš nepiecēlās visu vakaru, neatbildēja uz Ņikitas biklajiem jautājumiem, aizmiga tikai uz rīta pusi. Gulēja un miegā raudāja. Pieaugušā vīrieša šņuksti, kas nelīdzinājās raudām, uzmodināja Ņikitu, un jauneklis, stingdams žēluma pilnā līdzjūtībā, sēdēja uz gultas, nezinādams, ko darīt.

Tā ar seju pret sienu Ivans Ivanovičs nogulēja arī visu nākamo dienu.

— Celieties tēju dzert! — Ņikitas siltā balss skanēja pār viņu.

— Jāēd! — stingri sacīja Marta Antonova.

— Vēlāk, — ar pūlēm atteica Ivans Ivanovičs. Pat šinīs nepanesamo sirdssāpju stundās viņš apzinājās, ko viņš nozīmē šiem ļaudīm, kas raizējas par viņu. — Tu pasaki tur, Ņikita ... Es drīz celšos. — Un palika satriekts guļot, apzinoties ne jau negaidīti, bet nenovēršami notikušo nelaimi.

Viņš atcerējās Tavrovu... Ar ko tas bija Olgu savaldzinājis? Vai tiešām ar to, ka bija gadus astoņus jaunāks par Ivanu Ivanoviču? Droši vien viņas vienaudzis. Viņas dēļ atbraucis uz Kamenušku ... Viņi taču bija iepazinušies jau tvaikonī, ceļā uz Glubokaju. Cik patiesām acīm viņš vienmēr skatījās! Bezspēcīgs niknums virda Ivana Ivanoviča dvēselē. Vēlēšanās nomirt,

Izgaist bez pēdām ... Bet nepieciešamība atgādināja sevi Ņikitas balsī:

— Pulkstenis jau seši vakarā. Vai es varu pats izdarīt pārsiešanu?

— Lūdzu, izdari, — atteica Ivans Ivanovičs.

«Jau seši otrā dienā,» viņš domāja, «pagājusi gandrīz diennakts, bet es esmu dzīvs un vesels! Gaidīju, baidījos — un, re, visu uzzināju. Jā, tagad jau viss! Viss!» Un viņš aizelsdamies koda spilvenā. «Tagad jau viss!»

— Ivan Ivanovič, palūkojies, ko es tev atvedu, —* jau no sliekšņa ierunājās atkal atnākusī Marfa. — Paskaties taču! — viņa neatlaidīgi atkārtoja, pieiedama pie gultas.

Viņš negribot, īgns par šādu uzmācību pacēla smago galvu. Rajona padomes priekšsēdētāja bija riotupusies uz paklāja un ar abām rokām turēja resnu, nevienādi apzāģētu, grumbuļainu kluci. Kluča sānos rēgojās tā kā cepure, tā kā liels kažokādas dūrainis.

— Kas tas ir? — noguris, mirkšķinot pietūkušās acis, vaicāja Ivans Ivanovičs.

— Tūlīt redzēsi! — Marfa izņēma cepuri, zem tās atklājās tumšs dobums, no kurienes atskanēja nikni rūcieni, līdzīgi klusai bungu rīboņai.

— Vāverīte, vai? — jautāja Ivans Ivanovičs, ko neviļus aizkustināja naivā vēlēšanās viņu izklaidēt.

— Nē, nav nekāda vāverīte!

Marfa atkāpās sāņus, un dobuma caurumā parādījās purniņš lielām acīm, platu pieri, līdzīgs lapsai, bet ar apaļām ausīm; parādījās un noslēpās. Tad, acīm redzot, izmisis, gaišbrūns radījums ar dzeltenu lāsumu pakaķ-lītē izlēca ārā un sāka šaudīties pa istabu, rūkdams un lūkodamies apkārt. Ar visu savu izturēšanos un garo, lunkano ķermeni tas atgādināja kaķi.

— Cauna! — triumfējot paskaidroja Marfa. —* Viltīga, ļauna, bet aizbēgt nevar. Maziņie... bērniņi tur. Mūsu puiši aizklājuši dobumu, pēc tam nozāģējuši koku. Augstu dzīvojusi cauniņa. Ved, sak, Ivanam, lai zina, kāds zvērs dzīvo taigā.

Marfa, vēcinādama platā tērpa stērbeli, iedzina bailēs sajēgu zaudējušo zvēriņu zem Ņikitas gultas, pēc tam pievilka bluķi tuvāk ārsta gultai. Mīkstu sūnu izklātajā ligzdā vīdēja kas dzīvs. Ivans Ivanovičs, pacēlies uz elkoņa, ieraudzīja četrus jaunpiedzimušus mazuļus, cieši saspiedušos kopā. Viņš jau bija gatavs iebāzt pie tiem roku, taisīdamies apskatīt labāk, bet tūlīt izmisis papurināja galvu un atkal atslīga spilvenā.

— Jauks. Interesants, — sacīja Marta, apmierināta arī ar to, ka jel uz mirkli bija izrāvusi ārstu no sastinguma. — Es to atstāšu. Paskaties vēl. Ja traucēs, pasaki Ņikitam. Viņš aizvāks.

— Bet kā slimie? Kas jauns? — vaicāja Ivans Ivanovičs, blenzdams neredzamā punktā griestos.

Viņš taču nevarēja vāļāties bez gala, piespiežot apkārtējos sevi uzjautrināt kā astoņus gadus vecu zēnu.

— Jauna daudz. Vāczeme pieteikusi karu Grieķijai un Dienvidslāvijai. Lidmašīnas jau bombardē. Jurtas ... mājas deg. Taisni posts. Angļus arī bombardē. Viena pati Padomju Savienība stāv mierīgi. Ar mums karot tomēr nav vienkārši. Bet uz Učahanu atbraukuši vēl ļaudis. Visur aizklīdušas valodas, kā ļaudis te padzinuši šamani, — Marfa brīdi klusēja, pēc tam nedroši noteica: — Stepans šodien atkal mira. Ņikita viņu tikko atmodināja...

— Stepans? — satraukts jautāja Ivans Ivanovičs, spēcīgā kustībā pieceldamies. — Kāpēc man neteica?

— Kad lai būtu teikuši?... Nepaspējām, — atteica Marfa, bet palūkojās ārstam acīs un atzinās: — Negribējām tevi traucēt.

— Žēl, ka Valerians Valentinovičs tā steidzās, — sacīja Ņikita. — Būtu labi, ja viņš arī būtu apskatījis Stepanu.

— Kas par «Valerianu Valentinoviču»? — drūmi vaicāja Ivans Ivanovičs.

— Pēc visām pazīmēm spriežot, vakar vēstuli Marfai Antonovai nodevis viņš.

Ivana Ivanoviča sejā parādījās neizpratne, pēc tam prieks.

— Bet kur tad viņš ir, mīļais cilvēks? Taisni laikā ieradies! Stepana apskatē un diagnozes noteikšanā viņš mums ir pilnīgi nepieciešams.

■— Bet viņš pabraucis garām, — Ņikita mulsi teica.

— Vakar pabrauca garām! — nopūzdamās apstiprināja Marfa, neapmierināta ar sevi, ka aizlaidusi garām- ] braucošo ārstu.

Mirkli Ivans Ivanovičs apstulba.

«Tad tāds izrādījies!...» viņš dziļā sarūgtinājumā nodomāja par savu bijušo neiropatologu, it kā tas varētu zināt, cik viņa palīdzība te nepieciešama.

— Bet varbūt var panākt? — Ivans Ivanovičs vaicāja, atjēdzies no mazā, taču jūtamā satricinājuma.

— Panākt var, — sacīja Marfa, arī kļūdama mundrāka, gatava par katru cenu izlabot savu pielaisto kļūdu. — Brieži viņiem noguruši, vienā dienā nebūs tālu aizskrējuši, tūlīt pat sapulcēsim labākos pajūgus.

— Jāatved atpakaļ, — sacīja Ivans Ivanovičs, jau taisīdamies ceļā. — Es pats braukšu un pierunāšu viņu atgriezties.

— Atgriezīsies, — Marfa drošināja. — Viņš taču ir padomju ārsts.

43.

Leokadija jeb vienkārši Baļļa, Stepana brāļa Zahara sieva, jaunavīga, ārkārtīgi skaista sieviete šaurām acīm, sēdēja pie pavarda, sakrustojusi kājas. Uzrotījusi ģērba piedurknes, viņa miecēja un tīrīja apdarināmās vāver-ādas. Zahars bija ierīkojies turpat, pārcilāja sava medījuma gatavās ādas, šuva tās saišķos, purināja, tīksminādamies ap zīdaino lāsmojumu. Baļļa būtu lieliski tikusi galā ar darbu viena, bet Zaharam bija patīkami ar^viņu papļāpāt.

— No tevis plūst lielāks karstums nekā no pavarda, — viņš teica, uzlicis roku uz sievas spēcīgajām gūžām. — Karsta esi, bet nevaru no tevis sagaidīt rie dēla, ne meitas!

Baļļa iesmējās:

— Mana māte mani dzemdēja, kad viņai bija četrdesmit gadu. Arī es droši vien saņemšos spēkā vecuma pusē ... kad man būs gadi piecdesmit.

Sievietes smiekli un balss izskanēja kā bezrūpīgs aicinājums būt laimīgam. Lūk, pēc šīs meža mītnē skanošās balss Ivans Ivanovičs un Ņikita tūlīt pazina Ste-pana telti. Kopā ar viņiem bija atnācis arī neiropatologs Valerians Valentinovičs, ko viņi bija panākuši otrā naktsmītnē, kilometrus piecdesmit no Učahanas. Sākumā tas bija pat apjucis, bet, uzzinājis, ka runa ir par smagu slimnieku, atgriezās bez prātošanas, tikai brīdināja, ka operācijā būt klāt nevarēšot.

Ivans Ivanovičs apsolīja atlaist viņu tūlīt pēc diagnozes noteikšanas, par Olgu nebilda ne vārda, un neiropatologs, kam pašam vajadzētu ārstēties, kļuva manāmi jautrāks.

— Labdien, labdien! — Ivans Ivanovičs norūpējies apsveicinājās ar visiem Stepana mājiniekiem.

— Labdien, Baļļa! — teica arī Ņikita.

— Nepiestāv viņai tāds vārds, — teica neiropatologs. — Savādnieks bijis pops, *kas viņu kristījis. Kāpēc tā nosaukuši?

— Tāpēc, ka man bija jau divpadsmit gadi, kad pops pirmo reizi nokļuva mūsu apmetnē. Man vairs nebija telpas kristāmajā bļodā, tāpēc viņš mani izpeldināja baļļā.

Sieviete no sirds ticēja, ka tas tiesa. Lai būtu Baļļa. Vai ir kāds Zahara ausīm patīkamāks vārds? Un lepns smaids rotājās viņas asi iezīmētajās, spilgti sārtajās lūpās. Pat tulkā — askētiski šķīstajā Ņikitā radās vēlēšanās raudzīties viņā.

Bet Ivans Ivanovičs un neiropatologs jau darbojās ap Stepanu, un Ņikita steidzās pie viņiem.

Slimā stāvoklis pa šīm dienām bija spēji pasliktinājies. Pirms ārstu atnākšanas viņš bija atkal iekritis nemaņā un tagad, iekritušām acīm nekustīgi gulēdams gultā, izskatījās gandrīz kā līķis. Viņa pavecā sieva izmisīgi raudāja, bērneļi brēca. Pat Baļļa satumsa, tad sāka elsot: viņa ļoti baidījās miroņus un žēloja Zahara brāli.

Ārsts Ivans tupēja uz ceļiem pie Stepana gultas, turēja viņa vārgo roku, klusi sarunājās ar jaunatbrau-kušo cilvēku. Viņi pacēla jakutam kreklu, pielika pie

kailajām krūtīm kādu lietu ar divām aukliņām. Aukliņu galus Ivans iebāza sev ausis. Uz mirkli teltī iestājās klusums. Pēc tam Ņikita ar priecīgāku seju sagatavoja no somas izņemtu apaļu, spīdošu trauciņu ar garu adatu uz vāciņa un padeva to ārstam. Ivans vēl paskatījās, notēmēja un iedūra adatu Stepana melnīgsnējā rokā.

Zahars mēli vien noklakšķināja un līdzjūtīgi pašūpoja galvu. Pagāja vēl daži mirkļi. Ārsts ar saviem palīgiem visu laiku berzēja slimo, kas līdzinājās mironim, un deva viņam kaut ko ost. Beidzot Stepans atvēra apmiglotās acis un vārgi nošķaudījās.

— Nu, ko tu tā? — parupji laipni vaicāja Ivans Iva novičs.

— Pats zini! — Stepans padevīgi atteica.

— Vai neizsaukt mums lidmašīnu no Jakutskas ... —* ierunājās neiropatologs. — Kamēr vēl nav īsta atkušņa, var attīrīt nolaišanās laukumu ... Ja jūsu aizdomas attaisnosies, tad tā ir nopietna lieta un operāciju ilgāk atlikt nedrīkst. Slimā stāvoklis ir ļoti slikts.

— Bet kurp sūtīsim? — jautāja Ivans Ivanovičs. — Izlidot uz Kamenušku es pašlaik nevaru... Daudz te vēl darba ...

— Uz Irkutsku. Novosibirsku.

— Nezinu, kas tur par neiroķirurgu ... Tad jau būs jāsūta tieši uz Maskavas institūtu ...

— Klausies, Stepan, ja mēs tevi sūtītu lidmašīnā uz Maskavu... ārstēties. Kā tu domā? — jautāja Ņikita.

Slimnieka seja pauda sasprindzinātu uzmanību.

— Soh \ — viņš sacīja, — Stepans lidmašīna sohf Nevaru lidot. Slims es.

— Stepans lidmašīna soh! — iekliedzās viņa izbiedētā sieva. — Nelaidīšu! Vecs viņš. Galva slikta. Sirds viņam ilgās pārlūzīs.

— Ak jūs savādnieki! — svarīgi sacīja Zahars, vērsdamies pie brāļa un svaines. — Pacelsies augstu, visu zemi ieraudzīs. Būs ļoti interesanti. [9]

— Lido pats! — atcirta Stepans. — Man nevajag. Vecā patiesību sacīja: sirds ilgās pārlūzīs. Lai lido jaunie, veselie.

— Ko mums ar viņu darīt? — domīgi sacīja Ivans Ivanovičs, noklausījies Ņikitas pārtulkoto atbildi.

Stepans negaidot sāka raudāt.

— Visus tu dziedināji, dakter... Kam negribi dziedināt Stepanu? Gaidīju es, gaidīju ar savu kaiti, solījāt — palīdzēsim, bet tagad nezināt, kā dabūt nost no kakla! Nekā nebija, gādā pats. Uz citu vietu nebraukšu.

— Tiesa, Ņikita, palūdz ārstu, — Zahars iežēlojies sacīja, — kādēļ mocīt manu brāli? Lai nabadziņš ārstējas šeitpat.

— Vispirms noteiksim slimību, — atbildēja Ivans Ivanovičs, noklausījies ģimenes padomes ieskatus.

— Tik un tā Stepans būs ■ jāievieto izmeklēšanai mūsu slimnīciņā, tur tad redzēsim. Nepieciešamo noteikumu minimums tādai operācijai man ir. Iztaujā radiniekus vēlreiz, Ņikita! Skaidri jākonstatē, no kuras puses nācis trieciens.

— Sen, — sacīja Stepana sieva, neatlaidīgi raukdama zemo pieri. — Pirms gadiem astoņiem. Pavasari... Braucām viesos uz lielu ulusu. Tur bija gada tirgus, zirgu skriešanās. Degvīnu daudz dzēra. Līksmojās. Vēlāk sakāvās, un kāds kaimiņu apmetnes puisis iesvieda Stepanam ar akmeni pa galvu. Uztūka puns dūres lielumā. Edz, šeit. Mazliet zaudēja samaņu, toreiz arī kā līķis gulēja.

— Tiesa, dūres lielumā, — vārgā balsī atsaucās Stepans. — Edz, šeit.

Un visi — Stepana sieva, pats Stepans, pēc tam Ivans Ivanovičs un neiropatologs — pieskārās sasituma vietai.

— Nokritis, saka, un dzirksteles nošķīdušas gar acīm, — turpināja sieva, kam atmiņas it kā iedvesa dzīvību.

— Tiesa, dzirksteles, — apliecināja Stepans.

— Tas pats vien ir, —_ domīgi sacīja neiropatologs.

— Kā lai nezaudē samaņu, ja izcēlies puns dūres lielumā!?

Neiropatologs palīdzēja Ivanam Ivanovičam noteikt slimnīcā ievietotajam Stepanam slimību. Pēc vairāk-kārtējām, ilgām apskatēm viņi kopā uzstādīja diagnozi: audzējs — meningioma smadzenēs, labajā pieres-paura apvidū.

Pirms sākt rūpēties par lidmašīnu, Marfa laida darbā visu savu daiļrunību, cenzdamās stūrgalvīgo mednieku pierunāt lidot. Laiks bija dārgs: sākās pavasara puteņi ar bieziem sniegiem, kad drīz seko šķīdonis, un arī slimnieka stāvoklis pasliktinājās ar katru dienu. Bet viņš iespītējās, saskatīdams aizsūtīšanā kādu apslēptu viltību.

— Visus Ivans ārstēja, kāpēc mani negrib?

Ģimene bija viņa pusē:

— Nevar sūtīt ar varu, — sacīja Zahars. — Ja lieta nopietna, vajag ar labu. Kādēļ ņirgāties? Ārstēja Ivans tādu kaiti Kamenuškā un arī te izārstēs.

— Nu, labi. Izdarīsim operāciju šeit, — nolēma Ivans Ivanovičs.

— Attiecībā uz lokalizāciju varat rīkoties droši, — pa paradumam raustīdams vasaras raibumiem pārklāto degunu, sacīja Valerians Valentinovičs pirms aizbraukšanas.

— Liels paldies! — atbildēja aizkustinātais Ivans Ivanovičs, sirsnīgi raudzīdamies aizbraucējā.

Tagad viņš mīlēja gan neiropatologa nesamērīgo augumu, gan biezi nosētos, zeltainos vasaras raibumus, pat paradumu kā zaķim raustīt smailo degunu: ja nebūtu šo sevišķo pazīmju, Valerians Valentinovičs būtu paslīdējis garām nemanot. Ej nu tad meklē vēju laukā!

— Pateicos, pateicos, dārgais! — Ivans Ivanovičs atkārtoja, kratīdams ārstam abas rokas.

— Nav par ko, kolēģi, — tas atteica, arī aizkustināts. — Būšu priecīgs arī turpmāk jums pakalpot, cik spēšu. Vēlu sekmes jeb, kā mēdz teikt, lai jums visi labie gari stāv klāt!

— Stādieties priekšā jaunajam šefam un dodieties uz Kislovodsku, — nobasēja viņam pakaļ Ivans Ivanovičs.

— Brauciet tūlīt uz kūrortu! — viņš uzsauca, kad labāko briežu pajūgi metās auļos • (transports uz Jakut-sku gaidīja ārstu vecajā vietā, piecdesmit kilometru no Učahanas).

— Aizbrauca! — sacīja Marfa, priecādamās kā meitene. — Es tev tūlīt teicu: palīdzēs!

Vēlu vakarā Ivana Ivanoviča un Ņikitas istabā notika maza apspriede. Bija klāt arī Marfa Antonova.

— Feldšeris Vasilijs uzmanīs slimnieka stāvokli un ieslēgs elektriskos aparātus. Ņikitam jātur kāsīši man pa rokai, — noraizējies sacīja Ivans Ivanovičs. — Bet vajadzīgi vēl divi palīgi: viens, kas padod man ķirurģiskos instrumentus, otrs — operācijas veļu un materiālus. Bez tam vajadzīgs izveicīgs cilvēks blakus pakalpojumiem: pie ūdens, krāsns, sildāmajiem. Par Ņikitu es nešaubos: viņam piemīt aukstasinība un izturība — katram asistentam tādu var novēlēt. Ja vajadzīgs, viņš veselu stundu nemirkšķinās ne aci. Vai taisnība, Ņikita?

Ņikita tikai kautri pasmaidīja. Viņš vienmēr kautrējās, kad viņu slavēja.

— Nu, lūk, bet šī operācija ilgs trīs vai četras stundas.

— Četras stundas! — nočukstēja pārsteigtais feldšeris Vasilijs. — Vai jūs strādāsiet ļoti ātri?

Ivans Ivanovičs papurināja galvu:

— Ātri te nav iespējams. Jo mierīgāk un uzmanīgāk es rīkošos, jo vairāk cerību uz sekmēm. Tas ir ļoti sarežģīts darbs.

— Tātad instrumenti nebūs jāpasniedz visai ātri?

— Ļoti precīzi būs jāpasniedz.

— Izmēģināsim ar mūsu meitenēm, — ierosināja Ņikita. — Viņas taču palīdzējušas mums operācijās, jau pieradušas un nebaidās. Instrumentu nosaukumus labi iegaumējušas...

— Es arī jau par to domāju. Meitenes saprātīgas. Pāris dienas izmēģināsim. Pareizi! Laidīsim viņas palīdzēt pa īstam visās operācijās.

— Es arī iešu palīgā, kad pienāks laiks, — sacīja Marfa.

44.

Steparis jaunā veļā, zilganu, kaili noskūtu galvu piegāja pie galda, kas bija apklāts ar sniegbaltu vaskadrānu. Viņa seja raustījās stiprāk nekā parasti.

Viss ap viņu mirdzēja baltumā: gan ārsta un viņa palīgu apģērbi, gan cieši pār griestiem pārstieptie palagi. Uz diviem galdiņiem novietotas tīras bļodiņas un šķīvīši ar zibošiem instrumentiem, vati, marles strēmelēm, saitēm, servjetēm, marles un vates bumbiņām, dažāda garuma un resnuma diegu saišķīšiem. Turpat flakoni, flakoniņi... Kā tikai nav! Un tas viss vienam Stepanam ... Naži, šķēres, kaut kādi svārpsti... ar ko gan nokļūs līdz viņa smadzenēm? Stepans, protams, saprata: lai ieraudzītu smadzenes, jāpāršķeļ galvaskauss. Ne velti viņam nodzīti mati.

Stepanam kļuva auksti. Viņu sagrāba spēji drebuļi. Pēdējā laikā vienaldzīgs pret savu slimību, viņš tagad zaudēja drosmi, bet tad ieraudzīja ārsta labsirdīgo skatienu — Ivans Ivanovičs stāvēja pie galda paceltām, izplestām, vēl slapjām rokām, ar pāri elkoņiem atrotī-tām piedurknēm.

— Nu, nebaidies, Stepan! Gulsties! Tikai guli mierīgi, būs jāguļ ilgi. Mierīgi gaidi — viss būs labi!

— Labi, es būšu mierīgi, — apsolīja Stepans, paskatījies uz feldšera Vasilija sirmajām uzacīm, kas spurojās sarkanajā, grumbainajā sejā, aizklātā tāpat kā visiem ar baltu lakatiņu.

Pēc tam viņa acis lūguma un cerību pilnas pievērsās atkal ārstam. Tas pamāja ar galvu, pasmaidīja. Stepans nopūtās un rāpās uz galda. Feldšeris Vasilijs palīdzēja viņam nogulties, norīkoja gaidās saspriegto ķermeni uz kreisajiem sāniem, pataisīja mazliet augstāku cieto pagalvi, tad pēc ārsta pavēles aptina kaut ko siltu ap kājām virs ceļiem. Redzams, ilgi būs jāguļ Stepanam šai šausmīgajā gultā! Bet, ja tas neizbēgams, viņš pārcietīs ...

Gluži kā ods ar garu snuķi iekoda Stepanam kailajā galvvirsā. Vēlreiz. Vēl... Stepans pat nesaviebās, gaidīdams asākas izjūtas. Ko taidziniekam nozīmē oda kodiens?! Pēc tam Stepans nejuta ari kodienu. Viņš juta tikai vieglus grūdienus, pieskaršanos, stiepšanu, ko pavadīja tāda kā čirkstoņa un brakšķēšana. Viņš nebija aizmidzis, tomēr nejuta sāpju, bet visu laiku uzmanīgi klausījās rosmē ap sevi un apkārtnē, turēdams prātā tikai vienu: jāguļ mierīgi, lai netraucētu īvanu. Bet vai tad īsts mednieks jāmāca, kā jāsēž vai jāguļ mierīgi?

Ivans Ivanovičs, ļoti sasprindzināts, noberzēja operācijas laukumu ar benzīnu, pēc tam ar spirtu un izdarīja vietējo anestēziju. Zem ādas viņš iešļircināja no-vokaīna šķīdumu, līdz tā pacēlās kā blīvs pampums. Viņš rīkojās droši, bet sirdī cīnījās ar nemieru: viņš bija viens... Neviens no palīgiem nespēja viņam nopietni pakalpot, tāpēc pirms operācijas sākuma viņš pats pierīkoja instrumentu, ar ko izdarīt pilienveida šļircinājumus slimnieka vēnā lejpus ikriem, un tikai tad ķērās pie anestēzijas.

Katram gadījumam izsaukto pirmās grupas asins devēju novietoja blakus istabā.

Sagatavošanās pabeigta. Ivans Ivanovičs pavēro un ar spēcīgu, veiklu kustību izdara pusapaļu griezienu operācijas laukuma pietūkušajā ādā.

— Aizspiedņus! — viņš īsi nosaka, un jauniņa meitene, saprotoši nolaidusi skropstas, padod viņam instrumentus, kas izskatās pēc šķērēm, tikai ar truliem, robainiem zobiņiem, — ar tiem aizspiež asiņojošos vadus.

Viņai nav laika sevišķi skatīties, ko ārsts Ivans tur dara ar nabaga mednieka galvu. Viņai jāklausās, jāaptver un jāpasniedz, tāpēc viņa visa ir pati uzmanība.

Isfikita piesardzīgi sasien aizspiedņus saišķos pa pieciem katrā. Viņa pirksti, kas veiklību iemantojuši, rīkodamies ar slazdu cilpām un astriem, strādā labi.

— Strāvu!

Ķirurga acis norūpējušās pievēršas otrai jaunajai māsai, kas tikai šai mēnesī iemācījusies ieslēgt elektrisko aparātu. Viņai, nabadzītei, aiz saspringuma starp uzacīm un uz mazā deguntiņa izspiedušās pat sviedru lāsītes.

— Vājāku strāvu! Pārslēdziet uz vieninieku! Stepan, dārgais, ja sāp, saki! Saki, ja sāp. Tas man vajadzīgs darbam.

Pēkšņi Ivans Ivanovičs saviebjas un nošņācās: strāva ieslēgta nevietā, un viņš apdedzinājis pirkstu. Labi, ka aizķerts viegli. Lai māsa neapjuktu, viņš tai neizsaka nekādu piezīmi.

Otrs grieziens, trešais... Izgriezdams pakavveidīgu ādas gabalu, ārsts pamazām atbīda to no operācijas laukuma, paliekot zem tā marli un āķus padodot Ņikitam, un beidzot, uzmanīgi pārvietojis aizspiedņu saites, atmet ādu lejup uz auss. Pēc tam viņš uzgriež kaula plēvi, viegli atbīda to ar metāla lāpstiņu, ieliek kāsīti un ķeras pie trepāna — rokas urbja.

— Daži ķirurgi urbšanai lieto elektrisko trepānu, — viņš saka Ņikitam, — bet man nepatīk. Rokas urbis ir maigāks. Ar to nevar iebraukt, kur nevajag. Smadzenes necieš rupju apiešanos. Minūtes piecpadsmit ilgāk, toties saudzīgāk. Stepan! Ja tev nepatīkami, saki! — viņš teic, ātri griezdams urbi.

— Ne-ekas! — klusi saka Stepans.

Viņa balss skan apvaldīti.

Izurbti pieci sīki caurumiņi griezuma stūros. Apmainījis perforatoru-urbi pret frēzi, kas apmērā un izskatā atgādina «Žakana» lodi, Ivans Ivanovičs atkal sāk urbt visus piecus caurumus.

Fizioloģiskā šķīduma pilienveida šļircināšana kājā jau sākusies. Marfa baidās atiet no pilināmās pudeles, lai gan tur ielietā šķidruma pietiks ilgam laikam. Čukstus viņa stingri jo stingri pavēl palīdzei rūpēties par krāsnīm, sildāmajiem, karstu ūdeni. Lai viss būtu tā, kā pienākas.

Galvaskausā izurbtos caurumus aizbāž ar tamponiem; notīrījis no diviem tuvākajiem urbumiem sniegbaltās un sārtās kaula skaidiņas, Ivans Ivanovičs ar vadītāja — neasas, viegli izliektas dzelzs plātnītes palīdzību iever zem kaula tiltiņa stiepli-zāģīti. Ātrām abu roku kustībām, vilkdams augšup zāģīša malas, viņš pārzāģē kaulu slīpi iepretī nākamā «loga» ārmalai.

— Brakšķ, čirkst, bet tas nekas. Tie ir nieki! — viņš saka skaļi, lai Stepans dzirdētu.

Pārzāģēts attālums starp pēdējiem caurumiem, un kaula gabalu atmet uz kaula plēves, kas pie pamatiem nav atgriezta. Kauls vienā malā stipri plānāks, raupjš* Asiņojošos, sīkos caurumiņus tajā ķirurgs aizziež ar vasku. Atpakaļ atmestos gabalus apsedz ar marli un virspusē uzklāj dvieli. Tagad tie nav redzami, karājas vienīgi kopā sasietie aizspiedņi.

— Tā ir smadzeņu plēve. Izmainījusies. Asinsvadi paplašināti, — kā vienmēr pamācīdams, saka Ivans Iva-novičs Ņikitam. — Redzi, kāda tā saspringta, nemaz nepulsē. Būs jāizdara dūriens krustos, lai pazeminātu spiedienu galvaskausa iekšienē...

Izsekojis, kā sāk pilēt gaišais muguras smadzeņu šķidrums, Ivans Ivanovičs noraizējies atgriežas savā vietā. Smadzeņu plēves saspringums sāk atslābt, smadzenes zem tās, kuras līdz šim kā paugurs bija izspiedušās uz āru, atkrīt atpakaļ, asinsvadu dzīsliņu caurstrāvotā plēve saraucas,, it kā savīst. Sākas pulsācija. Smadzenes kustas, elpo.

