Stīla Daniela

Jaukās lietas

Daniela Stīla

Jaukās lietas

No angļu valodas tulkojusi Liana Niedra Vāka autors Kristiāns Šics

© Daniela Stila, 1987 © Tulkojums latviešu valodā, mākslinieciskais noformējums, ISBN 9984-683-39-7 Kontinents, 2000

Džoelam un Kerolai — ar mīlestību.

Džonam — no visas sirds mūžīgi mūžam.

Ar vislielāko mīlestību — d. s.

1

Šķita gandrīz neiespējami nokļūt Leksingtonā un Sešdesmit trešajā ielā. Gaudoja vējš, un viss bija ieputināts sniega kupenās. Autobusi, kas bija padevušies kaut kur ap Divdesmit trešo ielu, nu stāvēja kā sasaluši dinozauri, un tikai daži no tiem uzdrošinājās turpināt ceļu uz centru, rūcinā-dami cauri sniega kalniem un uzņemdami pāris drosmīgu braucēju, kuri, drudžaini rokas vēcinādami, steidzās ārā no pavārtēm, trauksmaini pieslidinājās pie ietves malas un, iemukdami kupenās, ieklupa autobusos ar aizsarmojušām acīm, sarkanām sejām un — kā tas bija ar Bernardu — bārdā sasalušām lāstekām.

Taksometru atrast bija pilnīgi neiespējami. Pēc piecpadsmit minūšu gaidīšanas Bernards bija padevies un sācis iet kājām no Septiņdesmit devītās ielas dienvidu virzienā. Viņš bieži tā gāja uz darbu. No mājām līdz “Vulfa” durvīm bija tikai astoņpadsmit kvartālu. Bet šodien, ejot no Medisona avēnijas līdz parkam un nogriežoties pa labi uz Leksingto-na avēniju, viņš secināja, ka vējš ir pārāk negants, un vēl pēc četriem kvartāliem viņš bija padevies. Laipns šveicars ļā-

va viņam uzkavēties vestibilā, kur vēl daži apņēmīgie gaidīja autobusu, kas nezin cik ilgi bija vilcies no ziemeļiem uz Medisona avēniju, apgriezies riņķī un tagad devās uz Lek-singtonu, lai aizvestu cilvēkus uz darbu. Citi, prātīgākie, bija padevušies jau no rīta, kad ieraudzīja pa logu, ka laukā plosās sniegputenis, un izlēma vispār neiet uz darbu. Bernards bija pārliecināts, ka veikals šādā dienā būs pustukšs. Bet sēdēšana mājās, diki klimstot apkārt vai skatoties “ziepju operas”, neatbilda viņa raksturam.

Viņš gan gāja uz darbu ne tikai tāpēc, ka būtu ļoti apzinīgs. Patiesībā Bernards strādāja sešas dienas nedēļā un pat tādā dienā kā šī, kad varētu arī nekur neiet, tomēr devās uz veikalu, jo viņam patika darbs tajā. Viņš ēda, gulēja, sapņoja un elpoja līdz ar visu, kas notika “Vulfā” no pirmā līdz astotajam stāvam. $is gads veikalam bija īpaši svarīgs. Viņi izstādīja septiņas jaunas preču partijas, no kurām četras bija Eiropas slavenāko dizaineru darbi, kas radītu apvērsumu Amerikas vīriešu un sieviešu gatavo apģērbu modes tirgū. Bernards domāja par to, skatoties pa autobusa logu uz kupenām, kas lēni slīdēja garām ceļā uz pilsētas centru, tomēr acu priekšā viņš vairs neredzēja nedz sniegu, nedz cilvēkus, kas brida pāri ielai, nedz pat to, kas viņiem bija mugurā. Gara acīm viņš iztēlojās jauno pavasara kolekciju, gluži tāpat, kā bija to novembrī skatījis Parīzē, Romā un Milānā, kur skaistas sievietes, izrādīdamas tērpus, soļoja pa “mēli” kā trauslas, smalkas lelles. Pēkšņi viņš nopriecājās, ka šodien ir devies uz darbu. Viņš gribēja vēlreiz kārtīgi pārbaudīt nākamajā nedēļā paredzētā lielā pasākuma modeles. Nepietika ar rūpīgi izvēlētiem tērpiem vien, viņam bija jāpārliecinās, vai atbilst arī to demonstrētājas. Bernardam Fainam bija svarīgs viss, sākot no grāmatvedības uzskaites līdz apģērbu pirkšanai, pat modeļu izvēle un ielūgumu dizains pašiem nozīmīgākajiem viesiem. Viņam patika visu pašam uzmanīt. Nekas nepalika neievērots, katrs sīkums bija nozīmīgs. Gluži kā Kodakam vai “U. S. Steel”, galvenais bija prece, piedāvātā produkcija un iespaids, ko tā atstāja uz cilvēkiem.

Ja pirms piecpadsmit gadiem, kad Bernards spēlēja futbolu Mičiganas universitātē, kāds būtu pareģojis, ka viņa karjera attīstīsies apakšveļas vai vakartērpu tirgotāja jomā, viņš vai nu pasmietos par tādu neprātīgo, vai... gāztu tam pa žokli. Dažkārt pašreizējā dzīve viņu uzjautrināja, un, sēžot plašajā astotā stāva kabinetā, viņš smaidot ļāvās atmiņām. Mičiganā viņš bija aizrautīgs sportists, vismaz pirmos divus studiju gadus, pēc tam viņam iepatikās krievu literatūra. Priekšpēdējā kursā Dostojevskis un Tolstojs kļuva par viņa Varoņiem, kam nekavējoties sekoja ne tik pasaulslavenā Šīla Bordena. Bernards ar viņu iepazinās krievu valodas lekcijās, jo bija nolēmis izrādīt pienācīgu cieņu krievu klasikai un lasīt to oriģinālā, nevis tulkojumus. Viņš pieteicās valodu intensīvās apguves programmā, kur samācījās pajautāt ceļu uz pastu un dāmu un kungu istabu, un runāja ar tik varenu akcentu, ka patīkami pārsteidza savu skolotāju. Krievu literatūra viņu iedvesmoja un iekvēlināja. Tāpat arī Šīla Bordena. Viņa sēdēja pirmajā rindā, acis plati iepletusi, un viņas garie, taisnie, melnie mati romantiski slīga līdz pat ļoti lokanā un slaikā auguma viduklim, vismaz Bernardam tā šķita. Uz krievu literatūras lekcijām Šīlu bija atvedusi aizraušanās ar baletu. Viņa dejoja kopš piecu gadu vecuma, un pirmajā sarunā viņa paskaidroja, ka baletu neesot iespējams izprast, iekams nav iepazīti krievi. Šīlas izturēšanās pauda satraukumu, viņas augums bija kā simetrijas un grācijas iemiesojums, un tas Bernardu iedvesmoja, un viņš jau nākamajā dienā devās apskatīt, kā Šīla dejo.

Šīla bija dzimusi Hārtfordā, Konektikutā, viņas tēvs strādāja bankā, bet meitai tas šķita pārāk plebejiski. Viņa sapņoja par rūgtāku ģimenes vēsturi — māti invalīdu ratiņos... tēvu, kas miris ar tuberkulozi drīz vien pēc viņas piedzimšanas... Vēl pirms gada Bernards būtu par viņu pasmējies, bet ne jau priekšpēdējā kursā. Divdesmit gadu vecumā viņš uztvēra Šīlu ļoti nopietni, un viņa pasakaini dejoja — tā Bernards pastāstīja savai mātei, brīvdienās aizbraucis mājās.

— Vai viņa ir ebrejiete? — māte jautāja, izdzirdējusi, kā meiteni sauc. Mātei izklausījās, ka Šīla varētu būt īriete, bet uzvārds Bordena māti pārbiedēja. Bordmane vai Berkovica — tas skanētu pieņemami. Bernardu ārkārtīgi kaitināja mātes mūžīgie jautājumi — jau kopš tiem laikiem, kad viņš vēl nemaz neinteresējās par meitenēm. Māte to taujāja par it visiem. “Vai viņš ir ebrejs... vai viņa... kāds bija viņa mātes meitas uzvārds?... Vai viņš bija iesvētīts pagājušajā gadā?... Kā tu teici, ko viņa tēvs izdarījis? Viņa pat nav ebrejiete?” Vai tad vispār kāds nebija ebrejs? Bernarda vecāki vēlējās, lai dēls mācās Kolumbijas vai pat Ņujorkas universitātē. Tādējādi viņi varētu regulāri tikties, teica māte un tēvs. Māte pat uzstāja, lai viņš izvēlas tieši tās mācību iestādes. Bet Bernardu pieņēma vienīgi Mičiganas universitātē, un jautājums atrisinājās pats no sevis. Viņš bija glābts! Bernards devās brīvībā pie simtiem blondām, zilacainām meitenēm, kuras nekad nebija dzirdējušas par īpaši pildītu karpu vai vistas buljonu ar frikadelēm vai citiem nacionālajiem ēdieniem un nezināja, kādas ir ebreju Lieldienas. Bernards peldēja svētlaimē par jaunajām pārmaiņām, jo mātes ieteiktās apnikušās Skārsdeilas meitenes viņš jau pazina kā savus piecus pirkstus. Viņš alka pēc kā nepieredzēta, atšķirīga — ar aizliegtā augļa garšu. Šīla iemiesoja tieši to. Viņa bija pasakaini skaista, ar milzīgām, tumšām acīm un melniem matiem. Viņa iepazīstināja Bernardu ar nedzirdētiem krievu rakstniekiem, un viņi kopā izlasīja to darbus, protams, tulkojumā. Brīvdienās Bernards centās pārrunāt lasīto kopā ar vecākiem, taču bez rezultātiem.

— Tava vecmāmiņa bija krieviete. Ja gribēji apgūt krievu valodu, varēji mācīties no viņas.

— Tas nav viens un tas pats. Turklāt viņa tikpat runāja jidišā... — Bernards apklusa, jo nemēdza iebilst vecākiem. Mātei patika strīdēties par visu ko. Tas bija viņas dzīves pamats, prieks un iemīļotā nodarbošanās. Viņa ķildojās ar visiem, it īpaši ar dēlu.

— Neizrādi necieņu mirušajiem!

— Es neizrādu necieņu. Es tikai sacīju, ka vecmāmiņa visu laiku runāja jidišā...

— Viņa lieliski prata runāt arī krieviski. Bet ko gan tas tev tagad dotu? Tev vajadzētu mācīties fiziku, matemātiku — kā jau mūsdienu vīrietim... ekonomiku.

Māte gribēja, lai Bernards kļūst par ārstu — kā viņa tēvs — vai vismaz par advokātu. Tēvs bija ķirurgs, specializējies kakla operācijās, viens no izcilākajiem savā nozarē. Bernards nekad — pat bērnībā — nebija alcis sekot tēva pēdās. Bernards apbrīnoja tēvu, bet viņam nepatika ārsta profesija. Viņš ilgojās darīt ko citu, lai arī kādi būtu mātes sapņi.

— Krievu valoda? Kurš runā krieviski? Tikai komunisti!

Šīla Bordena... viņa runā krieviski... Bernards nevarīgi

uzlūkoja māti. Viņa bija skaista sieviete — jau kopš laika gala tāda bijusi. Bernardam nevajadzēja uztraukties par mātes, tāpat arī tēva ārējo izskatu. Tēvs bija kalsns gara auguma vīrs ar sirmiem matiem un tumšām acīm, kuru skatiens bieži vien bija izklaidīgs. Tēvam patika savs darbs, un viņam prātā vienmēr bija pacienti. Bet Bernards zināja, ka nepieciešamības gadījumā tēvs būs kopā ar viņu. Māte jau sen krāsoja savus matus gaišus — “rudens saules” tonī —, un šī krāsa viņai labi piestāvēja. Mātei bija zaļas acis, un Bernards no viņas bija mantojis tādas pašas; un viņa rūpējās par savu augumu. Matē nēsāja dārgas drēbes, tikai neviens tā īsti to neievēroja. Tumšzilus kostīmus, melnas kleitas par milzu summām no Lorda, Teilora vai Sakša veikala. Bernardam viņa gluži vienkārši izskatījās pēc mātes, lai arī kā viņa būtu ģērbusies.

— Kāpēc tā meitene vispār mācās krievu valodu? No kurienes viņa ir?

— No Konektikutas.

— Kur ir Konektikuta?

Bernards gribēja pavaicāt, vai māte gatavojas braukt uz turieni ciemos.

— Hārtfordā. Kāda tam nozīme?

— Nekļūsti rupjš, Bernard! — māte bargi aizrādīja. Bernards salocīja salveti un atgrūda krēslu. Pusdienošana ar māti vienmēr sagādāja mokas. — Kur tu iesi? Tu neesi pateicis “paldies!”. — It kā viņam joprojām būtu pieci gadi. Dažreiz viņš ienīda braukšanu mājās. Bet pēc tam sekoja vainas apziņa par šo naidu. Un tad viņš pārskaitās uz māti, ka jutās vainīgs, jo ienīda...

— Man pirms prombraukšanas jāpamācās.

— Paldies Dievam, tu vairs nespēlē futbolu. — Mātei mūžam izdevās pateikt ko tādu, kas lika viņam sadumpoties. Gribējās paziņot, ka viņš no jauna atgriežas futbola komandā... vai arī sācis dejot baletu kopā ar Šīlu...

— Es vēl neesmu to pilnībā izlēmis, mamm.

Ruta Faina uzmeta dēlam kvēlojošu skatienu.

— Aprunājies par to ar tēvu!

Ruta ar vīru šo tematu bija izrunājusi. Ja Bernards gribēs atkal spēlēt futbolu, Lū viņam jāpiedāvā jauna mašīna... Ja Bernards to zinātu, viņš aiz dusmām būtu spēris zemes gaisā, atteiktos no mašīnas un nekavējoties pieteiktos komandā. Viņš ienīda kukuļošanu. Tāpat kā mātes pārmērīgo uzraudzību pretstatā tēva saprātīgajai attieksmei pret dēla audzināšanu. Vienīgajam bērnam neklājās viegli, un, atgriezies Annārborā, viņš izkratīja sirdi Šīlai, kas viņam piekrita. Arī viņai brīvdienās neklājās rožaini. Hārtforda nebija nekur pasaules malā, bet tā vien šķita, ka būtu gan. Viņa vecākiem bija dzimusi vēlu, tāpēc viņi pret meitu izturējās kā pret trauslu stiklu, baidījās, tiklīdz Šīla izgāja no mājām, jo viņu taču varēja aplaupīt, aizskart, izvarot, viņa varēja iepazīties ar nevēlamu vīrieti vai iestāties nepareizajā skolā. Viņi nebija sajūsmināti arī par Mičiganas universitāti, bet Šīla nepadevās. Viņa prata panākt no vecākiem to, ko vēlējās, tomēr mātes un tēva pastāvīgā uzraudzība bija nomācoša. Pēc Lieldienu brīvdienām Šīla un Bernards izgudroja plānu. Nākamajā vasarā viņi satiksies Eiropā un veselu mēnesi ceļos abi divi kopā, nevienam neko nesakot. Un viņi īstenoja savu ieceri.

Pirmo reizi kopā redzēt Venēciju, Parīzi un Romu — tā bija īsta svētlaime. Viņi gulēja kaili tukšā pludmalē, un, skatoties uz Šīlas kraukļmelnajiem matiem, kas slīga viņai pār pleciem, Bernards jūsmoja par meitenes skaistumu. Viņš to apbrīnoja tik ļoti, ka klusībā apsvēra iespēju Šīlu bildināt. Taču Bernards neatklāja viņai savu nodomu. Viņš sapņoja saderināties Ziemassvētku brīvdienās un salaulāties jūnijā — pēc universitātes beigšanas. Viņi vēl aizbrauca uz Angliju un Īriju un tad lidoja mājās no Londonas vienā lidmašīnā.

Tēvs, kā parasti, strādāja. Toties māte viņu sagaidīja lidostā, lai gan Bernards telegrammā bija lūdzis to nedarīt. Dedzīgi mājot ar roku, viņa izskatījās jaunāka par saviem gadiem, ģērbusies tikko iegādātā smilškrāsas Bena Lukerma-na kostīmā un speciāli šim gadījumam par godu veidotā frizūrā. Nekavējoties pamanījusi meiteni, kas stāvēja dēlam blakus, Ruta Faina viņa siltās jūtas atvēsināja ar jautājumu:

— Kas tā tāda?

— Sīļa Bordena, mamm.

Izskatījās, ka misis Faina tūlīt paģībs.

— Vai jūs visu laiku ceļojāt kopā? — Vecāki bija iedevuši naudu sešiem mēnešiem. Tā bija dāvana divdesmit pirmajā dzimšanas dienā. — Jūs ceļojāt kopā... kāds... kāds... negods!

Bernards gribēja aiz kauna iegrimt zemē, bet Sīļa bez mazākā satraukuma uzsmaidīja viņam.

— Ir jau labi... neraizējies, Bērnij... man jāpagūst uz Hārtfordas piepilsētas autobusu. — Šīla uzsmaidīja vēlreiz, un šoreiz viņas smaids pauda izpratni, paķēra ceļasomu un neatvadījusies burtiski nozuda, bet māte sāka susināt acis.

— Mamm... lūdzu...

— Kā tu uzdrīkstējies mums tā melot?

— Fs nemeloju. F's teicu, ka tikšos ar draugiem. — Bernards bija pietvīcis sarkans un vēlējās, kaut zeme atvērtos un aprītu viņu. Viņš vēlējās nekad vairs neredzēt māti.

— Tu viņu sauc par draugu?

Bernarda acu priekšā tūdaļ atainojās visas tās reizes, kad viņi ar Šīlu mīlējās... pludmales, parkos, upju krastos, mazās viesnīciņās... Nekas nespētu izdzēst šīs atmiņas no viņa dzīves, un viņš kareivīgi uzlūkoja māti.

— Šīla ir mans labākais draugs! — Bernards paķēra somu un viens devās prom, atstājot māti lidostas zālē, bet viņš izdarīja kļūdu, jo pameta skatienu atpakaļ un ieraudzīja, ka māte sākusi skaļi raudāt. Bernards nespēja tā nodarīt pāri miesīgai mātei. Viņš atgriezās un atvainojās, lai pēc tam sevi par to nicinātu.

Rudenī, kad atsākās mācības, viņu mīlas romāns plauka un turpinājās, un Pateicības dienā Bernards devās uz Hārtfordu iepazīties ar Šīlas ģimeni. Šīlas vecāki bija atturīgi vēsi, bet pieklājīgi. Viņi jutās pārsteigti, jo Šīla neko nebija viņiem pastāstījusi, tāpēc vēlāk, kad abi jaunieši lidoja atpakaļ uz Mičiganu, Bernards viņai jautāja:

— Vai viņi uztraucās, ka esmu ebrejs? — Bernardu interesēja, vai Šīlas vecākiem tas ir tikpat svarīgi kā viņa mātei, bet diez vai tas bija iespējams. Neviens nepārspētu Rutu Fainu, vismaz Bernards tā uzskatīja.

— Nē, — Šīla nevērīgi atteica un pasmaidīja, iededzot gaismu virs sēdekļa lidmašīnas salona pēdējā rindā. — Iespējams, viņi jutās pārsteigti. Man tas nelikās tik svarīgi, lai es būtu par to runājusi. — Bernardam patika viņas attieksme. Šīla visu uztvēra pilnīgi mierīgi. Viņa nekam nepiešķīra īpašu nozīmi. — Tu viņiem patiki.

— Man viņi arī patika, — Bernards meloja. īstenībā viņš abus uzskatīja par augstākajā mērā garlaicīgiem ļautiņiem un brīnījās par Šīlas mātes gaumes trūkumu. Viņi runāja par laiku, par notikumiem pasaulē, bet īstenībā — ne par ko būtisku. Tas radīja vakuuma izjūtu, ilgstošu laika ziņu klausīšanos TV pārraidē. Šīla nemaz nebija līdzīga saviem vecākiem, bet tieši to pašu viņa teica par Bernardu. Pēc vienīgās tikšanās reizes ar Bernarda māti Šīla viņu raksturoja kā histērisku, un viņam atlika tikai piekrist.

— Vai viņi brauks uz izlaidumu?

— Kā gan citādi! Mana māte jau tagad raud, to iedomājoties vien. — Šīla iesmējās.

Bernards joprojām vēlējās ar viņu apprecēties, tomēr neatklāja savu nodomu. Valentīna dienā viņš pārsteidza drau-

dzeni ar skaistu, mazu briljanta gredzenu, ko nopirka par naudu, kuru bija mantojis no vecvecākiem. Gredzens - kaut ari tikai divu karātu — bija ļoti smalks, ar smaragdu. Iegādājies dāvanu, viņš tajā dienā satraukts, ar žņaudzošu kamolu pakrūtē devās mājās. Nosēdinājis viņu uz krēsla, Bernards viņu cieši noskūpstīja un tēlotā nevērībā iemeta viņai klēpī sarkanā papīrā iesaiņoto kastīti.

— Pamēģini, vai der, mīlulīt!

Šīla to uztvēra kā joku un smiedamās izsaiņoja dāvanu. Viņa pavēra muti un tad sāka raudāt. Atmetusi kastīti viņam atpakaļ, Šīla, ne vārda nepaskaidrojot, izgāja no istabas, bet Bernards palika stāvam, platām acīm skatoties viņai pakaļ. Viņš neko nesaprata, līdz Šīla vēlu vakarā atnāca pie viņa. Katram bija sava istaba, bet bieži vien viņi palika kopā pie Bernarda. Viņa mītne bija plašāka, ērtāka, ar diviem rakstāmgaldiem. Šīla, acis iepletusi, skatījās uz gredzenu.

— Ko tu esi izdarījis?

Bernards nesaprata. Vai gredzens būtu par lielu?

— Ko esmu izdarījis? Es vēlos, laitu kļūtu mana sieva. — Ar maigu skatienu viņš pastiepa roku, bet Šīla aizgriezās.

— Es iedomājos... ka mums ir lieliskas attiecības...

— Nu un tad?

— Ka starp mums valda vienlīdzība.

— Bez šaubām! Kāds tam sakars ar mums abiem?

— Mums nav vajadzīgas laulības... nekādas tradicionālas muļķības. — Šīla ar nicinājumu uzlūkoja pārsteigto Bernardu. — Pietiek ar to, kas mums ir, un nekas cits mums nav nepieciešams, kamēr būsim kopā.

Bernards pirmo reizi dzirdēja Šīlu tā runājam un neaptvēra, kas viņai lēcies.

— Cik ilgi tad mēs būsim kopā?

— Šodien... nākamo nedēļu... — Šīla atmeta ar roku.

— Vai nav vienalga? Kāda tam nozīme? Bet tu nedrīksti mūs ierobežot, saistot mūsu attiecības ar briljanta gredzenu.

— Nu, atvaino! — Bernardu pārņēma pēkšņas dusmas. Viņš paķēra kastīti, aizcirta to ciet un iemeta galda atvilktnē. — Atvaino, ka atļāvos buržuāzisku izlēcienu. Laikam esmu mantojis pārāk daudz no Skārsdeilas tradīcijām.

Šīla lūkojās viņā, acis iepletusi.

— Es nespēju iedomāties, ka tu to uztversi tik nopietni. — Šīla izskatījās ļoti apmulsusi, it kā pēkšņi nevarētu atcerēties viņa vārdu. — Man šķita, ka tu visu saproti... — Viņa apsēdās uz dīvāna, bet Bernards piegāja pie loga. Tad viņš pagriezās atpakaļ.

— Paklau... mēs jau gadu guļam kopā. Mēs vispār dzīvojam kopā, un pērn abi kopā apceļojām Eiropu. Ko tad tas, pēc tavām domām, nozīmēja? Vai tas bija ikdienišķs sakars? — Bet ne jau Bernardam. Viņš nebija tāda tipa vīrietis, kaut arī tikai divdesmit vienu gadu vecs.

— Neizrunājies tik vecmodīgi! — Šīla piecēlās un it kā garlaikodamās izstaipījās, un Bernards ievēroja, ka viņa nav uzvilkusi krūšturi, bet tas visu padarīja tikai vēl skaudrāku. Viņu pēkšņi pārņēma iekāre.

— Varbūt vēl nav pienācis īstais brīdis. — Instinktu vadīts, Bernards ar cerībām uzlūkoja Šīlu, ienīstot sevi par vājumu. — Varbūt mums hepieciešams laiks.

Bet Šīla tikai papurināja galvu. Viņa nenoskūpstīja Bernardu un neatvadījusies devās uz durvīm.

— Es vispār negribu precēties, Bērnij. Tas nav manā stilā. Pēc universitātes beigšanas braukšu uz Kaliforniju un kādu brīdi padzīvošu tur.

Bernards pēkšņi viņu iztēlojās dzīvojam... komūnā.

— Kas tā par padzīvošanu? Bez jebkādām nākotnes izredzēm?

Šīla pasmaidot atmeta ar roku.

— Šobrīd man nekas vairāk nav nepieciešams, Bērnij. — Viņu acu skatieni uz brīdi sastapās. — Tomēr — paldies par dāvanu!

Izgājusi Šīla klusi aizvēra durvis, un Bernards palika tumsā viens, ilgi, ilgi domājot par mīļoto. Viņš tik ļoti mīlēja Šīlu, vismaz iedomājās mīlam. Bet līdz šim viņš nebija pamanījis tādu Šīlas rakstura iezīmi kā pilnīgu neinteresē-šanos par citu jūtām, par citu emocijām, un viņš pēkšņi atcerējās, kā Šīla izturējās pret vecākiem. Viņa nelikās ne zinis, kā viņi jūtas, un uzskatīja par gluži lieku Bernarda uzmanību pret savējiem, kā viņš regulāri zvanīja uz mājām un pirka mātei dāvanas pirms braukšanas brīvdienās. Kad Bernards nosūtīja šīlai dzimšanas dienā ziedus, viņa draugu tikai izsmēja. Tagad tas viss uzplaiksnīja viņa atmiņā pavisam jaunā gaismā. Iespējams, ka Šīlai visi bija bezgala vienaldzīgi, pat viņš. Viņa tikai labi pavadīja laiku, baudot mirkļa priekus. Līdz šim Bernards viņu apmierināja, bet saderināšanās gredzens visu izjauca. Bernards devās pie miera, taču viņa sirdi smagi kā akmens nomāca domas par Šīlu.

Pēc tam abu attiecības vairs neuzlabojās. Šīla iestājās pašapziņas veicināšanas grupā, un viens no tematiem, ko tur mēdza apspriest, bija viņas attiecības ar Bernardu. Pēc grupas sanāksmēm viņa nemitīgi uzklupa Bernardam par viņa vērtību sistēmu, panākumiem, veidu, kā viņš sarunājoties ar Šīlu.

— Neizturies pret mani kā pret bērnu! Sasodīts, es esmu sieviete, ņem vērā, ka tavas mantiņas ir tikai dekoratīvas, nekas vairāk. Esmu tikpat gudra kā tu, tikpat drosmīga... atzīmes man nav sliktākas... vienīgais, kas tevi atšķir no manis, ir tas, kas atrodas tev starp kājām, un kas par to?

Bernardu pārņēma šausmas, to visu klausoties, un vēl vairāk viņu sāpināja, ka Šīla pameta baletu. Viņa joprojām mācījās krievu valodu, bet bija sākusi daudz pieminēt Er-nesto Če Gevaru, valkāt karavīru zābakus un bikses, ko pirka specializētā armijai pāri palikušo apģērbu veikalā. īpaši viņai patika vīriešu apakškrekli, ko viņa nēsāja, nevelkot krūšturi, un tumšie krūšu galiņi bija skaidri saskatāmi. Bernardam jau kļuva neērti iet pa ielu ar viņu kopā.

— Tu tiešām gribi to apmeklēt? — Šīla jautāja, kad viņi pārrunāja vecākā kursa izlaidumu, un abi vienojās, ka tas ir ārkārtīgi banāls pasākums, bet Bernards atzinās, ka tomēr vēlas aiziet uz to. Viņš gribēja paturēt atmiņā vēl vienu ar universitātes dzīvi saistītu notikumu, un galu galā Šīla viņam piekrita. Bet viņa ieradās pie Bernarda, ģērbusies vaļējā armijas blūzē, zem kuras rēgojās novalkāts, sarkans T krekliņš. Apzeltītie zābaki izskatījās īsti militāri. Šīla smiedamās tos nosauca par “jaunajām balles kurpēm”, kad Bernards, acis iepletis, skatījās uz viņu. Pats viņš bija tērpies baltā smokingā, kuru bija uzvilcis iepriekšējā gadā, iedams uz kāzu viesībām. Tēvs to viņam pagādāja veikalā “Brooks Brothers”, smokings lieliski piestāvēja pie Bernarda tumšbrūnajiem matiem, zaļajām acīm un vasaras sākuma iedeguma. Bernards izskatījās ļoti labi. Toties Šīla bija smieklīga, un Bernards viņai tā arī pateica.

— Tā ir nepieklājība pret cilvēkiem, kas izlaidumu uztver nopietni. Ja mēs ejam, tad jāapģērbjas tā, lai izrādītu viņiem cieņu.

— Apžēliņ! — Šīla atkrita uz dīvāna ar absolūta nicinājuma izteiksmi sejā. — Tu esi līdzīgs lordam Fontlerojam. Grupa gan smiesies, kad es viņiem tevi aprakstīšu.

— Es nospļaujos par tavu grupu! — Bernards pirmo reizi zaudēja savaldīšanos Šīlas klātbūtnē, bet viņa, atlaidusies uz dīvāna, šūpoja garās, skaistās kājas darba biksēs un apzeltītajos armijas zābakos un pārsteigta uzlūkoja viņu, skatīdamās no apakšas uz augšu. — Tūlīt pat pazudi savā istabā un pārģērbies!

— Ej tu uz vienu vietu... — Šīla smaidīja.

— Es runāju nopietni, Šīla. Tu nekur neiesi, tā ģērbusies.

— lešu gan.

— Neiesi vis.

— Tad mēs vispār paliksim tepat.

Bernards, mirkli vilcinājies, piegāja pie durvīm.

— Es neiešu ar tevi. Iešu viens.

— Novēlu tev jauki pavadīt laiku!

Bernards, klusībā pārskaities, viens devās uz sarīkojumu un aizvadīja nelāgu vakaru. Viņš nevienu nelūdza dejot, bet stūrgalvīgi palika līdz beigām, kā pierādot savu taisnību. Šī-lai bija izdevies sabojāt pasākumu. Tikpat mērķtiecīgi viņa sagandēja izlaidumu, jo vairāk tāpēc, ka zālē sēdēja arī Bernarda māte. Uzgājusi uz skatuves, Šīla saņēma diplomu un teica runu par izsniegtā dokumenta bezjēdzību un apspiesto sieviešu stāvokli visā pasaulē. Savā un visu nomākto vārdā viņa pauda sašutumu par šovinismu Mičiganas universitātē. Tad viņa pārplēsa diplomu uz pusēm, visi zālē sēdošie noelsās vien, bet Bernardam gribējās raudāt. Viņš nespēja mātei bilst ne vārda. Vēl mazāk viņam bija ko sacīt Šīlai, kad abi vēlu vakarā sāka kravāt mantas. Bernards pat vaļsirdīgi nepateica, ko domāja par viņas izrīcību. Viņš nespēja dabūt vārdus pār lūpām. Viņi vispār gandrīz nerunāja, kamēr Šīla ņēma ārā no viņa skapja savas mantas. Vecāki vakariņoja kopā ar draugiem viesnīcā, un Bernards gatavojās nākamajā dienā ar viņiem pusdienot par godu universitātes diploma saņemšanai, vēlāk viņiem bija paredzēts braukt uz Ņujorku. Tagad viņš izmisis nolūkojās uz Šīlu. Pusotra gada laikā viņu attiecības bija slīdējušas uz bezdibeni. Pēdējās nedēļas abi turējās kopā tikai ieraduma pēc. Tomēr Bernards nespēja pieņemt viņu šķiršanos. Viņš gan jau bija iecerējis kopā ar vecākiem paceļot pa Eiropu, ber negribēja aptvert, ka viņa un Šīlas lielā mīla beigusies. Sīļa spēja gultā būt ļoti kaislīga, bet citādā ziņā izrādīja vēsu atsvešinātību. Tas Bernardu bija mulsinājis jau kopš abu iepazīšanās. Tomēr nelīdzēja nekāda kritika, viņš joprojām mīlēja Šilu. Viņa pirmā pārtrauca klusēšanu.

— Es rītvakar braucu uz Kalirorniju.

Bernards apjucis viņu uzlūkoja.

— Es sapratu, ka vecāki vēlas, lai tu brauc mājās.

Viņa pasmaidot iesvieda sporta somā zeķu kaudzīti.

— Droši vien viņi to vēlas. — Viņa atkal tikai atmeta ar roku, un Bernards pēkšņi ārkārtīgi vēlējās iesist viņai pliķi. Viņš bija sapņojis, ka apprecēsies ar šo sievieti... bet Šīlu interesēja vienīgi personiskās iegribas. Sīļa bija egocentrisma iemiesojums. — Vispirms es aizlidošu uz Losandželosu. No turienes braukšu uz Sanfrancisko.

— Bet pēc tam?

— Gan jau redzēsim. — Viņa skatījās uz Bernardu kā uz paviršu garāmgājēju, ar kuru nesen iepazinusies, nevis draugu un mīļāko. Šīla viņam bija pats svarīgākais cilvēks pēdējo divu gadu laikā Mičiganas universitātē, un nu viņš jutās bezgala izmuļķots. Divi gadi veltīgi šķiesta laika ar šo sievieti.

— Vai tu negribētu aizbraukt uz Sanfrancisko, kad atgriezīsies no Eiropas? Man nebūtu iebildumu tevi tur satikt.

Nebūtu iebildumu? Pēc diviem gadiem?

— Šaubos. — Bernards pirmo reizi tajā vakarā pasmaidīja, bet viņa acis palika skumjas. — Man jāmeklē darbs.

Šīlai nevajadzēja pūlēties un strādāt. Vecāki viņai pēc universitātes beigšanas uzdāvināja čeku par divdesmit tūkstošiem dolāru, un to nu viņa, kā Bernards ievēroja, gan nesaplēsa. Viņai pietika naudas, lai vismaz pāris gadu dzīvotu Kalifornijā. Līdz šim Bernards nebija visai aktīvi meklējis darbu, jo nezināja, ko uzsāks Šīla. Nu viņš jutās arvien muļķīgāk. Bernarda tuvākais sapnis bija mācīt krievu literatūru kādā mazā skolā Jaunanglijā. Viņš bija izsūtījis pieteikumus uz vairākām vietām un gaidīja atbildi.

— Bērnij, vai nav stulbi ļauties sistēmai, strādāt darbu, ko ienīsti, par naudu, kuras tev nevajag.

— Izsakies savā vārdā. Mani vecāki negrasās mani visu mūžu apgādāt.

— Manējie arī ne! — Šīla asi atcirta.

— Vai tu meklēsi darbu Rietumu krastā?

— Kaut kad — jā.

— Ko tad tu darīsi? Vai modelēsi šādus apģērbus? — Viņš norādīja uz Šīlas zābakiem un kreklu, un viņa apvainojās.

— Reiz tu būsi tāds pats kā tavi vecāki. — Neko ļaunāku viņa nevarēja pateikt, aizvelkot sporta somas rāvējslēdzēju. — Visu labu, Bērnij!

Kaut kas neiedomājams, Bernards domāja, skatīdamies uz Šīlu. Pēc diviem kopā aizvadītiem gadiem viņa pateica: “Visu labu!” Bernardam acīs saskrēja asaras, bet viņam bija vienalga, ko Šīla domāja.

— Neticami... mēs taču gribējām apprecēties... radīt bērnus.

Šīlas seja nepauda uzjautrinājumu.

— Tas neietilpa mūsu plānos.

— Kas tad ietilpa, Šīla? Divus gadus pārgulēt? Es taču tevi mīlēju, kaut arī tagad to grūti aptvert. — Bernards pēkšņi saprata, ka mātei bijusi taisnība, kaut arī viņam nepatika to atzīt. Šoreiz izrādījās, ka viņai taisnība.

— Es ari biju tevī iemīlējusies... — Šīlai iedrebējās lūpas, par spīti pūlēm neko neizpaust, un viņa negaidot piekļāvās Bernardam cieši klāt tukšajā istabā, kas tik ilgi bija kalpojusi par viņu mājām. — Piedod, Bērnij... viss ir mainījies...

Viņi abi raudāja, un Bernards māja ar galvu.

— Zinu... tu neesi vainīga... — viņš aizsmakušā balsī teica, pats brīnīdamies, kurš tad būtu vainīgs. Bernards viņu noskūpstīja, un Šīla pacēla galvu.

— Atbrauc uz Sanfrancisko!

— Centīšos. — Tomēr viņš nekad Šīlu neapciemoja.

Nākamos trīs gadus Šīla dzīvoja komūnā pie Stinsonbī-

čas, un Bernards pilnīgi zaudēja saikni ar viņu, līdz saņēma Ziemassvētku kartīti. Fotogrāfijā Šīla izskatījās nepazīstama. Viņa sēdēja pie veca skolas autobusa okeāna krastā kopā ar deviņiem pieaugušajiem un sešiem bērniem. Divi bija viņas bērni, kā redzams - meitenes, bet tad jau Bernardu tas vairs nesāpināja, kaut arī viņš ilgi bija cietis Šīlas dēļ un nu bija pateicīgs vecākiem par viņu iejūtību. Labi, ka māte nepieminēja Šīlu, savukārt māte priecājās, ka viņa bija nozudusi.

Šīla bija viņa pirmā mīlestība, un aizmirst viņu nebija viegli. Tomēr ceļojums uz Eiropu nāca viņam par labu. Parīzē, Londonā, Francijas dienvidos, Šveicē un Itālijā viņš iepazinās ar daudzām meitenēm un pārsteidzoši patīkami jutās, ceļojot kopā ar vecākiem un satiekot draugus.

Berlīnē viņš kopā ar trim veciem skolasbiedriem sarīkoja ballīti — pirms reālās dzīves uzsākšanas. Divi draugi gatavojās studēt tieslietas, viens gribēja rudenī precēties, bet viņš to vairāk darīja tādēļ, lai izvairītos no karadienesta; Bernardam par to nebija jāuztraucas. Viņš bērnībā bija slimojis ar astmu, un tēvs to rūpīgi dokumentēja. Astoņpadsmit gadu vecumā Bernards tika atzīts par karadienestam nepakļautu, bet viņš to nevienam draugam neatklāja. Tagad izrādījās, ka tas viņam noder, armija viņam nesagādāja raizes. Bernardam vēl nebija maģistra grāda, un viņš pieteicās Kolumbi-jas universitātē. Vidusskolas, uz kurām viņš bija izsūtījis darba piedāvājumus, aicināja viņu rakstīt vēlreiz pēc gada, kad viņš būs ieguvis maģistra grādu.

Tagad viņam tas viss šķita senā pagātnē, un mācības Ko-lumbijas universitātē viņu vairs nesaistīja.

Bernards dzīvoja mājās, māte viņu padarīja vai traku, un visi paziņas bija nozuduši. Vai nu armijā, vai mācījās, vai bija kaut kur iestājušies darbā. Bernards jutās vientuļš un Ziemassvētku iepirkšanās drudzī pieteicās darbā veikalā “Vulfs”, pat neuztraucoties, ka viņu norīkoja vīriešu apģērbu nodaļā pārdot kurpes. Viņš bija ar mieru darīt, vienalga, ko, lai tikai nevajadzētu sēdēt mājās, un viņam vispār patika veikals. Tas bija liels, plašs, elegants, patīkami smaržoja, apkārt staigāja labi ģērbušies cilvēki, pat pārdevējiem piemita zināms stils, un Ziemassvētku iepirkšanās drudzis šeit noritēja pieklājīgāk nekā citur. “Vulfs” bija veikals, kas, reiz noteicis ļaužu gaumi, zināmā mērā vēl aizvien saglabāja šo spēju, kaut arī tam pietrūka elegances, kura piemita “Bloomitigdale’s” tikai trīs kvartālus tālāk.

Bernardu aizrāva veikala gaisotne, un viņš uzskatīja, ka “Vulfs” spēj konkurēt ar “Bloomingdale’s”, par ko reklāmas daļas vadītājs tikai pasmaidīja. “Vulfs” nesacentās ne ar vienu, vismaz pastāvēja tāds uzskats. Bet veikala direktoru Polu Bermanu ieinteresēja no Bernarda saņemtais ieteikumu izklāsts. Reklāmas daļas vadītājs gribēja, lai Bernardu nekavējoties atlaiž, taču Bermans tam nepiekrita, gluži pretēji, viņš uzaicināja puisi, kuram tādas interesantas idejas, aprunāties un atzina tās par labām. Tad viņš ielūdza Bernardu pusdienās un, lai gan bija pārsteigts par viņa izaicinošo uzvedību, tomēr atzina ari jaunieša nenoliedzamās prāta spējas. Bermans pasmējās, kad Bernards izstāstīja savu nodomu kļūt par krievu valodas skolotāju un iestāties Kolum-bijas universitātes vakara nodaļā.

— Tā ir veltīga laika šķiešana.

Bernards sadusmojās, kaut arī viņam patika veikala īpašnieks. Bermans bija apvaldīts, lietpratīgs eleganta izskata biznesmenis, kas vērīgi ieklausījās visos, kuriem bija, ko teikt. Viņš bija paša mistera Vulfa mazdēls.

— Universitātē es specializējos krievu literatūrā, — Bernards cienīgi iebilda.

— Tev vajadzētu mācīties biznesa skolā.

Bernards pasmaidīja.

— Nu jūs runājat kā mana māte.

— Kas ir tavs tēvs?

— Ārsts. Ķirurgs, bet man nepatīk medicīna. Man metas nelabi, to iedomājoties vien.

Bermans pamāja. Viņš saprata sarunu biedru.

— Mans svainis bija ārsts. Es arī necietu šo amatu. — Pieri savilcis, viņš uzlūkoja Bernardu Fainu. — Un tu? Ko tu esi nodomājis uzsākt?

Bernards gribēja būt patiess pret Bermanu. Viņu saistīja veikals, jaunā darbavieta, ne velti viņš bija iesniedzis priekšlikumus. Tomēr šī nodarbe nebija viņam domāta. Vismaz ne ilgstoši, pastāvīgi.

— Es iegūšu maģistra grādu, nākamgad vēlreiz pieteikšos tajās pašās skolās un, ja veiksies, vēl pēc gada strādāšu kādā no tajām.

Bernards ar cerību pilnu smaidu sejā izskatījās ļoti jauns. Polu Bermanu aizkustināja viņa nevainīgā aizrautība.

— Ja nu tevi pirms tam iesauc armijā? — Bernards viņam pastāstīja, ka ir atbrīvots no dienēšanas. — Tad tev ir krietni laimējies. Nepatīkamie notikumi Vjetnamā draud izvērsties pavisam nelāgi. Padomā vien, kā tur gāja frančiem. Zaudēja visu. Mums neklāsies labāk, ja neuzmanīsimies. — Bernards viņam piekrita. — Ko tu teiktu, ja nestātos vakara nodaļā?

— Bet ko tad es darīšu?

— Man ir priekšlikums. Nākamgad strādā tepat veikalā, mēs tevi vispusīgi apmācīsim, ļausim izmēģināt spēkus un, ja tu gribēsi palikt pie mums, nosūtīsim tevi uz biznesa skolu. Bet pagaidām apgūsti darba iemaņas. Kā tev šķiet? — Pols Bermans līdz šim nevienam neko tamlīdzīgu nebija piedāvājis, bet viņam patika sparīgais puisis ar gudrajām, vaļsirdīgajām, zaļajām acīm. Ne īpaši izskatīgs, taču patīkams, sirsnīgs un krietns cilvēks. Pols Bermans atzinīgi novērtēja Bernarda darbu, izteica viņam savu piedāvājumu, un Bernards aizgāja. Jauneklis lūdza, lai ļauj viņam pāris dienu apdomāties, bet nebija noliedzams, ka viņš jutās ļoti glaimots un aizkustināts. Tagad Bernardam bija jāpieņem svarīgs lēmums. Viņš gan šaubījās, vai vēlas stāties biznesa skolā, un viņam bija ļoti grūti izmest no galvas sapni par lauku skoliņu kādā mazā, miegainā pilsētelē, kur viņš čakli iepazīstinātu bērnus ar Dostojevski un Tolstoju, bet varbūt tas patiesi bija tikai sapnis... kas jau sāka bālēt.

Vakarā Bernards izstāstīja jaunumus vecākiem, un pat tēvs bija patīkami pārsteigts. Tā bija brīnišķīga iespēja, ja dēls vēlētos uzņemties šo darbu. Apmācības gads veikalā bija pietiekami ilgs laiks, lai viņš izvērtētu, vai viņam patīk “Vulfs” vai ne. Bernardam nebija nekā, ko zaudēt, viņš varēja tikai iegūt, un tēvs apsveica dēlu, bet māte tostarp iztaujāja, cik Bermanam bērnu... cik dēlu... un meitu... padomā tik, ja Bernards vienu no viņām apprecētu!

— Liec viņu mierā, Ruta! — Lū vēlāk vakarā stingri apsauca sievu, kas ar pūlēm apturēja vārdu plūdus.

Bernards nākamajā dienā deva misteram Bermanam piekrītošu atbildi. Bermans viņam ierosināja pieteikties vairākās biznesa skolās vienlaikus. Bernards izvēlējās Kolumbi-jas un Ņujorkas universitāti, jo tās atradās tepat pilsētā, un Vartonu un Hārvardu to vārdu dēļ. Pieņems viņu vai ne — to viņš uzzinās krietni vēlāk, bet pagaidām viņu gaidīja darbs.

Pirmais gads kā lidot aizlidoja. Bernardu pieņēma trijās no četrām biznesa skolām, kurās viņš bija pieteicies. Vienīgi Vartona viņu noraidīja — ar piebildi, ka centīsies rast iespēju vēl pēc gada, ja viņš vēlēsies gaidīt, bet Bernardam tas vairs nebija vajadzīgs. Bernards izvēlējās Kolumbijas universitāti un uzsāka mācības, vienlaikus strādājot veikalā pāris stundu nedēļā. Viņš negribēja saraut kontaktu ar veikalu, un viņu īpaši interesēja vīriešu apģērbu dizains. Bernards izstrādāja šo tematu pirmajā kursadarbā un ne tikai saņēma ļoti augstu vērtējumu, bet arī sniedza noderīgus ieteikumus veikalā, un Bermans ļāva tos izmantot nelielai apģērbu partijai. Bernardam labi veicās biznesa skolā, un, to pabeidzis, viņš pusgadu strādāja Bermana birojā, bet tad atgriezās pie vīriešu apģērbiem un vēlāk pārgāja uz sieviešu tērpu nodaļu. Viņš izdarīja pārkārtojumus, ko juta viss veikals, un piecus gadus pēc iestāšanās darbā “Vulfā” viņš bija iekarojis tajā stabilu vietu. Tāpēc kādā saulainā pavasara dienā Pola Bermana rīkojums par viņa pārsūtīšanu uz Čikāgu, lai divus gadus strādātu tur, nāca kā negaidīts trieciens.

— Kāpēc? — Čikāga Bernardam šķita kā Sibīrija. Viņš nekur negribēja braukt. Viņam patika Ņujorka, un viņš apzinājās, ka veiksmīgi darbojas “Vulfā”.

— Zināmā mērā tāpēc, ka tu labi pazīsti Vidējos Rietumus. Vēl arī tāpēc, ka tu mums tur esi nepieciešams. — Bermans nopūties aizsmēķēja cigareti. — Veikalam tur nesokas tā, kā mēs vēlētos. Tam nepieciešamas svaigas vēsmas, un tās realizēsi tu. — Viņš uzsmaidīja jaunajam darbiniekam. Viņi juta milzīgu savstarpēju cieņu, bet šoreiz Bernards gribēja aizstāvēties. Viņš zaudēja. Bermans nepadevās, un Bernards pēc diviem mēnešiem lidoja uz Čikāgu, pēc gada viņu iecēla tur par direktoru un noturēja vēl divus gadus, kaut arī Bernards klusībā ienīda Čikāgu. Pilsēta un it īpaši laika apstākli viņu smagi nomāca.

Vecāki bieži brauca uz Čikāgu viņu apciemot. Trīsdesmit gadu vecumā Bernarda ieņemamais amats “Vulfā” nenoliedzami bija izcils, bet viņš, vienalga, vai mira aiz ilgām pēc Ņujorkas, un, kad beidzot varēja pavēstīt mātei labo ziņu par atgriešanos, viņa tam par godu sarīkoja plašas viesības.

Pārbraucis mājās, trīsdesmit vienu gadus vecais Bernards iecerēja paaugstināt sieviešu apģērbu līmeni, bet Bermans tam pretojās. Bernards bija nodomājis ieviest kādas desmit lielas augstās modes tērpu līnijas un atjaunot “Vulfa” modes noteicēja slavu Savienotajās Valstīs.

— Vai tu aptver, par cik tirgo tādus tērpus? — Bermans, patiesi izmisis, jautāja, bet Bernards tikai pasmaidīja.

— Jā. Bet mums modes nami var mazliet pazemināt cenu. īstenībā šie apģērbi nebūs absolūti pēdējais modes kliedziens.

— Tomēr tuvu tam. Vismaz cenas ziņā noteikti. Kurš te pirks tādu preci? — Bermanam ideja šķita pārāk sarežģīta, lai to īstenotu, bet pamazām tā viņu sāka aizraut.

— Pol, manuprāt, mūsu pircēji nekavējoties metīsies tiem virsū. īpaši Čikāgā, Bostonā, Vašingtonā, pat Losan-dželosā, kur nav tādu veikalu uz katra soļa kā Ņujorkā. Mēs viņiem pievedīsim klāt Parīzi un Milānu.

— Vai arī sevi aizgādāsim uz nabagmāju. — Bermans domīgi uzlūkoja jauno censoni. Bernards piedāvāja interesantu ideju. Viņš gribēja par pieciem, sešiem, septiņiem tūkstošiem dolāru pārdot kleitas, kas gan tehniski būtu rūpnieciski ražotas, bet pēc pēdējās modes veidota dizaina.

— Mēs paši nepirksim tērpus no modes namiem. Lai katrs dizainers sarīko skati, kur sievietes izvēlēsies tev tīkamāko apģērbu un pasūtīs ar mūsu starpniecību, bet kopumā tas būs ļoti ekonomiski visiem.

Bermans aizrāvās arvien vairāk. Tātad viņam pat nebūs jāriskē.

— Pareizi, Bernard.

— Manuprāt, pirms tam mums jāveic zināmas pārmaiņas. Mūsu dizaineru nodaļa nav pārāk eiropeiska.

Viņi pārrunāja iecerēto stundām ilgi, līdz sākotnējā ideja ieguva konkrētas aprises un plānu, tad Bermans paspieda jaunākā darbinieka roku. Bernards pēdējo gadu laikā bija stipri pārvērties. Viņš bija paspējis nobriest, iegūt lielu pašapziņu un prasmi biznesā. Viņš pat izskatījās vecāks, kā Bermans viņu viegli pazoboja, norādot uz bārdu, ko Bernards bija uzaudzējis pēc atgriešanās Ņujorkā. Bernards bija glīts, trīsdesmit vienu gadu vecs vīrietis.

— Jāatzīst, ka tu esi krietni pastrādājis pie šīs idejas. Ar ko tu domā sākt? — Bermans apmierināts smaidīja. Veikalu gaidīja interesantas pārmaiņas.

— Šonedēļ aprunāšos ar dažiem arhitektiem, lai viņi uzzīmē skices, parādīšu tās jums, tad man jāaizbrauc uz Parīzi. Jāizpēta, kā dizaineri uztvers piedāvājumu.

— Vai tu domā, ka viņi varētu atteikties?

Bernards šauboties sarauca pieri, tomēr papurināja galvu.

— Neticu. Viņus gaida diezgan liela nauda.

Izrādījās, ka Bernardam bijusi taisnība. Dizaineri nevis

izvairījās, bet — gluži otrādi — aizrāvās ar šo priekšlikumu, un Bernards noslēdza divdesmit līgumus. Viņš bija devies uz Parīzi, pilnīgi pārliecināts, ka spēs vienoties, un pēc trim nedēļām viņš ar uzvaru atgriezās Ņujorkā. Jauno programmu vajadzēja sagatavot deviņos mēnešos, lai jūnijā sarīkotu iespaidīgas modes skates, kurās dāmas varētu sev izvēlēties tērpus rudenim. Tas bija gandrīz tāpat, kā doties uz Parīzi un pasūtīt vēlamo augstās modes namos. Bernards gribēja spert pirmo soli ar krāšņu modes skati, kurā demonstrētu pārīti smokingu un vakartērpu no katra dizainera kolekcijas. Nevienu no tiem nevarētu nopirkt, tie tikai iekārdinātu apmeklēt nākamās skates, turklāt visi modeļi un tērpu mākslinieki ierastos no Parīzes. Kad projekts sāktu īstenoties, pievienotos trīs amerikāņu dizaineri. Uz Bernarda pleciem uzgūla milzīgs darba apjoms, toties trīsdesmit divu gadu vecumā viņš kļuva par vecāko viceprezidentu.

Pirmā vakartērpu skate izvērtās lieliska. Tērpi apbūra publiku, kas vienā laidā elsa un pūta, un aplaudēja. Pēc brīnišķīgās izrādes noskatīšanās nebija grūti nojaust, ka veidojas jauna modes vēsture. Bernardam apbrīnojamā kārtā izdevās apvienot stingrus biznesa principus ar veiksmīgu tirgošanu un iekšēju iedzimtu gaumes izjūtu. Kopumā “Vulfs” izcēlās starp citiem veikaliem Ņujorkā un vispār valstī. Bernards, aiz laimes vai septītajās debesīs, sēdēja pēdējā rindā, novērtēdams dizaineru darbu. Sievietes zālē kāri vēroja, kas notiek uz “mēles”. Pirms brīža tur bija manāms arī pats Pols Bermans. Visi izskatījās apmierināti, tāpēc Bernards atļāvās atslābināties no sasprindzinājuma, nolūkodamies, kā modeles vakartērpos slīd garām, un īpaši viņš ievēroja slaidu gaišmati, skaistu būtni kaķa lokanumā, ar smalkiem sejas vaibstiem un milzīgām, zilām acīm. Viņa burtiski lidoja pa “mēli”, Bernards gaidīja viņu parādāmies katrā jaunajā tērpu sērijā, bet vīlies tā arī nesagaidīja.

Kaut arī viņam vajadzēja steigties atpakaļ uz savu kabinetu, viņš pagrozījās apkārt un tad aizlavījās pie ģērbtuvēm, lai apsveiktu nodaļas vadītāju francūzieti, kas pirms tam ilgi bija strādājusi pie Diora, bet tagad viņu algoja “Vulfs”.

— Jums lieliski izdevās, Marianna! — Bernards uzsmaidīja sievietei, kas alkatīgi viņu vēroja. Apmēram četrdesmit gadus veca, ārkārtīgi kopta un eleganta, viņa meta acis uz Bernardu jau kopš pirmās darbadienas veikalā.

— Tērpi izskatījās labi, kā jums šķiet, Bernard? — Viņa izrunāja vīrieša vārdu franciski un vispār šķita vēsa, tomēr arī seksuāla. Kā uguns un ledus.

Bet Bernards lūkojās viņai pār plecu uz meitenēm, kas steidzās prom, nu jau ģērbušās zilos džinsos un ikdienas krekliņos, turēdamas rokās skaistos tērpus. Pārdevējas traucās šurpu turpu, nesot izsmalcinātās drēbes pircējiem pielaikot vai pasūtīt. Valdīja spraiga rosība, un tad Bernards ieraudzīja viņu ar fināla izgājiena kāzu tērpu uz rokas.

— Marianna, kas ir tā meitene? Vai viņa ir viena no tavējām vai īpaši noalgota skatei?

Marianna sekoja Bernarda skatienam, un francūzieti neapmānīja viņa paviršais tonis. Ieraugot modeli, viņa juta sirdi pagurstam. Ne vairāk par divdesmit vienu gadu vecā meitene bija ļoti skaista.

— Viņa reizēm strādā pie mums, bet bez līguma. Viņa ir francūziete. — Marianna vairāk neko nepaspēja pateikt. Meitene pienāca tieši pie viņiem un, paskatījusies uz Bernardu, franciski jautāja Mariannai, ko darīt ar kāzu kleitu, kuru viņa baidījās tāpat vien kaut kur nolikt. Marianna viņai paskaidroja, kam to nodot, bet Bernards stāvēja, burtiski muti iepletis. Beidzot nodaļas vadītāja aptvēra, kas viņai jādara.

Viņa iepazīstināja meiteni ar Bernardu, nosaucot viņa amatu, un pat īsumā paskaidroja viņa ieceri. Marianna runāja ļoti negribīgi, bet kas cits viņai atlika? Zināmā mērā Mariannu pat uzjautrināja Bernarda izturēšanās, kas līdz šim bija visai atturīga. Viņam noteikti patika meitenes, bet ne ar vienu nebija nopietnu attiecību, vismaz tā varēja spriest pēc darbinieku valodām. Atšķirībā no “Vulfa” preču klāsta sieviešu ziņā viņš deva priekšroku kvantitātei, nevis kvalitātei... “apjomam”, kā teica tirdzniecībā... bet šoreiz varbūt būs citādi...

Meiteni sauca Izabella Martēna, viņa bija divdesmit četrus gadus veca. Bērnību pavadījusi Francijas dienvidos, astoņpadsmit gadu vecumā viņa devās uz Parīzi strādāt pie Senlorāna un Givenči. Parīzē viņai bija lieli panākumi, viņa tika atzīta par īstu supermodeli. Uzaicinājums strādāt Ņujorkā četros gados arī pilnībā bija attaisnojies. Bernards brīnījās, kā viņi vēl līdz šim nebija tikušies.

— Parasti es tikai fotografējos, mesjē Fain. — Viņa runāja ar valdzinošu akcentu. — Bet jūsu šovam... — Izabella pasmaidīja, un Bernards, pilnīgi atbruņots, bija gatavs viņas dēļ uz visu. Pēkšņi viņš atcerējās meiteni. Viņš bija redzējis Izabellas attēlus uz “Vogue” vāka, arī “Bazaar” un “Women's Wear”... taču dzīvē viņa izskatījās citāda, daudz skaistāka. Modeles reti apvienoja tērpu demonstrēšanu ar fotografēšanos, bet Izabellai bija panākumi abās jomās, viņa lieliski iederējās modes skatē, un Bernards viņu apbēra ar uzslavām.

— Jūs bijāt burvīga, mis... ak... — Bernards pēkšņi bija aizmirsis viņas uzvārdu, un meitene viņam uzsmaidīja.

—Izabella.

Bernards vai saļima, uz viņu skatoties, un uzaicināja Izabellu vakarā uz “La Caravelle”. Restorānā visi meta uz viņu skatienus. Pēc tam abi aizgāja dejot uz “Raffles”, un Bernards vispār vairs negribēja iet mājās. Viņš ne mirkli nevēlējās izlaist meiteni no rokām. Pirmo reizi mūžā Bernardu bija pārņēmušas tādas izjūtas, kas viņu galīgi apstulbināja. Nelaimīgās pirmās mīlestības radītās bruņas izkusa viņas rokās. Izabellai bija gaiši, gandrīz balti mati, kas apbrīnojamā kārtā bija dabiski, nevis krāsoti. Bernardam viņa kļuva par skaistāko radījumu uz zemes, un diezin vai kāds viņam iebilstu.

Tajā gadā Bernards un Izabella pavadīja aizraujošu vasaru īsthemptonā. Bernards noīrēja nelielu māju, un katru nedēļas nogali viņi palika kopā. Tikko ieradusies Amerikā, Izabella bija saistījusies ar pazīstamu modes fotogrāfu, bet pēc diviem gadiem pameta viņu ietekmīga nekustamā īpašuma tirgotāja dēļ. Līdz ar Bernarda parādīšanos pārējie vīrieši pazuda no Izabellas dzīves. Gluži kā sapnī Bernards viņu visur veda, rādīja, viņi tika fotografēti un dejoja līdz rītausmai. Viņi izklaidējās kā smalki ļaudis, un reiz, kad Bernards pusdienoja kopā ar māti, viņa pavērsa pret dēlu savu raksturīgo raižpilno skatienu.

— Vai viņa nav par dārgu tavai izcelsmei?

— Kā to saprast?

— Viņa tiecas pēc augstākās sabiedrības, un vai tu tajā iederēsies?

— Tas nu gan neskan glaimojoši. Tu mani nenovērtē, māt.

Bernards atzinīgi noskatīja mātes jauno, tumšzilo Dio-ra kostīmu. Viņš to bija nopircis mātei pēdējā ārzemju ceļojuma laikā, un tas viņai labi piestāvēja. Bet viņš nevēlējās ar māti apspriest Izabellu. Viņš nebija vedis meiteni atrādīt vecākiem un negrasījās to darīt. Divas dažādās pasaules nesaderētu kopā, kaut arī tēvs ļoti vēlējās iepazīties ar Izabellu. Jebkurš vīrietis to vēlētos. Izabella bija skaistule.

— Kāda viņa ir? — Māte, kā parasti, neļāvās mainīt sarunas tematu.

— Jauka meitene, mamm.

Māte viņam uzsmaidīja.

— Ne visai piemērots raksturojums tādai kā viņa. Izabella ir ļoti skaista. — Māte visur redzēja viņas fotogrāfijas un stāstīja par viņu draugiem. Frizētavā viņa rādīja — “tā meitene... nē, tā uz vāka... viņa draudzējas ar manu dēlu...”. — Vai tu viņu mīli? — Māte nebaidījās jautāt to, kas viņu interesēja, bet Bernards zaudēja dūšu, dzirdot šos vārdus.

Kaut arī viņš bija aizrāvies ar Izabellu, viņam no atmiņas neizgaisa kļūmīgā neveiksme Mičiganā... saderināšanās gredzens, ko viņš Valentīna dienā bija dāvinājis Šīlai un ko viņa bija atmetusi atpakaļ... klusībā plānotās precības... tā diena, kad šīla pameta viņu, aizejot ar sporta somu pār plecu un līdzi paņemot viņa sirdi. Viņš nekad vairs negribēja nokļūt līdzīgā situācijā, tāpēc izturējās piesardzīgi. Tomēr no Izabellas Martēnas nebija iespējams izvairīties.

— Mēs esam labi draugi. — Tas bija viss, ko Bernards acumirklī spēja izdomāt, bet māte platām acīm lūkojās uz viņu.

— Ceru, ka jūs esat vairāk nekā labi draugi. — Viņa izskatījās nobijusies, it kā turētu dēlu aizdomās par homoseksuālām tieksmēm, un Bernardam atlika tikai skaļi pasmieties.

— Labi, labi, vairāk nekā... bet neviens nerunā par precēšanos, skaidrs? Nu, vai apmierināji ziņkāri? Tā, ko mēs ēdīsim pusdienās? — Viņš pasūtīja steiku, māte — paltusa fileju, un visu maltītes laiku māte viņu sīki iztincināja par darbu veikalā. Viņi bija sākuši gandrīz pilnībā saprasties, kaut arī tagad satikās retāk nekā agrāk, pēc pirmās atgriešanās Ņujorkā. Bernardam vairs neatlika tam laika, it īpaši pēc Izabellas parādīšanās viņa dzīvē.

Rudenī, dodoties biznesa braucienā uz Eiropu, Bernards paņēma Izabellu līdzi, un viņi izraisīja veselu sensāciju visur, kur vien parādījās. Viņi kļuva nešķirams pāris, un īsi pirms Ziemassvētkiem Izabella pārcēlās uz dzīvi pie viņa, un Bernards, kā jau viņš paredzēja, beidzot bija spiests padoties un aizvest draudzeni uz Skārsdeilu. Viņa labi sapratās ar Bernarda vecākiem, lai gan lielu sajūsmu par abiem nepauda un skaidri lika noprast, ka viņu neinteresē biežas kopīgas pusdienas.

— Mums tik reti iznāk būt divatā... — viņa valdzinoši kaisli izdvesa, un Bernards laimīgs viņu skūpstīja. Izabella bija pats pilnības iemiesojums, un reizēm viņš gluži vienkārši stāvēja, skatienu nenolaidis, un vēroja, kā viņa krāsojās, žāvēja matus, iznāca no dušas vai gāja ārā pa durvīm ar somiņu rokā. Viņa neglābjami lika vīrietim sastingt un raudzīties platām acīm.

Bernarda māte pat jutās nomākta Izabellas klātbūtnē. Jebkurš izskatījās mazs un niecīgs viņai blakus, vienīgi Bernardam vīrieša pašapziņa tad tikai pieauga. Izabella izstaroja seksualitāti, un viņu attiecības vairāk balstījās uz kaisli nekā uz mīlestību. Viņi to vien darīja kā visur mīlējās, vannā, dušā, uz grīdas, mašīnas aizmugurējā sēdeklī, kad reiz brīvdienā bija aizbraukuši uz Konektikutu. Gadījās, ka viņi gandrīz to izdarīja liftā, bet laikus atjēdzās, jo saprata, ka tūdaļ atvērsies durvis. Viņi nespēja vien rimties, un Bernardam nekad nebija gana. Pavasarī viņš aizveda Izabellu uz Franciju, tad atpakaļ uz īsthemptonu, kur viņi daudz apgrozījās sabiedrībā, un vienu vakaru pludmales ballītē Izabella ievēroja kādu filmu režisoru, un nākamajā dienā viņa nozuda. Bernards viņu atrada uz tuvumā pietauvotas jahtas, kur Izabella uz klāja mīlējās ar Holivudas režisoru; Bernards mirkli stāvēja un noskatījās, tad ar asarām acīs aizbēga prom, aptvēris sevī dziļi slēptas jūtas. Izabella viņam nebija tikai skaista meitene un mīļākā, viņa bija arī mīļotā sieviete, kas aizejot viņu ļoti sāpināja.

Pēc vairākām stundām ieradusies mājās, Izabella atvainojās. Viņa ar režisoru pēc tam esot ilgi runājusi par viņas nākotnes izredzēm, par to, ko viņa vēlas dzīvē sasniegt un ko piedāvāja attiecības anBernardu. Režisors aizrāvies viņai daudz solījis. Bernards izmisis dabūja noklausīties viņas pretrunīgo jūtu izklāstu.

— Es nespēju visu mūžu dzīvot krātiņā, Bērnij... man jābūt brīvai lidojumam.

Kaut ko līdzīgu viņš jau agrāk bija dzirdējis no meitenes armijas zābakos un sporta somu rokā, tikai šī bija ģērbusies "Pucci" kleitā, “Chanel” kurpēs, un blakusistabā viņu gaidīja atvērta "Loms Vuitton” ceļasoma.

— Tātad es tev personificēju krātiņu? — Bernards ledaini uzlūkoja Izabellu. Viņš necietīs, ja viņa gulēs ar citiem. Tā bija vienkārša patiesība, taču Bernards sāka šaubīties, vai viņa to nav darījusi arī iepriekš un, ja ir, tad ar kuriem.

— Mori amour, tu man esi nevis krātiņš, bet ļoti jauks cilvēks. Tomēr šī dzīve kā gandrīz precētiem... to nevar ilgi izturēt... — Izabella bija pārcēlusies pie viņa pirms astoņiem mēnešiem, diez vai to varēja nosaukt par mūžību.

— Laikam būšu pārpratis mūsu attiecības, Izabella.

Viņa pamāja, izskatīdamās vēl skaistāka nekā jebkad,

un Bernards uz mirkli viņu ienīda.

— Laikam gan. — Tad viņa iedūra dunci Bernardam sirdī. — Es gribu aizbraukt uz Kaliforniju padzīvot tur kādu laiku. Diks man studijā noorganizēšot kinoprovi... un man tik ļoti patiktu filmēties pie viņa, — Izabella pilnīgi vaļsirdīgi klāstīja, un Bernardam, klausoties viņas akcentā, sāpēja sirds.

— Skaidrs. Agrāk tu man to nestāstīji. — Bernards aizsmēķēja cigareti, kaut arī reti to darīja. Viņas vēlēšanās bija pilnīgi saprotama. Tādas sejas bija jārāda uz ekrāna. Tām nepietika ar žurnālu vākiem.

— Man šķita, ka nav svarīgi tev stāstīt, ko es gribu.

— Vai tu to negribēji, jau strādājot “Vulfā”? — Bernards nokaunējās par saviem neglītajiem vārdiem. Tomēr kļuva pilnīgi skaidrs, ka viņš Izabellai vairs nebija vajadzīgs. — Atvaino, Izabella... — Bernards piegāja viņai klāt un lūkojās viņā caur dūmu mākoni. — Nepārsteidzies! — Bernards gandrīz gribēja lūgties, bet Izabella jau bija pieņēmusi lēmumu.

— Nākamnedēļ es braucu uz Losandželosu.

Bernards pamāja un atkāpies ar rūgtu smaidu sejā palūkojās ārā uz jūru.

— Kas gan Rietumiem piemīt tik neatvairāms, ka galu galā visas dodas turp? — Viņš atkal atcerējās Šīlu. Sen, sen viņš Izabellai bija stāstījis par savu pirmo mīlestību. — Reiz man pašam būs turp jāaizbrauc.

Izabella smaidīja.

— Tev jāpalick Ņujorkā, Bernard. Tu iekļaujies visā aktīvajā un satraucošajā, kas tajā notiek.

Bernarda balss skanēja skumīgi.

— Kā šķiet, tev gan ar to nepietiek.

Izabellas skatiens pauda nožēlu.

— Ne jau tas... tu neesi vainīgs... ja es vēlētos nopietnas attiecības... ja es vēlētos apprecēties... tu būtu īstais.

— Es tev neesmu to piedāvājis.

Tomēr viņi abi zināja, ka ar laiku Bernards to gribētu. Viņš bija tāda tipa cilvēks, bet tagad lūkojās uz Izabellu gandrīz tā, it kā lūgtu piedošanu. Viņam vajadzētu būt asākam, amorālākam... pašam spējīgam viņu dabūt filmā.

— Man itin vienkārši te vairs nav vietas, Bernard.

Izabella sevi redzēja kā filmu zvaigzni, un viņa aizbrauca līdzi režisoram, kā bija brīdinājusi. Pēc atgriešanās mājās no Isthemptonas viņa trīs dienas vēlāk pameta Bernardu. Sakravāja mantas, gandrīz tikpat rūpīgi kā Šīla, un paņēma sev līdzi visus lepnos Bernarda dāvātos tērpus. Viņa tos salika “Loms Vuitton” somās un, atstājusi zīmīti, pēcpusdienā aizbrauca. Viņa pat paņēma četrus tūkstošus dolāru skaidrā naudā, ko Bernards turēja paslēptus rakstāmgalda atvilktnē. Viņa uzrakstīja, ka tas esot “mazs aizņēmums” un viņš “sapratīšot”. Izabella izturēja kinoprovi un pēc gada parādījās filmā. Līdz tam laikam Bernardam viņa bija kļuvusi galīgi vienaldzīga. Viņš bija nocietinājies. Viņš satikās ar modelēm, sekretārēm, veikala darbiniecēm. Viņš iepazinās ar sievietēm Romā, gadījās ļoti jauka stjuarte Milānā, māksliniece, augstākās sabiedrības dāma... bet ne par vienu viņš nedeva ne plika graša un šaubījās, vai jebkad vairs spēs kādu nopietni mīlēt. Izdzirdējis pieminam Izabellu, viņš jutās kā pēdējais muļķis. Viņa, protams, naudu neatsūtīja, un vēlāk Bernards atklāja, ka pazudis arī pulkstenis “Pia-get”. Viņa ne reizi pat neapsveica Bernardu Ziemassvētkos. Izabella viņu gluži vienkārši bija izmantojusi un tad pametusi, lai dotos pie nākamā, tāpat kā pirms viņa bija izrīkojusies ar citiem. Holivudā viņa turpināja rīkoties tieši tādā pašā stilā, pieviļot režisoru, kas viņai bija iedevis pirmo lomu, ar vēl citu — varenāku. Nebija šaubu, ka Izabella Mar-tēna dzīvē tiks tālu, un Bernarda vecāki zināja, ka šis temats dēlam ir tabu. Pēc kādas neapdomīgas piezīmes viņš neprātīgās dusmās izskrēja no Skārsdeilas nama, un divus mēnešus par viņu nebija nekādas ziņas. Pēc tam Izabella viņa klātbūtnē vairs nekad netika pieminēta un šis temats tika izslēgts no sarunām uz mūžīgiem laikiem.

Pusotra gada pēc Izabellas aiziešanas Bernards bija pilnībā atguvies un kļuvis noteicējs par savu dzīvi. Viņš tik tikko paspēja apskriet visas tikšanās, kuras sarunāja ar sievietēm, darbs veikalā veicās ārkārtīgi labi, un tajā rītā, lai gan redzēja pa logu laukā plosāmies sniegputeni, tomēr nolēma doties uz darbu. Bernardu Fainu gaidīja neskaitāmi daudz pienākumu, un vēl viņš gribēja aprunāties ar Polu Berma-nu, kā plānot tirdzniecību vasarā. Viņam prātā rosījās pāris interesantu ideju, un, izkāpis no autobusa Leksingtona un Sešdesmit trešās ielas stūrī, ģērbies biezā angļu mētelī, ar krievu kažokādas cepuri galvā, viņš, pieliecies pretī vējam, devās uz veikalu, kurā iegājis lepni palūkojās apkārt. Bernards bija visnotaļ saistījis savu dzīvi ar “Vulfu”, un viņš ne mazākajā mērā to nenožēloja. Jā, “Vulfs” bija veca, liela ielasmeita, bet viņš te guva acīm redzamus panākumus. Nopurinājis sniegu no mēteļa, viņš piespieda astotā stāva pogu.

— Labrīt, Faina kungs! — kāda balss viņu sveicināja, durvīm aizveroties, un Bernards pasmaidīja. Braucot augšā, viņš uz mirkli aizvēra acis un pārdomāja veicamos darbus un to, ko gribēja pastāstīt Polam. Bet viņš nekādā ziņā nebija sagatavojies uzklausīt, ko Pols Bermans vēlāk tajā rītā viņam pateiks.

2

Briesmīgs laiks! — Pols Bermans palūkojās ārā, kur aiz loga joprojām sniga, un saprata, ka jāpaliek pilsētā vēl vienu nakti. Viņš nekādā veidā nevarēja tikt uz Konek-tikutu. Iepriekšējo nakti viņš bija palicis viesnīcā un apsolījis sievai, ka pat nemēģinās braukt mājās tādā putenī. — Vai veikalā ir pircēji? — Viņu vienmēr pārsteidza lielais tirdzniecības apjoms sliktos laika apstākļos. Cilvēki mūžam pamanījās tērēt savu naudu, lai arī kas notiktu.

Bernards pamāja.

— Apbrīnojamā kārtā diezgan daudzi. Mēs apmeklētājiem sagatavojām tēju, kafiju un karstu šokolādi. Tas ir jauks pakalpojums, lai nu kurš to būtu izdomājis. Pircēji pelnījuši balvu, ka atnākuši uz veikalu tādos laika apstākļos.

— īstenībā viņi ir attapīgāki nekā pārējie. Pustukšā veikalā ir daudz patīkamāk iepirkties. Es pats tā mēdzu darīt.

Abi vīrieši pasmaidīja. Viņiem bija draudzīgas attiecības jau divpadsmit gadus, un Bernards nekad neaizmirsa, ka Pols bija palīdzējis viņam izvēlēties profesiju. Pols viņu pamudināja mācīties biznesa skolā un virzīja uz augšu amatos “Vulfā”. Pats galvenais, viņš uzticējās Bernardam pat tajās reizēs, kad neviens neļautu īstenot kādu no viņa idejām, un, tā kā Polam Bermanam nebija dēlu, viņš neslēpa, ka Bernardam jākļūst par šefa pēcteci.

Pols piedāvāja Bernardam cigāru, bet jaunākais vīrietis gaidīja, kas viņam sakāms.

— Kādas ir tavas domas par veikalu pēdējā laikā?

Bernards pasmaidīja, un abi sāka omulīgi pļāpāt. Reizēm viņi tā mēdza, ja negaidīja steidzami darbi, un improvizētās sarunas nereti bija par pamatu kādai interesantai idejai, kas vēlāk tika izmantota “Vulfā”. Tā, piemēram, lēmums pieņemt jaunu modes direktori bija radies pēdējā sarunā, un darbiniecei veicās lieliski. Viņa bija pārvilināta no Sakša.

— Manuprāt, viss rit organizēti. Jūs taču arī tam piekrītat, Pol?

Vecākais vīrietis pamāja, nezinādams, kā pateikt to, kas jāpasaka, bet vajadzēja vien runāt, un viņš iesāka:

— Jā. Tieši tāpēc manas un valdes domas ir tādas, ka varam atļauties spert neierastu soli.

— Ak tā? — Ja tagad kāds pataustītu Bernarda pulsu, viņš justu, kā tas paātrinās. Pols Bermans mēdza pieminēt valdi tikai nopietnos gadījumos.

— Tu jau zini, ka jūnijā mēs veram vaļā veikalu Sanfrancisko. Bet mums pagaidām nav piemērotas kandidatūras direktora amatam.

Līdz veikala atklāšanai bija palikuši pieci mēneši, un darbi ritēja pilnā sparā. Pols un Bernards vairākas reizes jau bija turp aizbraukuši, un vismaz šobrīd sagatavošanas pasākumi iekļāvās paredzētajā termiņā.

Bernards atvieglots klusu nopūtās. Vienu mirkli viņš bija baidījies, ka tam būs kāds sakars ar viņu. Viņš zināja, cik nopietni Pols Bermans izturējās pret Sanfrancisko tirgu. Tajā slēpās liela nauda, un sievietes tur pirka dārgās modes preces gluži kā smalkmaizītes uz ielas. Bija pienācis “Vulfa” laiks gūt savu daļu pīrāga. Viņi bija paspējuši labi iekārtoties Losan-dželosā, un visi piekrita, ka jāvirzās tālāk uz ziemeļiem.

— Es palieku pie tādām domām, ka Džeina Vilsone tur lieliski noderētu, bet šaubos, vai viņa būs ar mieru pārcelties uz Sanfrancisko no Ņujorkas.

Pols Bermans sarauca pieri. Bija paredzams grūtāks cīniņš, nekā viņš bija gaidījis.

— Manuprāt, viņa neder. Viņa nav pietiekami izturīga. Jaunais veikals prasa spēcīgu, organizētu personību. Tur jā-būt cilvēkam, kas domā pats ar savu galvu un sniedz radošas idejas. Viņa ir vairāk piemērota tepat uz vietas.

— Tātad mums jāatgriežas pie sākotnējās ieceres. Jāmeklē darbinieks ārpus “Vulfa”. Varbūt no cita veikala?

Bija pienācis brīdis mesties pēdējā uzbrukumā. Nekas cits neatlika. Pols atklāti palūkojās Bernardam sejā.

— Mēs vēlamies, lai jaunais direktors esi tu, Bernard.

Abu skatieni satikās, un Bernards nobāla. Viņš neticēja

savām ausīm. Bet... ak Dievs... tā bija taisnība. Vai tad viņš nebija novergojis savu laiku? Vai ar trim gadiem Čikāgā nepietika?

— Pol... es nevaru... Sanfrancisko? Kāpēc tieši es? - Bernards izskatījās patiesi izmisis.

— Tāpēc, ka tev piemīt visas manis nosauktās īpašības, un tu mums esi tur nepieciešams. Lai arī kā mēs meklētu, mēs neatradīsim nevienu tik spējīgu kā tevi, un veikals Sanfrancisko mums ir ļoti svarīgs. Tu to zini bez lieka atgādinājuma. Tur ir milzu tirgus, bet riskants, augstas klases mode, stils, un, ja mēs pirmo soli spersim kļūmīgi, tad vairs neatgūsimies. Bērnij... — Pols viņu lūdzoši uzlūkoja. — Tev mums ir jāpalīdz.

Bernards saguma krēslā no Pola ciešā skatiena.

— Bet,Pol... Sanfrancisko f... Kā tad mans darbs šeit? — Viņš nespēja ne iedomāties, ka atkal jāpamet Ņujorka, viņš te bija tik laimīgs, veicot iemīļoto darbu. Viņam būtu ļoti grūti aizbraukt, kaut arī viņš negribēja zaudēt uzticību Pola acīs.

— Tu varēsi lidot turp un atpakaļ. Es arī tevi bieži apciemošu. Bet vispār tu mums esi vajadzīgs tieši tur.

— Uz cik ilgu laiku?

— Uz gadu. Varbūt diviem.

Vai vairāk.

Bernards jau to bija dzirdējis.

— Pol, pirms Čikāgas tu teici to pašu. Bet tad es biju jaunāks... Esmu savu laiku nokalpojis. Es vairs negribu dzīvot nomalē. Esmu tur bijis, zinu, kā tur izskatās. Ļoti jauka pilsēta, bet nožēlojami provinciāla.

— Tad pabraukā uz Losandželosu. Dari, vienalga, ko, lai tur izturētu. Bet — lūdzu... es tevi nelūgtu, ja mums būtu vēl citi varianti, taču tu esi vienīgais. Turklāt jaunajam direktoram tur jāsāk strādāt jau itin drīz. Jāvada pēdējie remontdarbi, jāpārliecinās, vai atklāšanai viss gatavs, jāseko līdzi atbilstošai reklāmas kampaņai... — Pols nepacietīgi atmeta ar roku. — Vai nu man tev jāstāsta, kas jādara. Bernard, tā ir milzu atbildība. Veikals ir pilnīgi jauns, lepnākais aiz tā, kas mums ir Ņujorkā. — Savā ziņā Bernardam tā bija vēl viena krāsaina spalva pie cepures, bet viņš to negribēja. Nepavisam ne.

Bernards, ne vārda neteicis, nopūties piecēlās. Šajā rītā taču bija tik slikts laiks, viņš būtu varējis vispār neierasties darbā, bet tik un tā viņš neizbēgtu no jaunumiem. Ja Pols ko izlēma, neviens viņu nespēja atrunāt.

— Man jāpadomā.

— Dari to! — Viņu skatieni vēlreiz krustojās. Bernardu nobiedēja tas, ko viņš ieraudzīja Pola acīs.

— Ja mēs stingri vienotos, ka tas neturpināsies ilgāk par gadu, man būtu vieglāk to pārdzīvot. — Bernards rūgti pasmaidīja, taču nesagaidīja no Pola šo solījumu. Viņi abi zināja, ka veikalu varēs pārņemt cits vienīgi tad, kad jaunais uzņēmums strādās nevainojami, un diez vai tas notiks tik ātri. Paredzami vismaz divi trīs gadi cītīga darba, bet Bernards nevēlējās ciest tik ilgi. Sanfrancisko viņu nepavisam nevilināja.

Pols Bermans piecēlās un teica:

— Apdomā labi! Es negribu, lai tu aizej pavisam, Bēr-nij. — Pols nekādā ziņā nevēlējās riskēt, ka Bernards aizietu no “Vulfa”, lai arī ko sacītu valde.

Bernards pasmaidīja, jo ticēja, ka šefa teiktais nāk no sirds.

— Es jūs nepametīšu.

— Tātad apsver nopietni, pirms pieņem pareizo lēmumu. — Pols sniedza roku, un viņi atsveicinājās.

— Tā arī darīšu.

Bernards pēc tam ilgi viens sēdēja kabinetā, skatīdamies ārā pa logu, kā snieg, un juzdamies tā, it kā viņam pāri būtu pārbraukusi kravas automašīna. Viņš nespēja iedomāties, ka varētu dzīvot Sanfrancisko. Viņam patika Ņujorka. Pat sniegputeņus un neciešamo karstumu jūnijā viņš nemainītu pret skaisto, pastkartītei līdzīgo pilsēteli līča krastā. Tā viņu nekad nebija valdzinājusi. Viņš negribēja tur vērt vajā jaunu modes preču veikalu, lai arī cik elitāri moderns tas būtu. Ar drūmu vīpsnu viņš atcerējās Šīlu. Viņai Sanfrancisko vairāk piestāvēja, un Bernards minēja, vai pārceļoties nopirkt armijas zābakus. Viņš iegrima arvien lielākā grūtsirdībā, un, kad piezvanīja māte, viņa to tūdaļ saklausīja.

— Kas noticis, Bernard?

— Nekas, mamm. Man tikai ir grūta diena.

— Vai tu neesi saslimis?

Bernards aizvēra acis un saņēmās, lai balss skanētu jautrāk.

— Nē, nē! Kā klājas tev un tētim?

— Mēs esam nomākti. Nomirusi misis Gudmena. Vai atceries viņu? Viņa tev bērnībā mēdza cept kūciņas.

Misis Gudmena jau toreiz, pirms trīsdesmit gadiem, bija mūžveca. Kāds tur brīnums, ka viņa beidzot mirusi, bet mātei patika ziņot par tamlīdzīgiem notikumiem. Tad viņa no jauna devās uzbrukumā.

— Tātad — kas noticis?

— Nekas, mamm. Es taču tev teicu. Man viss ir kārtībā.

— Pēc balss tā neliekas. Izklausās, ka tu esi noguris un izmisis.

— Man bija gara diena. — Viņš to izspieda caur sakostiem zobiem... un mani kārtējo reizi izsūta uz Sibīriju... — Bet tas nekas. Vai nākamnedēļ pusdienas par godu tavai jubilejai paliek spēkā? Kur tu gribi to nosvinēt?

— Nezinu. Tēvs vēlas, lai tu atnāc pie mums.

Tā nebija taisnība. Gluži otrādi, tēvam patika iziet ārpus mājas. Pēc intensīvā darba viņš tādā veidā guva uzmundrinājumu. Tieši māte bija tā, kas vienmēr uzskatīja, ka jāpaliek mājās.

— Kā būtu ar “Divdesmit vienu”? Vai tev tur patīk? Varbūt kaut ko no frančiem? “Cote Basque”... “Grenouil-le”?...

— Labi. — Māte padevās. — Lai būtu “Divdesmit viens”.

— Lieliski! Vai nevēlaties pirms tam ap septiņiem atnākt pie manis iedzert? Pēc tam astoņos dosimies vakariņās.

— Vai tu ņemsi līdzi meiteni? — māte sāpīgā tonī pavaicāja, it kā Bernards to vien darītu, kaut gan patiesībā pēc Izabellas viņš nevienu meiteni nebija vedis iepazīstināt ar vecākiem. Neviena tik ilgi nenoturējās.

— Kāpēc lai es vestu līdzi kādu meiteni?

— Un kāpēc ne? Tu mani vispār neiepazīstini ar saviem draugiem. Vai tu kaunies no mums?

Bernards gandrīz novaidējās klausulē.

— Protams, nē, mamm! Paklau, man jāiet. Tātad tiksimies nākamnedēļ. Pulksten septiņos pie manis. — Bet Bernards zināja, ka tas neatturēs māti no zvanīšanas vēl vairākas reizes, lai pārliecinātos, ka viss ir kārtībā, ka viņš nav mainījis plānus, ka galdiņš ir rezervēts, ka viņš negrib ņemt līdzi meiteni. — Pasveicini tēti!

— Piezvani viņam pats kādreiz... Tu nemaz to nedari...

Noliekot klausuli, Bernards pasmaidīja, brīnīdamies, vai

kādreiz, kad viņam pašam būs bērni, viņš izturēsies līdzīgi mātei. Pirms gada viņš bija draudzējies ar meiteni, kura pāris dienu iedomājās, ka ir stāvoklī, un Bernards tad pirmo reizi apsvēra iespēju, kā tas būtu, ja pašam būtu bērns. Tomēr izrādījās, ka viņa kļūdījusies, un abi bija atviegloti. Dienu vai divas Bernardu nepameta interesantas pārdomas. Viņš pagaidām nevēlējās bērnus. Viņš bija aizņemts darbā, turklāt uzskatīja, ka bērnam jādzimst mīlestībā. Šajā jautājumā viņš bija ideālists, un pagaidām sievas un mātes lomai negadījās piemērota kandidatūra. Bernards sēdēja, skatīdamies, kā snieg, un pārdomādams, ka viņam jāpamet Ņujorkas sabiedriskā dzīve un viņa mīļotās meitenes. Viņš gandrīz apraudājās, vēlu vakarā — aukstā un skaidrā kā ledus kristāli — iedams mājās. Viņš nekāpa autobusā, un vējš arī bija pavisam norimis. Straujā gaitā viņš gāja kājām pa Me-disona avēniju, lūkodamies apkārt uz veikalu skatlogiem.

Sniegs vairs nesniga, un apkārt viss atgādināja pasaku valstību. Viņam garām paslēpoja vairāki jaunieši, un bērni pikojās. Nedaudzo braucēju dēļ sniegs nebija savandīts, bet klājās balts un tīrs, un, ieejot mājā un braucot augšā ar liftu, Bernards jau jutās labāk. Viņš nespēja ne iedomāties, ka tomēr jābrauc prom no Ņujorkas. Bet nekas cits neatlika. Saprazdams stāvokļa bezcerību, viņš juta, ka sirds krūtīs sažņaudzas. Viņam neatlikās nekas cits kā aizbraukt.

3

Kur tev jābrauc? — Māte skatījās uz viņu pāri karafei pilnīgā neizpratnē, it kā viņš būtu pateicis neiedomājamu muļķību. Ka viņš vēlas iestāties nūdistu kolonijā vai mainīt dzimumu. — Vai tevi atlaiž vai pazemina amatā?

Bernardam atlika tikai nopūsties par mātes tipisko reakciju.

— Nekā tamlīdzīga, mamm. Mani aicina vadīt veikalu Sanfrancisko. Tas ir mūsu otrais nozīmīgais uzņēmums pēc Ņujorkas.

Bernards klusībā nobrīnījās par saviem pūliņiem iestāstīt mātei to, kam nespēja piespiest ticēt sevi. Pēc divām dienām viņš bija devis Polam piekrītošu atbildi un kopš tā laika staigāja pavisam nomākts. Bernardam vairākkārtīgi palielināja algu, un Bermans atgādināja, ka reiz tieši viņš būšot pie “Vulfa” vadības stūres. Iespējams, drīz vien pēc atgriešanās Ņujorkā. Bernards gan apzinājās, ka nu Pols Bermans viņam ir pateicību parādā, bet tas neglāba viņu no izmisuma. Bernards nolēma paturēt savu dzīvokli un uz gadu vai diviem to izdot apakšīrniekam, bet Sanfrancisko atrast kādu pagaidu mājokli. Viņš art brīdināja Polu, ka vēlas atgriezties Ņujorkā jau gada laikā. Valde neko nesolīja, bet Bernards zināja, ka viņi centīsies palīdzēt. Gan viņš izturēs arī pusotra gada. Vairāk gan diezin vai būs spējīgs, bet mātei viņš neko neminēja par savām šaubām.

— Sanfrancisko? Tur visi ir hipiji. Vai viņi vispār valkā drēbes?

Bernards pasmaidīja.

— Un kā vēl! Turklāt dārgas. Kad atbrauksi, pati redzēsi. — Viņš uzsmaidīja abiem vecākiem. — Vai vēlaties piedalīties veikala atklāšanā?

Māte izskatījās tā, it kā viņu aicinātu uz bērēm.

— Varētu jau. Kad tas notiks?

— Jūnijā.

Bernards zināja, ka tad vecākiem nav paredzēts nekas īpašs, ko darīt. Jūlijā viņi brauca uz Eiropu, bet pirms tam viņiem bija atliku likām laika.

— Nezinu. Tad jau redzēsim. Tava tēva darba plāns... — Māte vienmēr izmantoja tēvu par grēkāzi, bet tēvs to neņēma ļaunā, un tagad, sēžot “21”, viņš bažīgi uzlūkoja dēlu. Šī bija viena no retajām reizēm, kad tēvs atpūtās un nedomāja par darbu.

— Vai tas tiešām tev ir paaugstinājums, dēls?

— Ir, tēt, — Bernards atbildēja godīgi. — Tas ir ļoti cienījams amats, un Pols Bermans un valde man personiski lūdza to uzņemties. Tomēr jāatzīst, — viņš piebilda, skumīgi pavīpsnādams, — ka es labāk būtu strādājis Ņujorkā.

— Vai tev šeit paliek kāda meitene? — Māte paliecās uz priekšu pāri galdam, kā jautājot ko ārkārtīgi personisku, un Bernards iesmējās.

— Nē, mamm. Nav. Man gluži vienkārši patīk Ņujorka. Es to mīlu. Tomēr ceru tikt atpakaļ vismaz pēc pusotra gada. Tik ilgi es izturēšu. Ir jau arī briesmīgākas pilsētas par Sanfrancisko. — Šobrīd gan viņš neko ļaunāku nespēja iedomāties. Bernards izdzēra glāzi un sāka filozofēt. — Tikpat labi tā varēja būt Klīvlenda, Maiami vai Detroita... arī tur nav tik traki, tomēr nekas nevar aizstāt Ņujorku. — Viņš skumīgi pasmaidīja.

— Runā, ka Sanfrancisko esot pilna ar homoseksuāļiem, — māte šausminājās, bažīgi paveroties uz vienīgo dēlu.

— Gan jau es par sevi parūpēšos, marnm. — Tad viņš uzlūkoja vecākus. — Es pēc jums ilgošos.

— Vai tu vispār neatbrauksi? — Mātes acīs parādījās asaras, un Bernards gandrīz juta viņai līdzi, taču māte jau mēdza raudāt katrā izdevīgā gadījumā, un tas mazināja viņa žēlumu.

Viņš paplikšķināja mātei pa roku.

— Man bieži būs jābraukā šurpu turpu. Tomēr pastāvīgi dzīvošu tur, un jums vajadzēs vien apciemot mani. Ļoti gribētu, lai jūs piedalāties veikala atklāšanā. Tas būs lielisks.

Bernards turpināja sev to iestāstīt arī februāra sākumā, kad kravāja somas, atvadījās no draugiem un pēdējo reizi pusdienoja kopā ar Polu. Valentīna dienā, tikai trīs nedēļas pēc darba piedāvājuma, viņš lidoja uz Sanfrancisko, domājot, ko gan viņš dara un vai tomēr nevajadzēja atteikties un vispār aiziet no “Vulfa”. Lidmašīnai paceļoties, Ņujorkā no jauna sākās sniegputenis, bet, tai nolaižoties Sanfrancisko pulksten divos dienā, spīdēja spoža saule, gaiss bija silts un pūta maigs vējš. Puķes ziedēja pilnā plaukumā — kā Ņujorkā tas bija maijā vai jūnijā. Negaidot Bernardu pārņēma prieks, ka viņš ir atbraucis. Vismaz laiks bija jauks, un pagaidām viņš jutās apmierināts. Arī istaba “Huntington" bija ļoti patīkama.

Pats galvenais, kā izrādījās, bija tas, ka veikals, pat nepabeigts, izskatījās varens. Nākamajā dienā Bernards piezvanīja Polam, kurš atvieglots izdzirdēja, ka jaunais direktors stājies pie savu uzdevumu pildīšanas. Iecerētie darbi virzījās uz priekšu, kā ieplānots. Remonts turpinājās, un iekšējo apdari varēja uzsākt tūdaļ pēc galveno ārējo celtniecības darbu beigšanas. Bernards iepazinās ar reklāmas aģentūras pārstāvjiem, pārrunāja reklāmas kampaņas gaitu un sniedza interviju “Chronicle”. Viss ritēja, kā iecerēts. Un Bernards par to bija atbildīgs.

Atlika tikai uzsākt veikala darbību un atrast sev dzīvokli, taču Bernardu galvenokārt interesēja veikals. Lieki laiku netērējot, viņš Nobhilā modernā debesskrāpī noīrēja mēbelētu dzīvokli; tam nepiemita nekas no tā valdzinājuma, ko viņš redzēja visapkārt citās mājās, bet tas atradās tuvu veikalam, tāpēc bija ļoti parocīgs.

Veikala atklāšana noritēja lieliski — tieši tā, kā bija paredzēts. Prese viņus labvēlīgi sāka jau iepriekš slavēt. Veikala telpās notika burvīgs pasākums, modeles demonstrēja brīnišķīgus tērpus, nevainojami ģērbušies oficianti viesiem iznēsāja kaviāru, uzkodas un šampanieti. Pēc tam bija dejas, un ļaudis izklaidēdamies brīvi klīda pa visu ēku. Bernards lepojās ar paveikto. Nams patiesi bija skaists, gaišs, plašs, izturēti gaumīgā stilā. Tam piemita Ņujorkas elegance apvienojumā ar Rietumu krasta vieglumu. Arī Pols Ber-mans bija sajūsmināts.

Atklāšanas dienā veikalu apmeklēja veseli ļaužu pūļi; tas prasīja policijas uzraudzību, un sabiedrisko attiecību pārstāvji smaidīdami centās uzturēt kārtību. Bet visi izdevumi bija to vērti, kad nedēļas beigās tika saskaitīti rekordlieli ieņēmumi, un pat māte lepojās ar Bernardu. Viņa slavēja veikalu, ka tas esot pats labākais, ko vien viņa redzējusi, un visām pārdevējām piecas dienas pēc kārtas viņa stāstīja, ka direktors ir viņas dēls un reiz, atgriezies Ņujorkā, viņš vadīs visu šo veikalu tīklu. Māte par to bija pilnīgi pārliecināta.

Pēc tam vecāki lidoja tālāk — uz Losandželosu, un Bernards bija pārsteigts, cik vientuļš viņš jutās. Pārējie Ņujorkas darbabiedri bija devušies prom nākamajā dienā pēc atklāšanas, un Pols bija aizlidojis uz Detroitu jau tajā pašā vakarā. Bernards pēkšņi palika viens svešā pilsētā, bez neviena drauga, dzīvoklī, kas viņam šķita sterils un neglīts. Brūnās un smilškrāsas sienas likās pārāk drūmas maigajai Ziemeļkalifornijas saulei. Bernards nožēloja, ka nav noīrējis mazu, jauku viktoriāņu stila dzīvokli. Tomēr tam nebija lielas nozīmes. Visas septiņas dienas nedēļā viņš pavadīja veikalā, jo Kalifornijā viņi strādāja bez brīvdienām. Nedēļas nogalēs Bernards varēja arī neiet uz darbu, bet, tā kā viņam nebija nekā cita, ko iesākt, viņš ieradās veikalā arī tad. Visi ievēroja, ka Bernards Fains strādāja kā zirgs, un visi tāpat piekrita, ka viņš ir jauks cilvēks. Viņš bija prasīgs pret darbiniekiem, taču pret sevi visvairāk, un tas apkārtējos disciplinēja. Viņam piemita nemaldīgs talants just, kas veikalam nepieciešams, ko tirgot, ko ne, un neviens neuzdrošinājās viņu apstrīdēt. Bernards rīkojās noteikti un patstāvīgi, un, kā izrādījās, viņam lielākoties bija taisnība. Iekšējā balss viņam teica priekšā, kā rīkoties pat svešā pilsētā, un, pielāgojoties jaunajai informācijai, viņš pastāvīgi grozīja noteikumus. Ja Sanfrancisko kādas preces nederēja, viņš tās nomainīja, bet pircēju skaits tikai arvien pieauga Bernarda vadības metodes attaisnojās. Pārējiem patika viņa neparastais darba stils, pat ikdienas pārbaudes vairāku stundu garumā. Bernards mēdza noskatīties, kā cilvēki ģērbās, ko darīja, kā iepirkās, kam deva priekšroku. Viņš aprunājās ar mājsaimniecēm, jaunām meitenēm, vīriešiem, pat personiski interesējās par bērnu apģērbiem. Viņš gribēja zināt visu, un to varēja panākt, kā viņš izteicās, vienīgi atrodoties frontes priekšējās līnijās.

Pircēji bieži vēlējās apmainīt preces vai atdot tās atpa kaļ, un Bernards izpalīdzīgi tūdaļ pasauca pārdevēju, laipni aprunājoties ar katru cilvēku; arī apkalpojošais personāls drīz vien pierada pie viņa. Tumšbrūniem matiem, koptu bārdu, zaļām acīm, labi pašūtos angļu uzvalkos — tādu viņu katru dienu varēja veikalā satikt. Viņš neatļāvās nevienu nelaipnu vārdu un, ja vēlējās panākt savu taisnību, tad runāja klusu, mierīgi, paskaidrojot, ko tieši vēlējās no darbinieka. Rezultātā viņš ieguva vispārēju cieņu. Ņujorkā Pols Ber-mans, izpētījis apgrozījuma skaitļus, secināja, ka rīkojies pareizi, un nemaz nebija par to pārsteigts. Bernards izveidos veikalu Sanfrancisko par labāko visā viņu tirdzniecības tīklā. Viņš bija sava darba entuziasts un kādu dienu veiksmīgi iesēdīsies Pola krēslā. Bermans bija par to pārliecināts.

4

Pirmais mēnesis jaunajā veikala pagāja drudžaini, bet jūlijā jau iestājās mierīgāks periods un tuvojās gatavošanās rudens preču tirdzniecībai. Nākamajam mēnesim Bernards bija iecerējis vairākas modes skates, bet jūlijā lielākais notikums Sanfrancisko bija operas pirmizrāde, un veikalam tā bija ļoti svarīga. Sanfrancisko sabiedrības dāmas bija ar mieru iztērēt piecus, septiņus un desmit tūkstošus dolāru par vienu pašu kleitu.

Izsmalcināti, operas apmeklējumam paredzēti vakartērpi jau gaidīja slēgtā telpā pagrabstāvā, kur tie tika sargāti no nevēlamiem pirātu skatieniem, iepriekš nesarunātiem fotogrāfiem vai — vēl ļaunāk — zagļiem, jo tad veikalam tas izmaksātu veselu bagātību. Jūlija vidū Bernarda prātu aizņēma tikai operas tērpu kolekcija. Viņš devās augšā ar eskalatoru, apstājoties bērnu apģērbu nodaļas stāvā, lai pārliecinātos par kārtību tajā. Pirms nedēļas tur bija radušies sarežģījumi ar skolas preču tirdzniecību, un viņš gribēja aplūkot, vai tagad viss bija noorganizēts, kā nākas. Pie kases Bernards pasveicināja pircēju, deva norādījumus dažām pārdevējām, kas smaidīja vien, pārlaida skatienu apģērbu statīviem un tad devās tālāk nodaļā, apstājoties pie krāsainiem peldkostīmiem, kurus bija paredzēts tirgot nākamajā nedēļā. Pēkšņi viņš ieraudzīja mazu meitenīti, kas lielām, zilām acīm skatījās uz viņu bez smaida un bez bailēm sejā un vēroja, ko svešais tēvocis darīs, un Bernards smaidīdams viņu uzrunāja:

— Sveika! Kā tev klājas? — Varbūt šis jautājums izklausījās savāds ne vairāk kā piecus gadus vecam bērnam, bet Bernardam nebija ne jausmas, ko teikt tādam mazam cilvēciņam. Viņa ierastais teiciens: “Kā tev patīk skolā?” — šajā gadījumā nu nepavisam nederēja, ņemot vērā, ka bija vasara. — Vai tev patīk šeit, veikalā?

— Var iztikt. — Meitene paraustīja plecus. Viņu acīmredzot vairāk interesēja pats Bernards. — Bet es neciešu bārdaiņus.

— Cik žēl!

Meitenīte izskatījās ļoti jauka, ar divām garām, gaišām bizēm, kas bija apsietas ar sārtām lentēm, sārtā kleitiņā un lelli vienā rokā. Lelle laikam viņai bija īpaši mīļa.

— Bārdas skrāpē, — meitenīte paziņoja viszinīgi lietišķi, un Bernards, pakasījis vaigu, nopietni pamāja. Viņam bārda šķita mīksta, bet viņš taču pie tās bija pieradis. Kopš ierašanās Sanfrancisko neviena gan vēl nebija pārbaudījusi viņa bārdu, par piecus gadus vecām meitenēm nemaz nerunājot. Sanfrancisko sievietes nebija īsti Bernarda gaumē. Viņas nēsāja garus, vaļā atlaistus matus, kailās kājas bija apautas neglītās, acīmredzot ērtās sandalēs, un visas deva priekšroku T krekliem un džinsiem. Bernardam pietrūka Ņujorkas kopto ārējo veidolu... augstpapēžu kurpju... cepuru... nevainojamo matu griezumu, auskaru, kas lieliski piestāvēja... kažokādu... Nenozīmīgi sīkumi, kas viņam bija tik svarīgi, bet šeit nebija atrodami.

— Mani sauc Bērnijs. — Viņš priecīgs pastiepa roku, un bērns to nopietni pakratīja.

— Mani sauc Džeina. Vai tu šeit strādā?

-Jā.

— Vai viņi ir labi pret tevi?

— Ļoti labi. — Bernards necentās paskaidrot, ka “viņi” šajā gadījumā ir viņš pats.

— Manai mammai darbā gan viņi nav visai labi. Dažkārt viņi ir pat ļauni. — Meitene runāja ārkārtīgi nopietni, un Bernardam vajadzēja apvaldīt smaidu, bet viņam arvien vairāk uzmācās jautājums, kur patlaban ir meitenes māte. Tā vien šķita, ka bērns veikalā nomaldījies. Tomēr viņš negribēja meiteni nobiedēt, skaidri un gaiši pajautājot, kur ir māte. — Dažreiz viņi pat neļauj mammai palikt mājās, kad es esmu slima, — meitene turpināja, sašutusi par “viņu” cietsirdību. Pēkšņi mātes pieminēšana lika viņai to atcerēties, un bērna acis iepletās vēl lielākas. — Kur ir mana mamma?

— Nezinu, Džeina. — Bernards piesardzīgi viņai uzsmaidīja, paskatīdamies apkārt. Tuvumā nebija nevienas sievietes, tikai pārdevēja brīdi sarunājās ar kādu pircēju. Viņas joprojām stāvēja pie kases aparāta, bet nevienu citu Bernards neredzēja. Džeinas mātes te noteikti nebija. — Vai atceries, kur tu viņu redzēji pēdējo reizi?

Meitene piemiedza acis, pīilēdamās atcerēties.

— Viņa pirka zeķbikses pirmajā stāvā... — Džeina apjukusi uzlūkoja Bernardu. — Es gribēju apskatīt peldkostīmus. — Viņa paskatījās apkārt, kur visur karājās peldkostīmi. — Mēs nākamnedēļ brauksim uz pludmali... — Bērna balstiņa izdzisa. — Peldkostīmi ir ļoti labi. — Kad Bernards meiteni bija ievērojis, viņa stāvēja pie mazmazītiņu bikini statīva. Tagad bērnam sāka trīcēt apakšlūpa, un Bernards sniedza palīdzīgu roku.

— Mēģināsim atrast tavu mammu.

Meitene, galviņu purinot, paspēra soli atpakaļ.

— Es nedrīkstu iet nevienam līdzi.

Bernards pamāja vienai no pārdevējām, kas uzmanīgi tuvojās, bet Džeinas acīs parādījās asaras, kuras viņa varonīgi valdīja.

— Vai nevēlies aiziet tepat uz restorānu apēst saldējumu vai ko citu, kamēr pārdevēja sameklē tavu māmiņu?

Džeina piesardzīgi uzlūkoja viņus abus, un pārdevēja uzsmaidīja bērnam. Bernards paskaidroja, ka meitenes māte pirmajā stāvā pirkusi zeķbikses, bet Džeina pa to laiku uznākusi augšā, un tad viņš klusu piebilda:

— Šajā gadījumā jāiedarbina iekšējā trauksmes sistēma.

Veikalā tā bija ierīkota, ja draudētu ugunsgrēks, bumbas spridzināšana vai kāda cita nelaime, bet šoreiz to varēja arī izmantot, lai sameklētu Džeinas māti.

— Piezvaniet uz manu kabinetu, lai viņi par to parūpējas. — Viņš paskatījās lejup uz Džeinu, kas ar lelli izslaucīja acis. — Kā sauc tavu mammu? Kāds viņai ir uzvārds?

Bernards smaidīja, un meitene uzticēdamās uzlūkoja viņu, lai gan atteicās iet viņam līdzi. Māte viņai bija kārtīgi iedzinusi bailes no svešiem cilvēkiem, un Bernards to respektēja.

— Tāds pats kā man. — Džeina jau atkal gandrīz smaidīja.

— Un kāds tas ir?

— O’Reilija. — Nu jau viņa plati smaidīja. — Tas ir īru uzvārds. Es esmu katoliete. Un tu? — Džeina ar patiku vērās Bernardā, kuram arī meitene bija iepatikusies. Pasmaidot Bernards nodomāja, ka tik jauku būtni viņš sen nav saticis un varbūt tieši Džeinu viņš gaidījis trīsdesmit četrus gadus.

— Es esmu ebrejs, — viņš paskaidroja, kamēr pārdevēja aizgāja nodot rīkojumu, lai to izziņotu paslēptajos skaļruņos.

— Kā tas ir?

— Tas nozīmē, ka mums ir nevis Ziemassvētki, bet Ha-nukas svētki.

— Vai Ziemassvētku vecītis jūs apciemo? — Džeina norūpējusies nesaprata.

— Mēs septiņas dienas dalām dāvanas, — Bernards izvairīgi paskaidroja, un Džeinu tas iespaidoja.

— Septiņas dienas? Tas nu gan ir labi! — Tad viņa kļuva nopietna un, atkal aizmirsusi māti, jautāja: — Vai tu tici Dievam?

Bernards pamāja, brīnoties par bērna domu dziļumu. Viņš sen nebija domājis par Dievu, bet kaunējās atzīties. Džeina acīmredzot bija īpaši nolikta viņa ceļā, lai atgrieztu pie ticības.

— Jā, ticu.

— Es arī. — Džeina pamāja, tad pētīgi viņu uzlūkoja. — Vai mamma drīz nāks? — Asaras atkal draudēja izlauzties, tomēr meitene savaldījās.

— Drīz. Vai pagaidām drīkstu pacienāt tevi ar saldējumu? Restorāns ir tepat blakus. — Bernards parādīja ar roku, un Džeina ieinteresēta sekoja viņa kustībai. Saldējums viņai garšoja, un, ielikusi rociņu Bernarda plaukstā, biželēm lēkājot, meitene viņam līdzi devās uz restorānu.

Bernards palīdzēja viņai uzrausties uz sola pie bāra letes un palūdza banānu saldējumu. Ēdienkartē tā nebija, bet pēc Bernarda lūguma to, protams, pagatavoja. Džeina ķērās tam klāt ar laimīgu smaidu uz lūpām un bailēm acīs. Meitene nebija aizmirsusi māti, bet saruna ar Bernardu par dzīvokli, pludmali, skolu saistīja viņas uzmanību. Viņa gribot suni, bet mājas saimnieks neļaujot to turēt.

— Viņš ir nejauks, — Džeina stāstīja ar pilnu muti saldējuma.— Tāds pats kā viņa sieva... un viņa ir tik resna! — Džeina paņēma karoti ar riekstiem, banānu un putukrējumu, kamēr Bernards nopietni māja ar galvu, klusībā domājot, cik burvīgs bērns ir šī Džeina. —Jūsu peldkostīmi ir ļoti labi, — viņa piebilda, turpinādama uzbrukumu saldējumam.

— Kuri tev patīk vislabāk?

— Tie mazie, divdaļīgie. Mamma saka, man nevajagot vilkt augšiņu, ja es negribot... bet man patīk. — Viņa izskatījās liekuļoti sakautrējusies, un šokolādes gabaliņš bija pielipis viņai pie deguna. — Man patīk zilais, rozā un sarkanais... un oranžais... — Pazuda pēdējā banāna ripiņa, ķirsis un vēl putukrējums, un tad pēkšņi nošvīkstēja durvis, parādījās sieviete ar gariem, gaišiem matiem kā zelta plīvuru un steidzās cauri telpai.

— Džeina! — Viņa bija ļoti skaista, gluži kā meita. Uz sejas rēgojās asaru pēdas, un acis bija bailēs ieplestas, rokā viņa turēja plecusomu, trīs maisiņus un acīmredzot Džeinas jaciņu, un vēl vienu lelli. — Kur tu pazudi?

Džeina pietvīka, kaunīgi uzlūkojot māti.

— Es tikai gribēju apskatīt...

— Nekad vairs tā nedari! — māte viņu pārtrauca, satvēra rokās, mazliet papurināja, bet tad, asaras valdot, cieši apskāva. Viņa bija ārkārtīgi nobijusies. Tikai pēc tam viņa ievēroja Bernardu, kas, stāvot blakus, apbrīnoja abas divas. — Atvainojiet! — Bernardam patika jaunās sievietes izskats. Viņa bija ģērbusies T kreklā un džinsos, kājās bija sandales. Toties viņa bija daudz skaistāka nekā visas pārējās Sanfrancisko sievietes, ar smalkāku figūru, trausla, blonda, tādām pašām lielām, zilām acīm kā Džeinai. — Atvainojiet, ka sagādāju tādas neērtības! — Viss veikals bija meklējis Džeinas māti, un pirms tam jau viss pirmais stāvs bija sacelts kājās. Viņa bija baidījusies, ka meitene nolaupīta, un panikā lūgusi palīdzību gan pārdevējiem, gan nejaušiem pircējiem. Visi darīja, ko varēja, un beidzot ziņa pa iekšējo trauksmes sistēmu lika viņai steigties uz restorānu.

— Tas nekas. Mazs piedzīvojums mums nekaitēs. Mēs jauki pavadījām laiku. — Bernards un Džeina apmainījās sapratnes pilniem skatieniem, un meitene pēkšņi sāka ātri runāt, uzsmaidot Bernardam.

— Tu būtu pavisam notraipījies, ja ēstu saldējumu... Redzi nu! Tāpēc man nepatīk bārdas!

Viņi abi iesmējās, bet māte neizpratnē šausminājās.

— Džeina!

— Tā būtu!

— Viņai taisnība, — Bernards priecīgs piekrita meitenei. Viņš bija patīkami atpūties un nemaz negribēja no abām šķirties. Viņš uzsmaidīja jaunajai sievietei, kas pietvīka.

— Es ļoti atvainojos. — Tad viņa pēkšņi atcerējās, ka nav stādījusies priekšā. — Piedodiet, mani sauc Elizabete O’Reilija.

— Un jūs esat katoliete. — Viņš atcerējās Džeinas teikto, bet sieviete bezgala apjuka. Bernards paskaidroja: — Neņemiet ļaunā... mums ar Džeinu par šo tematu bija nopietna saruna.

Džeina dziļdomīgi pamāja, iemetot mutē vēl vienu saldinātu ķirsi un klausoties pieaugušo sarunā.

— Viņš ir kaut kas cits... — Acis piemiegusi, viņa uzlūkoja Bernardu. — Kas tas bija?

— Ebrejs, — Bernards palīdzēja meitenei atcerēties, bet Elizabete O’Reilija pasmaidīja. Viņa bija pieradusi pie Džeinas, tomēr dažreiz...

— Viņam ir septiņi Ziemassvētki... — Džeina to pateica ar ārkārtīgu apbrīnu, un pieaugušie iesmējās. — Goda vārds, tā ir. Viņš pats tā teica. Pareizi? — Džeina lūkojās uz Bernardu, lai viņš apstiprinātu, un viņš smaidot pamāja.

— Hanukas svētki. Viņas mutē tie pat man izklausās patīkami. — Bernards jau gadiem nebija apmeklējis templi. Vecāki bija pārgājuši protestantisma ticībā, un viņš vispār bija aizmirsis lūgt Dievu. Bet tagad viņš jau domāja par ko citu. Viņš minēja, cik ticīga ir misis O’Reilija un kur ir, ja vispār tāds bija, misters O’Reilijs. Viņš nebija to jautājis Džeinai, un meitene arī neko neminēja.

— Milzīgs paldies! — Elizabete izlikās, ka dusmīgi lūkojas uz Džeinu, kas tagad izskatījās pavisam laimīga. Viņa vairs drudžaini neturēja lelli un priecīga beidza ēst saldējumu.

— Viņiem ir glīti peldkostīmi.

Elizabete nogrozīja galvu un vēlreiz paspieda Bernardam roku.

— Paldies, paldies, ka atradāt viņu! Nāc nu, draudze-nīt, iesim mājās! Mums vēl daudz darāmā.

— Vai mēs pirms aiziešanas vēl nevaram apskatīt peldkostīmus?

— Nē, — māte stingri sacīja un atvadoties vēlreiz atvainojās Bernardam.

Džeina paspieda viņa roku un, atturīgi pateikusies, gaiši pasmaidīja.

— Tu esi jauks, un saldējums bija ļoti labs. Liels paldies! — Viņa acīm redzami bija izklaidējusies, un Bernards ar nožēlu noskatījās, kā abas aiziet. Eskalatora galā viņš pagaidīja, līdz nozūd biželes, un viņam bija tāda sajūta, ka zaudēts vienīgais draugs Kalifornijā.

Bernards piegāja pie kases, lai pateiktos darbiniekiem par palīdzību, un garāmejot viņa uzmanību saistīja mazais bikini; viņš paņēma trīs sestā izmēra peldkostīmus. Oranžu, rožainu un zilu — sarkanie Džeinas izmēra peldkostīmi bija izpārdoti —, un pat izvēlējās divas pieskaņotas cepures un mazu pludmales frotē peldmēteli. Kopā tie izskatījās ļoti glīti, un viņš visu nolika pie kases.

— Vai mums datorā ir Elizabete O’Reilija? Nezinu, vai viņai vai vīram ir kredīts.

Viņš cerēja, ka nav, un tā arī izrādījās. Pēc īsa brīža pārdevēja secināja, ka O’Reilijai ir jauns rēķins un viņa dzīvo Valedžostrītā.

— Lieliski! — Bernards pierakstīja telefona numuru un adresi, izliekoties, ka dati viņam nepieciešami kartotēkai... nevis tukšajai piezīmju grāmatiņai. Tad viņš lika aizsūtīt saini ar pludmales tērpiem “mis Džeinai...” un samaksāt no viņa rēķina. Viņš uzrakstīja kartīti: “Paldies par kopā jauki pavadīto laiku. Ceru, ka drīz tiksimies. Tavs draugs Bērnijs Fains.” Arī to viņš iedeva pārdevējai. Kabinetā Bernards atgriezās ar vieglāku soli un noslēpumainu smaidu sejā, pārliecinājies, ka visam, kas notiek, ir sava svētība.

5

Peldkostīmus Elizabete saņēma trešdienas pēcpusdienā un nākamajā dienā piezvanīja Bernardam Fainam, lai pateiktos par izšķērdīgo dāvanu viņas meitai.

— Jums nevajadzēja tā darīt. Džeina nebeidz runāt gan par banānu saldējumu, gan par to, cik labi viņai klājies veikalā. — Elizabetei O’Reilijai bija meitenīga balss, un Bernards, runājot pa telefonu, iztēlē redzēja viņas gaišos matus.

— Džeina izturējās drosmīgi. Kad meitēns saprata, ka ir nomaldījies, tad jau, protams, nobijās, tomēr savaldību nezaudēja. Apbrīnojami, viņai taču esot tikai pieci gadi.

Elizabete smaidīja.

— Jā, viņa ir mīļa meitene.

Bernardam uz lūpām bija vārdi: “Tāda pati kā māte,” — bet viņš tos neizteica.

— Vai peldkostīmi der?

— Kā uzlieti! Džeina visu vakaru staigāja, tos izrādīdama, un pašlaik viens viņai ir mugurā zem kleitas... viņa ir parkā, spēlējas ar draugiem. Man šodien daudz darāmā...

paziņas mums piedāvāja Stinsonbīčā padzīvot kādu laiciņu viņu vasarnīcā, un nu Džeinai ir gatava garderobe pludmalei. — Elizabete iesmējās. — Lielurn lielais paldies... — Viņa nezināja, ko vēl piebilst, un Bernards arī saminstinā-jās. Viņam pēkšņi viss šķita neparasts, it kā visu vajadzētu darīt pirmo reizi.

— Vai mēs... vai mēs varētu vēlreiz satikties? — Bernards jutās ārkārtīgi muļķīgi, uzdodot šo jautājumu pa telefonu... kā anonīms zvanītājs, kas dveš klausulē, bet, viņam par pārsteigumu, Elizabete piekrita.

— Labprāt.

— Tiešām? — viņš apjucis noprasīja, un Elizabete iesmējās.

— Jā, tiešām. Vai nevēlaties kādu dienu atbraukt uz Stinsonbīču? — Elizabete to pavaicāja tik dabiski ikdienišķi, ka Bernardam gribējās viņai pateikties. Viņa neizturējās tā, it kā Bernards, mēli izkāris, skrietu viņai pakaļ. Patiesībā Elizabete pat nebrīnījās par viņa priekšlikumu, viņai tas patika.

— Ar lielāko prieku. Cik ilgi jūs tur paliksiet?

— Divas nedēļas.

Bernards ātri prātā aprēķināja. Nekas viņu nekavēja kādu sestdienu neiet uz darbu. Viņa pienākumos neietilpa strādāt nedēļas nogalēs. Viņš to darīja tikai tāpēc, ka nebija nekā cita, ko iesākt.

— Kā būtu ar šo sestdienu?

Tas bija pēc divām dienām, un Bernardam nosvīda rokas, to iedomājoties.

Elizabete apklusa, pūlēdamās atcerēties, vai viņa nav kādu jau uzaicinājusi. Atpūta Stinsonbīčā deva iespēju tikties ar visiem draugiem. Bet nē, sestdiena joprojām bija brīva.

— Ļoti labi... lieliski... — Elizabete neviļus pasmaidīja, iedomājoties Bernardu. Viņš bija glīts, jauki izturējās pret Džeinu, neizskatījās pēc homoseksuāļa, un viņš nenēsāja lau lības gredzenu... — Starp citu, jūs taču neesat precējies? — Nekad nenāca par ļaunu to pajautāt, citādi vēlāk varētu piedzīvot nepatīkamu pārsteigumu. Viņai tā bija gadījies. Izrādījās, ka šoreiz nav nekā tamlīdzīga.

— Dieva dēļ, nē! Tā tikai vēl trūka!

Ahā! Viens no tiem.

— Vai jums ir alerģija pret laulību?

— Nē. Esmu tikai pārāk aizņemts darbā.

— Kāds laulībai sakars ar darbu? — Elizabete pajautāja atklāti un tieši — Bernards viņu negaidot bija ļoti ieinteresējis. Zināmu iemeslu pēc viņa nevēlējās otrreiz precēties. Vienu reizi apdedzinājusies, viņa bija kļuvusi gudrāka, tomēr kāds mēģinājums viņas dzīvē bija noticis. Varbūt Bernardam bija tāpat? — Vai jūs esat šķīries?

Bernards līnijas otrā galā pasmaidīja, minot, kāpēc viņa tā iztaujā.

— Nē, neesmu šķīries. Nenoliedzu, ka man patīk meitenes. Manā mūžā bijušas divas sievietes, bet esmu pilnīgi apmierināts ar savu pašreizējo stāvokli. Man neatliek daudz brīva laika, ko veltīt citam cilvēkam. Desmit gadus esmu ziedojis karjerai.

— Dažkārt ar to vien nepietiek. Man, par laimi, ir Džei-na. — Elizabete runāja tā, it kā viņai būtu sava pieredze, un Bernards prātoja, kāda gan tā varētu būt.

— Jums taisnība. - Viņš apklusa, pataupot citus jautājumus Stinsonbīčai, kad klātienē redzēs Elizabetes acis, seju, rokas. Telefona saruna tikai vēl vairāk palielināja viņa interesi. — Tātad tiksimies sestdien. Vai kaut ko aizvest? Piknikam... Vīnu? Kaut ko no veikala?

— Kāpēc gan ne? Nenāktu par ļaunu ūdeļādas kažoks.

Bernards pasmējās, nolika klausuli un vēl pusstundu pēc sarunas jutās pacilātā noskaņojumā. Elizabetei bija tāda balss — sirsnīga un laipna, tā nepauda ne mazāko savtīgumu. Viņa nebija no tām sievietēm, kas ienīst vīriešus vai vēlas kaut ko pierādīt.

Bernards ļoti gaidīja atpūtas dienu Stinsonbīčā, un piektdien pēc darba viņš savā gastronomijas nodaļā piepirka pilnas divas turzas ar visādiem labumiem. Šokolādes lācīti Džeinai, šokolādes trifeles Elizabetei, divu veidu sierus, ba-guette maizi, ko viņi ieveda no Francijas, mazu kārbiņu kaviāra un pastēti, divas pudeles vīna, balto un sarkano, un glazētus kastaņus.

Salicis turzas automašīnā, Bernards brauca mājās, un nākamajā rītā viņš iegāja dušā, noskuvās, uzvilka zilus džinsus, jau pavalkātu, zilu kreklu, nonēsātas sporta kurpes un siltu jaku, ko paņēma no sienas skapja gaitenī. Viņš bija atvedis līdzi no Ņujorkas vecas, ērtas drēbes, ko valkāja veikala rekonstrukcijas laikā, un nu tās noderēja braucienam uz pludmali. Kad Bernards ar turzām rokās jau stāvēja pie durvīm, viņu apturēja telefona zvans. Viņš negribēja iet atpakaļ, bet varbūt zvanīja Elizabete, lai pateiktu, ka plāni mainījušies, vai palūgtu kaut ko nopirkt pa ceļam, tāpēc viņš, neizlaizdams no rokām nesamo, pacēla klausuli.

-Jā!

— Bernard, tā nedrīkst atbildēt pa telefonu!

— Sveika, mamm! Es jau steidzos prom.

— Vai uz veikalu? — Sākas izprašņāšana.

— Nē... uz pludmali. Braucu ciemos pie draugiem.

— Vai es kādu no viņiem pazīstu?

Tieši pārtulkojot, tas nozīmēja: vai viņi tev ir piemēroti, vai man viņi patiks?

— Šaubos, mamm. Kā mājās — viss kārtībā?

-Jā.

— Tas ir labi. Es tev piezvanīšu vakarā vai rītdien no veikala. Patlaban man jāskrien.

— Kas nu par steigu, kāpēc nevari piecas minūtes aprunāties ar savu māti? Vai tā ir kāda meitene?

Nē. Sieviete. Kurai turklāt ir Džeina.

— Nē, tāpat vien — daži draugi.

— Bernard, tu taču neesi sapinies ar tiem zēniem?

Kaut kas traks, Bernards bija gatavs atcirst — jā, ar tiem

pašiem, lai tikai viņu pakaitinātu.

— Nē, neesmu. Paklau, aprunāsimies vēlāk.

— Labi, labi... neaizmirsti saulē uzlikt cepuri.

— Pasveicini tēti!

Bernards nolika klausuli un metās ārā no dzīvokļa, pirms māte paspēj viņu brīdināt, lai uzmanās no haizivīm. Viņas raksturīgās iemīļotās pamācības saistījās ar pēdējo, ko viņa bija izlasījusi “Daily News”. Māte brīdināja, lai nelieto pārtikas produktu, ar ko saindējušies divi cilvēki... viņa lika piesargāties no botulisma, no sirds slimībām... sirdslēkmēm... hemoroīdiem... toksiskām vielām. Iespēju skaits bija bezgalīgs. Patīkami, ja par tavu veselību kāds uztraucas, bet ne jau tādā mērā.

Bernards ielika abas iepirkumu turzas automašīnas bagāžniekā, un jau pēc desmit minūtēm viņš brauca ziemeļu virzienā pāri Zelta Vārtu tiltam. Viņam nebija gadījies apmeklēt Stinsonbīču un patika līkumotais ceļš pāri kalnu korēm, atklājot skatus uz klinšu izvirzījumiem virs jūras. Bernards brauca, ar baudu lūkodamies apkārt. Nokļuvis mazajā pilsētiņā, viņš sameklēja Elizabetes doto adresi. Viņa bija apmetusies privātā vasarnīcu rajonā ar nosaukumu Sīdrifta, un sargs būdiņā vispirms pajautāja, kā viņu sauc, un tikai tad palaida tālāk. Tā arī bija vienīgā šīs vietas greznība, citādi mājiņas ne ar ko neizceļas un cilvēki staigāja apkārt basām kājām, ģērbušies šortos. Līdzīgi Longailendai vai Keipkodai, ļaudis šurp bija atbraukuši ar visām ģimenēm, lai veselīgi un jauki atpūstos. Bernards apstājās pie namiņa ar Elizabetes pateikto numuru. Ārpusē stāvēja trīsritenis un aplupis, pamatīgi nolietots šūpuļzirdziņš, Bernards vispirms pašķindināja pie vārtiņiem vecu skolas zvanu un tad tos atvēra. Acumirklī parādījās Džeina, tērpusies vienā no viņa dāvinātajiem bikini un mazajā frotē peldmētelī.