Ivans Ivanovičs satver ar pinceti smadzeņu plēvi, ar līku adatu izver tai cauri diegu, pēc tam ar diega palīdzību paceļ to un ļoti uzmanīgi ar speciāli izliektām šķērēm pārgriež.

45.

Šai laikā uzgaidāmajā istabā sadrūzmējušies skatītāji un grūž viens otru nost no vilinošās spraugas starp stenderi un aizkaru.

Zahars, noraizējies par brāļa likteni, kopā ar Baļļu arī lūkoja ieskatīties. Tomēr istaba liela, galds atradās tālākajā stūrī, bez tam Marfa aizstājusies priekšā. Zahars pastiepās augstāk, uzgūlās kāda pleciem, izliektajai mugurai... Nevilšs Ivana Ivanoviča skatiens lika ļaudīm atkāpties. Zahars sagrīļojās un nokrita, noraudams līdzi aizkaru ...

Uz mazā galdiņa no satricinājuma kaut kas nožva-dzēja, bet Ivans Ivanovičs neapgriezās, varbūt pat nedzirdēja ...

385

25 - 210

■— Projām! — Marfa skaļā čukstā izmeta jakutiski.

Atkārtot nevajadzēja. Zaharu pusdzīvu no kauna aizvilka aiz kājām, vienā mirklī piestiprināja vecajā vietā aizkaru — un iestājās klusums. Nenoklaudzēja pat durvis (viss bariņš aizlavījās pa iekštelpām, cauri ārsta istabai). Viņi taču zināja: uz galda guļ tikpat kā ievainols, puskails cilvēks, un telpu nedrīkst izvēsināt ...

— Grūti! — saka Stepans. — Kauls dikti sāp.

— Tas tāpēc, ka es pieskāros plēvei. Bet kauliņš nesāp nevienam, — atbild Ivans Ivanovičs.

— Kaut kur asiņo! — piezīmē Ņikita, skatīdamies, kā asinis pil uz ārsta priekšauta.

— Aizspiediet, — īsi pavēl Ivans Ivanovičs. — Jātaupa ik lāse, — bet, atcerēdamies, ka asistents nav pieredzējis, pats atrod un tver ar aizspiedni asinsvadu, no kura tek asinis.

Lāses uz viņa uzsvārča ātri sarec, kļūdamas brūnas kā rūsa.

Kad smadzeņu plēves gabaliņš daļēji atmests atpakaļ, tūlīt atklājas paugurainā audzēja, meningiomas, blīvā, cietā masa — vietām ķiršsarkana, vietām violeta.

— Ir! — klusu iesaucas Ivans Ivanovičs, atvilkdams elpu. — Stepan, draugs, tu taču esi kreilis! Runājiet ar viņu! — viņš pavēl feldšerim Vasilijam un māsai.

— Šķīdumu!

— Koheru!

Vajadzīgās lietas it kā pašas paceļas no šķīvjiem — paplātēm un nokļūst stingrajos, jutīgajos ķirurga pirkstos.

Tagad viņš mazāk sasprindzināts: diagnoze bijusi noteikta precīzi. Turpinādams savu darbu, Ivans Ivanovičs ar pateicību atceras neiropatologu. Pazib arī sāpīgi duroša doma par Olgu, un ārsts manāmi izslējās, it kā gribētu nomest no pleciem nomācošo smagumu.

— Kāds spiediens? Strāvu! Jūs, mīļā, tikai ierosiniet slimo runāt, bet klausieties mani!

Ieslēgdama diatermiju, māsa nosarkst. Feldšeris Va-silijs skatās uz aparātiem.

— Spiediens deviņdesmit.

— Nekas, pagaidām tas ir labs spiediens.

Audzējs labu gabalu cieši saistīts ar cieto smadzeņu

plēvi. To atdalot, no daudzajām savienojuma vietās paplašinātajām vēnām sāk plūst asinis. Tās nomazgā ar šķīdumu, uzspiež marles bumbiņu, kamēr elektrosūknis ievelk šķidrumu un asiņojošais vads atrasts ...

Uzmanīgi, lēni ievada strēmeles — sāls šķīdumā samērcētas marles lentes — starp audzēju un smadzeņu audiem. Tās atdala audzēju un, saspiežot asinsvadus, apstādina asiņu tecēšanu.

— Stepan, tu saki, kad kaut kas nav tā, kā vajadzīgs.

Slimais neatbild.

— Stepan! Stepan! — Ivans Ivanovičs klusu sauc, turpinādams darbu.

— Karsti! — saka slimais svešādā balsī, it kā murgos.

— Dodiet viņam ūdeni! Kāds pulss?

— Piecdesmit seši, — atbild feldšeris Vasilijs.

— Iešļircināt kamparu!

Vienā pusē audzēju nevar atdalīt. Te tas iespiedies, kā mezgls ieaudzis smadzeņu dzīlēs. Mazliet paplezdams pincetes galiņus, Ivans Ivanovičs pašķir ar tiem smadzenes. Pēc tam papleš tās vēl ar lāpstiņām.

— Klipsi!

Viņš paņem ar pinceti no piramīdas sīkus sudraba zobiņus, saspiež ar tiem asinsvadus maigajā smadzeņu plēvē un, negaidot pasmaidīdams, saka Ņikitam:

— Kad ielikts daudz klipšu, tad vēlāk, izdarot rentgena uzņēmumu, liekas, ka cilvēkam galvā vesels skrošu lādiņš. Klipses labas tāpēc, ka nesavelk plēvi un neizraisa kairinājumu.

Viņš atkal uzmanīgi paplašina brūci smadzenēs, lai izņemtu audzēja malu.

— Sarunājieties ar slimo!

Pamazām lentes iebīda viscaur — gan malās, gan dziļumā. Pēc tam Ivans Ivanovičs izvelk audzējam cauri resnus diegus un, lēni vilkdams aiz tiem, it kā izļoga meningiomu no smadzenēm. Visstiprākā savienojuma vietā viņš izcērt to kopā ar cieto smadzeņu plēvi.

— Sarunājieties ar slimo!

Audzējs pēc savas uzbūves līdzinās puķu kāposta galviņai. Tā gultne izveido dziļu bedri smadzeņu vielā. Atbīdot šo vielu, audzējs ar apakšējo malu iespiedies centimetrus sešus dziļumā ..,

— Spiediens krītas, — pavēsta vecais feldšeris.

Jau septiņdesmit.

— Cik bija sākumā?

— Simt trīsdesmit.

— Karstu servjeti! — Ivans Ivanovičs iebāž to audzēja caurumā; uz ceļiem viņam pil asinis. — Ste-pan, mīļais, kapse!

Stepans klusē.

«— Runājiet, runājiet ar viņu! Spiediens?

— Piecdesmit pieci.

Ķirurgs ar sausām, sterilām servjetēm nosusina brūci, aizsedz to ar marli.

— Pārliesim asinis!

Donors ne bez bailēm nogulstas uz blakus galda, kas piebīdīts cieši klāt operāciju galdam.

Ivans Ivanovičs kopā ar feldšeri Vasiliju izdara šo nopietno procedūru. Melnīgsnējā Učahanas skolas septītās klases skolniece, kas stājusies feldšera vietā pie aparātiem, izmēra spiedienu. Ne velti viņa praktizējusies ...

— Cik?

— Septiņdesmit pieci, — viņa atbild.

— Lieliski! Pietiek. Ieliets divsimt piecdesmit ku-biku asiņu.

— Seja sāp! — saka Stepans.

— Nekas, draugs, tagad pats grūtākais pāri, — nomierina Ivans Ivanovičs, atkal nostādamies savā vietā.

Stepanam sākas žagas.

Ivans Ivanovičs atkal apklāj brūci ar marli un dažas minūtes pacietīgi nogaida.

Bedre, kurā gulējis audzējs, uz operācijas beigām sāk izlīdzināties tik ātri, ka Ivanam Ivanovičam uzrodas bažas, kaut tikai neparādītos stipra smadzeņu tūska, kas neļaus aizšūt kaula «logu». Atkal un atkal viņš atceras raktuvju mašīnrakstītājas nāvi uz operāciju galda ... Nedrīkst Stepans tagad mirt!... Bet katru mirkli var rasties vissmagākie sarežģījumi: šoks, sirdsdarbības un elpošanas apstāšanās, motorisko un psi-hisko nervu uzbudinājums. Visa ķirurga būtne koncen* trēta un gatava atbildēt uz ikvienu nejaušību.

Rūpīgi apstādināta asiņošana operācijas laukumā. Ar sāls šķīdumu nomazgātas vaļējās smadzeņu daļas. Sašūta cietā smadzeņu plēve. Tur, kur tā bijusi saaugusi ar audzēju, izveidojies plīsums. Ivans Ivanovičs apsedz defektu ar plāksnītēm, kas atdalījušās no plēves.

Pēc tam viņš atliek vietā kaulu. Tagad šis kaula gabals, izzāģēts platāks pret «loga» ārmalu, neiegrim-dams iegulstas vietā.

Uzliktas šuves uz kaulu barojošiem asinsvadiem bagātās kaula plēves. Brūce apsegta ar izgriezto ādu. Tā it kā savītusi. Aizspiedņus noņem. Adu sašuj ar lielu, līku adatu un resnāku zīdu. Pieres pusē Ivans Ivanovičs griezumiem uzliek mezglu šuves no zirgu astriem.

— Rēta nebūs redzama, — viņš paskaidro. — Nu, kā, dagor? — viņš vaicā, ielūkodamies slimnieka sejā. — Kā jūties, draugs? Kapse!

— Kapse! Vēl dzīvs! — klusu saka Stepans.

— Ar sarunu es viņu mocīju tāpēc, ka viņš ir kreilis. Kreilim runas centri ir labajā puslodē. Tāpēc, izdarot operāciju, vienmēr vaicā, kā ar valodu, — Ivans Ivanovičs paskaidroja saviem palīgiem.

— Tagad viņam vajadzīgs pilnīgs miers. Gultu sasildīt ar sildāmajiem; atnesīsim to šurp, lai Stepans līdz rītam paguļ te. Asins devēju atstāsim pa nakti: var atkal pēkšņi kristies spiediens.

46.

Tikai pēc tam, kad bija pagājušas četras dežūras stundas pie Stepana gultas, Ivanam Ivanovičam kļuva vieglāk ap sirdi. Iegājis savā istabā uzpīpēt, viņš iedomājās visu, kas saistīts ar Olgas vēstuli. Dienu viņam nebija laika par to domāt, bet tagad personīgo bēdu asumu apslāpēja, nomāca nogurums un izdarītās operācijas iespaidi: te viņam rēgojās asiņojoša brūce, te vieta, kur audzējs iespiedies smadzeņu vielā, te acu priekšā uzausa Ņikita, Marfa un abas svarīgi nopietnās meitenes, kuras viņam šodien tik labi bija palīdzējušas.

«Lieliski ļaudis!» Ivans Ivanovičs domāja, juzdams pret šiem cilvēkiem pateicību un pat maigumu. «Prata taču! Spēja! Kaut tikai nenotiktu kas nelabs tuvāko dienu laikā ...»

Un atkal viņš atcerējās nevis savas ģimenes lietas, bet daždažādus sarežģījumu gadījumus pēc galvas smadzeņu operācijām. Ar vārdu sakot, viņu vēl turēja savā varā padarītais grūtais darbs. Ap izvilkto audzēju, ko Ņikita bija ielicis traukā ar spirtu, Ivans Ivanovičs pat tīksminājās.

— Jā, jau sen vajadzēja nokļūt līdz tevim! — viņš murmināja, dziļi apmierināts, lūkodamies bijušās sa-auguma vietās. — Lieliski mēs tevi satvērām. Patiešām lieliski!

Istabā ienāca Ņikita.

— Nu? — Ivans Ivanovičs saspringti vaicāja.

— Nekas. Guļ. Tur ir meitenes un Marfa.

— Lai tikai nepīpē pie viņa.

— Kā to var! Viņas to dara uzgaidāmajā telpā.,, Atver krāsns durtiņas un pīpē.

— Cik brašas meitenes! — klusu sacīja Ivans Ivanovičs.

— Tiesa! — Ņikita lepni apstiprināja. — Es zināju: viņas ļoti nopietni interesējas.

— Jā, cik brašas! — neatrazdams piemērotāka vārda, atkārtoja Ivans Ivanovičs. — Bet pīpē gan velti. Marfa ir veca, viņai piedodams ...

— Kopš bērnības pieradušas, — domīgi sacīja Ņikita. — Kad sapratīs, ka tas nav labi, — atmetīs. Var-vara taču atmeta.

— Jā, Varja ari ir laba meitene. Gudriniece, — negaidot noskumis, teica Ivans Ivanovičs.

— Bet ja operāciju neizdarītu vēl vienu vai divus gadus? — vaicāja Ņikita, ne bez nolūka sākdams runāt par ko citu.

—- Stepans neizvilktu tik ilgi. *,

— Vai smadzenes operējot ir jutīgas? — iztaujāja Ņikita.

— Nē, pašas smadzenes sāpes nejūt. Toties smadzeņu plēve ir ļoti jutīga, sevišķi tur, kur iet plēves vidus artērija. Bet vajag tikai noziest to ar novokaīna šķīdumu, un var griezt bez sāpēm. Kas par lielisku nozari ir neiroķirurģija! — ar sajūsmu iesaucās Ivans Ivano-vičs. — Tu, Ņikita, esi vēl jauns. Zēns, varētu sacīt. Un tev ir viss, kas ķirurgam vajadzīgs: miers, izturība, asa acs un zelta rokas! Neapstājies pusceļā! Pastrādā

Ite gadiņu vai divus par feldšeri — un ej tālāk, centies iekļūt institūtā.

— Es arī tā domāju! — iepriecināts atteica Ņikita. — Gribu mācīties tālāk un noteikti kļūt par ķirurgu. Lai gan tas ir grūti un briesmīgi: es šodien ļoti baidījos, — viņš, kautri smaidot, atzinās.

— Kāpēc? Tāpēc, ka es pārzāģēju galvaskausu?

1— Nē, tas bija interesanti. Bet sākumā es baidījos, ka mēs pārgriezīsim gan, tomēr ne tur, kur vajadzīgs: pēkšņi audzējs izrādīsies citā vietā. Tomēr bez rentgena, — vēl vairāk mulsdams, paskaidroja Ņikita. — Tad baidījos, ka nenodziest elektrība kā toreiz Ka-menuškā, ka nesāk stipri asiņot un Stepans nenomirst. Atcerieties, viņš sāka žagoties!

Ivans Ivanovičs uzmanīgi klausījās:*

— Tu domā, es pats nebaidījos? Tāpēc arī viss iepriekš jāpārdomā. Mūsu darbā sevišķi piemērota paruna: «Septiņas reizes nomēri, vienreiz nogriez.» Atveru es cilvēkam galvaskausu un ielaužos smadzenēs ... Smadzenes ir irdena, pelēka un balta masa... Iedur tajā adatu, izurb ar lanceti — sāpēt nesāpēs, un pēdas nepaliks. Bet tā nav visur... Ir apvidi, kur var iestrēgt lode, šķemba, var izaugt, lūk, tāds riebeklis, kādu mēs šodien izvilkām, bet cilvēks dzīvo, klūp, taču dzīvo. Nonīkst pamazām. Tomēr no šīm vietām es nevaru nevienu milimetru paiet sāņus nenosodīts. Atceries, es Kamenuškā stāstīju jums par smadzeņu topogrāfiju ... — Ivans Ivanovičs smagi nopūtās, sastomījās, bet papurināja galvu un turpināja: — Es toreiz zīmēju veselu karti: kur kas atrodas, kur iet redzes vai sāpju sajūtas, no kurienes dod komandu darbībai. Cilvēks taču neiet bojā tāpēc, ka lode ietriekusies, teiksim, galvā, smadzenēs. Tā ietriecas, bet nenogalina. Var izņemt daļu smadzeņu dūres lielumā no labējā pieres apvidus bez dzīvības briesmām. Bet,, lūk, ietrieksies lode pakausī, iegarenajās smadzenēs, elpošanas centrā, — un cilvēks acumirklī iet bojā, jo apstājas elpošana. Tur atrodas centrs, kas vada asinsriņķošanu, no kā atkarīga sirdsdarbība. Smadzeņu centrālās rievas apvidū atrodas kustību centrs, aizskar to — un spēcīga, stipra būtne gulēs kā bluķis. Tā šodien es ļoti baidījos atstāt Stepanu bez valodas. Aizliegtās zonas robežu nedrīkst pārkāpt ne par vienu milimetru. Te es baidos. Bet nebaidos tā, lai atteiktos no mēģinājuma glābt cilvēku. Tā jau būtu gļēvulība. Ar bailēm sirdī es uzņemos, ja vajadzīgs, visbriesmīgāko risku, tikai visu pārdomāju un apsveru. Gadās, protams, misēkļi...

Ivans Ivanovičs piecēlās, viegli pagājās pa istabu. Viņš laikam bija priecīgs par savu klausītāju, tāpat kā priecājās arī par to, ka ikvienā milzīgās mājas stūrī elpoja ļaudis. Ņikita sekoja ārstam ar skatienu, un aiz satraukuma viņam spiedās rīklē kamols, kasījās kaklā: šis lielais cilvēks likās viņam tuvāks par visiem radiniekiem. Ņikita zināja: ja notiks nelaime, vienalga ar kuru no apkārtējiem, Ivans Ivanovičs pirmais metīsies glābt un neatstās, neatkāpsies, kā neatstātu un neatkāptos pats Ņikita. Dažāda vecuma, izglītības, tautības, viņi bija saistīti pilnīgi nesaraujamām, vienādām attieksmēm pret savu darbu un sabiedrību, kurā dzīvoja.

Piegājis pie durvīm, Ivans Ivanovičs pavērās uzgaidāmajā telpā. Marfa pīpēja, sēdēdama pie apaļas krāsns, kas bija mūrēta no dabiskiem akmeņiem un apvilkta ar melnu skārdu. Dūmu gaišzilā strūkla kusa ugunī, kas tikko bija aptvērusi Marfas iebāztās pagales.

Marfa tramīgi apgriezās.

— Kādēļ neguli? Neatpūties? — viņa stingri vaicāja. — Mēs negulēsim. Meitenes ir pie Stepana. Vēlāk sargāšu es. Tu taču esi noguris.

— Noguris! — sacīja Ivans Ivanovičs un ar mīksta-

jām, lielajām untām klusi sperdams soļus, piegāja un nosēdās blakus uz malkas kaudzes.

— Kā Zaharka pirmīt nokrita! — atgādināja Marfa ar labsirdīgu smaidu. — Novēlās, muļķis, kā lācis no bišu dobuļa. Es izbijos: domāju, tu satrūksies un neuzgriezīsi tur, kur vajag. Visas Stepana smadzenes taču bija vaļā. Izsmies tagad Zaharku mūsu mednieki. Tāds kauns! Vai tad var grūst cilvēkam kāju priekšā? Bet viņš tev pagrūda.

— Man nebija laika uz viņu skatīties ...

— Slikti... Kauns, — atkārtoja Marfa. — Kā tā var? Un vēl mednieks! Vai tu viņa sievišķi Baļļu redzēji? Skaists viņam sievišķis. Ja negribi gulēt, pastāstīšu par Zaharku un Baļļu. Tikai Ņikitu pasaukšu — nezinu visus vārdus krieviski. Viņš pārtulkos.

— Pagaidi, es papriekš apskatīšu Stepanu.

47.

Nu, tagad stāsti par Zaharu un Baļļu, — lūdza Ivans Ivanovičs, atgriezdamies no operāciju istabas, un Marfa sāka stāstīt.

— Baļļas tēvs, bagāts toijons, dzīvoja pie Artikanas upes. Visas labākās zemes bija viņa īpašums. Arī govju viņam bija daudz... Zirgu bez skaita. Viņa lopi kā mākonis klaiņāja pa pļavām. Strādnieku un radinieku — vesels karaspēks. Baļļai pašlaik pāri četrdesmit ... Tagad skaista, bet meitās bija kā svētā jaunava, kas nokāpusi no svētbildes, tikai bez spārniņiem. Kristīja viņu jau lielu, līdz tam saucās par Matrjonu... Atbrauca toreiz ar popu uz Artikanu bagāts jakuts, krievu darbuzņēmējs. Tas tad arī sadomāja Baļļai tādu ērmotu vārdu. Un sāka viņš un Baļļas tēvs darīt nelabus darbus. Pārdeva tālāk krievu rūpniekiem lopus gaļai un apņēmās piegādāt sienu. Siens jakutiem bija vērtīgāks par maizi, bet viņš ņēmās to pārdot. Labas pļavas saņēma, izputināja savus ciltsbrāļus galīgi. Tad Baļļas tēvs atdeva arī meitu pret pašas gribu par sievu drauģelim uzņēmējam. Lielu kalimu par viņu paņēma.

Bet Baļļa jau tolaik mīlēja Zaharu. Auga viņi kopā. Viņš bija apaļš bārenis, kopējs dēls, pareizāk, kalps visai apmetnei. Raudāja Baļļa, projām braucot: vīrs derēja viņai par vectētiņu.

Atveda vecis viņu lielā ulusā pie Kuhtujas. Nams viņam bija krievu, iekārta krievu, dažādu ēdienu papilnam. Bet Baļļa tikai raud. Kādu gadu viņa tā mocījās, pēc tam izdomāja .., Aiziet no vīra mājās nevarēja: tēvs atvedīs atpakaļ. Tad viņa nolēma pārkāpt likumu — lai aizdzen ir vīrs, ir tēvs. Viņa aizies pie Za-harkas. Prātiņš jauns, mazs, bet daba karsta. Nu, un sapinās viņa ar vīra dēlu no pirmās sievas. Uzzināja vecais — noskaitās. Dēlu apprecināja, bet Baļļu neaiz- \ dzina, tikai sāka sist katru dienu kā sliktu suni. Tai laikā Kuhtujā ieradās Zaharka. Kas viņam: pliks, drosmīgs, kaut arī muļķis, — iesprauda Marfa, atcerējusies Zahara šīsdienas pārkāpumu. — Cilts viņu ar varu neturēja, ja jau izaudzis, atlaida: brauc, kur gribi. Iera-dās viņš Kuhtujā kā pērkons no skaidrām debesīm. Nu būtu bijusi viena izeja — bēgt abiem, bet Baļļa baidījās, zināja, slikti būs Zaharam. Saniknošu, domā, veco vēlreiz, varbūt padzīs. Un sāka izlikties, ka mīlinās ar pašu kārnāko vīreli. Sak, lūk, jums kauns pa visu ulusul Panāca savu: aizdzina vecais vīrs. Kļuva Baļļa brīva. Metās pie Zahara, bet viņa nav: apvainojies bija Za-hars, saniknojies un pārdevies jūgā briežus ganīt. Aizgājis Zahars ar evenkiem simt verstu un vēl tālāk taigā. Kur to atradīsi? Ļauna kļuva dzīve Baļļai. Sievišķis skaists, bet slava par viņu nelaba. Kur vien iet, visur vīrieši uzmācas. Norēja viņu gandrīz galīgi, taisni kā vilcēnu.

— Kad tad viņa satikās ar Zaharu? — Ivans Ivano-vičs ieinteresēts pārtrauca: Marfas stāsts atkal sāpīgi aizskāra sirdi.

— Pagaidi. Pateikšu, — tā atbildēja, piebāzdama jaunu pīpi. — Tas notika ne pēc gada, ne pēc diviem ... Tad jau bija beidzies pilsoņu karš. Bet Zahars vēl arvien ganīja briežus taigā. Pie mums bija tādas apmetnes, kur par jauno kārtību uzzināja tikai pēc gadiem pieciem. Tomēr atnāca jaunā kārtība arī uz tādām vie-

tām. Pēc tam tur ieradās Baļļa. Kā viņa uzzināja, kur Zahars? Taigā tādam mērķim ir savas runas — kapse. Veselu mēnesi viņa gāja ar briežu bariem. Ari strādāja par ganu. Satikās taigā divi gani: vīrs Zahars un sieva Baļļa, abi parādjūgā. Abi nometa parādjūgu un aizgāja kopā projām. Kopš tā laika dzīvo, mīlējās.

Ilgi visi trīs klusēja, tikai uguns sprēgāja krāsnī, mezdama atspulgu uz cilvēku domīgajām sejām.

Ivans Ivanovičs piecēlās un, viegli sperdams soļus, atkal aizgāja pie slimā.

Stepans tiešām bija aizmidzis. Pulss viņam bija labs, vienāds. Virs lūpas un starp tumšajām, ieslīpajām uzacu bultām bija izspiedušās sīkas sviedru lāses. Viņa melnīgsnējā seja baltajā apsējā šķita Ivanam Ivano-vičam skaista.

Otra meitene, kas šodien bija pasniegusi ķirurģiskos instrumentus, sēdēja pie gultas un skaidru, gaidpilnu skatienu lūkojās ārstā.

— Ak brašā meitene! — viņš klusiņām sacīja, atkal, tāpat kā sarunā ar Ņikitu, neatrazdams cita vārda, un noglaudīja ar plaukstu apaļo, marles lakatiņa segto galviņu. — Arī tu esi braša meita, — viņš piebilda, pagriezies pret otru, kas tuvojās no durvju puses. — Es par jums ierakstīšu avīzē, kad atgriezīšos Kamenuškā. Lai zina, kādas meitenes dzīvo taigā!

Ivana Ivanoviča acīs pēkšņi ieriesās asaras, viņš pats pašlaik nebūtu varējis pateikt, kāpēc... un viņš klusu izgāja no operāciju istabas.

48.

Sākumā kopdzīve ar Tavrovu bija Olgai viens vienīgs nemiers. Viņa baidījās no Ivana Ivanoviča atgriešanās, no tikšanās ar ārsta tuvākajiem paziņām, bijās no Tavrova ilgstošajām prombūtnēm; viņa ikreiz sarāvās no durvju čīkstoņas, no spēja tālruņa zvana. Kad viņai vajadzēja iziet, lai savāktu materiālus kārtējam rakstam, viņai visu laiku bija tāda sajūta, it kā mājās būtu mazs bērns. Un, ja viņa nokavējās un dzīvoklī jau dega gaisma, bet uz aizkariem vīdēja Tavrova ēna, viņa gandrīz skriešus uzskrēja lievenī, dažreiz atrazdama viņu ar uzrotītām piedurknēm virtuvē kā nozieguma vietā. Viņa vēl kautrējās iziet ar inženieri reizē, bet, gaidot to no darba, reižu divdesmit piegāja pie spoguļa palūkoties, vai labi pieguļ tērps, vai mati sasukāti piedienīgi sejai. Agrāk viņa nebija grozījusies spoguļa priekšā, vēlēdamās patikt Ivanam Ivanovičam. Viņa nez kāpēc bija iedomājusies, ka patīk tam, kāda ir.

«Bet ar Borisu mēs esam vienos gados, un man negribas izskatīties vecākai par viņu!» nodomāja Olga, apsēzdamās pie rakstāmgalda, kur bija izlikti viņas papīri. «Man arī strādāt gribas arvien labāk, lai viņš mani vairāk cienītu un stiprāk mīlētu.»

Izdzirdusi soļus zem logiem, viņa satrūkās un starojošu seju devās pretī, ejot noņemdama priekšautu un sakārtodama matus. Neviens, šai mirklī palūkojies uz viņu, nebūtu nojautis mazos sarūgtinājumus un lielo satraukumu, kas viņu grauza.

Tavrovs nebija atnācis viens, bet kopā ar Platonu Logunovu, uri Olga apsveicinādamās mazliet mulsa, nezinot, kā izturēties. Tavrovs kautrējās viņu noskūpstīt sveša cilvēka klātbūtnē, tikai stipri paspieda roku, un Olgu atkal apņēma trauksmainas bažas. Vai Borisam labi kopā ar viņu? Vai viņš nekaunas viņas dēļ — tāpēc ka viņa ir cita sieva? Un tomēr viņai patika, ka inženieris sargāja viņu jūtas, kā sargā visdārgāko. Tieši tagad, kad viņš izturējās tik atturīgi, viņa attiecību siltums pret Olgu izpaudās katrā skatienā, katrā kustībā. Viņš palīdzēja uzklāt galdu, jautri jokodams par pagaidām trūcīgo saimniecību; deva viņai iespēju iejusties saimnieces lomā, sākdams runāt par pēdējo avīzē iespiesto Olgas aprakstu. Logunovs lūkojās viņos ne bez ziņkāres, bet pēc tam labvēlīgi.

— Jums vairāk jāiet ļaudīs, — viņš sacīja Olgai, atcerēdamies savu draudzīgo sarunu ar viņu. — Jūs ļoti labi vadījāt svešvalodu pulciņu, bet tagad tas jums tā kā sācis klibot. Vai tik jūs negatavojaties ieslēgties četrās sienās? Es, gluži otrādi, gribu jūs pavisam atkarot mājai: uzņemieties vēl vienu slodzi — politinformāciju sievietēm.

— Tas viņai būs piemēroti, — Tavrovs jautri sacīja.

— Jā, tiesa, tāda slodze man nemaz netraucēs, tā sakrīt ar manām prasībām, — sacīja Olga. — Bet vai es varēšu?.,.

— Un kā vēl varēsiet!

49.

■— Jūs esat kļuvusi it kā jaunāka, — piezīmēja Var-vara, satikusi Olgu klubā ražošanas apspriedē.

Bija pārtraukums, visi bija izgājuši uzsmēķēt. Pa atvērtajām durvīm tukšajā zālē plūda tabakas dūmu smarža, ielidoja balsu dūkoņa. Olga sēdēja viena, beigdama ierakstu bloknotā.

Viņa mazliet mulsi palūkojās Varvarā, kas apsēdās blakus uz sola.

— Vai tagad jums manis nav žēl? — slēpdama apjukumu, viņa, pa pusei jokojot, vaicāja.

— N-nē, — mazliet piespiesti atteica Varvara.