— Sveiks, Bērnij! — Džeina starodama lūkojās uz viņu, un tūdaļ abiem prātā uzplaiksnīja banānu saldējums un saruna par Ziemassvētkiem un Dievu. — Man šausmīgi patīk mans jaunais peldkostīms.

— Tev tas ļoti piestāv. — Bernards piegāja pie smaidošā bērna. — Mēs tevi varētu veikalā izmantot par modeļu demonstrētāju. Kur ir tava mamma? Tikai nesaki, ka viņa atkal pazudusi! - Viņš neapmierināts sarauca pieri, un Džeina burvīgi iesmējās dobjos smiekliņus. — Vai ar viņu bieži tā gadās?

Džeina papurināja galvu.

— Tikai veikalos... dažreiz...

— Ko es daru veikalos? — Elizabete pabāza galvu pa durvīm un uzsmaidīja Bernardam. — Esiet sveicināts! Kā atbraucāt?

— Burvīgi. — Bernarda platais smaids liecināja, ka viņš patiešām izbaudījis ceļa jaukumus.

— Ne jau visi tā saka. Šoseja izlokās gluži kā čūska.

— Es tur vienmēr izvemjos. Bet, kad esam atbraukušas, man šeit patīk! — Džeina iesaistījās sarunā.

— Vai tu sēdi priekšējā sēdeklī, un vai logi ir atvērti?

-Jā.

— Vai pirms braukšanas tu neieed ko sāļu?... Ak ne...

tu taču parasti mēdz mieloties ar banānu saldējumu. — Tad Bernards atcerējās šokolādes lācīti un, izņēmis to no turzas, pārējo sniedza Elizabetei.

— Te jums abām mūsu veikala labumi.

Elizabete bija pārsteigta un iepriecināta, bet Džeina aiz sajūsmas iespiedzās, turot rokās šokolādes lāci. Tas bija vēl lielāks nekā viņas lelle, un meitenei saskrēja siekalas mutē,

— Vai drīkstu to tūlīt pagaršot, mamm?... Lūdzu!... — Māte padevusies nopūtās. — Lūdzu, māmiņ... Lūdzu!... Tikai vienu ausi...

— Labi jau, labi. Padodos. Bet neēd pārāk daudz. Drīz būs gatavas pusdienas.

— Sarunāts! — Džeina aizskrēja, gluži kā kucēns, kas dabūjis kaulu, un Bernards uzsmaidīja Elizabetei.

— Viņa ir nepārspējama meitene. — Džeina Bernardam atgādināja to, kā viņam dzīvē nebija, — bērnus.

— Viņa ir sajūsmināta par jums, — Elizabete smaidīdama noteica.

— Tādos gadījumos palīdz banānu saldējumi un šokolādes lāči. Man tie ir lielā krājumā. - Bernards sekoja mājasmātei uz virtuvi, kur viņa izkravāja atvestās turzas un noelsās vien, ieraugot kaviāru, pastēti un citas dārgās delikateses.

— Bērnij, jums tā nevajadzēja! Ak kungs... — Elizabete lūkojās uz trifelēm un tad ar vainīgu skatienu rīkojās gluži tāpat kā viņas meita. Viņa piedāvāja konfektes Bernardam, tad iemeta vienu mutē un tīksminādamās aizvēra acis. — Mmm... ak... ci-i-k garda... — Elizabete dvesa kā seksuālā pārdzīvojumā un ļāva Bernardam sevi apbrīnot.

Viņa bija trausla, gracioza un amerikāniski skaista. Garos, gaišos matus šoreiz viņa bija sapinusi vienā bizē, un acis raudzījās tikpat zilas kā izbalējušais kokvilnas krekls, bet baltie šorti atklāja glītas kājas. Bernards ievēroja, ka viņas kāju nagus rūpīgi klāj nagu laka, kas vēl vairāk papildināja jaunās sievietes kopto ārieni. Toties acis un lūpas nebija krāsotas un rokām pirkstu nagi bija īsi apgriezti. Elizabete patiesi bija jauka, bet ne frivola, un Bernardam tas ļoti patika. Varbūt viņa nebija elpu aizraujoša skaistule, toties viņas izskats sildīja sirdi... Bernards to visnotaļ izjuta, kad viņa aizgriezās, lai noliktu vīna pudeles, un tad iesāņus uzmeta viņam skatienu, pasmaidīdama līdzīgi Džeinai.

— Bernard, jūs lutināt mūs... man trūkst vārdu...

— Ziniet... ir tik jauki, ka esam iepazinušies... man šeit nav daudz draugu.

— Cik ilgi jūs te jau dzīvojat?

— Piecus mēnešus.

— Vai atbraucāt no Ņujorkas?

Bernards pamāja.

— Visu mūžu esmu dzīvojis Ņujorkā, tikai trīs gadus pavadīju Čikāgā.

Elizabetē tas izraisīja interesi. Viņa izņēma no ledusskapja divas alus pudelītes, vienu piedāvājot Bernardam.

— Es pati esmu no Čikāgas. Kāpēc jūs tur devāties?

— Mani izsūtīja trimdā — vadīt tur veikalu... — Bernards apklusa, atceroties to laiku. — Tagad dzīvošu te. — Sanfrancisko viņam joprojām bija soda vieta, tomēr, skatoties uz Elizabeti, viņam tas vairs nelikās tik briesmīgi.

Bernards iegāja viņai līdzi ērtā viesistabā. Māja bija maza, grīdas — ar salmu paklājiem. Mēbelēm bija uzsegti gaišzili audumi, un visur varēja redzēt no jūras izskalotus kokus un gliemežvākus. Tāda mājiņa varēja atrasties jebkur īsthemptonā vai Malibu. Tai nebija savas sejas, toties elpa aizrāvās par skatu aiz loga — plašā pludmale, jūras klajs, tālumā vienā pusē uz pakalniem atmirdzēja Sanfrancisko.

Brīnišķīga ainava... un blakus stāvēja skaista sieviete. Viņa piedāvāja ērtu krēslu un pati apsēdās uz dīvāna, saliecot kājas zem sevis.

— Vai jums šeit, Sanfrancisko, patīk?

— Dažreiz, — Bernards vaļsirdīgi atbildēja. — Neesmu gan īpaši daudz to redzējis. Visu laiku pavadu veikalā. Man patīk klimats. Kad aizbraucu no Ņujorkas, tur sniga, bet pēc piecu stundu lidojuma nokļuvu pavasarī. Šo priekšrocību nevar noliegt.

— Bet jums ir arī iebildumi? — Elizabete uzmundrinoši smaidīja.

Viņai piemita spēja ierosināt sarunu biedru uz atklātību, vēlmi dalīties personiskos pārdzīvojumos. Viņa noteikti varētu kļūt par labu draugu, bet Bernards šaubījās, vai tas ir viss, ko viņš vēlas. Elizabete bija netverami seksuāla būtne, un Bernards redzēja viņas krūšu izliekumu zem vecā, zilā krekla, pieliekto galvu... sīkas matu cirtas ap seju. Bernards gribēja viņai pieskarties, saņemt viņas roku... noskūpstīt pilnīgās, smaidošās lūpas... viņš pat īsti nespēja koncentrēties un uztvert, ko viņa saka.

— Jums droši vien ir vientulīgi bez draugiem. Man pirmajā gadā nemaz te nepatika.

— Un jūs tomēr palikāt? — Bernards jautāja. Viņš gribēja dzirdēt un zināt par viņu itin visu.

— Jā. Man nekas cits neatlika. Man nebija, kur atgriezties. Vecāki gāja bojā autokatastrofā, kad vēl mācījos otrajā kursā ziemeļrietumos. — Elizabetes acu skatiens satumsa, kad viņa to atcerējās, un Bernards juta viņai līdzi. — Laikam pārdzīvojumu rezultātā iemīlējos pirmajā brašajā puisī, slavenībā no priekšpēdējā kursa.

Elizabete sadrūma. Viņa parasti nemēdza stāstīt par savu dzīvi, bet ar Bernardu bija ļoti viegli sarunāties. Vienlaikus viņi pa logu uzmanīja Džeinu, kas laukā spēlējās smiltīs, un lelle gulēja blakus, kad viņa brīdi pa brīdim pamāja pieaugušajiem. Bernarda personība mudināja Elizabeti jau pašā sākumā būt godīgai pret šo vīrieti. Elizabete sprieda, ka viņai nav, ko zaudēt. Ja Bernardam nepatiks dzirdētais, viņš vairs nemeklēs tikšanos, bet jebkurā gadījumā starp viņiem valdīs skaidrība. Elizabete bija nogurusi no spēlītēm, no izlikšanās, kas gandrīz neizbēgami sākās kopš iepazīšanās brīža. Viņai tas nebija raksturīgs. Viņa skatījās uz Bernardu ar platām, godīgām, zilām acīm.

— Es mācījos teātra mākslu... kā gan citādi. — Elizabete atceroties pasmaidīja. — Mēs palikām kopā tajā vasarā tūlīt pēc vecāku nāves. Es staigāju kā zombijs, pilnīgi iztukšota aiz bēdām. Man vairs pasaulē nebija neviena tuva cilvēka. Iemīlējos viņā līdz ausīm. Apburošs vīrietis, jauks cilvēks — tā es par viņu spriedu un paliku stāvoklī jau pirms mācību beigšanas. Viņš gribēja, lai mēs salaulātos šeit. Holivudā kāds viņam bija apsolījis lomu filmā. Viņš atbrauca pirmais, es viņam sekoju. Kur citur es būtu devusies, jo nepieļāvu domu par abortu. Taču mūsu attiecības nerādījās tik rožainas. Viņš nebija iepriecināts par manu grūtniecību, saudzīgi izsakoties. Es viņu joprojām ārkārtīgi mīlēju un cerēju, ka viss būs labi.

Elizabete paskatījās ārā pa logu, kā atbalstu meklējot.

— Uz Losandželosu pie Čāndlera es atbraucu ar gadījuma mašīnām. Izrādījās, ka Čāndlera Skota īstais vārds ir Čārlijs Šiavo, viņš to bija pārmainījis... cerēto lomu viņš nedabūja... un laiku pavadīja, skrienot pakaļ kinozvaigznēm un lomām, kamēr es strādāju par oficianti un kļuvu ar katru dienu apaļāka. Galu galā mēs tomēr apprecējāmies — trīs dienas pirms Džeinas piedzimšanas. Man bija bail, ka miertiesnesis nenoģībst, mūs laulājot... un tad Čāndlers pazuda.

Viņš piezvanīja, ka dabūjis darbu Oregonā teātra trupā, Džeinai tad bija pieci mēneši, bet vēlāk es uzzināju, ka viņš nokļuvis cietumā. Laikam pats laulību fakts viņu tik ļoti nobiedēja, ka viņam bija jāpazūd. Tikai krietni vēlāk es sāku aptvert, cik aizdomīgas un savādas bija viņa izdarības. Viņš bija pieķerts zagtu mantu pārdošanā, otru reizi viņu arestēja par laupīšanu. Viņš atgriezās pie mums, kad Džeinai bija deviņi mēneši, nčdzīvoja ar mums kopā, līdz viņai palika gadiņš, tad vēlreiz nozuda, un es, uzzinājusi, ka viņš atkal sēž cietumā, pieprasīju šķiršanos. Pārcēlos uz Sanfrancisko un kopš tā laika neesmu par viņu neko dzirdējusi. Čāndlers bija noziedznieks jau savā būtībā, bet ārēji prata radīt maldinošu iespaidu. Ja es viņu tagad satiktu, viņš mani vairs ne-aptītu ap pirkstu, bet viņa lišķīgā pievilcība tiešām bija apbrīnojama... Cik ļoti tas nomāc, kad ataust gaisma! Es izšķīros, apmainīju viņa uzvārdu pret savu iepriekšējo, un, redziet nu, mēs dzīvojam šeit. — Bernards apbrīnoja viņas mierīgo stāstījuma manieri. Cita, iedomājoties vien savu likteni, lauzītu rokas. Elizabete bija veiksmīgi izturējusi visas likstas. Viņa izskatījās apmierināta un laimīga par savu mīļo, mazo meitiņu. — Man ir Džeina. Galu galā man ir ļoti veicies.

Bernardam aiz līdzjūtības sažņaudzās sirds.

— Ko Džeina par to visu domā? — Bernardu interesēja, ko viņa stāstījusi bērnam.

— Neko. Viņai tēvs ir miris. Es viņai teicu, ka tētis bijis brīnišķīgs aktieris, mēs apprecējāmies pēc koledžas beigšanas, atbraucām šurp, bet, kad Džeinai bija viens gadiņš, viņš nomira. Pārējo viņa nezina, kāpēc gan meiteni lieki satraukt, ja mēs Čāndleru tāpat vairs nekad nesatiksim. Dievs vien zina, kur viņš tagad mīt. Iespējams, ka notiesāts, būs ieslodzīts cietumā uz mūžu, un mēs viņu neinteresējam. Viņš jau no sākta gala nelikās par mums ne zinis. Es vēlos Džei-nā vismaz kādu laiku saglabāt ilūziju par tēvu.

— Droši vien jums taisnība. — Bernards izjuta apbrīnu pret jauno sievieti. Viņai piemita izcila drosme un gribasspēks, bērns, kā šķita, vispār nebija cietis no pārdzīvojumiem, un tas bija tikai mātes mīlestības dēļ. Elizabetes sejas vaibsti neatklāja nekādas ciešanas, viņa bija skaista, ar brīnišķīgiem, zīdaini blondiem matiem un labu sirdi. Viņa bija uzsākusi jaunu dzīves ceļu.

Kalifornija tam bija piemērota. Laba vieta citai dzīvei.

— Es tagad strādāju skolā. Par vecāku apdrošināšanas naudu pabeidzu vakarskolu, tad gadu mācījos, lai saņemtu nepieciešamo izglītību un varētu strādāt par skolotāju. Es mīlu savu otro klasi, bērni ir patiešām burvīgi! — Viņa laimīga pasmaidīja. — Džeina arī mācās manā skolā, līdz ar to mazāk jāmaksā. Tas bija viens no iemesliem, kāpēc izlēmu kļūt par skolotāju. Es gribēju, lai viņa iestājas kārtīgā mācību iestādē. — Elizabete stāstīja par savu dzīvi kā par uzvaras gājienu, nevis klimšanu pa nelaimes piemeklētu taku. Bernards viņu patiesi apbrīnoja. Elizabete bija izrāvusies no neveiksmes žņaugiem. Čāndlers Skots — vai kā nu viņu īstenībā sauca — likās ļoti līdzīgs Izabellai, tikai vīrieša variantā, vienīgi Izabella nebija nokļuvusi cietumā.

— Pirms pāris gadiem es iepazinos ar kādu meiteni, — Bernards vaļsirdīgi pavēstīja, kā atbildot uz Elizabetes godīgo atklātību. — Francūziete, īsta skaistule, satiku viņu mūsu veikalā. Viņa mani ilgi turēja savos valgos, taču man tomēr netika tāda jauka mazulīte kā Džeina. — Viņš smaidot pamāja uz bērnu, kas spēlējās pagalmā, tad paskatījās uz Elizabeti. — Es beigās jutos iztukšots, izmantots, zaudējis vēl vairākus tūkstošus dolāru un vecāku dāvāto pulksteni. Izveicīga sieviete. Viņai piedāvāja lomu kinofilmā, un es ieraudzīju viņu ar režisoru mīlējāmies uz jahtas. Tās sugas ļaudis rodas jebkurā nācijā neatkarīgi no dzimuma. Bet es pēc tam kļuvu daudz piesardzīgāks un uzmanīgāks. Kopš tā laika, nu jau trīs gadus, man nav bijis neviena tuva cilvēka. — Bernards apklusa. — Tādi cilvēki liek pārvērtēt attieksmi pret ļaudīm kopumā. Atliek tikai pabrīnīties, kā es varēju būt tāds muļķis.

Elizabete pavīpsnāja.

— Gluži kā es! Man divus gadus nav neviena tuva vīrieša... arī es ļoti uzmanos... man patīk darbs, man ir draugi. Pārējais... bez tā var iztikt. — Viņa atmeta ar roku.

Bernards līdzjūtīgi pasmaidīja.

— Vai man jābrauc projām?

Abi pasmējās, un Elizabete piecēlās, lai paskatītos, vai sacepums jau gatavs, un, kad viņa atvēra plītskrāsns durtiņas, aromāts ieplūda pat istabā.

— Ak, cik labi smaržo!

— Paldies! Man patīk gatavot ēdienus.

Elizabete ātri sasmalcināja salātus, rīkojoties tik veikli kā Bernardam pazīstamais oficiants restorānā “21” Ņujorkā, un vēl viņa ielēja glāzē “Asiņaino Mēriju”. Tad viņa pieklauvēja pie loga, mājot Džeinai, lai nāk iekšā. Meitai viņa bija nolikusi maizes riku ar riekstu sviestu un šķiņķi.

Džeina ieradās pie galda ar visu šokolādes lāci, kam viena auss bija nozudusi.

— Džeina, vai viņš tevi vēl dzird?

— Ko dzird? — bērns apjucis pārjautāja.

— Lācim vairs nav auss...

— Ak jā, tagad es ēdīšu tam degunu! — Džeina smaidīja.

— Nabadziņš! Līdz vakaram lāci vairs nevarēs ne pazīt. Es tev nopirkšu citu.

— Tiešām? — Džeina priecājās, bet Elizabete klāja galdu. Viņa salika no salmiem pītas paplātītes, vāzi ar koši oranžām puķēm, spilgti oranžas salvetes, glītus traukus un sudraba galda piederumus.

— Mums te ļoti patīk, — Elizabete stāstīja. — Mēs brīnišķīgi atpūšamies. Vasarnīca pieder mūsu skolas skolotājai. Viņas vīrs ir arhitekts, un šī māja celta jau sen. Viņi katru gadu brauc ciemos pie vecākiem uz Martas salu, ļaujot te dzīvot mums pašā labākajā gadalaikā, — vai ne, Džeina?

Meitene pamāja un uzsmaidīja Bernardam.

— Vai tev arī šeit patīk? — viņa jautāja.

— Ļoti.

— Vai tu pa ceļam vēmi? — Džeina aizrāvusies izprašņāja, un Bernards iesmējās par sarunas tematu ēdienreizes laikā. Viņu aizkustināja bērna nemākslotā vaļsirdība. Džeina bija līdzīga Elizabetei, arī pēc izskata tāda pati. Miniatūra savas mātes kopija.

— Nē, es nevēmu. Sēžot pie stūres, ir vieglāk.

— Mamma saka to pašu. Viņa vispār nevemj.

— Džeina... — Elizabete aizrādīja ar acu skatienu, bet Bernards laimīgs tikai vēroja abas. Viņi pavadīja patīkamu dienu, vēlāk mierīgi pastaigājoties gar jūras krastu, un Džeina tipināja pa priekšu, uzlasīdama gliemežvākus. Bernards aptvēra, ka ne jau vienmēr viņām klājas tik viegli. Elizabetei vienai bija jāaudzina mazs bērns, bet viņa nežēlojās. Gluži otrādi, viņa šķita pilnīgi apmierināta.

Bernards pastāstīja par savu darbu, cik ļoti viņš pieķēries “Vulfam”, kā pats reiz sapņojis par skolotāja amatu, bet dzīve izvērtusies citāda. Viņš pat neslēpa Elizabetei savas attiecības ar Šīlu, pārdzīvotos sirdēstus un sāpes un, ejot atpakaļ uz mājām, cieši noskatīja viņu. Elizabete bija daudz mazāka augumā nekā viņš, un viņam patika arī tas.

— Man ir tāda sajūta, it kā mēs jau sen būtu pazīstami. Jokaini, vai ne? — Bernardu pirmo reizi mūžā skāra tamlīdzīgas emocijas.

Elizabete viņam uzsmaidīja.

— Jūs esat jauks cilvēks. Es to sapratu jau veikalā no pirmā acu uzmetiena.

— Patīkami to dzirdēt, — Bernards iepriecināts atbildēja. Viņam bija svarīgas Elizabetes domas.

— Es to secināju pēc jūsu izturēšanās pret Džeinu un kā viņa pēc tam runāja par jums. Jūs viņai esat kļuvis par labāko draugu.

— Labprāt tāds būšu. — Viņš ielūkojās Elizabetei acīs.

— Skatieties, ko es atradu! — Džeina palēkdamās skrēja pie abiem un iespraucās viņiem pa vidu. — īsts sudraba dolārs! Nav pat ielūzis.

— Nu, parādi! — Bernards pieliecies pastiepa plaukstu, un meitene uzlika uz tās apaļu, baltu gliemežnīcu, ko viņi rūpīgi nopētīja. —Johaidī, tev ir taisnība!

— Kas ir “johaidī”?

Bernards iesmējās.

— Muļķīgs pieaugušo izteiciens.

Džeina šķita apmierināta ar izskaidrojumu.

— Tavs sudraba dolārs ir brīnišķīgs. — Bernards tikpat uzmanīgi, kā to bija darījusi meitene, sniedza gliemežvāku viņai atpakaļ un atliecies saskatījās ar bērna māti. — Man jāatgriežas Sanfrancisko. — Bernards nemaz to negribēja.

— Vai nevēlaties palikt līdz vakaram? Mums paredzēti hamburgeri.

Elizabete rūpīgi plānoja ienākumus un izdevumus, un viņas iztika gluži labi. Sākumā gan bija klājies grūti, bet Elizabete prata izgrozīties. Viņa daudz pati šuva Džeinai, ēdienu gatavoja tikai mājās, pat maizi cepa, turklāt viņai bija labi draugi, kas ļāva padzīvot Stinsonbīčā, tā ka viņām nekā netrūka... turklāt nu vēl Bernards ar peldkostīmiem... Elizabete bija grasījusies nopirkt bērnam vienu, varbūt divus peldkostīmus. Tagad ar Bernarda gādību Džeinai to bija vesela kaudze.

— Man ir labāks priekšlikums. — Pa ceļam, braucot cauri pilsētiņai, viņš bija pamanījis restorānu. — Uzaicinu jūs abas šovakar uz restorānu. — Tad viņš pēkšņi atcerējās, kā pats ģērbies. — Vai tādā izskatā mani ielaidīs “Smilšu pilī”? — Rokas iepletis, viņš ļāva dāmām sevi novērtēt, un Elizabete iesmējās.

— Manuprāt, jums nav nekādas vainas.

— Tātad iesim?

— Mamm, lūdzu... vai iesim?... Lūdzu! — Džeina vienā mirklī sajūsminājās, un Elizabete neiebilda. Viņa iepriecināta piekrita un aizsūtīja Džeinu uz savu istabu pārģērbties, pa to laiku dzīvojamā istabā piedāvājot Bernardam alu. Viņš atteicās.

— Es reti iedzeru, — viņš paskaidroja.

Elizabete atvieglota nopūtās. Viņai nepatika izklaidēties kopā ar vīriešiem, kuri gaidīja, lai viņa lietotu alkoholu. Čāndlers vienmēr daudz dzēra, un Elizabeti tas nervozēja, bet viņa neuzdrošinājās atklāti paust savu nepatiku. Tagad viņa vaļsirdīgi atzinās.

— Vai nav dīvaini, kā cilvēki mēdz apvainoties, ja viņi iedzer, bet cits turpat blakus to nedara.

— Viņi jūtas apdraudēti, jo paši lieto par daudz.

Cik viegli un brīvi viņiem abiem bija vienam otra klātbūtnē!

Tovakar viņi jauki pavadīja laiku. “Smilšu pils” bija iekārtota kā senlaicīgs krodziņš, ļaudis plūda tajā iekšā pa vir-puļdurvīm, drūzmējās pie bāra, pie galdiņiem ēda milzu stci-kus un omārus. Elizabete pastāstīja, ka šī esot vienīgā izklaides vieta pilsētiņā, bet, par laimi, ēdieni bija ļoti labi, un pat Džeina ar baudu notiesāja steika gabaliņu. Viņām abām reti gadījās tikt pie tādiem priekiem. Džeina mājupceļā aizmiga mašīnā, un Bernards viņu ienesa mājā un uzmanīgi noguldīja mazā, viesiem domātā telpā blakus mātes guļamistabai. Tad Bernards un Elizabete uz pirkstgaliem iegāja atpakaļ dzīvojamā telpā.

— Esmu pilnīgi iemīlējies Džeinā, — Bernards sacīja.

Viņu skatieni satikās, un Elizabete pasmaidīja.

— Tās ir abpusīgas jūtas. Mēs pavadījām burvīgu vakaru.

— Es arī. — Bernards lēni devās uz durvīm, vēlēdamies noskūpstīt Elizabeti, bet baidījās sasteigt. Viņam jaunā sieviete ļoti patika, un viņš negribēja Elizabeti nobiedēt. Viņš jutās kā vidusskolnieks. — Kad atgriezīsieties Sanfrancisko?

— Pēc divām nedēļām. Vai negribat nākamsvētdien atbraukt vēlreiz? Te nav tālu. Četrdesmit minūtes — un klāt esat, ja neiebilstat pret līkumoto ceļu. Paēdīsim agras vakariņas, un varēsiet doties atpakaļ. Ja vēlaties, palieciet pa nakti tepat. Varat gulēt Džeinas istabā un viņa pie manis.

Bernards labāk būtu gulējis pie viņas, bet neuzdrošinājās pat tādā veidā pajokot. Viņu attiecības bija pašā sākumā, tās nekas nedrīkstēja sabojāt. Viņiem tāpat nebūs viegli Džeinas dēļ, kura ieņēma nozīmīgāko vietu savas mātes dzīvē. Bērns vienmēr būs kopā ar viņiem, un Bernards ar to rēķinājās. Viņš negribēja spert nevienu kļūmīgu soli.

— Es labprāt atbraukšu, ja laikus tikšu ārā no veikala.

— Kad jūs parasti beidzat darbu? — Viņi sačukstējās, it kā baidoties pamodināt Džeinu, un Bernards iesmējās.

— Deviņos desmitos vakarā, tāda ir gan tikai mana darbadiena. Uz citiem tas neattiecas. Es strādāju septiņas dienas nedēļā, — viņš atzinās pārsteigtajai Elizabetei.

— Tā taču nedrīkst dzīvot!

— Man nav nekā cita, ko darīt. — Bernards pats juta, cik drausmīgi tas skan. Varbūt tagad viņa dzīvē radīsies jauns piepildījums... kopā ar viņām... — Nākamnedēļ centīšos mainīt režīmu. Es jums piezvanīšu. — Elizabete pamāja, cerēdama, ka tā arī notiks. Jebkuru attiecību sākums bija grūts, sapņu un vēlmju pilns. Ar Bernardu bija vieglāk. Viņa sen, sen nebija pazinusi tik jauku cilvēku. Elizabete pavadīja viņu līdz automašīnai.

Debesis klāja neskaitāmas zvaigznes un zvaigznītes, Elizabete pacēla galvu augšup, un vīrieša un sievietes skatieni krustojušies ilgu laiku nenovērsās.

— Šī diena bija brīnišķīga, Liza. — Viņa bija izturējusies tik sirsnīgi, atklāti. Viņa pat izstāstīja par nelaimīgo laulību ar Čāndleru Skotu. Bija taču labāk, ja visu zināja jau pašā sākumā. — Gaidīšu mūsu nākamo tikšanos. — Viņš saņēma Elizabetes plaukstu, un viņa atbildēja uz rokasspiedienu, tad viņš iekāpa mašīnā.

— Es arī. Brauciet uzmanīgi!

Bernards uzsmaidīja viņai pa atvērto logu un iesmējies vēl noteica:

— Atpakaļceļā centīšos nevemt.

Viņi uzsmaidīja viens otram, un Bernards atpakaļgaitā izbrauca uz ielas un visu mājupceļu domāja par Elizabeti un Džeinu, kā viņas vakariņojot bija pļāpājušas un smējušās.

6

Nākamajā nedēļā Bernards divas reizes aizbrauca uz Stinsonbīču. Pirmajā vakarā Elizabete pagatavoja maltīti, otru reizi Bernards aizveda abas uz to pašu “Smilšu pili”, un sestdien viņš ieradās atkal. Tad viņš aizveda Džeinai jaunu peldriņķi un dažādas spēles, piemēram, lidojošo šķīvi, ko viņi mētāja pludmalē, un citas Džeinai mīļas rotaļlietas. Viņš pat nopirka jaunu peldkostīmu Elizabetei. Tas bija gaišzils, gandrīz viņas acu krāsā, un viņai ļoti piestāvēja.

— Vai dieniņ, Bērnij... tā nedrīkst turpināties.

— Kāpēc ne? Šo peldkostīmu demonstrēja modele, kas izskatījās ļoti līdzīga tev, un es nospriedu, ka tev tas noderēs. — Bernards ar prieku apdāvināja Elizabeti, jo vairāk tāpēc, ka zināja — ne no viena cita viņa to nebija pieredzējusi.

— Tu mūs lutini!

— Kāpēc ne?

— Ak... mēs pie tā pieradīsim, un ko tad? — Viņa kļuva nopietna, bet tad atkal pasmaidīja. — Mēs katru dienu klauvēsim pie tavām durvīm, lūdzot peldkostīmus, šokolādes lāčus, kaviāru un pastēti... — Viņa smaidīja, to reāli iztēlojoties.

— Tatad man jārūpējas, lai tev nekā netrūktu. — Tomēr viņš saprata, ko Elizabete domājusi, tā teikdama. Ja Bernards nozustu no viņas un Džeinas dzīves, abām būtu grūti pierast. Bet Bernards pat nespēja ko tādu iedomāties.

Pēc tam viņš vēl divas reizes apciemoja Stinsonbīču, un otrā vakarā Elizabete sarunāja kaimiņu pusauga meiteni pasēdēt pie Džeinas, bet paši devās uz “Smilšu pili” — kur gan citur lai viņi ietu, turklāt ēdiens un gaisotne tur bija patīkami.

— Paldies, ka atvedi mani izklaidēties, — Elizabete teica un uzsmaidīja viņam pāri galdam.

— Es vēl neesmu izvēlējies, kuru no jums abām aicināt atkal.

Elizabete iesmējās. Viņa jutās viegli un jauki Bernarda klātbūtnē. Viņa to arī pateica.

— Tad jau labi. Ņemot vērā, kā māte mani audzināja, brīnums, ka man nav kāds nervu tiks.

— Vai nu tik traki būs! — Elizabete pavīpsnāja, bet Bernards novaidējās.

— Tu pat iedomāties nespēj. Pagaidi vien... ja viņa atbrauks šurp. Kaut gan es šaubos, jo jūnijā viņa ienīda Sanfrancisko. Tomēr veikals viņai patika. Tu pat nestādies priekšā, cik dažreiz ir grūti ar manu māti. — Bernards divas nedēļas bija izvairījies no telefona sarunām ar māti. Viņš nevēlējās skaidroties, kur pavada brīvo laiku. “Es tikai staigāju pa bāriem...” Bernards varēja iedomāties, kā māte reaģētu uz tādu atbildi. Pats briesmīgākais būtu atzīšanās, ka ir tāda sieviete, uzvārdā O’Reilija. Elizabetei viņš pagaidām to neskaidroja. Bernards negribēja viņu nobiedēt.

— Cik ilgi tavi vecāki ir precējušies?

— Trīsdesmit astoņus gadus. Tētis pelnījis ordeni.

Elizabete iesmējās.

— Nopietni. Tu nespēj iedomāties, kāda ir mana māte.

— Es labprāt iepazītos ar viņu.

— Ak kungs! Tss... — Bernards paskatījās pār plecu, it kā gaidīdams, ka māte stāv aiz muguras ar cirvi rokā. — Nepiesauc nelaimi, Liza! Tas ir bīstami! — Viņš jokojās, Elizabete smējās, un tā viņi aizpļāpājās līdz vēlam vakaram. Bernards bija paspējis Elizabeti otrā apciemojuma laikā noskūpstīt, Džeinai pat izdevās viņus reizēm pieķert, bet tālāk viņu attiecības nevirzījās. Bernards uzmanījās no Džeinas, un pagaidām viņam pietika ar vecmodīgu aplidošanu līdz tam laikam, kad pēc brīvdienām Elizabete atgriezīsies pilsētā un Džeina negulēs blakusistabā ar plānu kā papīrs starpsienu pa vidu.

Svētdien Bernards aizbrauca palīgā sakravāties. Elizabetes draugi bija ļāvuši viņām palikt vasarnīcā vēl vienu dienu, bet nu abas gaužām nelabprāt gatavojās doties mājup. Brīvdienas bija beigušās, un šogad viņas nekur citur nebrauks. Elizabete nevarēja atļauties ceļot ne ar Džeinu, ne bez viņas, un Bernards juta līdzi abu drūmajam noskaņojumam.

— Paklausieties... varbūt mēs kopā kaut kur varētu aizbraukt? Uz Karmelu... Taho ezeru... Es pats tur neesmu bijis, un jūs man varētu izrādīt skaistākās vietas.

Elizabete un Džeina no prieka iespiedzās, un nākamajā dienā Bernards lika sekretārei kaut kur rezervēt apmešanos. Viņa sarunāja kooperatīvo dzīvokli trim cilvēkiem pie Taho ezera. Bernards bija īpaši pieteicis, ka nepieciešamas trīs guļamistabas, un tā nu viņi dabūja telpas nākamajai nedēļas nogalei un Darba svētku dienai. Kad Elizabete un Džeina to uzzināja, abas bija bezgala priecīgas. Džeina sūtīja Bernardam gaisaskūpstu, kamēr māte lika viņu gulēt, bet pēc tam Elizabete, izskatīdamās nobažījusies, iznāca mazajā dzīvojamā istabā. Viņai bija dzīvoklis ar vienu guļamistabu Džeinai, Elizabete pati gulēja uz izvelkamā dīvāna viesistabā. Bernards jau bija paspējis aptvert, ka seksuālajai dzīvei nav paredzami uzlabojumi.

Kā atvainodamās Elizabete satraukta uzlūkoja Bernardu.

— Bērnij... tikai nepārproti... šaubos, vai mums vajadzētu braukt kopā uz Taho ezeru.

Bernards nelaimīgs, gluži kā vīlies bērns, jautāja:

— Kāpēc ne?

— Tas ir pārāk pasakaini... tev tas izklausīsies nesaprotami... es nedrīkstu tā rīkoties Džeinas dēļ. Ja ļaušu tev par mums rūpēties, kas pēc tam ar mums notiks?

— Pēc tam? — Tomēr Bernards saprata, ko viņa domāja. Negribēja, bet saprata.

— Pēc tam kad tu aizbrauksi atpakaļ uz Ņujorku. — Elizabetes balss skanēja plūstoši kā zīds, un viņa saņēma Bernarda roku, abiem sēžot blakus uz dīvāna. — Vai arī es tev apnikšu. Mēs esam pieredzējuši cilvēki, pagaidām viss ir brīnišķīgi... bet kas zina, kā būs nākamajā mēnesī, nedēļā, gadā...

— Lūdzu, nāc pie manis par sievu, — Bernards aizsmacis klusu izteica, un Elizabete, acis iepletusi, skatījās uz viņu. Tomēr viņa nemaz nejutās tik ļoti pārsteigta. Tad jau Bernards pats bija tas, kurš nesaprata, kā viņam tas bija izdevies, bet, lūkojoties uz Elizabeti, viņš zināja, ka rīkojies pareizi.

— Vai tu runā nopietni? — Elizabete pielēca kājās un sāka nervozi staigāt šurpu turpu pa istabu. — Tu taču mani gandrīz nepazīsti.

— Kā nu ne. Līdz šim es sievietes gribēju pamest jau pēc pirmās tikšanās; tad centos turēties... bet pēc diviem triiņ mēnešiem vai pusgada neatlika nekas cits kā atmest ar roku un bēgt. Tevi es iemīlējos no pirmā acu skatiena, otrajā tikšanās reizē zināju, ka tu esi radīta man, pati labākā sieviete pasaulē, un, ja man veiksies, es visu atlikušo mūžu slaucīšu putekļus no tavām kurpēm... Kā tev šķiet, ko man tagad darīt? Pusgadu tēlot un izlikties, ka jānogaida? Man nekas vairs nav jādomā un jāizlemj. Es tevi mīlu. Vēlos tevi par savu sievu. — Bernards ar starojošām acīm uzlūkoja Elizabeti, juzdamies kā septītajās debesīs. — Vai tu nāksi pie manis, Liza?

Elizabete pasmaidot izskatījās vēl jaunāka par divdesmit septiņiem gadiem.

— Tu taču esi galīgi prātu zaudējis! — Tomēr viņa pilnībā piekrita Bernardam. Un viņa tāpat bija iemīlējusies.

— Es nevaru precēties, ja esam tikai trīs nedēļas pazīstami. Ko teiks cilvēki? Ko teiks tava māte?

Pēc šiem burvju vārdiem Bernards novaidējās, tomēr laimīgā izteiksme no viņa sejas nenozuda.

— Tu, vienalga, nekad nebūsi Rahela Našbauma, un tavas mātes meitas uzvārds nav bijis Grīnbega vai Švarca, tā ka viņa jebkurā gadījumā dabūs nervu sabrukumu, tātad — kāda tam nozīme?

— Būs liela nozīme faktam, ka mēs iepazināmies tikai pirms trim nedēļām.

Elizabete nostājās viņam blakus, un Bernards, novilcis viņu pie sevis uz dīvāna, saņēma viņas rokas savējās.

— Es tevi mīlu, Elizabete O’Reilija, man vienalga, vai tu esi rada pāvestam vai mēs iepazināmies tikai vakar. Dzīve ir par īsu, lai to tērētu spēlītēm. Nešķiedīsim velti laiku, es to nekad nedaru. — Tad viņam iešāvās prātā kāda ideja.

— Darīsim tā. Rīkosimies atbilstoši iedibinātai kārtībai — saderināsimies. Šodien ir pirmais augusts, salaulāsimies Ziemassvētkos, tātad gandrīz pēc pieciem mēnešiem. Ja tu līdz tam būsi pārdomājusi, visu atcelsim. Kā tev šķiet? — Bernards jau domās apsvēra, kādu gredzenu pirkt... piecu karātu... septiņu... astoņu... desmit... kādu vien Elizabete vēlēsies. Bernards aplika viņai rokas ap pleciem, un Elizabete ar asarām acīs iesmējās.

— Vai tu aptver, ka mēs vēl pat neesam gulējuši kopā?

— To es vēl neesmu paspējis nokārtot. — Bernards nopietni uzlūkoja Elizabeti. — Tieši to es vēlējos ar tevi sarunāt. Vai tuvākajā laikā tu nevarētu dabūt bērnam aukli? Es, protams, mīlu mūsu mazo meitiņu, — Džeina jau bija kļuvusi arī par viņa meitu, — bet man nedod mieru klusa, nekrietna vēlme, vai tu uz pāris stundām nepaliktu pie manis — manā dzīvoklī...

— Paraudzīšu, ko šajā ziņā varētu darīt... — Elizabete nebeidza smieties.

Liktenis meta neprātīgus, neparedzamus izaicinājumus. Bet Bernards bija brīnišķīgs cilvēks, ar kuru kopā viņai un Džeinai nebūtu jānožēlo ne mirklis, un, pats galvenais, viņa mīlēja šo vīrieti. Trīs nedēļu laikā bija notikušas neticamas pārvērtības. Viņa ar nepacietību gaidīja, kad varēs pastāstīt jaunumus Treisijai, savai aizvietotājai skolā, labākajai draudzenei, kurai drīz bija jāatgriežas no ceļojuma pa jūru. Treisijai aizbraucot, Elizabete bija vientuļa sieviete, bet nu saderinājās ar firmas “Vulfs” ģenerāldirektoru. Kaut kas traks!

— Labi, lai notiek, es sarunāšu aukli. — Elizabete padevās viņa neatlaidībai.

— Vai tas nozīmē, ka esam saderinājušies? — Bernards staroja, un Elizabete tāpat.

— Tā jau ir. — Viņai joprojām bija grūti noticēt, ka tas noticis, bet Bernards, acis piemiedzis, jau plānoja nākotni.

— Ko tu saki par kāzām divdesmit devītajā decembrī?

Tā ir sestdiena. — Viņš to zināja pēc grafikiem veikala. — Tā mēs pavadītu Ziemassvētkus kopā ar Džeinu un k.i/u ceļojumā brauktu uz Havaju salām.

Elizabete, noreibusi no pārdzīvojuma, sniedza viņam skūpstu. Pēc iepazīšanās pie banānu saldējuma un sargeņģeļa Džeinas vērīgās uzraudzības sapnis bija piepildījies, viņi visnotaļ saderēja kopā...

Bernards ar pukstošu sirdi noskūpstīja Elizabeti. Nesatricināmi droši viņi bija pārliecināti par mūžīgu mīlestību.

7

Pagaja divas dienas, līdz Elizabete sameklēja aukli, un piesarkusi viņa pa telefonu to paziņoja Bernardam. Elizabeti mulsināja metodiski pārdomāta rīcība, viņai šķita, ka visam it kā vajadzēja notikt spontāni. Bet ko varēja iesākt dzīvoklī, kur vienīgajā guļamistabā bija iekārtojusies Džei-na? Bērnu pieskatītāja apsolīja ierasties pulksten septiņos un palikt līdz vieniem naktī.

— Es nedaudz jūtos kā Pelnrušķīte, — Elizabete smaidot teica.

— Tas nekas. Tikai neuztraucies! — Bernardam roku jau svilināja piecdesmit dolāru banknote, ko iedot auklei, kad Elizabete būs novēlējusi Džeinai labunakti. — Uzvelc šovakar kaut ko modernu.

— Ko tad, piemēram, vai zeķturus? — Elizabete iekšēji nervozēja kā līgava, bet Bernards iesmējās.

— Lieliski! Tikai neaizmirsti kleitu! Mēs iesim uz restorānu.

Elizabete jutās pārsteigta. Viņa bija iedomājusies, ka nu abi taisnā ceļā metīsies uz Bernarda dzīvokli, lai tiktu galā ar “pirmo reizi”. Viņa to iztēlojās gluži kā tādu ķirurģisku procedūru. Kopīgas vakariņas pirms tam — tas jau skanēja burvīgi.

Bernards viņu aizveda uz “L’Étoile”, kur bija rezervējis galdiņu divām personām, un, pļāpājot ar viņu, Elizabeti pameta mulsums. Bernards viņai pastāstīja, kas notiek veikalā, par turpmākajiem plāniem rudenī, paaugstinājumiem amatos, modes skatēm. Operas izrāde jau bija notikusi — ar veiksmīgiem panākumiem veikalam, un tagad viņus gaidīja citi pasākumi. Elizabete aizrautīgi klausījās, apbrīnojot viņa biznesmeņa attapību. Bernards gluži vienkārši izmantoja ekonomiskos pamatprincipus, un, lai arī ko viņš veikalā uzsāka, jūtot katru jaunu modes vēsmu, tas pārvērtās zeltā, kā teiktu Pols Bermans. Pēdējā laikā Bernards vairs pat neņēma ļaunā, ka ir atsūtīts uz Sanfrancisko. Bernards rēķinājās ar to, ka viņam labākajā gadījumā vēl jāpavada gads Kaliforni-jā, pa to laiku viņi paspētu apprecēties un pirms atgriešanās Ņujorkā pagūtu pāris mēnešu padzīvot bez mātes uzraudzības. Varbūt tad viņi jau gaidīs bērnu... jādomā arī par skolu Džeinai... bet to visu Bernards neizteica skaļi. Viņš bija brīdinājis Elizabeti, ka būs jāpārceļas uz Ņujorku, taču negribēja viņu pagaidām lieki uztraukt. Vēl bija gads jāpavada Sanfrancisko, un vispirms vajadzēja gatavoties kāzām.

— Vai tu vilksi īstu līgavas tērpu?

Bernards bija sajūsmināts, iedomājoties Elizabeti brīnišķīgā līgavas kleitā, kas līdzīga tai, ko pirms divām dienām bija redzējis veikala rīkotā skatē, bet Elizabete tikai smaidot pietvīka.

— Vai tu to vēlies?

Bernards pamāja, turot zem galda viņas roku, kad abi tā sēdēja blakus. Viņam patika sajust Elizabetes kāju pie savējās, viņa bija uzvilkusi skaistu, baltu zīda kleitu, kas izcēla iedegumu, un matus saņēmusi uz augšu mezglā. Bernards ievēroja, ka viņa nolakojusi nagus, ko parasti nedarīja, un tas arī viņam patika, lai gan skaļi viņš to nepauda, tikai maigi noskūpstīja Elizabeti uz kakla.

— Jā, es to vēlos. Zini... esmu drošs, ka visu, ko daru, es daru pareizi. Es dzīvē kļūdos tikai tad, kad nepaklausu instinktam. Ja sekoju iekšējai balsij, viss ir labi.

Elizabete viņu pilnīgi saprata; lai arī cik apbrīnojami ātri viņi bija izlēmuši par savu kopdzīvi, viņi rīkojās pareizi, un Elizabete nešaubījās, ka nekad to nenožēlos.

— Ceru, Liza, ka tu esi tikpat pārliecināta kā es par to, ko esam uzsākuši.

Viņu skatieni satikās, un jaunās sievietes sirds iepukstē-jās, abiem tā blakus sēžot. Bernards sajuta viņas gurnu, un viņu pārņēma vēlme doties prom uz gultu, bet vēl tam bija par agru. Viņš bija izplānojis vakaru līdz pilnībai.

— Kaut kas traks, es patiešām esmu pārliecināta... tikai neprotu to izskaidrot.

— Dzīvē mēdz gadīties visādi. Vai mazums dzirdēts par tādiem pāriem, kas desmit gadus nodzīvo kopā un tad, kādu dienu satiekot citu, apprecas piecu dienu laikā... tāpēc ka iepriekšējās attiecības nav sevi attaisnojušas, bet iekšējā balss saka priekšā, ka nākamās būs īstās.

— Esmu to bieži iztēlojusies. Tomēr neticēju, ka tā notiks ar mani. — Elizabete uzsmaidīja viņam. Viņi ēda ceptu pīli, salātus un suflē, pēc tam pārvietojās uz bāru, kur dzēra šampanieti, klausījās klavierspēli, pļāpāja, kā jau bija ieraduši pēdējās nedēļās, daloties idejās, viedokļos, cerībās un sapņos. Elizabetei šis bija burvīgs vakars kopā ar Bernardu, nesalīdzināmi atšķirīgs no iepriekšējās drūmās dzīves pēc vecāku nāves, murgainās laulības ar Čāndleru Skotu un garajiem, vientulības pilnajiem gadiem kopš Džeinas piedzimšanas, kad neviens viņai nepalīdzēja un neviens viņu ncatbal stīja. Un tad piepeši līdz ar Bernarda parādīšanos viņas d/.i vē nekam citam vairs nebija nozīmes. Viss iepriekšējais nu šķita kā gatavošanās satikt un iemīlēt šo labo, mīļo cilvēku.

Pēc šampanieša, kad Bernards bija samaksājis rēķinu, viņi roku rokā lēni devās pa kāpnēm augšup. Elizabete jau gribēja iziet laukā, bet Bernards viņu uzmanīgi pavirzīja uz viesnīcas pusi un pieveda pie lifta, aiz bārdas slēpjot zēnisku smaidu.

— Vai nevēlies uzbraukt numurā iedzert? — Elizabete saprata, kas sagaidāms, jo Bernards taču te nedzīvoja, bet viņai viss, kas notika, šķita gan romantisks, gan arī draiskulīgs. Bernards savu lūgumu izteica gandrīz čukstus, un Elizabete atbildēja ar smaidu. — Vienu gan apsoli, ka neizstāstīsi manai mātei! — Pulkstenis rādīja tikai desmit vakarā, tātad viņiem vēl bija trīs stundas laika.

Lifts uzbrauca pēdējā stāvā, un Elizabete sekoja viņam pa gaiteni, nebilstot vairs ne vārda. Bernards izņēma no kabatas atslēgu un, atvēris durvis, palaida Elizabeti pa priekšu. Tas bija lepnākais viesnīcas numurs, kādu viņa bija redzējusi filmā, reālā dzīvē pat ne sapņos viņa tādu nebija skatījusi. Baltos un zeltainos toņos, smalkiem zīda audumiem, antikvāriem priekšmetiem un mirguļojošu lustru pie griestiem virs galvas. Apgaismojums bija blāvs, uz galda dega sveces, turpat stāvēja šķīvis ar sieru un augļiem, sudraba spainītī dzesējās šampanietis.

Elizabete, nespēdama bilst ne vārda no iespaidiem, skatījās un smaidīja. Bernards prata padomāt par visu, viņam piemita stils un elegance.

— Mister Fain, jūs esat apbrīnojams... Vai tu pats to apzinies?

— Ņemot vērā, ka tas ir mūsu medusmēneša sākums, visam jānorit, kā pieklājas. — Viņš bija parūpējies par itin visu. Neko labāku nevarēja vēlēties. Arī otra istaba slīga pustumsā. Bernards bija pasūtījis šos apartamentus ap pusdienlaiku, pats uzbraucis augšā pārbaudīt, vai viss atbilst viņa prasībām. Viņš bija licis apkalpotājai uzklāt gultu, uz tās jau gaidīja skaists sārts peņuārs un sārts atlasa naktskrekls. Blakus bija pieskaņotas sārtas atlasa rītakurpes. Ieraugot skaistās drēbes uz gultas, Elizabetei aizrāvās elpa, viņa jutās kā gaidīta kinozvaigzne, nevis mazā Liza O’Reilija no Čikāgas.

Viņa tā arī pateica, kad Bernards iekļāva viņu savos apskāvienos.

— Ak rad tu esi mazā Liza O’Reilija no Čikāgas? Nu... drīz vien tu būsi mazā Liza Laina no Sanfrancisko.

Viņš kaisli noskūpstīja Elizabeti, viņas atbildes skūpsts bija tāds pats, un, pastūmis peņuāru sānis, Bernards viņu maigi noguldīja. Pirmo reizi viņiem bija iespēja remdēt alkas vienam pēc otra, un trīs nedēļu apspiestā iekāre pārplūdināja abus kā paisuma viļņi, drēbes sakrita kaudzē uz grīdas, tām pa virsu sārtais atlasa peņuārs, viņu augumi izlocījušies savijās, un Elizabetes skūpsti noklāja visu viņa augumu. Viņa īstenoja visus Bernarda apslēptos sapņus, abi kopā viņi sasniedza kaislību augstākās virsotnes; vēloties viens otru atkal un atkal, līdz miegaini palika guļam istabas pustumsā. Elizabetes galva bija atbalstījusies pret Bernarda plecu, bet viņš rotaļājās ar mīļotās sievietes garajiem, blondajiem matiem.

— Tu esi tik skaista... vai tu to maz apzinies?

— Tu esi brīnišķīgs, Bērnij Lain... caur un cauri, — Elizabete aizsmakušā balsī teica, mīlošām acīm skatīdamās viņā, bet tad iesmējās, ieraudzījusi, ko viņš palicis zem spilvena. Tas bija melns zeķturis ar sarkanām mežģīnēm. Elizabete to pacēla gaisā kā trofeju, noskūpstīja Bernardu,

un viņi sāka visu no gala, kad viņa bija uzvilkusi šo .ipftn ba gabalu. Bernards un Elizabere pavadīja burvīgu nakti, pn pulksten vieniem viņi sēdēja vannā, un Bernards glāstija vi ņas krūšu galiņus ziepju putās.

— Ja tu atkal sāksi, mēs vispār netiksim no šejienes ārā... — Elizabete samiegojusies pasmaidīja, atbalstot galvu pret sārtās marmora vannas malu. Viņa gribēja piezvanīt bērna pieskatītājai un atvainoties par aizkavēšanos, bet Bernards atzinās, ka par visu jau parūpējies, un Elizabete nosarka, to dzirdot.

— Tu viņu uzpirki? — Elizabete iesmējusies vaicāja.

— Jā. — Bernards izskatījās tik apmierināts, ka Elizabete viņu noskūpstīja.

— Es tevi ļoti mīlu, Bērnij Fain...

Bernards smaidīja, viņš vēlējās palikt kopā ar Elizabeti visu nakti un jau nožēloja, ka piedāvājis kāzas rīkot pēc Ziemassvētkiem. Viņš vairs negribēja gaidīt tik ilgi, bet tad atcerējās, ko iecerējis.

— Kur tu ej? — Elizabete izbrīnījusies jautāja, kad viņš, viss zicpjains, izkāpa no vannas.

— Tūlīt būšu atpakaļ. — Elizabete noskatījās viņam pakaļ. Bernardam bija spēcīgs augums, plati pleci, garas, slaidas kājas. Elizabeti valdzināja šis augums, un viņa sajuta savā ķermenī uzliesmojam jaunu iekāres liesmu, kad, acis aizvērusi, atlaidās vannā un gaidīja viņu atgriežamies. Bernards atnāca, ieslīdēja ūdenī un, pirms sniedza Elizabetei to, ko bija atnesis, alkatīgi skūpstīja viņas lūpas un glāstīja augumu. Viņi mīlējās vannā, un sārtajā marmora vannasista-bā atbalsojās dažādas skaņas.

— Klusāk, — Elizabete pēc tam smejoties čukstēja. — Mūs vēl ņems un izmetīs no šejienes.

— Vai arī sāks tirgot biļetes. — Bernards jutās tik labi kā nekad un gribēja, lai tas turpinās un nebeidzas. Nekad. Pirmo reizi mūžā viņam bija tāda sieviete. Tā kā viņi abi sen nebija mīlējušies, alkas vienam pēc otra, kā izrādījās, bija abpusējas.

— Jāatzīstas, tu man tā meties virsū, ka es nepaspēju tev kaut ko iedot.

— Es metos virsū tev... ha!

Tad viņa pavērās pār plecu atpakaļ tajā virzienā, kur skatījās Bernards. Viņa klātbūtne nodrošināja svētkus un atkal svētkus, un nu Elizabete minēja, ar ko viņš tagad gatavojas pārsteigt... peņuārs un zeķturi jau bija... Pie vannas uz grīdas stāvēja kurpju kaste, kurā, kad Bernards to atvēra, viņa ieraudzīja spilgtas zelta rītakurpes ar lieliem mākslīgiem briljantiem virsū.

Elizabete apmulsusi iesmējās.

— Vai tā ir dāvana Pelnrušķītei? — Elizabete īsti nesaprata, kāpēc viņš izvēlējies tādu, patiesību sakot, bezgaumīgu mantiņu, bet Bernards tikai priecīgi māja ar galvu. Rītakurpes viscaur bija aplipinātas ar kubveida stikla gabaliņiem, un viens liels kristāls karājās pie zelta pušķa. — Ak kungs! - Elizabete noelsās, pēkšņi ieraugot to, kas bija jāredz. — Ak kungs! — Viņa izslējās vannā taisni un, acis iepletusi, skatījās uz Bernardu. — Bērnij... Nē! — Tomēr tā bija taisnība, pie viena no spilgtajiem zelta pušķiem bija rūpīgi piesiets liels dimanta saderināšanās gredzens, kas no pirmā acu uzmetiena šķita vēl viens mākslīgs stikliņš. Elizabete ieraudzīja gredzenu, un viņai acīs saskrēja asaras, viņa turēja kurpi, kamēr Bernards, klusi piecēlies, atsēja dāvanu. Elizabetei trīcēja rokas, asaras tecēja pa vaigiem, un Bernards uzmauca gredzenu viņai pirkstā. Bernardam bija izdevies atrast ļoti skaistu vairāk nekā astoņu karātu gredzenu ar smaragda akmeņiem.

— Bērnij... — Elizabete piekļāvās viņam, abiem stāvot vannasistabā, Bernards glāstīja viņas matus, pēc tam, nosk.i lojis ziepes no sevis un viņas, aiznesa Elizabeti uz gultu otrā istabā un vēlreiz mīlēja viņu... šoreiz maigāk... rāmāk... ka čukstus dziedot... vai lēni dejojot, līdz pilnīgam spēku izsīkumam, kad, cieši apskāvušies, viņi kopīgi sasniedza baudas kulmināciju.

Piecos no rīta Elizabete pārradās mājās, kārtīga un saposusies, it kā visu nakti pavadījusi skolotāju sapulcē. Būtu grūti noticēt, ko viņa īstenībā darījusi. Viņa ļoti atvainojās Džeinas pieskatītājai par vēlo pārnākšanu, bet aukle nepavisam neiebilda, un viņas abas zināja, kāpēc. Kad aukle, klusi aizvērusi durvis, aizgāja, Elizabete palika sēžam dzīvojamā istabā un skatījās ārā pa logu uz vasaras rīta dūmaku, ar bezgalīgu maigumu domājot par vīrieti, ar kuru grasījās salaulāties, par laimi, ka satikusi un iepazinusi Bernardu. Lielais dimanta gredzens mirdzēja viņai pirkstā, asaras rie-sās acīs, un, iegājusi gultā, viņa piezvanīja Bernardam, un viņi vēl stundu pavadīja, klusā balsī romantiski sarunājoties. Elizabete ne mirkli vairs nespēja bez viņa dzīvot.

8

Ceļojuma laika uz Taho ezeru viņi gulēja atsevišķās guļamistabās, kaut arī Elizabete bieži vien izteicās, cik jauki būtu visu laiku atrasties kopā. Atgriezies mājās, Bernards lūdza viņu veikalā izvēlēties kleitu jaunai operas izrādei. Viņiem bija paredzētas vietas ložā, un tas bija sezonas galvenais sabiedriskais notikums Sanfrancisko.

— Izmanto iespēju, mīlulīt. Septiņu dienu darba nedēļa sniedz zināmas priekšrocības. — Kaut arī uzņēmums neko nedeva par brīvu, Bernardam pienācās lielas atlaides. Viņš ar prieku tās izmantoja, lai sagādātu dāvanas Elizabetei.

Viņa devās uz veikalu un starp desmitiem apģērbu izvēlējās itāliešu dizainera tērpu, kas patika arī Bernardam, krāšņu samta kleitu konjaka krāsā ar zeltītām pērlītēm un maziem pusdārgakmeņiem. Pirmajā mirklī tā šķita pārāk izsmalcināta un pat svešzemnieciski ērmīga — kā rītakurpes, ko Bernards bija viņai pasniedzis kopā ar saderināšanās gredzenu, bet uzvelkot Elizabete uztvēra kleitas skaistumu. Tās piegriezums atgādināja renesanses stilu — ar dziļo dekoltē, platajām piedurknēm, garajiem, plandošajiem svārkiem un velci, ko varēja aizkabināt aiz pirksta. Griežoties riņķi lir lajā pielaikošanas telpā dizaineru salonā, Elizabete pītas Li karaliene, kas dižojas un smejas, bet negaidot sarāvās, |o ut vērās durvis un viņa aiz muguras izdzirdēja pazīstamu balsi.

— Vai atradi ko piemērotu? — Piemiegtās acis šķita dejojam bārdainajā sejā, kad Bernards ieraudzīja Elizabeti. Viņš bija ievērojis šo tērpu, kad tas tika atsūtīts no Itālijas, dizaineru salonā tas izraisīja pamatīgu viļņošanos kaut vai cenas dēļ, bet Bernardu tas neuztrauca. Viņu sajūsmināja Elizabetes izsmalcinātais izskats, un, ņemot vērā atlaidi, kas viņam pienācās, viņš varēja atļauties to pirkt. — Oho! Liza, dizaineram vajadzētu tevi redzēt viņa kleitā!

Arī pārdevēja smaidīja, priecājoties par skaisto Lizu greznajā tērpā, kas izcēla augumu un zeltaini brūno, iedegušo ādu. Piegājis klāt, Bernards noskūpstīja viņu, sajūtot pirkstos maigo audumu. Pielaikošanas telpas durvis klusi aizvērās, darbiniecei izejot un murminot kaut ko tādu kā “iešu pameklēt ko citu... jāpaskatās piemērotas kurpes...”. Viņa savus pienākumus prata veikt diskrēti un veikli.

— Vai tev tiešām patīk?

Elizabetes acis mirdzēja līdzīgi pusdārgakmenim pie kleitas, viņai graciozi griežoties riņķī un viņas smiekliem džinkstot kā sudraba zvaniņiem. Bernarda sirds līksmoja no prieka, un viņš nespēja vien sagaidīt, kad varēs vest Elizabeti uz operu.

— Burvīga. Radīta tieši tev. Vai tu redzēji vēl ko sev piemērotu?

Elizabete iesmējās un vēl tumšāk pietvīka zem iedeguma. Viņa negribēja pārmērīgi izmantot Bernarda devību.

— Nu nē! Man pat nerādīja zīmīti ar kleitas cenu... diez vai es šo pirkšu. — Jau pataustot vien kleitas audumu, Elizabete saprata, ka tā viņai par dārgu, bet tik patīkami bija to uzlaikot, Džeina līdzīgos apstākļos darītu to pašu, turklāt Elizabete zināja, ka Bernards ļaus izmantot viņam domāto atlaidi. Tomēr...

Bernards plati smaidīja. Cik neparasta bija šī jaunā sieviete, kas viņam pēc izskata negaidot atgādināja Izabellu Martēnu, tomēr pēc rakstura viņas atšķīrās kā diena un nakts. Vienai nekad nekā nepietika, otra — neko nepieņēma. Bernardam dzīvē bija uzsmaidījusi laime.

— Tu to nepirksi, misis O’Reitija. Es, tavs nākamais vīrs, tev to dāvinu kopā ar visu citu, ko vien vēlies.

— Bērnij... es...

Bernards neļāva Elizabetei neko iebilst, uzspiežot viņas lūpām skūpstu, tad izgāja no ģērbtuves, uzmetis pār plecu viņai pēdējo skatienu.

— Mīļumiņ, ej sameklē pieskaņotas kurpes. Kad beigsi, uznāc pie manis birojā. Pēc tam iesim pusdienās.

Uzsmaidījis viņai, Bernards nozuda, toties uzradās pārdevēja ar pilnām rokām tērpu, ko piedāvāt Elizabetei, bet viņa atteicās tos pat pielaikot. Viņa piekrita vienīgi uzvilkt skaistas modernas krāsas atlasa kurpes ar pērlītēm, gandrīz tādām pašām kā kleitai. Kurpes bija lieliski pieskaņotas tērpam, tāpēc Elizabete ar īstu uzvarētājas izteiksmi devās pēc Bernarda un, ejot ārā no veikala, laimīga pļāpāja par kurpēm, burvīgo kleitu, savu sajūsmu un to, cik ļoti Bernards viņu lutinot. Roku rokā viņi aizgāja uz “Trader Vic's”, ilgi nesteigdamies pusdienoja, jautri smejoties un stāstot smieklīgus atgadījumus, tā ka pulksten trijos, kad bija jāšķiras, abiem bija žēl to darīt. Elizabetei vajadzēja braukt pēc Džeinas, kas bija atstāta pie draudzenes. Pirms skolas sākuma Bernards un Elizabete vēl izbaudīja brīvību. Līdz mācībām, kas sākās nākamajā pirmdienā, bija atlikušas tikai dažas dienas.

Pagaidām Elizabetes prātu aizņēma vienīgi opera, un

piektdien viņa safrizēja matus, uztaisīja manikīru un pulksten sešos ieslīdēja Bernarda dāvātajā princeses kleitā. Uzmanīgi aizvilkusi rāvējslēdzēju, viņa brīdi pārsteigta stāvēja pie spoguļa. Mati bija sacelti uz augšu un apņemti ar bieza pinuma zeltītu tīkliņu, ko viņa bija atradusi cita veikala “ķemmēšanas” reizē, un kurpes tik tikko bija pamanāmas zem smagā kleitas samta. Tad tālumā neskaidri atskanēja durvju zvans, un pēkšņi guļamistabā atradās Bernards — kā vīzija baltā frakā ar iestīvinātu, nevainojami baltu angļu kreklu un vecātēva dimanta aproču pogām.

— Ak kungs, Liza... — Bernardam aptrūkās vārdu, un viņš piesardzīgi noskūpstīja saderināto, lai nesabojātu grimu. — Tu izskaties tik skaista, — viņš nočukstēja, kamēr Džeina, uz brīdi aizmirsta, noskatījās pie durvīm. — Vai esi gatava?

Elizabete pamāja, bet tad ieraudzīja meitu.

Džeinas sejas izteiksmi nekādā ziņā nevarēja nosaukt par apmierinātu. Protams, viņai patika redzēt māti tik skaistu, taču pieaugušo tuvās attiecības viņu biedēja. Raizes nerimās jau kopš ceļojuma uz Taho ezeru, un Elizabete apzinājās, ka reiz būs meitai jāatklāj viņu nākotnes nodomi. Ja nu Džeina iebildīs pret viņu laulībām? Džeinai Bernards patika, tas bija acīm redzams, bet ar to nepietika. Kaut arī zināmā mērā Džeina viņu uztvēra par lielāku draugu nekā māti.

— Arlabunakti, mīļumiņ! — Elizabete noliecās, lai Džei-nu noskūpstītu, bet meitene dusmīga aizgriezās un Bernardam vispār neveltīja ne vārda. Izejot no mājām, Elizabete jutās satraukta, tomēr Bernardam neko neminēja. Viņa negribēja aptumšot burvīgo vakaru.

Vispirms viņi automašīnā “Rolls-Royce”, ko Bernards bija īpaši šim gadījumam noīrējis, devās ieturēt maltīti Modernās mākslas muzejā, kur tika ierauti lielā pūlī starp elegantiem vīriešiem, sievietēm krāšņos tērpos un vienās dārglietās un fotogrāfiem, kas sacentās savā starpā, lai uzņemtu interesantus momentus. Elizabete izturējās pavisam brīvi un lepni, cieši ieķērusies Bernarda elkonī, kamēr visapkārt plaiksnīja zibspuldzes. Elizabete zināja, ka arī viņus fotografē, Bernards, pilsētas elegantākā veikala direktors, jau bija pazīstams, tas bija manāms pēc skatieniem, ar kādiem uz viņu raudzījās daudzas sievietes dārgos tērpos. Vietējie sabiedrības darboņi bija izrotājuši muzeju ar baloniem zelta un sudraba krāsā un apzeltītiem kokiem. Apmeklētājus gaidīja jauki ietītas dāvanas, odekolons vīriešiem, skaistas smaržu pudeles dāmām, protams, no “Vulfa”, un veikalam raksturīgie iesaiņojumi dižojās visās iespējamās vietās.

Biezā drūzma ievirzīja viņus lielā zālē ar klātiem galdiem, Elizabete uzsmaidīja Bernardam, kas paspieda viņas roku, un tajā mirklī viņus nofotografēja.

— Vai tev ir jautri? — Elizabete jautāja, kaut arī vispārējo gaisotni diezin vai varēja formulēt tā. Zāle bija pieblīvēta ar smalku vakartērpu rotātu masu, un dārglietu bija tik daudz, ka tās varētu sakraut lielās ķerrās, ja kāds mēģinātu noteikt to apjomu. Tomēr valdīja kopīga satraucošu gaidu aura. Visi un ikviens jutās kā vakara nozīmīga sastāvdaļa.

Bernards un Elizabete apsēdās pie viena galda ar kādu pāri no Teksasas, muzeja direktoru un viņa sievu, vērā ņemamu “'Vulfa” pircēju un viņas piekto vīru un mēru ar kundzi. Visi bija interesanti cilvēki, baudot ēdienus un dzērienus, viņi viegli un raiti sarunājās par vasaru, bērniem, neseniem ceļojumiem un pēdējo reizi, kad redzējuši Plasido Domingo. Viņš bija īpaši atlidojis uz Sanfrancisko, lai šajā vakarā dziedātu “Traviatā” kopā ar Renātu Skoto un sniegtu patiesu baudījumu īstiem operas cienītājiem, kaut zālē tādu bija maz.

Sanfrancisko operu apmeklēja vairāk modes un sabiedrības nekā mūzikas dēļ. Bernards bieži bija dzirdējis tā izsakāmies, bet viņam bija vienalga. Šovakar viņš lieliski pavadīja laiku kopā ar Elizabeti. Domingo un Skoto viņam bija tikai papildu izklaide. Pats viņš maz ko zināja par opermūziku.

Vēlāk, dodoties uz opernamu, pat Bernards izjuta mirkļa sasprindzināto pacilātību. Fotogrāfi masveidā metās virsū tiem, kas gāja iekšā operā, bet policija sargāja no ziņkārīgo pūļa. Bernardam pēkšņi radās sajuta, ka viņš kopā ar ļaudīm elegantajos tērpos gatavojas piedalīties “Oskara” ceremonijā, tikai pūlis skatījās uz viņu, nevis uz Gregoriju Peku vai Kērku Duglasu. Galva nedaudz reiba, kad viņš, aizsedzot Elizabeti no svešiem elkoņiem, ieveda viņu namā un pa kāpnēm uzgāja ložā. Viņi viegli atrada savas vietas, apkārt vīdēja pazīstamas sejas, galvenokārt tās bija sievietes — “Vul-fa” klientes. Bernards apmierināts secināja, ka kopš vakara sākuma redzējis diezgan daudz “Vulfa” tērpu. Elizabete izcēlās starp pārējām iespaidīgajā renesanses stila kleitā ar zeltīto tīkliņu ap matiem. Cilvēku atzinīgie skatieni tikai palielināja vēlēšanos viņu noskūpstīt, un, apgaismojumam dziestot, viņš viegli saspieda Elizabetes plaukstu, un abi neatlaida rokas visu pirmo cēlienu. Domingo un Skoto dziedāja pasakaini. Vakars nenoliedzami bija brīnišķīgs, starpbrīdī viņi sekoja pārējiem uz bāru, kur šampanietis pludoja kā ūdens un fotogrāfi čakli spaidīja slēdžus. Elizabete tika uzņemta vismaz piecpadsmit reižu, bet viņas izturēšanās palika nemainīgi brīva. Atturīga un mierīga viņa turējās pie Bernarda. Viņa paspārnē Elizabete jutās droša un pasargāta.

Bernards pasniedza viņai glāzi ar šampanieti, viņi iedzēra, vērojot pūli apkārt, un pēkšņi Elizabete klusu iesmējās.

— Jocīgi, vai ne?

Bernards pasmaidīja. Tas tiešām bija jocīgi. Ļaudis elegantajos apģērbos izturējās nopietni pašapzinīgi, apjaušot mirkļa svarīgumu.

— Jauka pārmaiņa pēc ikdienas vienmuļības, vai ne, Liza?

Elizabete piekrita. Rīt no rīta viņa dosies uz universālveikalu, lai nopirktu pārtiku sev un Džeinai visai nedēļai, un pirmdien viņa uz tāfeles ar krītu rakstīs vienkāršus matemātikas uzdevumus.

— Pārējā pasaule šobrīd šķiet nereāla.

— Tas laikam ir operas burvju spēks. — Bernardam patika iespēja piedalīties tik svarīgā notikumā Sanfrancisko dzīvē. Vairāk par visu viņam patika dalīties priekā ar Elizabeti. Viņi pirmo reizi tā kopā izgāja sabiedrībā, un Bernards vēlējās, lai tā turpinātos mūžīgi. Viņš nepaspēja vēl ko pateikt, jo gaisma kļuva blāvāka, tad atkal iedegās, un tālumā neuzkrītoši ieskanējās zvans. —Jāiet atpakaļ.

Bernards nolika glāzi, Elizabete ari, bet tad viņš ievēroja, ka pārējie nelikās ne zinis, un, kad viņi pēc vairākkārtēja zvana aicinājuma devās uz savām vietām, vairums skatītāju palika sarunājoties, smejoties un dzerot. Arī tā bija viena no Sanfrancisko tradīcijām. Bārs un aizkulišu pļāpāšana bija svarīgāka par mūziku.

Otrā cēliena laikā ložas palika pustukšas, bet bārā viss ritēja pilnā sparā, kad viņi tur atgriezās nākamajā starpbrīdī. Elizabete apspieda žāvas un bailīgi palūkojās uz Bernardu.

— Vai esi nogurusi, mīļā?

— Mazliet... tik lielisks vakars! — Turklāt viņus gaidīja turpinājums. Pēc operas viņiem bija paredzēts doties uz “Tra-der Vies”. Tur “Kapteiņa kajītē” Bernards tika uzskatīts par pastāvīgu viesi, un tad vēl viņiem bija jāiegriežas operas ballē Sitiholā. Bernards paredzēja, ka mājās viņi tiks ne agrāk par trim četriem no rīta, bet šis bija gada lielākais sabiedriskais notikums un izcēlās pārējo vidū kā spožākais dimants tiārā.

Pēc pēdējā cēliena ārā viņus gaidīja mašīna, kas ērti ai/ vizināja uz “Trader Vic’s”. Vakariņās viņi dzēra šampame ti, ēda kaviāru, zupu Bongo Bongo ar krēpelēm. Elizabete laimīga smējās par vēsti, ko atrada savā laimes kūciņā. “Viņš mūžam mīlēs Tevi tikpat ļoti, kā Tu mīli viņu!”

— Man tas patīk. — Elizabete starojot uzlūkoja Bernardu.

Brīnišķīgais vakars turpinājās, ienāca Domingo un Skoto ar visu svītu un, valdot lielam satraukumam, tika nosēdināti pie gara galda. Daudzi cilvēki lūdza autogrāfus, un abi mākslinieki apmierināti smaidīja. Viņi bija snieguši lielisku priekšnesumu.

— Paldies par šo skaisto vakaru, mīļais!

— Tas vēl nav beidzies. — Bernards paplikšķināja pa Elizabetes roku, ielejot viņai vēl vienu glāzi šampanieša, lai gan viņa protestējot iesmējās.

— Vēl mazliet — un tu dabūsi mani nest no šejienes ārā.

— To jau nu es spēšu. — Bernards aplika roku viņai apkārt un maigi ieskatījās acīs. Pēc pulksten vieniem viņi devās prom no “Trader Vies” uz operas balli — pēdējo pasākumu šā vakara nebeidzamajā izklaidē. Elizabete sāka jau pazīt iepriekš muzejā, operā, bārā, “Trader Vic's” redzētās sejas, un visas tās bija priecīgas. Pat preses darbinieki un fotogrāfi bija atbrīvojušies no sasprindzinājuma un baudīja dzīvi. Tomēr viņi vēlreiz nofotografēja Elizabeti un Bernardu, kas aizrautīgi valsēja deju zālē, un viņas kleita tagad izskatījās pat vēl skaistāka.

Tieši tā fotogrāfija parādījās nākamās dienas laikrakstos. Elizabete Bernarda apskāvienā dejoja operas ballē Si-tiholā. Kleita bija labi redzama, bet vēl labāk bija redzams Elizabetes starojošais smaids, viņai raugoties Bernardā.

— Vai tev viņš tiešām patīk, mamm? — Džeina bija iespiedusi zodu plaukstiņās, bet Fdizabetei briesmīgi sāpēja galva, pie brokastu galda izskarot rīta avīzi. Viņa bija atgriezusies mājās puspiecos, istaba lēni griezās apkārt, kad viņa iekrita gultā un aptvēra, ka pa visu vakaru kopumā abi izdzēruši četras vai piecas pudeles šampanieša. Vakardiena bija palikusi prātā kā brīnišķīgs piedzīvojums, bet šorīt viņai sametās nelabi, iedomājoties vien dzirkstošo vīnu. Viņai nepavisam nebija spēka sarunāties ar meitu.

— Viņš ir ļoti jauks cilvēks, un tu viņam arī patīc, Džei-na. — Elizabetei šķita, ka tas ir prātīgākais arguments, un neko citu viņa tāpat nespēja izdomāt.

— Man arī viņš patīk. — Tomēr meitas acīs vīdēja šaubas. Sīs vasaras notikumi bija sarežģījuši viņu dzīvi. Bērns instinktīvi juta, cik nopietnas ir mātes attiecības ar Bernardu. — Kāpēc tu ar viņu tik bieži esi kopā?

Elizabeti mocīja galvassāpes, un viņa pāri kafijas tasei klusi uzlūkoja meitu.

— Man viņš patīk. — Pie velna, Elizabete izlēma to pateikt. — Es viņu mīlu. —Jaunā sieviete un bērns saskatījās pāri galdam. Elizabete redzēja, kā Džeinas sejiņa pauž sašutumu. — Es viņu mīlu... — Mātes balss aprāvās, izrunājot pēdējo vārdu, un tas viņā izraisīja dusmas.

— Nu un tad?... — Džeina uzšāvās kājās no krēsla, bet mātes skatiens viņu nosēdināja atpakaļ.

— Kas tev nav pa prātam?

— Vai tad es teicu, ka man kaut kas nav pa prātam?

— Pēc tavas izturēšanās var tā spriest. Viņš arī mani mīl.

— Tiešām? Kā tu to zini? — Džeinas acīs parādījās asaras, bet Elizabetei galva plīsa vai pušu.

— Zinu, jo viņš pats man to pateica. — Elizabete piecēlās un piegāja pie bērna, šaubīdamās, vai atklāt visu patiesību. Galu galā nekas cits taču neatliks, un varbūt labāk bija, ja to da-rija tūlīt, nekavējoties. Viņa apsēdās un ievilka Džemu sev kle pī. Mazais augums palika stīvi atturīgs, bet nepretojās. Vii.ts vēlas apprecēties. — Māte maigi to izteica istabas klusuma, bei Džeina vairs ilgāk nespēja valdīt asaras. Elsojot viņa paslēpa sejiņu pie mātes pleca. Elizabetei acīs arī parādījās asaras, un viņa turēja Džeinu tāpat kā reiz bērnībā, kad meitene bija vel pavisam maziņa. — Es viņu mīlu, sirsniņ.

— Kāpēc?... Kāpēc jums jāprecas? Mums ir labi tikai divām vien.

— Vai tad tā ir? Vai tu nevēlies, lai tev būtu tētis?

Elsas uz mirkli apklusa, bet tad sākās no jauna.

— Dažreiz. Bet mēs iztikām bez viņa. — Džeinas iztēlē joprojām eksistēja nekad vaigā neredzētais īstais tēvs — “skaistais aktieris”, kurš nomiris pēc viņas piedzimšanas.

— Mums veiktos labāk, ja tev būtu tētis. Vai tu kādreiz esi to iedomājusies?

Džeina nošņaukājās, sēdēdama mātei klēpī.

— Tev būs jāguļ viņa gultā, un sestdienās, svētdienās no rīta es nedrīkstēšu ierāpties pie tevis pasildīties.

— Tu katrā ziņā drīkstēsi to darīt.

Tomēr viņas abas apzinājās, ka viss būs citādi, un tas reizē gan skumdināja, gan priecēja.

— Padomā vien, ko visu mēs kopā iespēsim... mēs iesim uz pludmali, varēsim pabraukāties pa jūru... viņš taču ir tik jauks cilvēks, mīļumiņ!

Džeina pamāja. To viņa nenoliedza. Viņa bija pārāk godīgs bērns, lai nemaz nemēģinātu Bernardu nomelnot.

— Man arī viņš... mazliet patīk... pat bārda... — Džeina pasmaidīja caur asarām un pajautāja mātei to, kas patiesi viņai nedeva mieru. —Ja jūs apprecēsieties, vai tu mani vēl mīlēsi?

— Vienmēr. — Elizabetei pār vaigu noritēja asara. — Vienmēr, mūžīgi mūžos.

9

Džeina un Elizabete sāka pirkt līgavām domātus žurnālus, un, kad viņas devās uz “Vulfu” izvēlēties kāzu kleitu, Džeina bija ne tikai samierinājusies ar notikumu attīstību, bet viņai tas pat sāka patikt. Veselu stundu abas pavadīja bērnu nodaļā, meklējot Džeinai piemērotu tērpu, līdz to atrada. Tā bija balta samta kleitiņa ar platu, sārtu atlasa jostu un mazu, sārtu rožu pumpuriņu pie apkaklītes, tieši tādu, kā Džeina vēlējās. Tikpat veiksmīgi viņas sameklēja kleitu Elizabetei. Pēc tam Bernards abas aizveda pusdienās uz “Saint Francis”.

Nākamajā nedēļā arī Bermans Ņujorkā bija izdzirdējis jauno vēsti. Ziņa strauji izplatījās, jo Bernards ieņēma “Vul-fā” pietiekami nozīmīgu posteni. Iepriecināts un ziņkāres pilns, Bermans viņam piezvanīja.

— Vai gribēji noslēpt no manis? — Bermans smaidīdams jautāja, un Bernards atbildot jutās mazliet muļķīgi.

— Ne nu gluži tā.

— Ņujorkā klīst runas, ka Rietumkrastā Amors esot iešāvis bultas divās sirdīs. Vai tās ir tenkas vai taisnība? —

Bermans vēlēja tikai labu vecajam draugam un kolēģim, I .11 arī kādu meiteni Bernards būtu izvēlējies, viņa noteikti bija tam īstā, un Bermans cerēja ar viņu drīzumā iepazīties.

— Taisnība, Pol, tikai es pats gribēju tev to pavēstit.

— Tad tik klāj vaļā! Kas viņa ir? Es dzirdēju vienīgi to, ka viņa nopirkusi līgavas kleitu ceturtajā stāvā... — Bermans iesmējās. Pasaule bija maza, tajā neko nevarēja noslēpt.

— Viņu sauc Liza, viņa strādā par skolotāju, māca otrās klases bērnus. Dzimusi Čikāgā, mācījusies Ziemeļrietumos, divdesmit septiņus gadus veca, viņai ir jauka meitiņa, vārdā Džeina, tai pieci gadi. Kāzas būs tūlīt pēc Ziemassvētkiem.

— Izklausās labi. Kāds ir viņas uzvārds?

— O’Reilija.

Pols ierēcās aiz smiekliem. Viņš vairākas reizes bija ticies ar misis Fainu.

— Ko par to visu teica tava māte?

Arī Bernards neviļus pasmaidīja.

— Neesmu vēl viņai atzinies.

— Neaizmirsti pastāstīt, kā tev gāja! Bumbas sprādziena atskaņām vajadzētu būt dzirdamām arī pie mums, — vai viņa tomēr pēdējos gados ir nomierinājusies?

— Ne gluži.

Bermans smaidīja.

— Vēlu tev veiksmi! Vai Liza nākamajā mēnesī brauks tev līdzi uz Austrumiem?

Bernardu gaidīja ceļojums uz Ņujorku, pēc tam Eiropu, bet Elizabete negatavojās viņu pavadīt. Viņai bija jāstrādā, jārūpējas par Džeinu, un viņiem vajadzēja meklēt māju, ko īrēt nākamajam gadam. Kāda jēga to pirkt, ja drīzumā viņus gaidīja pārcelšanās pavisam uz Ņujorku.

— Viņa ir aizņemta tepat. Bet mēs priecāsimies satikties ar tevi kāzās.

Viņi jau bija izsūtījuši ielūgumus “Vulfa” darbiniekiem. Viņi plānoja nelielas kāzu svinības. Ne vairāk kā piecdesmit sešdesmit cilvēku. Vispirms kaut kur vienkāršas pusdienas, pēc tam abi dosies uz Havaju salām pavadīt medusmēnesi. Elizabetes kolēģe skolā, Treisija, jau bija laipni piekritusi pa to laiku pieskatīt Džeinu jaunajā mājā.

— Kad tieši notiks kāzas?

Bernards viņam pateica.

— Centīšos ierasties. Cik noprotu, tagad tu vairs tā nesteidzies atpakaļ uz Ņujorku.

Bernardam sagura sirds, to dzirdot.

— Tā nu gluži nav. Es drīzumā gribu meklēt Ņujorkā Džeinai piemērotu skolu, un Liza nākamajā pavasarī to novērtēs kopā ar mani. — Viņš gribēja, lai Bermans saprastu, ka viņam ir nopietni iemesli atgriezties mājās, bet otrā līnijas galā valdīja klusums. — Džeinai jāsāk mācīties septembrī.

— Skaidrs... Labi, tiksimies Ņujorkā pēc pāris nedēļām. Apsveicu!

Bernards palika sēžam un skatāmies tukšumā, bet vakarā viņš dalījās satraukumā ar Elizabeti.

— Es nedrīkstu pieļaut, ka mani te notur trīs gadus, tāpat kā bija Čikāgā.

— Vai tu mēģināsi izrunāties ar viņu, kad būsi Ņujorkā?

— Es to darīšu.

Kad beidzot notika šī saruna, Pols Bermans neļāvās ietekmēties un nenosauca konkrētus datumus.

— Tu taču tur strādā tikai dažus mēnešus. Tev jādabū uzņēmums uz kājām, Bernard. Mēs par to vienojāmies.

— Veikalam veicas ļoti labi, un es tur dzīvoju jau astoņus mēnešus.

— Bet veikals ir atvērts tikai nepilnus piecus mēnešus.

Pacieties vēl gadu! Tu zini, cik nepieciešams tu mums esi Tevis iedibinātais darba stils darbosies arī pēc tam, k.ul tu vairs tur nebūsi, bet pagaidām tu esi neaizvietojams.

— Vēl viens gads ir ļoti ilgs laiks. — Bernardam šķita, ka vesela mūžība.

— Aprunāsimies pēc sešiem mēnešiem... — Pols izvairījās no atbildes, un Bernards tovakar pēc darba jutās ļoti nomākts.

Viņa dvēseles noskaņojums neatbilda gaidāmai tikšanās reizei ar vecākiem. Viņš bija sarunājis ar abiem vakariņot “La Côte Basque”. Jo, kā viņš paskaidroja, viņam neatlika brīva laika, lai dotos uz Skārsdeilu. Bernards zināja, cik nepacietīgi viņu gaidīja māte. Bernards viņai bija nopircis skaistu ķirzakādas rokassomiņu, pēdējo ‘'Gucci” modes kliedzienu, smilškrāsā, ar tīģeracs sprādzi. Somiņa bija īsts mākslas darbs, un viņš cerēja, ka mātei tā patiks. Tomēr no viesnīcas uz restorānu Bernards devās ar smagu sirdi. Laukā valdīja skaista oktobra novakare, kad laiks uz kādu brīdi ir tikpat brīnišķīgs, cik Sanfrancisko cauru gadu. Ņujorkā tāda diena tāpēc bija jo īpaši dārga. Ielās valdīja rosīga dzīvība, taksometri signalizēdami šāvās garām, debesis mirdzēja gluži kā elegantās sievietes, kas steidzās no automašīnām uz restorāniem, tērpušās pasakainos kostīmos, spožu krāsu mēteļos, iekšā un ārā no limuzīniem, pa ceļam uz teātri, koncertu, viesībām. Pēkšņi viņš domās sev atgādināja visu astoņos mēnešos zaudēto un vēlējās, kaut Elizabete atrastos viņam blakus, klusībā sev solot nākamreiz paņemt viņu līdzi. Ja veiksies, pavasara biznesa ceļojums sakritīs ar Lieldienu brīvdienām.

Viņš ātri iegāja pa virpuļdurvīm “La Côte Basque” un dziļi ieelpoja iemīļotā restorāna elitāro gaisotni un uztvēra īpašo naudas un varas auru. Sienu gleznojumi bija vēl skaistāki, nekā viņš atcerējās, apgaismojums — maigs un jauks, tāpat kā melnās kleitās ģērbušās un dārglietām greznojušās sievietes, kas vēroja, pļāpāja un izklaidējās kopā ar vīriešiem, kuru pelēkie uzvalki atgādināja formastērpus.

Bernards, paskatījies apkārt, uzrunāja zāles pārzini. Vecāki viņu jau gaidīja pie galdiņa četrām personām zāles otrā galā, un, kad viņš piegāja klāt, māte ar izmisuma izteiksmi sejā krita viņam ap kaklu, gluži kā slīcēja.

Bernardu, kā vienmēr, pamatīgi nokaitināja mātei raksturīgais apsveicināšanās stils, un tas atkal lika viņam ienīst sevi, ka viņš nejūtas laimīgs, satiekoties ar viņu.

— Sveika, mamm!

— Vai tas ir viss, ko tu spēj pateikt pēc astoņu mēnešu atšķirtības? Sveika, mamm? — Ar satriektu sejas izteiksmi viņa pārsēdināja vīru tālāk, lai pati varētu tikt dēlam blakus. Bernardam izskatījās, ka visas galvas pagriežas uz nobārtā dēliņa pusi.

— Te ir restorāns, mamm. Šī nu nav tā vieta, kur izrādīties.

— Vai tu to sauc par izrādīšanos? Tu neesi redzējis savu māti astoņus mēnešus, tik tikko dabū pār lūpām: “Sveika!” — un sauc to par izrādīšanos?

Bernardam gribējās palīst zem galda. Piecdesmit pēdu rādiusā ikviens dzirdēja, ko māte saka.

— Mēs tikāmies jūnijā. — Viņš apzināti pieklusināja balsi, bet tā bija kļūda — strīdēties pretī misis Fainai.

— Tas notika Sanfrancisko.

— Bet tas notika.

— Tad tu biji tik aizņemts, ka vispār nepievērsi man uzmanību. — Tajā laikā notika veikala atvēršana, bet māte nedrīkstēja noliegt, ka Bernards bija atradis brīvu brīdi, lai būtu kopā ar vecākiem.

— Tu lieliski izskaties. — Bernards juta, ka picndciN is tais laiks mainīt sarunas tematu. Tēvs pasūtīja viskiju ar Ir du, mātei “Rob Roy” un Bernards sev “Kir”.

— Kas tas irpar dzērienu?— māte ar aizdomām jautāja.

— Kad atnesīs, es tev iedošu pagaršot. Ļoti viegls. Tu izskaties burvīgi, mamm. — Bernards mēģināja vēlreiz, nožēlojot, ka sarunas vienmēr notika starp viņu un māti. Viņš neatcerējās, kad pēdējo reizi būtu nopietni aprunājies ar tēvu, brīnums, ka tēvs nebija paņēmis uz “La Cote Basque” līdzi savus medicīnas žurnālus.

Tika pasniegti dzērieni, Bernards pagaršoja malciņu “Kir”, piedāvāja mātei, bet viņa atteicās. Bernards mēģināja izlemt, kad pastāstīt par Elizabeti, pirms vai pēc ēšanas. Ja viņš pateiks vēlāk, māte pārmetīs, ka viņš slēpis šo ziņu visa vakara garumā. Ja runās tūlīt, viņa varētu nekavējoties sarīkot scēnu un nokaitināt Bernardu vēl vairāk. Jaunās ziņas pavēstīšana pēc pusdienām bija drošāka, bet pirms tām — zināmā mērā godīgāka. Bernards ieņēma kārtīgu malku dzēriena un izlēma ķerties vērsim pie ragiem.

— Mamm, man ir jaunumi. — Bernards dzirdēja iedrebamies balsi, un mātes ērgļa skatiens tūdaļ pauda, ka viņa noprot — sekos kas nopietns.

— Vai tu atgriezīsies Ņujorkā? — Viņas vārdi iedūrās kā duncis sirdī.

— Vēl ne. Drīzumā. Runa ir par ko labāku.

— Vai tevi paaugstina amatā?

Bernards aizturēja elpu. Jābeidz minēšanas spēle.

— Es grasos precēties.

Pasaule apstājās. Kāds bija izrāvis kontaktu no ligzdas, un māte, ne vārda nebilzdama, skatījās uz Bernardu. Pagāja gandrīz piecas minūtes, līdz viņa atguva valodu, bet tēvs joprojām klusēja.

— Vai tu, lūdzu, nebūtu tik laipns un nepaskaidrotu, ko tas nozīmē?

Šķita, Bernards tikko būtu pavēstījis, ka viņš arestēts par narkotisko vielu tirgošanu, un viņš sāka just dziļi sevī kūsājam dusmas.

— Mamm, viņa ir brīnišķīga sieviete, ļoti skaista. Tu viņu iemīlēsi. Viņai ir divdesmit septiņi gadi, strādā skolā — otro klašu skolotāja. — Tātad viņa nevarēja būt ne slikta, ne dumja. Viņa nebija ne oficiante, ne disko vai striptīza dejotāja. — Un viņai ir meitiņa Džeina.

— Viņa ir šķirtene.

— Jā. Džeinai ir pieci gadi.

Māte nenolaida no Bernarda acis, prātodama, kur varētu piesieties.

— Cik ilgi tu viņu pazīsti?

— Kopš pārcēlos uz Sanfrancisko, — Bernards meloja kā desmit gadus vecs puišelis un meklēja portfelī līdzi paņemtās fotogrāfijas — ļoti aizkustinošus attēlus ar Elizabeti un Džeinu Stinsonbīčā. Viņš sniedza fotogrāfijas mātei, kas padeva tās tālāk tēvam, un viņš ar apbrīnu aplūkoja jauno, skaisto sievieti ar mazo meitiņu, bet Ruta Faina turpināja pētīt dēlu, vēlēdamās izdibināt taisnību.

— Kāpēc tu mūs neiepazīstināji jūnijā? — Tātad Rutai bija aizdomas, ka dēla saderētajai ir kupris, vilka rīkle vai vīrs mājās.

— Tad es viņu vēl nepazinu.

— Tātad jūs satiekaties tikai dažas nedēļas un jau gribat precēties? — Māte atteicās ļaut Bernardam kaut ko izskaidrot, toties ķērās pie lietas būtības. Pie paša galvenā. — Vai viņa ir ebrejiete?

— Nē, nav. — Bernardam šķita, ka māte tūlīt noģībs, un viņš nespēja apslāpēt sejā smaidu. — Lūdzu, nerādi tādu grimasi. Ne jau visi cilvēki ir ebreji.

— Tu varētu atrast, cik vien uziet, savas tautības mcitc* ņu. Kas tad viņa ir?

Tas gan vairs nebija svarīgi. Māte šobrīd nodarbojās ar sevis spīdzināšanu, bet Bernards nolēma ar visu tikt galā tūlīt pat uz līdzenas vietas.

— Katoliete. Viņas uzvārds ir O’Reilija.

— Ak tu pasaulīt! — Ruta Faina aizvēra acis un atšļuka krēslā, gluži kā būtu samaņu zaudējusi. Bernards nobijies uzlūkoja tēvu, bet viņš tikai mierinot pamāja ar roku, lai dēls nepievērš mātei īpašu uzmanību. Pēc mirkļa māte atvēra acis un paskatījās uz vīru. — Vai tu dzirdēji, ko viņš teica? Vai tu aptver, ko viņš dara? Viņš mani nogalinās, bet vai viņu tas uztrauc? Ne mazākajā mērā! — Viņa sāka raudāt, ar plašu žestu atvēra rokassomiņu, izņēma kabatlakatiņu un demonstratīvi sāka susināt acis, blakusgaldiņa apmeklētāju skatienu vērota, un oficiants mīņājās, gaidot, vai viesi gribēs ēst pusdienas vai ne.

— Mums būtu jāpasūta, — Bernards ieminējās klusā balsī, bet māte metās viņam virsū.

— Tu... tu vēl domā par ēšanu! Man... es gandrīz dabūju sirdstrieku...

— Paņem zupu, — vīrs viņai ieteica.

— Es ar to aizrīšos.

Bernards bija gatavs pats viņu nožņaugt.

— Mamm, viņa ir jauka sieviete. Tu viņu iemīlēsi.

— Tātad tu esi tā izlēmis?

Bernards pamāja.

— Kad jūs salaulāsieties?

— Divdesmit devītajā decembrī. — Bernards izvairījās lietot vārdus “pēc Ziemassvētkiem”. Bet māte tomēr sāka no jauna raudāt.

— Viss izplānots, viss paredzēts... datums... sieviete...

neviens man neko nestāsta! Kad tu to sagudroji? Vai tāpēc tu brauci uz Kaliforniju?

Tas bija neciešami. Vakars draudēja sagādāt lielas mokas.

— Es iepazinos ar viņu pēc pārcelšanās uz Sanfrancisko.

— Kā jūs iepazināties? Kurš jūs iepazīstināja? Kurš man to ir nodarījis? — Viņa atkal susināja acis, bet tad tika atnesta zupa.

— Mēs iepazināmies veikalā.

— Kā? Uz eskalatora?

— Dieva dēļ, mamm, izbeidz! — Bernards uzsita ar dūri pa galdu, māte palēcās, un ļaudis pie apkārtējiem galdiņiem tāpat. — Es precēšos. Un cauri! Man ir trīsdesmit pieci gadi. Mana nākamā sieva ir brīnišķīgs cilvēks. Patiesību sakot, manis pēc viņa varētu būt kaut budiste. Viņa ir laba sieviete, māte, un man ar to pietiek. — Bernards nikni pasmēla zupu, bet māte turpināja:

— Vai viņa ir stāvoklī?

— Nē.

— Tad kāpēc tik ātri jāprecas? Pagaidi mazliet!

— Esmu gaidījis trīsdesmit piecus gadus, pietiks.

Nopūtusies māte žēlabaini jautāja:

— Vai tu esi iepazinies ar viņas vecākiem?

— Nē. Viņi ir miruši.

Uz mirkli Rutas sejā pat parādījās līdzjūtīga izteiksme, bet viņa to nedrīkstēja dēlam atklāt. Viņa sēdēja un klusēdama cieta, un, tikai dzerot kafiju, Bernards atcerējās dāvanu. Viņš sniedza to pāri galdam, bet māte atteicās pieņemt.

— Man nav vajadzīgas piemiņas lietas par šo vakaru.

— Lūdzu! Tev patiks. — Bernards labprāt būtu metis viņai ar dāvanu kasti, un māte negribīgi to nolika blakus kā bumbu, kam stundas laikā jāuzsprāgst.

— Nesaprotu, kā tu varēji tā rīkoties!

— Tas ir labākais, ko savā mūžā esmu paveicis. - Īlei nardu pēkšņi ārkārtīgi nomāca mātes attieksme. Cik labi bu tu, ja māte priecātos un apsveiktu viņu. Bernards nopūtās, atlaidās pret krēsla atzveltni un iedzēra malku kafijas. —Ja pareizi saprotu, tu nevēlies nākt uz kāzām.

Māte sāka atkal raudāt, slaucīdama acis ar salveti, nevis kabatlakatiņu. Viņa lūkojās uz vīru, it kā Bernarda vispār te nebūtu.

— Viņš pat negrib, lai mēs piedalāmies kāzās... — Māte ieraudājās skaļāk, un Bernards juta, ka izsīkst pēdējie spēki.

— Mamm, es tā neteicu. Es tikai sapratu...

— Neko tu nesaproti! — māte, momentā atjēgusies, kā šautin izšāva, bet tad iekrita Kamillas lomā, ko tēloja vīram. — Neticami, ka tas vispār notiek.

Lū paplikšķināja viņai pa roku, skatīdamies uz dēlu.

— Viņai ir grūti pierast pie šīs domas, bet viņa saņemsies.

— Un tu, tēt? Vai tu man piekrīti? — Bernards tieši pajautāja, sirds dziļumos alkstot pēc tēva svētības. — Viņa ir tik jauka.

— Novēlu jums laimi. — Tēvs uzsmaidīja Bernardam un vēlreiz paplikšķināja sievai pa roku. — Vedīšu tavu māti mājās. Viņai šovakar neklājās viegli. — Māte, veltījusi niknus skatienus abiem vīriešiem, sāka raisīt vaļā Bernarda dāvanu. Viņa izņēma no kastes un ietinamā papīra rokassomiņu.

— Ļoti laba, — viņa bez jebkādas jūsmas secināja, cenšoties izrādīt, kādu emocionālu triecienu dēls viņai nodarījis. Viņa varētu Bernardu kaut iesūdzēt tiesā. — Es nenēsāju neko, kas būtu smilškrāsas.

Tikai katru otro dienu, Bernards gribēja atcirst, bet apvaldījās. Viņš zināja, kad nākamreiz tiksies ar māti, somiņa būs viņai uz rokas.

— Atvaino! Cerēju, ka tev patiks.

Māte kā izsmejot māja ar galvu, tad Bernards uzstāja, ka par čeku parūpēsies viņš pats, un, kopā ejot ārā no restorāna, māte pieķērās viņam pie rokas.

— Kad tu atkal atbrauksi uz Ņujorku?

— Tikai pavasarī. Rīt es lidoju uz Eiropu, pēc tam no Parīzes atpakaļ uz Sanfrancisko. — Bernards runāja vēsi, jūtot nepatiku par mātes uzvedību vakariņu laikā.

— Vai tu nevari vienu vakaru palikt Ņujorkā? — viņa, pilnīgi izmisusi, jautāja.

— Neiznāks laika. Veikalā paredzama svarīga tikšanās. Redzēsimies kāzās, ja tu atbrauksi.

Māte tūlīt neatbildēja un, tikai pieejot pie virpuļdurvīm, teica:

— Atbrauc mājās Pateicības dienā. Tā būspēdējā reize. — Ar šiem vārdiem viņa pirmā izgāja ārā uz ielas, kur pagaidīja Bernardu.

— Es negatavojos iet cietumā, māt. Es precēšos, un tas vēl nav pasaules gals. Ceru, ka nākamgad varēšu atgriezties Ņujorkā un mēs kopā svinēsim Pateicības dienu.

— Tu un tā sieviete? Kā viņai bija vārds? — Ruta Fai-na žēli skatījās, tēlojot atmiņas zudumu, lai gan Bernards skaidri zināja, ka māte iegaumējusi katru dzirdēto sīkumu par “to sievieti” un tāpat arī fotogrāfijas.

— Viņu sauc Liza. Un viņa būs mana sieva. Liec to vērā!

Bernards noskūpstīja māti un pamāja taksometram.

Viņš negribēja paildzināt šķiršanos. Vecākiem bija jātiek uz savu mašīnu pie tēva darbavietas.

— Tātad tu neatbrauksi Pateicības dienā? — Māte krampjaini pieķērās pie taksometra durvīm, Bernards papu rināja galvu un burtiski ar spēku iestūma viņu mašīna un uz sēdekļa.

— Nevaru. Es tev piezvanīšu, kad būšu atlidojis no Pa rīzes.

— Mums jāaprunājas par tavām kāzām. — Viņa liecās ārā pa logu, un šoferis jau sāka šņākt.

— Kas tur vairs ko runāt. Ceremonija notiks divdesmit devītajā decembrī Emanuēla templī un kāzu viesības mazā, Lizas iemīļotā viesnīcā Sosalito.

Māte būtu pajautājusi, vai nākamā vedekla nav hipijs, bet Lū nosauca šoferim savas medicīnas iestādes adresi.

— Man nav nekā, ko vilkt mugurā.

— Aizej uz mūsu veikalu un izvēlies. Es samaksāšu.

Tad māte aptvēra, ko dēls bija pateicis. Viņi gatavojās

salaulāties templī.

— Viņa piekrīt salaulāties templī? — māte pārsteigta jautāja. Viņa nezināja katoļu paradumus, bet Elizabete bija šķīrusies.

— Jā. Viņa ir ar mieru laulāties templī. Tev viņa iepatiksies, mamm. — Bernards aizskāra mātes roku, un viņa asarainām acīm uzsmaidīja dēlam.

— Mazel tov![1]— Ar šiem vārdiem viņa atkrita sēdeklī, un taksometrs aizdārdināja pa grambām, bet Bernards atvieglots nopūtās. Tas nu bija padarīts.

10

Pateicības dienu viņi pavadīja pie Elizabetes kopā ar Džeinu un Treisiju — Lizas kolēģi un draudzeni no skolas. Treisija bija patīkama sieviete, apmēram četrdesmit gadus veca. Viņas bērni bija izauguši lieli un dzīvoja patstāvīgi. Dēls mācījās Jeilā un brīvdienās nebrauca mājās, meita bija precējusies un dzīvoja Filadelfijā. Treisijas vīrs bija miris pirms četrpadsmit gadiem, bet spēcīgais, dzīvespriecīgais raksturs neļāva viņai sūkstīties par likteņa triecieniem un kļūt par neveiksminieci. Viņa kopa dārzu, labprāt gatavoja ēdienus, viņai bija kaķi, labradors un mazs namiņš Sosali-to. Treisija un Elizabete bija sadraudzējušās, tiklīdz Liza sāka strādāt skolā, un viņai ļoti palīdzēja atbalsts grūtajos laikos — ar mazu bērnu un bez naudas. Dažreiz Treisija palika pie Džeinas, kamēr Elizabete, sakrājusi pāris lieku dolāru, aizskrēja uz kino. Treisija ļoti priecājās par Elizabetes negaidīto lielo laimi. Viņa jau bija piekritusi kāzās būt par līgavas vedēju, un Bernards ar prieku pārsteigts konstatēja, ka Treisija viņā izraisa lielas simpātijas.

Augumā gara, kalsna, ar Birkenstoka kurpēm kājās, dzimusi Vašingtonas štatā, Treisija nekad nebija apmeklējusi Ņu jorku. Viņa bija sirsnīga, labsirdīga, nesamāksloti vienkāršā, un viņa svēti ticēja, ka Bernarda parādīšanās ir labākais, k.is varēja notikt Lizas mūžā. Bernards un Elizabete lieliski sade rēja. Tikpat labi kā savulaik Treisija pati ar nu jau mirušo vīru. Kā divi cilvēki, kas izcirsti no viena koka un radīti, lai savienotos un saplūstu kopā. Treisijai vairs nebija izdevies satikt līdzīgu vīrieti, un viņa sen arī necentās tādu meklēt. Viņa bija apmierināta ar vienkāršo dzīvesveidu Sosalito, dažiem labiem draugiem un bērnu mācīšanu. Viņa krāja naudu braucienam uz Filadelfiju, lai apciemotu mazbērnu.

— Liza, vai mēs nevaram viņai palīdzēt? — Bernards reiz jautāja. Viņu mulsināja paša dārgā automašīna, lepnie apģērbi, Elizabetei dāvātais astoņu karātu dimanta gredzens un četri simti dolāru vērtā lelle Džeinai dzimšanas dienā, turpretī Treisija burtiski krāja peniju pie penija, lai pirmo reizi redzētu mazbērnu Filadelfijā. — Situācija nav godīga.

— Šaubos, vai viņa no mums ko ņems. — Elizabete joprojām brīnījās par milzīgo pavērsienu savā dzīvē — viņai vairs nevajadzēja raizēties par ikdienu, kaut arī viņa kategoriski atteicās līdz kāzām ņemt naudu no Bernarda. Toties viņš apbēra Elizabeti ar dāvanām.

— Varbūt viņa neiebildīs, ja aizdosim biļetei uz Filadelfiju?

Bernards neizturēja un Pateicības dienas vakarā, pēc tam, kad galds jau bija novākts, par to ieminējās. Elizabete lika Džeinu gulēt, un iestājās mierīgs klusums. Atpūšoties pie kamīna, Bernards uzrunāja Treisiju.

— Nezinu, Treisija, kā lai tev to pasaka... — Zinot skolotājas lepno dabu, Bernardam bija grūti iesākt sarunu, viņš jutās gluži tāpat kā tad, kad iznāca cīnīties ar paša māti. Tomēr viņam sniedza gandarījumu vēlēšanās vismaz mēģināt.

— Bērni), vai tu mani aicināsi pamīlēties, vai? Es piekrītu — ar lielāko prieku! — Treisija atsaucās sev raksturīgajā lieliskā humora stilā. Viņai joprojām bija tāda seja kā jaunai meitenei, ar svaigu, tīru ādu, zilām acīm; tādas sejas nekļuva vecas kā padzīvojušām mūķenēm vai dažkārt an-glietēm. Gadījās, ka viņai aiz nagiem varēja manīt zemi no strādāšanas dārzā. Viņa bieži nesa Elizabetei rozes, salātus, burkānus un tomātus.

— Šoreiz man prātā ir kas cits. — Bernards dziļi ievilka elpu un izklāstīja savu nodomu; Treisija sāka raudāt un, nebilzdama ne vārda, saņēma viņa plaukstu. Viņai bija stipras, vēsas rokas, kas bija stingri turējušas divus bērnus un mīļoto vīru; tādu sievieti jebkurš vēlētos par māti.

— Tev jāsaprot, ja mēs runātu par... par kleitu, automašīnu, māju, es tūlīt tevi noraidītu... bet es tik ļoti ilgojos redzēt mazbērnu... vienosimies par aizdevumu. — Tad viņa uzstāja, ka pirks lētāko biļeti, lai ietaupītu naudu. Bet Bernards ņēma pasākumu savās rokās, pats nopirka lidmašīnas biļeti biznesa klasē uz Filadelfiju, un nedēļu pirms Ziemassvētkiem Treisija devās prom. Tā bija Bernarda un Elizabetes kāzu dāvana Treisijai, un viņai tā nozīmēja ārkārtīgi daudz. Treisija solījās atgriezties divdesmit septītajā decembrī, divas dienas pirms laulību ceremonijas.

Ziemassvētki pagāja drudžainā steigā. Bernards aizveda Džeinu uz veikalu pie Ziemassvētku vecīša, un vēl viņi nosvinēja Hanukas svētkus. Steigu divkāršoja ievākšanās jaunajā mājā. Bernards iekārtojās divdesmit trešajā, Elizabete ar Džeinu — divdesmit septītajā. Tajā pašā vakarā ielidoja Treisija, viņi sagaidīja draudzeni lidostā, kur viņa starodama apskāva visus trīs un aizgūtnēm stāstīja par savu mazbērnu.

— Viņam iznākuši divi zobiņi! Vai varat iedomāties, piecu mēnešu vecumā! — Treisija lepojās ar mazo, un viņi ķircinājās visu ceļu līdz pat mājai, kur Elizabete un Bernard', izrādīja Treisijai jauno iedzīvi. Tas bija jauks viktoriāņu sli la namiņš Bukananā, piekļāvies pie klints blakus parkam, kur Elizabetei ar Džeinu pastaigāties pēc skolas. Mājoklis pilnībā atbilda viņu prasībām, un viņi to bija noīrējuši uz vienu gadu. Bernards cerēja, ka līdz tam laikam jau atradīsies Ņujorkā, bet veikals, ja vajadzēs, varēs izpirkt nomu.

— Bērnij, kad atbrauks tavi vecāki?

— Rītvakar. — Bernards nopūtās. — Es jūtos tā, it kā gaidītu huņņu vadoni Atilu.

Treisija iesmējās. Viņa bija neizsakāmi pateicīga par doto iespēju aizceļot uz Filadelfiju, turklāt Bernards kategoriski bija atteicies aizdot naudu un to uzdāvinājis.

— Vai es viņu drīkstēšu saukt par vecmāmiņu? — Džei-na žāvājoties jautāja. Viņi sēdēja jaunajā dzīvojamā istabā un jutās bezgala patīkami, ka beidzot bija kopā zem viena jumta, nevis skraidīja pa trim vietām.

— Protams, tu viņu vari saukt par vecmāmiņu, — Bernards mierīgi attrauca, klusībā cerot, ka māte Džeinai to atļaus. Pēc brīža Treisija paņēma automašīnu no viņu garāžas un brauca mājup uz Sosalito, bet Elizabete ielīda viņu jaunajā gultā jaunajā mājā un cieši apskāva Bernardu. Viņa pieglaudās nākamajam vīram, bet pēkšņi pie gultas atskanēja sīka balstiņa, un Bernards satrūkās, jo Džeina paraustīja viņu aiz pleca.

— Man ir bail.

— No kā? — Bernards centās izskatīties bargs, taču Elizabete zem segas iesmējās.

— Man liekas, ka man zem gultas palīdis briesmonis.

— Nav vis. Kad mēs šeit ievācāmies, es pārbaudīju visu māju. Goda vārds. — Bernards centās runāt laipni, bet īstenībā bija apjucis, ka pieķerts gultā ar Džeinas māti.

— Tad tas būs ielavījies vēlāk. Mantu vedēji būs ielaiduši. — Džeinas balstiņā skanēja patiess satraukums, un Elizabete, uzacis sarāvusi, izlīda no segas apakšas.

— Džeina O’Reilija, tūlīt pat ej atpakaļ gulēt!

Bet viņas meita sāka raudāt un pieķērās Bernardam.

— Man ir ļoti bail...

— Varbūt uziesim augšā un pārbaudīsim, kā tur ir ar briesmoņiem? — Bernardam bija viņas žēl.

— Ej tu pirmais! — Tad viņa pēkšņi pievērsa skatienu mātei un atpakaļ Bernardam.

— Kā tad tā, tu guli mammas gultā, bet jūs vēl neesat precējušies! Vai tas nav pret likumu?

— Nu nē... zināmā mērā... parasti tā nedara, bet dažreiz... tā ir ērtāk... redzi... — Elizabete jau skaļi smējās, bet Džeina klausījās ar patiesu interesi. — Labāk iesim pameklēt briesmoni. — Bernards izkāpa no gultas, priecīgs, ka ir vecajās pidžambiksēs.

— Vai drīkstu pagulēt kopā ar jums?

Elizabete novaidējās. Viņa zināja, ja padosies Džeinas iegribai, meita činkstēs vēl trīs nedēļas.

— Es viņu aizvedīšu uz gultu. — Elizabete jau cēlās augšā, bet Bernards viņu apturēja.

— Tikai šoreiz... par godu jaunajai mājai... — Bernards lūdza, un Džeina gavilējot satvēra viņa roku. Viņu gulta bija milzīgi plata, vietas pietika visiem, kaut arī tas izjauca Elizabetes šā vakara nodomus.

— Padodos! — Viņa atslīga uz spilvena, Džeina pārkāpa pāri Bernardam kā draudzīgam kalnam un ieritinājās pieaugušajiem pa vidu.

— Cik jautri! — Džeina uzsmaidīja savam labdarim un tad mātei, un Bernards viņai stāstīja smieklīgus atgadījumus no savas bērnības, bet Elizabete jau bija aizmigusi, kad viņi joprojām pļāpāja.

11

Lidmašīna Ņujorka pacēlās divdesmit minūtes vēlāk sliktu laika apstākļu dēļ, un Bernards Sanfrancisko gaidīja. Viņš bija ieradies viens, lai vispirms iekārtotu vecākus “Huntington”, bet Elizabete viņiem pievienotos vēlāk uz kokteiļu dzeršanu. Viņiem bija paredzētas kopīgas pusdienas “L’Etoile”, kas saistījās ar jaukām atmiņām par pirmo nakti viesnīcā un dāvāto saderināšanās gredzenu. Bernards bija iepriekš pasūtījis īpašu maltīti. Viņa vecāki pēc tam bija iecerējuši doties uz Meksiku, bet Bernards un Elizabete gribēja pēc kāzām lidot uz Havaju salām. Šodien viņus gaidīja vienīgais klusais ģimenes vakats. Māte bija gribējusi ierasties jau pirms nedēļas, taču Bernards ieteica viņai to nedarīt, jo veikala Ziemassvētku izpārdošanu dēļ viņam neatlika neviena brīva brīža.

— Sveiks, mīļais! — Māte apskāva Bernardu, un viņš smaidīdams vērsās arī pie tēva.

— Labdien, tēt! — Viņi sarokojās, un Bernarda uzmanība vēlreiz tika pievērsta mātei. — Tu izskaties brīnišķīgi, mamm!

— Tu arī. — Viņa cieši nopētīja dēla seju. — Mazliet noguris, bet atpūta Havaju salas tev nāks par labu.

— Nespēju vien sagaidīt!

Bernards un Elizabete plānoja tur pavadīt trīs nedēļas. Elizabete bija dabūjusi skolā atvaļinājumu, un abi ar nepacietību skaitīja atlikušās dienas. Tad māte ziņkāri pavērās apkārt.

— Kur viņa ir?

— Liza neatbrauca. Es nolēmu jūs vispirms iekārtot viesnīcā, un viņa tiksies ar jums vakarā. — Pulkstenis rādīja četri, un ap pieciem viņi būs viesnīcā. Bernards bija sarunājis, ka Elizabete sešos ieradīsies bārā, bet rezervētās vakariņas gaidīja septiņos — vecākiem tas jau bija desmit vakarā. Laika maiņas iespaidā viņi tad jau būs noguruši, un nākamajā dienā bija paredzami daudzi pārdzīvojumi. Ceremonija Emanuēla templī, pusdienas viesnīcā “Alta Mira”, tad lidojums uz Havaju salām... vecākiem — uz Akapulko.

— Kāpēc viņas nav? — Māte jau bija ar mieru apvainoties, bet Bernards smaidīja, pūloties novirzīt viņas domas. Māte nemainījās ne par matu, lai arī kā Bernards cerētu. Viņam jau gandrīz bija šķitis, ka no lidmašīnas kopā ar tēvu izkāps cits cilvēks.

— Mamm, mums ir darba pilnas rokas. Jaunā māja — un vispār...

— Tātad viņa nevarēja atbraukt, lai sagaidītu vīramāti?

— Jūs tiksieties viesnīcā.

Māte lepni pavīpsnāja un, ielikusi roku dēla elkonī, devās uz bagāžas saņemšanu. Tomēr šķita, ka viņa ir labā noskaņojumā. Neatskanēja paziņojumi par mirušiem kaimiņiem, šķirtiem radiniekiem, bojātiem produktiem, kas noindējuši desmitiem nelaimīgo. Viņa pat nesūdzējās, kad gandrīz bija pazudusi viena ceļasoma. Tā bija pēdējā šajā reisā, un Bernards, aiz atvieglojuma nopūties, sakampa to un iesēdināja vecākus automašīnā, lai vestu uz pilsētu. Viņš st.is tīja par kāzām nākamajā dienā, savukārt māte par skaisto kleitu, ko izvēlējusies “Vulfā” pirms vairākām nedēļām. Tā esot gaišzaļā krāsā, ļoti viņai piestāvot, bet vairāk viņa neko neteikšot. Bernards vēl aprunājās ar tēvu, tad viņi ieradās viesnīcā, un viņš atstāja tur vecākus, apsolīdams parādīties pēc stundas.

— Drīz būšu atpakaļ, — Bernards viņus drošināja kā mazus bērnus, tad ielēca atkal mašīnā, lai dotos mājās, nomazgātos dušā un pārģērbtos. Elizabete vēl mazgājās, un Džeina istabā spēlējās ar jauno lelli. Bērns pēdējā laikā izskatījās skumīgs, un Bernards minēja, ka varbūt ir vainīga jaunā vide. Pagājušo nakti viņa bija gulējusi lielajā gultā, bet turpmāk tā nedrīkstēja turpināties.

— Sveika! Kā klājas tavai draudzenei? — Bernards pajautāja, apstājies Džeinas istabas durvīs un nolūkojoties uz viņu. Meitene veltīja viņam dzedru smaidu, un Bernards, iegājis istabā, apsēdās viņai blakus. Džeina pēkšņi iesmējās.

— Tu izskaties pēc rūķa, — viņa iesmējusies teica.

— Ar bārdu? Kurā grāmatā tu to izlasīji?

— Tev šis krēsls ir par lielu. — Bernards bija apsēdies uz viņas mazā krēsliņa.

— Kā tu jūties? — Viņš aplika roku bērnam ap pleci-ņiem.

— Man nekas nekaiš... — Džeina atvairījās.

— Vai tevi joprojām uztrauc briesmonis zem gultas? Ja vēlies, varam apskatīties. Bet tur nekā nav.

— Es zinu. — Džeinas augstprātīgais skatiens norādīja, ka viņa vispār nav neko tādu teikusi. Tā mēdza runāt tikai sīkie, kas gribēja pa nakti palikt pie mammas.

— Kas tad tevi nomāc?

Džeina viņu atklāti uzlūkoja.

— Tu ved prom manu mammu... uz tik ilgu laiku... — Pēkšņi viņai acīs parādījās asaras un izmisums.

Bernardu pārņēma milzu vainas apziņa par sāpēm, ko viņš, kā izrādās, nodara bērnam.

— Saproti... tas ir mūsu kāzu ceļojums... tante Treisija par tevi labi parūpēsies. — Tomēr viņa vārdi neskanēja pārliecinoši, un Džeina bija pavisam bāla.

— Es negribu palikt pie viņas.

— Kāpēc ne?

— Viņa liek man ēst dārzeņus.

— Vai man viņai pateikt, lai to nedara?

— Viņa tāpat turpinās. Viņa neko citu neēd. Beigti dzīvnieki esot slikti, tā viņa saka.

Bernards saviebās, iedomājoties līķus, ko ēdīs “L’Étoile”, bet viņš nespēja to vien sagaidīt.

— Es nu gluži tā neteiktu.

— Viņa aizliedz man ēst karstās desu maizītes, hamburgerus un vispār to, kas man garšo... — Džeinas balstiņa žēli aprāvās.

— Es viņai pateikšu, lai ļauj tev ēst visu, ko vēlies.

— Kas šeit notiek? — Elizabete stāvēja durvīs, ietinusies peldpalagā, viņas mitrie mati slīga pār slapjajiem pleciem, un Bernards viņu mīļi uzlūkoja.

— Mēs te aprunājamies. — Viņiem abiem bija vienādi vainīgas sejas izteiksmes.

— Vai tu vēl esi izsalkusi, Džeina? Virtuvē ir āboli un banāni. — Elizabete jau bija viņu pabarojusi ar kārtīgām pusdienām un lielu saldā ēdiena porciju.

— Nē, nē! — Džeina žēli atbildēja, un Elizabete pamāja Bernardam.

— Jāpasteidzas, mēs kavējam.

Aizvēris vannasistabas durvis, Bernards pačukslcļu I li zabetei:

— Džeina uztraucas, ka mēs aizbraucam uz trim ncdr ļām.

— Vai viņa tev to pateica? — Elizabete pārsteigta jautāja, un Bernards piekrītoši pamāja. — Man viņa neko nav stāstījusi. Droši vien nosprieda, ka tu esi pieļāvīgākas dabas. Un viņai ir taisnība. — Pasmaidījusi Elizabete aplika rokas Bernardam ap kaklu. Peldpalags nokrita, un Bernards ievaidējās, sajutis viņas augumu pie savējā.

— Ja tu tā darīsi, es vispār neapģērbšos.

Acis no Elizabetes nenolaidis, Bernards lēni izģērbās, lai ietu dušā. Elizabete viegli noglāstīja Bernardu, un viņš piespieda savu nākamo sievu pie dvieļu pakaramā blakus izlietnei, aizslēdza durvis un atgrieza vaļā krānu. Vannasista-bu piepildīja tvaiks, un viņi, viens otru skūpstīdami un glāstīdami, mīlējās, Elizabete apslāpēja skaļus vaidus, ko citreiz nevajadzētu darīt. Viņiem abiem bija tik labi kā nekad, un pēc tam viņi apmierināti nomazgājās dušā. Ar zēnisku smīnu sejā Bernards teica:

— Tas bija jauki... pirmais ēdiens... vai uzkodas pirms īstās maltītes?

Elizabete nebēdnīgi atsaucās:

— Pagaidi tik, kamēr tu vakarā tiksi līdz desertam...

Bernards ziepējoties dungoja, un Elizabetes tuvums viņu vilināja atkārtot to, ko bija darījuši, bet viņiem vajadzēja pasteigties. Bernards negribēja nokavēties, lai nekaitinātu māti, no tā viņam bija jāizvairās par katru cenu.

Viņi novēlēja Džeinai labunakti, parādīja auklei, kur kas atrodas, un steidzās uz mašīnu. Elizabete bija uzvilkusi Bernarda dāvāto kleitu, skaistu, pelēku vilnas tērpu ar baltu atlasa apkaklīti, un pelēkas “Chanel” kurpes ar melnu atlasa purngalu, rotājumam viņa izvēlējās Bernarda pirkto pērļu virteni no “Chanel” un lielo saderināšanās gredzenu. Zeltainie mati bija saņemti uz augšu, grims viegls, bet nevainojams, ausīs — pērļu un dimanta auskari. Viņa izskatījās atturīgi valdzinoša, ļoti skaista, un, kad visi vestibilā satikās, Bernards redzēja, ka uz māti arī atstāj iespaidu Elizabetes izskats. Viņa nopētīja Elizabeti, kā cenšoties pamanīt ko nepareizu, bet, ejot pa kāpnēm uz bāru, kad Elizabete pieņēma Bernarda tēva piedāvāto elkoni, māte pamanījās dēlam pačukstēt:

— Jauka sieviete. — No viņas mutes tas bija augsts novērtējums.

— Nav tiesa, — Bernards atčukstēja. — Elizabete ir apburoša.

— Viņai ir skaisti mati, — māte piekāpās. — Vai tie ir dabiski?

— Protams, — Bernards atkal pačukstēja.

Viņi apsēdās pie galda un pasūtīja dzērienus. Vecāki gribēja to, ko parasti, bet Bernards un Elizabete balto vīnu. Bernards zināja, ka Elizabete iedzers labi ja pāris malku pirms došanās uz otru zāli vakariņās.

— Tātad! — Ruta Faina skatījās uz dēla līgavu, kā gatavojoties paziņot nāves spriedumu. — Kā jūs iepazināties?

— Es taču tev jau stāstīju, mamm, — Bernards pārmetoši teica.

— Tu sacīji, ka esat satikušies veikalā, bet nepaskaidroji neko sīkāk. — Māte atcerējās katru dēla vārdu, Bernards to labi zināja.

Elizabete nervozi pasmaidīja.

— Iznāca tā, ka pirmā ar Bērniju iepazinās mana meita. Viņa veikalā apmaldījās, Bērnijs viņu atrada un pacienāja ar banānu saldējumu, kamēr es tiku sasaukta.

— Tātad jūs pati nemeklējāt savu bērnu?

Elizabete gandrīz iesmējās. Bernarda brīdinājums pilni bā atbilda patiesībai. Spāniešu inkvizitore ūdeļādas cepurē tā viņš bija raksturojis māti, un Elizabete jau bija sagatavo ta ar viņu tikties.

— Meklēju gan. Tā mēs satikāmies. Pēc tam Bērnijs atsūtīja Džeinai dāvanu — peldkostīmus, es savukārt uzaicināju viņu uz pludmali... šokolādes lāči... — Viņa un Bernards atminoties reizē pasmaidīja. — Tā nu tas notika. Mīlestība no pirmā acu uzmetiena. — Viņa svētlaimīgi palūkojās uz Bernardu, un misis Faina pasmaidīja. Varbūt šai jaunajai sievietei nebija nekādas vainas. Varbūt. Vēl bija par agru spriest. Protams, viņa nebija ebrejiete.

— Tātad jūs tai paredzat ilgu mūžu? — Ruta Faina vērtējoši uzlūkoja Elizabeti, bet Bernards novaidējās vien par mātes nepieklājību.

— Jā, misis Faina. — Elizabete ieraudzīja Rutu skatāmies uz lielo saderināšanās gredzenu, un viņa apjuka. Bernarda mātes gredzens bija trīsreiz mazāks, un viņas ievingrinātā acs tūlīt bija to novērtējusi.

— Vai mans dēls jums to nopirka?

— Jā, — Elizabete klusi atzina. Viņa joprojām mulsi apbrīnoja izšķērdīgo dāvanu un jutās par to ļoti pateicīga.

— Jūs esat īsta veiksminiece.

— Jā, — Elizabete piekrita, bet Bernards pietvīka zem bārdas.

— Es esmu īstais veiksminieks, — viņš aizsmakušā balsī piebilda, bet viņa acis palika maigas.

— Ceru... — Māte uzmeta viņam zīmīgu skatienu, bet tad atkal pievērsās Elizabetei, lai turpinātu inkvizīciju. — Bērnijs teica, ka jūs esot skolotāja.

Viņa pamāja.

— Jā. Es mācu otrās klases bērnus.

— Vai turpināsiet strādāt?

Bernards gribēja iejaukties un teikt mātei, kas viņai par daļu, bet, pārāk labi viņu pazīstot, pat nemēģināja aizkavēt vai apturēt viņas uzvaras gājienu. Ruta sajūsmināta izprašņāja Elizabeti, sava vienīgā dēla nākamo sievu. Skatoties uz gaišmataino, burvīgo, mīļo būtni, Bernardam kļuva Elizabetes žēl, un viņš paspieda tās roku, ar acīm paužot savu mīlestību. Arī tēvs lūkojās uz dēla līgavu, domājot, cik viņa ir jauka. Toties Ruta nebija tik pārliecināta.

— Vai jūs turpināsiet strādāt? — viņa neatlaidās.

— Jā. Es beidzu stundas pulksten divos, tā ka pēcpusdienu pavadīšu kopā ar Džeinu, līdz vakarā pārnāks mājās Bērnijs.

Pie viņiem ieradās zāles pārzinis un aicināja pie galda. Kad visi bija apsēdušies, Ruta Faina izteica domu, ka nav labi dzīvot kopā pirms kāzām. Tas nav vēlams Džeinas dēļ, viņa stīvi piebilda, un Elizabete nosarka. Bernards mātei pateica, ka tas esot tikai divas dienas, un Ruta aprima, bet citādi šis vakars ne ar ko neatšķīrās no pārējiem. Rutai Fai-nai vienmēr par visu atradās, ko komentēt.