Ja kāds viņas klātbūtnē ko izvēlētos un, atlicis sāņus lielisku lietu, paņemtu sliktāku, viņa, protams, iejauktos, pat ja tas viņai nestu zaudējumu. Viņas taisnīgā sirds būtu jutusi sašutumu pret cilvēku, kas neprot pienācīgi novērtēt darbu un prasmi. Iegādādamās ko vajadzīgu, viņa priecājās arī par to, kas bija izdarījis viņai pa prātam.

«Viņam ir skaidrs skatiens un laba sirds!» meitene domāja par nezināmo mākslinieku, tīksminādamās ap jaunu tērpa diānu. «Viņa darbs iepriecinās daudzas sievietes. Interesanti, cik laika viņš patērējis, izmeklējot krāsu nianses? Kā viņš izdomājis šos skaistos rakstus?»

— Šis meistars droši vien ir ļauns, — viņa sacīja, apbēdināta uzlūkojot kurpes, kas bija izrādījušās neizturīgas. — Kāpēc viņš mani nosodījis ar savu slikto darbu?

Taču te runa bija par cilvēku. Vai var citam dot priekšroku pār tādu, kāds ir Ivans Ivanovičs? Varvara mīlēja ārstu, un viņai likās, ka tā izvēlējusies viņu pilnīgi apzināti.

— Es saprotu, — ierunājās Olga, pētījoši ielūkodamās meitenes sejā un it kā lasīdama tur satraucošas domas. — Kāpēc tad tu pati devi priekšroku tam, kura

sirds jau aizņemta?

Varvara nosarka, bet nenolaida acis zem Olgas skatiena.

— Viņš tik daudz darījis manā labā! — viņa satraukti teica. — Pie viņa es iemācījos, kā jādzīvo, jāstrādā un jāmācās!...

— Tu būtu varējusi palikt viņam tikai pateicīga. Viņš taču izturas pret tevi ļoti draudzīgi, vai nav tiesa?

— Jā, tiesa, — nočukstēja Varvara.

— Bet tu tomēr iemīlēji viņu vairāk, stiprāk* nekā prasa draudzība?

Varvara atkal pietvīka, taču sacīja:

— Jā, iemīlēju.

— Tavrovs man kļuva tas pats, kas tev Ivans Iva-novičs, un mana sirds tiecās pie viņa. Es gribēju pārvarēt šo tieksmi! Taču nekas neiznāca, un tas, kas pagātnē nesa prieku, tagad kļuva par manu nelaimi.

— Vai jūs esat nelaimīga? — aši vaicāja Varvara.

— Nē, esmu laimīga, kad nedomāju, ka virs zemes ir Ivans Ivanovičs Aržanovs.

Viņas vārdu pārsteigta, Varvara parāvās atpakaļ.

— Jūs gribat, lai viņš nomirtu? — viņa vaicāja.

— Pasargi dievs! — satvērusi un spiezdama Varvaras roku, Olga sacīja patiesās izbailēs. — Es gribu viņam tikai labu! Tu vēl neesi ne ar vienu saistīta un nevari iedomāties, kāda ir atbildība par otru cilvēku. Par sevi es neraizējos, bet nevaru tikt vaļā no satraukuma...

— Man šķiet, jūs velti baidāties, — sacīja Varvara, starp citu, ne gluži pārliecināti (viņa pēkšņi atcerējās ārsta izskatu naktī slimnīcā, kad viņš gandrīz bija saskrējies ar Tavrovu). — Ivans Ivanovičs taču nekausies un nenogalinās viņu, — meitene naivi piebilda.

Olga nodrebēja, un Varvara uzreiz saprata, ka viņa par to domājusi.

— Kā var pieļaut tādas domas? — Varvara iesaucās vaļsirdīgā sašutumā. — Ivans Ivanovičs visu sevi atdod cilvēkiem, personīgu interešu pēc viņš netrieks drupās citu dzīvi.

50.

Pavas Romanovnas vīrs, galvenais grāmatvedis Prja-hins, juta, ka tuvojas gals viņa karjerai raktuvju pārvaldē. Viņš vēl turējās pretī, lika par sevi dzirdēt, pūlējās izskatīties darbīgs. Apģērbs viņam kā agrāk biļa švītīgs un tīrs, siksnu sprādzes mirdzēja, bet autoritātes viņam vairs nebija.

«Viņam bija labi strādāt Skorobogatova laikā,» nodomāja Olga, ielūkojusies grāmatveža nobālušajā sejā, nevajadzīgi rosīgajās kustībās, un pamazām novietoja nelielā portfelī zīmuļus un piezīmju grāmatiņu, gatavodamās aiziet no apspriedes: tuvojās laiks, kad bija nolikta politinformācijas stunda. Ja viņai agrāk būtu teikts, viņa nebūtu ticējusi, ka spēs nolasīt īstu referātu, — piemēram, stundu runāt par angļu karaspēka uzbrukumu Abesīnijā un itāliešu atkāpšanos uz Adisa-bebu, un sakarā ar to par zemes ģeogrāfisko un ekonomisko stāvokli un kolonizatoru tīkojumiem. Olga vēl neprata brīvi lietot sagatavoto materiālu un biežāk, nekā vajadzīgs, skatījās konspektā. Dažreiz viņa gluži vienkārši apmulsa un uztraukdamās neatrada uzreiz vajadzīgos vārdus, taču klausījās viņu labprāt un pulciņa dalībnieču skaits manāmi pieauga.

— Man tas nāk pašai par labu un ir nepieciešams darbā! — Olga sacīja Tavrovam, kad uzbudināta un laimīga atgriezās mājās.

Viņa lietišķi ķērās arī pie angļu valodas mācīšanas pieaugušo vakara skolas pulciņā. Tagad viņa nemaz nejuta mulsumu, kas bija traucējis vasarā.

«Es gluži vienkārši pierodu un, tā kā tas nav mans galvenais, bet «blakus» amats (viņa atcerējās Ivana Ivanoviča vārdiņu), esmu apmierināta arī ar to, un gribas, lai iznāktu labi.»

Olga jau gribēja piecelties, bet ieraudzīja Tavrovu, kas devās uz prezidija pusi.

399

Apmākdama smaidu, Olga vēroja, kā viņš gāja starp rindām,, vidēja auguma, bet plecīgs, sajozies ar platu siksnu. Pieturējās vēl stipras aprīļa salnas, un Tavrovs, kā vairums raktuvju darbinieku, staigāja augstās kažokādas untās un tumšā pusmilitārā uzvalkā, lai gan neplātījās ar portupēju un somām kā Prjahins — un vispār grēks būtu viņu salīdzināt ar Prjahinu!

Rau, viņš atmeta ar roku matus no pieres un, pārlaidis skatienu zālei, piesēdās galda galā. Zālē bija ne mazāk par sešsimt cilvēkiem, bet dīvainā kārtā sagadījās, ka Tavrova un Olgas skatieni šai īsajā mirklī satikās, un viņa pat saskatīja ašu, līksmu smaidu inženiera sejā, kad viņš apsēdās savā vietā.

Tagad viss labi. Sākotnējais nemiers, kas bija metis ēnu uz Olgas laimi, nu izgaisa: viņa jutās kā mājās, savējo vidū. Neviens nemeta uz viņu pārmetuma vārdus, varbūt arī rājās, tomēr nenosodīja, deva iespēju sakopot spēkus un justies atkal kā cilvēkam. Tagad viņa stingri stāvēja uz kājām, un neviena dzīves stunda neaizritēja velti.

Vajadzēja iet prom, bet Olgai negribējās atstāt zāli, kur tik silti bija kļuvis viņas sirdij.

Apsprieda jautājumu, kas neinteresēja Olgu kā korespondenti, taču skāra flotācijas fabriku, tātad Tav-rovu... Viņa klausījās uzmanīgi, kamēr kāds no runātājiem nenovirzīja domas uz ko citu. Uzstājās strādnieks, ko Olga vasarā bija sastapusi slimnīcā... Toreiz viņš bija sēdējis blakus Tavrovam un raustījis, un plucinājis uzspīlēto, īso uzsvārci. Platās plaukstas bija karājušās tālu ārā no sniegbaltajām piedurknēm. Tas bija fabrikas vecākais atslēdznieks. Ieraudzījusi viņu tagad, Olga atkal satraucās. Šis strādnieks arī vadīja politinformāciju savā fabrikā. Lai mācītos, Olga pēc Tavrova padoma bija pāris reizes apmeklējusi viņa nodarbības. Viņu pārsteidza visu nodarbības dalībnieku aktivitāte, sirds dziļumos viņa juta pat skaudību.

«Būs arī man jādod saviem klausītājiem uzdevumi. Lai viņi pierod uzstāties,» nodomāja Olga un tūlīt steidzās uz izeju. Viņu gaidīja.

Tālē pa klajo nogāzi skrēja dīvains dzīvnieks. Tas virzījās lieliem lēcieniem, šūpodamies, gandrīz kūleņodams, it kā lēktu ar visām četrām ķepām vienās pēdās; dziļi dobumi palika aiz viņa baltajā, neskartajā sniega segā.

Ivans Ivanovičs, nolaidis šauteni un pastiepis kaklu no kažokādas apkakles, vēroja dzīvnieka neveiklo skrējienu. Koši melns pret gaišzilo apvārsni, dzīvnieks devās projām; bija redzams, kā vējš rotaļājās ar tā garo spalvu, kas sānos nokarājās kā zirgu sega.

— Nu? — izdzirdis slēpju švīkstoņu, atskatīdamies jautājoši ieteicās Ivans Ivanovičs. — Vai tinis?

— Tas pats ir, — sacīja Ņikita, smagi elpodams pēc skrējiena kalnup. Viņa apģērbs bija nosarmojis. Platās slēpes, apbirušas ar pūkaino, jauno sniegu, arī kļuvušas baltas. — Dabūsim vēl, — viņš pārliecināti turpināja. — Drīz mošus briedis nāks ēst. Tinis iet pa pēdām, vajā. Tas pat alni var nogalināt. Uzrāpjas zemā kokā, pieplok kā lūsis un gaida ... Ķepas lielas, nagi kā āķi. Ziemu klaiņā veselām diennaktīm. Aprij peles, velk ārā medījumu no lamatām, ja atrok sprāgoņu, arī aprij.

Zem mīkstā sniega cieta pavasara sērsna. Piegāzes Ivans Ivanovičs brauca lēnāk, izraudzīdamies nolaidenākas vietas. Ņikita laidās lejā bramanīgi, saceldams jautru puteni, lepodamies ar veiklību pagriezienos. Spožā saule stāvēja augstu kā pavasarī, bet bija auksts: vējš, bezpajumtnieks, kā tinis klaiņā ja pa kalnu korēm, cirsdamies sejā, sariezdams acīs asaras. Šauras, kazu un kalnu buku iestaigātas, plēsoņu ķepu nomīdītas taciņas vijās līdz pašām smailēm. Plēsīgo zvēru smaka nebiedē projām kazas no viņu iemīļotajām vietām. Kalnos ziemā siltāks nekā ielejās un nagi negrimst sniegā, nelauž sērsnu, kas pazudina dzīvniekus, kad tos vajā mednieks.

Kādā klinšainā, akmeņainā vietā Ņikita pamāja ar roku Ivanam Ivanovičam. Viņš ierīkoja ārstu akmeņos,

401

26 - 210

netālu no kazu taku sazarojuma, un devās tālāk meklēt labu vietu sev.

Palicis viens, Ivans Ivanovičs iekārtojās ērtāk un pavērās apkārt. Viņam stipri gribējās nošaut tini. Nebūtu slikts arī mošus brieža buks... Bet bukus viņš bija šāvis jau agrāk, un mošus briežu mātītes, pēc Ņikitas novērotām pazīmēm, bija grūsnējas. Turpretī tinis — kaitīgs, turklāt neredzēts zvērs, un tā ādu jakuti ļoti ciena.

Laiks gāja... Ne mošus brieža, ne tiņa. Jau sen pierimis pirmo gaidu satraukums. Berzēdams te vaigu, te degunu, Ivans Ivanovičs sagumis sēdēja uz akmens, palicis apakšā slēpes, un domāja, un viņa seja kļuva arvien drūmāka. Viņš domāja par to, ka drīz viņam būs četrdesmit gadu, ka mūža labākā puse jau pagājusi. Tiesa, viņš vēl samērā jauns, spēcīgs, vesels, un, ja nebūtu nelaimes ar Olgu, doma par gadiem viņam nenāktu ne prātā. Kā tagad dzīvot? Ivanam Ivanovičam šķita, ka viņš nespēs iemīlēt vēlreiz. Pati doma par citu sievieti bija viņam pretīga. Olga! Ivans Ivanovičs stūrgalvīgi sēroja pēc sievas, neatzīdams nekādus sirdsapziņas saprātīgos pierādījumus.

— Vai es spēšu aizmirst?! — viņš nočukstēja.

Šai brīdī viņš izdzirda vieglu skaņu no taciņas puses. Vilinoša taciņa vijās starp pinkainiem ķērpjiem apaugušajiem akmens bluķiem un dzelteno, sniega pieputināto briežu sūnu. Bet nekas dzīvs uz tās nebija redzams. Ivans Ivanovičs ieklausījās. Vējš atnesa vāju, klusu skaņu — kā gaudošanu, kā rejas... pēc tam norībēja šāviens, un kā lavīna nogranda atbalss mežonīgajos kalnos, tuksnesīgajā, mūžīgajā klusumā.

— Ai! — Ivanam Ivanovičam izlauzās skaudīga nopūta. — Nošāva!

Bet gandrīz tūlīt nodārdēja otrs šāviens.

«Garām!» nodomāja Ivans Ivanovičs ar neviļu apmierinājumu. «Tāds šāvējs — un nošāva garām! Ak tu Ņikita-Mikita! Tagad būs jāgaida ilgi.»

Viņam jau kļuva pat žēl, ka Ņikita aizšāvis garām, bet šai brīdī acu priekšā pazibēja kas plankumains, dzelteni pelēks. Pa taciņu, atmetis atpakaļ bezragaino galvu ar tik gariem ilkņiem, ka tie pārkārās apakšžoklim un bija redzami no tālienes, joņoja mošus briedis. Tas bija īsts meistars skriešanā, bet patīksmināties Ivans Ivanovičs nepaspēja, nepaspēja atcerēties arī mošus briežu mātīšu grūsnību; roka pati pameta augšup šauteni — un, atbalsij dunot, aizvēlās trešais rībiens. Briedis skrējienā, pilnos auļos saslējās pakaļkājās, it kā būtu uzlidojis šķērslim, un... milzīgiem lēcieniem nodrāzās no taciņas, pazibēja tikai tā apaļie gurni ar īso asti un spēcīgās kājas.

Izšaut otrreiz Ivans Ivanovičs nepaspēja: vējš iemeta acīs asus sniega putekļus, izriešot asaras.

— Netrāpīju! — īgnā sapīkumā aizelsdamies, sacīja Ivans Ivanovičs un, izslejoties visā augumā, paskatījās, kā joņoja viņa pārbiedētais radījums ar neglītiem, nez kāpēc tik gariem ilkņiem, izskatā neveikls, sakumpis, bet gluži kā ar tērauda atsperēm izturīgajās kājās. Tagad Ivans Ivanovičs atcerējās, ko Ņikita bija teicis: mošus briežiem neesot ragu. Tātad, spriežot pēc ilkņu lieluma, tas bijis vecs tēviņš. Tāds apsvērums lika Iva-nam Ivanovičam vēl stiprāk nožēlot savu neveiksmi.

«Nu, jupis ar viņu,» viņš tūlīt nodomāja, sevi mierinādams, «āda viņam droši vien slikta. Mošus strūkla [10]man arī nav vajadzīga: brukas slimniekus es ārstēju pēc savas metodes.»

Stundas divas viņš vēl sēdēja sasprindzinātās gaidās, kamēr tālu kraujā pavīdēja melnais tiņa siluets ... Rau, starp akmens bluķiem pazibēja pelēkā piere virs melnajiem acu lokiem, izliektā mugura ... Zvērs tuvojās savā dīvainajā, klibojošajā solī, šūpodams garo, plat-pieraino purnu ar sīkajām, atstatu stāvošajām ausīm.

Ivans Ivanovičs mazliet pavilcinājās un nospieda gaili. Šāvienu viņš šoreiz gandrīz nedzirdēja, tik stipri pukstēja sirds; tikai drusku atsitās plecā, bet it kā no šā paša grūdiena tinis paklupa, pasvērās uz priekšu un palika uz vietas.

Ar šauteni rokā Ivans Ivanovičs metās uz taciņu. Taču zvērs sakustējās un gaudodams, riedams, zobus griezdams, aizripoja sānis. Ivans Ivanovičs izšāva vēlreiz un, nikni raukdams pieri, apstājās, raudzīdamies, kā zvērs, iedūris degunu apsnigušajās akmens šķembās, raustoties lielajām ķepām un pinkainajai astei, lēni novēlās uz sāniem. Viņa melnā spalva, vēl kupla kā ziemā, skaisti lāsmoja. No lāpstiņām pār visu ķermeni stiepās gaišpelēka svītra.

52.

— Ko tad tu šāvi pirmo reizi? — vaicāja Ivans Ivanovičs, pakustinādams Ņikitas nogalināto savvaļas ziemeļbriedi un mošus briedi.

— Mošus briedi, — sacīja Ņikita, gādīgi pielikdams pie dzeltenajām, karstajām liesmu mēlītēm trauslus žagariņus.

Nolēmuši atpūsties, viņi ilgi bija sprieduši, kurp braukt: uz lāčiem, aļņiem vai tiņiem. Ivanam Ivano-vičam iegribējās medīt tini, un tā viņi nokļuva šeit, šajos kalnos. Jakuti bija atveduši viņus šurp no Učahanas un palikuši gaidīt apakšā, ielejā, kur bija briežu ganības. Tagad pavadonim pēc norunas vajadzēja nākt augšup, kur redzēja spīdam ugunskuru, un palīdzēt medniekiem nokļūt līdz teltij, kurā pārlaidīs nakti.

— Sals turēsies vēl nedēļas trīs, — sacīja Ņikita, atvirzīdamies no augsti uzsitušās uguns. — Tad tūlīt iestāsies siltums. Laiks braukt uz Kamenušku. Jāsteidzas!

— Man nepieciešams novērot mūsu pēdējos slimniekus. Pašlaik es viņus nevaru pamest. Un jāzina, kā Stepanam klāsies pēcoperācijas periodā. Mani tas ļoti interesē: es taču viņu vairs neredzēšu, — pēkšņi uznākušās skumjās piebilda Ivans Ivanovičs.

— Viņš pats var ierasties Kamenuškā ... Pateiksim viņam, un viņš vasarā atbrauks.

— Varbūt arī atbrauks, bet es tur vairs nedzīvošu. Pavasarī došos uz lielo zemi... Tālu projām!... — kā aizmirsies atkārtoja Ivans Ivanovičs, un viņam bija tāda sejas izteiksme, ka Ņikita neuzdrošinājās jautāt.

— Pēc divām trim nedēļām sniegs sāks kust, —• viņš sacīja pēc ilga klusuma. — Ja aizkavēsimies, ceļš būs ļoti grūts.

— Nekas, Ņikita. Mēs nenokavēsimies. Desmit dienas sniegu nenokausēs, bet pa šo laiku mēs palīdzēsim evenkiem, kas atbraukuši no Mazā Dželtulaka. Nevar taču slimniekus, kas atvesti šurp no tālienes, sūtīt atpakaļ, nesniedzot nekādu palīdzību. Tas aizvainos, vai ne?

— Tiesa, aizvainos, — padodamies noteica Ņikita. — Tomēr pēc tam atbrauks jauni slimnieki, un jūs atkal aizkavēsieties. Es atbildu par jūsu laimīgu atgriešanos. Man par to sāp sirds. Grūti būs.

— Nekas, Ņikita, — atkārtoja Ivans Ivanovičs. — No ceļa grūtībām mums nav ko bīties: mēs taču esam veseli cilvēki. Vispār dzīves grūtības nav sliktas, ja tās var pārvarēt. Vissliktāk, kad nonāk tādā stāvoklī, ka nevar darboties ...

Ivans Ivanovičs paņēma šauteni un lēni devās pa klinšu gruvešiem kalnup. Viņam iegribējās vēl pabūt vienam. Nogāzē milzu akmeņu «paliekas». Šur tur tās melnoja kā drūmas, vientuļas būdiņas; līdzību papildināja nokārušās kupenu malas, kas izskatījās pēc jumtiem. Augstāk sākās pilnīgs haoss. Ivans Ivanovičs apsēdās uz liela akmens un palūkojās apkārt. Kalnu apveidi jau grima zilgā krēslā, tikai rietumos, vieglā purpurā krāsoti, atšķīrās kailo virsotņu izloki. Visapkārt dvesmoja ziema, burvju valsts netraucētais klusums. Zilgmē kā izliekta zelta adata izspraucās mēness... Ņem, ķirurg, šuj! Bet nav ķirurga, ir vienkārši cilvēks. Sēž starp debesīm un zemi tautas pasaku iemīļotā varoņa vārda brālis. Ne Ivans — cara dēls, ne Ivanuška — muļķītis, bet ārsts Ivans. Aiztecējis brīnumu laikmets. Nav tāda dzīvības ūdens, kas varētu izdziedēt viņa sirds brūci. Viss to vienīgi uzplēš. Lūk, uzpūta vējš, un kā pavasara vēstnese, kā jausma par laimi aizsmaržoja maiga vēsma ... Rau, zvaigznes palūkojās no augstā debess juma, mirkšķinot starojošās skropstas .. .

Vai gan nejauši sēž te pār šo pagaidām vēl mēmo pasauli ārsts Ivans no Kamenuškas? Pienācis citu brīnumu laiks. Taigā ceļ pilsētas. Pašlaik Učahanas kolhozniekus pārvieto no mežos izkaisītām, tumšām jurtām uz jauniem ciematiem, uz īstām, pēc labākās sirdsapziņas celtām mājām.

Pirms došanās medībās Ivans Ivanovičs un Ņikita bija piedalījušies kolhoza kluba atklāšanā. Pirmais kino taigā ... Kāds sajūsmas, šausmu un izbrīna uzliesmojums uzvilnīja zālē, kad nodzisa gaisma un uz ekrāna skanot sāka slīdēt Lielās zemes dzīve! Ivans Ivanovičs izjustu ko līdzīgu, ja kāds labs vai ļauns gars satvertu viņu tagad aiz pinkainās kažoka apkakles un aizrautu pāri salā sakaltās zemes diženajiem plašumiem. Kādas tāles pavērtos viņa acu priekšā!

Šodien Učahanā izaudzis gaišs ciematiņš, rīt kopā ar rūpnīcu dzims jauns kultūras centrs.

— Jā, — čukstēja Ivans Ivanovičs, — tas nav izlu-tuša liberāļa, humāna, paēduša buržuja sapnis. Nē, tā ir reāla iespēja, ko radījuši boļševiki. Pilsēta, kam likti pamati Učahanā, ar lepnumu pieņems sava radītāja vārdu: tā būs Staļinogorska. Varbūt es esmu smieklīgs cilvēks un neprotu dzīvot, bet ķirurgs es tomēr neesmu slikts. Dosim vārdu, biedri, ārstam Aržanovam, — Ivans Ivanovičs uzkāpa savā akmens tribīnē un, noņēmis cepuri, pavērsās uz dienvidaustrumiem, no kurienes pūta vējš un kur veda ceļš uz lielo krievu zemi. Ārsta seja pauda patiesu satraukumu. — Lai dzīvo jaunā pilsēta — Staļinogorska!

53.

— Pilsētu cels lielu. Ceļu būvēs, atvedīs mašīnas. Nē, mašīnas pašas atvedīs citas, kas neprot iet, bet strādā tikai uz vietas, — līksmi stāstīja Zahars, atgriezies no rajona padomes savā teltī.

Marfa nedzina taigas viesus projām no izpildkomitejas sēdēm, un viņi stundām zvilnēja uz soliem vai tieši uz grīdas, pavilkuši sakrustotās kājas zem sevis.

— Lai zina, kā rūpējas par viņiem padomju vara, — Marfa mēdza svarīgi teikt.

Zahars kāri klausījās visā. Protams, viņš kā agrāk paliks mednieks — katram ir savs darbs. Bet...

— Iegājām jurtā, kur taisa elek-trī-bu, — viņš stāstīja Stepanam un tā sievai. — Tāda krievu jurta. Ar lielu katlu, krāsni un dūmeni, augstu kā vislielākais koks. Tur taisa gaismu ...

— Uguni! — izlaboja Baļļa, degdama nepacietībā iemest kādu vārdu.

Zahars uzsmaidīja viņai kā mazam bērnam:

— Uguni es pats varu iededzināt. Un tu vari, un Ste-pana Nikolka. Bet tur taisa gaismu, kas skrien pa aptītu vadu kā zaļā sula pa zāles stiebru, — un, laikam tīkamā salīdzinājuma iedvesmots, Zahars sāka dziedāt skaļā rīkles balsī.

Viņš sēdēja, aptvēris ar rokām saliektās kājas celi, šūpodamies brīvās melodijas taktī un lūkodamies pavarda uguns liesmās; viņa uzacis bija paceltas kā izbrīnā, bet acis mirdzēja maigi un domīgi.

Viņš dziedāja, ka drīz pa visām taigas apmetnēm stiepsies brīnišķīgi vadi, īsts vadu tīkls, bet uz tā vizēs tik daudz zelta pumpuru kā pavasarī uz spēcīga vītola. Katrā jurtā uzplauks stikla pumpurs. Nav no tā siltuma, bet gaisma tāda, it kā jurtā būtu ienākusi saule. Pat vecenīte, kas pusakla no trahomas, atradīs krellīti mēslu un gružu kaudzē. Nē, tad mēslus vairs jurtās neredzēt. Tas tā bija agrāk, kad cilvēki dzīvoja kopā ar lopiem — dūmos un tumsā. Tagad uz taigu atnākusi gaisma. Trahoma pazudīs. Un vecenīšu nebūs. Visas kļūs jaunas. Sēdēs ar garām bizēm pie pavarda, izšūs ar zīlēm greznus tērpus.

Lielisku dziesmu bija sadomājis Zahars. Ne velti viņu uzskatīja par labāko dziedoni apmetnē, un Baļļa lūkojās vīrā ar lepnumu. Bet pēkšņi viņas sejā pazibēja šaubas, un viņa steidzīgi ierunājās savā sidrabainajā soprānā:

— Varbūt arī pavardu nebūs?

Zahars joprojām dziedošā balsī atbildēja:

— Nē, pavardi paliks.

— Tomēr nepaliks, — iebilda Stepans, kas vecā, plecos uzmestā kažokā un cepurē, no kuras spraucās tīra marles lakatiņa stūris, sēdēja pavarda otrā pusē. — Krāsnis labākas. Malkas vajag mazāk, un siltāk.

Viņi nesaprata, ka no dziesmas vārdus izmest nevar. Viņiem sacerēta laba dziesma, bet viņi visu novada uz malkas klēpi. Tomēr Zahars nebija godkārīgs mākslinieks, kas alkst slavas. Bez tam — ko no viņiem var gribēt: viens slims, otrs — sievišķis. Tāpēc jau parastā balsī Zahars miermīlīgi izšķīra klausītāju šaubas:

— Kam kā patiks, tā arī būs.

Šuves Stepana galvai ārsts noņēma devītajā dienā. Brūce bija aizdzijusi, un Stepans kļuvis manāmi jautrāks, bet joprojām izturējās pret sevi saudzīgi, it kā būtu uzģērbis jaunu uzvalku. Tāpēc viņa kustībās izpaudās atturība un jocīgs svinīgums. Tā noskaņoja ari Ivana Ivanoviča biežie apmeklējumi. Stepanam ārsta uzmanība glaimoja un lika justies neveikli, jo vairāk tāpēc, ka, neprazdams melot, viņš tūlīt lika vilties daudzajiem apmeklētājiem, pateikdams viņiem, ka operācijas laikā nav jutis sāpes. Tiesa, tās nebija jutuši ari citi ārsta Ivana operētie, taču tās operācijas likās vienkāršākas. Stāvoklis prasīja Stepanam palielīties, bet viņš nebija tāds izdomātājs kā viņa brālis Zahars. Tad viņa vietā sāka darboties ļaužu valodas ...

Runāja dažādi: it kā ārsts Ivans pavisam atgriezis Stepanam galvu, salabojis un atkal piešuvis savā vietā, citi apgalvoja, ka viņš pārgriezis to uz pusēm un izņēmis smadzenes. Pēc tam sākās runas par dendrītiem ', kuri kā sīciņi kociņi augot smadzenēs un uz kuru zariem kā putns lidinoties dvēsele — doma, — un pie Stepana sāka doties īstos svētceļojumos. Viņš atbildēja uz jautājumiem, visu atcerējās, redzēja, dzirdēja. Tātad smadzenes strādāja, tātad dvēsele un dendrīti bija savā vietā.

Kad aizdzija brūce un ārsts noņēma šuves, pēc tam arī apsēju, katrs varēja, ja ne aptaustīt, tad kaut vai apskatīt aizvērto «logu» galvaskausā. Tas darīja Ste-panu vēl svarīgāku pat paša ieskatos. Viņš bija kļuvis par vispārējas uzmanības centru. Sieva un tuvinieki [11] viņu lutināja. Pazīstami un nepazīstami nesa dāvanas. Tādā svētlaimē viņš dzīvoja nedēļas divas, pēc tam pēkšņi sāka skumt, kļuva nikns pret apmeklētājiem un kādā jaukā dienā pazuda no nometnes.

_ Viņa pazušana sevišķi apbēdināja Ivanu Ivanoviču. Ārsta aizbraukšanas laiks tuvojās, bet arvien tālāk pa taigu izplatījās valodas par viņu, un arvien jauni slimnieki ieradās Učahanā. Ārsts jau apsvēra, vai nepalikt šeit visu vasaru. Zāles un materiālus viņam atgādās.

— Braukt laiks, — katru dienu daudzināja Ņikita, — ceļš drīz beigsies.

Jā, jāsteidzas, bet te pēkšņi Stepans pazudis. 2ēl braukt, nezinot, kas ar viņu noticis.

Vairākas dienas pēc kārtas gan Ņikita, gan Ivans Ivanovičs apmeklēja sērdienīgo jurtu. Stepana sieva, kad viņu iztaujāja, sāka raudāt, bērniņi šņukstēja.