— Ak kungs, un māte nesaprot, kāpēc es izvairos ar viņu tikties, — viņš vēlāk pasūdzējās Elizabetei. Pat tēva pūliņi nogludināt asumus nesniedza rezultātus.

— Viņa taču neko nespēj ar sevi padarīt, mīļais. Tu esi viņas vienīgais bērns.

— Tas ir labākais arguments, kādu man gadījies dzirdēt. Dažreiz viņa mani dzen ārprātā. Nē, vienmēr, — Bernards teica pavisam nopietni, bet Elizabete smaidīja.

— Gan viņa nomierināsies. Vismaz es tā ceru. Vai es izturēju pārbaudi?

— Spīdoši. — Bernards noglaudīja Elizabetes gurnu.

— Tēvs visu vakaru nespēja atraut skatienu no tavam l«,l jām. To nevarēja neievērot.

— Tavs tēvs ir patīkams cilvēks un gudrs arī. Viņš man stāstīja par sarežģītu ķirurģisko tehniku, un es pat laikam sapratu. Mēs jauki parunājāmies, kamēr tu pļāpāji ar māti.

— Tēvam patīk runāt par darbu. — Bernards maigi uzlūkoja Elizabeti. Tomēr viņš joprojām dusmojās uz māti. Viņa visu vakaru uzvedās neciešami. Rutas Fainas mīļākā nodarbe bija dēla mocīšana. Tagad viņai radās iespēja mocīt arī Elizabeti un pat Džeinu. Tas Bernardu nomāca.

Pirms gulētiešanas Bernards pielēja sev glāzi, un viņi pasēdēja pie kamīna, pārrunājot nākamās dienas gaitu. Viņš pārģērbsies pie drauga. Elizabete ar Džeinu saposīsies tepat, atbrauks Treisija, un viņi dosies uz templi. Vecākus Bernards aizvedīs atsevišķi ar limuzīnu. Pie altāra līgavu vedīs Bills Robinss, arhitekts, kuram bija vasarnīca Stinsonbīčā. Viņi draudzējās jau sen, kaut reti satikās. Viņš bija nopietna rakstura cilvēks un patika Elizabetei. Bills Robinss šķita piemērots izvēlētajai misijai.

Tā, pie kamīna atpūšoties, viņi abi apskurbuši jutās laimīgi.

— Mani tikai nomoka apziņa, ka Džeina jāatstāj uz trim nedēļām.

— Beidz, — Elizabete iebilda, atbalstot galvu pret viņa plecu. — Mums ir uz to tiesības. Mēs tik reti spējam būt kopā.

Protams, viņai bija taisnība, bet Bernardam neizgāja no prāta Džeinas skumjā sejiņa un protesti, ka jāpaliek kopā ar Treisiju.

— Viņa ir tik maziņa... pieci gadi... ko viņa saprot no tāda medusmēneša?

Elizabete nopūtusies pasmaidīja. Arī viņai bija žēl pa->

mest meitu. Viņa to darīja reti, bet šoreiz gan bija pārliecināta, ka rīkojas pareizi un Džeinai būs vien jāsamierinās. Vēl viņai glaimoja Bernarda bažas. Viņš būs lielisks tēvs.

— Tu esi pārāk labsirdīgs — kā liels lācis. — Elizabete ļoti novērtēja viņa labo sirdi, un vēlu naktī, kad viņu istabā atkal ieradās Džeina, Bernards klusi, nepamodinot māti, ļāva meitenei iekārtoties pie vecākiem. Bernards arvien vairāk Džeinu izjuta kā paša bērnu un pārsteigts juta, ka mīl viņu arvien vairāk. Nākamajā rītā Džeina un Bernards uz pirkstgaliem aiztipināja līdz vannasistabai, stāvēdami blakus, iztīrīja zobus un tad pagatavoja Elizabetei brokastis, uzliekot tās uz paplātes kopā ar rozi vāzē.

— Apsveicam kāzu rītā! — viņi reizē iesaucās, un Elizabete, vēl samiegojusies, smaidīja.

— Apsveicu arī jūs... bet cikos tad jūs piecēlāties? — Viņa uzlūkoja Bernardu un tad Džeinu, nojaušot, ka abi viņai aiz muguras slepeni vienojušies, bet, tā kā atzīšanās neatskanēja, ķērās pie pasniegtajām brokastīm.

Pēc tam Bernards devās pie drauga pārģērbties. Laulību ceremonija bija paredzēta dienas vidū, un laika vēl bija gana, Elizabete rūpīgi sapina Džeinas matus, iesienot tajos šauras atlasa lentītes. Viņa uzvilka meitai skaistu, baltu samta kleitu no “Vulfa” un galvā uzlika vainadziņu. Kājās uzvilka baltas zeķītes, modernas melnas ādas “Mary Janes” kurpes un pāri kleitiņai aplika tumšzilu vilnas apmetni, ko Bernards bija atvedis no Parīzes. Meitene izskatījās pēc maza eņģeļa, stāvot durvīs un gaidot māti, kura saņēma viņu aiz rokas un izveda ārā pie limuzīna. Elizabete bija saposusies Diora atlasa kleitā ar lielām, kuplām piedurknēm. Svārki sniedzās līdz potītēm — tā, lai būtu redzamas smalkās Diora kurpes. Viss viņas tērps bija senlaicīgā ziloņkaula krāsā, pat galvas rota, kas saturēja atpakaļ no pieres matus, kuri sniedzās pāri pleciem kā jaunai meitenei. Viņa izskatījās Inu viga, un Treisijai no saviļņojuma saskrēja asaras acis.

— Liza, novēlu tev visu mūžu palikt tikpat laimīgai, k.i esi šobrīd! — Viņa notrausa asaras un uzsmaidīja Elizabr tei. — Tava mamma izskatās jauki, vai ne? — Treisija pajautāja Džeinai.

— Jā, — Džeina ar apbrīnu piekrita. Viņas mamma bija pati skaistākā dāma.

— Un tu arī! — Treisija viegli noglauda Džeinas bizī-tes, iedomājoties savu mazmeitiņu, tad viņas sēdās mašīnā un brauca uz Arkvelo bulvāri un izkāpa pie Emanuēla tempļa. Tā bija skaista celtne un iedvesa bijību. Elpai aizraujoties un sirdij dauzoties, viņa cieši saņēma Džeinas rociņu, un abas uzsmaidīja viena otrai. Šī bija viņu abu lielā diena.

Bills Robinss, vīrietis ar solīdu, sirmu bārdu un laipnām acīm kā mācītājam, ģērbies tumšzilā uzvalkā, jau gaidīja Elizabeti. Viesi sēdēja solos, skanēja mūzika, un Elizabete pēkšņi skaidri aptvēra, kas notiek. Līdz šim viņa bija it kā sapņojusi, bet nu visu skatīja realitātē, viņa redzēja ejas galā Bernardu, blakus viņam Polu Bermanu un Fainus pirmajā rindā. Tad viņa vairs nenovērsa acu no glītā, bārdainā, cieņas pilnā Bernarda, kurš gaidīja viņu, un lēni gāja pretim viņam, pretim jaunas dzīves sākumam.

12

Kāzu viesības Alta Mira” noritēja ļoti jauki, viesi lieliski izklaidējās uz terases, baudot skaisto skatu, kas no tā pavērās. Varbūt tur nebija tāds plašums kā lielajās viesnīcās, toties viss bija savdabīgāks un patika Elizabetei, un Bernards viņai piekrita. Pat māte nespēja atrast neko tādu, ko varētu kritizēt. Bernards uzlūdza māti uz pirmo deju, bet tēvs — Elizabeti, tad viņi samainījās, bet pēc laiciņa Pols Bermans gribēja dejot ar Elizabeti, un Bernards savukārt uzaicināja Treisiju. Vēlāk Bernards dejoja arī ar Džeinu, kas bija sajūsmināta, ka viņa arī tiek iesaistīta rituālā.

— Nu, kā tev patīk? Vai esi apmierināta?

— Jā. — Džeina priecājās līdz ar visiem, tomēr Bernards raizējās par to, ka viņa būs jāatstāj mājās. Viņš visā nopietnībā uztvēra jauno tēva lomu, par ko Elizabete viņu pat mazliet pazoboja. Patiesībā arī viņa uztraucās par Džeinu, kuru pirmo reizi pameta uz tik ilgu laiku, bet bērns taču Treisijas gādīgajās rokās atradīsies pilnīgā drošībā, un galu galā viņiem bija tiesības uz medusmēnesi.

— Es esmu ebrejs, ko tad tu gribi? — Bernards bija

Elizabetei paziņojis. — Man ir spēcīgi attīstīta vainas ap ziņa.

— Tad tev jāizmanto tā kam citam. Džeinai nekas ne notiks.

Bernards aizveda Džeinu pie bufetes galda un palīdzēja viņai izvēlēties to, ko sirds kāro, pēc tam nosēdināja meiteni blakus jaunizceptajai vecmāmiņai un pats aizgāja dejot ar jauno sievu.

— Labdien! — Džeina teica Rutai, kas viņu uzmanīgi nopētīja. — Man patīk jūsu cepure. Kas tā ir par kažokādu?

Rutu apmulsināja tāds jautājums, tomēr viņa pieļāva, ka glītais bērns diezgan labi uzvedas, vismaz tik, cik viņa bija novērojusi.

— Ūdeļāda.

— Tā piestāv pie kleitas... Un kleita ir tādā pašā krāsā kā jūsu acis. Vai jūs ievērojāt?

Rutu pārsteidza meitenes vērīgums, un viņa neviļus pasmaidīja.

— Tev arī ir skaistas, zilas acis.

— Paldies! Tās ir līdzīgas mammas acīm. Mans tēvs ir miris, — Džeina lietišķi noteica, mielodamās ar ceptas gaļas gabaliņu, un Rutai pēkšņi kļuva viņas žēl. Elizabetei un bērnam noteikti nebija klājies viegli pirms iepazīšanās ar Bernardu. Dēls viņai negaidot parādījās glābēja lomā, bet tas nebija nekas slikts. Elizabete un Džeina viņai piekristu. Varbūt tikai Bernards pats ne.

— Man žēl, ka ar tavu tēti tā noticis. — Ruta nezināja, ko bērnam vēl teikt.

— Man arī. Toties tagad man ir jauns tētis. — Džeina lepni uzlūkoja Bernardu, un Rutai saskrēja acīs asaras. Tad Džeina pēkšņi paskatījās uz viņu.

— Tu esi mana vienīgā vecmāmiņa.

— Ak tā. — Ruta bezgala apmulsa, un Džeina ieraudzīja, ka viņa raud. Viņa paspieda bērna rociņu. — Tas ir ļoti jauki. Tu savukārt esi mana vienīgā mazmeitiņa.

Džeina laimīga viņai uzsmaidīja un pati arī paspieda Rutas roku.

— Labi, ka tu priecājies par mani. Sākumā es baidījos. — Bernards templī abas bija visai piesardzīgi iepazīstinājis. — Es iedomājos, ka tu būsi ļoti veca.

Ruta, šausmu pārņemta, jautāja:

— Vai Bērnijs tev to teica?

— Nē! — Džeina papurināja galviņu. — Viņš teica, ka tu esi brīnišķīga.

Ruta sāka starot. Bērns tiešām bija burvīgs, viņa paplikšķināja Džeinai pa roku un sniedza cepumu no paplātes, kuru tajā brīdī oficiants nesa garām. Džeina pārlauza cepumu uz pusēm un daļu iedeva Rutai, kas to apēda, neatlaižot meitenes roku. Iekams Elizabetei bija jāiet pārģērbties, viņas bija paspējušas sadraudzēties. Ieraudzījusi māti aizejam, Džeina saprata, kas notiek, un sāka klusi raudāt. Bernards otrā telpas galā to pamanīja un piesteidzās viņai klāt.

— Kas noticis, mīlulīt? — Ruta bija aizgājusi nodejot pēdējo deju ar Polu Bermanu. Bernards pieliecies aplika roku Džeinai ap pleciņiem.

— Es negribu, ka jūs ar mammu aizbraucat... — Viņa klusi novaidējās, un Bernardam sažņaudzās sirds.

— Mēs nebūsim ilgi prom.

Tomēr trīs nedēļas Džeinai šķita vesela mūžība, un, Trei-sijai parādoties, viņa tikai sāka raudāt vēl skaļāk. Kad pienāca Ruta, bērns pieplaka viņai klāt kā labākajai draudzenei.

— Kas šeit notiek?

Bernards paskaidroja, un Ruta līdzjūtīgi uzlūkoja bērnu.

— Kāpēc tu neņem meiteni līdzi? — viņa čukstēja dēlam.

— Šaubos, vai Lizai tas patiks... mūsu kāzu cc|c>|tim<t

Māte pārmetoši uzlūkoja Bernardu un tad pievērsa sLi

tienu raudošajam bērnam.

— Vai tu jutīsies laimīgs? Vai spēsi jauki pavadīt laiku bez viņas?

Bernards uzsmaidīja Rutai.

— Mamm, es tevi mīlu.

Vainas apziņa darīja savu. Viņš sameklēja Elizabeti un pastāstīja, ko nodomājis.

— Mēs nevaram ņemt viņu līdzi. Mums nav viņai sakravātas mantas — un nav pat pieteikta viņai istaba viesnīcā.

— Gan jau dabūsim... Ja ne, apmetīsimies kur citur...

— Bet ja nedabūsim?

— Tad lai viņa guļ pie mums... — Bernards pavīpsnāja. — Paši noorganizēsim vēl vienu medusmēnesi.

— Bernard Fain... kas ar tevi notiek? — Tomēr Elizabete smaidīja, pateicīga mīļotajam cilvēkam par jūtām, ko Bernards sniedza viņas bērnam. Varbūt tā būtu vieglāk, jo arī viņu mocīja sirdsapziņas pārmetumi, ka Džeina paliek viena.

— Labi. Bet ko nu? Vai jāskrien mājās sakravāties?

— Cik vien ātri iespējams!

Pavēries pulkstenī, Bernards steidzās pie mātes, noskūpstīja viņu, atvadījās no Pola Bermana un tēva un satvēra Džeinu rokās, tad nāca Elizabete, un lija rīsa graudu lietus. Džeina nobijās, paredzot, ka tūlīt būs jāatvadās, bet Bernards iečukstēja viņai ausī:

— Tu brauksi mums līdzi. Tagad aizspied acis, lai neiekrīt rīsa graudiņi.

Džeina, cieši aizmiegusi acis, laimīga smaidīja, un Bernards, uz vienas rokas nesot Džeinu, ar otru satvēra Elizabeti, un viņi skrēja ārā, rīsiem un rožu ziedlapiņām lidojot pakaļ, un vēl pēc brīža viņi limuzīnā traucās atpakaļ uz Sanfrancisko.

Desmit minūšu laikā Džeinas mantas bija sakravātas, slavenos iepriekšējās vasaras peldkostīmus ieskaitot. Lidmašīnas pirmajā klasē bija palikusi viena brīva vieta, kuru Bernards tūdaļ Džeinai nopirka, un viņš cerēja, ka tāpat veiksies arī viesnīcā. Ar platu smaidu sejiņā Džeina iekāpa lidmašīnā. Viņa svinēja uzvaru! Viņa brauca līdzi vecākiem! Priecīga viņa iekārtojās Bernardam uz ceļiem un vēlāk mierīgi aizmiga mātes rokās, kad lidmašīna uzņēma kursu uz austrumiem. Tā nu viņi bija apprecējušies. Gaismai nodziestot, tika rādīta filma, un Bernards noskūpstīja Elizabeti uz lūpām.

— Es tevi mīlu, misis Faina.

— Es arī tevi mīlu... — Elizabete klusi kustināja lūpas, lai nepamodinātu guļošo bērnu. Atbalstījusi galvu uz Bernarda pleca, Elizabete aizmiga kopā ar Džeinu, līdz viņi sasniedza Havaju salas. Pirmo nakti viņi palika Vaikiki, bet nākamajā dienā pārlidoja uz Konas salu. Viņi bija rezervējuši numuru viesnīcā '‘Manna Kea Resort”, kur dievi bija viņiem labvēlīgi. Viņi dabūja istabu blakus savam numuram, tātad vismaz nevajadzēs gulēt vienā telpā ar bērnu, bet tam jau galu galā nebija nozīmes. Arī viesnīcā "Manna Kea” zem gultas slēpās briesmoņi, un lielāko daļu nakšu viņi palika kopā visi trīs lielajā gultā, līdz saule cēlās virs palmu galiem. Tā nu viņi pavadīja medusmēnesi trijatā, par ko vēlāk stāstīja, jokojās un smējās.

— Zvēru, pavasarī brauksim uz Parīzi! — Bernards pacēla roku kā skauts, bet Elizabete pavīpsnāja.

— Gan viņa atkal raudādama tev izdīks, ko vien gribēs.

— Nē, apsolu... nu vairs nebūs nekādas vainas apziņas!

— Ha! Ha! — Tomēr Elizabete bija priecīga. Viņu no liecās pār guļošo Džeinu un noskūpstīja Bernardu. Galu ga lā tā bija viņu visu triju dzīve, un sava vietiņa tajā atr.ulas Džeinai. Pēc burvīgi pavadītajām nedēļām viņi atgriezās no “kāzu ceļojuma” nosauļojušies, atpūtušies un laimīgi. Džei-na visiem lielījās, ka piedalījusies mammas medusmēnesī. Viņi glabāja šīs atmiņas visu mūžu.

13

Pēc pārbraukšanas no Havaju salam laiks skrēja vēja spārniem un viņi bija ļoti aizņemti. Bernards plānoja vasaras un rudens modes skates, izstrādāja jaunu tirdzniecības politiku, tikās ar ļaudīm no Ņujorkas. Elizabete rosījās pa māju, nemitīgi cepot, vārot, šujot. Viņa prata visu. Pati savām rokām tika ar visu galā. Viņa pat iestādīja rozes mazajā dārziņā Bukananstrītā, un Treisija palīdzēja viņai un Džeinai uz terases audzēt dārzeņus. Dzīve ritēja pilnā plaukumā, un aprīlis pienāca bez liekas gaidīšanas. Bernardam vajadzēja doties uz Ņujorku un Eiropu, tāpat kā iepriekšējos gados. Elizabete nekad nebija redzējusi nedz Ņujorku, nedz Eiropu, un Bernards ar nepacietību gaidīja šo ceļojumu. Viņš gandrīz bija ar mieru ņemt atkal līdzi arī Džeinu, bet palika spēkā solījums Elizabetei par īstu medusmēnesi, un viņi atrada veiksmīgu risinājumu. Bernards izkārtoja braucienu Elizabetes skolas brīvdienu laikā, tātad arī Džeinai bija divas brīvas nedēļas, un viņi nolēma atstāt meiteni pie vecmāmiņas un vectētiņa Fainiem. Džeinu tas tik ļoti iepriecināja, ka viņa pat neuztraucās par vecāku aizbraukšanu uz Eiropu.

— Mēs, — Džeina lidmašīnā skaļi paziņoja, — iesim uz Radio mūzikholu! — Viņa gatavojās lieliskai ekskursijai, Dabas vēstures muzejs, Brīvības statuja, Empire State liuil ding. Džeina nevarēja vien sagaidīt, kad tas notiks, un Ruta uzvedās līdzīgi, cik Bernards bija apjautis no viņu telefona sarunām. Pēdējā laikā māte un dēls sapratās labāk. Elizabete bieži zvanīja Rutai — tāpat vien, lai apsveicinātos un pastāstītu pēdējos jaunumus — tādējādi atvieglojot dzīvi Bernardam, turklāt māte gribēja runāt galvenokārt ar Džeinu. Viņai apbrīnojami patika mazā meitene, bet Džeina savukārt atbildēja uz viņas jūtām ar dievināšanu. Džeinu aizrāva ideja par personisko vecmāmiņu, un viņa pavisam nopietni lūdza Bernardam, vai skolā nedrīkstētu saukties viņa uzvārdā.

— Protams! — Bernardu pārsteidza meitenes lūgums un tas, cik nopietni viņa to uztvēra.

Nākamajā dienā viņa skolā oficiāli sāka saukties par Džeinu Fainu. Pēcpusdienā meitene pārradās mājās, starojot kā saulīte.

— Tagad arī es esmu precējusies ar tevi, — viņa paziņoja. Arī Elizabete bija apmierināta, un viņa jutās atvieglota, ka Džeina viņu ceļojuma laikā atradīsies labās rokās. Sākumā viņi domāja par Treisiju, bet Džeina pēdējā laikā nesatika ar mātes draudzeni. Džeina auga, kļuva gudrāka un manīgāka, bet Treisija par to tikai pasmējās. Viņa priecājās, ka trijotne ir acīm redzami laimīga.

Ņujorkā Kenedija lidostā viņus sagaidīja “vecmāmiņa Ruta”.

— Kā klājas manai mīlulītei? — Pirmo reizi mūžā Bernardam neviens neuzmācās ar šo jautājumu, tā ka pirmajā mirklī viņam tas pat šķita dīvaini. Viņš noskatījās, kā Džeina metas viņa mātes apskāvienos, un asarām acīs viņš spieda roku tēvam, tad Elizabete noskūpstīja vīratēvu uz vaiga, Bernards apskāvās ar māti, Elizabete noskūpstīja arī viņu, un visi reizē pļāpādami devās mājup uz Skārsdeilu. Tā viņi no ienaidniekiem bija pārvērtušies par vienu ģimeni, un Bernards aptvēra, ka iemesls tam bija Elizabete. Viņai piemita apbrīnojams talants savaldzināt un apvienot cilvēkus, un automašīnā Bernards pamanīja, kā abas sievietes apmainās ar saprotošiem skatieniem par kādu Džeinas izteikumu. Cik patīkami bija apzināties, ka viņa vecāki pieņēmuši Elizabeti. Bernards ilgi baidījās, ka tas varētu nenotikt, bet viņš nebija paredzējis, cik ļoti viņu emocijas ietekmējis tas, ka viņi kļuvuši par vecvecākiem.

— Tagad man ir tāds pats uzvārds kā tavējais, — Džei-na automašīnā lepni paziņoja vecmāmiņai Rutai un nopietni piebilda: — To ir daudz vieglāk uzrakstīt. Iepriekšējo es neparko nevarēju iemācīties pareizi nosaukt pa burtiem. — Viņa smaidīja bezzobainu smaidu. Iepriekšējā nedēļā Džei-nai bija izkritis pirmais zobs, un viņa steidzās izstāstīt, cik naudiņas atnesusi zobu feja.

— Piecdesmit centus? — Ruta brīnījās. — Agrāk nesa tikai desmit.

— Tas bija vecos laikos, — Džeina ar nicinājumu secināja, bet tad, noskūpstījusi vecmāmiņu uz vaiga, pačukstēja viņai: — Vecomamm, es tev nopirkšu saldējumu.

Rutas sirds kusa bērna mazajās rokās.

— Gan mēs izklaidēsimies, kamēr tavs tētis un mamma būs prom... — Ruta tagad arī sauca Bernardu par tēti, un viņš reiz vaicāja Elizabetei, vai nevajadzētu Džcinu oficiāli adoptēt.

— Jā, mēs varam darīt, kā vēlamies, jo tēvs viņu pametis, — Elizabete bija atbildējusi. — Bet vai mums vajadzīgas liekas rūpes? Džeina jau izmanto tavu uzvārdu, un viņa ar laiku varēs to lietot likumīgi, turklāt viņa tāpat tevi s,m* par tēvu. — Un Bernards bija piekritis. Kam gan gribējā* vazāt Džeinu pa tiesām?

Pirmo reizi pēc ilgiem gadiem viņš palika vecāku mājās un pats bija pārsteigts, kā viņam tur patika, ja bija kopā ar Elizabeti un Džeinu. Sieva palīdzēja viņa mātei pagatavot vakariņas un pēc tam nomazgāt traukus. Kalpone esot saslimusi, tā bija vienīgā sliktā ziņa, ko māte šoreiz pavēstīja. Bet, tā kā Hetija bija tikai uzberzusi tulznas, šis atklājums nelīdzinājās iepriekšējo laiku šausmu stāstiem par triekām un sirdslēkmēm. Visiem bija labs noskaņojums. Bernardam vienīgi kļuva neērti, kad naktī Elizabete gribēja ar viņu mīlēties.

— Ja nu ienāk mana māte? — Bernards tumsā čukstēja, bet viņa nerātni smējās.

— Tad es izkāpšu pa logu un zālienā pagaidīšu, līdz gaiss kļūs tīrs.

— Ak, mana mīļā... — Bernards aizslidināja roku aiz viņas atlasa naktskrekla, un, smejoties, skūpstoties, čukstoties kā blēņdari bērni, viņi mīlējās, bet pēc tam aprunājās, un Bernards viņai atklāja domas par jauno gaisotni, ko Elizabete ienesusi viņa ģimenē.

— Tu pat nespēj iedomāties, kā māte uzvedās, pirms parādījies tu. Tiešām, bija brīži, kad es viņu pat ienīdu.

Tas skanēja kā zaimi, guļot zem viņas jumta, bet dažkārt tā bija taisnība.

— Manuprāt, Džeina pratusi viņus savaldzināt.

— Jūs abas esat to izdarījušas. — Pilnu sirdi mīlestības, Bernards mēnessgaismā lūkojās sievai sejā. — Tu esi brīnišķīga.

— Vai labāka nekā Izabella? — Elizabete ķircinājās, un Bernards viņai ieknieba.

— Tu vismaz nezodz manu mīļāko pulksteni... tikai sirdi...

— Un tas ir viss? Mesjē, man prātā bija kas cits... — Elizabete mīļi izdvesa ar franču akcentu, un Bernards metās pie viņas, no jauna izjuzdams iekāri. Šķita, ka viņiem sākas atkal medusmēnesis. Džeina, paldies Dievam, tajā vakarā neatnāca pie viņiem, Elizabetes naktskrekls pazuda kaut kur zem gultas, un Bernards vispār bija aizmirsis uzvilkt pidžamu.

Kad nākamajā rītā viņi cienīgi rītasvārkos sēdēja pie brokastu galda, māte un Džeina, lejot apelsīnu sulu, paziņoja:

— Mums šodien nav laika jūs pavadīt uz lidostu. — Viņas abas sazvērnieciski saskatījās, turklāt Džeina neizrādīja ne mazāko satraukumu. — Mums jāiet uz Radio mūzikho-lu. Biļetes jau nopirkām.

— Šodien ir pirmais Lieldienu uzvedums! — Džeina nespēja novaldīties, neizrādījusi savu sajūsmu, un Bernards smaidīdams iesāņus palūkojās uz Elizabeti. Viņa māte bija gudra sieviete. Viņa bija izkārtojusi tā, lai Džeina netiktu uz lidostu un nesāktu raudāt, redzot viņus dodamies prom. Tagad viņi tikai jauki atvadījās, Džeina un vecmāmiņa iesēdās vilcienā, kas pats par sevi jau vedināja uz jaunu izklaidēšanos, un vecaistēvs viņas sagaidīšot viesnīcā “Plaza”. — Iedomājieties! — Džeina sauca. — Mēs brauksim ar divričiem, tie ir rati, ko velk zirgs un vada kučieris! Taisni pa Centrālo parku... — Tikai vienu mirkli, kad Džeina apskāvās ar Bernardu un Elizabeti, viņas lūpiņa nodrebēja, bet tad viņa tūlīt, priecīgi pļāpājot, devās prom kopā ar Rutu, bet Bernards un Elizabete atgriezās mājā un vēlreiz mīlējās. Aizejot viņi rūpīgi aizslēdza durvis, ar taksometru aizbrauca uz lidostu, un medusmēnesis varēja sākties.

— Vai esat gatava doties uz Parīzi, madame Faina?

- Oui monsieur! — Elizabete pavīpsnāja, un viņi abi s.i ka smieties. Elizabete pat vēl nebija apskatījusi Ņujorku, Bet viņi nolēma, ka to paspēs izdarīt trīs atpakaļceļa dienās. An Džeinas dēļ bija labāk, ja viņi ilgāku laiku brīvdienu nobci gumā pavadīs kopā ar ģimeni. Tad arī Bernards bija sarunājis visas tikšanās, kas viņam nepieciešamas veikala darījumam.

Uz Parīzi viņi lidoja ar “Air France” un nākamajā rītā mundri un dzīvespriecīgi nolaidās Orlī lidostā. Pulkstenis bija astoņi pēc vietējā laika, un, saņēmuši bagāžu, izgājuši cauri muitai, viņi divu stundu laikā jau iekārtojās viesnīcā “Ritz” un devās apskatīt pilsētu. “Vulfs” bija nodevis Bernarda rīcībā limuzīnu, un Elizabete bija neizsakāmi sajūsmināta par viesnīcu. Nekur viņa nebija redzējusi tik skaistu vestibilu kā “Ritz” ar sievietēm un vīriešiem elegantos tērpos, pavadoņiem, kas veda pastaigāties pūdeļus un pekinie-šus, un veikali Sentonorē ielā izskatījās vēl skaistāki, nekā viņa spētu iztēloties. Viņa kāsapnī staigāja Bernardam līdzi — “Fouquet’s”, “Maxim’s”, “Tour d'Argent”, “Bâteaux-Mouches'”, Eifeļa tornis, Triumfa arka, Lafajeta galerija, Luvra, pat Rodēna muzejs. Parīzē pavadīto nedēļu viņa atcerējās kā laimīgāko savā mūžā, viņai gribējās, lai tā nekad nebeidzas, bet pēc tam viņi lidoja uz Romu, uz Milānu, uz modes skatēm, kas noderētu veikalam. Bernarda pārziņā joprojām bija visu svarīgāko importa preču partiju organizēšana, un to izvēle prasīja milzīgu enerģiju. Elizabete apbrīnoja viņa darbaspējas, viņa visur gāja Bernardam līdzi, dažreiz uzlaikoja tērpus, lai novērtētu, kā tie izskatās uz “parastas mirstīgās”, nevis profesionālas modeles. Elizabete pateica, kā viņa tajos jūtas, vai tos vajadzētu uzlabot, un, braucot no vienas vietas uz nākamo, daudz ko apguva sava vīra biznesā. Bernards savukārt ievēroja, kādu iespaidu uz Elizabeti atstāja modes skates. Viņa sāka daudz vairāk izprast modes tendences un kļuva elegantāka, uzmanīgi izvēlējās rotaslietas, somiņas un pēkšņi izskatījās ļoti kopta. Viņai piemita iedzimtas dotības uztvert visu jauno. Bernards to bija redzējis jau abu iepazīšanās sākumā, bet, tikusi pie lielākām iespējām, viņa parādīja, cik labi prot ģērbties. Viņa kļuva nevis tikai moderna vien, bet satriecoši eleganta. Elizabete patiesi bija laimīga, ceļojot un strādājot roku rokā ar vīru, pēcpusdienā viesnīcā mīlējoties, pēc tam līdz punaktij staigājot pa Via Veneto vai metot sīknaudu di Trevi strūklakā atkal kopā ar viņu.

— Ko tu vēlējies, mīļā? — Bernards jautāja, juzdams, ka mīl viņu vairāk nekā jebkad.

— Dzīvosi — redzēsi! — Elizabete viņam uzsmaidīja.

— Tiešām? Kad? — Bet viņš domāja, ka saprot, ko Elizabete sacījusi. Viņš vēlējās to pašu, un viņi arī centās. — Vai tava vēlēšanās tevi padarīs lielu un apaļu? — Bernardam patika domāt, kā Elizabete nēsās viņa bērnu, bet viņa tikai smaidīja.

— Ja es tev skaļi to pateikšu, tas nepiepildīsies. — Elizabete pamāja ar pirkstu, viņi devās uz “Excelsior” un atkal mīlējās. Cik jauki būtu, ja varētu gaidīt bērniņu pēc otrā medusmēneša. Tomēr, ieradusies ceļojuma pēdējās divās dienās Londonā, Elizabete redzēja, ka iecerētais nav piepildījies, un viņa aiz vilšanās pat apraudājās.

— Neuztraucies! Mēģināsim vēl un vēl. — Bernards apskāva sievu un cieši sev piekļāva. Pēc stundas viņi tiešām mēģināja atkal, kaut arī zināja, ka tas nedos vēlamo rezultātu, toties prieku gan. Atgriezušies Ņujorkā pēc divām burvīgām nedēļām, viņi acīm redzami staroja aiz laimes. Izrādījās, ka ne jau viņi vienīgie labi pavadījuši laiku. Džeina vismaz divas stundas stāstīja, ko viņa vecāku prombūtnes laikā darījusi. Un tā vien izskatījās, ka vecmāmiņa Ruta izpirkusi m.i/ meitai Švarca veikalu tukšu.

— Mums būs vajadzīga kravas mašīna, lai to visu .11/ gādātu mājās! — Bernards, acis iepletis, lūkojās uz lellēm, rotaļlietām, suni īsta suņa lielumā, mazu zirdziņu, leļļu māju, miniatūru plīti.

Ruta apmulsa, bet tad spītīgi izslēja zodu.

— Viņai te nebija, ar ko spēlēties. Man palikušas tikai tavas vecās mašīnas, — viņa gandrīz pārmeta Bernardam. Turklāt viņa ar lielāko prieku bija pirkusi Džeinai visas dāvanas.

— Ak vai! — Bernards pasmaidīja, sniedzot mātei savu dāvanu no veikala “Bulgāri”. Kastītē atradās skaisti auskari sešstūra formā no senlaicīgām zelta monētām ar smalkiem dimantiem apkārt. Elizabetei viņš bija nopircis tieši tādus pašus, un tie viņai ļoti patika. Rutai tāpat. Nekavējoties iespraudusi tos ausīs, viņa steidzās parādīties Lū, bet Elizabete turēja Džeinu sev cieši klāt. Kaut arī ceļojums uz Eiropu bija burvīgs un viņai bija pietrūcis meitiņas, viņai ar Bernardu bija ļoti svarīgi palikt divatā.

Ņujorkā pavadītās dienas ritēja gandrīz tikpat labi. Viņi pusdienoja Bernarda trīs iemīļotos restorānos “La Cote Basque”, “21” un “Grenouille”, kur viņš dalījās ar to, kas viņam garšoja visvairāk. Viņi dzēra viesnīcas “Plaza” Ozolu istabā heresu, vakarā gāja “Carlyle” klausīties Bobija Šor-ta spēli, un Elizabetei viņš ārkārtīgi patika. Viņi iepirkās “Bergdorfs”, “Saks”, “BendePs”, leģendārajā “Blooming-dale’s”, tomēr dodami priekšroku Bernarda veikalam. Kādu dienu bārā “P. J. Clark's” viņi sēdēja un smiedamies vēroja apmeklētājus.

— Man ir tik labi kopā ar tevi. Vai tu maz to aptver? Tu esi padarījis manu dzīvi gaišu un krāsainu. Es nevarēju

pat iedomāties, ka tas ir iespējams. Neticami, es taču visu laiku tikai cīnījos par izdzīvošanu. Sīka un grūta dzīve, kas pārvērtusies lepnā izklaidē. Kā milzu gleznā... kā Šagāla sienu dekori Linkolna centrā. — Arī uz turieni viņš Elizabeti bija aizvedis. — Nu man apkārt dominē sarkanā, zaļā, saulaini zeltainā, spilgti zilā krāsa... agrāk — tikai pelēkā un baltā. — Elizabete svētlaimīgi uzlūkoja vīru, un Bernards noskūpstīja viņu, sajūtot alus “Pitnm’s” garšu viņai uz lūpām.

— Es tevi mīlu, Liza.

— Es arī tevi mīlu, — viņa pačukstēja pretī, bet tad tik skaļi nožagojās, ka blakus stāvošais vīrietis atskatījās un uzmeta vērtējošu skatienu viņai un Bernardam. — Kā tu teici — kāds tev vārds?

— Džordžs. Džordžs Mērfijs. Esmu precējies, un Bronk-sā man dzīvo septiņi bērni. Vai aiziesim uz viesnīcu?

Vīrietis pie bāra muti vien iepleta. Vairums apmeklētāju šeit meklēja vienas nakts piedzīvojumu, bet lielākā daļa nemēdza klāstīt par sievām un bērniem.

— Tad iesim un uztaisīsim vēl vienu, — Elizabete moži noteica.

— Lieliska ideja.

Bernards Trešajā avēnijā noķēra taksometru, kas viņus pa īsāko ceļu aizveda mājās, pirms bija pārradušās māte un Džeina. Tēvs vēl strādāja slimnīcā. Tik jauki bija palikt divatā! Bernardam it visur patika būt kopā ar Elizabeti, bet jo īpaši gultā, viņš nosprieda, kad viņi palīda zem vēsās segas. Viņam nepavisam negribējās celties, kad pārnāca māte ar Džeinu. Vēl vairāk viņam nepatika tas, ka tuvojās atgriešanās Kalifornijā. Viņš par to runāja ar Polu, bet — bez rezultātiem.

— Pol, es tur esmu jau gadu. Pat vairāk — četrpadsmit mēnešus!

— Bet veikals faktiski ir atvērts tikai desmit mniriiun Kāpēc tev jāsteidzas? Tev ir jauka sieviņa, māja, Sauli.m cisko ir diezgan piemērota Džeinai.

— Mēs viņu gribam sūtīt skolā Ņujorkā. — Taču izra dījās, ka meitenes dokumentus nepieņēma, iekams nebija pil nīgi skaidrs, kad tieši viņi pārcelsies. — Nevar tā neziņā dzīvot gadiem ilgi.

— Ne jau gadiem... teiksim, vēl vienu. Pagaidām nav neviena samērā kompetenta aizvietotāja.

— Labi... — Bernards nopūtās. — Bet tad tikai gadu. Vai norunāts?

— Jā jau, jā... apžēliņ, varētu padomāt, ka tu esi aizmirsts Ārmpitā, Rietumvirdžīnijā! Sanfrancisko nav tā sliktākā vietiņa.

— Piekritu. Bet man vislabāk ir tepat, esmu piederīgs Ņujorkai, tu to zini.

— Nenoliedzu, Bernard. Tomēr pagaidām tu mums esi nepieciešams Kalifornijā. Pūlēšos, cik manos spēkos, lai gada laikā dabūtu tevi šurp.

— Es rēķināšos ar to.

Bernards sāpīgi uztvēra aizbraukšanu no Ņujorkas, bet izrādījās, ka Sanfrancisko arī nemaz nebija tik briesmīgi. Mazais namiņš izskatījās pat mājīgāks, nekā viņš to atcerējās, un veikalā viss ritēja ierasto gaitu. Viņam tikai nebija pa prātam, ka jābūt prom no Elizabetes visā dienas garumā, un jau pirmajā dienā viņš pusdienlaikā uzradās skolas kafejnīcā, lai kopīgi ar Elizabeti apēstu pa sviestmaizei. Bernards izskatījās ļoti cienīgs un elegants tumšpelēkajā angļu uzvalkā, Elizabete bija ģērbusies rūtotos svārkos un sarkanā džemperī, ko viņi kopā bija nopirkuši “Trois Quartiers”, kurpes savukārt bija iegādātas Itālijā, un viņa šķita tik skaista un jauna, ka Džeina lepojās ar abiem.

— Tie tur ir mans tētis un mamma! — Viņa parādīja draudzenēm un nostājās blakus Bernardam, lai apliecinātu piederību.

— Sveika, sīkā! — Bernards uzsauca, uzmetot viņu gaisā un pēc tam to atkārtojot ar vēl pāris gribētājiem. Viņam tika veltīta liela ievērība kafejnīcā, un Treisija arī pienāca apsveicināties. Viņa apskāva draugu, tūlīt atklājot jaunumus par meitu, kura atkal esot stāvoklī. Bernards redzēja iedegamies sievas acis un klusi paspieda viņas roku. Elizabete jau sāka uztraukties, ka ar viņu kaut kas nav kārtībā, Bernards iebilda, ka tikpat labi vaina jāmeklē viņā. Abi kopīgi vienojās lieki nenervozēt, bet pagaidīt. Tomēr viņi ļoti vēlējās bērnu.

Jūnijā Bernards sagādāja Elizabetei pārsteigumu. Viņš uz diviem mēnešiem noīrēja Stinsonbīčā vasarnīcu, un Elizabete bija sajūsmināta. Māja bija lieliski piemērota atpūtai, tajā ietilpa guļamistaba, bērnistaba Džeinai, viesiem domāta telpa, plaša dzīvojamā istaba ar atsevišķu platību pusdienošanai, saulaina virtuve, terase ar nojumi, kur sauļoties kaut vai kailiem, kad Džeinas nebūtu klāt. Elizabete bija ļoti apmierināta. Viņi izlēma pārvākties uz vasarnīcu, un Bernards katru dienu braukātu uz darbu. Bet pēc divām nedēļām Elizabete saaukstējās un ilgu laiku netika vesela. Bernards sazvanījās ar tēvu, Lū sprieda, ka vainīgs viņas si-nusīts un jāsāk dzert antibiotikas. Elizabetei visu laiku reiba galva un dienas beigās metās nelaba dūša. Viņa jutās nogurusi, nomākta un vispār neatcerējās, kad viņai bijis tik slikti. Pagāja vesels mēnesis, līdz viņai kļuva labāk, bet tikai mazliet, un viņa nemaz neatpūtās un nepriecājās par vasaras mītni. Džeina savukārt to vien darīja kā satikās ar draugiem, katru vakaru ar Bernardu skrēja uz pludmali, bet Elizabete spēja aiziet tikai mazu gabaliņu, un viņai jau kļuva nelabi. Viņai pat nebija vēlēšanās braukt uz pilsētu un pielaikot kleitu operas atklāšanai. Pēc Darba svētkiem viņ.i saņēmās un izvēlējās piekļāvīgu, melnu atlasa tērpu no hr mas i(Galanos”, ar vienu plecu kailu un kruzuļotu pelerīm, bet viņu gaidīja nepatīkams pārsteigums.

— Kas tas par lielumu? — Elizabete apjukusi jautāja. Parasti viņa nēsāja sesto, bet šo kleitu viņa vispār nevarēja dabūt ciet. Apmulsusi viņa uzlūkoja pārdevēju.

— Astotais, Faina kundze.

— Nu, kā izskatās? — Bernards pabāza galvu pa durvīm, bet Elizabete nikni attrauca:

— Šausmīgi! — Nebija iespējams, ka viņa būtu tik ļoti pieņēmusies svarā. Viņa jutās nelabi kopš jūlija sākuma. Beidzot saņēmusies, viņa bija pieteikusies nākamajā dienā pie ārsta. Vēl pēc nedēļas jāsāk strādāt, bet pilnīgi trūka enerģijas. Viņa pat bija gatava pēc vīratēva ieteikuma sākt ārstēšanos ar antibiotikām. — Noteikti ir atsūtīts nepareizs izmērs. Jābūt ceturtajam. Es neko nesaprotu. — Viņa jau bija uzvilkusi paraugu, kas viņai nepavisam nederēja, un šajā arī viņa netika iekšā.

— Vai tu pie jūras būtu pieņēmusies svarā? — jautāja Bernards, ienācis ģērbtuvē. Tiešām, viņa nevarēja aiz muguras un sānos aizvilkt rāvējslēdzēju. Iedegusī brūnā āda bija redzama vairāk par trim četrām collām. Bernards jautāja pielaikotājai, kas klusi stāvēja malā: — Vai to var pāršūt platāku?

Īstenībā pāršūt tik dārgu kleitu bija bezjēdzīgi. Labāk bija pasūtīt jaunu un šo atdot, bet tam vairs neatlika laika. Tātad Elizabetei bija jāmeklē cits tērps operas atklāšanai. Pielaikotāja nogrozīja galvu un apmērīja Elizabetes vidukli, jautājoši viņu uzlūkojot.

— Madam pieņēmusies svarā, dzīvojot pa jūrmalu? —

Viņa bija francūziete, un Bernards viņu bija atsaucis no Ņujorkas. Viņa jau sen strādāja “Vulfā”.

— Nesaprotu, Margarita. — Francūziete bija pielaikojusi Elizabetei gan līgavas kleitu, iepriekšējā gada operas pasākumam paredzēto tērpu un vēl citus. — Man likās, ka neesmu. — Bet viņa visu vasaru bija staigājusi brīvos, vecos apģērbos, sporta kostīmā, džemperos, platos svārkos, arī uz veikalu viņa bija atbraukusi bezformīgā katūna kleitā. Pēkšņi viņa plati uzsmaidīja Bernardam. — Ak kungs!

— Kas noticis? — Bernards sāka uztraukties, bet Elizabete smaidīja. Pirms tam viņa bija bāla, bet tagad no-sārtusi sāka smieties. Viņa apkampa vīru, noskūpstīja, un pārdevēja ar šuvēju klusi izslīdēja no ģērbtuves. Veikala darbiniecēm Elizabete bija simpātiska. Viņa izturējās laipni, un tas, ka viņa mīl direktoru, bija acīm redzams. Ar tādiem cilvēkiem bija viegli sastrādāties. — Kas noticis, Liza? — Bernards apjucis pārjautāja, bet sieva svētlaimīgi smaidīja, par spīti nederīgajai kleitai, vai, gluži otrādi, tai par godu.

— Tā vien šķiet, ka es nedzeršu antibiotikas.

— Kāpēc ne?

— Man tās ir kaitīgas.

— Ko gan tu par to zini! — Bernards mulsi pasmaidīja.

— Zinu gan! — Elizabete nebija pievērsusi uzmanību nevienai raksturīgajai pazīmei. Nevienai. — Šaubos, vai man ir infekcijas slimība. — Viņa apsēdās ar platu smaidu uz lūpām, un beidzot Bernardam atausa gaisma. Pagalam apjucis, viņš skatījās uz Elizabeti, uz šauro kleitu.

— Vai tu esi pārliecināta?

— Nē... līdz šim brīdim man tas nebija ienācis prātā... tomēr esmu gandrīz droša... kamēr dzīvojām jūrmalā, es tam nepievērsu uzmanību. — Elizabete bija palaidusi garām, ka viņai nav mēnešreizes. Bija pagājušas četras nedē|ax. Un vi ņa visu laiku jutās tik slikti...

Nākamajā dienā ārsts apliecināja, ka viņa ir sešas nr dēļas grūtniecības stāvoklī, un Elizabete tūdaļ steidzās uz vci kalu paziņot Bernardam jaunumus. Viņš patlaban kabineta pārskatīja ziņojumus no Ņujorkas un, ieraugot sievu, piecēlās.

— Nu? — Bernards aizturēja elpu, bet Elizabete smaidīdama pacēla aiz muguras paslēpto šampanieša pudeli.

— Apsveicu, tēti! — Viņa nolika pudeli uz rakstāmgalda, un Bernards sajūsmināts viņu apskāva.

— Mēs to izdarījām! Mēs to izdarījām! Ha, ha... tev izdevās!

Elizabete smējās, viņi skūpstījās, Bernards pacēla viņu no zemes, bet sekretāre nesaprata, kas tur notiek. Viņi ilgi nenāca ārā, bet, kad parādījās, misters Fains izskatījās ļoti apmierināts.

14

Gadskārtējā rudens brauctenā uz Ņujorku Bernards devās viens. Pec tam viņam bija paredzēts apmeklēt Parīzi, un viņš uzskatīja, ka Elizabeti tas pārāk nogurdinātu. Viņš lika sievai atpūsties, turēt kājas augšā, ēst veselīgu uzturu, skatīties televīziju un pēc skolas pastaigāties. Pirms prombraukšanas viņš pieteica Džeinai, lai rūpējas par māti. Meitene sākumā apjuka, uzzinot jaunumus, bet tad nopriecājās.

— Tāda kā liela lelle, — Bernards viņai skaidroja. Un Džeinai patika Bernarda vēlēšanās, lai piedzimtu zēns, jo viņam jau esot mīļa meita — Džeina. Viņa apsolījās gādāt par Elizabeti, un Bernards, ieradies Ņujorkā, tūlīt abām piezvanīja. Viņš uzturējās “Regency”, jo šī viesnīca atradās tuvu veikalam, un pirmajā vakarā sarunāja tikties ar vecākiem. Viņi gaidīja dēlu “Le Cirque”, un Bernards ar rāmu smaidu sejā piegāja restorānā pie vecāku galdiņa.

Viņš noskūpstīja māti, apsēdās un pasūtīja “Kir”. Māte ar aizdomām viņu nopētīja.

— Noticis kaut kas slikts.

— Nebūt ne!

— Tu esi atlaists no darba.

Bernards iesmējās, pasūtīja pudeli “Dom Perignon", bet māte nenovērsa no viņa skatienu.

— Kas noticis?

— Kaut kas ļoti labs.

Māte, protams, neticēja, bet piesardzīgi turpināja tincināšanu.

— Vai tu grasies atgriezties Ņujorkā?

— Vēl ne. — Kaut arī viņš to ļoti vēlējās, tas vairs nelikās svarīgi.

— Ir vēl kas labāks.

— Vai tu pārcelies kur citur? — Aizdomu izteiksme viņas sejā neizzuda, bet tēvs jau sāka smaidīt. Viņš nojauta, kas tie par jaunumiem, un abi vīrieši apmainījās ar saprotošiem skatieniem, kamēr oficiants ielēja šampanieti.

Bernards pacēla glāzi tostam.

— Uz vecmāmiņu un vectētiņu... mazel tov!

— Kas? — Ruta apmulsusi izmeta, bet tad pār viņu kā zibens spēriens nāca apskaidrība, un viņa, acis iepletusi, atkrita krēslā. — Nē! Vai Liza... viņa ir...? — Pirmo reizi mūžā Rutai aptrūkās vārdu un asaras izsprāga acīs, bet dēls smaidot spieda viņai roku.

— Mums būs mazais, mamm! — Bernards no gandarījuma plīsa vai pušu, tēvs viņu apsveica, bet māte izdvesa nesakarīgas skaņas, un viņi kopā iedzēra šampanieti.

— Kaut kas neaptverams... Kā viņa jūtas?... Vai viņai ir laba ēstgriba? Man viņai jāpiezvana, kad aizbrauksim mājās. — Tad Ruta atcerējās Džeinu un bažīgi vaicāja dēlam: — Kā to uztver Džeina?

— Sākumā bija pārsteigta. Viņai nebija ienācis prātā, ka varētu notikt kaut kas tāds, bet mēs daudz runājām ar viņu, skaidrojām, Liza pat sagādās pāris grāmatu, lai viņai nerastos negatīvas emocijas, kādas nu tās varētu būt.

Māte veltīja viņam niknu skatienu.

— Nu jau tu sāc runāt tādā manierē kā Kalifornijā... tā nav nekāda kārtīga angļu valoda. Uzmanies, ka nekļūsti līdzīgs tiem tur! — Rutu tas uztrauca kopš brīža, kad dēls bija pārvācies uz Sanfrancisko, bet tagad viņai radās svarīgākas problēmas — gaidāmais mazbērns. — Vai Liza lieto vitamīnus? — Viņa vērsās pie vīra, ignorējot dēlu: — Tev ar viņu šovakar pat jāparunā pa telefonu. Izstāsti, kas viņai jāēd, kādi vitamīni jānopērk.

— Ruta, viņai noteikti ir savs ginekologs, kas dos visus norādījumus.

— Ko tāds zina! Tur jau visi ārsti ir hipiji, kuri kaisa virs galvas zālītes un augus un liek plikai gulēt pludmalē. — Ruta kareivīgi paziņoja dēlam: — Līdz bērna dzimšanai jums jātiek atpakaļ. Bērnam jādzimst Ņujorkas slimnīcā, drošībā, tava tēva uzraudzībā.

— Ruta, arī tur ir ļoti labas slimnīcas. — Abi vīrieši smaidīja. Viņa bija savā elementā. — Esmu pārliecināts, ka Bērnijs rūpīgi gādās par visu. — Tā nu bija patiesība. Bernards jau bija aizgājis pie ginekologa, un viņam patika Elizabetes draudzenes ieteiktais ārsts. Viņi gatavojās kopā iet uz Lamazē klasi, Elizabete bija stingri nolēmusi dzemdēt dabiski, lai Bernards atrastos blakus, turot viņas roku un palīdzot viņai. Bernards nervozēja, to iedomājoties, bet viņš bija tam gatavs.

— Viss ir kārtībā, mamm. Pirms brauciena uz Ņujorku mēs ar Lizu apmeklējām ārstu. Viņš man šķiet kompetents, viņš pat ir no Ņujorkas.

Šai ziņai vajadzētu Rutu nomierināt, bet viņa pat neklausījās. Viņa bija dzirdējusi tikai sākumu.

— Ko tu ar to gribi teikt — jūs gājāt pie ārsta? I s irru, ka tu paliki uzgaidāmajā telpā.

Bernards ielēja mātei šampanieti un uzsmaidīja viņai.

— Nē. Tā vairs nedara. Tagad tēvam ir visā jāpiedalās.

— Tu taču nebūsi klāt dzemdībās? — Rutas seja pauda šausmas. Pēc viņas domām, tas bija pretīgi. Arī Ņujorkā tā mēdza darīt, bet viņa nespēja iedomāties neko ļaunāku kā vīram noskatīties sievas dzemdībās.

— Es būšu blakus, mamm.

Ruta saviebās.

— Tas ir riebīgi. — Viņa sazvērnieciski pieklusināja balsi. — Tu nekad vairs nejutīsi pret viņu to pašu, ko agrāk, ja būsi redzējis dzemdības. Tici man! Ir gadījies dzirdēt par tādām situācijām, ka kļūst nelabi... Turklāt, — viņa cienīgi no-šņaukājās, — kārtīga sieviete to nemaz nepieļautu. Vīrietim tās šausmas nav jāredz.

— Mamm... tas ir brīnums... nav nekā šausmīga vai nepieklājīga redzēt, kā sieva dzemdē. — Bernards tik ārkārtīgi lepojās, viņš gribēja būt blakus, kad bērniņš nāks pasaulē, un apsveikt viņu — vai nu meiteni, vai zēnu. Viņi ar Elizabeti gatavojās noskatīties filmu par dzemdībām, lai zinātu, kas sagaidāms. Viņam tas nelikās pretīgi, vienīgi mazliet biedēja. Elizabete arī nervozēja, lai gan viņai jau bija bērns, bet tās dzemdības bija notikušas sen, pirms sešiem gadiem. Vēl gan laika bija daudz. Viņiem vēl bija jāgaida seši mēneši. Līdz pusdienu beigām Ruta paspēja izplānot zīdaiņu pūriņu, ieteikt labākos bērnudārzus Vestčesterā, viņa pat mudināja Bernardu, lai liek dēlam mācīties jurisprudenci. Viņi dzēra šampanieti, un māte beigās pat noreiba, bet kopumā tā bija jaukākā tikšanās pēc ilga laika, un Bernards vēl paspēja izteikt sievas lūgumu uzaicināt vecākus pie sevis ciemos. Viņš pats bija pietiekami iereibis, lai nenobītos par vecāku uzturēšanos viņu mājās.

— Liza jūs aicina pavadīt pie mums brīvdienas, — viņš teica, uzlūkodams tēvu un māti.

— Un tu ne?

— Protams, mamm, arī es! Liza vēlas, lai jūs paliekat arī pa nakti.

— Kur?

— Džeina varēs gulēt bērnistabā.

— Neraizējies! Mēs pasūtīsim numuru “Huntington” — kā jau parasti. Citādi jūs lieki apgrūtinātu. Kad Liza grib, lai mēs braucam?

— Viņai Ziemassvētku brīvdienas sākas divdesmit pirmajā decembrī. Apmēram ap to laiku. Vai varēsiet?

— Viņa taču tad vairs nestrādās, vai ne, Bernard?

Bernards uzsmaidīja mātei.

— Man visu mūžu jāpacieš stūrgalvīgas sievietes. Liza strādās līdz pašām Lieldienām un pēc tam ņems atvaļinājumu. Lizas draudzene Treisija viņu aizvietos. Abas jau par visu vienojušās.

— Meshuggeneh![2] Līdz tam laikam viņai jau jābūt gultā!

Bernards atmeta ar roku.

— Liza neļausies, un ārsts arī teica, ka viņa varot strādāt līdz pēdējam brīdim... tātad — vai jūs atbrauksiet?

Rutai acīs iedegās uguntiņas, un viņa uzsmaidīja dēlam.

— Ko tad tu domāji? Ka es nedošos pie sava vienīgā dēla, lai arī kādā Dieva aizmirstā nostūrī viņš mājotu!

Bernards iesmējās.

— Tā nu es gluži neapgalvotu.

— Bet tā tomēr nav Ņujorka.

Bernards ar ilgu pilnu skatienu nolūkojās apkārt uz garāmbraucošām automašīnām, cilvēkiem, mazajiem veikaliņiem pāris soļu attālumā Medisona avēnijā, kur viņi g.iuli ja, kamēr šveicars izsauca taksometru. Viņa pieķeršanas Ņw jorkai nekad nebeigsies, un Sanfrancisko joprojām bija un palika tikai trimda.

— Sanfrancisko ari nemaz nav tik slikti. īpaši tagad. — Visi trīs iedomājās par Elizabeti un mazo, ko viņa nesa sev zem sirds. Māte viņu uztvēra kā negaidītu dāvanu un lielu laimi. — Saudzē sevi! Mazel tov jūs abus! — Ar asarām acīs viņa cieši apskāva dēlu, un tajā brīdī piebrauca taksometrs.

— Paldies, mamm! — Bernards paspieda viņas roku, tad abi ar tēvu apmainījās sirsnīgiem skatieniem, atvadām pamāja, un Bernards lēnā gaitā gāja atpakaļ uz viesnīcu, domājot par lielo ieguvumu savā mūžā, par Elizabeti un Džei-nu... vienalga, kur viņi dzīvoja. Kāda tam vairs nozīme... Elizabetei šogad labāk bija palikt Sanfrancisko, nevajadzēs baidīties, ka nepaslīd uz ledus, un cīnīties ar sniegputeņiem. Viņai tur būs vieglāk, Bernards sevi pārliecināja...

Nākamajā dienā, kad viņš brauca prom, lietus gāza kā ar spaiņiem. Tomēr pilsēta Bernardam šķita tikpat skaista. To sedza pelēks miglas plīvurs, un, lidmašīnai paceļoties debesīs, Bernards domāja par vecākiem. Viņiem nebija viegli, ja dēls dzīvoja tik tālu prom. Pats gatavodamies kļūt par tēvu, nu viņš dziļāk izprata vecākus. Viņš pats neciestu, ka dēls dzīvo tādā tālumā. Bernards atzvila ērtāk sēdeklī, prātojot par Elizabeti, bērnu... Kaut mazais būtu līdzīgs viņai, tikpat labi bērniņš varētu būt meitene... maza meitenīte... Bernards ieslīga miegā un nogulēja gandrīz visu lidojumu līdz Eiropai.

Nedēļa Parīzē aizskrēja pat nemanot, tālāk viņš, kā allaž, devās uz Romu un Milānu. Pēc tam Bernardam bija jāapmeklē arī Dānija, Berlīne, un ceļojuma beigās viņu gaidīja svarīgas tikšanās Londonā. Veiksmīgi ticis galā ar iecerēto, viņš pēc trim nedēļām atgriezās mājās, kur, ieraudzījis Elizabeti, sāka smieties. Viņa bija strauji pieņēmusies kuplumā, un viņai nederēja vairs neviens vecais apģērbs. Guļot gultā, viņa izskatījās tā, it kā būtu norijusi bumbu.

— Kas tad tev šeit? — viņš smaidīdams jautāja, abiem mīlējoties.

— Nezinu. — Elizabete, gulēdama kaila, atmeta rokas, viņas mati bija saņemti atpakaļ un sasieti astē, drēbes mētājās pa grīdu. Viņi steidzās panākt nokavēto, kamēr Trei-sija nebija atvedusi Džeinu mājās no skolas ekskursijas.

Elizabete piecēlās un šķērsoja istabu, bet, ieraugot Bernarda skatienu, pēkšņi sakautrējās un uzmeta sev uz pleciem viņa kreklu.

— Neskaties uz mani... es esmu tik resna... šausmas!

— Resna? Ko tu runā! Tu izskaties burvīga. Pasakaina!

— Bernards piegāja viņai klāt un maigi noglauda piebriedušo vēderu. — Kāda tev nojauta, vai tur ir viņa vai viņš?

Elizabete smaidīdama paraustīja plecus.

— Bērns ir lielāks, nekā Džeina bija tajā brīdī, bet tas vēl neko nenozīmē. — Tad viņa ar cerību balsī piemetināja:

— Varbūt tas ir zēns. Tu vēlies dēlu, vai ne?

Bernards pielieca galvu.

— Es pat nezinu, man tas nav svarīgi. Kad mums atkal jāiet pie ārsta?

— Vai tu tiešām gribi nākt man līdzi? — Elizabete viņu noraizējusies uzlūkoja, bet Bernards apmulsa.

— Kas tad nu tev lēcies? — Pēkšņi viņš aptvēra. — Vai tu runāji ar manu mīļo māmiņu?

Elizabete pietvīka un atmeta ar roku, bet Bernards nelaida viņu vaļā.

— Tu man esi pati skaistākā. Es vēlos dalīties ar tevi... visā... labajā, ļaunajā, bailēs, brīnumā. Mēs kopā radījām šo bērnu un turpmāk tāpat paliksim kopā. Vai tu man pir krīti?

Elizabete atvieglojumā ar mirdzošām acīm uzlūkoja vīru.

— Vai tu esi pārliecināts, ka tevi tas neietekmēs negatīvi? — Viņa bija tik patiesi noraizējusies, ka Bernardam atlika tikai pasmieties. Viņš pamāja uz gultas pusi, atgādinot pirms brīža izbaudītos mirkļus, un maigi noskūpstīja sievu.

— Vai ir manāms kaut mazākais negatīvais noskaņojums?

Elizabete laimīga iesmējās un cieši viņu apskāva.

— Labi... piedod...

Tajā brīdi pie durvīm atskanēja zvans, un viņi steigšus apģērbās, lai veicīgi paspētu sasveicināties ar Treisiju un Džeinu. Bernards uzmeta bērnu gaisā un izrādīja visas jaukās mantiņas, ko bija atvedis no Francijas, un tikai pēc vairākām stundām viņi ar Elizabeti atkal palika divatā.

Elizabete ieritinājās gultā viņam blakus, abi pļāpāja par darbu, veikalu, ceļojumu, gaidāmo bērniņu. Elizabeti interesēja viss, un Bernardam tas patika. Viņš lepojās ar sievu un bērnu, apskāva Elizabeti, un abi kopā aizmiga, Elizabetei apmierinājumā nopūšoties.

15

Bernarda vecāki atbrauca dienu vēlāk, kad bija sākušās Ziemassvētku brīvdienas, Elizabete un Džeina viņus lidostā sagaidīja. Elizabete bija grūtniecības sestajā mēnesī. Ruta atveda pilnu zīdaiņa pūriņu no “Bergdorf's” kopā ar brošūrām par veselību — tās viņa bija piespiedusi Lū paņemt slimnīcā. Viņai līdzi bija padomu krājums, sākot no savas vecmāmiņas laikiem, un turpat lidostā, saņemot bagāžu, viņa cieši nopētīja profilā vedeklu un — visiem par prieku — paziņoja, ka būs zēns.

Vecāki palika pie viņiem vienu nedēļu un tad aizveda Džeinu uz Disnejlendu, lai Bernards un Elizabete nosvinētu kāzu jubileju. Viņi to atzīmēja trīs vakarus pēc kārtas. īstajā datumā abi devās uz “UEtoile”, atgriezušies mājās, mīlējās, nākamajā vakarā apmeklēja lielu žēlsirdības pasākumu veikalā, Jauno gadu sagaidīja pie draugiem un beidza līksmot bārā tajā pašā “L’Etoile”. Viņi izbaudīja burvīgas brīvdienas, bet tad atgriezās vecāki, un Ruta pavēstīja Bernardam, ka Elizabete izskatoties briesmīgi. Bāla, nogurusi, nomocījusies. Visu pēdējo mēnesi viņa sūdzējās par sāpēm sānos.

— Aizved viņu kaut kur atpūsties.

— Jā, tā laikam vajadzēs darīt. — Bernards šajā gadā bija darbā tik aizņemts, ka viņam neatlika laika neko iz.pl.i not. Bērnam vajadzēja nākt pasaulē, kad viņu gaidīja icras tie braucieni uz Ņujorku un Eiropu. Viņš gatavojās tos atlikt līdz bērna piedzimšanai, tātad bija veikalā jāstrādā vēl vairāk. — Padomāšu, ko iesākt.

Māte pakratīja viņam ar pirkstu.

— Bernard, neaizmirsti savu pienākumu!

Viņš iesmējās.

— Kam tu galu galā esi māte? Man vai Lizai? — Dažreiz viņam kļuva žēl sievas, ka viņai vispār nav citu radinieku, tikai viņš, Džeina un viņa vecāki Ņujorkā. Viņa māte spēja nogurdināt, bet reizēm taču ikvienam bija nepieciešams apzināties, ka par viņu domā.

— Netēlo pārgudro! Lizai nāks par labu pirms dzemdībām kaut kur paceļot.

Šoreiz Bernards paklausīja mātes padomam, un viņi abi ar sievu aizbrauca pāris dienu pavadīt Havaju salās. Viņi neņēma līdzi Džeinu, kas tāpēc nedēļām ilgi staigāja, uzmetusi lūpu. Bernards atnesa no veikala kaudzi tropiskam klimatam piemērotu kleitu grūtniecēm un rezervēja viesnīcā istabas. Elizabetei neizdevās neko iebilst, jo viņš jau visu bija noorganizējis, un vēl pēc trim dienām viņi aizlidoja. Kad atgriezās, Elizabete bija nosauļojusies, veselīga, atpūtusies un jutās tik labi kā senās dienās. Gandrīz tikpat labi, ja nebūtu sāpes mugurā, nelaba dūša, bezmiegs, pietūkušas kājas un arvien lielāks pagurums, kas, pēc ārsta vārdiem, esot pavisam normāli. Visgrūtāk bija paciest sāpes krustos un mugurā, bet arī tas esot normāli, teica ārsts.

— Ak kungs, Bērnij, brīžiem man liekas, ka es nekad vairs nebūšu tāda kā agrāk. — Elizabete bija pieņēmusies svarā par trīsdesmit mārciņām, viņai vēl bija jāgaida divi mēneši, bet Bernardam viņa palika tikpat mīļa kā vienmēr. Seja bija mazliet piepampusi, bet tas nekas, gluži pretēji, viņa izskatījās jaunāka. Kārtīga, rūpīgi saposusies. Alkas pēc fiziskas tuvības gan bija padzisušas, bet Bernards uzskatīja, ka būs labāk, ja pagaidīs, kaut arī Elizabete reizēm viņam to pārmeta. Viņš baidījās aizraujoties nodarīt pāri bērnam. Galu galā Elizabeti vairs neinteresēja mīlas prieki. Marta beigās viņa jutās tik nelāgi, ka tik tikko varēja paiet, un bija pateicīga, ka vairs nav jāstrādā. Viņa nespētu ne dienu ilgāk stundām stāvēt kājās, uzturēt klasē disciplīnu, mācīt reizrēķinu vai lasīt un rakstīt.

Klase viņai atvadoties uzdāvināja, ko nu katrs bija sagatavojis gaidāmajam bērniņam. Elizabete saņēma zābaciņus, džemperus, cepures, pelnutrauku, trīs zīmējumus, kāda tēva taisītu šūpulīti, mazītiņas koka tupelītes un citu skolotāju sarūpētās dāvanas. Bernards katru dienu nesa no veikala zīdaiņu drēbītes. Saliekot visu kopā, arī Rutas atsūtītās mantas, Elizabetei pietika pūriņa piecīšiem. Dāvanas sagādāja prieku, un Elizabete nespēja vien sagaidīt, kad pienāks īstais brīdis. Viņa sāka nervozēt par dzemdībām un naktīs slikti gulēja. Klīda apkārt pa māju, sēdēja dzīvojamā istabā un adīja, vēlu skatījās televīziju, grozījās pa bērna istabu, domājot, kā būs tad, kad piedzims mazais.

Kādu pēcpusdienu, Elizabetei sēžot šūpuļkrēslā, ko Bernards pirms divām nedēļām bija pārkrāsojis, un gaidot Džei-nu mājās no skolas, atskanēja telefona zvans. Elizabete negribēja celt klausuli. Bet Džeinas vēl nebija mājās, tātad vajadzēja atbildēt. Nekad nevarēja zināt, vai nav kas atgadījies, Džeinai notikusi kāda nelaime pa ceļam no skolas vai Bernards itin vienkārši vēlas ar viņu aprunāties. Aizelsusies Elizabete piespieda sevi piecelties, paberzēja muguru un lēnām devās uz dzīvojamo istabu.

— Hallo!

— Labdien! — Balss šķita pazīstama, bet Elizabete n< bija par to īsti pārliecināta. Varbūt atkal kāds kārtējais pre ču izplatītājs.

-Jā?

— Ka tev klajas?

Elizabetei pēkšņi pārskrēja šermuļi pār kauliem.

— Kas runā? — Viņa centās saglabāt mieru, bet, tā stāvot un turot klausuli, viņai aizrāvās elpa. Balss vēstīja kaut ko ļauni draudīgu.

— Vai tu mani neatceries?

— Nē. — Elizabete jau gribēja nolikt klausuli, nospriedusi, ka tur kādam sagribējies pajokot, bet zvanītājs viņu aizturēja.

— Liza, pagaidi! — atskanēja strupa, asa pavēle.

Viņa pēkšņi saprata, kas ir balss īpašnieks, kaut arī tas nevarēja būt... balss tikai skanēja līdzīgi. Viņa klusēdama stāvēja, neko neatbildot.

— Man ar tevi jārunā.

— Es jūs nepazīstu.

— Kā nu ne! — Zvanītājs iesmējās ļaunus, aizsmakušus smieklus. Elizabetei šie smiekli nekad nebija patikuši, tagad viņai vairs nebija ne mazāko šaubu, kurš piezvanījis. Elizabete tikai nezināja, kā viņa sameklēta un kāda iemesla pēc. Viņa nemaz negribēja to zināt. — Kur ir mans sīkais?

— Kāda tam nozīme?

Tas bija Čāndlers Skots, vīrietis, kurš bija radījis Džei-nu, bet ne jau viņas tēvs. Par Džeinu viņam nebija nekādas daļas, ne arī kādas tiesības uz bērnu. īstais tēvs bija Bernards Fains. Elizabete negribēja ielaisties nekādās darīšanās ar Skotu. Savu attieksmi viņa pauda ar balss intonāciju.

— Kā tu to domā?

— Tu viņu neesi redzējis sešus gadus, Čen. Viņa tevi vispār nepazīst. — Džeina ir pārliecināta, ka tu esi miris, bet Elizabete to skaļi neteica. — Mēs tevi nevēlamies satikt.

— Dzirdēju, ka tu esot no jauna apprecējusies.

Elizabete paskatījās lejup uz piebriedušo vēderu un pasmaidīja.

— Jaunajam vecim noteikti ir skanošais.

Elizabeti saniknoja viņa izteiksmes veids.

— Kāda tev tur daļa?

— Es tikai gribu zināt, vai manam bērnam nekas nekaiš. Man viņa ir jāredz. Viņai taču beidzot jāiepazīstas ar īsto tēvu, kurš viņu mīl.

— Tiešām? Ja tevi tas interesētu, tu jau sen būtu parādījies.

— Kā es varēju zināt, kur tu esi palikusi. Tu pazudi — kā akā iekriti.

Sirdij dusmās sitoties, Elizabetei uz mēles bija daudz sakāmā, kas sakrājies gadu garumā, bet tas viss piederēja pagātnei. Džeina jau bija septiņus gadus veca.

— Kā tu mani atradi?

— Nebija nemaz tik grūti. Tavs uzvārds ir vecajā telefonu grāmatā. Tava bijušā dzīvokļa saimniece pateica tavu jauno uzvārdu. Kā klājas Džeinai?

Elizabete caur sakostiem zobiem izgrūda:

— Labi.

— Kādu dieniņu jāiebrauc apsveicināties. — Čāndlers Skots centās runāt bezrūpīgi.

— Netērē velti laiku! Es tev neļaušu ar viņu tikties. — Džeina viņu uzskatīja par mirušu, un Elizabete vēlējās, kaut tā būtu.

— Tu viņu nevari man noslēpt, Liza! — Čāndlera balsī ieskanējās neganta nots.

— Nē? Kāpēc ne?

— Tad tev būs jāskaidro tiesnesim, kāpēc tu meitai ne ļauj tikties ar īsto tēvu.

— Paskaidrošu, ka tu viņu pameti pirms sešiem gadiem. Tad viņš noteikti jutīs tev līdzi. — Pie durvīm atskanēja zvans, un Elizabetei salēcās sirds. Tā noteikti bija Džeina, un viņa nevēlējās, lai meita dzird šo sarunu. — Ej pie velna, Čen! Pazudi un nekad vairs neparādies!

— Es šodien satikos ar advokātu.

— Kāpēc?

— Es gribu redzēt savu bērnu.

Pie durvīm piezvanīja otru reizi, un Elizabete iesaucās, lai pagaida.

— Kāpēc?

— Tāpēc, ka man uz to ir tiesības.

— Un pēc tam? Pazudīsi uz nākamajiem sešiem gadiem? Liec viņu mierā!

— Ja tu to vēlies, tev būs ar mani jāvienojas.

Viss skaidrs. Šantāža. Viņam vajadzīga nauda. Ko gan citu no viņa varēja gaidīt?

— Kur tu atrodies? Es tev vēlāk piezvanīšu.

Čāndlers nosauca numuru Mēriņā, un Elizabete to ātri

pierakstīja.

— Tev jāpiezvana jau šodien.

-Jā.

Riebeklis, viņa nolamājās caur sakostiem zobiem, nometa klausuli un, gluži nobālusi, steidzās ielaist Džeinu. Bērns bija spiedis pusdienu saini pret durvīm, un uz melnā koka rēgojās liels plankums. Elizabete uz Džeinu sakliedza, meitene sāka raudāt un ieskrēja savā istabā, aizcērtot durvis. Elizabete iegāja pie viņas un apsēdās uz gultas, pati tuvu asarām.

— Atvaino, mīlulīt! Man šodien bija grūta diena.

— Man arī. Es pazaudēju jostu. — Džeinai mugurā bija sārti svārki ar baltu jostiņu, kas viņai ļoti patika. Bernards viņai to bija atnesis no veikala, un Džeina to glabāja kā dārgumu, līdzīgi visam pārējam, ko viņš dāvināja.

— Tētis tev iedos citu.

Džeina pašņaukājās, bet jau nomierinājās un — kaut arī negribīgi — ļāva mātei sevi apskaut. Viņiem visiem šobrīd neklājās viegli. Elizabete bija nogurusi. Bernards saspringts katru vakaru gaidīja, vai sāksies dzemdības. Džeina baidījās, ka jaunpienācējs ietekmēs viņas dzīvi. Dabiski, viņi reizēm uzklupa cits citam. Čāndlera Skota negaidītā parādīšanās tikai pasliktinātu situāciju. Elizabete atglauda matus no Džeinas sejas un piedāvāja viņai šodien pašas ceptos biskvītus un pienu, Džeina devās pie rakstāmgalda, lai pildītu mājasdarbus, un Elizabete klusi atgriezās dzīvojamā istabā. Nopūtusies viņa apsēdās un uzgrieza Bernarda telefona privāto līniju. Viņš atbildēja, bet pēc balss varēja saprast, ka ir aizņemts.

— Sveiks, mīļais, tev laikam nav piemērots brīdis sarunai? — Viņa jutās tik ārkārtīgi nogurusi un uztraukusies — īpaši pēc Čāndlera zvana. Un viņai visu laiku uznāca sāpju viļņi.

— Nē, nē! — Bernards pēkšņi satrūkās. — Kas noticis? Vai jau pienācis laiks?

— Nē! — Elizabete iesmējās. Viņai bija jāgaida vēl divas nedēļas. Turklāt dzemdības varēja aizkavēties, ārsts viņai to nepārtraukti atgādināja.

— Kā tu jūties?

— Labi... zināmā mērā... — Viņa gribēja visu pastāstīt, pirms Bernards atgriezās mājās. Džeinai nebija jādzird par Čāndleru Skotu. - Šodien notika kaut kas ļoti nepatīkams.

— Vai tu pakriti? — Bernards jau sāka runāt k.i Kul.i, un Elizabete pasmaidīja, bet tad atkal kļuva nopietna.

— Nē, man piezvanīja vecs paziņa. Vai, pareizāk sakot, vecs ienaidnieks.

Bernards apjucis sarauca pieri. Kādi ienaidnieki varēja uzrasties viņa sievai? Līdz šim viņa neko tādu nebija minējusi. Vismaz viņš neko tādu neatcerējās.

— Kas tas tāds?

— Čāndlers Skots. — Šis vārds atskanēja kā elektrības trieciens, un līnijas viņā galā iestājās klusums.

— Vai es pareizi sapratu? Tas ir tavs bijušais vīrs?

— Ja viņu par tādu var nosaukt. Mēs dzīvojām kopā labi ja četrus mēnešus un likumīgi pat mazāk.

— No kurienes viņš uzradies?

— Droši vien no cietuma.

— Kā viņš, pie velna, tevi atradis?

— Vainīga iepriekšējā dzīvokļa saimniece. Acīmredzot nosaukusi manu jauno uzvārdu un pateikusi, kur dzīvojam.

— Parasti gan mēdz pajautāt, kas zvana un kāpēc, un tikai tad sniedz informāciju.

— Viņa laikam nospriedusi, ka tas nav nekas sevišķs. — Elizabete sagrozījās uz dīvāna. Viņa nekādā pozā nejutās ne ērti, ne labi. Vienalga, vai sēdēja, stāvēja vai gulēja. Pat elpot bija grūti, bērns, gandrīz pastāvīgi kustēdamies, spieda vai nost.

— Ko viņam vajag?

— Viņš pieprasīja tikšanos ar Džeinu.

— Kādēļ? — Bernarda balsī ieskanējās šausmas.

— Patiesību sakot, šaubos, vai tā ir viņa īstā vēlēšanās. Viņš gribot par to apspriesties ar mums. Ja ne, iešot pie advokāta noskaidrot, kādas ir viņa tiesības apciemot bērnu.

— Izklausās pēc šantāžas.

— Tā ir. Tomēr es domāju, ka mums ar viņu jāaprunājas. Pateicu, ka līdz vakaram viņam piezvanīšu. Viņš iedeva telefona numuru — tas ir Mēriņā.

— Es runāšu ar viņu. Tu nejaucies tur iekšā. — Bernards noraizējies nepacēla skatienu no rakstāmgalda. Cik nepatīkami, ka tas notika tieši šobrīd! Elizabetei absolūti nebija vajadzīgas liekas galvassāpes.

— Mums pašiem jāapspriežas ar advokātu. Kādas viņam vairs var būt tiesības?

— Tā ir prātīga doma, Liza. Pirms braukšanas mājup es pārbaudīšu, kā tas ir.

— Vai tev ir kāds, ar ko konsultēties?

— Mums veikalā ir savs advokātu birojs. Redzēsim, ko ieteiks juristi.

Viņi beidza sarunu, un Elizabete gāja pie Džeinas paskatīties, vai viņa beigusi mājasdarbu matemātikā. Meita tikko vēra ciet grāmatas un jautājoši uzlūkoja māti.

— Vai tētis šovakar atnesīs jaunu jostu? — viņa jautāja ar cerībām balsī, bet Elizabete nopūtusies apsēdās.

— Ak, mīlulīt... es aizmirsu pajautāt... pateiksim viņam to vakarā.

— Bet, mamm... — Džeina sāka raudāt, un Elizabetei gribējās raudāt viņai līdzi. Kā viss pēkšņi bija sarežģījies! Ikviens sīkums tagad viņai sagādāja mokas, bija grūti pat kaut soli paiet, un viņa ļoti vēlējās atvieglot, nevis apgrūtināt Džeinas ikdienu. Nabaga Džeina pārdzīvoja gaidāmā bērniņa nākšanu pasaulē un pārmaiņas, ko tas sagādās. Viņa raudādama ieritinājās mammai klēpī, pati vēloties būt maziņa, un māte viņu mīļi glāstīja, līdz abas jutās labāk un devās garā pastaigā, pa ceļam nopirkdamas dažus žurnālus. Džeina gribēja pārnest puķes Bernardam, un Elizabete ļāva viņai izvēlēties īrisus un narcises, pēc tam viņas lēna filtri gāja atpakaļ

— Kā tu domā, vai bērniņš drīz nāks? — Džeina ar cn i bām un reizē bailēm uzlūkoja māti, klusībā daļēji cerēdama, lai nekāda bērna vispār nebūtu. Pediatrs Elizabetei bija paskaidrojis, ka Džeina ir pietiekami liela, lai viņai izskaidrotu šo jautājumu. Pēc viņa domām, meitene ātri pieradīs pie brālīša vai māsiņas, bet Elizabete nupat sāka to apšaubīt.

— Nezinu, mīlulīt. Es tā ceru. Esmu jau nogurusi staigāt tik resna. — Viņas apmainījās Smaidiem, tā ejot roku rokā.

— Tu nemaz tik slikti neizskaties. Ketijas mamma šausmīgi pārvērtās. Viņai seja izpletās kā cūkai... — Džeina sa-vaikstījās, un Elizabete iesmējās. — Vēl viņai uz kājām parādījās zili plankumi.

— Paplašinātas vēnas. — Elizabete priecājās, ka viņai tādu nav.

— Cik drausmīgi ir gaidīt bērnu, vai ne?

— Nē. Tas ir brīnišķīgi. Kad viss beidzas, tas ir to vērts. Nepatīkamais aizmirstas, un nav jau tik ļauni. Kopā ar vīrieti, kuru mīli, gaidīt bērnu — neko labāku pasaulē nevar vēlēties.

— Vai tu manu tēti arī mīlēji? — Džeina satraukusies vaicāja. Dīvaini, ka viņa tādu jautājumu uzdeva tieši tagad — pēc Čāndlera Skota negaidītā telefona zvana, kas atsauca atmiņā Elizabetes naidu pret bijušo vīru. Šobrīd viņa nedrīkstēja Džeinai to atklāt, un nez vai kādreiz pienāks tāds mirklis. Iespējams, ka tas atstātu uz Džeinu nepareizu iespaidu.

— Jā. Ļoti.

— Kā viņš nomira? — Pirmo reizi Džeina ko tādu jautāja, un Elizabete minēja, vai meitene nav ko noklausījusies. Viņa ļoti cerēja, ka ne.

— Nelaimes gadījumā.

— Vai autokatastrofā?

Tāds izskaidrojums derēja tikpat labi kā citi.

— Jā. Viņš nomira uzreiz. Nemaz necieta. — Elizabetei tas likās svarīgi — un pareizi vien bija.

— Labi, ka tā. Tev noteikti bija ļoti skumji.

— Ļoti, — Elizabete meloja.

— Cik man toreiz bija gadu? — Viņas atradās gandrīz pie mājām, un Elizabete no elpas trūkuma tikko spēja parunāt.

— Tu biji pāris mēnešu veca, mīlulīt. — Viņas uzgāja augšā pa kāpnēm, Elizabete atslēdza durvis un, tikusi iekšā, apsēdās virtuvē pie galda, bet Džeina ielika vāzē Bernardam domātos ziedus, uzlūkojot māti ar priecīgu smaidu.

— Cik labi, ka tu apprecējies ar tēti. Man atkal ir tētis.

— Tas tiešām ir ļoti labi. — Neviena cita tēva nemaz nebija.

Džeina aiznesa puķes uz istabu, un Elizabete ķērās pie pusdienu gatavošanas. Viņa joprojām katru vakaru pati vārīja, cepa maizi, gatavoja iemīļotos saldos ēdienus. Viņa šaubījās, vai pēc bērna piedzimšanas tam atliks laika, tāpēc vēlējās savējos pagaidām lutināt, cik vien ilgi iespējams. Bernardu allaž mājās sagaidīja garšīga maltīte. Viņš bija pieņēmies svarā par desmit mārciņām un smiedamies attiecināja to uz grūtniecību.

Tajā vakarā viņš pārnāca agri, samīļoja abas, pateicās Džeinai par ziediem, bet īsto satraukumu atklāja tikai pirms gulētiešanas, kad viņi ar Elizabeti palika divi vien. Pirms tam Bernards baidījās ieminēties par abiem neatliekamās sarunas tematu, lai bērns nedzirdētu. Aizvēris durvis gan uz Džeinas guļamistabu, gan uz savējo, viņš drošības labad vēl ieslēdza televizoru un tikai tad dalījās raizēs ar sievu.

— Mūsu veikala jurists Pibodijs ieteica kādu advokātu Viņu sauc Grosmens, šodien izrunājos ar viņu. — Bernai dam viņš šķita uzticams arī tāpēc, ka bija no Ņujorkas un mācījies Kolumbijas universitātes Juridiskajā fakultāte. — Viņš teica, ka lieta ir nepatīkama. Tam vīram ir savas tiesības.

— Tiešām? — Elizabete, apjukusi un nelaimīga, jautāja, neērti apsēdusies gultas galvgalī. Viņai jau atkal trūka elpas, un viņa jutās nožēlojama. — Pēc tik daudziem gadiem? Kā tas iespējams?

— Likumi šajā štatā ir ļoti liberāli, redzi, kāpēc. — Bernards ārkārtīgi nožēloja, ka Bermans viņu nebija aizlaidis atpakaļ uz Ņujorku. —Ja es Džeinu būtu paspējis adoptēt, viņam nekas vairs neizdotos. Bet es to neizdarīju. Tā ir mana kļūda. Mēs iedomājāmies, ka nav jāuztraucas par formalitātēm, jo Džeina saucas manā uzvārdā. — Bernards varēja sevi vai nosist pēc visa tā, ko bija uzzinājis.

— Bet fakts, ka viņš pameta Džeinu... ak kungs, ka viņš mūs pameta...

— Tas, iespējams, mums palīdzētu uzvarēt, diemžēl ne simtprocentīgi. No tiesneša būs atkarīgs, vai lieta nokļūs līdz tiesai, un tad arī tiesnesis lems par visiem apstākļiem. Ja uzvarēsim — lieliski. Ja ne — pārsūdzēsim lēmumu. Bet starplaikā un pat pirms lietas nokļūšanas tiesā — tas prasīs zināmu laiku — viņam var atļaut pagaidu apciemojumus, kas būtu “taisnīgi” pret viņu.

— Viņš taču ir noziedznieks, cietumnieks, neģēlis! Vai tādam uzticēs bērnu?

Bernards pirmo reizi redzēja Elizabeti tik satrauktu. Viņa tiešām ienīda bijušo vīru, un viņai bija pamats tādām jūtām. Bernards pats sāka viņu ienīst.

— Acīmredzot jā. Pastāv pieņēmums, ka īstais tēvs ir labs cilvēks, iekams nav pierādīts pretējais. Vispirms viņam jaus apmeklēt Džeinu, tad mēs tiesāsimies, un vēl nav zināms — uzvarēsim vai zaudēsim. Tagad mums nekas cits neatliks kā meitenei izskaidrot, kas viņš tāds ir, kāpēc viņš uzradies un ko mēs par to visu domājam. — Viņus abus pārņēma šausmas, kas bija tikpat lielas kā pa dienu, kad Bernards to visu uzzināja no advokāta. Bernards bija nolēmis izstāstīt Elizabetei visu. — Grosmens vēl pateica, ka mums pat ļoti jārēķinās ar iespēju neuzvarēt. Šajā štatā pirmajā vietā izvirza tēva tiesības, tiesnesis var viņam simpatizēt, vienalga, ar kādu nelieti būtu darīšana. Teorētiski tēviem ir visas tiesības, vienīgi tad ne, ja viņi sit savus bērnus vai notiek kas tamlīdzīgs. Pat tad bērna aizsardzība tiek nodrošināta, bet varmākam tomēr ļauj bērnu apciemot. Vai tas nav ārprāts? — Bernardu pārņēma arvien lielākas dusmas, bet Elizabete pēkšņi sāka raudāt, un viņš saprata, cik muļķīgi rīkojies. Viņas stāvoklī bija labāk, ja neko tādu nezināja. — Ak vai, mīļā, piedod... man nevajadzēja tev to visu stāstīt.

— Man jāzina patiesība... — Elizabete elsoja. — Vai tiešām mēs nespējam tikt no viņa vaļā?

— Jā un nē. Grosmens man atklāti paskaidroja. Uzpirkšana ir nelikumīga, bet tas nenotiek pirmo reizi. Grosme-nam šķiet, ka neko vairāk tam neģēlim nevajag. Jāšaubās, vai pēc septiņiem gadiem viņa interesēs būs mācīt bērnam braukt ar divriteni. Viņam vairāk gribas tikt pie liekas naudas, līdz atkal nokļūs aiz restēm. Nelaime tā, ja vienu reizi padosimies spiedienam, viņš uzradīsies atkal un atkal. Mēs bērsim zeltu tukšā mucā.

Tomēr Bernards bija ar mieru vismaz reizi padoties un varbūt tādā veidā tikt no nelieša vaļā. Mājupceļā viņš bija apsvēris šo iespēju un nolēma atdot desmit tūkstošus dolāru par Džeinu. Viņš dotu vairāk, bet baidījās, ka tādējādi tikai ierosinās šantāžista apetīti. Bernards dalījās domās .11 Elizabeti, un viņa piekrita vīram.

— Vai piezvanīsim viņam? — Elizabete gribēja ātrāk tiki ar to visu galā, jo šovakar līdz izmisumam viņu mocīja sāpju lēkmes. Sirdij dobji dauzoties, viņa iedeva Bernardam Čāndlera pateikto telefona numuru.

— Es pats ar viņu runāšu. Būs labāk, ja tu paliksi malā. Jo niecīgāka iespēja viņam tevi mocīt, jo mazāk apmierinājuma viņš dabūs.

Elizabete atvieglota jāva Bernardam rīkoties.

Bernards piezvanīja un, kad līnijas otrā galā tika pacelta klausule, lūdza pasaukt Čāndleru Skotu. Diezgan ilgi vajadzēja gaidīt, tad atskanēja vīrieša balss, un Bernards turēja klausuli tā, lai Elizabete arī to dzirdētu. Bernards gribēja būt pārliecināts, vai runā ar īsto cilvēku, un Elizabete pamājot to apstiprināja. Bernards teica:

— Mister Skot! Mans uzvārds ir Fains.

— Kā? — Tad viņš aptvēra. — Ak tā! Lizas vīrs.

— Jā gan. Cik saprotu, jūs šodien zvanījāt par biznesa darījumu. Man ir rezultāti, kas jūs interesē.

Grosmens viņam bija pieteicis nepieminēt nedz bērnu, nedz arī naudu, ja gadījumā Skots ierakstītu sarunu.

Skots, kā izrādījās, bija attapīgs puisis. Viņam patika aprunāties ar cilvēku, kas netaisīja lieku troksni, kaut arī, viņaprāt, nenāktu par ļaunu vēlreiz pamocīt Elizabeti.

— Vai jums šķiet, ka mums visiem jāsatiekas, lai izlemtu, kā rīkoties? — viņš izteicās tikpat aizplīvuroti kā Bernards, varbūt baidīdamies no policijas. Dievs vien zina, kur viņš kārtējo reizi bija iepiņķējies, Elizabete nodomāja.

— Diez vai tas ir nepieciešams. Mans klients piedāvā jums cenu — desmit tūkstošus dolāru par visu kopumā. Tikai vienreizēju summu, ieskaitot iepriekšējos pakalpojumus.

Viņi vēlas jums samaksāt par visu. — Šo vārdu nozīme bija skaidra visiem trim, un līnijas otrā galā iestājās ilgs klusums.

— Vai man kaut kas būs jāparaksta? — Skots piesardzīgi jautāja.

— Nav nepieciešams. — Bernards to būtu vēlējies, bet Grosmens viņu bija brīdinājis, ka parakstītais papīrs nebūs tintes un pūļu vērts.

Skots ķērās vērsim pie ragiem, alkatīgi noprasīdams:

— Kā es to dabūšu?

Brūnā papīra turzā autoostā, Bernards gribēja pajokot, bet situācija diemžēl nebija smieklīga. Galvenais bija tikt vaļā no nelieša, cik vien ātri iespējams, viņu visu labā, it īpaši domājot par Elizabeti, kam pirms dzemdībām nepavisam nebija vajadzīgas liekas galvassāpes.

— Es to paņemšu līdzi, kad tiksimies.

— Skaidrā naudā?

— Protams!

Kāds neģēlis! Viņu interesēja vienīgi nauda. Viņam bija pilnīgi vienaldzīga Džeina. Elizabete viņu bija raksturojusi ļoti precīzi.

— Tiksimies rīt.

— Kur jūs dzīvojat?

Tātad telefonu grāmatā nebija minēta viņu adrese. Arī birojā viņš nevēlējās Skotu redzēt. Labāk kādā bārā, restorānā, pavārtē. Bernards sāka justies kā lētas filmas varonis. Viņš ātri apsvēra, kur viņiem tikties.

— Es rīt pusdienlaikā būšu Jūnionstrītā pie Harisa. Tieši divpadsmitos. — Viņa banka atradās tikai puskvartāla attālumā, viņš atdos naudu un steigsies mājup pie Elizabetes.

— Vareni! — Čāndlers Skots iepriecināts paziņoja tik bezrūpīgi, it kā viņš nospļautos par visu uz pasaules. — Tātad rītdien. — Viņš nolika klausuli, un Bernards uzrunāja sievu:

— Viņš to pieņems.

— Vai tu domā, ka vairāk neko viņam nevajadzēs?

— Pagaidām ne. Desmit tūkstoši viņam rādās milzu suni ma, un citu neko viņš nesaprot. Grosmens brīdināja, ka viņš var atkārtot gājienu un mums būs vien jānogaida. — Bernards nevarēja atļauties tādas summas regulāri maksāt. — Kad viņam atkal uzradīsies apetīte, ja veiksies, mēs jau atradīsimies Ņujorkā, un tur viņš mūs neatradīs. Nākamreiz bijusī īpašniece nebūs informēta par mūsu gaitām, vai lūgsim tās neizpaust. — Elizabete pamāja. Bernardam taisnība, Ņujorkā Čāndlers viņus nedabūs rokā. — Es negribēju tikties ar viņu veikalā, citādi viņam nebūtu grūti sadzīt mums pēdas.

Elizabete veltīja vīram pateicīgu skatienu un nogrozīja galvu.

— Man ļoti žēl, mīļais, ka tev tas jākārto. Es tev atdošu to naudu, kad sakrāšu.

— Nerunā muļķības! — Viņš aplika roku sievai ap pleciem. — Rīt mēs visu nokārtosim — un miers!

Elizabete uzlūkoja Bernardu ar skumju un nopietnu skatienu, atceroties ļaunumu, ko Čāndlers Skots viņai nodarījis, un šermuļi pārskrēja viņai pār kauliem.

— Bērnij, vai tu man vari ko apsolīt?

— Visu, ko tu vēlies! — Viņš tik ļoti mīlēja savu sievu un jauno dzīvībiņu viņai zem sirds.

— Ja ar mani kas notiks, vai tu pasargāsi Džeinu no viņa? — Elizabetes acis, lielas, lielas, stingri lūkojās uz Bernardu, kurš sarauca pieri.

— Nerunā tā! Nekas ar tevi nenotiks. — Viņš bija ebrejs un pietiekami māņticīgs, kaut ne tik ļoti kā viņa māte. Ārsts gan Bernardu bija brīdinājis, ka sievietes tad var kļūt slimīgi bailīgas. Varbūt drīz bērnam jānāk pasaulē.

— Vai tu man apsolīsi? Viņš nedrīkst Džeinai tikt ne tuvumā. Apzvēri... — Elizabete pavisam nervozi satraucās, un Bernards apsolīja.

— Es viņu mīlu kā savu meitu, tu taču to zini. Lūdzu, neraizējies!

Tomēr naktī, guļot vīra apskāvienos, Elizabetei rādījās ļauni murgi, un nākamajā dienā arī Bernards nervozēja, kad ar tūkstošiem dolāru kabatā gāja tikties ar Skotu. Elizabete viņu brīdināja, ka Skots nemaz neizcelsies pūlī — gara auguma vīrietis, kalsns, gaišmatains.

— Viņš vairāk atgādina atpūtnieku no kopīga brauciena ar jahtu. Tu pat labprāt iepazīstinātu viņu ar savu mazo māsiņu.

— Lieliski! Es kļūdīšos, uzrunāšu it kā normālu cilvēku, došu viņam aploksni, bet viņš man gāzīs... vai — vēl ļaunāk — paķers naudu un aizbēgs.

Stāvot Harija bārā, jūtoties nedaudz kā uzdevumu saņēmis krievu spiegs, pusdienotāju pūlī Bernards nekavējoties ieraudzīja telpā ienākam īsto personu. Kā jau Elizabete bija teikusi, viņš bija glīts vīrietis un mundri bezrūpīgs. Ģērbies vējjakā un pelēkās biksēs, tomēr, ja ieskatījās vērīgāk, varēja redzēt, ka jaka bija lēta, piedurknes apdilušas, kurpes galīgi novalkātas. Tāds dzīves paņurcīts puisietis, no kura laime novērsusies, Čāndlers Skots taisnā ceļā devās pie bāra un pasūtīja viskiju, vienlaikus uzmanot apkārtējos. Bernards nebija stāstījis, kā viņš izskatās, tāpēc atradās izdevīgākā pozīcijā. Bernards bija gandrīz pārliecināts, ka tieši tas ir Čāndlers Skots. Viņš noklausījās tā sarunu ar bārmeni. Čāndlers pastāstīja, ka esot tikko ieradies no Arizonas, un pēc brīža, iztukšojis glāzi, atzinās, ka sēdējis tur cietumā. Ar zēnisku smaidu sejā viņš noplātīja rokas.

— Vai tad šie saprot jokus... Izrakstīju pāris nederīgu čeku, bet tiesnesis piesējās. Cik labi atgriezties Kalifornijā! —

Skumjš secinājums par štata likumiem, tāpēc BcrnariU vfl reiz nožēloja, ka viņi neatrodas Ņujorkā, un beidzot nolf ma uzrunāt Čāndleru.

— Mister Skot... — viņš teica klusā balsī, neuzkrītoši pievirzījies tuvāk Čāndleram, kas turēja rokā jau otro glāzi. Vīrietis acīm redzami nervozēja. Blakus stāvot, Bernards ieraudzīja tādas pašas zilas acis kā Džeinai, bet Elizabetei arī tādas bija, tā ka nevarēja pateikt, no kura tās mantojusi meita. Kaut arī glīti, sejas vaibsti vairs neizskatījās kā tikai divdesmit deviņus gadus vecam. Tumši blonda matu cirta nokarājās pār vienu aci, kāds tur brīnums, ka Elizabete reiz bija viņā iemīlējusies. Viņš radīja zēniski nevainīgu iespaidu, kas viegli apmānītu lētticīgos un pārliecinātu tos ieguldīt savus līdzekļus viņa piedāvātos projektos. Viņš prata muļķot ļaudis kopš astoņpadsmit gadu vecuma, un biežie aresti viņu nebija pārmācījuši. Saglabājis Vidējo Rietumu puiša naivo izskatu, Čāndlers vienlaikus centās uzturēt arī zināmu lauku kluba biedra auru, lai gan šobrīd izskatījās, ka laime viņam nesmaida, un Bernardu viņš uzlūkoja ar nervozu alkatību.

— Jā? — Viņš smaidīja tikai ar lūpām. Acis palika aukstas kā ledus.

— Es esmu Fains. — Bernards zināja, ka ar to pietiek, citu neko nevajadzēja teikt.

— Vareni! — Čāndlers atplauka. — Vai kaut ko atnesāt?

— Jā. — Bernards pamāja, bet nesteidzās atdot aploksni.

Čāndlers pa to laiku uzmanīgi nopētīja viņa apģērbu. Acis kā liptin pielipa pulkstenim, kaut arī Bernards piesardzīgi nebija uzlicis “Patek Philippe”, pat ne “Rolex”. Viņam bija uz rokas tēva vēl biznesa skolas laikos dāvāts pulkstenis, bet arī to nevarēja saukt par lētu, un Skots to saprata. Viņš bija trāpījis mērķī.

— Mazā Liza šoreiz sev noķērusi kārtīgu vīriņu.

Bernards neko neatbildēja. Viņš klusējot izvilka aploksni no krūšu kabatas.

— Te ir tas, kas jums vajadzīgs. Varat pārskaitīt.

Skots uzmeta viņam ašu skatienu.

— Kā es varu zināt, ka tā ir īsta?

— Vai jūs nopietni runājat? Kur lai es ņemtu viltotu naudu?

— Vai tad nav dzirdēts...

— Aiznesiet tepat uz banku pārbaudīt. Es šeit pagaidīšu, — Bernards bez mazākā satraukuma atbildēja, bet Čānd-lers, pārslidinājis pirkstus pār banknotēm, neizrādīja nekādu vēlēšanos kaut ko pārbaudīt. Viņš bija dabūjis naudu. Desmit tūkstošus dolāru. — Pirms šķiramies, iegaumējiet reizi par visām reizēm. Lai mēs par jums vairs neko nedzirdētu! Vairāk jūs no mums neko nedabūsiet. Skaidrs?

Viņš vērīgi uzlūkoja Čāndleru ar bargu skatienu, un glītais blondīns pavīpsnāja.

— Skaidrs! — Viņš izdzēra glāzi tukšu, nolika to un, paslēpis aploksni zem vējjakas, paskatījās uz Bernardu pēdējo reizi. — Pasveiciniet Lizu! Žēl, ka nesatikāmies.

Bernards apvaldīja vēlēšanos gāzt viņam. Zīmīgi, ka Čāndlers tā arī nebija pieminējis Džeinu. Pārdevis meitu par desmit tūkstošiem, viņš nevērīgi pamāja bārmenim un izsteidzās laukā no bāra, bet Bernards trīcēdams palika tur vēl sēžam. Viņš neko negribēja dzert. Viņam vajadzēja ātrāk tikt mājās pie Elizabetes, lai viņu nomierinātu. Viņš iekšēji baiļojās, ka Skots, lai gan viņi vienojušies, neuzrodas pie Elizabetes un Džeinas. Bernards neticēja, ka Skotam vajadzīgs bērns. Viņš nebija izrādījis ne mazāko interesi par meiteni.

Bernards ātri devās uz mašīnu un brauca mājup. Atst.l jis mašīnu pie garāžas vārtiem, viņš metās augšā pa slava jiem pakāpieniem. Nez kāpēc ļoti uztraukts par tikšanos, viņš vēlējās tikai un vienīgi ātrāk redzēt Elizabeti. Bernards atslēdza durvis, pirmajā mirklī nodomājis, ka neviena nav mājās, bet tad virtuvē ieraudzīja sievu, kas tobrīd cepa viņam un Džeinai maizītes un sakarsusi atmeta matus no pieres.

— Sveika! — Bernarda lūpās iegūla smaids. Viņš varēja vai apraudāties, cik priecīgs un atvieglots jutās, redzot sievu. Elizabete smagi atsēdās uz virtuves krēsla un uzsmaidīja Bernardam. Viņa izskatījās kā princese no pasakas, tikai ar lielu, lielu vēderu.

— Sveiks, mīļais!

Bernards maigi noglāstīja sievas seju, un Elizabete atbalstīja galvu pret viņu. Visu rītu viņa bija raizējusies un jutās vainīga par sagādātajām nepatikšanām un izdevumiem.

— Vai izdevās?

— Nevainojami. Viņš izskatījās taisni tāds, kā tu viņu aprakstīji. Nauda viņam laikam vajadzīga kā ēst.

— Tad viņš drīz atkal nonāks cietumā. Visa viņa biogrāfija sastāv no vienām krāpšanām un nelietībām.

— Kam viņam nauda?

— Lai izdzīvotu. Šaubos, vai viņš citādi prot to iegūt. Ja viņš ieguldītu tik daudz pūļu godīgā pasākumā, jau sen būtu kļuvis par “General Motors” prezidentu. — Bernards, to dzirdot, pasmaidīja. — Vai viņš kaut ko jautāja par Džei-nu?

— Ne vārda. Paķēra naudu un aizjoza prom, ko kājas

nes.

— Tas ir labi. Cerēsim, ka nekad viņu vairs nebūs jāredz.

Elizabete aiz atvieglojuma nopūtās un uzsmaidīja vīram. Viņa bija Bernardam tik ļoti pateicīga, ka nespēja to pat vārdiem izteikt. Viņa neaizmirsa ne grūtos vecos laikus, ne laimi, kas viņu apmirdzēja tagad.

— Cerēsim, Liza. — Tomēr Bernards iekšēji nebija pārliecināts, ka ticis vaļā no Čāndlera Skota. Tas puisis bija pārāk slīpēts un izveicīgs. Taču Bernards neatklāja Elizabetei savas šaubas. Viņai pietika, par ko domāt. Bernards gribēja piedāvāt, ka adoptēs Džeinu, bet līdz bērna piedzimšanai diez vai bija vēlams Elizabeti vēl apgrūtināt ar kādām rūpēm. Viņa gandrīz nepārtraukti jutās nelāgi nogurusi.

— Nedomā vairs par to! Kā klājas mūsu mazulītim? — Viņš paglaudīja Elizabetei vēderu, un viņa iesmējās.

— Spārdās. Tā vien prasās ārā.

Bērns auga arvien smagāks, viņa to tik tikko spēja nest, un Bernards pat neuzdrošinājās mīlēties. Bērna galviņa spieda viņas iegurni un pūsli. Naktī viņai sākās asas sāpes, un Bernards izsauca ārstu. Bet ārstu īpaši neuztrauca Elizabetes sūdzības, un viņa likās atpakaļ gultā, kaut arī nespēja aizmigt.

Nākamās trīs nedēļas vilkās bruņrupuča gaitā, un desmit dienas pēc noteiktā datuma Elizabete bija tik pārgurusi, ka sāka raudāt, kad Džeina negribēja ēst pusdienas.

Bernards piedāvājās izvest viņas laukā, bet Džeina bija saaukstējusies un Elizabete — nomocījusies. Viņa vairs nespēja pat apģērbties, tik ļoti sāpēja krusti. Vakarā Bernards izlasīja Džeinai pasaku un nākamajā dienā pats aizveda meiteni uz skolu. Tiklīdz viņš bija aizbraucis uz darbu un sācis pārskatīt atskaites no Ņujorkas par apbrīnojami labiem pārdošanas rezultātiem martā, sekretāre viņu izsauca pa iekšējo sakaru tīklu.

— Klausos.

— Misis Faina uz ceturtās līnijas.

— Paldies, Irēne!

Bernards pacēla klausuli, turpinādams uzmanīgi pētīt .11 skaiti un vienlaikus brīnīdamies, kāpēc viņa zvana. Viņš ta ču mājās neko nebija aizmirsis. Varbūt Džeinai kļuvis sliktāk un viņam būs meita jāizņem no skolas?

— Kas noticis, mīļā? Vai kaut kas atgadījies?

Elizabete iesmējās, un tas vien jau liecināja par pilnīgu

garastāvokļa maiņu. No rīta viņa bija izklaidīga, īdzīga un skaļi pauda savas dusmas, kad viņš piedāvāja vakarā doties kaut kur laukā no mājām paēst. Bet Bernards saprata viņas nervozitāti un neapvainojās.

— Jā, ir, — viņa satraukta priecīgā balsī atbildēja.

— Tā izklausās. Vai kas svarīgs?

— Varbūt.

Bernards pēkšņi saprata.

— Kas noticis?

— Man tikko nogāja ūdens.

— Alelujā! Tūlīt būšu mājās!

— Neuztraucies, nav vēl nekas nopietns, tikai pirmās kontrakcijas, — viņa paziņoja tādā uzvaras pilnā tonī, ka Bernards nekavējoties cēlās augšā. Viņi bija gaidījuši deviņ-arpus mēnešu, un tas, kam bija jānotiek turpmāk, arī bija jāvada kopā.

— Vai piezvanīji ārstam?

— Jā. Viņš teica, lai piezvanot vēlāk, vēl jāgaida.

— Cik ilgi?

— Atceries, ko sacīja mācībās. Tas var notikt pusstundas laikā vai turpināties kaut līdz rītrītam. Man šķiet, ka drīz būs.

— Es steidzos mājup. Vai tev ko aizvest?

Elizabete pie telefona pasmaidīja.

— Tikai pats sevi, mīļais... Piedod, es pēdējās nedēļās uzvedos cūcīgi... es tik slikti jutos. — Viņa gan nepastāstīja par lielajām sāpēm mugurā un krustos.

— Es zinu, mīļā. Ne par ko neraizējies! Nu jau tas ir gandrīz beidzies.

— Nevaru vien sagaidīt bērniņu.

Bet tad Elizabeti pārņēma arī bailes, un, nokļuvis mājās, Bernards viņu ieraudzīja ļoti satrauktu. Viņš pamasēja sievai muguru, aprunājās ar viņu, pēc tam viņa nomazgājās dušā. Tūlīt pēc dušas viss arī sākās. Atlaidusies viņa sajuta pirmās stiprās dzemdību sāpes. Bernards palīdzēja viņai elpot, izņēmis savu iemīļoto pulksteni, precizēja laiku starp lēkmēm.

— Vai tev tiešām jāvalkā tas pulkstenis? — viņa ķildīgi jautāja, un abi saprata, kāpēc Elizabeti viss kaitina, viņiem tas bija stāstīts mācību stundā. Viņai droši vien sākās pārejas posms. — Kāpēc tu to nēsā? — Tas ir tik bezgaumīgs! — Bernards klusībā pasmaidīja — viņš zināja, ka tuvojas īstais brīdis.

Viņš piezvanīja Treisijai uz skolu un palūdza viņu, lai aizved mājās Džeinu. Treisija satraukta uzklausīja jaunumus, un pulksten vienos sāpju lēkmes sekoja stipras un ātri cita pēc citas, Elizabete tik tikko dabūja atvilkt elpu. Bija pienācis laiks doties uz slimnīcu, kur ārsts viņus jau gaidīja. Bernards veda sievu ar ratiņiem, medicīnas māsa steidzās līdzi, un Elizabete signalizēja, kad apstāties, jo viņai bija kontrakcijas. Pēkšņi viņa sāka drudžaini māt, palikusi bez elpas, jo lēkmes turpinājās cita aiz citas, trīs un četras, neļaujot ne atjēgties, Elizabete sāka raudāt, viņai palīdzēja no ratiņiem tikt uz dzemdību telpu gultā, kur Bernards viņai novilka drēbes.

— Būs labi, mīļā... Būs labi...

Viņš pēkšņi vairs nebaidījās. Viņi bija kopā, tepat, un drīz nāks pasaulē viņu bērniņš. Sākoties jaunai lēkmei, I li zabete briesmīgi iekliedzās, ārsts viņu izmeklēja, un viņa ir kliedzās vēl. Bernards turēja viņu aiz rokas un lika elpot, bet Elizabete vairs nespēja koncentrēties, toties ārsts apmie rināts māja ar galvu.

— Ļoti labi, Liza. — Sirsnīgs, sirmiem matiem, zilām acīm, Bernardam viņš patika, tāpat kā Elizabetei. Viņš izstaroja laipnību un prasmi, bet Elizabete viņā neklausījās. Sagrābusi Bernarda roku, viņa kliedza ar katru lēkmi arvien vairāk. — Atvērums astoņi centimetri... vēl divi palikuši... tu varēsi sākt spiest.

— Nē... es gribu mājās...

Bernards uzsmaidīja ārstam un lūdza Elizabeti elpot. Dzemde atvērās pēdējos divus centimetrus ātrāk, nekā ārsts bija paredzējis. Pulksten četros Elizabete atradās dzemdību zālē, kopš dzemdību sākuma bija pagājušas astoņas stundas, kas nelikās daudz, Bernards nebeidza mierināt sievu, bet viņai šķita, ka plosošās sāpes turpinās jau veselu mūžību.

— Es vairs nespēju izturēt! — Elizabete iekliedzās, atsacīdamās pareizi elpot. Bet ārsti jau lika viņai kājas uz kāpšļiem un runāja par ķeizargriezienu. — Man vienalga... dabūjiet rikai viņu ārā... — Elizabete elsoja kā bērns, Bernardam sakāpa kamols kaklā, to dzirdot. Viņš vairs nespēja redzēt, kā sieva lokās sāpēs, elpošana vairs nelīdzēja, bet ārsts neizrādīja nekādu satraukumu.

— Vai jūs nevarat viņai kaut ko iedot? — Bernards čukstēja, taču ārsts purināja galvu, un māsiņas sāka kaut kur skraidīt, divas sievietes zaļos ķirurģiskajos uzsvārčos iestūma bērna ratiņus, un pēkšņi viss kļuva reāli. Ratiņi bija domāti viņu bērnam. Bērnam bija tūlīt jādzimst. Bernards noliecās zemu pie Elizabetes auss un drošināja viņu, lai cenšas pareizi elpot un spiest, kā lika ārsts.

— Es nevaru... nevaru... šausmīgi sāp... — Elizabetei zuda pēdējie spēki, Bernards, pagalam apjucis, paskatījās pulkstenī, kas rādīja pāri sešiem. Viņa mocījās dzemdību zālē jau divas stundas.

— Liza! Spied... Vēl!... Ir... jā... redzama bērna galva... nu!

Negaidot līdz ar Elizabetes raudām atskanēja sīkāka, smalkāka balstiņa, un Bernards starp viņas kājām ārsta rokās pamanīja izslīdam bērnu, viņš pacēla Elizabeti augstāk, lai viņa pati redzētu, kā tas notiek. Bija piedzimis viņu dēls. Elizabete raudāja, smējās, Bernards skūpstīja viņu un pats arī raudāja. Sākās jaunas dzīvības svētki, un pirmītējās sāpes gandrīz jau bija aizmirsušās. Ārsts pārgrieza nabas saiti un sniedza Bernardam dēlu, Elizabete drebēdama skatījās, un māsiņa viņu mierināja, ka drebuļi ir normāla parādība. Elizabete tika apkopta, Bernards pielika bērna sejiņu tuvāk mātei, un viņa noskūpstīja dēla zīdaino vaidziņu.

Bernards staroja kā saulīte, un Elizabete, izbrīna pilna, glāstīja mazulīti.

— Kā viņu sauks? — ārsts, uzsmaidījis vecākiem, jautāja.

Bernards un Elizabete saskatījās, un viņa pirmo reizi skaļi izteica dēla vārdu.

— Aleksandrs Arturs Fains.

— Arturs bija mans vectētiņš, — Bernards paskaidroja. Viņi nebija īpaši sajūsmināti par dēla otro vārdu, bet bija devuši solījumu Bernarda mātei. — Aleksandrs Arturs Fains, — viņš atkārtoja un noliecās, lai noskūpstītu sievu un bērnu, abu laimīgo vecāku asaras sajaucās, bet viņu bērniņš bija mierīgi aizmidzis.

16

Aleksandra Artura Faina nākšana pasaule izraisīja ģimenē veselu neatkārtojamu vētru. Atbrauca Bernarda vecāki, atvezdami pilnas somas ar dāvanām Džeinai, Elizabetei un jaundzimušajam. Vecmāmiņa Ruta bija īpaši gādājusi, lai netiktu piemirsta Džeina, kuru viņa dažādi aprūpēja, par ko Bernards un Elizabete bija viņai ļoti pateicīgi.

— Reizēm, kad māte mani galīgi izved no pacietības, viņa paveic kaut ko tik jauku, ka negribas ticēt, vai viņa ir tā pati sieviete, kas pirms laiciņa padarīja mani vai traku.

Elizabete viņam uzsmaidīja. Ar Aleksandra piedzimšanu viņi bija kļuvuši vēl tuvāki. Viņi nespēja aizmirst pārdzīvojumus, kurus abiem bija sagādājušas dzemdības.

— Kas to zina, varbūt Džeina reiz to pašu teiks par mani.

— Šaubos gan!

— Kaut es varētu būt par to pārliecināta! — Elizabete pasmaidīja. — Nez vai es esmu kāds izņēmums... Māte paliek māte...

— Neuztraucies! Es to nepieļaušu... — Bernards paglaudīja Aleksandra muguriņu, kad dēls pēc barošanas gulēja mātei uz krūtīm. — Nešaubies, puikiņ, lai tik viņa pamēģina izrādīt kaut mazākās despotisma pazīmes, es tevi aizsargāšu. — Viņš noskūpstīja sievu, kas, ģērbusies Rutas dāvātā leduszilā atlasa pidžamā, bija ērti atzvilusi gultā.

— Tava māte mani tik ļoti lutina.

— Pareizi, tā arī vajag. Tu esi viņas vienīgā meita.

Ruta turklāt bija atdevusi vedeklai gredzenu, ko Lū viņai bija dāvinājis pirms trīsdesmit sešiem gadiem, par godu Bernarda piedzimšanai. Tas bija smaragda gredzens ar maziem, skaistiem dimantiem apkārt. Visi novērtēja tāda žesta nozīmību.

Vecāki palika trīs nedēļas, viņi dzīvoja “Huntington”, kā jau vienmēr, Ruta katru dienu ieradās palīgā auklēt mazo, kamēr Džeina bija skolā, un pēcpusdienās veda meiteni papriecāties un izklaidēties. Viņa ļoti palīdzēja Elizabetei, kas atteicās no Bernarda piedāvājuma noalgot aukli. Viņa pati gribēja rūpēties par mazo, pati tīrīja māju un gatavoja pusdienas.

— Es neciestu, ja to kāds darītu manā vietā! — Elizabete sacīja.

Viņa tik neatlaidīgi uzstāja, ka Bernards padevās. Tomēr viņš ievēroja, ka sieva neatgūst spēkus. Māte, kad brauca atpakaļ uz Ņujorku, teica to pašu.

— Diez vai Elizabetei vajadzētu zīdīt bērnu. Tas no viņas prasa pārāk daudz. — Ārsts arī jau bija Bernardu brīdinājis, tomēr Elizabete neņēma vērā vīra raizes.

— Tu runā kā tava māte! — Viņa no gultas uzmeta vīram pārmetošu skatienu. Mēnesi pēc dzemdībām Elizabete joprojām lielāko dienas daļu pavadīja guļus. — Bērnam mātes piens ir pats svarīgākais pasaulē. Tā viņš iegūst imunitāti... — Viņa nolasīja Bernardam lekciju par zīdīšanas priekšrocībām, bet viņš nejutās pārliecināts. Māte viņa biļ.i irs» jusi šaubas, vai Elizabetes nogurums ir normāla paradlb.i

— Nu tu runā kā kaliforniete.

— Nejaucies iekšā! — Elizabete aprāja Bernardu un ne likās dzirdam viņa argumentus. Vienīgais, kas viņu pārstci dza un nogurdināja, bija nepārtrauktās sāpes krustos.

Pēc vecāku aizbraukšanas Bernards maijā devās uz Ņujorku un Eiropu, bet Elizabete joprojām jutās pārāk vārga, lai pievienotos viņam, un bērnu arī neatšķīra no krūts. Atgriezies Bernards, nepatīkami pārsteigts, atklāja, ka viņa nav atguvusi spēkus un visu vasaru, dzīvojot Stinsonbīčā, joprojām nīkuļoja. Vēl viņš ievēroja, ka Elizabetei sagādāja grūtības staigāšana, kaut arī viņa to neatzina ne vīram, ne ārstam.

— Tev vēlreiz jāapmeklē ārsts, Liza! — Bernards sāka uzstāt.

Četrus mēnešus vecais Aleksandrs bija spēcīgs mazulis ar tēva zaļajām acīm un mātes zeltainajām cirtām. Ber Elizabete izskatījās bāla, sanīkusi, kaut arī divus mēnešus bija pavadījusi pie jūras. Pēdējais piliens bija viņas atteikšanās iet līdzi uz operas sezonas atklāšanu. Viņai neesot nedz laika, nedz patikas izvēlēties kleitu. Septembrī viņai jāsākot darbs skolā. Viņa jau apspriedās ar Treisiju, ka strādāšot pusi slodzes, kamēr vēl nejūtas pavisam labi.

— Ko tas nozīmē? Tu neej uz veikalu izvēlēties kleitu, tu nebrauc man līdzi uz Eiropu nākamajā mēnesī, — arī no tā viņa bija atteikusies, kaut Bernards zināja, cik ļoti viņu sajūsmināja Parīze, — bet tagad gatavojies strādāt skolā! Kas ar tevi notiek? — Bernards bija nobijies, un vakarā viņš piezvanīja tēvam. — Ko tu par to visu saki, tēt?

— Nezinu. Vai Liza pie ārsta bijusi?

— Viņa atsakās. Mātes, kas barojot bērnu ar krūti, parasti esot nogurušas. Bet Aleksandram jau drīz būs pieci mēneši, vai tad nepietiek?

— Lai viņa turpina vien barot mazo. Iespējams, ka viņa ir anēmiska.

Vienkāršais izskaidrojums nomierināja Bernardu, tomēr viņš neatlaidās, ka sievai jāaiziet pie ārsta, klusībā minēdams, vai viņa atkal nav stāvoklī.

Elizabete pukojoties pieteicās nākamajā nedēļā vizītē pie ginekologa, bet tas neatklāja nekādas vainas. Viņa nebija arī stāvoklī. Tad viņai izdarīja parastās pārbaudes. Elizabete nodeva asinis analīzēm, tam sekoja kardiogramma. Pulksten trijos viņai bija paredzēts būt pie terapeita, un Bernards priecājās, ka viņa beidzot pārbauda savu veselību. Viņu pašu drīzumā gaidīja lidojums uz Eiropu, un pirms prombraukšanas viņš gribēja pārliecināties par sievas veselības stāvokli, un, ja Sanfrancisko ārsti netiks galā, viņš vedīs Elizabeti uz Ņujorku un nodos tēva rokās, lai noskaidrotu, kas viņai īsti kaiš.

Terapeits neatklāja nekādas novirzes. Asinsspiediens bija normāls, elektrokardiogramma laba, asinsanalīzes arī, bet, izklaušinot plaušas, viņam radās aizdomas par vieglu plei-rītu.

— Varbūt tas jūs nogurdina, — viņš smaidīdams teica. Ārsts bija ziemeļnieciska tipa gara auguma vīrietis ar lielām plaukstām un zemu balsi, un Elizabetei viņš patika. Viņš aizsūtīja Elizabeti uz rentgencaurskati, un pussešos viņa pārradās mājās un noskūpstīja vīru, kas lasīja Džeinai priekšā pasaku, gaidot viņu pārbraucam. Tajā dienā bērni bija palikuši aukles uzraudzībā, jo nekas cits neatlika.

— Redzi nu... man nekas nekaiš... es taču tev teicu.

— Tad kāpēc tu visu laiku jūties tik nogurusi?

— Man ir pleirīts. Mani aizsūtīja uz rentgencaurskati, lai pārliecinātos, ka man nav nekādas šausmīgas slimības, citādi es esmu vesela.

— Tomēr pārāk nogurusi, lai brauktu man līdzi uz l'i ropu. — Bernards nebija īsti pārliecināts. — Kā to ārstu sauc?

— Kam tev tas jāzina? — Elizabete ar aizdomām jautāja. Kas viņam vēl bija padomā? Ko vēl Bernards gribēja, lai ārsts dara?

— Mans tēvs varētu pārbaudīt, kāds šis ārsts ir.

— Dieva dēļ...

Aleksandrs sāka raudāt, jo gribēja ēst, un Elizabete aizsteidzās pie viņa, bet Bernards uzrakstīja čeku bērna auklei. Aleksandrs bija apaļš, gaišiem matiem, zaļām acīm, skaists zēns, un, māti ieraudzījis, viņš no sajūsmas iespiedzās un tūdaļ picplaka pie krūts, plakšķinot to ar vienu rociņu. Vēlāk Elizabete nolika viņu gulēt un izgāja uz pirkstgaliem no istabas pie Bernarda, kurš viņu gaidīja. Elizabete uzsmaidīja vīram un noglauda viņam vaigu.

— Neuztraucies, mīļais, — viņa nočukstēja. — Viss ir kārtībā.

Bernards apskāva viņu un cieši sev piekļāva.

— Tā ir mana lielākā vēlēšanās.

Džeina spēlējās savā istabā, mazais gulēja, tomēr sieva izskatījās pārāk bāla, pastāvīgi ar ziliem riņķiem zem acīm, un viņa bija pārāk vāja. Bernards gribēja ticēt, ka viss ir kārtībā, bet iekšējas bailes neatstājās un viņu visu laiku tirdīja. Viņš ilgi turēja Elizabeti savos apskāvienos, un pēc tam viņa gāja uz virtuvi gatavot vakariņas, bet viņš paspēlējās ar Džeinu.

Naktī Bernards ar baiļpilnu sirdi nolūkojās aizmigušās sievas sejā. Pulksten četros no rīta mazais pamodās, Bernards nemodināja Elizabeti, bet pabaroja bērnu ar pudelīti.

Aleksandrs apmierinājās ar šo papildu ēdienu un laimīgs dūdoja Bernarda rokās, tēvs smaidīdams apmainīja viņam autiņus un ielika puisēnu atpakaļ gultiņā, viņš jau bija prasmīgi apguvis tamlīdzīgas darbības. Vēlāk no rīta piezvanīja ārsts Johansens, un Bernards pacēla klausuli. Elizabete vēl gulēja.

— Hallo!

— Pasauciet, lūdzu, misis Fainu. — Balss skanēja pieklājīgi, bet strupi, un Bernards devās viņu modināt.

— Tev zvana.

— Kas? — Elizabete miegaini mirkšķināja acis. Pulkstenis rādīja deviņi sestdienas rītā.

— Nezinu. Viņš nestādījās priekšā. — Bet Bernards nojauta, ka tas ir ārsts, un Elizabete ievēroja bailes viņa acīs.

— Vīrietis? Man?

Zvanītājs nosauca savu vārdu un lūdza Elizabeti ierasties pie viņa pulksten desmitos. Tas bija ārsts Johansens.

— Vai kas atgadījies? — Elizabete jautāja, metot skatienus uz vīru.

Ārsts izvairījās no atbildes. Bija noticis kaut kas nelāgs. Taču kas tas bija? Viņa neviļus paraudzījās uz Bernardu, bet nožēloja, ka skatījusies.

— Vai tas var pagaidīt?

Bernards, neko neteikdams, purināja galvu.

— Domāju, ka ne, misis Faina. Atnāciet, lūdzu, pie manis kopā ar vīru. — Viņš runāja pārāk mierīgi, un tas Elizabeti nobiedēja. Viņa nolika klausuli, cenzdamās izlikties bezrūpīga - Bernarda dēļ.

— Ak tu mūžs, viņš uzvedās tā, it kā man būtu sifiliss.

— Ko viņš teica, kas tev ir?

— Neko neteica. Lūdza pēc stundas ierasties pie viņa.

— Labi, iesim! — Bernards bija pārbijies, kaut arī slēpa to. Kamēr Elizabete ģērbās, viņš piezvanīja Treisijai.

Izpalīdzīgā sieviete apsolīja ierasties pēc pusstundas. Vitu i.» vējot dārzu, esot netīra, bet labprāt kādu stundiņu p.isedr šot pie bērniem.

Treisija juta Bernarda satraukumu, bet atbraukusi ne uzdeva liekus jautājumus. Viņa lietišķi mundri pavadīja Fai-nus ārā pa durvīm.

Pa ceļam uz slimnīcu viņi nepārmija gandrīz ne vārda un ārsta kabinetu atrada viegli. Ieejot telpā, viņi ieraudzīja pie apgaismota dēļa piestiprinātus divus rentgenuzņēmumus, ārsts viņiem uzsmaidīja, bet viņa seja nepauda prieku, un Elizabetei pēkšņi šausmas aizžņaudza kaklu, viņa gribēja bēgt, neuzklausot, kas ārstam sakāms.

Bernards stādījās priekšā, un ārsts Johansens lūdza viņus apsēsties. Viņš vilcinājās tikai mirkli, bet tad runāja atklātu valodu, ka situācija esot nopietna. Elizabeti pārņēma briesmīgas bailes.

— Vakar, kad es jūs izmeklēju, domāju, ka jums ir plei-rīts. Iespējams, vieglā formā. Šodien man ar jums jāapspriežas. — Apgriezies krēslā, viņš ar pildspalvas galu norādīja uz diviem plankumiem viņas plaušu attēlā. — Man tie nepatīk, - viņš vaļsirdīgi pateica.