— Vai viņš paņēma ko līdzi?

— Šauteni paņēma. Bet mednieks arī mirst ar šauteni.

— Droši vien sajucis, — sacīja reiz Baļļa.

Un pa nometni sāka klīst baumas: Stepans sajucis.

Runāja tā: — Vai gan var aizskart cilvēka smadzenes? Ja tās sabojājušās — iznākums viens. Bija viņam tur kāda sēne izaugusi. Tas nav bez pamata!

— Var aizskart arī smadzenes, — pēc tam lielā sapulcē sacīja stūrgalvīgais ārsts Ivans. — Bez pamata, protams, nenotiek nekas. Katrai slimībai ir savs cēlonis. Kādēļ runāt niekus! Pirms simt gadiem ķirurgi neprata izdarīt operāciju bez sāpēm. Tagad iemācījušies. Nesen baidījās domāt par operāciju galvas smadzenēs. Tagad ir iemācījušies: mums tās ir grūtas, taču pilnīgi iespējamas operācijas.

54.

Atnāca vēstule no Hižņaka. Beidzot tā nokļuva līdz savam adresātam! Ivans Ivanovičs turēja rokās aploksni, ko taigas pastnieki bija galīgi saburzījuši, un kavējās atvērt. Viņu bija pārņēmis dziļš satraukums. Pārāk ilgi posies rakstīt viņa biedrs Hižņaks, labs feldšeris, kas gatavojās kļūt par ārstu, kaislīgs gorodku spēlētājs un pamatīgs kāršu blēdis. Kāpēc viņš tik ilgi bija klusējis? Kas pamudinājis viņu rakstīt tagad, kad, pēc viņu kopējiem apsvērumiem, Ivanam Ivanovičam būtu jau jābrauc atpakaļ?

Ārsts paskatījās uz adresi un pasta zīmogu. Vēstule bija izrakstīta sen. Droši vien kajurs, kas to vedis, ceļā paspējis apciemot visas pazīstamās nometnes... Ivans Ivanovičs lēni atvēra vēstuli, bef izlasīja vienā rāvienā. Jaunās ziņas no slimnīcas, Gusevs, ķoša, sieviete ar krupozo plaušu karsoni, Olga (ai Olga!), vēsts par Bur-denko ...

«Kas noticis ar Burdenko?» Ivans Ivanovičs pārlasīja vēstules beigas. «Jā, saņēmis Staļina prēmiju. Tas nu ir lieliski! Burdenko Nikolajam Nilovičam, profesoram akadēmiķim, par zinātniskiem darbiem centrālās un pe-rifērās nervu sistēmas ķirurģijā. Tautas Komisāru Padomes lēmums četrpadsmitā marta avīzē... Kāpēc mēs to nezinām?»

— Ņikita! — Ivans Ivanovičs uzsauca savam asistentam un sekretāram. — Vai tad mēs četrpadsmitā marta «Pravdu» neesam saņēmuši?

— Nesaņēmām, — sacīja Ņikita. — Es taču jums teicu .. . Avīze ceļā bija ļoti aizkavējusies, pēc tam nar-tas ar šo pastu iegāzušās lāsmenī viņpus ūdensšķiitnes. Snidzis, un pār upi griezies tāds sniegputenis, ka ka-juri nevarējuši aprēķināt, kur ir bīstama vieta. Viņi neko nav varējuši darīt. Tas bija astotajā maijā.

— Astotajā maijā? — noteica Ivans Ivanovičs, pārlasīdams Hižņaka vēsti par Ļošu. — Otra kāja ... Ak tu nelaimīgais zēns! Jāoperē kreisā puse. Nekavējoties! Sāk jau kļūt zila ... Bet vēstule rakstīta ... Velns lai parauj, cik sen tā rakstīta! Bet šodien... Kāds datums šodien, Ņikita? — gandrīz izbiedēts vaicāja Ivans Ivanovičs.

— Vienpadsmitais maijs, — Ņikita drūmi sacīja.

Ārsta vieglprātīgā izturēšanās pret sevi pašu viņu apbēdināja. Visus slimniekus neizārstēsi! Viņi brauc un brauc, nerēķinādamies ar to, ka ziemas ceļš teju, teju beigsies. Bet, kā Ņikita izvedīs uz raktuvēm pašu ķirurgu, — par to neviens nedomā. Marfa klusē: viņai prieks ievilināt Ivanu lvanoviču pastāvīgā darbā; viņš pats aizņemts no rīta līdz vakaram, viņam nav priekšstata, ko nozīmē pavasara šķīdonis taigā, un, kad Ņikita pūlas ieskaidrot, viņš, nenoklausījies līdz galam, saka:

— Rīt operēsim cilvēku, kas slimo ar ...

Slimību ir vairāk nekā pietiekoši, un visas tās šķiet nopietnas. Runa taču ir par dzīviem cilvēkiem, kam vajadzīga, kam pilnīgi nepieciešama medicīniskā palīdzība. Kā var atteikt?! Un neatteica.

— Jau vienpadsmitais maijs! — atkārtoja Ņikita. — Bet jakutu laika novērojums saka: «Sals ir balts vērsis, tam divi ragi, viens nokrīt pirmajā Afanasijā — tas ir, piektajā martā, otrs rags — otrajā Afanasijā —-divdesmit ceturtajā aprīlī, bet trešajā Afanasijā (četrpadsmitajā maijā) sabrūk viss ķermenis.» Katru mirkli var sākties šķīdonis, Ivan Ivanovič! Protams, ja jūs paliksiet taigā līdz vasaras ceļam, tad varēs ar briežiem jāt jāšus...

— Kāpēc jāšus? — jautāja Ivans Ivanovičs, joprojām lasīdams vēstules rindas; viņa seja pauda apņēmību. — Mēs izbrauksim rīt nartās.

Ņikita aiz pārsteiguma tik ātri apgriezās, ka gandrīz nogrūda no galda mirdzošu trauku, kur viņš ar knaiblēm lika sterilas servjetes un dvieļus.

— Rīt?!

— Jā, skrej uz rajona padomi un saki Marfai Vasiļ-jevnai, ka mums rīt jāizbrauc uz Kamenušku. Mani izsauc pie smaga slimnieka.

— Tūlīt iešu. Tikai jāapsver, vai mēs tagad paspēsim ...

— Kāpēc tad nepaspēsim, — jau nepacietīgi noteica Ivans Ivanovičs. — Ledus upēs te nesāk iet agrāk par divdesmit ceturto maiju, bet citreiz arī sestajā, septītajā jūnijā. Tātad mūsu rīcībā ir ap divdesmit dienu.

— Mēs tagad brauksim lēnāk nekā ziemā: nepaspēs taču izsūtīt maiņas pajūgus, — atbildēja Ņikita, rūpīgi aizvērdams trauka vāku.

— Brauksim, cik varēsim, bet tālāk kuģosim ar plostu.

Ņikitas seja atplauka. Viņš necieta vilcināšanos, bet rīkoties pa kaklu pa galvu viņam arī nepatika.

— Jā, jāaizbrauc pēc iespējas drīzāk, — sacīja Ivans Ivanovičs, miegdams acis no žilbinošā saules mirdzuma.

Viņš pārgāja pār ledus tiltu gar lāsmeņiem, kas tā arī nebija aizsaluši, un izņēma no kabatas zilas brilles — «konservus». Pirms to uzlikšanas viņš, jau stāvēdams krastā, uzmanīgi palūkojās apkārt. Pasaules aukstuma polam tuvojās pavasaris. Nolidojis tūkstošiem kilometru, salauzis ziemas aizsprostu nikno pretošanos, tas nāca šurp, tiesa, jau maija vidū, bet tikpat liegs, jauns, mūžam satraucošs ... Taču te pavasarim, kas ilgst ne vairāk par divām nedēļām, izdarīti zināmi labojumi: saule, pakāpusies pusceļā pie debess juma, staro gandrīz tikpat spoži kā vasarā, bet tās siltums vēl nebija skāris sniega segu. Sniega baltuma atspulgotais mirdzums neciešami griežas acīs. Dienu vai divas pavadīs ceļinieks, braukdams bez tumšām brillēm, un noliksies kā bluķis pirmajā ziemas nometnē ar slapju lupatu uz iekaisušajām acīm. Pēc tam viņš tikai naktīs varēs doties uz priekšu, slēpdamies no saules. Tāpēc pieredzējuši taidzinieki vajadzības gadījumā pagatavo sev aizklājus no koka mizas ar šauriem caurumiņiem, sprau-dziņām.

«Kur gan tādā spožā, bet aukstā dienā maldās Ste-pans?» raukdams pieri, domāja Ivans Ivanovičs. «Pavasaris. Nu, pats par sevi saprotams! Bet, rau, skraida pa mežu pavisam nesen operēts smags slimnieks, un kas zina, kādas sekas izraisīs viņa uzvešanās!»

Ivans Ivanovičs dusmīgi aizkabināja brilles aiz mazajām, spēcīgajām ausīm un ātriem soļiem devās uz teltīm.

Viņu saņēma ar saucieniem bērni un sievietes:

— Atnākt Stepans!

— Vesels atnākt!

— Briedi nogalināt! Ulahan briedis, ulahanī

Ivans Ivanovičs, neuzkavēdamies saskrējušo ļaužu

pūlī, iegāja teltī.

Stepans, kas sildījās pie pavarda, bikli piecēlās, vainīgi nolaida rokas .. *

— Nu, kā, dagor?

— Skraidīju.

— Kādēļ skraidīji?

— Esmu mednieks! Nevaru sēdēt kā vecene. Pamēģināt vajadzēja, kanfēr tu šeit. Slikti būs — atkal pa-ārstēsi. Gāja nekas, učugej ... — no lejas augšup vērdamies ārstā, labinoties runāja Stepans.

Ivana Ivanoviča lūpās atplauka apvaldīts smaids, kaut gan viņš slikti saprata, ko viņam teica. Tomēr brašs puisis šis lielgalvis zaļoksnis! Ieraudzījis sava smaida atspulgu Stepana sejā, Ivans Ivanovičs saprata, kāds akmens tam novēlies no sirds, un jau atklāti uzsmaidīja pats, un mirklī visi apkārtstāvošie sāka smaidīt, runāt, kā atdzīvojušies sakustējās.

— Nu labi, ja tā! Učugej, — un, nometis kažoku, Ivans Ivanovičs apsēdās pie pavarda, apsēdinājis arī Stepanu. — Vai galva nesāp? Agri tev iet medībās, jāpagaida, jāsakrāj spēki. Ņikita! — iepriecināts iesaucās Ivans Ivanovičs, ieraudzījis ienākam teltī savu palīgu. — Pārtulko viņam, lūdzu, tālākās uzvešanās noteikumus! Pajautā, kā ar redzi, vai ir briedi no tālienes ieraudzījis? Tuvu. Nu, arī tas ir labi. «Pamēģināja!» Ak tu savādnieks! Esmu priecīgs, ka tu atgriezies.

Ivans Ivanovičs draudzīgi paplikšķināja pa Stepana plecu un paziņoja:

— Rīt brauksim atpakaļ... uz Kamenušku.

55.

Brauciena iemeslu — galveno darbu Učahanā — Ivans Ivanovičs bija pabeidzis. Tagad, saņēmis Hižņaka trauksmes pilno vēstuli, viņš ar visu savu enerģiju tiecās atpakaļ uz raktuvēm.

—■ Kas būs upēs? — viņš pārvaicāja Marfai, kas bija atnākusi izvadīt ceļā. — Nu, izpeldēsimies pāris reizes. Tagad taču silts. Nekas. Braucam.

— Varbūt savas mašīnas atstāsi? — ar nožēlu vaicāja Marfa. — Varbūt vēl atgriezīsies?

— Nē, Marfa Vasiļjevna, jūtu, ka neatgriezīšos. Būs jums liela slimnīca — atradīsies arī ārsti. Labu darbinieku mums daudz.

Marfa nopūtās:

— Lēni tagad būs jābrauc. Pārjūdzamos briežus neesam paguvuši izsūtīt... Domājām, ka tu paliksi līdz vasarai.

— Es arī pats domāju... Bet tagad nevar. Slimnieki gaida. Brauksim, lai arī lēni. Ņikita sacīja, ka rīt liela evenku nometne došoties uz vasaras klejām, tieši uz mūsu pusi. Varēs vienoties ar viņiem.

— Brieži kuru katru brīdi var sākt brukt sniegā, — Marfa izmēģināja pēdējo atrunu. — Zemās vietās tagad saputinātas kupenas... iegrimsi tā, — viņa novilka sev ar plaukstas malu gar kaklu, — kājas vēl būs gaisā. Zemi nesasniegsi. Mīksts sniegs uz pusēm ar ūdeni —• viens vienīgs posts!

— Nekas, kā citi ļaudis, tā mēs arī.

— Tie ļaudis pieraduši. Briedis un nartas nav mašīna, bet tavas mašīnas ir smalkas lietas.

— Mēs šīs «smalkās lietas» arī iesaiņosim atkal tā labāk. Es redzēju jums noliktavā cinka bundžas, ļoti piemērotas. Vākus var pielodēt, lai ceļā neiekļūtu mitrums. Aparātu svars nav liels: viens sver kilogramus desmit, otrs mazliet vairāk. Sliktākajā gadījumā var likt mugurā briedim vai pats sev. Divatā ar Ņikitu mēs nogādāsim tos, kurp vien vajadzīgs.

Agri no rīta pie skolas ēkas sapulcējās ciemata iedzīvotāji — ir pieaugušie, ir bērni. Turpat drūzmējās evenku un vietējo, jakutu, pajūgi. Evenkiem nebija gluži pa ceļam, un viņi tikai uz laiku pievienojās ārsta transportam.

Saule tikko bija uzlēkusi. Pār taigu un kailajām korēm tālē klājās rožaina dūmaka, un dūmi pār jumtiem sārtojās, šūpodamies sveloši saltajā vējā. Sniegs zem kājām gurkstēja sevišķi skanīgi. Gar lieveņa nojumi un apsnigušo jumta dzegu zalgoja pirmās mazās lāstekas.

«Paspēsim. Izkulsimies,» pārliecināti nodomāja Ivans Ivanovičs, palūkojies uz šīm lāstekām un augstajiem dūmu stabiem. «Tik auksts vējš!»

— 2ēl man tevis! — sacīja Marfa, paturējusi ārsta lielo roku abās savējās. — Un visiem žēl. Pieraduši esam. Kaut tu dzīvotu pie mums! Strādātu ...

Pēc tam pienāca pārējie Učahanas rajona padomes un rajona komitejas darbinieki un arī spieda Ivanam Ivanovičam roku, un nožēloja viņa aizbraukšanu. Tas tika darīts ļoti patiesi un sirsnīgi, bet ārsts ne mirkli nešaubījās par nepieciešamību nekavējoties atgriezties Kamenuškā. Ivanu Ivanoviču satrauca Ļošas liktenis, Ļošas, kas, pēc Hižņaka izteiciena, ārstu bezgala gaida.

Zvejnieki, mednieki un Učahanas kolhoznieki, savukārt ielenkuši Ivanu Ivanoviču, veda viņu skatīties dāvanas, ko bija atnesuši. Viņi, bagātāki par Martu un tās biedriem, bija atstiepuši saldētu zivju un medījumu, kūpinātu briežu mēļu, izrakstītu zābaku un cepuru kaudzes, visādas ādas, kas lāsmoja brūnā, dzeltenā, baltā un melnā mirdzumā. īsts tirgus saviļņojās ap Ivanu Ivanoviču, un viņš it kā peldējās kuplspalvaino lietu un pinkaini apģērbto ļaužu vidū, gāja, skatījās, smaidīja, draudzīgi māja paziņām, visu slavēja un... neko nepieņēma.

— Paldies! — viņš sacīja.

— Tev paldies! — viņam atbildēja nesaskanīgā, bet spēcīgā korī.

Mazs, plecīgs jakuts, līdz ausīm ievīstīts kažokādās, kuplmatainu galvu, kas spīdēja kā laka (cepuri viņš turēja padusē), pieskrēja klāt ar krāšņu, melnbrūnu ādu rokās.

— Ņem, dakter. Cieņas zīme bar M Daudz cieņas. Tavam sievišķim. Sievai...

— Man nav sievas, — klusā, bet skaidrā balsī sacīja Ivans Ivanovičs.

-— Būs tomēr. Kā bez sievišķa dzīvot..,

Jakuts iemiedza lapsādu sev padusē un, tās melnbal- [12] tajai astei kuļājoties, steidzās pakaļ ārstam, tikpat neatlaidīgi ieteikdams dāvanas, ko bija atnesuši citi.

— Cieņas zīme bar! Cieņas zīme! Kam ļaudis nonicini?

Ivans Ivanovičs, jau virzīdamies ārā no bara, izklaidīgi paņēma penālim līdzīgu ziloņkaula lietiņu, cieši pakratīja roku učahanietim.

— Uz redzēšanos, dagor! Sveiki, dagori!

— Sveiki, draugs! Uz redzēšanos, draugs! — atbildei izsaucās simti balsu, vecu un jaunu.

56.

Norisa rajona padomes sesija. Kamenuškā arī bija sācies pavasaris, un spožā saule, lūkodamās logos, silti glāstīja Varvaras muguru un gludi sasukāto galvu. Viņa sēdēja citu deputātu vidū aiz milzīga galda, ko klāja vadmala, zaļa kā pavasara zāle, un, klausīdamās priekšsēdētāja vārdos, mazliet satraucās. Viņa gribēja runāt par celtniecību, kultūras un sadzīves vajadzībām.

Pagājušajā gadā šie jautājumi bija jau apskatīti un nolemts, ko būvēt par vietējiem līdzekļiem un kuras lielākās celtnes rajonā, piemēram, elektrostacijas tālajiem kolhoziem un septiņgadīgās skolas ar internātu, likt uz valsts budžeta rēķina. Tagad, kad līdzekļu piešķiršanu apstiprinājusi apgabala padome (bet valsts budžeta līdzekļu — Augstākās Padomes sesija), viņi bija sapulcējušies apspriest, kā nodomāto un apstiprināto īstenot. Bez automobiļu šosejas, kas sasaistīs ar Kamenušku pašus tālākos milzīgā rajona nostūrus, celtniecības plānā ietilpa kolhoza elektrostacija, sešas bērnu siles, sabiedriskā pirts padomju saimniecībā un ne viena, bet divas skolas ar internātiem. Pozitīvi atrisināja jautājumu par slimnīcas paplašināšanu un jaunas ķirurģiskas nodaļas celšanu, kas bija sevišķi tuva Varvaras sirdij. Pagājušajā gadā šis projekts, ieslēgts Krāsaino metālu tautas komisariāta kapitālās celtniecības plānā, bija nodots raktuvju direktora izlemšanai. Tas nozīmēja, ka lietu atliks uz nenoteiktu laiku, jo

raktuvju pārvalde Prjahina personā nebija ieinteresēta ietilpināt savas celtniecības tāmē papildu uzdevumus. Toreiz Varvara, sašutusi par Prjahina izvairīšanos, bija iekarsusi un pat sarunājusi pārdrošības.

— Vajag runāt tieši, — viņa bija sacījusi grāmatve- « dim. — Nedrīkst izlocīties ar nenoteiktiem solījumiem. Jūs neatsakāties, un mēs it kā esam nodevuši lietu jums. Bet jūs nedodat ciešu solījumu izpildīt, un vēlāk nebūs no kā prasīt!

Prjahins neapvainojās, viņš tikai mazliet pasmaidīja. Acīm redzot, viņš šķita sevi stāvam tik augstu pār šo skuķi, ka uzskatīja par necienīgu piešķirt nozīmi viņas vārdiem.

Jaunā slimnīcas korpusa būvei līdzekļi bija apstiprināti no valsts budžeta.

Varvara alkaini klausījās, ko runāja rajona padomes priekšsēdētājs, cilvēks, par kuru, pēc Tavrova vārdiem, jakutu apmetnēs sacerēja dziesmas. Viņš bija spēkavīrs, plecīgu augumu, taču maigu un skaistu seju kā meitenei, pat kodīgais pavasara iedegums nespēja izdarīt neko tās smalkajai ādai. Kad priekšsēdētājs dusmojās, viņš runāja ļoti klusā, gandrīz vārgā balsī, it kā kautrētos vainīgā priekšā parādīt savu spēku un varu. Šā paraduma dēļ viņu bija iesaukuši par «pašu klusāko», bet ļoti baidījās, kad viņš sāka tā runāt. Jā, lūk, tādi paši stipri un labi darbinieki bija nolasījuši sākumā Uča-hanā, pēc tam Maskavā Oktobra rajona deputātu vēlēšanos un sacījuši:

— Nē, mēs nevaram rotaļāties kā ar bumbiņu, atrisinot nopietnu jautājumu. Lieliski, ja sievietes Kame-nuškā daudz dzemdē. Labi, ka jakutietes un evenkietes pārvarējušas māņticību uri tagad arī nāk dzemdēt ārsta uzraudzībā. Jānodod viņu rīcībā silts, labs dzemdību nams. Lai tas ir slimnīcā, tur, kur ķirurģiskā nodaļa. Bet ķirurģiskajai uzcelsim jaunu, speciāli piemērotu korpusu, lai arī tas būtu labs. Tas taču ir mūsu tautai, kam tiesības par savu darbu saņemt pašu labāko.

«Cik apmierināts būs Ivans Ivanovičs!» Varvara nodomāja.

Viņa iztēlojās ārsta atgriešanos, gaidāmās satikšanās

prieku ar viņu. Meiteni pārņēma dīvainas jūtas: laimīgs satraukums, kas viegli reibināja galvu.

Varbūt tur bija vainīga pavasara saule, kas bagātīgi lēja istabā zeltainās gaismas straumes. Jakutu bērni un . sievietes, kas agrāk cauru ziemu sēdēja jurtās, vienmēr priecājās par pavasari un saules siltumu ... Bet tagad tāds noskaņojums nekādi neatbilda sēdes lietišķajai situācijai, un Varvara gandrīz izbiedēti palūkojās apkārt, vai kāds nav ievērojis, kas ar viņu notiek. Viņas acis satikās ar Logunova skatienu. Logunovs sēdēja viņai slīpi iepretī aiz prezidija galda. Viņam droši vien nebija palicis apslēpts meitenes neparastais noskaņojums, un, iespējams, lai Apmānītu viņa uzmanību, Varvara tam uzsmaidīja. Drusku, drusku, ar lūpu kaktiņiem... Viņa nepaspēja apdomāt šo manevru, tas iznāca netīšām, pats no sevis, bet Logunovs pēkšņi nosarka un pēc tam visu laiku ik pa brīdim vērās meitenes sejā, stingrā un sadrūmušā, taču arī liesmaini sārtā.

57.

Siltumā atvilgušajā taciņas sniegā gumijas botītes bija atstājušas dziļas pēdas. Logunovs gāja pa šīm pēdām, atcerēdamies smaidu un skatienu, ko Varvara bija pametusi viņam rajona padomes sesijas laikā. Vai tas nozīmēja pārmaiņu meitenes attiecībās pret viņu? Vēlāk, pēc ziņojuma, Varvara bija uzstājusies ar tādu pacilātību, ka Logunovam aiz satraukuma pārskrēja pār muguru saltas tirpas. Viņa neklausījās savos vārdos kā daži pieredzējuši runātāji, nemulsa kā iesācēja, bet, sava temata spilgtā priekšstata aizrauta, prata aizraut arī klausītājus. Vispārēju aplausu troksnī meitene bija apsēdusies vietā bāla, taču ārēji mierīga un ne reizes nebija pavērusies uz Logunova pusi. Kā lai viņš izprot meitenes noskaņojumus?

Taciņa izveda sekretāru uz ceļa, ko bija izmīdījušas daudzas kājas, sašķēlušas ragavu slieces. Šis ceļš veda uz taigu, sākumā pa Kamenuškas kreiso krastu, pēc tam pār ūdensšķirtni... Kurp gan aizgājusi Varvara: augšup

pa upes terasi vai atpakaļ uz raktuvēm? Logunovs iegrima domās. Ja meitene būtu gribējusi ar viņu parunāt, tā nebūtu aizgājusi tik ātri, izmantodama viņa īso aizkavēšanos pie deputātiem. Viņa neliktu tam skraidīt pa savām pēdām. Logunovs nogriezās uz raktuvēm.

Bet Varvara bija jau tālu. Izgājusi no rajona padomes dažus mirkļus agrāk, viņa izbrīnā vai iekliedzās, maija dienas skaistuma pārsteigta. Saule lēja visam pāri siltu gaismu, un sākumā vienīgi šis siltums un gaisma kā dzidri viļņi, kas virmoja pār zemi, apņēma un ielīksmoja cilvēku. Tikai pēc tam atdalījās debesu zilgme un dzirkstošā sniega baltums, ko klāja valgas lāses, kuras iztālēm zaigoja un tuvumā šķita gandrīz melnas. Jā-ā, tas jau bija īsts pavasaris! Taciņa, pa kuru gāja smaidošā Varvara, izveda viņu (tāpat kā vēlāk Logu-novu) uz ragavu ceļa.

Ceļmalā slējās no brūnējušas skujmetes, no to līkumotajiem, atvilgušajiem zariem plūda reibinoša smarža. Iegruvumi saplakušajā sniegā iezīmēja kupenās iepu-tinātus ciedru priežu krūmājus; teju, teju tie saņemsies un, posdamies un purinādamies pavasara vējā, piecelsies kājās. Upe pagaidām guļ savā dziļajā gultnē. Līdz ledus iešanai vēl tālu. Vēl pa upi jāatjoņo briežu pajūgiem, kuros ik brīdi var izbraukt no taigas Ivans Ivanovičs.

Varvara sāka pusbalsī dziedāt — kūstošajos sniegos it kā urdzēja strautiņš — un devās uz priekšu. Viņu vilināja tāle... Viņa, nodežurējusi slimnīcā veselu diennakti, tagad ir blīva uz divām dienām — līdz nākamajai dežūrai. Gusevs viņu bija atstūmis no darba operāciju zālē, viņam palīdzēja cita māsa, un Varvara to nenožēloja. Viņai nepatika strādāt kopā ar Gusevu, jo nervozitāte un slimīgā aizdomība, ar kādu viņš apskatīja katru priekšmetu, kas no Varvaras pārgāja viņa rokās, meiteni aizvainoja. Pat ar jauno, ne sevišķi pieredzējušo Sergutovu viņa jutās drošāk, bet, tikai strādājot ar Ivanu Ivanoviču, sirds bija mierīga. Un tagad, izpildīdama palātas māsas pienākumus, Varvara visu laiku nepacietīgi gaidīja Ivana Ivanoviča atbraukšanu un savu atgriešanos operāciju istabā.

Varvaru panāca vairāki briežu pajūgi. Brieži gāja sīkā riksi, noplukuši, kārni, žuburotiem jauno zaru uz-augumiem, bet citi vēl pavisam toli, ar asiņojošām brūcēm veco, tikko nokritušo ragu vietā. Nartās atradās dažādi mājsaimniecības priekšmeti, vīdēja dzelzs krāsniņa; uz satītas teltenes brezenta piesiets jaunpiedzi-mušu briedēnu pāris.

— Kapse! — iesaucās Varvara, smaidīdama un miegdama acis no saules.

— Kapse! Runā tu! — sacīja jakutiete, kas sēdēja ar bērniņu rokās. — Pastāsti, draugs, kas jauns.

— Brauksim uz taigu viesos! — sauca cita, ziņkāri apskatīdama Varvaras mēteli, kas bija bagātīgi apšūts ar ūdrādu, un tādu pašu mazu kažokādas cepurīti.

Viss transports palēnināja gaitu, apstājās. Tie bija kolhoznieki no tālas apmetnes, atbraukuši pirms šķīdoņa uz raktuvēm viesos un šo to nopirkt.

— No kurienes tu, meiten? — jakutiski vaicāja pavecs, līkkājains kajurs ar tumšām brillēm, piesiedams no ceļa nogriezušos briežus pie nartas malas un izvilkdams no kabatas pīpi ar tabakmaku.

Varvara pateica un piesēdās uz nartas, kur rupjās balsīs urkšķēja piesietie briedēni. Joprojām runādama, viņa paglaudīja to samtainos purniņus, paplucināja maigās austiņas.

— Brauksim pie mums, — smiedamies piedāvāja jauns jakuts, — es tevi ar rokām un kājām ievīstīšu savā svētku kažokā — nenosalsi. Pie mums arī ir jautri un daudz komjauniešu. Izmeklēsim tev tur līgavaini.., Vai gan es slikts? — viņš turpināja, mulsdams no Varvaras skatiena.

Ir gan tam skuķim acis! Kā auksta ūdens spaini uzlej virsū. Bet atstāties no viņas arī negribas.

— Brauksim! — viņš sacīja jau klusu un nopietni.

— Muļķis tu! Ai, kāds muļķi-is! — iesaucās Varvara, bet tās pašas dzirkstelītes, kas bija apdedzinājušas Lo-gunovu, atkal spoži uzliesmoja viņas acīs. — Bildini līgavu, nezinādams, kas viņa ir? Varbūt esmu jau precējusies?!

— Nē. Es redzu. Tu esi skaidra, sievas tādas nemēdz būt.

— Kā jūs tur dzīvojat? — vaicāja Varvara, gribēdama novirzīt sarunu uz ko citu un glāstīdama ar šauro roku bailīgo briedīti.

— Jurta* ar kūti — tagad vairs nav pasaules sākums! — sacīja gluži aprimušais puisis. — Agrāk viens miteklis no otra bija versts attālumā; pāris jurtu — jau apmetne, pēc piecdesmit verstīm otra, pēc simt — vēl kāda, un tas ij bija viss uluss, viss rajons. Tagad mēs ceļam kolhozā lielu ciematu. īstas mājas. Runā, ka drīz ievilksim elektrību. Pie mums ir labi! — sacīja jaunais jakuts, tverdams meitenes skatienu.

Taču Varvara raudzījās sānis.

— Jā. Es zinu. Drīz jums būs elektrība, — viņa teica, iesmējās, piekļāvās ar seju pie brieža purniņa, noskūpstīja to un, nolēkusi no nartas, skrēja atpakaļ uz raktuvēm, atskatīdamās un vēcinādama garu pirkstaini.

Un visi vēcināja viņai pretī, tikai jaunais jakuts stāvēja nekustīgi, kamēr brieži sāka skriet.

Pie pašām raktuvēm Varvara atkal atskatījās. Transports sen pagaisis aiz līkuma. Saule apmirdzēja atkusušo sniegu, un tāle vilināja kā iepriekš. Jeb arī maija # dienā redzētie briežu pajūgi mulsināja Varvaru? Viņa atkal atcerējās savu dzīvi apmetnē. Visu auksto laiku jakuti pavadīja ziemas saimniecībās, pļavu vidū pie siena kaudzēm. Ziema bija grūts un garš laiks. Viss jurtā — ir apģērbs, ir trauki piesūcās ar mēslu smaku, oda pēc saskābušas vircas, kas satecēja zem kūts kailās baļķu grīdas, uz kuras, rindā piesietas, stāvēja mocekles govis. Tikai pirms maija beigām jakuti pārvācās uz vasaras mītnēm, kas atradās kalnu ielejās. Lūk, tādā spožā, jaukā dienā izdzina lopus, noplukušus un kraupainus no kūts netīrumiem, dzina tos veseliem bariem. Vēršu vilkti, slīdēja piekrautie vezumi. Gāja un brauca priecīgie vīrieši, trokšņoja bērni un sievietes, atbrīvoti no ziemas gūsta. Tikai reizi gadā bija kas līdzīgs īstai dzīvei — līksmā pavasara pārcelšanās. Pļavas vecajās vietās klāja upes pali. Pēc tam tur pļāva sienu. Pret rudeni pārcēlās atpakaļ.

Cik tas sen! Varvarai jau pilni divdesmit trīs gadi, bet viņai liekas, ka tikai tagad viņa kļuvusi jauna, un visa dzīve viņai priekšā, kamēr bērnībā viņa dzīvojusi kā maza vecenīte.

58.

Mājās neviena nebija. Tikai tā pati visu redzošā saule lūkojās tagad atkusušajos logos, meta zaķīšus uz sienām un griestiem.

— Pavasaris, pavasaris, pavasaris! — atkārtoja Var-vara, noģērbdama pie pakaramā mēteli, botes un cepurīti.

Viņa atcerējās jakutu, kas uz atkusušā ceļa pie nar-tām bija viņu ne pa jokam bildinājis, un bezrūpīgi iesmējās:

— Puisis pavisam apdullis!

Paķērusi skapītī maizes gabalu, Varvara devās uz savu istabu, pa ceļam kozdama riecienu. Nogurusi, līksma, viņa jutās kā bezrūpīga meitene. Tūlīt pārģērbsies mājas tērpā un sēdīsies pie savām grāmatām. Cik interesanti dzīvot pasaulē!

Varvara pārģērbās, iebāza kājas mīkstās, kažokādu apšūtās tupelītēs un, garām ejot, pavērās spogulī, kas karājās pie sienas. Mati mazliet izspūruši, un viņai ienāca prātā doma sasukāties, kā tagad sukājās Olga. Vai viņai tā piestāvēs? . .. Varvara vienā mirklī atpina bizes un sāka sukāt mirdzošos, mazliet sprēgājošos matus, paceļot tos ar roku, lai izlaistu suku līdz pašiem galiņiem. Pēc tam viņa atmeta tos atpakaļ, papurināja galvu, bet, kad mati blīvā, smagā masā nogūlās aiz muguras un viņa jau gatavojās izveidot sev kādu sevišķu frizūru, noklaudzēja durvis un dzīvoklī kāds ienāca. Tas nebija ne Hižņaks, ne Jeļena Denisovna! Kas gan? Vīrišķīgi, stingri soļi... Tie viņai pazīstami!

Līksmi satrauktā Varvara atvilka aizkaru un ar suku rokā palūkojās pa istabas durvīm.

— Ak tas esat jūs, Platon Artemovič! — viņa sacīja, vēl nepaspējusi sadugt.

Logunovs brīdi klusēja, pētījoši raudzīdamies meitenē. Ko viņš varēja atbildēt? Jā, sak, tas esmu es. Dīvains jautājums un vēl dīvaināka atbilde, ja cilvēks cieši veras tevī!

— Bet tu domāji?! — viņš nedroši ierunājās.

— Neko es nedomāju! — atteica Varvara, atvairīdama iejaukšanos savā jūtu dzīvē: viņā jau modās sieviete.

Logunovs lūkojās meitenē. Rau, viņa pārmet pusi matu uz krūtīm un it kā negribot sāk pīt biezās bizes, bet pēkšņi saraujas, un prieks, tiekdamies izlauzties smaida, atstaro sejā.

— Kā-āds pavasari-is, Platon Artemovič! — viņa dziedoši novilka.

Logunovs nodrebēja no smaida un dziedošas balss.

— Var jeņķa! — viņš sacīja, spēji tuvodamies meitenei.

— Nē, Platon, nē! — viņa ātri teica.

— Tātad es atkal esmu kļūdījies? — viņš vaicāja gandrīz izmisumā.

— Kur kļūdījies? — viņa pārjautāja patiesā neizpratnē. — Vai tad es jums ko teicu?

Pēc Logunova steidzīgās aiziešanas Varvara sāka raizēties, bet tad sailgojās ne pa jokam: kur gan līdz šim laikam paliek Ivans Ivanovičs?!

— Vai jūs neko neesat par viņu dzirdējis? — viņa jautāja no darba pārnākušajam Hižņakam. — Ko gan domā Ņikita? Vai taisās braukt ar nartām pa kailu zemi? Atraduši pieredzējušu pavadoni! Vēl taču pāris tik siltu dienu — un sniegs pārvērtīsies par šķidru putru! Pa to tad ne pabraukt, ne paiet...

— Klusi, Varja! Es pats raizējos. Kā sauc pie tālruņa, tā sastingstu: tas nozīmē, ka atkal apvaicājas Ļoša Zo-novs. Vai atbraucis? Nē, saku puišiem, nav atbraucis. Savu mūžu neesmu tādu sodu cietis! Sūtu viņam uzmundrināšanai pantopona pulverīšus; tomēr nomierina sāpes ... Daudz citu ļaužu arī gaida, cieš, bet Ļoša man neiziet no prāta! — Hižņaks, soļodams pa ēdamistabu, klusām sacīja: — Satiku šodien garāmbraucošu evenku no tās puses. Viņš teicās zinām, ka Ivans Ivanovičs palikšot Učahanā līdz vasarai.

Varvara nobālēja:

— Līdz vasarai. Tātad viņš neatbrauks agrāk par jūliju! . ..

Hižņaks tikai atmeta ar roku.

Varvara iegāja savā istabā, bet mācīties nespēja. «Vai tiešām viņš paliks tur līdz vasarai!» viņa domāja. «Tā var arī pavisam neatgriezties!»

Viņa mocījās vēl kādu stundu, tad, sameklējusi tīra papīra lapiņu, pievilka klāt tintnīcu:

«Dārgais Ivan Ivanovič!

Bez jums visur kļuvis tukši. Gusevs māca mūs, bet mēs jūtam, ka viņam garlaicīgi un gribas ātrāk atkratīties no kursiem, un bieži mēs nesaprotam, par ko viņš runā. Mēs nolēmām vairāk mācīties mājās, bet bail, ka nepalaižam garām ko vajadzīgu. Viņš aizcēla mani par palātas māsu ... Es strādāju, ļoti cenšos un gaidu Jūs, Ivan Ivanovič ...» Šai vietā viņai samisējās spalva, un uz vēstules parādījās melnai asarai līdzīgs traips. Varvara uzmanīgi nosūca to ar dzēšpa-pīra gabaliņu, taču traips palika. «Dārgais Ivan Ivanovič!» turpināja Varvara, iesākusi nākamo vēstules burtu no pašas traipa malas un tā it kā ieslēgusi to savās līdzenajās rindiņās. «Pie mums, Kamenuškā, sākas īsts pavasaris. Es atkal nožēloju, ka nebraucu Jums līdzi, baidos, ka ISfikita nepratīs Jūs līdz šķīdonim aizvest no Učahanas. Nartu slieces jau šķeļ pušu gludi nobraukto ziemas ceļu, sniegs kļūst irdens.

Dārgais Ivan Ivanovič, šodien mēs sesijā apspriedām jautājumu par slimnīcas korpusa celšanu. Tas jau apstiprināts. Žēl mūsu tagadējo ēku, tomēr jaunā būs vēl labāka. Bet nupat Deniss Antonovičs sacījās dzirdējis no kāda, it kā Jūs palicis Učahanā līdz vasarai, un viņš uztraucas Ļošas Zonova dēļ. Deniss Antonovičs saka, ka Ļoša iešot bojā, viņš neparko negribot iet uz operāciju pie Guseva: neesot ar mieru amputēt kāju. Ivan Ivanovič, diezgan Jums dzīvots Učahanā.

V. Gromova.

1941. gada 15. maijā.»

Mājup. Uz Kamenušku! Katrs brieža solis saīsina atstatumu starp viņu un to, kuru viņš mīlēja un pazina kā sievu.

— Mājup! — grīns, rūgts smīns skar ,Ivana Ivano-viča lūpas.

Viņš taču galu galā nav vergs!

Tumsā melnās skujmetes skrien pretī, pašķirdamās gar meža taciņas malām. Velkas aiz briežiem narta, iegriezdama pēdas trauslajā sniegā. Tā Ivana Ivano-viča nodzīvotais mūžs neatkāpdamies velkas aiz viņa. Un nevar šo mūžu nocirst kā sasāpējušu gabalu un aizmest projām. Un viņš ari negrib aizmest. Tas ir mācības, darbs, tas ir brīnišķīgās stundas un dienas ar Olgu. Viens dara sāpes, otrs uzmundrina un ielīksmo, bet viss kopā sastāda atsevišķa cilvēka — Ivana Aržanova būtību.

Viņš nolec no nartas un kādu kilometru skrien, neizlaizdams no rokām siksnu grožus. Taču tagad viņš skrien, ne lai sasildītos, viņam gluži vienkārši jāizvin-grinās, jāizklaidējas.

Brauca viņi naktīs, kad uzsala. Dienu, kamēr brieži ganījās, gulēja teltenēs. Kad atmeta durvju vietā aiz-karināto aizkaru, likās, ka viss apkārt deg baltās liesmās, tik žilbinošu gaismu sniegs izstaroja. Acis sāpēja,, tajā raugoties, un mirklī pieplūda ar asarām. Te ziemeļu zeme svinēja savas novēlojušās derības ar sauli.

Ceturtajā diennaktī pēc izbraukšanas no Učahanas iestājās siltums, naktīs vairs nepiesala, un braukt pa tumsu, riskējot noklīst no ceļa, jau nebija vairs nozīmes.

Agrā rītā drīz pēc izbraukšanas no naktsmītnes transports apstājās mežā. Ceļš te slīga slīpi ielejā, irdenais sniegs kļuva arvien dziļāks. Brieži vienā laidā gruva iekšā izspārdītajā taciņā (neturēja arī platie nagi).

— Slikti! — iesaucās Ņikita, kāpdams augšup pie Ivana Ivanoviča no kalna pakājes. Kažoks viņam vaļā, uz acīm tumšas brilles, cepure atbīdīta pakausīj lielas sviedru lāses laistījās uz melnīgsnējās pieres. — Upīte

nekas, maza. Bet sniegs līdz ar krastiem ... Pa upīti tagad ārā neizkļūsim. Krasta takas nav. Daudz vītolu un apšu... Varētu divi braukt pa priekšu un cirst kokus ar palmu^13, bet sniegs pārāk mīksts, brieži uz celmiem sadurstīsies. Veči lūdz sasaukt sapulci, grib ap-aspriesties.

— Nu tas jau ļoti labi. Lai notiek sapulce.

Tā bija neparasta sapulce uz žilbinoša, balta sniega zem liegi zilām debesīm. Jaundzimušie briedēni, nolaisti no nartām, steidzās uz tievajām, bet jau stiprajām kājiņām pie mātēm, kas satrauktas kašņāja zemi, un dīvaini rupji urkšķēja, meklēdami savas barotājas. Nevar tādā troksnī runāt par nopietniem jautājumiem. Lai brieži nomierinās. Un ļaudis, kas bija sapulcējušies pie ārsta nartas, pacietīgi gaidīja, pīpēja, raudzījās caur brillēm uz sniegu, ko tumšais stikls darīja gaišzilu, lūkojās uz tumšzilajām, gandrīz vai melnajām debesīm. Sejas pauda apmierinātību par pavasari, bet arī rūpes, ko tāpat bija izraisījis pavasaris. Evenki un jakuti sēdēja blakus uz kopā sabīdītām nartām. Jakuti raizējās, kā nogādāt ārstu uz raktuvju rajonu, taču vispirms — kā nokļūt līdz bāzei uz lielās upes, pa kuras ledu iet ziemas ceļš. Evenkus māca nemiers, kā palīdzēt jakutiem nogādāt ārstu Ivanu kaut vai līdz upes bāzei. Daudziem evenkiem palīdzējis ārsts Ivans. Tagad jāizpalīdz viņam pašam.

— Būs jābrauc bez takas pa uzkalniem, kur sniega mazāk. Visu laiku jāturas pret saules rietu. Jābrauc tā līdz diviem akmeņiem, kas izskatās pēc baltiem vēršiem. Pēc tam jādodas pāri Kelugičas upītes ielejai, pār kalnu pāreju un jānogriežas tieši uz pusnakts pusi... Tur līdz bāzei tuvu ... Tuvu, tikai ceļš ilgs. Slikti braukt bez ceļa, — tā sacīja pats pieredzējušākais gans evenks, melnīgsnējs, kalsnējs sirmgalvis vieglām kājām, briežādu apģērbā. Izteicis savu saprātīgo secinājumu, viņš apklusa, kūpinādams pīplti, un visi klusēja, juzdami, ka runātājs vēl nav izteicies līdz galam.

Garšīgi ievilcis dūmu, sirmgalvis pagrieza pret ārstu seju, kurā smaidīja katra grumbiņa, un turpināja evenku valodā:

— Mēs tev palīdzēsim. Te uzcelsim nometni, atstāsim briežus, sievietes, bērnus. Lai gaida. Mēs, vīrieši, iesim līdzi jūsu nartām, lai palīdzētu jakutiem, kur bus slikts ceļš. Slikts ceļš būs visur, — viņš nomierinot piebilda.

Un tā nu Učahanas transports devās mežā bez ceļa. Pa priekšu skrēja divi jakuti un divi evenki ar slēpēm. Viņiem sekoja brieži, vilkdami nartas. Ikvienu aizjūgu veda pavadā. Pirmajā dienā nobrauca kilometrus divdesmit. Otrā — ap sešpadsmit, bet trešajā ar lielām pūlēm pieveica ne vairāk kā «desmit verstu». «Pavisam tuvu,» daudzināja evenki un jakuti, taču ceļš kļuva arvien smagāks. Beigās to vajadzēja nomīdīt.

Ivans Ivanovičs, Ņikita un citi virzījās pēdu aiz pēdas pa slēpju sliedēm. Sniegs, apakšā piesūcies ar ūdeni, zem kājām vienā mirklī kļuva zils. Nomīdījuši kādus četrsimt metrus, viņi atgriezās pie briežiem. Ātri pārveda pāri pirmo nartu, bet pārējās laidās gandrīz peldus. Baltā sniega vidū zilgmojošā ceļā ieplūda ūdens un piepildīja to kā grāvi.

— Kas tagad būs? — Ivans Ivanovičs vaicāja raiž-pilnajam Ņikitam.

— Būs jācērt koki un jānoklāj ceļš ar zariem, — aprunājies ar kajuriem, atteica Ņikita.

Un visi, nezaudējot laiku, ņēmās cirst jaunās skuj-metes ar atvilgušu, sveķainu, smaržojošu mizu, lauza trauslos alkšņus, rausa ārā no sniega mitrās ciedru priežu krūmāju ķetnas un vilka tās uz grāvi — ceļu.

— Līdz upes bāzei taču vēl kilometri septiņdesmit! — satraukts sacīja Ivans Ivanovičs, kad ļaudis satvēra briežu pajūgus un gandrīz uz savām mugurām stiepa pa neparasto čikstu.

Brīkšķēja un skrapstēja seguma zari, kuri ka gaisā izslieta svītra iestiepās melnbaltajā meža tālē. Klaigāja savā valodā jakuti, klaigāja evenki.

Kad transports bija «pārcelts» pāri šiem četrsimt metriem, saule stāvēja jau pāri pusdienai un spilgti staroja caur meža kailajām galotnēm.

— Paspēsim līdz naktij noklāt vēl vienu tādu ceļu, — ierosināja Ņikita. — Evenki saka, ka tad mēs nokļūšot līdz līkumam, līdz baltajiem akmeņiem. Rīt paagrāk dosimies pāri upītes ielejai.

60.

Otrā dienā, sešpadsmit stundas sasprindzināti strādājot, viņi pavirzījās uz priekšu tikai par diviem kilometriem. Upītes ieleju bija pieputinājis sniegs. Ļaudis grima kupenās līdz kaklam. Nartas ar kravu samirka, kļuva smagas, un brieži zaudēja spēkus. Pievakarē sāka trūkt aizjūgi.

— Jā, nepaspēsim izkulties cauri. Beigsies ceļš pa upi, — sacīja Ivans Ivanovičs, aplūkodams cirvja kāta uzberztās tulznas plaukstās.

— Vai sāp? — līdzjūtīgi vaicāja Ņikita, kurš sēdēja blakus uz vēja lauztas skujmetes stumbra, ko klāja garas balto sūnu bārkstis.

— Sirds sāp, Ņikita! — teica Ivans Ivanovičs, palūkojies uz briedi, kas sniecās pēc apsūnojuša zara; viņš pats nolieca šo zaru, domīgi paskatījās, kā vilnu apaugušās dzīvnieka lūpas tvēra sūnu bārkstis, kā ēdot kustējās viscaur pinkainās nāsis, un nopūzdamies atkārtoja: — Sirds sāp. Man sāp, ja nokavējos ar palīdzību.

— Ja jūs būtu atteikuši tiem, kas atbrauca uz Uča-hanu aprīļa beigās, mēs jau sen būtu bijuši Kame-nuškā, — sacīja Ņikita. — Es jums teicu ...

— Labi jau, labi! — Ivans Ivanovičs attrauca. — Kāda jēga tagad spriedelēt? Es tev gribēju jautāt — kādēļ mēs stiepjam sev līdzi nartas? Tālāk būs vēl grūtāk.

— Bet kā uz upes? Tur pa ledu aizbrauksim ātri. Upe «virda», tur sniega nebūs.

— Vai aizbrauksim? Ja nepavirzīsimies dienā arī divus kilometrus, tad pie upes nokļūsim pēc dienām piecpadsmit, ne agrāk, un tad arī pa upi neaizbraukt,

Ņikita iegrima domās, tad piesēdās pie kajuriem un uzsāka dedzīgu strīdu. Ivans Ivanovičs klausījās, tvēra atsevišķus, pazīstamus vārdus ...

— Viņi saka, — pavēstīja ISTikita, — ja mēs atstāšot nartas te un uzkraušot nastas briežiem mugurā, tad pa kalnu korēm, pa zvēru taku nokļūšot bāzē pēc četrām dienām.

— Četras dienas un piecpadsmit, tā ir liela starpība, — drūmi teica Ivans Ivanovičs. — Varbūt mums par laimi atradīsim tur nartas. Ja ne, būs jāgaida, kamēr izies upē ledus. Saki kajuriem, lai izjūdz briežus. Somas saiņiem mums ir.

Ļaudis ķērās pie darba. Līdz naktij vēl tālu. Jauka, silta diena nogulusi pār taigu. Ja nebūtu jāveic šis velnišķīgi grūtais ceļš līdz upes bāzei!

Vāverīte, jau rudu spalvu, ziņkāri veras no koka uz klejotāju nometni. Viņa it kā jūt, ka medību laiks pagājis un viņas plūkošais kažociņš nevienam nav vajadzīgs. Liegi šalkdams, nokalnē izslējās ciedru priežu krūmājs, piecēlies no slapjās kupenas. Ilgi šūpojas tumšās ķetnas, purinādamas valgo sniegu. Laiks! Vēl sniegā, pagājušā gada dzinumiem brūnojot, uzmostas skujme-tes un dvesmo vāru sveķu smaržu. Tikai nokaltušo koku kailie zari, kas it visur vijas cauri meža biezoknim, vīd pelēki, bez dzīvības. Tiem vairs nepamosties, sals tos nokniebis pašā augšanas sākumā.

Piektajā gājiena dienā briežu transports izkļuva uz lielās ūdensšķirtnes nogāzes. Ivans Ivanovičs noņēma brilles un izbrīnījies pavērās apkārt: sniegs vairs ne-dzirkstīja tik žilbinoši. Šķita, ka mākonis pacēlieis par taigu un met savu ēnu starp kalnu strupajiem kokiem. Lielā gaisma, kas bija plūsmojusi pār zemi, nodzisusi: sniegs pamazām piesūcies ar valgmi un kļuvis zilgs.

Lejā nogāzēs brūnoja tie paši skujmešu biezokņi, sārtojās kārklienas, bet pašā ielejas dibenā gulēja asais vēl nekustīgās upes līkums un iztālēm zilgmoja vilinoši gludais ledus.

— Rau, kur tas ir, mūsu ceļš! — Ņikita skaļi sacīja, pametis ar cimdu uz upes pusi. — Tur, kur aiz līča augšup kāpj dūmi, ir Kažokādu tirdzniecības bāze. —

Ņikita arī noņēma brilles un iebāza tās kabatā. — Pietiek, diezgan esam skatījušies caur tumšajiem stikliem! Tagad dosimies lejā, vēl pamērcēsimies — un atpūtā, kājautus žāvēt. Tā mēdz teikt zeltrači raktuvēs. Mums kājautu nav: žāvēsim kažokādas zeķes..,

Viņi tās žāvēja jau vairākas dienas. Nartas bāzē atradās, tās varēja izlabot, bet ceļš pa upi bija jau beidzies — tā it kā uztūka, kļuva zila, kaut gan dažos gados ledus bija sācis iet tikai jūnija sākumā. Pa šo laiku taigā norisa lielas pārmaiņas. Reiz uzšalca silts vējš un, aizlidojis uz augšteci, jautru strautu čalā brāzdamies no kalniem, it kā nonesa lejā troksni. Sniegs saplaka, un tajā ievijās melnas vagas. Baltām pārsprāgušo pumpuru šļakatām pārklājās sārtenie, kupenās grimušie vītolu biezokņi; sāka baltot un tūlīt kļuva zeltainas viņu pūkainās austiņas, kas vērīgi klausījās pavasara čalās un trokšņos. Mežs satumsa. Naktis kļuva gaišākas.

Kādā naktī, gaišā, siltā, vējainā, saplaisāja ledus upē. Kad atskanēja raksturīgais ledus iešanas troksnis, Ivans Ivanovičs uzvilka jaunos, ar darvu ieziestos ičigus, uzmeta plecos kažoku un devās ārā no karstās telpas. Vējš iesitās viņam sejā, apskurbināja ar pavasara reibo smaržu.

Ivans Ivanovičs piemiedza acis un dažus mirkļus stāvēja nekustīgi, kāri ieelpodams gaisu, kas asi smaržoja pēc kūstošas zemes, vītušām, mitrām lapām un meža, kurš šūpoja pavasarīgi vijīgos zarus pie pašas ziemas apmetnes. Upe urdza viņa priekšā, putodama kā brāga. Tā bija izlauzusies no vairāk nekā astoņu mēnešu ilgā ieslodzījuma un nikni rāva savas važas. Krācēs aiz līča veidojās sastrēgums. Dārdot un brakšķot rāpās krastā milzīgi ledus gabali. Ūdens uzreiz cēlās par metriem trim, sliedams arvien augstāk salauzto ledu, spraukdamies caur ledus smailēm, kas šalkojot brāzās lejup. Zem ūdens trakā spiediena nobrīkšķēja aizsprosts — un ziemeļu pavasara nakts baltajā krēslā sāka malt velna dzirnavas.

-— Lieliski! — sacīja Ivans Ivanovičs, tīksminādamies ap vareno strāvojumu. — Milzu spēks, kas par milzu spēku!

Viņš atcerējās ledus virskārtas lūzumu, ko bija redzējis ziemā, braucot uz Učahanu. Ar lielgabalu dunai līdzīgu dārdoņu sala sakaltais, sažņaugtais ūdens pāršķēla pāri tam sastingušo ledus kalnu. Kā ātrvilcieni joņoja vai pusotra metra biezie ledus bluķi, līdz pamatiem nogriežot zvejnieku laipu pājus un krasta kokus. Un saspriegtajā klusumā vēl ilgi skanēja birstošo ledus gabaliņu maigā zvaņa.

«Tā iznāca arī man ar Olgu,» skumji nodomāja Ivans Ivanovičs. «Kūsājis nemanāmi — un uzreiz eksplozija.»

61.

Un nu viss palicis aiz muguras: neaizmirstamais pavasaris taigā, sniegs, brauciens pa upi, sirdī jaunie, spirgtie meža iemītnieki. Karstā jūnija dienā Ivans Ivanovičs un Ņikita smagajā mašīnā tuvojās savām raktuvēm. Šosejas malas klāja putekļi, kuri kā viegli mākoņi uzvirpuļoja aiz automobiļa riteņiem. Ceļmalas krūmi un zāle bija paspējuši kļūt no tiem jau pelēki. Un, tāpat kā šie putekļi, arvien spēcīgāk sacēlās trauksme Ivana Ivanoviča sirdī. Viņam bija ir karsti, ir neveikli, ir sāpīgi, viņš pat gribēja pārsēsties no kabīnes kravas kastē, kur uz brezenta, kas sedza mantas, augstu sēdēja Ņikita, stingri turēdamies aiz cieši savilktajām virvēm. Bet vietas maiņa, protams, neuzlabotu garastāvokli, un, to apzinādamies, Ivans Ivanovičs palika sēžot kā uz adatām blakus šoferim.

Mašīna bija pagadījusies pie Kamenuškas grīvas, kur atradās raktuvju bāze, līdz kurai viņi bija braukuši pa Čažmas pieteku un pašu Čažmu uz izturīga plosta. Plosts tūlīt pārgāja bāzes īpašumā. Locis, viņu pavadonis, devās atpakaļ ar ekspedīciju, kas atgriezās no Viduskolimskas uz Jakutsku.

«Cik labs cilvēks!» nodomāja par viņu Ivans Ivanovičs, atcerēdamies straujās upes saltumu un naksnīgās sarunas pie ugunskuriem, bet tūlīt arī viņa uzmanību saistīja skats, kas atklājās aiz ceļa līkuma.

Viņš pat nebija spējis iedomāties, kā satrauksies, ieraugot pazīstamo ciematu... Viņam šķita, ka viss jau pārsāpējis, ka viņš nomierinājies, bet tagad sažņaudzās sirds, un viņš tā nobālēja zem melnīgsnējā iedeguma, ka šoferis, kas šai mirklī, gribēdams parunāt, bija palūkojies uz viņu, tūlīt apturēja mašīnu.

— Tātad noreiba galva! — viņš noraizējies noteica un sniedzās atvērt kabīnes durtiņas ...

— Nē, nekas! — kaunēdamies par mirkļa vājumu, atteica ārsts. — Mazliet noreiba ... Tiesa. Bet ir jau pāri.

Pazibēja garām raktuvju veco iedzīvotāju būdiņas, ko iejoza jauni dārziņi, pelēkās un rudās izgāztuves, hidraulikas spēcīgās strūklakas. Kā mākonis aizslīdēja garām spirgtais apšu zaļums pie upes, kalnraču divstāvu kopmītnes, platā kluba ēka, atbildīgo darbinieku mājas, zaļās sakņu dārzu pļaviņas ... Un arvien sāpīgāk un stiprāk pukstēja Ivana Ivanoviča sirds. Šķita, tā jebkuru mirkli pārtrūks.

Mašīna apstājās pie tiltiņa, kas veda pāri Kamenuš-kas vecajai gultnei, kur pelēki blāvoja oļi un sausas smiltis. Tur avota aka, kur viņi ar Olgu bija smēluši ūdeni, kad ieraudzīja Tavrovu... Toreiz viņa palaida vaļā spaini... Ivans Ivanovičs atcerējās mīlas un maiguma vārdus, kurus te viņam bija teikusi Olga, atcerējās sievas skatienu, kas bija pievērsts viņam. Olga patiesi toreiz bija viņu mīlējusi!... Šeit, zem apses, viņi bija skūpstījušies pirmajā viņas atbraukšanas dienā. Viņš atcerējās tagad sievu kā mirušu, dīvainā, sāpīgā izmisumā. Nu ja ... Viņa dzīvoja vienā no šīm mājām, elpoja to pašu gaisu, smējās, bet viņam tā bija mirusi. Ivans Ivanovičs aizmirsa savas lietas, Ņikitu, smago mašīnu. Viņš lēni gāja pa tilta dēļiem, un spilgtās pagātnes atmiņas gāja kopā ar viņu... Lūk, te, uz soliņa, notika neaizmirstamā saruna ar Olgu ... Viņa apvainoja Ivanu Ivanoviču kā savas dzīves tukšuma vaininieku. Vai viņai bija taisnība? Ja viņa paša jūtas izgaistu, kas vēl varētu saistīt pie Olgas!

Viņš palūkojās augšup un caur apšu zaļajām lapām ieraudzīja sava dzīvokļa kailos logus... Viss nams, kas slējās pakalnā, tagad iznira priekšā, bet viņš redzēja tikai sava tukšā dzīvokļa tumšos_ logus. Skaudrs elpas trūkums atkal sažņaudza sirdi. Ārsts tikko nepakrita, taču uzveica vājumu un devās pa kraujo taciņu augšup.