— Ko tie nozīmē? — Elizabetei trūka elpas.

— Neesmu pārliecināts. Tomēr jāņem vērā vēl viens jūsu vakar pieminētais simptoms. Sāpes krustos.

— Kāds tām sakars ar plaušām?

— Kaulu skenēšana parādīs vairāk. — Viņš paskaidroja nākamās procedūras gaitu un jau bija paspējis uzrakstīt norīkojumu Elizabetei uz slimnīcu. Viņai vajadzēja izdarīt radioaktīvo izotopu injekciju, lai redzētu iespējamos skeleta bojājumus.

— Kas tas varētu būt? — viņa apjukusi nelaimīga jautāja, īsti nemaz negribot to zināt.

— Neesmu drošs. Plankumi plaušās varētu norādīt uz citām vainām jūsu organismā.

Pa ceļam uz slimnīcu Elizabete, bezgala apmulsusi, tikai cieši turējās Bernardam pie rokas. Viņš vēlējās ātrāk piezvanīt tēvam, bet nedrīkstēja atstāt Elizabeti vienu, tāpēc palika pie sievas, kamēr viņai tika izdarītas injekcijas. Nobijusies, kļuvusi pavisam bāla, Elizabete darīja, ko viņai lika, bet procedūra nebija īpaši sāpīga. Visgrūtāk bija sēdēt un gaidīt ārsta atbildi.

Izmeklēšanas rezultāti bija briesmīgi. Elizabetei tika atklāta osteosarkoma, kaulu vēzis, un metastāzes jau bija skārušas plaušas. Tieši tāpēc viņai veselu gadu bija sāpējusi mugura, krusti un reizēm trūka elpas. Līdz šim viņa to bija saistījusi ar grūtniecību. Taču nē, viņai bija vēzis. Ārsts paskaidroja, ka biopsija noteiktu, kāda ir galīgā diagnoze, bet Elizabete un Bernards, cieši rokās sadevušies, raudāja. Elizabetei vēl bija mugurā zaļais slimnīcas virsvalks, un Bernards viņu apskāva un izmisumā nelaida vaļā.

17

- Man vienalga! Es nebraukšu! — Elizabete gandrīz histēriski sauca.

— Uzklausi mani! — Bernards viņu sapurināja, un viņi abi raudāja. — Tev jābrauc kopā ar mani uz Ņujorku... — Bernards tvēra pēc elpas un centās savaldīties... viņiem bija nepieciešams saglabāt skaidras spriešanas spējas... ne jau vienmēr ļaundabīgais audzējs nozīmēja neizbēgamu galu... ko šis ārsts vispār sajēdza?... Viņš pats bija ieteicis konsultēties vēl pie četriem speciālistiem — kaulu un plaušu speciālista, pie ķirurga, pie onkologa. Atkarībā no tā, ko ieteiks pārējie, viņš piedāvāja biopsiju, iespējams, ka būšot vajadzīga ķirurģiska iejaukšanās, apstarošana, ķīmijterapija. Viņš atzina, ka neesot pietiekami kompetents.

— Es negribu, ka mani ārstē ar ķīmijterapiju. Tā ir šausmīga! Mati izkrīt, es miršu... es miršu... — Elizabete elsoja Bernarda apskāvienos, un viņam sirds lūza. Viņiem abiem bija nepieciešams savaldīties. Tas bija nepieciešams.

— Tu nemirsi. Mēs cīnīsimies pret šo slimību. Nomierinies un uzklausi mani! Brauksim kopā ar bērniem uz Ņujorku, un tur tevi izmeklēs labākie ārsti.

— Ko viņi spēs izdarīt? Es negribu ķīmijterapiju!

— Tu tikai noklausies, ko viņi teiks. Neviens tevi nepiespiedīs ar varu. Johansens nav pārliecināts, kāda ārstēšana tev būtu pati piemērotākā. Tikpat labi tev var būt artrīts, nevis vēzis.

Kas nekaitētu tam ticēt!

Plaušu un kaulu speciālisti teica ko citu. Arī ķirurgs. Viņi visi pieprasīja, lai tiktu izdarīta biopsija. Kad pēc Bernarda ierosinājuma viņa tēvs sazvanījās ar ārstiem, Lū pievienojās kolēģu ieteikumam. Ārstiem Ņujorkā tikpat būs nepieciešama šī informācija.

Biopsijas rezultāti apliecināja, ka ārsts Johansens noteicis pareizu diagnozi. Tā bija osteosarkoma. Pat vēl ļaunāk. Ņemot vērā atklāto šūnu daudzumu, metastāzes bija skārušas abas plaušas, un operēt vairs nebija nozīmes. Ārsti ieteica īsu apstarošanas kursu, kam, cik vien ātri iespējams, sekotu ķīmijterapija. Elizabete jutās ierauta ļauna murga varā, no kura viņa nespēja pamosties. Džeinai viņi pagaidām neko nestāstīja, tikai pateica, ka māmiņa pēc bērna piedzimšanas nejūtas labi, tāpēc viņai jāizdara dažas analīzes. Viņi nespēja saņemties un atklāt Džeinai patiesību.

Pēc tam kad bija uzzināti biopsijas rezultāti, Bernards vakarā ilgi palika sarunājamies ar Elizabeti, kas sēdēja slimnīcas gultā ar plāksteriem virs krūtīm tajās vietās, kur bija ņemti paraugi. Tagad viņai neatlika nekas cits kā pārtraukt Aleksandru barot ar krūti. Bērns mājās raudāja, un viņa pati slimnīcā Bernardam uz pleca centās ar asarām atvieglot vainas, nožēlas, baiļu izjūtu.

— Man... man liekas, es viņu saindēšu, ja turpināšu barot... vai tas nav šausmīgi! Ak Dievs, ko gan es viņam visu laiku esmu devusi!

Bernards pateica to, ko viņi abi zināja:

— Vēzis nav lipīgs!

— Kā tu to zini? Kā es varu būt droša, ka neesmu ro dabūjusi kaut kur uz ielas... kāds mikrobs ķēris mani dzcm dību laikā... — Elizabete izšņauca degunu, viņi skatījās viens uz otru, nespēdami ticēt, ka situācija varētu būt tik nopict na. Tādas slimības gadījās citiem, ne jau viņiem, kam mājās septiņus gadus veca meita un zīdainītis.

Bernards zvanīja tēvam piecas reizes dienā, un Ņujorkā jau viss bija sagatavots Elizabetes uzņemšanai turienes slimnīcā. Nākamajā rītā pirms sievas vešanas mājās viņš vēlreiz sazvanījās ar tēvu.

— Elizabeti jau slimnīcā gaida. — Tēva balss skanēja drūmi, un Ruta viņam blakus raudāja.

— Lieliski! — Bernards mēģināja sev iestāstīt, ka Ņujorkā viņiem pavēstīs labas ziņas, bet īstenībā bija nobijies. — Vai Elizabetei būs labākie ārsti?

— Jā, — tēvs klusi apstiprināja. Sirds viņam sāpēja aiz līdzjūtības pret vienīgo dēlu un tā mīļoto sievu. — Bērnij... tas nebūs viegli... es pats vakar runāju ar Johansenu. Metastāzes ir jau tālu aizgājušas. — Lū necieta šo vārdu, kuru Bernards vēl īsti nesaprata. — Vai viņai ir sāpes?

— Nē. Viņa tikai ir ļoti nogurusi.

— Sirsnīgi pasveicini Lizu no mums!

Elizabetei tas bija ļoti nepieciešams. Tāpat kā viņu lūgšanas. Nolicis klausuli, Bernards ieraudzīja guļamistabas durvīs stāvam Džeinu.

— Kas mammai kaiš?

— Viņa... viņa ir ļoti nogurusi, mīlulīt. Es jau tev vakar teicu. Aleksandra piedzimšana pavisam izsmēlusi viņai spēkus. — Apspiedis kaklā iesprūdušo kamolu, viņš uzsmaidīja Džeinai un aplika roku viņai ap pleciņiem. — Mamma izveseļosies.

— Tāpēc, ka noguruši, cilvēki neiet slimnīcā.

— Dažreiz tas jādara. — Bernards gaiši pasmaidīja un noskūpstīja Džeinai deguna galiņu. — Šodien mamma brauks mājās. — Viņš ievilka elpu. Bija pienācis laiks brīdināt meitu. — Nākamnedēļ mēs visi dosimies uz Ņujorku apciemot vectētiņu un vecmāmiņu. Vai tas nav jauki?

— Bet mamma tur atkal ies slimnīcā?

Džeina zināja pārāk daudz. Viņa laikam bija noklausījusies telefona sarunu. Bernards to nojauta, bet nespēja sev atzīties.

— Varbūt. Uz dažām dienām.

— Kāpēc? — Džeinai drebēja apakšlūpa un acīs saskrēja asaras. — Kas viņai kaiš? — meitene žēlabaini atkārtoja, kā dziļi iekšēji saprazdama, cik ļoti slima ir viņas māte.

— Mums mamma ļoti jāmīl, — Bernards caur asarām čukstēja, piekļaudams sev bērnu. Asaras tecēja cauri bārdai. — Ļoti, ļoti jāmīl, mīlulīt...

— Es viņu mīlu.

— Jā. Es arī.

Džeina redzēja Bernarda asaras un noslaucīja tās ar mazo rociņu. Viņas plaukstas noglāstīja Bernarda vaigu kā tauriņa spārna pieskārieni.

— Tu esi tik labs tētis...

Bernardam atkal saskrēja acīs asaras, un viņš ilgi turēja bērnu apskautu.

Tajā dienā viņi bez vārdiem noslēdza klusu, slepenu vienošanos. Noslēpumu par ciešu draudzību, mīlestību, drosmi. Bērns gaidīja māti automašīnā ar sārtu rožu pušķi klēpī, visu ceļu līdz mājai Elizabete bija apkampusi viņu, un Bernards ar Džeinu stāstīja viņai par Aleksandra tārīta draiskulībām. Viņi zināja, ka abiem kopā jāpalīdz mātei, jāuzmundrina viņa ar savu mīlestību, gādību, interesantiem

stāstiem. Svētais pienākums cieši vienoja Džemu un Un nardu.

Elizabetei ieejot bērnistabā, Aleksandrs pamodās un ir spiedzās aiz laimes. Viņš vicināja mazās kājeles un rociņas, Elizabete pacēla viņu un saviebās, kad puisēns trāpīja pa brūcēm, kuras bija atstājusi izdarītā biopsija.

— Vai tu viņu barosi, mamm? — Džeina stāvēja durvīs, un viņas lielās, zilās acis pauda bažas.

— Nē... — Elizabete skumji pakratīja galvu. Piena viņai pietika, bet viņa neuzdrošinājās zīdīt mazo, lai arī ko teiktu apkārtējie. — Nu viņš jauir liels zēns. Vai ne, Aleks? — Elizabete pagrieza muguru Džeinai, lai meitene neredzētu, kā viņa valda asaras. Džeina klusi izgāja no istabas un, turēdama rokā lelli, skatījās pa logu.

Bernards kopā ar Treisiju virtuvē gatavoja vakariņas. Durvis bija ciet. No krāna tecēja ūdens. Bernards raudāja, turēdams pie sejas virtuves dvieli. Treisija paplikšķināja viņam pa plecu. Viņa jau bija paspējusi izraudāties, kad uzzināja nelaimes vēsti, bet tagad centās saglabāt drosmi — Bernarda un bērnu dēļ.

— Vai ieliet tev ko dzeramu? — Treisija pajautāja.

Bernards papurināja galvu, dziļi ievilka elpu un uzrunāja ģimenes draudzeni.

— Ko lai mēs darām Lizas labā? — viņš bezpalīdzīgi, asarām ritot, prasīja.

— Visu, ko spēsim, — Treisija atbildēja. — Varbūt notiks brīnums. Dažkārt ir dzirdēts. — Onkologs tā bija teicis, bet kā gan vēl lai viņš būtu nelaimīgos uzmundrinājis! Viņš runāja par Dievu, par brīnumiem, ķīmijterapiju, kaut arī Elizabete no tās atteicās.

— Elizabete negrib, ka viņu ārstētu ar ķīmijterapiju.

Bernards izmisis apzinājās, ka viņam jāsavaldās. Šoks,

likteņa cietsirdīgais trieciens bija pārāk stiprs.

— Vai gan viņu par to drīkst vainot? — Treisija, gatavojot salātus, teica.

— Nē... bet dažkārt tā palīdzot... vismaz uz kādu laiku. Johansens sacīja, ka gribot panākt remisiju. Uz piecdesmit gadiem, varbūt desmit, divdesmit... vai pieciem... diviem... vienu...

— Kad jūs brauksiet uz Ņujorku?

— Šonedēļ. Tēvs visu noorganizējis. Savu priekšnieku Polu Bermanu es jau brīdināju, ka netieku uz Eiropu. Viņš to uztvēra ar izpratni. Visi izturas ļoti iecietīgi. — Bernards divas dienas nebija gājis uz veikalu, bet nodaļu vadītāji apsolīja par visu parūpēties.

— Varbūt Ņujorkā viņai ieteiks citu ārstēšanās veidu?

Tomēr tā nenotika. Ārsti Ņujorkā atkārtoja precīzi to

pašu, kas bija teikts Sanfrancisko. Ķīmijterapija. Lūgšanas. Brīnums. Bernards lūkojās uz sievu palātas gultā, un šķita, ka viņa jau noslēdzas sevī, attālinās. Loki zem acīm bija kļuvuši tumšāki, viņa bija zaudējusi svaru. Ļauns lāsts viņus bija ķēris, un Bernards satvēra sievas roku. Viņai drebēja lūpas, un viņi abi baidījās. Bernards vairs neslēpa asaras. Viņi sēdēja, rokās sadevušies, raudāja un pārrunāja, ko abi jūt. Viņi rada atbalstu viens otrā.

— Kā ļauns sapnis, vai ne? — Elizabete atmeta matus pār pleciem un tūlīt iedomājās, ka drīz viņai tie būs jāzaudē. Viņa bija piekritusi sākt ķīmijterapiju, kad atgriezīsies Sanfrancisko. Bernards bija gatavs aiziet no “Vulfa”, ja veikala valde neatbalstītu viņa pārcelšanu, viņam tagad bija svarīgi tikai nokļūt atpakaļ Ņujorkā, kur Elizabete varētu ārstēties. Taču tēvs viņam paskaidroja, ka patiesībā tam neesot nozīmes. Sanfrancisko arī bija labi ārsti, un tur Elizabetei viss bija pazīstams. Palikšanai mājās par labu runāja vēl vairāki faktori. Sanfrancisko nevajadzēja uztraukties, ka jāmeklē dzīvoklis, māja, Džeinai jauna skola. Šobrīd viņiem bija ieteicams turēties pie tā, kas ir, pie jau pazīstama... ma jām, draugiem... pat Elizabetes darba. Viņa gribēja jopro jām strādāt skolā. Ārsts neiebilda. Ķīmijterapija viņai sāku mā bija paredzēta reizi nedēļā, pēc tam reizi mēnesī un vēlāk reizi divās trijās nedēļās. Vispirms procedūra atstātu uz viņu ļoti smagu iespaidu, vēlāk viņa tikai pāris dienu justos slikti, un tad Treisija viņu skolā aizvietotu. Skola labprāt to atļāva. Arī Bernards saprata, ka Elizabete jutīsies drošāk sabiedrībā, nevis nīkstot mājās.

— Kad tev uzlabosies pašsajūta, vai aizbrauksim abi uz Eiropu?

Elizabete viņam uzsmaidīja. Bernards izturējās tik mīļi! Neizskaidrojamā kārtā viņai nemaz nesāpēja. Viņa tikai jutās nogurusi. Viņa lēnām mira.

— Piedod, ka tev manis dēļ tā jācieš... ka esmu tev to nodarījusi...

Bernards pasmaidīja caur asarām.

— Nu gan tu pierādi, ka esi mana sieva. Tu jau sāc runāt kā īsta ebrejiete.

18

-vecmāmiņa Ruta! — Džeinas balstiņa skanēja pavisam smalka un klusa tumšajā istabā. Meitene turēja roku Rutas plaukstā. Viņas tikko bija noskaitījušas lūgšanu māmiņai. Bernards bija slimnīcā pie Elizabetes, un Hetija, Rutas vecā saimniecības vadītāja, pieskatīja Aleksandru. — Vai mamma izveseļosies? — Džeinas acīs saskrēja asaras, un viņa saspieda Rutas roku. — Dievs taču viņu mums neatņems? — Meitenīte skaļi ieelsojās un sāka šņukstēt. Ruta noliecās, lai bērnu noguldītu, un viņai pašai asaras krita spilvenā blakus Džeinas galviņai. Pasaulē valdīja briesmīga netaisnība... viņai bija sešdesmit četri gadi, viņa labprāt mainītos ar Elizabeti, kas bija tik jauna, skaista, mīlas pilna pret Bernardu... ar diviem bērniem, kuriem viņa bija tik nepieciešama.

— Lūgsim, lai Viņš atstāj tavu māmiņu mums.

Džeina pamāja, cerēdama apmānīt Dievu, un tad uzlūkoja vecmāmiņu Rutu.

— Vai drīkstu rītdien aiziet tev līdzi uz templi? — Džeina zināja, ka uz templi jāiet sestdienā, Ruta to apmeklēja tikai reizi gadā — Jom Kippur^3. Šoreiz viņa to d.ins i/ņf muma kārtā.

— Mēs ar vectētiņu tevi aizvedīsim.

Nākamajā dienā visi trīs devās uz Nestčesteras templi Skārsdeilā. Mazo viņi atstāja mājās pie Hetijas, un vakara Džeina Bernardam drūmā nopietnībā izstāstīja, kur viņi bijuši. Bernardam saskrēja asaras acīs, bet pēdējā laikā viņš bieži raudāja — gan par skumjo, gan patīkamo. Turot rokās mazo Aleksandru, Bernardam sirds vai lūza, cik līdzīgs mātei bija dēliņš.

Tomēr, kad Elizabete atgriezās mājās, dzīve nerādījās nemaz tik traģiska. Pēc divām dienām viņa pārbrauca no slimnīcas, un mājās skanēja vecie joki, piesmakusī, mīļā balss, smiekli, humors. Elizabete neļāva apkārtējiem ieslīgt raudulīgā sentimentā. Viņa baidījās no ķīmijterapijas, bet, apņēmības pilna, centās sevi iepriekš lieki netirdīt.

Vienu reizi viņi īrētā limuzīnā aizbrauca vakariņās uz “La Grenouille”, bet Bernards drīz vien redzēja, ka Elizabete jūtas nogurusi. Māte ieteica dēlam pārtraukt vakariņas un vest sievu mājās. Atpakaļceļā viņi klusēja, naktī gultā Elizabete atkal atvainojās, bet tad lēni, maigi sāka Bernardu glāstīt. Viņš uzmanīgi apskāva sievu, vēloties viņas tuvību, bet baidoties viņai nodarīt pāri.

— Mēs drīkstam... ārsti atļāva... — Elizabete pačukstēja, un Bernards, dusmojoties uz sevi, kaisli un nikni viņu ieguva, viņš tik ļoti alka pēc Elizabetes un tiecās noturēt viņu, it kā viņa jau lēnām slīdētu no viņa prom. Līdzīgi Džeinai, viņš gribēja satvert sievu, nelaist vaļā, lūgt, lai notiek brīnums. Viņš cerēja, ka, iespējams, palīdzēs ķīmijterapija.

Pirms prombraukšanas vecmāmiņa aizveda Džeinu uz Švarca veikalu, nopirka viņai milzu lāci un lelli un meitenei pašai lāva izvēlēties rotaļlietu brālītim. Džeina paņēma lielu klaunu, kas grozījās un muzicēja. Aleksandram tas ārkārtīgi patika.

Pēdējais vakars kopā pagāja mīļi, jauki, sirsnīgi. Elizabete ļoti gribēja palīdzēt Rutai virtuvē, viņa izskatījās možāka, mierīga, apvaldīta, saņēmusies. Beigās viņa aizskāra Rutas roku un ielūkojās vīramātei acīs.

— Paldies par visu...

Ruta šūpoja galvu, pūloties valdīt asaras, bet tas bija ļoti grūti. Ja tā padomāja, kāda nozīme pēc tik ilgas raudāšanas vēl mazliet asarām? Tomēr šobrīd viņa tās norija.

— Nevajag pateikties, Liza. Dari vien, kas tev pašai jādara.

— Jā. — Pēdējo nedēļu laikā Elizabete šķita kļuvusi vecāka, nobriedusi. — Esmu jau apradusi ar to, kas noticis. Manuprāt, Bernards arī. Mums neklāsies viegli, bet mēs tiksim galā.

Ruta māja ar galvu, nespēdama izteikt vairs ne vārda, un nākamajā dienā Ruta un Lū aizveda viņus uz lidostu. Bernards nesa mazo, Elizabete turēja pie rokas Džeinu un pati, bez citu palīdzības, iekāpa lidmašīnā, bet vecie Faini palika stāvam ar asarām acīs. Tikko lidmašīna pacēlās gaisā, Ruta šņukstot ieslīga vīra rokās, neticot ļaunajam liktenim, kas bija skāris viņai mīļos, tik drosmīgos cilvēkus. Tagad runa bija nevis par Rozengartenu mazdēlu... vai misis Fišbeinas tēvu... bet par viņas vedeklu... un Aleksandru, Džeinu... un Bernardu. Ruta vīra apskāvienos tik briesmīgi raudāja par pasaules negodīgumu un netaisnību, ka sirds viņai vai plīsa. Tas bija neizturami.

— Iesim, Ruta! Brauksim mājās, mīļā. — Lū maigi saņēma sievu aiz rokas, un, ejot atpakaļ uz mašīnu, viņa, paskatījusies uz vīru, pēkšņi aptvēra, ka reiz tas notiks ar viņiem pašiem.

— Es tevi mīlu, Lū. Es tevi ļoti mīlu... — Ruta atkal sāka raudāt, un vīrs viegli noglāstīja viņas vaigu. Viņu ģi mcnē bija ielauzusies briesmīga nelaime, un viņam tik |oti bija žēl dēla un Elizabetes.

Sanfrancisko Elizabeti un Bernardu sagaidīja Treisija ar automašīnu, un viņa aizveda visus mājās, pļāpājot un jokojot ar viņiem, mīļi apskaujot mazo.

— Cik labi, ka esat atgriezušies! — Treisija uzsmaidīja draugiem, bet pati skaidri redzēja Elizabetes pilnīgo pagurumu. Nākamajā dienā viņai vajadzēja iet slimnīcā un uzsākt ķīmijterapijas kursu.

Vakarā pēc Treisijas aizbraukšanas Elizabete atgūlās gultā un, atbalstījusi galvu pret elkoni, uzlūkoja Bernardu.

— Kā es vēlos atkal kļūt normāls cilvēks! — Viņa to pateica kā pusaudze, kas grib tikt vaļā no pūtītēm.

— Es arī. — Bernards viņai uzsmaidīja. — Drīz tu būsi vesela. — Viņi abi lika lielas cerības uz ķīmijterapiju. —Ja tā nepalīdzēs, tad vēl ir arī kristiešu māksla.

— Neapsmej to! — Elizabete nopietni iebilda. — Mūsu skolā kāds skolotājs ir kristiešu zinātnieks, dažiem esot palīdzējis... — Viņas balss izdzisa, to iedomājoties.

— Labāk vispirms izmēģināsim šo ārstēšanu. — Bernards galu galā bija ebrejs un ārsta dēls.

— Vai tas tiešām ir tik briesmīgi? — Elizabete nobijusies jautāja, un Bernards atcerējās, kādas ciešanas viņai bija jāpārdzīvo, Aleksandram dzimstot, bet šoreiz bija citādi. Šīs nozīmēja mūžību.

— Nekas patīkams jau nebūs. — Viņš negribēja melot. — Ārsti solīja tev iedot nomierinošas zāles. Valiumu vai ko tamlīdzīgu. Es tevi atbalstīšu.

Elizabete noskūpstīja viņu uz vaiga.

— Tu esi viens no vislabākajiem vīriem.

— Ak tā?... — Bernards pieliecās viņai klāt un paslidināja roku zem pidžamas. Elizabete pēdējā laikā nemitīgi sala un, ejot gultā, vilka viņa zeķes. Viņi mīlējās, bet šoreiz Bernards izturējās ļoti maigi un uzmanīgi, vēlēdamies atdot viņai visu spēku un daļu no sevis. Elizabete pēc tam miegaini pasmaidīja.

— Es vēlētos atkal būt stāvoklī...

— Varbūt reiz tā notiks.

Tas, protams, nebija iespējams, bet Aleksandrs viņiem tāpēc bija vēl jo dārgāks. Nākamajā rītā pirms došanās uz slimnīcu Elizabete ilgi turēja mazo rokās, pati pagatavoja Džeinai brokastis un iesaiņoja viņai līdzi iemīļoto pusdienu ēdienu. Varbūt nevajadzēja tā gādāt par saviem mīļajiem. Tad viņi vēl vairāk ilgosies pēc Elizabetes.

Bernards aizveda viņu uz slimnīcu, kur uzņemšanas nodaļā viņa tika iesēdināta ratiņos. Medicīnas māsiņa — studente — nogādāja viņu otrajā stāvā, un Bernards gāja līdzās, turot sievu pie rokas. Ārsts Johansens viņus tur jau gaidīja. Elizabete pārģērba slimnīcas virsvalku, un pasaule aiz loga likās bezgala saulaina. Bija skaists novembra rīts, un viņa uzlūkoja Bernardu.

— Kaut man tas nebūtu jādara.

— Es vēlētos to pašu.

Bernardam šķita, ka viņš palīdz Elizabetei gulties uz elektriskā krēsla, tad parādījās māsiņa tādos kā azbesta cimdos. Strāva bija tik spēcīga, ka varētu apdedzināt māsiņai rokas, un to grasījās vadīt iekšā viņa mīļotās sievietes miesā. Bernards tik tikko turējās, Elizabetei tika iedota liela nomierinošo zāļu deva, un, procedūrai sākoties, viņa jau gandrīz gulēja. Johansens vadīja ārstēšanu. Kad tā beidzās, Elizabete mierīgi gulēja, bet naktī viņa vēma, viņai bija šausmīgi nelabi, un tā tas turpinājās nākamās piecas dienas.

Pagāja mokpilns mēnesis, un Pateicības dienu togad vi ņi nepavisam nespēja nosvinēt. Ap Ziemassvētkiem Eli/.abctc nedaudz atguva spēkus, bet viņai vairs nebija matu un pali bija kļuvusi ārkārtīgi tieva. Briesmīgā procedūra sekoja rn zi trīs nedēļās, un onkologs solīja, ka nu viņa jutīsies slikti tikai pāris dienu pēc katras no tām. Pēc Ziemassvētku brīvdienām viņa varēja atsākt darbu skolā, Džeina bija paaugusies lielāka un pārvērtusies, bet Aleksandrs sācis rāpot.

Pēdējo divu mēnešu ciešanas bija atstājušas iespaidu uz visiem ģimenes locekļiem. Džeina skolā bieži raudāja, tā stāstīja viņas audzinātāja, Bernards veikalā uz darbiniekiem kliedza un bija kļuvis izklaidīgs. Pa dienu viņš algoja bērnaukles, bet viņam neveicās. Viena, izgājusi pastaigāties ar Aleksandru, apmaldījās, cita pati kaut kur nozuda, un reiz viņam bērns bija jāņem līdzi uz sanāksmi, neviena neprata gatavot ēst, un viņiem arī nebija ēstgribas, tikai Aleksandram. Tuvojoties Ziemassvētkiem, Elizabete jutās labāk, un dzīve iegrozījās daudzmaz normālās sliedēs.

— Mani vecāki vēlas atbraukt, — Bernards vakarā teica sievai. Elizabete sēja ap galvu lakatiņu, lai slēptu, ka nav matu, un viņa nopūtusies pasmaidīja. — Vai tu spēsi viņus uzņemt?

Viņai nebija spēka, bet viņa vēlējās satikt Lū un Rutu, arī Džeina priecātos, pat Bernards, kurš to gan neatzina. Elizabete atcerējās, kā tikai pirms gada viņi bija aizveduši Džei-nu uz Disnejlendu, ļaujot Elizabetei ar Bernardu nosvinēt kāzu jubileju. Tad viņa bija stāvoklī... dzīve virzījās uz nākotni, nevis nāvi.

Elizabete pateica Bernardam, ko domāja, bet viņš dusmīgi iebilda:

— Tā ir arī tagad.

— Ne gluži.

— Muļķības! — Negaidot bezspēcīgās dusmas vērsās pret Elizabeti, un Bernards nespēja sevi savaldīt. — Vai tad tu uzskati, ka ķīmijterapijai nav jēgas? Tu jau padodies? To nu gan es nedomāju, ka tu esi gļēvule. — Bernardam acīs saskrēja asaras, viņš aizcirta durvis un iegāja vannasistabā. Pēc divdesmit minūtēm atnācis atpakaļ, viņš redzēja sievu rāmi guļam un gaidām viņu. Viņš jutās muļķīgi, apsēdās Elizabetei blakus un saņēma viņas roku. — Piedod, es uzvedos kā stulbenis.

— Nē, nē! Es tevi mīlu. Tev tāpat ir ļoti grūti. — Viņa neviļus aizskāra lakatu, kas bija apsiets ap galvu. — Viņa ienīda sevi par neglīto izskatu, galva viņai likās tik apaļa, punaina. Kā no zinātniskās fantastikas filmas. — Visiem grūti. Ja ir jāmirst, tad labāk iet bojā automašīnas katastrofā vai noslīkt vannā. — Viņa centās pasmaidīt, bet nedz vienam, nedz otram tas nelikās jocīgi. — Es ienīstu savu pliko galvu. — Vairāk par visu viņa ienīda apziņu, ka jāmirst.

Bernards pastiepa roku, bet Elizabete atrāvās.

— Es tevi mīlu, vienalga, vai tev ir mati vai nav. — Viņiem abiem acīs bija asaras.

— Beidz!

— Tevī nav nekā neglīta. — Bernards to bija sapratis, kad Elizabete dzemdēja viņu dēlu. Viņa māte bija kļūdījusies. Bernardu šī pieredze ne atgrūda, ne biedēja. Viņu tā aizkustināja, un viņš mīlēja sievu, tāpat kā tagad. — Vai tas ir kas sevišķs, ka tev nogājuši mati? Gan es arī reiz kļūšu par plikpauri. — Viņš noglauda bārdu, un Elizabete pasmaidīja.

— Es tevi mīlu.

— Es tevi arī... un es mīlu arī dzīvi. — Viņi saprotoši uzsmaidīja viens otram. Viņiem abiem kļuva vieglāk. Kopīgiem spēkiem viņiem vajadzēja turēt galvu virs ūdens. — Ko man teikt vecākiem?

— Lai brauc šurp. Viņi var palikt viesnīcā "Hnntmu ton" — tāpat kā allaž.

— Māte piedāvājās paņemt Džeinu sev līdzi. Kā tu d<>

mā?

— Šaubos, vai Džeina to gribēs. Brīdini vecākus, lai viņi neapvainojas. — Džeina cieši turējās pie mātes un bieži raudāja.

— Viņi sapratīs. — Bernardam māte visu mūžu bija vainas apziņas iemiesojums, bet pēdējā gada laikā viņa Bernarda acīs bija ieguvusi oreolu ap galvu. Bernards ar viņu sazvanījās vairākas reizes nedēļā, un māte parādīja dziļu, iejūtīgu izpratni. Viņa vairs nemocīja dēlu, bet atbalstīja un mierināja.

Tā viņa arī palīdzēja dēlam, kad atbrauca pirms Ziemassvētkiem, atvedot kaudzi rotaļlietu bērniem, un Elizabeti līdz asarām aizkustināja dāvana personiski viņai. īstenībā tās bija veselas sešas. Aizvērusi durvis, Ruta īpaši pienesa viņai klāt divas lielas cepuru kastes.

— Kas tad tas? — Elizabete bija atlaidusies gultā, asaras viņai noritēja uz spilvena, bet viņa tās ātri notrausa un uzslējās sēdus. Ruta viņu nervozi uzlūkoja, baidīdamās apvainot.

— Es tev atnesu dāvanu.

— Cepuri?

Ruta papurināja galvu.

— Nē. Kaut ko citu. Tikai nedusmojies!

Ruta bija mēģinājusi sameklēt atbilstošu parūku — tieši tādus pašus brīnišķīgi zeltainus matus, kā Elizabetei reiz bija. Noņēmusi kastēm vāku, viņa ieraudzīja dažādas visādu stilu un griezumu parūkas vienā krāsā. Elizabetei sanāca smiekli, un, gan raudādama, gan reizē smaidīdama, viņa piesardzīgi jautāja Rutai:

— Ko tad jūs esat sadomājusi? — Tad viņa pastiepa rokas pretī vīramātei un sāka izskatīt parūkas. Tās bija gan ar zēniski īsu griezumu, gan gariem pāža matiem. Elizabete bija aizkustinātai, un viņai trūka vārdu. — Es jau gribēju to sev nopirkt, bet kautrējos iet uz veikalu.

— Es cerēju tev sagādāt prieku...

Rutai tomēr bija izdevies iepriecināt slimo sievieti.

Elizabete piegāja pie spoguļa un lēni noņēma lakatu, bet Ruta aizgriezās. Elizabete vēl pavisam nesen bija tik skaista un jauna. Cik briesmīgi, ka tagad viss zudis. Pacēlusi acis, Ruta ieraudzīja Elizabeti skatāmies spogulī ar vienu no blondajām parūkām galvā. Pāža griezuma mati viņai lieliski piestāvēja.

— Cik brīnišķīgi! — Ruta smaidot sasita plaukstas. — Vai tev patīk?

Elizabete pamāja un starojošām acīm skatījās spogulī. Viņa bija atguvusi pienācīgu izskatu... pat vairāk. Viņa bija atkal skaista, sievišķīga. Elizabete iesmējās, jūtot jaunu spēku pieplūdumu, un Ruta viņai piedāvāja uzlaikot vēl vienu parūku.

— Zini, mana vecmāmiņa staigāja ar kailu galvu. Visām ortodoksālajām sievietēm tā bija. Viņa skuva nost matus. Tagad tu esi kārtīga ebreju sieva. — Ruta uzmanīgi aizskāra Elizabetes roku. — Neaizmirsti... mēs tevi ļoti mīlam...

Ja mīlestība ārstētu no vēža, viņai sāktos remisija, ko viņi visi ārkārtīgi gaidīja. Ruta, juzdamās nelaimīga, redzēja, cik vāja kļuvusi Elizabete, ar šauru seju, iekritušiem vaigiem un acīm, un tomēr viņa gribēja pēc ziemas brīvdienām sākt atkal strādāt.

Elizabete pielaikoja pārējās parūkas, bet viņas kopīgi izlēma, ka pirmā ir vislabākā. Elizabete to uzlika, pārvilka citu, smalkāku blūzīti, atbilstošu jaunajam izskatam, un devās uz dzīvojamo istabu ar nevērīgu izteiksmi sejā. limitu «l*. acis iepletis, viņu uzlūkoja.

— Kur tu to ņēmi? — Viņš smaidīja. Viņam patika.

— No vecmāmiņas Rutas. Ko tu par to teiksi? — viņa klusi jautāja.

— Tev lieliski piestāv. — Bernards patiesi tā domāja.

— Pagaidi vien, man ir vēl...

Vīramātes dāvana ārkārtīgi uzlaboja viņas pašapziņu, arī Bernards bija pateicīgs mātei, nemaz nerunājot par Džei-nu, kas ieskrēja istabā un palika stāvam kā zemē iemieta.

— Tev atauguši mati! — Viņa priecīgi sasita plauksti-ņas, un Elizabete smaidot saskatījās ar Rutu.

— Ne gluži, mīļumiņ. Vecmāmiņa atveda jaunos matus no Ņujorkas. — Elizabete iesmējās, un Džeina smējās līdzi.

— Tiešām? Vai drīkstu apskatīt?

Elizabete pamājusi ļāva meitai ielūkoties kastēs, un Džeina izmēģināja divas trīs uz savas galviņas. Viņa izskatījās tik jocīgi, ka abas smējās. Pēkšņi visiem kļuva jautri un dzīvespriecīgi.

Vakarā viņi devās uz restorānu, un Elizabete, paldies Dievam, brīvdienās jutās labi. Visi kopā viņi divas reizes devās izklaidēties, Elizabete ar Džeinu pat aizbrauca uz centru — “Vulfā” apskatīt Ziemassvētku eglītes —, un Rutai tas ne visai patika, bet sirds dziļumos viņa saprata Elizabeti. Viņi svinēja arī Hanukas svētkus, un piektdien pirms maltītes viņi dedzināja sveces. Bernarda tēvs nopietni un svinīgi norunāja lūgšanu. Elizabete, acis aizvērusi, lūdza viņu Dievu un savējo, lai apžēlojas par viņas likteni.

19

otrā kāzu jubileja ārkārtīgi atšķīrās no pirmās. Treisija ielūdza Džeinu un Aleksandru palikt pa nakti pie viņas, un Bernarda vecāki vieni paši aizgāja uz restorānu. Elizabete un Bernards palika divatā un aizvadīja klusu vakaru. Bernards būtu vēlējies viņu aicināt kaut kur aiziet, bet Elizabete atzinās, ka jūtas ārkārtīgi nogurusi. Bernards attaisīja šampanieti, kuru viņa tik tikko iedzēra, un abi sēdēja pie kamīna un pļāpāja.

Viņiem, varētu teikt, bija mēma vienošanās nerunāt par Elizabetes slimību. Šajā vakarā viņa negribēja pat ne pieminēt ķīmijterapiju, kas bija paredzama nākamajā nedēļā. Tāpat jau ne par ko citu neviens mājās nedomāja, viņa ilgojās līdzināties pārējiem, veselajiem, pažēloties par darbu, pastāstīt jocīgus atgadījumus, kas notikuši skolā ar bērniem, plānot tikšanos ar draugiem, uztraukties, vai rāvējslēdzējs svārkiem ķīmiskajā tīrītavā netiks sabojāts. Viņa vēlējās pārvarēt vienkāršas problēmas, un tā nu abi rāmi, rokās sadevušies, sēdēja, skatoties kamīna liesmās, uzmanīgi apejot nepatīkamos tematus... viņiem pat bija sāpīgi runāt par abu medusmēnesi pirms diviem gadiem, kaut ari Bernards atgdtlmA|.t, cik Džeina jauki spēlējusies pludmalē. Tolaik viņai bija pir ci gadiņi, un nu, gluži negaidot, bija pienākuši gandri/ as toņi. Tad Elizabete pārsteidza vīru, pieminēdama Čāndlcra Skota vārdu.

— Tu taču neaizmirsīsi man doto solījumu?

— Kādu? — Bernards ielēja vēl šampanieti, kaut arī zināja, ka viņa nedzers.

— Lai tas nelietis nekad netiktu klāt Džeinai. Vai apsoli?

— Es taču tev apsolīju.

— Nu tad neaizmirsti!

Elizabete bija satraukusies, Bernards viņu noskūpstīja uz vaiga un viegliem pirkstiem izlīdzināja grumbu viņai pierē.

— Nekad. — Pēdējā laikā Bernards vairākkārt apdomāja, vai nebūtu prātīgi adoptēt Džeinu, bet viņš baidījās mocīt Elizabeti ar birokrātisko juridisko dokumentu kārtošanu. Viņš izlēma pagaidīt, kad Elizabetei sāksies rennsija un viņa jutīsies spirgtāka.

Tovakar viņi nemīlējās, Elizabete aizmiga viņa skāvienos turpat pie kamīna, un Bernards viņu uzmanīgi aiznesa gulēt, ilgi, sirdij sāpot, skatīdamies uz sievu. Viņi joprojām cerēja uz remisiju.

Piektajā janvārī vecāki devās atpakaļ uz Ņujorku. Māte piedāvājās palikt, lai palīdzētu, bet Elizabete gribēja atsākt darbu skolā, kaut tikai trīs reizes nedēļā. Tūlīt pēc brīvdienām viņa saņēma ķīmijterapiju, un šoreiz veicās labāk. Visi jutās atviegloti, un viņa steidzās ātrāk ķerties pie darba.

— Vai tu esi pārliecināts, ka viņai vajadzētu strādāt? — māte jautāja, apciemojot dēlu veikalā dienu pirms prombraukšanas.

— Viņa tā vēlas. — Bernardam arī šī ideja ne visai patika, bet Treisija apgalvoja, ka darbs nākšot Elizabetei par labu, un varbūt viņai bija taisnība. Nekas slikts tas nebija, un, ja Elizabetei kļūtu par grūtu, viņa varētu aiziet. Elizabete pati nepiekāpās ne par mata tiesu.

— Ko saka ārsti? — māte jautāja.

— Viņai tas nenākšot par ļaunu.

— Viņai vajadzētu vairāk atpūsties.

Bernards pamāja, to pašu viņš bija teicis Elizabetei, bet viņa tikai veltīja vīram dusmīgu skatienu; Elizabete zināja, cik maz laika viņai atlicis. Viņa gribēja paveikt pēc iespējas vairāk, nevis nogulēt atlikušo mūžu.

— Mums viņai jāļauj rīkoties pēc sava prāta, mamm. Es viņai to apsolīju. — Pēdējā laikā Elizabete bieži lika Bernardam šo to apsolīt.

Bernards pavadīja māti lejā pa kāpnēm. Viņiem bija atlicis maz, ko teikt, abi baidījās no vārdiem. Cik šausmīgi, cik neizturami sāpīgi viņi jutās.

— Nezinu, ko lai saku, mīļais.

Māte ar asarām acīs uzlūkoja vienīgo dēlu, stāvot “Vul-fa” durvīs un ļaudīm visapkārt steidzoties šurpu turpu.

— Jā, mamm... jā... — Bernardam acis kļuva miklas, māte māja ar galvu, asaras tecēja, un viņa nespēja tās valdīt. Daži cilvēki viņus uzlūkoja, brīnīdamies, kas ar viņiem notiek, bet galu galā katram pietika savu rūpju.

— Man ir tik žēl...

Bernards pamāja, pieskārās viņas rokai, tad, galvu noliecis, klusēdams devās augšā pa kāpnēm. Viņa dzīve bija pārvērtusies par nebeidzamu ļaunu murgu, no kura nebija iespējams izbēgt, lai pūlētos kā pūlēdamies.

Vakars pagāja pavisam nelāgi, kad vecāki ieradās pie viņiem mājās pēdējo reizi pirms prombraukšanas un Elizabete par varītēm pati gribēja pagatavot mielastu. Vecākiem nākamajā rītā vajadzēja doties uz Ņujorku, un Elizabete centās radīt svētkus. Maltīte garšoja lieliski kā vienmēr, bet cik gru ti bija noskatīties, kā viņa nomokās ap to, kas kādreiz pa devās tik viegli. Viņai viss sagādāja grūtības, pat elpošana.

Aizvedis vecākus uz viesnīcu, Bernards atvadoties noskūp stīja māti. Rīt viņi vieni dosies uz lidostu, Bernards paspieda tēva roku, abu skatieni satikās, un pēkšņi Bernards vairs nespēja izturēt. Viņš atcerējās, kā bērnībā bija mīlējis tēvu... baltajā ārsta uzsvārcī... makšķerēšanu vasarā Jaunanglijā... Pēkšņi atmiņas ar joni gāzās virsū, viņam atkal bija pieci gadi... tēvs, jūtot dēla emocijas, apskāva viņu, Bernards sāka elsot, un māte aizgriezās, nespējot uz to visu noskatīties.

Tēvs viņu lēnām izveda ārpusē, un tā viņi ilgi, ilgi stāvēja vakara gaisā.

— Izraudies, dēls, tā vajag... — Sakot šos vārdus, arī tēvam sāka tecēt asaras uz dēla pleca.

Nekas nebija līdzams. Galu galā viņi atvadījās, Bernards pateicās vecākiem un brauca mājās, Elizabete gaidīja viņu, atlaidusies gultā un uzlikusi vienu no vīramātes dāvātajām parūkām. Viņa vispār bez tām vairs nerādījās nevienam acīs, un Bernards, kaut arī pajokoja par to, iekšēji nožēloja, ka pats nebija iedomājies nopirkt parūku. Elizabetei tās ļoti patika. Protams, dabiskos matus tās neatsvēra, tomēr uzlaboja pašcieņu, un viņas ar Džeinu tās nemitīgi apsprieda.

— Nē, mamm, man tā otra liekas labāka... garie mati... Šī ir jauka. — Džeina smaidīja. — Tev tik jocīgi izskatās cirtaini mati. — Meitene tagad vismaz vairs nenoslēdzās sevī un nebaidījās.

— Kā atvadījies no vecākiem? Tu ilgi biji prom. — Elizabete jautājoši uzlūkoja Bernardu.

— Mēs vēl iedzērām. Tu taču pazīsti manu māti, viņa izmantos katru iespēju, lai paturētu ilgāk pie sevis savu dēliņu. — Bernards paplikšķināja viņai pa roku un, aizgājis pārģērbties, pēc tam devās gulēt. Elizabete jau bija paspējusi ieslīgt miegā, un Bernards klausījās, kā viņa blakus smagi elpo. Pirms trim mēnešiem Elizabetei bija atklāts vēzis, un kopš tā laika viņa izmisīgi cīnījās pret slimību, un ārsti uzskatīja, ka ķīmijterapija palīdz. Taču Bernards saprata, ka viņai kļūst sliktāk un sliktāk. Acis dienu no dienas iekrita un kļuva arvien lielākas, sejas vaibsti saasinājās, viņa visu laiku zaudēja svaru, un elpošana sagādāja grūtības. Bet Bernards tomēr, par spīti visam, uzskatīja, ka viņai jācīnās... viņš ne mirkli neatstājās no viņas.

Tonakt viņš gulēja ciešā miegā, sapņojot, kā Elizabete gatavojas doties ceļojumā, no kura viņš cenšas to atrunāt.

Darbs skolā deva viņai zināmu sparu. Elizabete mīlēja “savus bērnus”, kā viņa mēdza skolēnus saukt. Šogad viņa mācīja vienīgi lasīšanu. Treisija pasniedza matemātiku, pārējos priekšmetus uzņēmās citi skolotāji. Vadība izturējās pret Elizabeti ar ārkārtīgu izpratni, ļaujot viņai samazināt slodzi. Visi juta viņai līdzi, uzzinājuši briesmīgo vēsti, ko viņa atklāja vaļsirdīgi un mierīgi. Klusinātās balsīs tas tika izstāstīts, un vēsts, iedama no mutes mutē, tika zināma visai skolai. Elizabete gribēja pagaidām to vēl noslēpt no Džei-nas, un viņa cerēja, ka bērni to neuzzinās no skolotājiem. Nākamajā gadā viņa vairs šeit nemācīs. Viņai bija par grūtu staigāt augšā lejā pa kāpnēm, bet gadu viņa bija apņēmusies pabeigt, lai notiktu kas notikdams, tā viņa bija apsolījusi direktoram, tomēr martā viena no skolniecēm, kaut ko padzirdējusi, bēdīgām, asaru pilnām acīm, saburzītu apģērbu atskrēja pie viņas.

— Kas noticis, Nensija? — Meitenei bija četri brāļi, un viņa bieži kāvās. Sirsnīgi uzsmaidījusi bērnam, Elizabete sakārtoja viņai blūzi. Nensija bija gadu jaunāka par Džeinu un mācījās trešajā klasē. — Vai tu ar kādu saplēsies?

Meitene pamāja, lielām acīm skatoties uz skoloupi

— Es iegāzu Billijam Hičkokam pa degunu.

Elizabete gandrīz iesmējās. Bērnu tuvums deva viņai spē

ku katrai jaunai dienai.

— Kāpēc tu tā rīkojies?

Meitene saminstinājās, bet tad, zodu izslējusi, saņēmās stāties pretī jebkam.

— Viņš teica, ka jūs miršot... es viņu nosaucu par lielu, resnu meli! — Bērnam atkal uznāca raudiens, asaras sajaucās ar netīrumiem, atstājot divas lielas švīkas uz vaigiem. Nensija uzlūkoja skolotāju, lūdzot, lai viņa noliedz briesmīgo patiesību. —Jūs taču nemirsiet, misis Faina?

— Nāc, aprunāsimies! — Elizabete apsēdās uz krēsla tukšajā klasē. Bija pusdienu starpbrīdis, un Elizabete kārtoja žurnālu. Viņa nosēdināja meitenīti sev blakus un saņēma viņas roku. Elizabete bija cerējusi atlikt izskaidrošanu uz daudz vēlāku laiku. — Mums visiem reiz jāmirst. Tu taču to saproti, vai ne?

Mazie pirkstiņi saspieda lielāko plaukstu, it kā nekad negribētu to atlaist. Tieši Nensija pirmā pagājušajā gadā bija apsveikusi Elizabeti ar dēla piedzimšanu. Viņa bija uzadījusi mazu, zilu šallīti ar caurumiņiem un bumbulīšiem, Elizabetei tā bija ļoti mīļa.

Nensija raudot pamāja.

— Mums pagājušajā gadā nomira suns, bet viņš bija ļoti vecs. Tētis teica, ka salīdzinājumā ar cilvēku viņam esot simt deviņpadsmit gadu. Jūs taču neesat tik veca, vai ne?

Elizabete iesmējās.

— Ne gluži. Man ir trīsdesmit gadu. Tātad... esmu vēl diezgan jauna... tomēr... dažkārt notiek citādi. Mēs visi esam Dieva rokās... mirst pat bērni. Pēc ilga, ilga laika, kad tu būsi večiņa un arī dosies pie Dieva, es tevi tur gaidīšu. —

Elizabete aizelsās, apvaldot asaras. Kaut viņa spētu neizrādīt bērnam savas emocijas! Viņa nemaz negribēja kādu gaidīt tur, augšā. Viņas vieta bija pie Bernarda, Džeinas un Aleksandra.

Nensija to saprata. Viņa sāka raudāt skaļāk un, apskāvusi Elizabeti ap kaklu, cieši pieglaudās skolotājai.

— Neaizejiet no mums... nē...

Nensijas māte dzēra, tēvs bieži devās braucienos. Viņa jau tūlīt, sākdama mācīties skolā, bija pieķērusies Elizabetei, un nu viņu gaidīja šķiršanās sāpes. Cik negodīgi! Mēģinādama paskaidrot, kādas iespējas varētu dot ķīmijterapi-ja, Elizabete pacienāja skolnieci ar cepumiem.

— Ārstēšana palīdzēs, Nensija. Gadās, ka cilvēki iztur ļoti ilgi. — Bet daudzi ne, viņa klusībā nodomāja. Elizabete to izprata tikpat daudz, cik Bernards. Iedomājoties savu attēlu spogulī, viņai metās nelabi. — Es palikšu skolā visu šo gadu, tas ir diezgan ilgi. Pagaidām ne par ko neuztraucies, sarunāts?

Mazā Nensija Ferela pamāja un drīz vien ar riekstu šokolādes cepumiem rokā devās ārā no klases apdomāt, ko skolotāja bija teikusi.

Elizabete, braucot mājās, jutās ļoti nogurusi, un Džei-na klusēdama skatījās ārā pa logu. Viņa šķita dusmīga un, tuvojoties mājām, pārmetoši uzlūkoja māti.

— Tu taču nemirsi, mamm?

Elizabeti pārsteidza meitas pēkšņā, negaidītā reakcija, bet viņa tūdaļ saprata iemeslu. Nensija Ferela.

— Mēs visi reiz mirsim, mīlulīt. — Tomēr ar meitu vajadzēja runāt daudz nopietnāk. Viņām bija daudz vairāk, ko zaudēt.

— Tātad tā nedarbojas... nu tā... terapija. — Džeina to pateica nicinoši kā lamuvārdu.

— Mazliet jau palīdz. — Bet ne pietiekami. To /mrtj.t visi. Turklāt no tās viņai kļuva tik drausmīgi slikti.

— Nē, nepalīdz vis! — Meitas acu skatiens apsūdzēju māti, ka viņa necenšas, cik nepieciešams.

Elizabete nopūtusies apstādināja mašīnu mājas priekšā. Viņa joprojām brauca ar veco fordu, ko bija lietojusi vēl pirms kāzām, un turēja to uz ielas. Bernards savu BMW lika garāžā.

— Bērniņ, mums visiem ir grūti. Es ļoti, ļoti cenšos izveseļoties.

— Tad kāpēc tu neesi vesela? — Lielās, zilās acis pildīja asaras, un Džeina pēkšņi saguma uz sēdekļa mātei blakus. — Kāpēc tev nekļūst labāk?... Ko?... — viņa, šausmu pārņemta, nočukstēja. — Nensija Ferela teica, ka tu miršot...

— Zinu, mīlulīt, zinu. — Elizabete arī sāka raudāt un cieši piekļāva sev meitu. Džeina dzirdēja mātes smago elpu. — Ko lai tev saku? Reiz mēs visi mirsim, varbūt es vēl turēšos. Bet tā var notikt ar jebkuru. Galu galā mums var uzkrist bumba, kamēr mēs te sēžam un runājamies.

Džeina uzlūkoja māti, skaļi elsodama.

— Tā būtu labāk... es gribu mirt kopā ar tevi...

Elizabete tuFēja meitu sāpīgi cieši apskautu.

— Nē, nē... nekad nerunā tā... tevi gaida ilgs, ilgs mūžs... — Bet Elizabetei bija tikai trīsdesmit gadu.

— Kāpēc tā notiek ar mums? — meitene atkārtoja to, ko viņi visi sev jautāja, bet atbildi nerada.

— Nezinu... — Elizabete tikko dzirdami nočukstēja, un tā viņas, cieši apskāvušās, ilgi palika sēžam mašīnā.

20

Aprīlī Bernardam bija jāizlemj, vai braukt uz Eiropu vai ne. Viņš bija ilgojies ņemt Elizabeti līdzi, bet saprotams, ka to nedrīkstēja ne cerēt. Viņai nekam vairs nebija spēka. Ja viņa vēlējās apciemot Treisiju Sosalito, tas bija vesels notikums. Viņa joprojām strādāja skolā — gan tikai divas reizes nedēļā.

Bernards piezvanīja Polam Bermanam.

— Man ir ļoti nepatīkami tevi iegāzt, bet šobrīd es nevaru nekur braukt.

— Es tevi ļoti labi saprotu, — Pols līdzjūtīgi teica. Milzīgā traģēdija drauga ģimenē viņu šausmināja. — Šoreiz aizsūtīsim kādu citu. — Bernards jau otro reizi atteicās no brauciena, bet vadība izturējās ar lielu izpratni. Par spīti pārdzīvojumiem, Bernards veiksmīgi turpināja darbu Sanfrancisko veikalā, un Pols viņam par to pateicās. — Bernard, ja tev nepieciešams atvaļinājums, saki.

— Labi. Vēl pagaidīšu pāris mēnešu.

Bernards negribēja strādāt tad, kad Elizabetei tuvotos pēdējā stunda, bet to laiku bija grūti paredzēt. Dažu dienu sievas veselība šķita uzlabojamies, viņa kļuva priecīgāk.i, I.*»I viss atkal sākās no jauna, Bernards satraucās, bet vel p<\ pāris dienām viņa izskatījās gandrīz vesela. Taču mokas tin pinājās, un Bernards neguva skaidrību, vai ķīmijterapija dod rezultātus, sākusies reinisija un Elizabete vēl ilgi dzīvos vai arī viņai atlikušas nedēļas, mēneši. Ārsts tāpat neko skaidri nespēja pateikt.

— Kā tev vispār klājas Sanfrancisko? Ja situācija kļūst pārāk sarežģīta, ļauju tev atgriezties, Bernard. — Pols Ber-mans jutās atbildīgs par Bernarda likteni, gadiem ilgi viņš bija uzskatījis Fainu tikpat kā par savu dēlu. Nedrīkstēja piespiest Bernardu, lai dzīvo Kalifornijā, ja viņa sieva atradās uz nāves gultas. Pols viens no pirmajiem uzzināja, ka Elizabetei ir vēzis. Tā bija briesmīga vēsts. Neticami, vai tiešām jaunā, skaistā gaišmate mirst, tikai pirms diviem gadiem viņi bija kāzās dejojuši. Bernarda atbilde Polu pārsteidza.

— Patiesību sakot, Pol, šobrīd es nekur negribu pārcelties. Mani pilnīgi apmierinātu, ja tu noalgotu kādu, kas manā labā kārtotu jautājumus Ņujorkā un šurp atbrauktu ne biežāk kā divas reizes gadā. Mēs ar ģimeni tagad nekur netiekam. Sanfrancisko Elizabetei ir mājas, viņa te ir ieaugusi ar visām saknēm un sāpīgi uztvertu pārmaiņas.

Viņi to kopā bija izrunājuši, un Elizabete vaļsirdīgi atzina, ka nevēlas pamest Sanfrancisko. Viņa negribēja uzkraut lieku nastu vecajiem Fainiem, negribēja, lai Džeinai būtu jāsāk mācīties jaunā skolā, jāiegūst jauni draugi, Elizabete guva mieru un atbalstu pazīstamā vidē, tepat dzīvoja arī Trei-sija. Pat biežākas tikšanās ar Billu un Mārdžoriju Robinsiem sniedza viņai mierinājumu.

— Es tevi pilnīgi saprotu.

— Pol, es tiešām tagad nekur nevaru braukt. — Bernards Kalifornijā bija nodzīvojis tieši trīs gadus, divas reizes ilgāk, nekā viņš sākumā bija plānojis, bet tam vairs nebija nozīmes.

— Labi, labi. Kad mainīsi domas, paziņo man, es sākšu meklēt darbinieku Sanfrancisko veikalam. Īstenībā tu mums Ņujorkā būsi vajadzīgs. Vai tu... — Pols paskatījās kalendārā, cerēdams, ka Bernardam atradīsies laiks, — vai tu nākamnedēļ varētu atbraukt uz valdes sēdi?

Bernards sarauca pieri.

— Man jāaprunājas ar Lizu. — Šajā nedēļā viņai nebija ķīmijterapijas kursa, bet viņš tomēr negribēja sievu atstāt. — Tad jau redzēsim. Kad tas ir?

Pols nosauca datumus, un Bernards tos pierakstīja.

— Ņujorkā tev jāpavada ne vairāk par trim dienām. Lido pirmdien un trešdien vai, vēlākais, ceturtdien dodies atpakaļ. Ja nevarēsi, es ar to rēķināšos.

— Paldies, Pol!

Senais draugs izturējās saprotoši un izpalīdzīgi — kā vienmēr. Taču Elizabetei nekas nepalīdzēja. Vakarā Bernards jautāja sievas domas par braucienu uz Ņujorku, vai viņa negribētu pievienoties, bet Elizabete tikai ar nogurušu smaidu purināja galvu.

— Nevaru, mīļais. Man skolā pārāk daudz darāmā.

Viņi abi zināja, ka tas nebija tā. Tomēr pēc divām nedēļām Aleksandram bija dzimšanas diena, un Ruta, vienalga, bija paredzējusi braukt ciemos. Tēvs nevarēja pamest slimnīcu, bet vecmāmiņa solīja ierasties. Viņa taču nepalaidīs garām Lielo Notikumu un tiksies ar vedeklu.

Atgriezies no Ņujorkas, Bernards redzēja to pašu, ko vēlāk viņa māte. Elizabetes veselības stāvoklis strauji pasliktinājās. Dažu dienu atšķirtība turklāt saasināja uztveri. Tovakar Bernards ieslēdzās vannasistabā un raudāja, iespiedis seju vienā no baltajiem dvieļiem, kurus Elizabete turēja tik nevainojami tīrus. Bernards baiļojās, ka viņa izdzirdot, brl viņš vairs nespēja izturēt. Sieva izskatījās tik bāla, vāja, v.ii ga. Viņš lūdza Elizabeti, lai viņa ēd, nesa mājās visus icspc* jamos kārumus, kas bija dabūjami “Vulfa” gardēžu noda ļā, sākot no zemeņu tortēm līdz žāvētiem lašiem, bet — bez rezultātiem. Viņa arvien vairāk zaudēja ēstgribu un kopš Aleksandra piedzimšanas bija nokritusies svarā par deviņdesmit mārciņām. Ruta bija satriekta, kad lidostā viņu ieraudzīja, kaut arī ātri noslēpa pārsteigumu. Šaurie pleci šķita kļuvuši vēl trauslāki, kad abas lidostā saskūpstījās, Bernards sievai bija dabūjis motorizētus ratus, ar kuru palīdzību viņa tika līdz bagāžas saņemšanai. Viņa kājām neaizietu tik tālu, ber invalīdu ratiņos viņa kategoriski atteiktos sēsties.

Pa ceļam mājup viņi runāja par visu, tikai ne par svarīgāko, un Rutai kaklā brieda kamols. Viņa bija atvedusi Aleksandram šūpuļzirgu un Džeinai kārtējo lelli, to visu viņa bija iegādājusies Švarca veikalā, viņa ļoti ilgojās satikties ar bērniem, bet Elizabetes izskats viņu ārkārtīgi nomāca, lai gan vakariņas Elizabete pati bija pagatavojusi. Apbrīnojami, Elizabete turpināja saimniekot virtuvē, tīrīt māju, strādāt skolā, un Rutai sirds sāpēja, noskatoties uz viņas titānisko cīņu dienu no dienas. Rutas ciemošanās laikā Elizabete saņēma kārtējo ķīmijterapiju, un Ruta tad gādāja par bērniem, kamēr Bernards palika pa nakti slimnīcā pie sievas. Palātā ieveda gultu uz riteņiem, un Bernards gulēja turpat viņai blakus.

Aleksandrs šobrīd līdzinājās Bernardam, kad viņš bija tādā vecumā, dzīvespriecīgs, drukns bērniņš. Neticami, ka tikai gadu pēc viņa dzimšanas ģimeni piemeklējusi tāda traģēdija. Ruta nolika mazbērniņu gulēt un, izgājusi no viņa istabas, raudāja gaužas asaras, — šim bērnam nebūs laime pazīt savu māmiņu.

— Kad tu atbrauksi pie manis uz Ņujorku? — Ruta jautāja Džeinai, kad viņas abas spēlēja ričuraču. Džeina klusi pasmaidīja. Viņa mīlēja vecmāmiņu Rutu. Tomēr šobrīd viņai nebija laika nekur doties. Parastā frāze mājās skanētu: “Kad mammītei būs labāk,” — bet Džeina tā neteica.

— Nezinu, vecmāmiņ. Mēs tūlīt pēc skolas beigšanas brauksim uz Stinsonbīču. Mamma grib tur atpūsties. Viņa ir nogurusi no darba skolā. — Viņas gan zināja, ka mamma ir nogurusi no lēnās nāves, bet baidījās to pateikt skaļi.

Bernards bija noīrējis to pašu māju, ko pirms gada, viņi gatavojās tur palikt trīs mēnešus, lai Elizabete atgūtu spēkus. Ārsts neieteica nākamajā gadā strādāt skolā, darbs no viņas prasīja pārāk lielu piepūli. Elizabete tam nepretojās. Viņa piekrita, teikdama, ka tā esot prātīga doma. Tad viņa varētu vairāk laika veltīt Džeinai un mazajam. Bernards viņu visnotaļ atbalstīja. Tagad viņi ar nepacietību gaidīja vasaru, kad varēs tikt pludmalē. Viņi it kā cerēja pagriezt laika pulksteni atpakaļ. Slimnīcā, skatīdamies uz iemigušo sievu, Bernards viegli pieskārās viņas sejai, tad rokai. Elizabete mazliet sagrozījās un pasmaidīja, un viņam sirds salēcās, jo šķita, ka viņa mirst.

— Kas noticis? — Elizabete, pieri saraukusi, jautāja, kad Bernards paslēja augšup viņas galvu, un viņš, kaut arī valdīja asaras, ārēji tikai pasmaidīja.

— Kā tu jūties, mīļā?

— Labi. — Viņa atslīga atpakaļ pret spilvenu. Abi zināja, ka spēcīgā starojuma deva varēja izraisīt arī nāvējošu sirdslēkmi. Ārsti par to bija brīdinājuši jau pašā sākumā. Bet Elizabetei nebija citas izvēles. Viņai bija jāiztur ārstēšana.