Pie Hižņaku lieveņa viņš palēnināja soli: durvis aizslēgtas, visi ļaudis bija darbā. Smagā gaitā Ivans Iva-novičs pagāja garām kādiem jauniem krūmiem, kas bija iestādīti rindās, un grīļodamies pagrūda durvis. Tās arī bija aizslēgtas. Viņš pavērās apkārt, piesēdās uz lieveņa kāpes un šai mirklī izdzirda: kāds skrēja pa celiņu ap māju. Protams, Varvara!... Vēl vienmēr tā pati trauslā meitene, bet ar cik sievišķīgām, saucošām, starojošām acīm viņa nostājās ārsta priekšā un, nespēdama bilst ne vārda, aizelsdamās no skrējiena un satraukuma, sniedza viņam abas rokas. Viņš satvēra tās un, arī klusuciezdams, piekļāva pie tām seju. Varvara juta plaukstās ārsta siltās asaras, redzēja, kā dreb viņa stiprie pleci.

— Ivan Ivanovič! — meitene ar pūlēm izrunāja. — Nevajag raudāt, ko tagad vairs var darīt, dārgais Ivan Ivanovič!

Viņa uzmanīgi atsvabināja vienu roku, noņēma no ārsta galvas nepazīstamo, pieputējušo cepuri.

— Tūlīt atnesīšu jums ūdeni, ko nomazgāties. Un atslēgu atnesīšu, — viņam blakus skanēja meitenes balss, kas atkal bija atguvusi spēku. — Bet labāk iesim pagaidām pie mums, — viņa turpināja, smalkjūtīgi uzminēdama, cik grūti viņam tagad būs ieiet neapdzīvotajās istabās. — Tūlīt atnāks Jeļena Denisovna un De-niss Antonovičs. Drīz būs pusdienu pārtraukums.

— Paldies, Varjuša! Es tomēr vispirms ieiešu savā dzīvoklī.

62.

Varvara atnesa spaini remdena ūdens, ziepes, lielu, pūkainu dvieli un turpat pie lieveņa, ko apēnoja pazemi krūmi, palīdzējā Ivanam Ivanovičam nomazgāties.

Baltās tupelītēs stāvēdama uz pakāpiena un pieturēdama ar roku vieglā, puķotā tērpa malu, viņa lēja ūdeni no krūzes uz ārsta rokām un noliekto galvu. Viņa nesauca Ņikitu, ko līdz ar lietām bija notvērusi pie sava lieveņa un ievedusi Hižņaku dzīvokli. Meitene nezināja, ka viņš tīšām aizkavējas tur, kautrēdamies traucēt viņas satikšanos ar cilvēku, kuru viņa mīlēja ...

Uz Ivana Ivanoviča rokām tumsa sadzijušu skrambu zilās rētas. Varvara lūkojās uz tām lepnā līdzjūtībā: to viņam nodarījušas taigas ķetnas. Viņš iznācis no tās kā uzvarētājs... Tiesa, viņš nupat bija raudājis kā mazs zēns, bet, to atcerēdamās, Varvara vēl vairāk izjuta savu pieķeršanos ārstam. Viņa atvēra dzīvokļa durvis, pārlaida ašu skatienu tīrajām istabām, atrada un iznesa kreklus: apakšējo, saulē žilbinoši baltu, un virsējo, zili rūtainu, ar atlokāmu apkakli. Tagad viņa vairs nelūkojās Ivanā Ivanovičā, bet klusēdama savāca spaini, krūzi, ziepju trauciņu un mitro dvieli..«

Lai viņš ieiet savās mājās .. „

Kad Ņikita ienesa lietas, Ivans Ivariovičs bija jau apstaigājis visus dīvaini tukšā dzīvokļa kaktus. Gulta guļamistabā viņam šķita kā zārks. Pat nepieskāries vientuļajam spilvenam, viņš cieši pievēra durvis, iegāja kabinetā un nogūlās uz dīvāna, pagalvī pametis vecus svārkus. Nogūlās — un uz mirkli it kā pamira, sastinga ... Šai brīdī iebrāzās ne sevišķi līksmais, bet tīši trokšņainais Hižņaks.

«— Ilgi jūs bijāt tur pagaisis! — viņš skaļi ierunājās. *— Dzirdējām mēs par jūsu darbiem, ļoti daudz pat esam dzirdējuši! Taču guliet, guliet, atpūtieties ... Starp citu, labdien. Neesam ilgi tikušies, — un viņš no sirds apskāva un noskūpstīja savu ķirurgu, izlikdamies, ka nemana tā drūmo noskaņojumu. — Ilgi braucāt. Mēs te ļoti nogaidījāmies. Paklīda valodas, ka jūs tur pali* kuši uz visu vasaru. Ļoša padevās, atbrauca šurp.

*— Amputēja?! — iekliedzās Ivans Ivanovičs.

*— Nē. Izlūdzās vēl pāris dienas uzgaidīt. Tomēr pirkstiņi viņam jau melni, bet tūska un zilganums —* šausmas skatīties.

— Brašs puisis. Sagaidīja! — sacīja Ivans Ivanovičs un atkal atmetās pret pagalvi. — Tūlīt iešu viņu apskatīt.

Viņš aizvēra acis, un mirkli istabā valdīja klusums.

— Kad tas notika? — viņš pēc brīža vaicāja.

Rudais Deniss Antonovičs kļuva vēl rudāks: viņš

tumši pietvīka, it kā pats būtu vainīgs kādā pārkāpumā.

— Kad aizgāja Olga... Pavlovna? — mierīgā balsī paskaidroja savu jautājumu Ivans Ivanovičs.

Hižņaka zilajās acīs izpaudās īstas ciešanas. Viņš pakasīja ledeguni, apjukumā paraustīja kārtīgā krekla apkaklīti.

— Drīz ... Tas ir, ne tik drīz. Pēc nedēļām divām .., trim.

— Jā-a! Pasteigusies! — cieti noteica Ivans Ivanovičs un atkal gurdi aizvēra acis ...

Tagad tikai sarauktās uzacis drebēja viņa bronzas brūnumā iedegušajā, novājējušajā sejā, kas bija apaugusi tumšu bārdiņu.

«Tāds skaistulis!» nodomāja Hižņaks sāpīgā neizpratnē.

Viņš klusiņām piecēlās un devās uz pirkstgaliem āra no istabas.

— Pārguliet šonakt pie manis, Denis Antonovič, — negaidīti palūdza Ivans Ivanovičs, neatverot acis. — Un Ņikita lai pārguļ, citādi man... pēc taigas te liksies skumīgi.

— Ar prieku, — ātri atteica Hižņaks. *— Bet tagad ēdīsim pusdienas. Pēc minūtēm piecpadsmit ieskriešu jūs pasaukt. Paēdīsim pusdienu — un uz slimnīcu.

Viņi aizgāja, un vienā mirklī tāds klusums apņēma Ivanu Ivanoviču, ka sāka džinkstēt ausīs. Gulēt ārsts vairs nespēja. Viņš apsēdās, tad piecēlās un atkal sāka staigāt pa istabām. Mocīja smags nemiers... Lai kaut ko darītu, viņš sāka kārtot savas lietas. No saritinātās veļas izslīdēja garš ziloņkaula stienītis. Ivans Ivanovičs to pacēla, neizpratnē pagrozīja rokās, aplūkodams smalki jo smalki izgriezto ornamentu.

Atmiņā nāca pēdējais rīts Učahanā. Sīkās lāstekas gar dzegu kā kautra pavasara vēsts. Sals. Sārtie dūmi

pār ciematu. Briežu ragu mežs un milzīgais, kažokādās ietērpto ļaužu bars.

«Vajadzēja paķert ko līdzi Varvarai!» nodomāja Ivans Ivanovičs, atsaukdams iztēlē dāvanas, ko bija atraidījis. «Tad viņa gan būtu priecājusies!»

Viņš domīgi paklauvēja ar stienīti pa galdu un, iz-dzirdis ko noklakstam, vēlreiz aplūkoja dāvanu. Vienā pusē atklājās tikko manāms izcilnītis. Ivans Ivanovičs uzspieda ar nagu, tad pavilka — un priekšmets, kas izrādījās futrālis, atvērās kā penālis. Uz gaišas zamšādas makstī gulēja jakutu kinžals ar mākslinieciski izdrāztu kaula rokturi.

Ivanam Ivanovičam sāka klauvēt deniņos: asinis iesitās galvā.

Viņš izņēma nazi un brīdi raudzījās uz tā šauro, zibošo asmeni. Kāda ļauna roka iegrūdusi viņam tādu dāvanu!

Bet atkal viņš atcerējās ļaužu baru un dāvātāju jakutu ar bieziem matiem apaugušo galvu un cepuri padusē; kā viņš skraidīja, rosījās, skuma, kūļādams azotē iemiegtās melnbrūnās lapsādas kuplo asti.

Nē, dāvana bija dota no tīras sirds.

63.

Slimnīca pēc Učahanas pieņemšanas punkta šķita Ivanam Ivanovičam gluži kā pasaka. Viņš palūkojās ordinatora istabā, tad operāciju zālē un kopā ar Hižņaku un Sergutovu devās uz palātu, kur atradās Ļoša.

— Bet kā tā sieviete ar krupozo plaušu karsoni, ko jūs ārstējāt? -— viņš vaicāja Hižņakam, ejot pa gaiteni.

— Piecēlās, — sacīja Hižņaks, — nu, bet bija ari uzdevums, es jums teikšu! Būtu devis viņai sulfidīnu — slimība uzreiz būtu apturēta, taču neļāva aknas! Vajadzēja Lietot urotropīriu un glikozi. Un sirdi, protams, uzturēju gan ar kamparu, gan kofeīnu. Vārga, kaprīza; desmit dienās līdz krizei viņa mani galīgi nomocīja! — Hižņaks pasmaidīja ne bez lepnuma, bet tūlīt, sāniski

pagriezies, jocīgi tipinot, sāka steigties, lai brīdinātu gaidās izmocījušos slimnieku.

Taču Ivans Ivanovičs pats sāka iet ātrāk un iegāja palātā gandrīz reizē ar feldšeri.

Viņš nepazina uzreiz Ļošas bezmiegā izmocīto, pelnu pelēko seju; viņa priekšā atradās pavisam citāds jauneklis nekā tas, ko viņš bija pazinis un ārstējis pagājušajā gadā. Puspievērtās acis bija nespodras un nekustīgas.

— Devām viņam pantopona šļirci, un nu viņš tā kā iemidzis, — klusiņām sacīja Hižņaks.

Slimais sarāvās un palūkojās apkārt. Skatiens, kas bija pievērsts Ivanam Ivanovičam, atguva dzīvību, acis iepletās platas, spožas, un puisis sāka celties no spilvena, atspiezdamies rokām pret gultu.

— Atbraucāt! — viņš nočukstēja, pūlēdamies pasmaidīt, bet lūpas, piekaltušas pie zobiem, negribēja klausīt.

— Guli, guli! — teica Ivaris Ivanovičs, pats būdams ļoti uztraukts. — Paskatīsimies, kā tu jūties, kā tev klājas.

— Stāvoklis nav spīdošs, tomēr labojams, — viņš sacīja pēc apskates, kļuvis manāmi jautrāks. — Mazliet, protams, zaudēsim: pirkstus vajadzēs noņemt. Varbūt ne visus. No lielā līdz vidējam — tos paturēt neizdosies. Vai ļausi nogriezt? — viņš vaicāja Ļošam.

— Jums labāk redzams, — atteica Ļoša, arī kļuvis mundrāks.

— Tā jau ir tā lieta, ka labāk redzams, — varējām taču iztikt arī bez zaudējumiem! Gatavojiet operācijai rīt no rīta, — Ivans Ivanovičs sacīja Sergutovram.

Operācija norisa tieši tāpat kā pagājušajā gadā, tikai slimais gulēja uz labajiem sāniem un griezumu izdarīja kreisajos.

Starpība bija vēl arī tā, ka Ļoša pēc ārstu sarunām diezgan skaidri noprata operācijas gaitu, un tāpēc viņam šķita, ka tā velkas ilgāk par pirmo. Kad Ļošam kļuva baigi, viņš ieklausījās Ivana Ivanoviča kustībās un balsī un nomierinājās. Viņš tomēr bija sagaidījis šo

cilvēku, izmocījies, neizsakāmi noguris un tagad, padevīgi ļaudamies tā uzticamajām rokām, sacīja sev: «Nu, lūk, es reiz kļūdījos, bet pēc tam izpildīju, ko varēju. Viņš ari darīs visu, ko varēs.»

Bija kāds mirklis operācijas laikā, ko nemanīja tikai pats Ļoša ... Tas notika, kad Ivans Ivanovičs bija nokļuvis līdz nerva stumbram, izgriezis jau gabaliņu ar diviem simpātiskajiem krustu mezgliem un, turot tos garas pincetes galos, rādīja asistentam. Ņikita, tāpat kā pirms brauciena, novēroja slimā stāvokli; viņa sasprindzinātā seja pēkšņi saistīja ārsta uzmanību.

— Pulss? — strauji jautāja Ivans Ivanovičs.

— Tūlīt pateikšu, — sacīja Ņikita un paraustīja plecus, it_kā justos neveikli.

— Ātri dodiet kamparu!

— Jā, — teica Ņikita, paņemdams šļirci, kas bija sagatavota viņam blakus uz galdiņa.

— Ļoša, Ļoša!

— Nosvīdu slapjš, —- pēc mirkļa dobji atteica slimais.

— Ātrāk! — steidzināja Ivans Ivanovičs tai pašā tonī, nepaceļot balsi. — Vai pulsācija viņam bija laba?

— Jā, — tāpat sacīja Ņikita, iešļircinādams slimnieka rokā kamparu.

— Kā tu tagad jūties? — Ivans Ivanovičs vaicāja Ļo-šam un Ņikitam izmeta: — Sagatavojiet kofeīnu, pēc tam adrenalīna šļirci.

— Nekas, — Ļoša lēni noteica, — tikai kreisā kāja nedod miera.

Operācija beidzās laimīgi, un Ļošu, bālu, vārgu, bet nomierinājušos, aizveda uz palātu.

— Kas bija, Ņikita?... — Ivans Ivanovičs pavaicāja, vilkdams nost cimdus.

— Spiediens uzreiz nokritās līdz nullei, un pulss nebija jūtams. Viss kļuva auksts. Nosvīda no galvas līdz kājām, bet apziņu nezaudēja.

— Es no tā baidījos, tāpēc ka sāpes un bezmiegs viņu pārāk novārdzinājis, — teica Ivans Ivanovičs, — ar tādiem slimniekiem, kam paaugstināta kairināmība, jā-būt ārkārtīgi uzmanīgiem.

Tavrovs atmodās sešos. Brīdi viņš gulēja nekustēdamies: viņu bija apskāvusi aizmigušās Olgas roka, un Tavrovam negribējās zaudēt viņas liegā siltuma izjūtu.

Tad viņš atcerējās papildu ierīces, ko patlaban uzstādīja fabrikā, un viņa seja, kurā, neko nedomājot, bija rotājies dzīvespriecīgs smaids, nu kļuva raižu pilna. Viņš uzmanīgi atvirzījās no Olgas un, jau celdamies, piekļāva vaigu pie viņas sejas, uz spilvena izrisušajiem matiem. Viņa sieva! Jā, tagad Olga ir viņa sieva! Tad Tavrovs klusu apģērbās un, paķēris zābakus, vienās zeķēs izgāja virtuvē... Taču, tikko viņš iededza petrolejas plītiņu, kad spirgta pēc miega, žāvādamās, smaidoša parādījās Olga rītasvārkos un tupelītēm basajās kājās.

— Ļauj, ļauj, es pati! — viņa sacīja, atņemdama Tavrovam tukšo tējkannu, un tūlīt sāka saimniekot, mazgāties, posties.

— Kad es aizguļos un nepavadu tevi uz darbu, jūtos, it kā būtu ko zaudējusi, — viņa sacīja, šķindinot traukus.

Pēc pusstundas Tavrovs jau skrēja lejup no sava dzīvokļa lieveņa. Skaidrais, bezmākoņainais, agrais rīts sagaidīja viņu ar saules mirdzumu. Pār raktuvēm atkal gūlās karsta diena.

Pagājis garām raktuvju celtnēm, Tavrovs žirgtā solī nogriezās uz Kamenuškā ietekošā avota grīvu un piegāja pie fabrikas, kas rūdas kalna nogāzes terasēs augstu slēja gaišos korpusus. Kalnu sedz meža paliekas — mežu nocirtuši jau pirmie zeltrači, — kamēr augstāk vīd klinšu milži. Šajās klintīs bija notikusi Borisa Tav-rova un Olgas satikšanās, kas izlēma viņu dzīvi. Tavrovs atkal spilgti atcerējās pagājušā gada vējaino dienu, kad viņš tur bija ieraudzījis Olgu. Toreiz viņa bija skumusi, nezinādama, ar ko nodarboties... Vērojot viņu tagad uzplaukušu, garīgi nobriedušu, Tavrovs nevarēja nopriecāties vien: Olga šķita viņam brīnišķa, un viss, ko viņa darīja, bija brīnišķs. Tavrovs mīlēja arī viņas darbu .,«

Tukša vagonete, karādamās bremsberga tauvā, klaudzinot sliežu dzelzi, rāpās kalnā. Otra, ar rūdu piekrauta, pašas svara rauta, joņoja pa paralēlu celiņu pirmajai pretī. Caurām dienām tās šaudījās augšup un lejup, viena otru pārvilkdamas. Tā bija fabrikas apgāde. Tavrovs palūkojās vēl uz raktuvju pusi un iegāja ēkā.

Lieli rūdas gabali virzījās pa transportiera lentu no bunkura uz «grauzēju» — rupjās drupināšanas mašīnu, bet no tās rūda devās uz kratīkli sietu. Gabalus, kas negāja iekšā smalkās produkcijas bunkurā, aizgādāja papildu smalcināšanai uz valčiem un nesen uzstādīto konisko drupinātāju, un pēc tam visa rūda pa transportieri tecēja uz bumbu dzirnavām.

Vidējās drupināšanas cehā rosījās grupa strādnieku, velkot detaļas otram koniskam drupinātājam, ar ko vajadzēja atvietot «valčus».

Atslēdznieku vidū Tavrovs ieraudzīja Igora Korobi-cina grīļīgo augumu. Mehāniķis dzejnieks rosījās vairāk par visiem, taču ar jēgu: mašīnas viņš pazina un, varbūt neapzinādamies, mīlēja tās vairāk par saviem dzejoļiem.

Drupināšanas valči deva labu produkciju, taču bieži stāvēja dīkā «darba bandāžu» ātrās un nevienmērīgās nolietošanās dēļ. Jau sen runāja par to apmaiņu ar pilnīgāku mašīnu, tomēr Skorobogatovs, bijušais rajona komitejas sekretārs, bija iejaucies arī te, ierosinādams izmantot esošās ierīces. Viņš noveda visu līdz galējībai, uzņemot iebildumus kā mēģinājumu graut viņa autoritāti. Tagad viņš eksistēja vairs tikai raktuvju nostāstos, bet fabrika saņēma visu, kas tai bija vajadzīgs.

Kad Igors palūkojās uz pienākušo Tavrovu, viņa sejā pazibēja nemiers. Slaucīdams lupatā ar mašīneļļu notraipītās rokas, viņš paspēra inženierim soli pretim un, pabīdīdams to sānis, klusu jautāja:

— Jūs jau, protams, zināt?

— Ko? — sākdams ausīties, vaicāja Tavrovs.

— Viņš atbraucis ... Ivans Ivanovičs ..«

Tavrovs gaidīja Aržanova atbraukšanu, zināja, ka smaga saruna ar ārstu ir neizbēgama: bet, kaut gan viņš gatavojās jebkurām nepatikšanām, viņa sirdi bija mājojusi cerība, ka iznākums būs laimīgs. Varbūt Ivans Ivanovičs, būdams karstas dabas, dosies tieši uz Ukam-čanu, neiegriežoties raktuvēs. Varbūt viņam ienāks prātā doma palikt taigā pavisam, vai arī viņš dosies projām caur Jakutsku. Neviens no šiem pieņēmumiem nebija attaisnojies.

«Nu, labi, būs jāpieņem kauja!» Tavrovs nodomāja.

— Sen bija laiks viņam atgriezties, — viņš sacīja, palūkojies Igoram acīs. — Mums jāizrunājas reizi par visām reizēm.

— Bet vai jūs nebaidāties ... par Olgu?

— Nē! Viņš... Viņš taču ir labs cilvēks, — neveiklības sajūtā sarkdams, ātri iebilda Tavrovs. — Es varu atbildēt par mums abiem.

65.

Tavrovs šajā dienā biežāk nekā parasti zvanīja uz mājām: viņu tomēr bija pārņēmis satraukums, kas neatlaidīgi pieauga. Ko pašlaik dara Aržanovs, vai viņš aizgājis uz darbu?

— Vai zini?... — satraukti ierunājās Olga, piezvanījusi uz fabriku.

— Zinu. Neuztraucies. Es pats ar viņu parunāšu.

Pēc pusdienas pār raktuvēm negaidīti sāka graut pērkons, pirmais pa diviem gadiem. Spēcīgi granda kalnos pērkona dārdi, lietus sitās logos. Telefona staciju uz laiku izslēdza, un tas vēl vairāk pastiprināja Tav-rova nemieru. Cehu pieplūdināja dīvains, smacīgs siltums, atņemot spēkus, viešot slābumu. Tikai pie bunkura, kur vaļējā sienas posmā brāzās slīps lietus aizkars, te balts, te gaišzils zibens uzliesmojumos, bija vēsāk. Noslaucījis ar mutautiņu no sejas un kakla sviedrus, Tavrovs uzkāpa laukumiņā un pavērās pa logu. No šejienes parasti bija redzama raktuvju ciemata augšdaļa, kur viņš dzīvoja, bet pašlaik lietus lija straumēm un tālāk par diviem soļiem vairs nevarēja atšķirt neko: pār zemi šūpojās blīva, bālgana migla.

«Kaut neizdegtu transformatori,» nodomāja Tavrovs, atskatīdamies uz cehiem, kas šai brīdī, kad viss drebēja, klusi strādāja. «Tad paliksim bez gaismas...»

Vēl nepaspējis neko izlemt, viņš jau bija noskrējis pa fabrikas augšējo terasi, skrienot tīdamies kāda strādnieka brezenta apmetnī. Duļķainas straumes plūda lejup pa kalnu nogāzi, ūdens avotā uzreiz sāka putot, cēlās... Pirmo reizi Tavrovs redzēja ziemeļos tādu negaisu. Pieturēdams pie zoda apmetni, kura malas kā ļauns suns raustīja vējš, viņš gandrīz skriešus devās pa tuksnesīgo ceļu uz raktuvēm ...

Spējā līkumā pie zeltraču barakām viņš paslīdēja samirkušajos mālos, gandrīz pakrita, bet noturējās un nenogāzās.

— V-velns! — Tavrovs skaļi sodījās, savilkdams uz pleciem noslīdējušo apmetni, un šai mirklī ieraudzīja aci pret aci Ivanu Ivanoviču.

Brūni iedegušajā cilvēkā ar tumšu bārdiņu viņš tūlīt nepazina ārstu, kurš stāvēja pie būdiņas sienas zem lubu jumta malas. Taču, vēl nepazinis, inženieris apstājās, viņu pārsteidza cilvēka neparastais izskats un fakts, ka tas atradās šeit. Kas tādā lietū stāvēs uz ielas pie cilvēku mītnes, kuras durvis viesmīlīgi vērās katram garāmgājējam?! Tikai ielūkojies spīvi dzirkstošajās acīs, Tavrovs saprata, vjņam kļuva auksti, viņš pagāja zem nojumes un nostājās blakus Ivanam Ivanovičam.

Mirkli abi klusēja. 9

— Vai jūs mani gaidījāt? — Tavrovs beidzot vaicāja.

— Nē, negaidīju ... Jūs es negaidīju. Es gāju pie slimnieka. Zeltracis... ķīnietis mirst ar stenokardiju.. Gāju — un, rau... lietus... — Ivans Ivanovičs brīdi klusēja, smagi un reti ievilkdams elpu. — Bet jūs mani gaidījāt?

Pērkona grāviens, skanīgi atbalsodamies visapkārt, noslāpēja viņa vārdus. Redzēdams Tavrova neizpratnes pilno, saspringto izteiksmi, Ivans Ivanovičs pieliecās viņam pie pašas auss un iesaucās:

— Vai jūs ar Olgu ... Pavlovnu domājāt par mani? — Viņš ieraudzīja, kā pietvīka Tavrova vaigs, auss un pat kakls, ko klāja no slapjajiem matiem notecējušās lietus lāses.

Atbildi Ivans Ivanovičs nesadzirdēja. Viņš lūkojās Tavrovā, un viņam gribējās sist... Līdz sāpēm sažņaudzis dūres, viņš stāvēja, juzdams, kā kaut kas laužas kaklā un džinkstot atbalsojas ausīs.

— Mēs citādi nevarējām! — sacīja Tavrovs, drosmīgi ielūkodamies Ivanam Ivanovičam acīs.

— Lūk, tā jau ir tā lieta! Izmantojot manu labvēlīgo noskaņojumu, jūs mani krāpāt. Jums nebija vīrišķības rīkoties atklāti, bet vēlāk jūs izmantojāt manu prombūtni.

— Tas nav tiesa, jūs maldāties. Mēs jūs nekrā-pām! — Tavrovs dedzīgi aizstāvējās. — Jums pašam vajadzēja redzēt, kas ar viņu notiek, — viņš klusu piebilda, taču Ivans Ivanovičs viņu sadzirdēja — negaiss uz mirkli pierima.

— Tagad es redzu visu, kas noticis! — viņš saniknots atcirta. — Jūs parādījāt man īstā gaismā būtni, ko es tik daudzus gadus mīlēju viņas lielisko īpašību dēļ, kuras bija radījusi mana paša iztēle. Jā, jā, jā, — strauji atkārtoja Ivans Ivanovičs, pamanījis Tavrovu spēji sakustamies. — Variet neuztraukties: man nav ne mazākās vēlēšanās viņu redzēt. Bet, ja tikai padomā: nodzīvoti kopā astoņi gadi!

Ivans Ivanovičs spēji nogriezās un, nepievērsdams uzmanību lietus straumēm, kas ņēmās viņu pātagot, pazuda aiz nelīdzeni apzāģētā barakas stūra.

66.

Slapjš līdz ādai, bet it kā ar karstu ogli krūtīs ārsts uzgāja savas mājas lievenī. Kad viņš grīļodamies pārkāpa pār slieksni, viņam jau gribējās aiziet arī no šejienes, nestaigāt pa šiem grīdas dēļiem, neredzēt šo iekārtu..,

— Tiesa, tā labāk? Daudz mājīgāk? — viņam blakus jautri ieskanējās smejoša balss, un viņa priekšā iemirdzējās gaišas acis biezu skropstu ēnā. Ivans Ivanovičs, it kā ko atvairot, krampjaini sakustējās un nemierīgi pavērās apkārt. Nē, viņš bija viens! Arī lietas tagad stingri stāvēja ieņemtajās vietās. Neviens tās nepār-bīdīja no viena stūra otrā cerībā radīt kādu jaunu efektu, ko manīja tikai pati rosīgā izdomātāja ...

Bet no kabineta atskanēja skala krākšana, un pēc tam, notvēris sevi pārkāpuma vietā, mazliet mulsi ierunājās Ivans Nefedovičs.

— Re, sēdēju, sēdēju un negaidot iesnaudos. Šķiet, pat krācu. Laiks ļoti noskaņo uz to: kad līst, nāk miegs.

— Es jūs nemaz nepamanīju ...

— Nav nekā dīvaina: ziloni jau dažkārt arī neievēro ...

— Tomēr jūs arī... — noņurdēja Ivans Ivanovičs, ģērbdams nost svārkus. — Ja jau šis laiks jūs noskaņo uz gulēšanu, ir arī taisnība teicienam: šauj kaut vai no lielgabaliem ...

— Par miegu nežēlojos, šai ziņā man pāri nav nodarīts, — labsirdīgi teica acu ārsts. — Bet krākšana gan visu mūžu moka. Lai kur nemanot iesnaustos, tā, nekrietnā, nodos. Jaunībā es par to bēdājos, griezos pat pie kāda slavena profesora. Kā jūs domājat, ko viņš man atbildēja? «Turpiniet arī tālāk,» saka, «uz veselī-bām. Es,» saka, «pats krācu, un mana Aļona Petrovna arī krāc.»

Ivans Ivanovičs staigāja pa dzīvokli, pārģērbās, garām ejot, ieslēdza elektrisko tējkannu, neklausīdamies biedra tērgāšanā, taču otra, simpātiskā cilvēka klātbūtnē viņam kļuva vieglāk. Par spīti tieksmēm uz pārdomām un zinātnisku darbu, Ivans Ivanovičs necieta vientulību, sevišķi prieka vai bēdu mirkļos. Pēc dabas viņš bija sabiedrisks.

Pēc tam viņi dzēra tēju un pļāpāja. Ivans Ņefedo-vičs neizteica kolēģim nekādu līdzjūtību, pat nepieminēja viņa ģimenes drāmu, bet stāstīja par savu darbu nervu klīnikā, par dēliem — Ziemeļu flotes jūrniekiem.

— Viens ir ārsts terapeits, otrs — kapteiņa palīgs. Atsitušies vectēvā: tas mums bija vecs jūras vilks un romantiķis un puišeļiem gandrīz jau autiņos piestāstīja pilnu galvu par jūru. Mēs ar sievu neiebildām, lai gan jūtamies kā vistas, kas izperinājušas pīlēnus. Jūra —* tā apietas bargi ar ļaudīm, toties ari ļaudis tur ir simtprocentīgi cilvēki. Atbrauc puiši atvaļinājumā — nevari par viņiem nopriecāties vien: iedeguši, enerģiski, dzīvespriecīgi, bet attiecībā uz kultūru — tur mums, sauszemes iedzīvotājiem, dažkārt kļūst neveikli. Tu vēl tikai taisies ko izlasīt vai paskatīties, bet viņš jau izlasījis un paspējis apskatīt, un viņam savs spriedums. Man, starp citu, patīk literatūra, un es neko jaunu garām nepalaižu. Drīz atbrauks šurp sieva, atvedīs visus pēdējos jaunumus. Viņa pēc specialitātes ir etnografe, zinātņu kandidāte, pašlaik gatavojas rakstīt darbu par Ziemeļu tautām. Es šeit, varu teikt, esmu kaujas izlūks ...

Šai brīdī abi sarunas biedri izjuta neveiklību, un Ivans Ņefedovičs pasteidzās pievērsties citam tematam.

Pēc viņa aiziešanas ārsts ilgi sēdēja pie galda, iegrimis dziļās pārdomās.

— Jā, tagad tu vienmēr jutīsi pieskaramies un aizķeram sāpīgo vietu. — Viņš piecēlās, pagrozījās pa istabām un negaidot atrada uz dīvāna Širokova aizmirstās avīzes. Uz tām gulēja plāna grāmatiņa. Ivans Ivanovičs mehāniski paņēma to, bet skatiens aizkavējās pie krāsainā vāka:

O. Stroganova «PADOMJU CA2MA/>

«Stroganova!...» Viņš ar pūlēm aptvēra, ka tas ir Olgas jaunavas uzvārds. Ivans Ivanovičs atcerējās pirmās tikšanās ar viņu. Profesora Stroganova meita ...

Bet kas tam par sakaru ar grāmatu? Viņš atvēra to. Tie bija Olgas mazie, avīzē iespiestie apraksti, ko tagad izdevusi apgabala izdevniecība. «Tātad viņa nepieņem Tavrova uzvārdu,» pavirši atzīmēja Ivans Ivanovičs.

«Redzams, ka ļoti laba grāmatiņa, ja Ivans Ņefedo-vičs lasot sāka krākt!» viņš vēl nodomāja, nespēdams nomākt uzplūdušo rūgtumu. «Nu, paskatīsimies!»

Pirmās lappuses nesaistīja viņa izkliedēto uzmanību. Visu laiku acu priekšā stāvēja Olga, ar viņu nodzīvotais mūžs. Olga Stroganova, brīnišķa meitene, patiesa, gaiša. Pirmo tikšanos laime ar viņu. Kopējās dzīves laime. Bērna dzimšana. Atkalredzēšanās prieks ter Čažmā... Vajadzēja arī nākt notikumam, kas laupīja viņiem iespēju iegūt otru bērnu! Tas, protams, būtu viņus saistījis. Bet Olga nebūtu bijusi laimīga... Ivans Ivanovičs atcerējās pagājušā gada rudeni, skumjas, kas bija ieperinājušās mājā, un izmisumā atmeta ar roku, — Kādas nu tur var būt saites!

67.

Viņš pāršķīra vēl lappusi, un pēkšņi it kā agrākās Olgas balss sāka ar viņu runāt. Tas bija viņas sirsnī-gums, viņas tiešums. Tik patiesi spēja stāstīt tikai viņa.

Ivans Ivanovičs lasīja, un arvien smagāk viņam kļuva ap sirdi.

Nē, nevarēja ārsts Širokovs, «liels literatūras cienītājs», iemigt pie tādām dzīvām, trauksmainām rindiņām. Droši vien viņš, kas atbraucis pāri trejdeviņām zemēm izlūkot kaujas lauku, lai palīdzētu sievai, tīšām bija ielicis šo grāmatiņu cietēja rokās.

Noklaudzēja ieejas durvis, kuras tagad nekad nenoslēdza ne no iekšpuses, ne ārpuses (it kā gaidītu kādu mājās), un gaitenī atskanēja stingri vīrieša soli.

— Apsveicu ar atbraukšanu! — sacīja Logunovs, ienākot istabā.

Pētījoši un vaļsirdīgi pavēries Ivanā Ivanovičā, viņš cieši paspieda tam roku un uzreiz ķērās pie vīstokļa, ko turēja padusē.

— Re, kā jūs vajā! — viņš sacīja ar labvēlīgas skaudības noskaņu balsī. — Neko nepadarīsi — «cieņas zīme bar». Un grēks aizvainot labus ļaudis ar atteikšanos, kas sagādā tiem liekas raizes.

Uz brezentā iešūtā vieglā sainīša bija uzraksts: «Dāvana ārstam Ivanam Ivanovičam.»

Ārsts ar dāvāto kinžalu pārgrieza diegus, papurināja, un no brezenta izkrita viņam pazīstamā meln-brūnā lapsa; saritinājās uz grīdas kā dzīva, pavilkusi melnbalto asti zem sevis.

«Cieņas zīme bar, cieņas zīme!» atcerējās Ivans īvanovičs, paceļot ādu. Laba lietiņa, bet kam tā tagad vajadzīga?

— Pa zvēru takām nācis cilvēks, — domīgi teica Logunovs. — Ieradās pie mums rajona komitejā un sacīja: «Lai Ivans pieņem dāvanu no medniekiem. Neņēma no mums, atdodiet, pateicieties jūs.»

— Bet kam man tā? — aizkustināts ārsts mulsi atteica.

Logunovs nenoteikti pavilcinājās.

— Vai jūs zināt, šis jakuts vēl teica: «Mēs neticam, ka tādam kā Ivanam nebūtu sievas. Noteikti jābūt!» Arī es esmu pārliecināts, dārgais Ivan Ivanovič, ka jūs vēl atradīsiet savu laimi, — Logunovs pacilāja ādu, nopūtās un piesēdās pie galda. — Kā jūs tagad? Pagaidām atpūšaties?

— Jā, atpūšos... — skumji pasmiedamies, atbildēja Ivans īvanovičs, parādot grāmatu, ko bija atstājis Ši-rokovs. — Savas bijušās sievas darbus lasu.

— Nu kā, darbi labi! — iebilda Logunovs. — īsi, vienkārši un ļoti interesanti. Jūtams, ka nāk no sirds dziļumiem.

— Man ļoti smagi! — iesaucās Ivans īvanovičs.

-—- Sakiet, — vai tiešām jūs viņu attaisnojat?

— Es ārkārtīgi nožēloju jūsu šķiršanos, — sacīja Logunovs. — Ja agrāk būtu aptvēris iemeslu, sen būtu jūs brīdinājis.

— Viņu vai mani?

— Nē, jūs. Astoņus gadus nodzīvoja ar jums Olga Pavlovna... Ja viņa būtu vecāka vai mazāk pievilcīga kā sieviete, jūs sen būtu ievērojis viņas atpalicību, kuras dēļ diviem tuviem cilvēkiem nav par ko runāt. Jūs esat aizņemts ar savu lielo darbu-, aizraujaties ar to. Lieliski! Bet jūs taču bijāt aizmirsis, ka jums blakus ir cilvēks, kam vajadzīga draudzīga uzmanība un atbalsts. Un te nu gadījās kāds biedrs, kurš prata palīdzēt, deva padomu, kas viņai bija vajadzīgs, un, protams, saistīja visas viņas simpātijās .«*

— Jūs, acīm redzot, gribat, lai es pakaros! — drūmi pārtrauca Ivans Ivanovičs.

— Jūs pats uzsākāt, — mierīgi, bet nez kāpēc nobālēdams, sacīja Logunovs. — Man nepavisam negribas, lai jūsu starpā rastos vēl citi sarežģījumi. Viņai taisnība: viņa nav aizgājusi velti, — neapvaldītā vaļsirdībā turpināja Logunovs, — bet tā droši vien nebūtu noticis, ja viņas garīgā dzīve būtu bagātāka. Tad Olga Pavlovna ir būtu novērtējusi jūs citādāk, ir ne pret vienu nebūtu apmainījusi! Mans dārgais, es nevainoju jūs vien, gandrīz katram no mums ir vēl tumši pagātnes traipiņi — tā garīgā rūsa, kas ieēdusies gadu tūkstošos. No tribīnes mēs runājam par sadzīves jautājumiem kā īsti komunisti, bet šeit, mājās, paši to nemanot, ceļam dažreiz savu ģimeni gandrīz pēc pagātnes parauga. Nu, vai gan var izveidoties īsta padomju ģimene bez sociālās vienlīdzības, bez kopējām interesēm un savstarpējas cieņas? Ja vienkārša mīlestība līdzinās brīnišķam strautam, kas ātri izsīkst smiltīs, tad mīlestība, kas pamatojas uz lielas garīgas - draudzības, ir līdzīga upei, kura kļūst jo dziļāka un ūdeņiem bagātāka, jo tālāk aiziet no savas izteces. Mēs ejam uz priekšu ... Vai mēs varam, vai mums ir tiesības pieļaut, ka atpaliek kaut mazs skaits mūsu sieviešu? Nē, nevaram, ne tagad, ne nākotnes labad! Katrā ģimenē taču aug bērni, bet audzinātājai mātei jābūt īstam cilvēkam!

Logunovs atvilka elpu, pārlaida plaukstu pār plato pieri un melnajiem matiem un gaiši, domīgi pasmaidīja:

— Nu re, izšāvu uz jums visu pulveri, bet vakar runāju ar kādu komunistu, kas strādā par atšķaidītāju ... Viņam astoņi bērni. Sieva nestrādā ražošanas darbā, viņai arī mājās grūti tikt galā. Viņš teica: «Nekas, es apgādāju viņus visus.» Bet es viņam sacīju: «Tu ar to neapmierinies. Par maz, ka tu nopelni bērniem maizes kumosu, jāaudzina viņi par pilnvērtīgiem pilsoņiem. Vai tu veltī laiku savai sievai? Vai tu zini, kas pilda viņas dzīvi, ko viņa var dot taviem bērniem? Viņa audzina veselu pulku celtnieku, cilvēku, kas dzīvos komunismā. To vajag tikai tā īsti iedomāties! Tad palīdzi viņai rūpēties par pašas kulturālo un morālo aug-sanu, lai viņa nepaliktu vienīgi melnā darba darītāja, dienas strādniece tavā lielajā ģimenē.»

Ivans Ivanovičs sēdēja, nolaidis galvu, nervozi žņaudzot rokās mazo grāmatiņu, ko bija sarakstījusi viņa sieva. Un, jo tālāk runāja Logunovs, jo vairāk sakumpa ārsta pleci, jo zemāk noslīga galva ar stūrgalvīgajiem, melnajiem, augšup sasukātajiem matiem.

68.

Nakts vidū Ivans Ivanovičs pamodās no stiprām sāpēm sirdī. Tā sažņaudzās ar tādu neparastu spēku, ka pirmajā mirklī ārstam ienāca prātā doma par stenokardijas lēkmi. Viņš atcerējās slimā ķīnieša seju, bāli dzeltenu, pēc ilgām aizdusas stundām sviedru lāsēm klātu, atcerējās viņa ķermeni, saspriegtu no bailēm kustēties, lai nerastos jaunas ciešanas.

— Vai tiešām arī man ir tas pats? — ar nožēlu čukstēja Ivans Ivanovičs. — Kā es nepamanīju to agrāk?

Viņš tīšām strauji pagriezās, bet nejuta nekā sevišķa. Sāpes sirdī pārgāja apnicīgā, smagā smeldzē ... Snaudu aizdzenot, atmiņā uzpeldēja Tavrova seja ...

— A-ā-ā! — nostenēja Ivans Ivanovičs un, spiezdams ar dūrēm pieri, atmetās spilvenā. — Cik krāšņas frāzes es sarunāju! Ka viņi gļēvuļi... Nu, bet es? Kāpēc es pats noliku savu galvu pa sitienam? Pat parunāt ar Olgu laikā nespēju... nepratu. Tomēr bija jau arī par vēlu!... Logunovam taisnība: es neievēroju, ka viņa atpalikusi, un tāpēc viņu zaudēju.

Ar vienu spēcīgu kustību Ivans Ivanovičs piecēlās un apsēdās uz dīvāna, tad paņēma papirosu, aizpīpēja un, neaizdegdams gaismu, sāka staigāt pa istabu.

— Nē, jāaizbrauc no šejienes, — viņš beidzot izlēma.

«— Jāaizmirst viss, jāizsvītro no atmiņas. Rīt pat iesniegšu atlūgumu.

Ivans Ivanovičs pēkšņi ieinteresējās par ķīnieti, kuru jau sen mocīja nežēlīgas stenokardijas lēkmes, kurš skaitījās nāvei nolemts un, kampara uzturēts, dzīvoja savas pēdējās dienas. Ivans Ivanovičs viņu vēlreiz apskatīja, aprunājās ar neiropatologu un terapeitu un pievakarē sāka operāciju.

Šoreiz šaubījās pat Hižņaks.

— Slimnieks par daudz vārgs! — viņš sacīja, ieskrējis pirms pašas operācijas. — Vai ir vērts?

— Ir, — atteica Ivans Ivanovičs, mazgādams rokas ūdenī, kas bija sajaukts ar ožamo spirtu. — Slimība ieilgusi, artēriju skleroze izteicas ļoti vāji. Tādas operācijas tagad vairs nav populāras: efekts mazs, taču es negribu, lai šis ķīnietis ietu bojā šajās dienās. Es galvoju, ka viņam vismaz sešus mēnešus būs labāk. Pēc tam — kas zina!... Kādēļ atteikties no cilvēka bez cīņas? Mēs taču turamies pie likuma: nevienu dzīvību neatdot bez cīņas.

Viņš izgrieza simpātiskā nerva mezglus slimnieka kakla kreisajā pusē, pats sekoja, kā slimo noņem no galda un ievieto palātā. Ķirurga darba diena līdz ar to beidzās. Ivans Ivanovičs nomazgājās, nometa uzsvārci, kas šur tur bija apšļakstīts asinīm, un domīgi apstājās pie rakstāmgalda. Vajadzēja uzrakstīt atlūgumu, bet kā saņemties, kā pamest smagi slimos, ko viņš tūlīt pēc atgriešanās bija operējis?

«Tagad nevaru un nesniegšu, un nekur nebraukšu! Lai ir smagi, bet tik apkaunojoši mazdūšīgi aizbēgt neesmu ar mieru.»

Viņš izgāja uz slimnīcas lieveņa... Pēc vakarējā lietus bija iestājies brīnum jauks laiks. Krāšņu mākoņu rakstu klātajās debesīs veseliem mākuļiem šaudījās un spindza knišļi; odi aizraudamies pūta savas mazītiņās taurītes. Rietumos no violetajiem mākoņiem sniecās ārā zilganu staru vēdeklis, kura gali gaisa purpurā un zeltā. Tur bija saule. Rau, tā, nokaitējusi mākoņu malas, kā izlieta metāla lode noslīga uz apvāršņa līnijas un neatturami sāka grimt aiz kailajiem kalniem. Un, vienā mirklī izmainīdamās, vēl spilgtāk sāka rotāties rieta krāsas, kas aptvēra visu debess pusi. Uzlēks rīt saule — un atkal atnāks diena, īsais cilvēka mūža mērs. Pēc tam virknē sekos miljoni, miljardi dienu... Tās nāks, kamēr zemi apspīdēs saule. Bet šodiena izgaisīs bez miņas.

Ivans Ivanovičs raudzījās vakarblāzmā... Likās, ka no viņa ievainotās dvēseles norauts vēl kas, un gandrīz sāpīgi sirdī atbalsojās jūtu tramīgais saasi-nājums.

No kalniem atlidoja vējš, maigs, nepavisam tāds kā ziemeļos, — ziedošās taigas elpa. Mīļotā, brīnišķā zeme! Dziļš dvēseles satricinājums, ko izraisīja apziņa, ka viņš šai zemei vajadzīgs, viesa Ivanā Ivanovičā drudžainas trīsas. Viņš klusi nokāpa pa kāpēm un bez noteikta mērķa devās klaiņāt pa raktuvēm. Viņam uzsauca sveicienus, aicināja uz tēju, vakariņām, pūlējās iztaujāt par taigu. Viņš atbildēja ačgārni, cieši paspieda sniegtās rokas un steigšus aizgāja. Vai viņš kādu meklēja? Lai nu kā — kad vienā no ielu celiņiem tuvojoties ieskanējās Olgas balss, Ivans Ivanovičs nenogriezās sānis: nezin kādēļ, bet viņiem jāsatiekas.

Olga nebija viena: viņai blakus gāja Pava Romanovna, kas smaržoja tik stipri, it kā būtu izpeldējusies odekolonā. Pava uzreiz kļuva nemierīga, krāšņās cirtas uz mazās pierītes sāka lēkāt. Bet Ivans Ivanovičs, tikai pavirši palūkojies Prjahina sievā, pagriezās pret Olgu. Ārsts skatījās viņā pētījoši, domīgi, vērodams. Viņa nenervozēja, nemulsa. Tās sejā paudās drīzāk līdzjūtība pret viņu un gatavība atvairīties, ja viņai uzbruktu. Tā bija jauna Olga.

— Tu gribi ar mani runāt? — viņa vaicāja, un balsī izskanēja apvaldīts satraukums.

Ivans Ivanovičs klusuciešot pamāja ar galvu.

— Es varu atiet sāņus, — ierosināja Pava Romanovna.

Viņš izklaidīgi pavērās runātājā.

— Vienalga. Jūs netraucējat, — un viņš atkal pagriezās pret Olgu. — Es redzu — tu neskumsti pēc bijušā ... Ko lai dara: tas nozīmē, ka viss iet uz labo pusi! Ne velti saka: zivs meklē, kur dziļāk, bet cilvēks... Tāpēc arī viņš ir cilvēks, lai meklētu un būtu nemiera pilns! Tikai no šiem meklējumiem neviens nedrīkst ciest... — Ivans Ivanovičs mirkli klusēja: viņu smacēja nepārvarētā aizvainojuma rūgtums. — Kādēļ jūs tik ilgi mani krāpāt!? — viņš dobji izmeta, dodamies prom. — To nekādi nevaru saprast!

Olga paspēra soli viņam pakaļ, bet Ivans Ivanovičs ātri pazuda aiz barakām.

69.

«Jā,» domāja Ivans Ivanovičs, staigādams pa savu mājas kabinetu turp un atpakaļ. «Es gribētu, lai viņa atgrieztos, bet tas nevar notikt un nenotiks, un jāaprod ar šo domu.»

Un atkal viņš staigāja pa dzīvokli. Staigāja, līdz galīgi pagura. Viss ir izdomāts, skaidrs, bet sirds smeldz un smeldz.

— Nē, lūk, kas pats briesmīgākais! — viņš izmisis sacīja, satverdams galvu. — Kauns nav tas, ka tevi krāpa. Lielāks kauns ir tagad: es jau zinu — nemīl vairs, neesmu es viņai vajadzīgs, bet nomierināties nespēju. Kur tava patmīlība? — ar īgnu pārmetumu viņš sev sacīja. — Ak, kas tur par kaunu un patmīlību! Te ir kas cits: nevis negods mietpilsoniskā nozīmē, bet tas, ka manī parādījusies rūsa. Tiesa, tiesa Logunovam! Visādi biju darījis pareizi: pats uz Ziemeļiem atbraucu, esmu godīgs cilvēks, īsts komunists, taču ģimenes jautājumā izrādījos nekam nederīgs. Kāpēc es pats nepamanīju Olgas tieksmes, bet Tavrovs, svešinieks, pamanīja? Kāpēc es viņu neatbalstīju, neuzmundrināju, kad viņa cieta pirmās neveiksmes avīzē? Tavrovs taču arī aizņemts darbā, un vai tad man nemaz nav brīva laika? Es taču spēlēju gorodkus, kārtis, gāju medībās! Dažreiz pietiek nedaudz vārdu, lai saturētu sagrīļojušos cilvēku. Patiesi: paņēmu meiteni no institūta trešā kursa, atrāvu no īstām mācībām, bet pēc tam uzskatīju sevi par lielisku vīru tāpēc, ka atļāvu... devu viņai iespēju mētāties pa visādām gadījuma lekcijām. Bet ja no institūta būtu aizgājusi mana meita ... Droši vien es būtu pierunājis viņu atgriezties. Un kādu satraukumu tas būtu izraisījis ģimenē! Kāpēc pret sievu man nebija nekādu atbildības jūtu?

Garām ejot, Ivans Ivanovičs ielūkojās spoguli, apstājās un brīdi raudzījās viņa priekšā stāvošā cilvēka vaibstos. Novājējis, novecojis, ko tur runāt! Uzaudzējis bārdu. Ko domā, maskarāde! Nost ar to! Nav ko tēlot vientuļnieku!

Viņš noskuvās, noberzēja ar odekolonu vaigus un zodu, vēlreiz skumji un vērīgi paskatījās uz savu seju. Mati slējās gaisā kā nepaklausīgas eža adatas, un tumšajās uzacīs arī kādas garas spuras... Ivans Ivanovičs paplucināja biezos uzacu pušķīšus un nopūties atgāja no spoguļa, galīgi nezinādams, ko tagad darīt, kā nosist šo brīvo gadījuma vakaru. Lasīt viņš nespēja, spalva krita no rokām: viņu mocīja tādas smeldzīgas sāpes, ka viņš jutās visu laiku kā uz adatām.

«Iešu uz slimnīcu paraudzīties, kas tur notiek,» ārsts devās uz izeju, bet pie durvīm pieklauvēja, un dzīvoklī, vienā mirklī piepildīdama to ar parfimērijas veikala smaržām, ienāca Pava Romanovna.

— Labvakar! — viņa laipni sacīja.

Ivans Ivanovičs, jautājoši vērdamies sievietē, neatbildēja. Viņš neizskatījās sevišķi draudzīgs.

— Es pie jums darīšanās, — viņa sacīja un, it kā nemanīdama ārsta drūmo skatienu, bez aicinājuma piesēdās pie galda.

— Jā, jums vienmēr darīšanas! — Ivans Ivanovičs atteica nenosakāmā balss noskaņā.

— Tiesa, man liela slodze... — viņa sacīja, nezinādama, kā uzņemt ārsta vārdus. — Mūsu laikos nevar dzīvot, ieslēdzies savā čaulā. Sabiedrisks darbs ir katras kulturālas sievietes pienākums ...

— Vai jūs atnācāt pie manis ar sabiedrisku uzdevumu? — vaicāja Ivans Ivanovičs.

— Nē, es pie jums dziļi personīgā, intīmā lietā...

— Ja aborta dēļ, tad velti, — viņš atcirta.

Pava Romanovna nosarka un pašūpoja galvu.

— Ai, kāds jūs!

— Tāds nu es esmu!

— Jūs velti uz mani dusmojaties, — viņa sacīja samierinošā balsī. — Zvēru, ka esmu jums vienmēr jutusi līdzi... Bet tagad jo vairāk ... Gribu sacīt, ka nav vērts dusmoties, — viņa rotaļīgi sevi pārlaboja. — Mēs taču drīz aizbraucam. Prjahinu sauc atpakaļ uz trestu. Viņam ražošanas darbā pagrūti. Viņš ir kabineta darbinieks, — Pava Romanovna atvilka elpu un bez nožēlas piebilda:

— Tātad aizbraucam uz centru ...

— Sen jau laiks! — arī bez nožēlas noteica Ivans Ivanovičs. — Arī tagad laiks ...

— Jūs mani dzenat ārā! — viņa klusi sacīja, taču palūkojās ārstā un, atvērusi somiņu, izņēma aploksni.

— Olga Pavlovna ļoti lūdza, un es no viņas uzdevuma nespēju atteikties. Varbūt viņai kaitīgi tagad uztraukties, — «ieknieba» Pava Romanovna ar jautru dzēlību.

No Ivana Ivanoviča satikšanās ar Olgu viņa bija secinājusi, ka ārsts ir pietiekoši savaldīgs, un ne no kā nebaidījās. Tāpēc, nolikusi vēstuli uz galda un pabīdījusi uz dzīvokļa saimnieka pusi, viņa apsēdās ērtāk un, posdamās kā putniņš, pavēstīja:

— Tagad jums jāizturas pret savu viešņu laipnāk. Jūs redzat, kā viņa jums jūt līdzi... Neatradīsies daudz tādu, kas būs ar mieru veikt šādus uzdevumus ..,

— Jā, par laimi, — sacīja Ivans Ivanovičs, aiz niknuma nobālēdams. — Tādu pastnieku mums nav daudz.

— Velti! — izsaucās Pava Romanovna, patiesi apbēdināta. — Ar savešanu es neesmu nodarbojusies. Viņi man neuzticējās ne druskas ... Pat man, — viņa atkārtoja vientiesīgās pārdomās, saraukusi gludo pierīti.

— Jūs redzat, esmu pilnīgi atklāta. Es, šķiet, izteicos, it kā būtu priecājusies, ja varētu savest. Bet nekā tamlīdzīga, zvēru pie sava goda!

— Satriecošs zvērests! — sāpīgi smīnēdams, sacīja Ivans Ivanovičs. — Es jūs ļoti lūdzu: ejiet ar mieru, citādi baidos, ka mums neiznāk kā Gorkija stāstā...

— Kā lai neiznāk? iedegdamās ziņkārē, vaicāja Pava Romanovna.

— Tā .. . Gadījās viņam, ka vajadzēja paglāstīt kādu dāmiņu ar lāpstu zemāk par muguru. Ievērojiet, es arī esmu ātrs cilvēks ., *

Uzmanīgi, it kā baidīdamies apdedzināties, Ivans Iva-novičs atplēsa vēstuli.

«Kā sievietei man vajadzētu justies apmierinātai', ka mūsu mazā izskaidrošanās beidzās miermīlīgi un laimīgi,» rakstīja Olga. «Bet mani moka doma, ka jūs esat nepareizi sapratis manu izturēšanos pagātnē. Dzīvodama ar jums, es jūs nekrāpu, bet man aptrūka jēgas dzīvot jums blakus. Kad es mēģināju atrast vietu dzīvē, jūs vai nu izturējāties pret maniem mēģinājumiem vienaldzīgi, vai centāties pakļaut mani savam darbam, vai gluži vienkārši izsmējāt — kā pēdējo reizi. Kad es sastapu Tavrovu ...»

Ivans Ivanovičs nikni saburzīja papīra lapiņu, kas tagad patiesi dedzināja viņam rokas ...

—- Kāda nežēlība! — viņam izlauzās.

«... Es izturējos pret viņu kā pret draugu,» viņš lasīja tālāk, jo nevarēja nelasīt. «Tavrovs ieinteresējās ne tikai par manu ārieni. Viņš kļuva man sirsnīgi draugs, padomdevējs, un tas mūs tuvināja. Tomēr, kad nokļuvu mātes stāvoklī, es nolēmu palikt pie jums. Es cerēju, ka bērna dzimšana atjaunos manas agrākās attiecības pret jums. Man bija smagi, jūs to jutāt. Bet es domāju: paies laiks, piedzims bērns, un mums atkal kopā būs labi. Kad viss beidzās ar slimnīcu, tas nozīmēja pilnīgu sagrāvi, un es aizgāju.

Kādēļ es to jums rakstu? Negribu, lai jūs par mani domātu pārāk slikti. Pavai Romanovnai mušu dzīvē nav nekādas nozīmes.

No sirds vēlu jums visu labu.

Jūs cienīdama,

Olga Stroganova.»

— Visu laiku es un es, bet par mani nedomā. Starp citu, nevajag arī domāt!

Ivans Ivanovičs aizklāja seju ar rokām un mirkli sēdēja nekustēdamies, tad saslējās un, raudzīdamies tālē, sacīja:

-— Tomēr es neesmu viņu mīlējis velti!

70.

— Ko man darīt, Jeļena Denisovna? — vaicāja Var-vara.

Viņa bija nogulusies zālītē blakus vecākajai draudzenei un nolikusi galvu uz tās siltajiem ceļiem. Abas sēdēja sakņu dārzā pie zaļojošām dobēm, ko nupat bija izravējušas. Pa visu kalna nogāzi jautri raiboja sieviešu un bērnu apģērbi, baltoja vīriešu krekli. Skanīgi sasaucās balsis. Dīki staigāja draudzīgi pārīši.

Bija atpūtas diena. Taču zemes smēlējs ielejā aiz raktuvēm klaudzēja un žvadzēja neapklusdams; iztālēm sīciņas, šaudījās raktuvju bremsberga vagonetes, kas sasaistīja vienā veselā bijušos Platona Logunova un Tavrova īpašumus, — šie cilvēki katrs savā veidā bija ienākuši Varvaras dzīvē; zilgmoja dūmi pār elektrostacijas augstajiem skursteņiem; zelta ieguve neapstājās ne mirkli. Ražošana dzīvoja savu dzīvi. Tā bija rajona sirds.

Taigas iedzīvotāju dzīvokļu, kultūras un sadzīves vajadzību atrisinājums atkarīgs no ražošanas izvēršanas, un katrs, kalpodams tai savā veidā, pastāvīgi izjūt tās ritmu. Varvara strādā par medicīnisko māsu slimnīcā, taču šai darbā viņa arī kalpo ražošanai un tai pašā laikā aug pati. Šinīs dienās viņa beigs feldšeru kursus, pēc tam arī sagatavošanās nodarbības augstskolai. Ir jau vienojušies, ka viņu sūtīs uz medicīnas institūtu. Varvara dzīvo spriegu, interesantu dzīvi, tomēr ir mirkļi, kad viņa jūtas tikai sieviete, kas mīl un cieš...

— Ko man darīt? — viņa atkārtoja, aizsegdama ar skropstām acu kvēlo mirdzumu. Viņa aptvēra ar rokām Jeļenas Denisovnas spēcīgo augumu un, slēpdama no viņas sarkstošo seju, sacīja: — Man ļogās ceļi, kad dzirdu viņa soļus. Tas nav labi, vai ne? Tas droši vien ir kauns, bet es nevaru tikt ar sevi galā ... Vai atceraties, kā viņš smējās, Jeļena Denisovna?

— Protams, atceros, Var jeņķa!

Varvara piecēlās, sakārtoja tērpu un klusiņām vaicāja:

— Vai jūs mīlat savu Hižņaku?

Ļoti mīlu, — vienkārši sacīja Jeļena Denisovna,

— Vai jūs varētu dzīvot bez viņa?

— Diespasarg! Nu, kam tā runāt!

— Nē, pasakiet... vai varētu?

— Nu, skaidrs, ka varētu. Dzīvo taču... bez rokām un kājām dzīvo. Tikai bez galvas nevar dzīvot.

— Nu, re, sadusmojāties! Es tikai gribu uzzināt, kā jūs mīlat.

— Kā visas normālas sievietes.

— Un vai vienmēr mīlējāt? — taujāja Varvara, stāvēdama Jeļenas Denisovnas priekšā uz ceļiem un pētījoši vērdamās viņai acīs.

— Kā piedzimu, tā arī iemīlējos!...

— Tā nevajag! — teica Varvara. — Jūs taču esat laimīga...

— Arī tu būsi laimīga. Tu jau tagad esi laimīga: gudra, skaista, un dzīve pavērta tavā priekšā.

— Bet mīla?

— Būs arī tā ...

— Kas būs, Jeļena Denisovna? — vaicāja Logunovs, parādīdamies aiz žoga.

— Ai! — iesaucās Varvara, aši ielūkodamās viņa nopietnajā sejā: viņš taču pārdzīvo to pašu. — No kurienes jūs, Platon Artemovič?

— Es tikko kā no mītiņa . ..

— No mītiņa? — Varvara ātri pielēca kājās un, noslaucīdama no ceļgaliem zemes, piegāja viņam klāt. — Kā tad es nekā nezinu?

— Tas noticis ļoti negaidīti...

— Kas noticis, Platon Artemovič? — nobālēdama vaicāja Hižņaka sieva.

— Bija valdības ziņojums... Šodien pulksten četros, rītausmā, vācieši bombardējuši mūsu pierobežas pilsētas ...

— Pulksten četros no rīta, — atkārtoja satriektā Varvara. — Tai laikā es biju slimnīcā apgaitā. Pie mums taču diena sākas septiņas stundas agrāk ...

— Karš! — sacīja Jeļena Denisovna balsī, kas Logu-novam un Varvarai lika sastingt. — Atkal tas, nolādē-

tais! Atkal viņi! — Sibīrietes seja uz mirkli saraucās sāpīgā vaibstā: sešpadsmitajā gadā kaujās pie Luckas bija gājuši bojā viņas tēvs un divi brāļi, tagad iesaucamo gados bija virs un vecākais dēls.

71.

Pēc minūtēm desmit sakņu dārzi kļuva tukši. Iztukšojās ari barakas: visi ļaudis izgāja raktuvju ielās.

Pāri tūkstošiem kilometru bija pārlidojis uz Ziemeļiem drūmais vārds:

«Karš!»

Nodrebēja sirdis krievu zelta meklētājiem un racējiem, jakutu kolhozniekiem, taigas iemītniekiem —• pēdu dzinējiem evenkiem.

— Dzimtene!

Pa taigas taciņām skan vēstis — «kapse». Mednieks klausās, ciešāk sažņaudz ieroci, kas pielādēts ar «ža-kana» lodēm, platāk ieplešas viņa šķībās acis. Bīstamas ir lāču medības, briesmīgs ievainotais zvērs, bet drosmīga mednieka sirds pieradusi pie briesmām kopš bērnības. Viņš riskē ar savu dzīvību uz katra soļa, taču mēģināt laupīt cita cilvēka dzīvību — tā viņam ir briesmīgākā galējība. Kā nākamajam kareivim uzveikt bailes no nāves?

— Fašists ir ļaunāks par zvēru, — mītiņā Učahanā runā vecā Marfa. — Viņš ir ļaunāks par traku vilku. Viņš grib padarīt par vergiem mūs un mūsu bērnus. Viņš ir gatavs mūs pavisam noslaucīt no zemes virsas, lai tikai pats varētu saldi ēst un mīksti gulēt. Vai mēs laidīsim viņam spert soli uz mūsu zemes?

— Soh! Soh! — kliedz Učahanas kolhoznieki.

— Fašisti ir tie, kas izdomājuši nekrietno pasaku par augstāko rasi, — saka evenku zvejnieku arteļa priekšsēdētājs (mītiņš notiek krāčainas kalnu upes krastā, smailu telšu vidū). — Pēc šīs pasakas iznāk, ka fašisti vācieši un fašisti japāņi ir visskaistākie cilvēki virs zemes. Pārējās tautas ir viņu darba lopi.., tādi kā brieži:

var iejūgt, var nogalināt. Turpretī krievu, padomju ļaudis saka: visas tautas ir vienlīdzīgas. Augstākā rase ir viltīga, ļauna izdoma. Vai mēs, evenki, krievi, ķīnieši un jakuti, bijām padomju varas laikā vienlīdzīgi?

— Bijām, — varenā korī atbild melnīgsnēju, melnmatainu, slaidu cilvēku sapulce. — Padomju varai mēs visi esam skaisti.

— Vai mēs to aizstāvēsim?

— Jā! Neko nežēlosim mūsu Dzimtenes — Padomju Savienības aizsardzībai!

— Mēs tagad esam karojošs cehs, — visu raktuvju darbinieku kopējā mītiņā sacīja rajona komitejas sekretārs Logunovs. — Zelts karos tāpat kā tērauds un čuguns. Zelta ieguves plāna pārpildīšana — lūk, mūsu trieciens ienaidniekam. Nekādu nolaidību! Arī tālā aizmugurē jābūt dzelzs disciplīnai.

— Mēs uzvarēsim, Platon Artemovič. Tiesa! Mums jāuzvar, — sacīja Varvara, atgriežoties mājās. — Vēstures ratu nav iespējams pagriezt atpakaļ. Viņi uzbrukuši mums pēkšņi, bet mēs sakoposim visus spēkus ...

— Pagaidām mobilizācija izsludināta rietumu apgabalos līdz Urāliem, — domīgi teica Logunovs. — Jaku-tijā to izvedīs daudz vēlāk, ja karš ieilgs ... Un droši vien tikai Dienvidjakutijā. Pie mums, Ziemeļos, karaklausībai pakļautos diezin vai iesauks. Te maz iedzīvotāju, bet rūpniecības nozares kaujinieciskas: zelts un ādas ir valūta! Speciālistus un atbildīgus darbiniekus droši vien neņems, tie paliks speciālā uzskaitē, kā bija somu kara laikā... Taču es negribu palikt, lūgšu, lai sūta uz fronti.

— Bet es jau biju kara komisariātā, — svinīgi pavēstīja Hižņaks, pieiedams pie lieveņa, kur kopā sēdēja visa ģimene. — Sūtīs par feldšeri uz priekšējām līnijām.

— Ak Deņa! — iesaucās Jeļena Denisovna, izlaizdama no rokām grīdas celiņu, ko bija gatavojusies noklāt uz pakāpiena. — Kā tu tā?... Pat ar mani neaprunājies! ...

— Vai tad tu būtu atrunājusi?

Viņa neatbildēja: seja nobāla zilgana un it kā izkusa — tik pēkšņi sāka plūst asaras. Skatīdamās uz klusi raudošo māti, iebrēcās Nataška, iešņukstējās dēlēni puikas.

— Nu, re, sākas koncerts! — pikti noņurdēja Hiž-ņaks. — Man taču pienākums ..,

— Arī mums pienākums... — sacīja Jeļena Denisovna, ar priekšauta malu un plaukstu noslaucīdama seju. — Boriss arī ies ...

— Tā tik vēl trūka, ka neietu! — jau mākslotā mundrumā sacīja Hižņaks: iedomājoties dēlu, studentu komjaunieti, viņam sažņaudzās sirds.

Ivans Ivanovičs uzzināja par karu no sanitāres, kas tik negodīgi bija piekrāpusi viņu pagājušajā gadā. Viņa tāpat kā agrāk strādāja slimnīcā, kaut arī ne ķirurģiskajā nodaļā. Ivans Ivanovičs negribēja par viņu ne dzirdēt, pēc paša izteiciena, nevarēja viņu «ciest». Taču nu viņa uzkrita ārstam kā negaiss un, aizmirsusi, ka attiecības pārtrauktas, iekliedzās:

— Karš sācies! Ivan Ivanovič, dārgais, skrejiet klausīties radio!

Un viņš skrēja.

Viņš noklausījās runu, ko pārraidīja, jau uzņemtu skaņu platē, un lēni izgāja no atpūtas istabas, kur bija sapulcējies vesels bars sanitāru, dežurējošo māsu un slimnieku.

Tikpat lēni viņš izstaigāja ķirurģiskās nodaļas gaiteņus, iegriezās pie saviem slimniekiem, kuri atveseļojās, pie Ļošas, kas bija ticis cauri ar trīs pirkstu ampu-tāciju, parunāja ar dežurējošo personālu, bet neizsacīja nevienu piezīmi. Likās, ka viņš domā pavisam ko citu; visu vakaru viņš bija kluss un domīgs.

— Re, iegādājos... sakravāšu mugursomu — un ceļā... — viņš sacīja ienākušajam Hižņakam, izklaidīgi sasprādzēdams un atsprādzēdams mugursomas siksnu.

— Kurp?

— Braukšu uz fronti. Jau iesniedzu lūgumu. Gribu pastrādāt par ķirurgu armijas hospitāli.

— Kādēļ tieši armijas? Šis darbs ir pat pārāk riskants. Prasieties labāk uz aizmugures slimnīcu, tur arī operācijas ir sarežģītākas, nopietnākas. Bet kas frontē? Amputācijas, pārsiešanas, pirmā palīdzība ievainojumu gadījumos, asinis tek upēm ... Nogriez, apmazgā, pārsien — un prom, prom kā pa konveijeru, tālāk uz aizmuguri, uz īsto operāciju galdu. Nav nekā interesanta priekš jums pirmajās līnijās. Tur darbosimies mēs — sīkās zivtiņas, kam viegli atrast vietniekus.

— Jūs?

— Mēs, — Hižņaks atteica ne bez lepnuma. — Mani dokumenti jau kārtībā.

— Arī es došos turp, kur asinis «tek upēm», — sacīja Ivans Ivanovičs. — Jo mazāk ievainotais tās izlies, jo vairāk viņam cerību palikt dzīvam. Saglabāt tūkstošiem cilvēku ierindai — tā dēļ vērts riskēt!

72.

Ivans Ivanovičs sēdēja uz dārza soliņa. Bija balta ziemeļu nakts. Starp sprogainajiem vītoliem un apsēm, ar ko bija apaugusi piekrastes terase, pelēka vīdēja Ka-menuškas sausā gultne. Viss ūdens no tās, novadīts grāvjos, tecēja gar piekalni.

Tuvumā krūmos svilpoja kāds putniņš, tālē atsaucās otrs. Mierīgi dzirkstīja vieglajā mijkrēslī bālās zvaigznes. Tālu no šejienes zemei bija uzbrucis karš, taču aiī pat naktī šeit jūtami tā nomācošie soļi: nav dzirdamas vairs dziesmas, neskan pastaigā izgājušo jauniešu smiekli. Ļaudis uzreiz kļuvuši drūmāki — ir jauni, ir veci.

«Jā, rūpes — tas pilnīgi saprotams,» domāja Ivans Ivanovičs. «Katrs saista valsts likteni ar savu. Ar kādu satraukumu Logunovs stāstīja par jaunu kāpinājumu rūpnieciskajā ražošanā un kolhozos! Mēs brauksim uz fronti — es, Hižņaks, Logunovs, Ņikita Burcevs un

daudzi citi, bet tie, kas paliks, paveiks ir savu darba daļu, ir mūsējo.»

Uz celiņa aiz krūmiem atskanēja soļi, un Varvaras krūšu balss sacīja:

— Jā, Platon, jums taisnība. Dzīves skaistums nezudīs arī tagad, kad, iespējams, nāksies veikt varoņdarbus, uz kuriem mēs esam gatavi ar visu sirdi, ar visu savu pārliecību. — Varvaras balss ietrīsējās no jūtu pilnības. — Es lepojos ar jūsu soli, Platon; es pati rīkošos tāpat.

— Un tas ir viss, ko tu man teiksi šķiroties? — skumji un maigi vaicāja Logunovs.

Baidīdamies dzirdēt vārdus, kas nebija domāti viņa ausīm, Ivans Ivanovičs iekāsējās.

— Te kāds ir! — iepriecināta teica Varvara.

Viņa nespēja melot savam biedram, kas brauca uz fronti, bet negribēja arī apbēdināt.

— Man likās, ka te ir doktors Aržanovs, — viņa sacīja jau soliņa tuvumā, tad sašūpojās zari, un uz celiņa parādījās slaidais augumiņš baltā tērpā. Spilgti melnoja bizes, kas nokarājās pāri viduklim. — Tiesa... doktors! — viņa pavēstīja, pagriezdamās pret Logunovu, kas spraucās cauri biezoknim tūlīt aiz viņas. — Labvakar ... Ivan Ivanovič!... Labu nakti! Vai mēs jūs netraucējam?

— Nē, ja es pats — neesmu par traucējumu ..,

— Nu, ko jūs! — pārmetot atteica Varvara un, piesēdusies uz soliņa viņam blakus, uztraukumu slēpdama, kārtoja matu sprogu pie deniņiem. — Jūs taču arī rīt aizbraucat, — viņa sacīja tik naivi sirsnīgās skumjās, ka Ivans Ivanovičs jutās aizkustināts un tūlīt mulsi palūkojās Logunovā.

— Jā, aizbraucam! — viņš klusi sacīja. — Mainām gultni ... Rau, kā šī upīte ... Tecēja tā, līksma, gaiša. Pēc tam to ņēma un novadīja skalot rūdu, pludināt smiltis un mālus. Grūts, netīrs darbs. Kur palika visa līksme un mirdzums? Bet... es gāju lejup pa krastu un redzēju: tur tā tek atkal savā gultnē, skaidra kā stikls. Atgriezīsimies arī mēs. Ja ne mēs, tad citi atgriezīsies ...

— Es ari braukšu turp, — stingri sacīja Varvara. — Pašlaik rajona komiteja mani neatbrīvo, bet sūta par aģitatoru uz jakutu apmetnēm. Izpildīšu uzdevumu un atkal prasīšos uz fronti. Braukt tagad uz institūtu droši vien neizdosies... Lai aizmugurē paliek tādi cilvēki kā Igors Korobicins: viņš ir labs darbinieks, taču viņam slikta veselība.

— Un Tavrovs? — pašam negaidīti ievaicājās Ivans Ivanovičs. Varvara paraudzījās ārstā gandrīz ar izbailēm.

— Tavrovs pagaidām paliek šeit.., — viņas vietā atbildēja Logunovs.

Pēc šiem vārdiem iestājās neveikls klusums.

«Kā tu vari atcerēties viņu, savu bijušo sievu?!» domāja nomāktā Varvara.

Viņa atkal sakārtoja virs auss šodien tik nepaklausīgo cirtu, uzmeta bizes uz krūtīm un, turēdamās abām rokām aiz tām, sēdot kā šūpolēs, paraudzījās Ivanā Ivanovičā.

Augsto, šauro soliņu bija taisījis raktuvju namdaris, kas varbūt nekad nebija redzējis īstu dārza solu. Neērts sēdamais: kājas tikko sniedz zemi, bet ja te sēdētu divatā: viņa, Varvara, un Ivans Ivanovičs... Viņš aizbrauc uz fronti... Nu, ko lai dara!... Viņa pati brauks turp, atradīs viņu un dalīsies ar viņu katrā darbā, jebkurās briesmās.

«Bet kāpēc tu novērsies no manis? Kāpēc tu liec man mocīties?!» kliedza visa viņas būtne.

Un te vēl Platons Logunovs: viņā kā spogulī atspulgojas Varvaras attiecības pret Ivanu Ivanoviču. Platons Logunovs ir visādi labs, kāpēc gan Varvaras sirds nav pievērsusies viņam? Kādēļ tā tiecas turp, kur par viņu nepriecājas?

Un vairs ne žēlums, bet sapīkums skan Varvaras balsī, kad viņa uzrunā Platonu:

— Cik daudz odu atlidojuši! Tos mēs abi atvedām šurp!

Odi nemitīgi spindza visapkārt. Logunovs iesita sev pa plecu, pa kaklu., * Tas atmodināja Ivanu Ivanoviču

no pārdomām. Viņš paskatījās apkārt, pavērās kaimiņos, un viņa roka uzmanīgi nogula uz Varvaras pieres.

— Odi... — viņš sacīja, apskatot savu plaukstu. •— Vai gan jūs nejūtat, kā tie jūs kož?

— Lai kož! — pēc brīža atbildēja Varvara, kuras acīs pēkšņi iedegās mirdzums un lūpās atstaroja smaids.

— Nu, es eju! — teica Logunovs un steidzīgi piecēlās; likās, ka viņš jutis kodienu, kas bijis stiprāks par oda dzēlumu. — Eju ... — viņš atkārtoja, nogaidot pagriezdamies pret Varvaru.

— Labi, Platon! — viņa sacīja un pastiepa Loguno-vam roku tik acīm redzamā patikā, ka viņam vairs nekas cits neatlika kā atsveicināties un iet.

— Rīt es aiziešu tevi pavadīt! — neskaidras līdzjūtības pamudināta, Varvara nosauca pakaļ, bet viņš pat neatskatījās.

Un it kā vēl brīnišķāka un gaišāka kļuva nakts. Stiprāk smaržoja rasā valgie piekrastes krūmi un leknā zāle. Rit.. . Rīt nebūs ne miņas no tā!

Domājot par gaidāmo vientulību, nodrebēja Varvaras pleci.

— Nosali? — Ivans Ivanovičs laipni jautāja (no viņa draudzīgās balss Varvarai sažņaudzās sirds). — Laiks arī mums mājup.

— Nē, nav laiks! — viņa sacīja. — Jūs taču rīt aizbraucat! ...

— Tāpēc jau man arī jāsagatavojas, jāuzraksta vēstules ...

— Bet varbūt pašlaik katrā ziņā... nav jāraksta vēstules, — iebilda Varvara.

Meitenē izraisīja sašutumu nospiestība, ko viņa izjuta ārsta klātbūtnē viņa valdonīgās autoritātes dēļ. Kāpēc viņa vienmēr raugās uz Ivanu Ivanoviču kā bikla skolniece? Varvarā sadumpojās sieviete.

— Jāveltī taču kaut drusku uzmanības dzīvam cilvēkam, — viņa pajokoja, balsī ieskanoties asarām.

— Vai tad vēstules raksta mirušiem? — neveikli atjokoja Ivans Ivanovičs.

— Jūs tās uzrakstīsiet ceļā. Tvaikonī... — viņa sacīja, pievirzīdamās ķirurgam klāt, un pēkšņi, piekļaudamās pie viņa stāvā pleca, sāka raudāt. — Nevar taču tā! Nevar taču tā! — meitene elsodama atkārtoja.

— Man liekas, es nomiršu aiz bēdām.

Ivans Ivanovičs samulsa. Viņš lūkojās Varvaras jaukajā, asarām noplūdušajā sejā, sajuta viņas matu un ādas smalko smaržu, silto, bērnišķi tīro elpu, taču ne smagu, vīrišķu satraukumu, ne kaisli viņā izraisīja šī meitene, bet dziļu maigumu un žēlumu. Pārāk pilna bija viņa sirds, pārāk lielu atbildību par cilvēku, biedru viņš glabāja savā apziņā.

— Varjeņka! — viņš sacīja, saudzīgi apskaujot meitenes plecus un palīdzot viņai piecelties. — Varu tev solīt tikai vienu: es droši vien neiemīlēšu nevienu citu ... Man šeit... — viņš spēcīgi paberzēja ar dūri krūtis.

— Rau, šeit — viss izdedzis... Neraudi! Es taču arī esmu nelaimīgs, bet neesmu vēl nomiris. Un netaisos mirt. Un arī tev neiesaku, — viņš saspieda plaukstās meitenes seju, noskūpstīja uz abiem vaigiem un viegli atbīdīja no sevis.

Un viņi devās pa celiņu gar krastu, pēc tam kalnup, un Ivans Ivanovičs veda Varvaru aiz rokas kā mazu bērnu.

73.

Pa lielisko šoseju traucas smagās mašīnas. Sitas pretī spirgts vējš. Pelēka asfalta lente aizvijas te cauri slaidām apsēm, kuru starpās aiz kokiem mirdz upes straume, te kļaujas pie kailo uzkalnu pakājēm pašā krastmalā ... Sarkanas, gaišzilas, dzeltenas slejas pret debesīm kailās virsotnes. Tikai sūnas un ķērpji glaužas pie akmens šķembām, ieaugdami vissīkākajās plaisās. Taču dažu kalnu ieskauj spilgtais mežrozīšu zaļums, un tas viss liesmo sārtajās ziedu guntiņās. Lūk, šoseja, pelēki vizot melno skujmešu vidū, iegrimst drūmā, apdegušā mežā, atkal iznirst, stiepdamās pāri purvainai

nokalnei ar ūdeni starp ciņiem, kas apauguši ar grīsli, spilvu, lācenēm vai bieziem zileņu ceriem.

— Pirms gadiem septiņiem zeltrači ar mugursomām gāja te pa tikko saredzamu taciņu, — sacīja Platons Lo-gunovs un, turēdamies aiz biedru pleciem, piecēlās.., — Toreiz starp jūras krastu un zelta rajoniem nebija neviena ciemata. Bet tagad uz katra soļa!... Re, atkal jaunas ēkas.

Un visi, Logunova sauciena savaldzināti, piecēlās, turēdamies cits pie kabīnes jumta, cits pie mašīnas malas, un palūkojās uz priekšu. Pakalnā kā no zemes bija izaugusi pilsēta. Mirdzēja logu rūtis, pa līksmajām ielām steidzās ļaudis, dūca mašīnas, brauca piekrauti pajūgi, kurus vilka no tālienes atvesti, spēcīgi vērši. Uz klaja pakalna kā sniegs baloja bagātas jo bagātas putnu fermas iemītnieku bars. Iesāņus no šosejas pa nesen nolīsto, zaļmelno padomju saimniecības sakņu dārza četrstūri rāpās traktors. Pie stūres sēdēja meitene — vai nu jakutiete, vai evenkiete. Viņas acis atgādināja Logunovam Varvaru, un viņš, sirdī ilgodamies, atskatījās uz traktoristi.

— Mūsējā! — sacīja Ņikita Burcevs un pavēcināja roku. — Vienkārši neticu pats sev, kad redzu jakutu sievieti vadām traktoru. Kolhozā «Jaunā Čažma», Oktobra rajonā, kādu traktoristi jakutieti biežo lūzumu dēļ bija iesaukuši par «Avāriju»... Viņa apvainojās un sāka strādāt labāk. Tagad visas meitenes ies uz mašīnām, — piebilda Ņikita, aizbraucot alkaini tīksminādamies ap kailo virsotņu klinšainajiem graustiem, mežiem un savas dzimtenes augstajām debesīm.

Pār taigu zilgmoja jau jūlijs. Bija iestājušās karstas dienas. Apšļāca zemi īss lietus — un cik pēkšņi sakuploja ziedošas zāles upju lankās, salu pļaviņās! Slīdēdams lejup pa krasta krauju, pa valgajām smiltīm aiz-čāpoja lācis, ierāpās kārklā ja biezoknī un lempīgi ienira sulīgā, vīķu caurvītā vārpatā, ko greznoja zili un violeti zvaniņi un balts un medaini dzeltens āboliņš, kas kutināja paceltās galvas melno purniņu. Šalkoja zaļie zāles viļņi, kas vietām līgojās cilvēka augumā. Pīdamies zālēs, soļoja pa mitro, vēso zemi lācis — saim-

466

nieks un vairs ne saimnieks. Ļaužu mītņu troksnis viņu aizbaida no ielejām, kur tek upes, pa kurām jūnijā bariem uz augštecēm dodas zivis — ketas un laši, un treknās, taukās čavičas. Zvejnieki artejnieki izspiež zvejniekus lāčus. Tomēr vēl bieži gadās, ka iet taidzi-nieks un pēkšņi viņam pretī no zāles, no krūmājiem izslējās galva uz slīpiem pleciem ar stāvu pieri un nikni iedzirkstas zaļganās ačeles... Un bieži abi rēcot aizjoņo uz dažādām pusēm, nobijušies līdz nāvei.

— Daudz mūsu mednieku aizies uz fronti, — Ņikita sēri sacīja. — Ap ciematiem atkal staigās zvēri.

Ivans Ivanovičs brīnījās, kā pa pēdējo laiku izaugusi un cik skaista kļuvusi jaunā pilsēta Ukamčana. Tagad tā izskatījās pēc īsta apgabala centra. Bet arī šeit viss lika atcerēties karu, bez tam ārstu neatstāja rūgtā zaudējuma izjūta, un viņš skuma ...

— Jūs nevar ne pazīt! — viņam sacīja Logunovs, kad viņi pēc visām iešanām un skriešanām pa iestādēm pirms sēšanās tvaikonī atkal sastapās ostā.

Ivans Ivanovičs bija tērpies kara ārsta formā, Logunovs — bataljona vecākā komisāra formā.

Un nepavisam viņi nepazina Denisu Antonoviču Hiž-paku, kas kopā ar Ņikitu pienāca pie viņiem, arī kara drēbēs ietērpies. Tikai uzrautais deguns un zilās acis bija palikušas tās pašas.

— Kas ar jums noticis? — sasprindzināti raukdams pieri, vaicāja Ivans Ivanovičs un iesmējās: — Cekuls! Jā, jā, jā! Kā gan jūs varējāt šķirties no savas rudās sekstes?

— Redziet, ka varēju! — Hižņaks noņēma cepuri un pārlaida plaukstu pār noskūtās galvas aso, raupjo ādu, kas, salīdzinot ar iedegušo seju, bija gaiša. — Neklājas kājnieku feldšerim ierindā purināt cekulu.

Visi četri apsēdās blakus uz kāpnēm piekrastē, kas bija atkarota ostai no Glubokajas līci ieskaujošo kraujo kalnu pakājes. Kā drūmas, mežonīgi tuksnesīgas klintis slejas augšup piekrastes kalni. Tos nemitēdamies drupina negantie vēji: ziemu no kontinenta, vasaru no jūras. Tikai kroplas skujmetes bez galotnēm,

lejup slīgstošiem zariem kā vīteņaugiem zajo šur tur starp klintīm. Krasta pakavveida ieliekumā aiz dzeltenās smilšu joslas, ko izskalojuši jūras paisumi, vientuļi rēgojas aplauzti vītoli. Augstāk pakalnā, aiz kura plešas Ukamčana, slejas blīvas jumtu kāpnes.

Neaizmirstamas, sirdij dārgas ainas!

Spalgi kliedza kaijas. Melna, zalgojoša roņa galva bez šļaksta līgani pacēlās no tumšās dzīles pie pašas piestātnes un sastinga uz vietas. Ronis «stāvēja» ūdenī, ieklausīdamies pavisam nesen klintīs izcirstās akmens terases troksnī. Dzīvnieka uzmanību saistīja cilvēku bars, kas blīvā straumē plūda pa krastu.

Iedārdējās orķestris, un ronis pazuda. Saule jau slīga tālu vakarpusē. Dzirkstoša svītra sniedzās tai pretī pāri visam līcim. Saules ziba ņirbēja kā ceļš uz turieni, kur vīdēja jūras vārti...

Piestātnēs slējās milzīga okeāna tvaikoņa melni sarkanais stāvs. Tas vēl nebija pārkrāsots aizsargkrāsā. Gāja ļaudis karavīru formās un raibi tērptie pavadītāji — vīrieši, sievietes, bērni.

Tad pār ostu kā nopūta ieskanējās un plaši aizšalkoja dziesma:

Ir vakars tik Jauks, ka dziedāt mums prieks.

Lai dziesma pret ritausmu trauc!

Vakars tiešām bija lielisks. Reidā pacēlās jaunpienākušo kuģu korpusi, atdūca un nolaidās hidroplāns, bet sauszemei virsū jau vēlās paisums. Līdz ar paisumu uzplūda dziesma:

Nu sveika, pilsēta dārgā,

Mums jūra jāapsargā.

Kad rīts ausīs zaigs Un šķirties būs laiks,

Zils lakatiņš plīvos vēl maigs.

— Jā, skaista dziesma! — nobeidza Hižņaks, skumji mirdzinot kā jūra zilās acis. — Un nodziedāja skaisti. Mana Nataška jau prot šo dziesmu.

— Tu esi laimīgs cilvēks, Denis Antonovič! — sacīja Logunovs.

— Ļoti laimīgs, — Hižņaks nopietni apstiprināja. — Tādēļ arī eju.

— Iznāk, ka mēs visi esam laimīgi.., — atsaucās Ivans Ivanovičs un, mirkli klusējis, noteica: — Katrā ziņā dzīve mums bagāta!

Un atkal viņi apklusa, bet pār ostu uzšalkoja un pieņēmās spēkā jauna dziesma.

Антонина Коптяева Иван Иванович

Государственное издательство художественной литературы Москва 1960

Латвийское государственное издательство

На латышском языке

Koptjajeva Antoņina Dmitrtja m. IVANS IVANOVICS

Redaktore D. Avotiņa. Mākslinieciskais redaktors A. Jēgers. Tehniskā redaktore L. Vasiļevska. Korektore L. Bībere.

Nodota salikšanai 1961. g. 28. februārī. Parakstīta iespiešanai 1961 g. 18. aprīli. Papīra formāts 84X108/gj. 14.75 flz. iespiedi. 24.17 uzsk. iespiedi 24,25 izdevn. 1. Metiens 30 000 eks Maksā 88 kap.

Latvijas Valsts izdevniecība Rīgā. Padomju bulv. 24. Izdevn Nr. 14233 D2080. Iespiesta Latvijas PSR Kultūras ministrijas Poligrāfiskās rūpniecības pārvaldes 3. tipogrāfijā Rīgā, Ļeņina ielā 137/139. Pasūt. Nr. 210. K2

1

Puļķītis gorodku spēlē, kas uzkritis uz līnijas un tāpēc uzstādīts no jauna.

2

Horizonts — augstuma līmenis, kurā norit zināmi raktuvju darbi.

3

- 210

4

Homuss — jakutu mūzikas instruments.

5

Maleca — dubults ādu tērps ar spalvu uz abām pusēm, 340

6

Dagor — draugs (jakutiski).

7

Kapsel — Stāsti, kas jauns!

8

Ulahan — liels (jakutiski).

9

Soh — nē (jakutiski).

10

Mošus briedis — pārnadža dzīvnieks, ko medī mošus maisiņa — «strūklas» dēļ.

11

Dendrīti — kokveidīgi sazarojušies nervu šunu izaugumi.

12

Bar — ir (jakutiski).

13

Palma — plats nazis garā kātā.

Content

Koptjajeva Antoņina Ivans Ivanovičs

PIRMĀ DALA

4.

5.

6.

7.

11.

18.

22.

62.

66.

68.

OTRĀ DAĻA

2.

5.

6.

28.

60.

61.

62.

66.

1