Viņa no jauna iemiga, un Bernards izgāja koridorā piezvanīt uz mājām. Viņš negribēja runāt palātā, lai nepamodi-nātu sievu, pie kuras palika medicīnas māsa. Nu jau Bernards

bija pilnīgi saradis ar slimnīcu, viņš tajā uzturējās pārāk bi< ži, bet viņam tas likās normāli. Daudz kas no šeit redzēt.i vi ņu vairs nepārsteidza. Bet viņš ilgojās, kaut varētu staigāt p.i to slimnīcas stāvu, kur viņi bija pirms gada, kad Elizabetei bija dzemdības... pie jaundzimušā... nevis mirstošajiem.

— Sveika, mamm! Kā jums tur klājas?

— Labi, dēls. Tava meita mani uzveikusi. Aleksandrs tikko aizgāja gulēt. Viņš ir tik jauks! Izdzēra veselu pudeli piena, plati pasmaidīja un aizmiga manās rokās. Kad noliku viņu gultiņā, viņš pat nesakustējās, — Ruta stāstīja. Tas izklausījās tik normāli ikdienišķi, bet to vajadzētu stāstīt viņa sievai, nevis mātei. Bernardam būtu jāstrādā veikalā, jāvada sanāksme, un Elizabete viņam atskaitītos, kas notiek mājās. Bet nē, sieva gulēja slimnīcā, saindēta ar ķīmijterapiju, un bērnus pieskatīja māte. — Kā viņa jūtas? — Ruta pieklusināja balsi, lai Džeina nesaklausītu, taču meitene saspringta uztvēra katru vārdu, uz spēļu galdiņa pastumdama Rutas kauliņu atpakaļ. Vēlāk Ruta par to viņu pazoboja un apsūdzēja krāpšanā. Viņa labi saprata, kāpēc tas bija noticis, bet šobrīd mazliet nenopietnības nāca tikai par labu. Pēdējā laikā dzīve bija pārāk sarežģīta un drūma. Džeinai taču bija tikai astoņi gadi, meitene jutās nomākta un slēpa sevī skumjas, gandrīz nekas viņu neiepriecināja.

— Labi. Elizabete guļ. Mēs būsim mājās rīt ap pusdienlaiku.

— Gaidīsim. Bernard, vai tev kas vajadzīgs? Vai tu neesi izsalcis? — Mātes saimnieciski lietišķā izturēšanās Bernardam bija neierasta. Skārsdeilā māju vadīja Hetija. Bet šis laiks bija neierasts visiem. Ne tikai Elizabetei un Bernardam.

— Nē. Pasveicini no manis Džeinu, un tiksimies rīt, mamm.

— Arlabunakti, mīļais! Nodod no manis mīļus sveicienus Lizai, kad viņa pamodīsies.

— Kas ir ar mammucīti? — Džeina jautāja vecmāmiņai, un viņas acīs bija izbailes, bet Ruta, piegājusi meitenei klāt, noskūpstīja viņu.

— Nekas, mīlulīt, viņa tev sūta bučiņu. Viņa rītdien būs mājās. — Rutai šķita, ka drošāk ir nodot sveicienu no Elizabetes, nevis no Bernarda.

No rīta Elizabete pamodās, izjuzdama jaunas sāpes. Pēkšņi viņai likās, ka vienā sānā lūztu visas ribas. Tik asas pēkšņas sāpes viņa iepriekš nebija jutusi, viņa pasūdzējās ārstam Johansenam, kas izsauca onkologu un kaulu speciālistu. Elizabetei izdarīja rentgencaurskati, vēlreiz kaulu skenē-šanu un pēc tam solīja viņu atlaist mājās.

Pāris stundu vēlāk viņi saņēma sliktas ziņas. Ķīmijtera-pija nebija devusi vēlamo rezultātu. Metastāzes turpināja izplatīties. Ārsti ļāva viņai braukt mājās, bet Johansens Bernardam paskaidroja, ka tas esot beigu sākums. Sāpes arvien pastiprināsies, viņai būs jādod nomierinošas zāles, bet arī tās vairs maz līdzēs. Johansens to pastāstīja viņam savā mazajā kabinetā gaiteņa galā, bet Bernards zvēla ar dūri pa galdu ārstam deguna priekšā.

— Kā to saprast, ka jūs maz ko vairs varat līdzēt? Pie velna, kā to saprast?

Ārsts piedeva Bernardam viņa izturēšanos. Nabaga cilvēkam bija visas tiesības dusmoties, kliegt, ļaunais liktenis viņu bija piebeidzis, un ārsti šoreiz bija bezpalīdzīgi.

— Ko jūs vispār te cauru dienu darāt? Velkat laukā stikla lauskas no citu dibeniem? Viņa ir slima ar vēzi un mirst, bet jūms nav pretsāpju līdzekļu?

Bernards sāka elsot un atsēdies skatījās pāri galdam uz Johansenu.

— Kā lai mēs viņai palīdzam... Ak kungs... palīdzi viņai... vai tad nav kāds, kas spēj palīdzēt!

Tās bija beigas. Bernards to zināja. Turklāt tas bus nm košas, sāpju pilnas beigas, jo ārsti maz ko varēja līdzēt, la nedrīkstēja notikt. Neko briesmīgāku viņš nespēja iedoma ties. Bernards gribēja sist un purināt ārstus, līdz viņi atzilu, ka glābs Elizabeti, ka viņi ir smagi kļūdījušies, viņa nemaz nav slima ar vēzi.

Bernards nolaida galvu uz galda un raudāja, Johansens ārkārtīgi juta viņam līdzi, pagaidījis viņš atnesa nelaimīgajam ūdeni. Ar skumju skatienu ziemeļnieciskajās acīs, viņš, galvu šūpojot, sniedza Bernardam glāzi.

— Man ļoti žēl, mister Fain. Es saprotu jūsu ciešanas. Mēs darīsim visu, kas vien ir mūsu spēkos. Es tikai gribēju jums vaļsirdīgi izskaidrot mūsu ierobežotās iespējas.

— Ko tas nozīmē? — Bernards, juzdams neizsakāmas mokas, jautāja. Šķita, ka viņam kāds ar spēku rautu ārā sirdi.

— Sāksim viņai dot demerola tabletes vai perkodanu, ja viņa to labāk gribēs. Vēlāk pāriesim uz injekcijām... morfiju, ja tas iedarbosies spēcīgāk. Viņa saņems lielas devas, tāpēc jutīsies samērā ciešami.

— Vai es pats drīkstēšu izdarīt injekcijas? — Bernards bija gatavs uz visu, lai tikai mazinātu viņai sāpes.

— Kā vēlaties, varat noalgot arī māsiņu. Jums taču ir divi mazi bērni.

Bernards pēkšņi atcerējās viņu kopīgos vasaras plānus.

— Kā jūs uzskatāt, vai mēs varam doties uz Stinsonbī-ču vai arī mums jāpaliek pilsētā?

— Dzīvošana pie jūras neko ļaunu nenodarīs. Pārmaiņas varbūt pat nāks Lizai par labu, un no turienes ir tikai pusstundas brauciens līdz centram. Es pats reizēm tur atpūšos. Miers un klusums.

Bernards sadrūmis piekrita, nolikdams uz galda ārsta pasniegto ūdens glāzi.

— Lizai tur ļoti patīk.

— Tādā gadījumā noteikti viņu aizvediet.

— Kā ar strādāšanu? Vai viņai jāiet prom no darba? — Pēkšņi dzīve bruka kopā no visām pusēm. Līdz vasaras brīvdienām skolā mācības vēl bija vairākas nedējas.

— Lai viņa pati izlemj. Nebaidieties, darbs nepasliktina viņas stāvokli. Tomēr sāpju dēļ tas viņai varētu sagādāt grūtības. Domāju, tas ir Lizas pašas ziņā, kā rīkoties.

Ārsts cēlās kājās, un Bernards nopūtās.

— Ko jūs viņai teiksiet? Vai atklāsiet, ka vēzis pārņēmis arī kaulus?

— Šaubos. Sāpju dēļ Liza jau apzinās slimības attīstīšanos. Diez vai mums viņa jāmoka ar jauniem “paziņojumiem”. — Johansens jautājoši uzlūkoja Bernardu. —Ja vien jums nav cits viedoklis.

Bernards tūdaļ papurināja galvu, negribēdams uzvelt uz sievas pleciem vēl vienu smagumu un minēdams, ko vēl viņš spētu darīt Elizabetes labā. Varbūt viņai vajadzīga makro-biotiskā diēta vai viņa jāved uz Lurdu vai kristiešu zinātnisko baznīcu. Viņam bieži gadījās dzirdēt brīnumainus stāstus par izveseļošanos no vēža ar ērmīgu diētu, hipnozi vai ticību. Tomēr viņš zināja, ka Elizabete vairs negrib neko mēģināt. Viņa neiesaistīsies bezjēdzīgos, neprātīgos pasākumos. Viņa vēlējās vienīgi būt kopā ar vīru un bērniem savās mājās, mācīt bērnus skolā, kur gadiem bija strādājusi. Viņas dzīvei vajadzēja būt pēc iespējas normālai līdz pašam galam.

— Nu, mīļā, vai esi saposusies?

Elizabete bija saģērbusies, uzlikusi galvā Rutas jauno dāvāto parūku un gaidīja palātā. Šī parūka izskatījās tik dabiska, ka to nemaz nevarēja atšķirt no īstiem matiem. Elizabete bija skaista, tikai zem acīm tumsnēja loki, un viņa arvien vēl novājēja. Viņai mugurā bija gaišzila kleita, ko viduklī saņēma josta, un gaišā parūka vilni krita pui plolrm kā agrāk īstie mati.

— Ko viņi tev pateica? — Elizabete noraizējusies vuua ja. Viņa juta, ka kaut kas nav kārtībā. Ribas sāpēja nk skaudri kā vēl nekad.

— Nekā jauna. Ķīmijterapija iedarbojas.

Elizabete uzlūkoja ārstu.

— Tad kāpēc man tik ļoti sāp ribas?

— Vai jūs nesastiepjaties, nēsājot bērnu? — Johansens jautāja, uzsmaidījis viņai.

Elizabete padomājusi māja ar galvu. Viņa cauru dienu nēsāja Aleksandru uz rokām. Viņš vēl negāja kājām un visu laiku prasījās, lai viņu paņem augšā.

-Ja-

— Cik viņš sver?

Elizabete pasmaidīja.

— Bērnu ārsts grib noteikt viņam diētu. Viņam ir divdesmit sešas mārciņas.

— Vai vajadzīgs vēl kāds izskaidrojums? — Bez šaubām, bija, bet Bernards sirdī pateicās ārstam par augstsirdību un attapību.

Māsiņa aizstūma Elizabeti ratiņos līdz vestibilam, un tad Elizabete ieķērās Bernardam elkonī. Viņa gāja lēniem soļiem, un Bernards ievēroja, kā viņa, iekāpjot automašīnā, saviebās.

— Vai ļoti sāp, mīlulīt? — Elizabete vilcinādamās pamāja. Viņa tik tikko spēja parunāt. — Varbūt pamēģini La-mazē elpošanas vingrinājumus? — Gaišā doma nāca kā saukta, viņi izpildīja šos elpošanas vingrinājumus pa ceļam uz mājām, un Elizabete guva mazu atvieglojumu. Viņai līdzi bija arī ārsta izrakstītās tabletes.

— Es negribu tās lietot, kamēr vēl turos. Iespējams, ka iedzeršu pirms gulētiešanas.

— Tev taču nav jātēlo varone.

— Jūs esat varonis, mister Fain. — Elizabete paliecās un maigi noskūpstīja vīru.

— Es tevi mīlu, Liza.

— Tu esi labākais vīrs pasaulē... piedod, ka tev manis dēj tik daudz jācieš... — Visiem ģimenes locekļiem bija pienākuši grūti laiki. Elizabete ienīda sevi, ka viņa ir pie tā vainīga, bet dažreiz viņa pat ienīda savējos, jo viņi jau netaisījās mirt.

Bernards aizveda sievu mājās un palīdzēja pa kāpnēm uziet augšā, kur Džeina un māte viņus jau gaidīja. Džeina bija uztraukusies, ka viņi tik ilgi kavējas, taču rentgencaurskate un kaulu skenēšana prasīja krietnu laiku. Mājās viņi ieradās pulksten četros, un Džeina tostarp tirdīja Bernarda māti.

— Viņa vienmēr pārrodas no rīta, vecmāmiņ. Kaut kas nav kārtībā, es to zinu.

Džeina bija piespiedusi Rutu zvanīt uz slimnīcu, bet tad Elizabete jau atradās ceļā uz mājām, un vecmāmiņa zīmīgi uzlūkoja meiteni, kad vērās vaļā ārdurvis.

— Redzi nu! — Bet Ruta redzēja arī to, ko Džeina nepamanīja, — Elizabete izskatījās vēl vairāk novājējusi, un viņu noteikti mocīja sāpes, kaut arī viņa to neizrādīja.

Elizabete atteicās pārtraukt darbu skolā. Viņa bija apņēmusies pabeigt gadu, par spīti visam, un Bernards nestrīdējās pretī, bet Ruta, kad viņa pēdējā dienā ieradās Sanfrancisko pie dēla veikalā, nikni pārmeta viņam neiejūtību.

— Viņai nav vairs spēka. Vai tu to neredzi?

Bernards savā kabinetā uzkliedza mātei:

— Māt, ārsts teica, ka darbs viņai nekaitēšot!

— Tas viņu nogalinās!

Pēkšņi viss Bernarda valdītais niknums izlauzās uz āru, izvēloties Rutu par mērķi.

— Nē! Vēzis viņu nogalinās! Riebīgā puvekļu slimilu, kas saēd viņas ķermeni... tas Lizu nobeigs, un ir absolūti vienalga, vai viņa sēž mājās vai iet uz skolu, vai ārstējas ai ķīmijterapiju, brauc uz Lurdu, viņa tik un tā mirs! — Kak là sakāpis kamols izlauzās uz āru, un Bernards, galvu aizgriezis, sāka staigāt pa istabu. Tad viņš nostājās ar muguru pret māti un neko neredzošu skatienu vērās ārā pa logu. — Piedod, — viņš aprautā balsī nočukstēja.

Rutai sirds lūza, viņa lēni piegāja pie dēla un uzlika rokas viņam uz pleciem.

— Piedod man... tas ir tik šausmīgi, mīļais... kā kaut kas tāds var notikt, īpaši ar cilvēku, kuru mīli...

— Tas nedrīkst notikt ne ar vienu, pat ne ar tiem, ko ienīsti. — Neviens nedrīkstēja tā ciest. Neviens. Bernards lēni pagriezās ar seju pret māti. — Man nedod mieru domas par Džeinu un mazo... Ko mēs bez Lizas iesāksim? — Viņam atkal acīs saskrēja asaras. Tā vien likās, ka viņš bez mitas raudāja. Sešus mēnešus, kopš bija atklāta slimība, viņi lēni slīdēja uz bezdibeni, no kura nekas nespēja viņus glābt.

— Vai nevēlies, lai es palieku šeit ilgāk? Es to varu. Tēvs visu ļoti labi sapratīs. Vakar, kad sazvanījāmies, viņš pats man to ieteica. Es varu arī paņemt bērnus sev līdzi, bet diez vai Lizai tā būs labāk.

Bernardu pārsteidza mātes saprātīgā attieksme. Bija nozudusi aizmirstībā dāmiņa, kas viņam ziņoja par misis Fin-kelšteinas žultsakmeņiem un draudēja ar sirdslēkmi katru reizi, kad viņš satikās ar kādu meiteni, kas pēc tautības nebija ebrejiete. Bernards pasmaidīja, atceroties vakaru “La Côte Basque”, kad viņš bija pastāstījis par nodomu precēties ar katolieti Elizabeti O’Reiliju.

— Vai atceries, mamm? — Viņi abi pasmaidīja. Tas bija tikai pirms divarpus gadiem, bet nu jau šķita kā pirms mūžības.

— Jā. Ceru, ka tu to vairs neņem ļaunā.

Šobrīd atmiņas bija tikai patīkamas.

— Varbūt man palikt tepat, es jums, bērni, varētu palīdzēt.

Bernardam bija trīsdesmit seši gadi, un viņš nemaz nejutās kā bērns. Viņš jutās kā simt gadus vecs sirmgalvis.

— Paldies, mamm, bet, manuprāt, Lizas dēļ mums jācenšas dzīvot, cik vien tas ierasti un normāli ir iespējams. Tūlīt, skolai beidzoties, mēs pārcelsimies uz jūrmalu, es no turienes braukāšu uz darbu. Tad ņemšu sešu nedēļu atvaļinājumu līdz jūlija vidum un, ja vajadzēs, vēl. Pols Bermans mani atbalsta.

— Labi. — Ruta piekrītoši pamāja. — Bet, ja vēlies, es atlidošu pie jums ar pirmo lidmašīnu. Sarunāts?

— Jā, kundze! — Bernards piesita pirkstus pie pieres salutējot, tad cieši apskāva māti. — Tagad ej nopērc sev kaut ko. Ja tev iznāk, nopērc kādu jauku lietiņu arī Lizai. Nu jau viņai ir pusaudzes izmērs. — No Elizabetes nekas vairs nebija palicis pāri. Agrāk viņa bija svērusi simt divdesmit mārciņas, tagad — astoņdesmit piecas. — Viņai vairs nav spēka pašai staigāt pa veikaliem.

Bernards nesa mājās neskaitāmas kastes ar iepirkumiem bērniem. Nodaļas vadītāja bija iemīļojusi Džeinu un Aleksandru, tāpēc viņa sūtīja dāvanu pēc dāvanas. Bernards ļoti novērtēja izrādīto uzmanību. Šobrīd viņš staigāja kā apmāts un nespēja pienācīgi rūpēties par bērniem. Mazo viņš tik tikko uzlūkoja, kopš bērnam bija palikuši seši mēneši, Džeina no viņa dzirdēja asas piezīmes, kad gadījās ceļā. Viņi mīlēja cits citu, bet šajā grūtajā laikā brīžiem kļuva pilnīgi bezpalīdzīgi. Bernards nožēloja, ka nebija paklausījis Treisijas padomam apmeklēt psihoterapeitu. Elizabete no tā .»ticu .is, h» t Bernardam tagad palīdzētu speciālista padoms.

Rutu nākamajā dienā, kad bija jābrauc prom, sagaidi),i vēl kāds smags pārbaudījums. Viņa no rīta, pirms Elizabete bija devusies uz skolu, ieradās atvadīties. Treisija kā katru dienu jau bija aizvedusi Džeinu, Bernards arī bija prom darbā. Elizabete vēl gaidīja Aleksandra aukli, mazais bija otru reizi iemidzis. Elizabete piegāja pie durvīm, un brīdi viņas abas tur stāvēja, abas zinādamas, kāpēc Ruta atbraukusi. Viņu skatieni bez izlikšanās satikās, un Elizabete pastiepa rokas un apskāva vīramāti.

— Paldies, ka apciemojāt...

— Es gribēju no tevis atvadīties, Liza. Es par tevi lūdzu Dievu.

— Paldies! — Elizabete citu neko nespēja pateikt, un asaras saskrēja viņai acīs. — Parūpējieties par viņiem, kad manis nebūs, vecmāmiņ... Uzmaniet Bērniju... — Tas skanēja kā čuksts.

— Apsolu. Bet tu gādā par sevi. Dari visu, ko ārsti tev liek. — Ruta apskāva Elizabetes šauros plecus, pamanīdama, ka vedeklai mugurā viņas vakar dāvātā kleita. — Liza, mēs tevi mīlam... ļoti, ļoti...

— Es arī jūs mīlu. — Brīdi viņas tā stāvēja, tad Ruta pagriezās, pēdējo reizi pamāja un devās prom, Elizabetei uz sliekšņa noraugoties viņai pakaļ. No automašīnas Ruta māja tik ilgi, kamēr vien viņu redzēja.

21

Elizabete izturēja skolā līdz mācību gada beigām. Bernards un ārsti pārsteigti brīnījās, kā viņai tas izdodas. De-merolu viņa dzēra katru dienu, un Džeina sūdzējās, ka mamma visu laiku gujot, bet īstās žēlabas palika neizteiktas. Meitene saprata, ka māte mirst.

Devītajā jūnijā bija skolas pēdējā diena, un Elizabete uzposās Rutas dāvātajā kleitā. Vecmāmiņa nemitīgi zvanīja pa telefonu dēla ģimenei, cenzdamās uzjautrināt viņus ar visādiem atgadījumiem Skārsdeilas kaimiņu dzīvē.

Tajā dienā Elizabete pati aizveda Džeinu uz skolu, par ko meitene jutās laimīga un atplauka. Viņas māte izskatījās moža, skaista, lielām acīm, tāpat kā agrāk, tikai bija daudz vājāka. Nākamajā dienā viņi bija paredzējuši pārcelties uz Stinsonbīču, un Džeina to nepacietīgi gaidīja. Viņa devās uz savu klasi, tērpusies sārtā kleitiņā, jaunās, melnās ādas kurpēs, kuras vecmāmiņa Ruta bija palīdzējusi izvēlēties īpaši pēdējai skolas dienai. Klasē bija paredzēts pasākums ar kūkām un cepumiem — par godu vasaras brīvdienām.

Elizabete iegāja pie saviem skolēniem, klusi aizverot durvis. Tur viņi visi sēdēja, mazām, gaišām sejiņām, d/iikulo šām acīm un sirsnīgiem Smaidiem, jo, Elizabete to skaidu zināja, bērni viņu mīlēja. Tikpat ļoti, cik viņa pati mīlēļa s.i vus skolēnus. Tagad bija pienācis brīdis no viņiem atvadi ties. Elizabete nedrīkstēja tāpat vien pazust, neko nepaskaid rojot. Viņa pagriezās un uzzīmēja ar rozā krītiņu uz melnās tāfeles lielu sirdi. Bērni iesmējās.

— Priecīgu Valentīna dienu!

Elizabete bija laimīga, un to pauda arī viņas izturēšanās. Viņa bija paveikusi ko ļoti nozīmīgu. Viņa to dāvāja klasei, bērniem, Džeinai.

— Šodien nav Valentīna diena! — iesaucās Bills Hič-koks. — Šodien ir Ziemassvētki!

Elizabete pasmējās par gudrinieka jociņu.

— Nē. Šoreiz ir mana Valentīna diena, kas veltīta jums. Tā man ir iespēja pateikt jums, cik ļoti es jūs mīlu. — Elizabetei kaklā iespriedās kamols, bet viņa savaldījās. — Uz brīdi apklustiet un uzklausiet mani. Man jums katram ir savs veltījums... mums klasē būs pašiem savs pasākums... un tad varēsim iet uz lielo, kopējo.

Divdesmit viens bērns ieinteresēts sēdēja tik rāmi, cik nu vien bija iespējams, ņemot vērā, ka tā bija pēdējā skolas diena. Elizabete izsauca citu pēc cita, katram pasniedza dāvaniņu — Valentīna dienas apsveikuma kartīti, uzslavējot par panākumiem, prasmi, labākajām rakstura īpašībām. Viņa atgādināja visus krietnos darbus, kaut vai spēļu laukuma uzkopšanu, minēja kopīgos priekus un atgadījumus. Katrai kartītei virsū bija uzlīmēts kāds attēls un katram bērnam atsevišķi uzrakstīts nozīmīgs vēlējums. Viņi apsēdās atpakaļ savos solos, godbijīgā pārsteigumā turot kartītes kā dārgas dāvanas, kas tādas arī bija. Elizabete tās bija sagatavojusi pēdējos mēnešos, sakopodama visus atlikušos spēkus.

Tad viņa paņēma divas lielas paplātes ar kūciņām sirsniņu formā un vēl vienu paplāti, uz kuras bija salikti skaisti izgreznoti cepumi. Viņa pati tos visus bija cepusi, nesakot Džeinai, kam tie domāti, tikai paskaidrojot, ka jāpiedalās lielajā skolas pasākumā. Šīs kūciņas un cepumi bija paredzēti īpaši viņas otrajai klasei.

— Beigās es jums gribēju pateikt, ka jūs visi esat man ļoti mīļi, es lepojos ar jums, mums šogad labi veicās... un nākamgad jums veiksies vēl labāk kopā ar misis Raisu.

— Vai tad jūs mums vairs nebūsiet, misis Faina? — atskanēja sīka balstiņa no pēdējās rindas, mazs zēns ar melniem matiem un tumšām acīm skumīgi viņu uzlūkoja, vienā rokā cieši turot Valentīna dienas kartīti un otrā kūciņu. Viņam tā šķita tik skaista, ka nemaz negribējās to apēst.

— Nē, Čārlij, nebūšu. Es uz laiku došos prom. — Viņai acīs neglābjami parādījās asaras. — Es pēc jums ļoti ilgošos. Bet gan mēs reiz tiksimies. Es tikšos ar katru no jums. Atcerieties to... — Elizabete dziļi ievilka elpu, vairs neslēpjot asaras. — Kad redzēsiet manu meitiņu Džeinu, nododiet no manis sveicienu.

Pirmajā solā atskanēja skaļi šņuksti. Tā bija Nensija Fe-rela, kas pieskrēja skolotājai klāt un apskāva viņu.

— Lūdzu, neaizejiet, misis Faina... Mēs jūs mīlam...

— Es nemaz to negribu, Nensija. Tiešām... bet nekas cits neatliek... — Tad viņi nāca cits aiz cita. Elizabete viņus katru noskūpstīja un apskāva. — Jūs visi man esat mīļi. Visi un ikviens. — Atskanēja zvans, un Elizabete paskatījās uz klasi. — Laiks doties uz svinībām. — Tomēr mazā klasesbiedru grupiņa nepakustējās, un Billijs Fličkoks jautāja, vai skolotāja viņus apciemošot. — Ja spēšu, jā, Billij, — Elizabete atbildēja.

Tad viņi devās uz zāli — klusāk nekā jebkad šā gada laikā — ar Valentīna dienas kartītēm un cepumiem tnm.r. Elizabete viņiem uzsmaidīja. Viņa paliks kā daļiņa no s.iv.oi klases uz mūžīgiem laikiem. Zālē viņa stāvēja un vēroja sa vus bērnus, un Treisija piegāja pie viņas, juzdama, ka atga dījies kas nopietns. Viņa labi saprata, ko Elizabetei nozīme ja pēdējā skolas diena.

— Kā bija? — viņa čukstēja.

— Domāju, ka labi. — Elizabete izšņauca degunu un noslaucīja asaras. Draudzene viņu mierinot apskāva.

— Vai tu viņiem pateici?

— Zināmā mērā. Teicu, ka dodos prom. Daži saprata.

— Tu viņiem pasniedzi skaistu dāvanu, Liza, nevis tā vienkārši pazudi no viņu dzīves.

— Man tas bija jādara.

Tas bija viņas pienākums. Tieši tāpēc viņa ļoti novērtēja Rutas pēdējo apciemojumu pirms došanās uz lidostu. Elizabetei bija pienācis laiks atvadīties, uz to bija tiesības visiem viņas dzīvē. Vēl viņai bija nepieciešams saņemties, lai atvadītos no kolēģiem skolā, un pusdienlaikā, braucot kopā ar Džeinu mājās, viņa jutās pilnīgi fiziski un garīgi spēkus zaudējusi. Džeina sēdēja blakus un biedējoši klusēja, un Elizabete nojauta, ka meita kaut ko dzirdējusi par “Valentīna dienu” un ņēmusi ļaunā. Elizabete joprojām nespēja izrunāties ar Džeinu.

— Māmiņ... — Pie mājām Elizabeti uzlūkoja ļoti, ļoti nopietna bērna sejiņa.

— Jā, mīļumiņ?

— Tev taču nekļūst labāk, vai ne?

— Mazliet jau ir... — Elizabete centās Džeinas dēļ izlikties, bet viņas abas saprata, ka tie ir meli.

— Vai ārsti nevar tev izdomāt ko īpašu? — Viņas mamma taču bija tik īpašs cilvēks. Kāpēc neviens viņai nepalīdzēja? Džeinai bija astoņi gadi, un viņas mīļotā māmiņa mira.

— Es jūtos labi.

Džeina pamāja ar galvu, bet asaras lija bērnam pār vaigiem, kamēr Elizabete aizsmakušā balsī čukstēja:

— Man ļoti žēl, ka jūs jāpamet. Es vienmēr palikšu tavā tuvumā, sargāšu tevi, tēti un Alekšu.

Džeina piekļāvās mātei, un viņas vēl ilgi sēdēja blakus automašīnā, pēc tam, rokās sadevušās, gāja mājās. Džeina izskatījās gandrīz lielāka nekā māte.

Pēcpusdienā ieradās Treisija uzaicināt Džeinu uz pastaigu parkā un pamielošanos ar saldējumu, un meitene aizgāja daudz gaišākā noskaņojumā, nekā bija jutusies visus šos mēnešus. Arī Elizabete jutās labāk — tuvāka meitai kopš nelaimes sākuma. Nebija kļuvis vieglāk, bet labāk gan bija.

Palikusi viena, Elizabete uzrakstīja četras ne pārāk garas vēstules — katram savam mīļajam cilvēkam. Tajās viņa pauda visu savu mīlestību un tuvinieku lielo nozīmi viņas dzīvē un pateica ardievas. Tie bija sūtījumi Bernardam, Rutai, Džeinai un Aleksandram. Pēdējo, mazajam dēliņam, bija visgrūtāk uzrakstīt, jo viņš tā arī nekad īsti neiepazīs savu māti.

Viņa paslēpa vēstules Bībelē, ko turēja tualetes galdiņa atvilktnē, un pēc padarītā jutās daudz labāk. Elizabete jau sen to bija plānojusi. Nu tas bija izdarīts. Vakarā, kad Bernards pārbrauca no darba, viņi sakravājās, lai dotos uz Stin-sonbīču, un nākamajā rītā visa ģimene priecīgā noskaņojumā devās uz jūrmalu.

22

Trīs nedēļas vēlāk, pirmajā jūlijā, Elizabeti gaidīja kārtējais ķīmijterapijas seanss, bet viņa pirmo reizi atteicās uz to ierasties. Iepriekšējā vakarā viņa pavēstīja Bernardam, ka negrib to darīt, un viņš satraucies zvanīja Johansenam, prasīdams padomu.

— Liza apgalvo, ka esot laimīga tepat, un saka, lai viņai liekot mieru. Vai viņa sāk padoties?

Bernards bija pagaidījis, kamēr Elizabete ar Džeinu aiziet pastaigāties. Viņas parasti aizgāja līdz okeānam, skatījās pāri ūdens klaidam, dažkārt Džeina nesa mazo. Elizabete atteicās no jebkuras palīdzības, viņa joprojām pati gatavoja ēdienus un, cik spēja, rūpējās par Aleksandru. Bernards vienmēr atradās blakus, un Džeinai ļoti patika auklēt brālīti.

— Tā varētu būt, — ārsts atbildēja. — Nav lielas nozīmes pierunāt viņu, lai brauc uz slimnīcu. Lai atpūšas vēl laiciņu. Sarunāsim kādu dienu nākamajā nedēļā.

Bernards pēcpusdienā atzinās Elizabetei, ka runājis ar ārstu, un viņa smiedamās sabāra vīru.

— Redz, kāds tu uz vecumdienām esi kļuvis sūdzma-nis! — Viņa noskūpstīja Bernardu, kurš atminējās laimīgo pagātni un pirmo reizi, kad bija atbraucis ciemos pie Elizabetes.

— Vai atceries, tēt, kā tu man atsūtīji peldkostīmus? Es tos joprojām glabāju! — Džeina tos turēja kā svētumu, kaut arī sen no tiem bija izaugusi. Viņa jau bija gandrīz deviņus gadus veca. Pārāk maza, lai paliktu bez mātes. Aleksandram bija četrpadsmit mēneši, un viņš sāka staigāt tajā dienā, kad mātei vajadzēja atrasties slimnīcā. Viņš tipināja pa smiltīm Elizabetei pa priekšu, spiedzot aiz sajūsmas jūras vējā, un visi laimīgi smējās. Elizabete veltīja Bernardam uzvaras pilnu skatienu.

— Redzi nu, es rīkojos pareizi, ka šodien neaizbraucu!

Viņa bija piekritusi, ka “varbūt” darīs to nākamajā nedēļā. Lielākoties viņa cieta sāpes. Pagaidām tabletes palīdzēja. Viņa atvairīja laiku, kad būs jāķeras pie injekcijām. Elizabete baidījās par agru izmantot stiprākas zāles, lai tās nezaudētu iedarbību vēlāk. Viņa to atklāti pateica Bernardam.

Vakarā pēc bērna pirmās pastaigas kājām Bernards jautāja, vai Elizabete nevēlas redzēt Billu un Mārdžoriju Ro-binsus. Bet viņi bija izbraukuši, un tā nu Elizabete piezvanīja Treisijai — tāpat vien, lai papļāpātu. Viņas ilgi runāja un smējās. Nolikusi klausuli, Elizabete smaidīja. Treisija bija jauks cilvēks, laba draudzene.

Sestdienas vakarā Elizabete gatavoja viņu iemīļoto maltīti — steiku. Bernards sakarsēja ogles gaļas cepšanai, Elizabete vēl uzlika uz galda ceptus kartupeļus, sparģeļus un saldajam ēdienam krējuma saldējumu ar augļiem, riekstiem un karstu sīrupu. Aleksandrs izzieda sīrupu pa visu seju, pārējiem par lieliem smiekliem. Elizabete viņam bija uzlikusi remdenu sīrupu, lai viņš neapdedzinātos, bet Džeina atgādināja Bernardam banānu saldējumu toreiz “Vulla", kad vi ņa bija apmaldījusies. Bija pienācis laiks kavēties atmiņa*, par Havaju salām... medusmēnesi kopā ar Džeinu... kāzām... pirmo vasaru Stinsonbīčā... pirmo operas apmeklējumu... pirmo ceļojumu uz Parīzi... Elizabete visu nakti nebeidza gremdēties atmiņās, bet nākamajā dienā viņai uzbruka tik briesmīgas sāpes, ka viņa nespēja piecelties, un Bernards lūdza ārstu Johansenu atbraukt. Bernards bija viņam ļoti pateicīgs, jo viņš tiešām ieradās. Ārsts injicēja Elizabetei morfiju, un viņa aizmiga ar smaidu uz lūpām, pamozdamās tikai pievakarē. Treisija bija atbraukusi pie bērniem, viņa ar Džeinu un Aleksandru ķengursomā skraidīja pa pludmali.

Ārsts bija atstājis Elizabetei vēl zāles, un Treisija prata izdarīt iešļircinājumu. Paldies Dievam, viņa palīdzēja. Elizabete, no jauna iemigusi, nepamodās pat uz vakariņām. Bērni klusiņām paēda un devās gulēt, bet Elizabete pēkšņi pusnaktī sāka saukt Bernardu.

— Mīļais!... Kur ir Džeina?

Viņš tobrīd lasīja un pārsteigts ieraudzīja, cik sieva modra. Viņa izskatījās tā, it kā būtu bijusi nomodā visu dienu, nevis gulējusi miegā sāpēs. Viņa tiešām izskatījās labi. Bernards jau minēja, vai nav notikusi remisija. Viņš nezināja, ka tas ir sākums kam citam.

— Džeina guļ, mīļā. Vai nevēlies ko ieēst?

Elizabetes svaigā sejas krāsa liecināja, ka viņa varētu vēlēties vakariņas, kuras bija palaidusi garām, tomēr viņa smaidīdama tikai papurināja galvu.

— Es gribu redzēt Džeinu.

— Tūlīt?

Elizabete pamāja, paužot lūguma neatliekamību, un Bernards, juzdamies nedaudz muļķīgi, uzmeta rītasvārkus un klusiņām gāja pēc meitas viesistabā garām dīvānam, kur gulēja Treisija, kas bija izlēmusi palikt, ja Elizabetei naktī būtu vajadzīga injekcija pret sāpēm, kā arī lai palīdzētu Bernardam no rīta gādāt par bērniem.

Džeina miegā sagrozījās, Bernards noskūpstīja viņai matiņus, un bērns atvēra acis.

— Tēti... — viņa nomurmināja un tad ātri uzslējās sēdus. — Vai kaut kas ar mammīti?

— Viņa tevi sauc. Atnāc, lūdzu, novēli viņai labunakti!

Džeina bez iebildumiem cēlās augšā, jo viņa tika aicināta nopietnu iemeslu pēc. Viņa sekoja tēvam vecāku guļamistabā, kur Elizabete platām acīm gaidīja meitiņu.

— Sveika, mīļā! — Viņa runāja skaidrā, noteiktā balsī, acu skatiens bija možs.

Džeina noliecās, lai viņu noskūpstītu. Māte viņai izskatījās tik skaista kā vēl nekad.

— Sveika, mammīt! Vai tu jūties labāk?

— Daudz labāk. — Viņu pat vairs nemocīja sāpes. — Es gribēju tev pateikt, ka mīlu tevi.

— Vai es drīkstu pie tevis pagulēt? — Džeina ar cerībām balsī lūdza, un Elizabete smaidot atlieca segu.

— Protams! — Kļuva redzams, cik viņa ārkārtīgi novājējusi, bet viņas seja likās apaļāka. Vismaz šajā vakarā.

Abas brīdi čukstējās un pļāpāja, tad Džeinai atkal uznāca miegs, viņa vēlreiz palūkojās uz māti, kas viņu noskūpstīja un atkārtoja, cik ļoti mīl savu meitiņu. Džeina aizmiga mātes rokās, Bernards aiznesa viņu uz istabu, bet atgriezies neatrada sievu gultā. Viņš ieskatījās vannasistabā, bet arī tur viņas nebija, Elizabete noliekusies stāvēja pie Aleksandra redeļu gultiņas un glāstīja viņa mīkstās, gaišās cirtas.

— Arlabunakti, skaistulīt... — Aleksandrs bija tik jauks bērns, un viņa uz pirkstgaliem atgriezās guļamistabā.

— Tev jāatpūšas, mīļā, citādi tu rītdien jutīsies nogurusi.

Bet Elizabete izskatījās pavisam moža, viņa Bernarda apskāvienos, un abi čukstus parunājās. Bernard', piekļāva sev sievu, viņa atsaucās uz vīra glāstiem un slāsii ja viņam, cik ļoti viņu mīl. Viņa it kā tiecās pieķerties kal ram savam mīļajam, lai dzīvotu — vai arī lai atvadītos. Sau lei austot, Elizabete iemiga. Viņi bija runājušies visu nakti, tāpēc arī Bernards slīdēja miegā, cieši piekļāvies sievai, sildoties no viņas ķermeņa siltuma. Elizabete vēlreiz pamodās, pasmaidīja, ieraugot, ka Bernards laimīgs ir aizmidzis, un aizvēra acis. Kad Bernards vēlāk no rīta pamodās, Elizabete bija mirusi. Viņa klusu vīra skaujās bija miegā izdzisusi. Pirms nāves viņa bija paspējusi atvadīties no sev mīļajiem cilvēkiem. Bernards stāvēja pie gultas, ilgi acis nenovērsis no tajā guļošās. Viņš nespēja ticēt, ka Elizabete nav tikai aizmigusi. Vispirms viņš sievu bija centies pamodināt... pieskāries viņas rokai... sejai... bet tad saprata, elsas sažņaudza krūtis, viņš aizslēdza guļamistabas durvis un, atvēris stikla durvis, kas veda uz pludmali, izgāja pa tām, klusi aizvēra un skrēja — ilgi, ilgi, jūtot Elizabeti sev blakus... skrienam... skrienam... un skrienam.

Kad viņš atgriezies iegāja virtuvē, Treisija patlaban tur deva bērniem brokastis. Bernards paskatījās uz viņu, Treisija pavēra lūpas, lai kaut ko teiktu, bet tad saprata, kas noticis. Bernards tikai pamāja, ne vārda nebildis, apsēdās blakus Džeinai, saņēma viņas rociņas savējās un pateica briesmīgāko ziņu pasaulē.

— Mīlulīt, māmiņa ir aizgājusi...

— Uz kurieni? Vai atkal uz slimnīcu?...

Džeina spēji parāvās-atpakaļ, lai ieskatītos tēvam sejā, tad aizgūtnēm ievilka elpu un sapratusi sāka raudāt viņam uz pleca.

To rītu viņi nemūžam neaizmirsa.

23

pec brokastīm Treisija aizveda bērnus pie sevis, un pusdienlaikā ieradās Halsteda apbedīšanas biroja darbinieki. Bernards viens pats mājās viņus gaidīja, guļamistabas durvis bija aizslēgtas, viņš iegāja pa bīdāmajām stikla durvīm un apsēdās Elizabetei blakus, turot viņas roku. Tā bija pēdējā reize, kad viņi abi bija kopā, gultā, bet viņš nespēja sev neko iestāstīt. Elizabete bija mirusi, tomēr, skatoties uz viņu, skūpstot viņas pirkstus, Bernards to neaptvēra. Elizabete bija viņa dvēseles, viņa sirds, viņa mūža sastāvdaļa. Tur viņa arī paliks uz visiem laikiem. Bernards izdzirdēja piebraucam Halsteda biroja automašīnu, viņš atslēdza durvis un devās viņiem pretim. Viņš nespēja skatīties, kā Elizabeti apklāja un izveda ārā. Viesistabā viņš vienojās par turpmāko darbību. Pats viņš gribēja atgriezties pilsētā. Viņam bija jāaizslēdz vasarnīca un jādodas mājup. Biroja pārstāvis piekrītoši māja ar galvu, ka visu saprot, un pasniedza savu vizītkarti. Viss tikšot noorganizēts, pēc iespējas neapgrūtinot Faina kungu. Kāda gan varēja būt runa par apgrūtinājumu, ja Bernards tikko bija zaudējis sievu, mīļoto sievieti, savu bērnu māti?

Treisija bija piezvanījusi ārstam Johansenam, Bnit.inK savukārt brīdināja vasarnīcas īpašnieku. Viņš atstās iimjii vi jā pēcpusdienā. Viņš vairs negribēja šeit atgriezties. Viņ.mi tas būtu pārāk sāpīgi. Pēkšņi vajadzēja nokārtot tik daudz jautājumu, bet nekam nebija nozīmes. Biroja pārstāvis kaut ko spriedelēja par sarkankoka, metāla vai priedes zārku ar sārtu svītru, zilu vai zaļu, vai nav vienalga. Elizabete bija mirusi... trīs gadi — un beigas... viņa bija zaudēta. Sirds spieda krūtīs kā akmens, Bernards sameta Džeinas mantas vienā somā, Aleksandra — citā. Atrāvis vaļā atvilktni, kurā ieraudzīja parūkas, viņš apsēdās un sāka raudāt, nespēdams rimties. Viņš paskatījās ārā uz debesīm, jūru un iekliedzās:

— Kāpēc, Dievs? Kāpēc? — Neviens neatbildēja. Gulta bija tukša. Elizabetes tur nebija. Viņa bija aizgājusi pagājušajā naktī, paspēdama noskūpstīt viņu, pateikties par dzīvi un kopīgo bērnu, bet viņš nebija spējis viņu noturēt, lai arī kā centās.

Sakravājis mantas, Bernards piezvanīja vecākiem. Pulkstenis jau rādīja divi. Atbildēja māte. Ņujorkā valdīja velnišķīgs karstums, nelīdzēja pat gaisa kondicionētāji. Vecie Faini bija grasījušies tikties pilsētā ar draugiem, bet Ruta jau gribēja sarunāt braucienu vēlāk uz vakaru.

— Hallo!

— Sveika, mamm! — Bernards pēkšņi sabruka, viņam pat trūka spēka izrunāt vārdus.

— Mīļais, kas noticis?

— Es... — Viņš kratīja noraidoši galvu, kā gribēdams teikt “nē”, tad piekrītoši — “jā”, bet sāka vēlreiz līt asaras.

— Es... tev jāzina... — Viņš nespēja to izteikt. Viņam atkal bija pieci gadi un pasaulei pienācis gals... — Liza... mamm... — Bernards elsoja kā bērns, un Ruta klausoties arī sāka raudāt. — Viņa nomira... naktī... — Viņš nespēja turpināt, Ruta pamaja Lū, kurš noraizējies nostājas sievai blakus.

— Mēs nekavējoties brauksim pie tevis. — Ruta skatījās pulkstenī. Viņi abi bija saposušies vakaram. Ruta raudāja par nabaga jauno sievieti, viņu mazdēla māti. Neticami, ļauni, nepareizi. Rutai bezgala gribējās apskaut savu Bērniju. — Mēs lidosim ar nākamo reisu.

Viņa nesakarīgi māja vīram, kurš tomēr visu saprata un pats paņēma telefona klausuli.

— Turies, dēls, mēs tevi mīlam. Mēs būsim pie tevis, cik vien ātri iespējams.

— Labi... labi... es... — Bernards neapjēdza, kas tagad jārunā, kā tagad jāuzvedas... viņam gribējās raudāt, kliegt, spert zemes gaisā, atgūt Elizabeti atpakaļ, bet viņa vairs neatgriezīsies. Nekad. — Es nespēju... — Tomēr viņam bija jāsaņemas. Viņam bija jādomā arī par bērniem. Viņš bija palicis viens, tikai ar bērniem.

— Kur tu esi, dēls? — Lū, ļoti noraizējies, jautāja.

— Jūrmalā. — Bernards dziļi ievilka elpu. Viņam bija jātiek prom no mājām, kur nomirusi Elizabete. Viņš steidzīgi skatījās apkārt, apmierināts, ka somas jau atradās mašīnā.

— Tas notika šeit.

— Vai tu esi viens?

— Jā... Es aizsūtīju Treisiju ar bērniem mājās uz pilsētu... Lizu pirms brīža aizveda. — Viņš aizsmaka. Viņa tika apklāta ar līķautu... seja, galva... Bernardam kļuva nelabi.

— Man jāiet. Jānokārto formalitātes.

— Mēs centīsimies ierasties jau šovakar.

— Es palikšu pie viņas apbedīšanas birojā. — Tāpat kā slimnīcā, viņš Lizu neatstās, līdz viņu guldīs kapā.

— Labi. Mēs drīz būsim.

— Paldies, tēt!

Bernards bija runājis kā mazs zēns, un tēvs ar pagiii iitu sirdi nolika klausuli un uzlūkoja sievu. Ruta klusi siniksie ja, Lū viņu apskāva, un viņam arī asaras sāka ritēt pa vai giem, viņš raudāja par savu zēnu un briesmīgo traģēdiju, kas Bērnijam bija jāpārdzīvo. Elizabete bija tik jauka, visi viņu mīlēja.

Viņi paspēja uz lidmašīnu deviņos vakarā, atsaucot tikšanos ar draugiem, un Sanfrancisko ieradās pusnaktī — pēc vietējā laika. Ņujorkā pulkstenis būtu trīs no rīta, bet Ruta bija mazliet pagulējusi lidmašīnā, viņa gribēja taisnā ceļā doties uz Bernarda nosaukto apbedīšanas biroja adresi.

Bernards sēdēja pie sievas, zārks bija aiztaisīts ciet. Viņš nespētu skatīties uz Elizabeti, tāpat jau pietika ciešanu. Viņš tur sēdēja pilnīgi viens tukšajā telpā. Citu nelaiķu tuvinieki bija aizgājuši pirms vairākām stundām, un pulksten vienos naktī Fainiem durvis atvēra tikai divi drūmi sargi melnos uzvalkos. Ruta un Lū bija atstājuši somas pa ceļam viesnīcā. Ruta bija ģērbusies tumšā kostīmā, melnā blūzē, kājās uzvilkusi melnas, “Vulfā” pirktas kurpes. Tēvs bija uzvilcis tumšpelēku uzvalku un aplicis melnu kaklasaiti, Bernards arī bija tumšpelēkā uzvalkā, ar baltu kreklu un melnu kaklasaiti. Pēkšņi viņš izskatījās vecāks par saviem trīsdesmit septiņiem gadiem. Pirms laiciņa viņš bija aizbraucis mājās pie bērniem, pēc tam atgriezies šeit. Tagad viņš lūdza māti braukt mājās, lai celtu bērnus no rīta augšā. Tēvs vēlējās palikt blakus dēlam.

Viņi tik tikko pārmija dažus vārdus, no rīta Bernards aizbrauca nomazgāties un pārģērbties, tēvs to pašu izdarīja viesnīcā. Māte jau gatavoja bērniem brokastis, Treisija piezvanīja pa telefonu un pavēstīja, ka Pols Bermans ieradīsies Sanfrancisko pulksten vienpadsmitos no rīta, lai paspētu uz bērēm, kas bija paredzētas pusdienlaikā. Pēc ebreju tradīcijām Elizabeti glabāja jau tajā dienā.

Ruta izvēlējās Džeinai baltu kleitiņu, Aleksandrs palika mājās pie aukles, kuru Elizabete reizēm mēdza ataicināt. Mazais nesaprata, kas notiek, viņš kūņājās ap virtuves galdu, atkārtodams: — Mamm, mamm, mamm, mamm! — tā viņš parasti sauca Elizabeti, un Bernardam atkal saskrēja asaras acīs. Ruta noglauda viņam roku, iesacīdama mazliet atlaisties un atpūsties, bet viņš apsēdās pie galda blakus Džeinai.

— Nu, mīlulīt, kā tu turies?

Ko gan varēja atbildēt uz šo jautājumu, bet vajadzēja valdīties. Viņiem visiem. Džeina paraustīja plecus un ielika mazo rociņu tēva plaukstā. Viņi vismaz vairs nejautāja, kāpēc tas ir noticis un kāpēc tieši ar viņiem. Tas bija noticis — un cauri. Viņiem jādzīvo. Bez Elizabetes. Elizabete gribēja, lai viņas mīļie turpina dzīvi, Bernards bija par to pārliecināts. Tikai — kā? Uz šo jautājumu atbildes nebija.

Bernards iegāja guļamistabā, atcerējies Bībeli, kuru Elizabete reizēm bija lasījusi, un nolēmis izmantot viņas bērēs divdesmit trešo psalmu. Paņemot rokā, viņam Bībele šķita biezāka, un pie kājām nolidoja četras vēstules. Viņš noliecās, lai tās paceltu, un saprata, kas tās ir par vēstulēm. Bernards lasīja, un asaras nenožuva viņam acīs, viņš pasauca Džeinu un sniedza viņai un mātei Elizabetes rakstīto vēstuli. Aleksandram domāto viņš paglabās vēlākam — daudz vēlākam laikam. Viņš nolēma vēstuli ielikt seifā un parādīt dēlam tad, kad zēns būs tik liels, lai to saprastu.

Tā diena pagāja sāpēs, izmisumā, atmiņās. Bērēs Pols Bermans stāvēja līdzās Bernardam, kurš turēja pie rokas Džeinu, savukārt Bernarda tēvs bija saņēmis Rutas roku, un viņi raudāja kopā ar draugiem, kaimiņiem, darbabiedriem. Kā teica skolas direktors, bezgala daudz bija to, kuri sēroja pēc Elizabetes. Bernardu aizkustināja arī lielais “Vulfa” darbinieku skaits pavadītāju vidū. Tik daudzi mīlēja I li/.ahr ti... tomēr neviens tā, kā viņu mīlēja vīrs un bērni.

“Mēs reiz tiksimies,” Elizabete bija solījusi. Tā viņa lu ja teikusi saviem skolēniem pēdējā skolas dienā... tā biļ.i so lījusi pašas sarīkotajā Valentīna dienā. Bernards cerēja, ka viņai būs bijusi taisnība... viņš tik ļoti gribēja ar Elizabeti vēlreiz tikties... izmisīgi... bet pagaidām viņam bija jāizaudzina divi bērni... Viņš saspieda Džeinas rociņu, viņi klausījās divdesmit trešo psalmu, vēlēdamies, lai Elizabete arī to dzirdētu... kaut viņa būtu dzīvojusi... asaras aizmigloja Bernardam acis. Elizabete O’Reilija-Faina bija aizgājusi mūžībā.

24

Tēvam bija jāatgriežas Ņujorkā, bet māte trīs nedēļas palika Sanfrancisko, pēc tam uzstājot, ka uz laiciņu paņems bērnus sev līdzi. Bija augusta sākums un nekā īpaši darāma. Bernards sāka atkal strādāt, un Ruta klusībā nosprieda, ka tas ir labākais, kas viņam pašreiz nepieciešams. Viņi bija atteikušies no vasarnīcas Stinsonbīčā, tāpēc bērniem visu nedēļu neatlika nekas cits kā sēdēt mājās kopā ar aukli.

— Tev jāorganizējas darbam, Bernard, — Ruta sacīja dēlam. Viņa izturējās pacietīgi un mīļi pret Bernardu, taču viņš pēdējā laikā bieži kļuva ass. Viņš dusmojās uz dzīvi, uz likteni, un māte, kā izrādījās, bija tuvākais, vieglāk sasniedzamais mērķis.

— Kā to saprast?

Bērni jau atradās gultā, un Ruta bija izsaukusi taksometru, lai dotos uz viesnīcu. Viņa joprojām dzīvoja “Hun-tington”, jo saprata, ka Bernardam ikdienā nepieciešams brīvs brītiņš sev, arī viņa pati izjuta šo nepieciešamību. Vakaros, nolikusi bērnus gulēt, Ruta ar atvieglojumu brauca uz viesnīcu.

Patlaban dēls viņu saskaities uzlūkoja, izaicm.ul.ims 11/ strīdu, bet Ruta negrasījās iekrist lamatās.

— Uzklausi mani. Es domāju, ka tev jātiek prom no šis mājas un vispār jāpārvācas. Pienācis īstais brīdis atgriezties Ņujorkā. Ja nevari to nokārtot, vismaz maini dzīvesvietu. Šis nams ir atmiņu pilns. Džeina katru dienu ielien Elizabetes ģērbtuvē un ieelpo mātes smaržas. Tev pietiek, ja atver atvilktni, lai ieraudzītu kādu pazīstamu cepuri, maciņu, parūku. Tā nedrīkst, Bernard, tu nodari sev pāri. Tiec no šejienes prom!

— Mēs nekur nebrauksim! — Bernards gandrīz gribēja piecirst kāju pie zemes, bet māte palika pie sava.

— Netielējies, Bernard! Tu moki bērnus. Un sevi.

Viņi gribēja saglabāt katru atmiņu par Elizabeti, kas viņiem tagad bija zudusi.

— Kādas muļķības! Te ir mūsu mājas, nekur mēs no šejienes neaiziesim.

— Tu taču to tikai īrē, kas gan šajā mājā būtu tik īpašs?

īpašais slēpās faktā, ka šeit bija dzīvojusi Elizabete, un

Bernards vēl nespēja no tā atteikties. Vienalga, ko citi sacīja, lai cik nepareizi tas bija. Bernards neļāva aiztikt Elizabetes mantas, nolikt citā vietā šujmašīnu. Katli un pannas stāvēja tur, kur viņa bija tos atstājusi. Treisija ciemojoties pastāstīja Rutai, ka viņa pārdzīvojusi ko līdzīgu, divus gadus viņa nebija spējusi pieskarties vīra drēbēm. Rutu tas uztrauca. Tā nedrīkstēja dzīvot. Bet Bernards nepadevās.

— Ļauj man vismaz pāris nedēļu paņemt bērnus līdzi uz Ņujorku. Kamēr Džeinai vēl nav sākusies skola.

— Es par to padomāšu.

Bernards izlēma atlaist bērnus līdzi mātei. Nedēļas beigās viņi aizbrauca nomākti un nelaimīgi. Bernards diendienā strādāja līdz astoņiem deviņiem vakarā, tad mājās sēdēja dzīvojamā istabā un, neko neredzēdams, skatījās vienā punktā, domājot par Elizabeti, atbildot tikai uz četrpadsmito telefona signālu, kad zvanīja māte.

— Bērnij, tev jāatrod bērniem aukle.

Māte vēlējās pārkārtot dēla dzīvi, bet viņš savukārt gribēja, lai viņu liek mierā. Ja Bernardam patiktu iedzert, tad viņš jau būtu kļuvis par alkoholiķi, bet viņš nedarīja arī to, nedarīja vispār neko, rikai apātiski sēdēja un trijos naktī iekrita gultā. Bernards ienīda šo gultu, jo Elizabetes tajā vairs nebija. Viņš ik dienu ar pēdējiem spēkiem aizkļuva līdz veikalam un, iegājis kabinetā, palika tur sēžam. Viņš atradās šoka stāvoklī. Treisija saskatīja šoka pazīmes agrāk nekā pārējie, bet Bernardam maz ko bija iespējams palīdzēt. Treisija aicināja Bernardu, lai zvana viņai, kad vien vēlas, taču viņš to nedarīja. Treisija viņam pārāk atsauca atmiņā mirušo. Tagad viņš, tāpat kā Džeina, meklēja skapī Elizabetes smaržas.

— Es pats varu parūpēties par bērniem, — Bernards atkārtoja mātei, bet viņa tam neticēja.

— Vai tu iesi prom no darba? — Ruta sarkastiski jautāja, cerēdama uzmundrināt dēlu. Ruta uzskatīja, ka ir bīstami ļaut viņam grimt apātijā, bet tēvs mierināja, ka agrāk vai vēlāk tas pāriešot. Viņš vairāk raizējās par Džeinas slikto miegu, turklāt meitene trijās nedēļās bija zaudējusi piecas mārciņas. Bernards Kalifornijā nokritās svarā par divpadsmit mārciņām. Aleksandrs vienīgais turējās braši, bērns tikai mulsi mirkšķināja actiņas, izdzirdot pieminam mātes vārdu, un brīnījās, kur viņa palikusi. Neviens nespēja palīdzēt viņa saucienam “mamm... mamm... mamm...”.

— Es varu apvienot bērnu kopšanu ar darbu. — Bernards pats apzinājās, ka uzvedas nesaprātīgi, bet viņš tā guva apmierinājumu.

— Ak tā? Vai tu ņemsi Aleksandru līdzi uz biroju?

Tas Bernardam nebija ienācis prātā. Viņš dom.iļ.i p.u

Džeinu.

— Es varu ataicināt to pašu sievieti, kuru algoja I.i/.a pagājušajā gadā, kad strādāja skolā. — Treisija arī palīdzētu.

— Tātad tu katru vakaru gatavosi ēst, klāsi gultas, tīrīsi māju? Nemuļķojies, Bernard! Tev nepieciešama aukle. No tā nav jākaunas. Tev jānoalgo profesionāls cilvēks. Vai negribi, lai es izvēlos piemērotu aukli, kad atgriezīsimies ar bērniem pie tevis?

— Nē, nē! — Bernards aizkaitināts atvēcinājās. — Es pats tikšu galā.

Viņš vienā laidā dusmojās. Uz visiem, pat uz Elizabeti — par to, ka viņu pametusi. Viņa bija darījusi visu Bernarda labā. Visas ģimenes labā. Viņa gatavoja ēst, šuva, apmīļoja viņus, pat strādāja skolā līdz pēdējai stundai. Kā tādu sievieti spētu aizvietot mājkalpotāja vai aukle? Dusmās kaisdams, Bernards nākamajā dienā zvanīja aģentūrām, paskaidrodams savu prasību.

— Vai jūs esat šķīries? — jautāja sieviete ar metālisku balsi. Bernards jau gribēja atcirst, ka viņam nav sievas, nav arī nekādu mājdzīvnieku, bet ir divi bērni.

— Nē, neesmu. — Varētu domāt, ka esmu bērnu nolaupītājs, kam nepieciešams kāds, kas palīdzētu rūpēties par diviem upuriem. — Bērniem nav... — Viņš jau gribēja teikt “nav mātes”, bet tas skanētu šausmīgi. — Esmu viens pats. Tas arī viss. Man ir divi bērni. Zēns un meitene. Zēnam sešpadsmit mēnešu, meitenei gandrīz deviņi gadi, un viņa apmeklē skolu.

— Kā gan citādi. Vai pastāvīgi, vai tikai pa dienu?

— Pa dienu. Viņa ir pārāk jauna, lai mācītos internātskolā.

— Ne jau bērns. Aukle.

— Ak... nezinu... neesmu par to domājis. Manuprāt, aukle varētu ierasties ap astoņiem no rīta un aiziet pēc vakariņām.

— Vai jums viņai ir atsevišķa istaba?

Bernards to bija apsvēris. Aukle, ja neiebilstu, varētu gulēt bērnistabā.

— Pieņemsim, ka ir.

— Mēs centīsimies, cik mūsu spēkos.

Tomēr izrādījās, ka aģentūras centībai nav īpašu rezultātu. Bernardam uz “Vulfu” tika atsūtītas kādas piecas kandidātes, par kurām viņam atlika tikai nošausmināties. Lielākā daļa nekad nebija auklējušas bērnus, strādāja nelegāli vai vispār neko nejēdza. Pavisam nesakarīgi ļautiņi, dažas pat nepatīkamas. Galu galā Bernards izvēlējās ļoti neglītu norvēģu meiteni. Viņai bija seši brāļi un māsas, un viņa droši un stingri paziņoja, ka vēlas palikt Amerikā gadu vai ilgāk. Viņa solīja gatavot ēdienus un devās līdzi Bernardam uz lidostu sagaidīt bērnus. Džeina neizrādīja par meiteni nekādu sajūsmu, Aleksandrs ziņkāri uzlūkoja viņu, tad sāka smaidīt un plaukšķināt rociņas, bet, kamēr Bernards meklēja somas un ratiņus, viņa ļāva Aleksandram brīvi skraidīt pa lidostu, tā ka zēns jau gandrīz izskrēja pa durvīm. Džeina atveda brālīti atpakaļ, veltot jaunajai auklei dusmīgu skatienu, un Bernards viņai asi aizrādīja:

— Anna, esi tik laipna, uzmani viņu!

— Protams! — Taču atbildēdama viņa smaidīja kādam puisim ar gaišiem, gariem matiem un brezenta mugursomu, un Džeina pačukstēja tēvam:

— Kur tu viņu dabūji?

— Neuztraucies! Viņa vismaz gatavos mums pusdienas, tā ka būsim paēduši. — Viņš uzsmaidīja Džeinai. Satiekoties viņi bija cieši apskāvušies, Aleksandrs spraiu.u ublrm pa vidu, aiz sajūsmas skaļi spiedzot, Bernards uzmeta gultni dēlu, pēc tam meitu. — Kā es pēc jums ilgojos! īpaši pēi tevis. — Ruta viņam bija stāstījusi, ka Džeina naktīs nemīt* rīgi gulējusi. Viņiem visiem bija miega traucējumi.

— Es arī. Vecmāmiņa bija mīļa. — Meitene joprojām izskatījās noskumusi. Un Bernards tāpat.

— Vecmāmiņa tevi ļoti mīl, — Bernards teica, un viņi uzsmaidīja viens otram.

Bernards meklēja nesēju, un vēl pēc brīža, salikuši somas mašīnā, viņi traucās uz pilsētu. Džeina sēdēja blakus Bernardam, Aleksandrs ar aukli — aizmugurē. Anna bija ģērbusies nodilušos džinsos un purpursarkanā kreklblūzē, garie, blondie mati bija savēlušies, un Džeinai viņa acīm redzami nepatika. Uz jautājumiem aukle atbildēja ar vienzil-bīgiem ņurdieniem, neizrādot vēlēšanos sadraudzēties ar bērniem. Kad viņi pārbrauca mājās, Anna pasniedza pusdienas — brokastu pārslas un neizceptas tostermaizītes. Bernardam neatlika nekas cits kā pasūtīt picu, kurā aukle iekodās pirms visiem pārējiem. Džeina pēkšņi viņu nikni uzlūkoja.

— Kur tu dabūji šo blūzi? — Džeina skatījās uz aukli, it kā būtu ieraudzījusi spoku.

— Ko? Kāpēc tu prasi? — Anna kļuva sarkana. Viņa bija nomainījusi sarkano kreklu pret skaistu, zaļu zīda blūzi, kam uz piedurknēm tagad, pēc picas ēšanas, rēgojās taukaini traipi. — Es to atradu tur, skapī. — Viņa pamāja Bernarda istabas virzienā, un viņam acis iepletās tikpat platas kā Džeinai. Aukle bija uzvilkusi Elizabetes blūzi.

— Neuzdrošinies vēlreiz tā rīkoties! — Bernards nikni noteica caur sakostiem zobiem, bet Anna tikai paraustīja plecus.

— Kāda tam nozīme? Viņu tikpat vairs neatgūt...

Džeina piecēlās un aizgāja no galda, un Bernards sekoja meitai, lai atvainotos.

— Piedod, mīlulīt! Kad es runāju ar viņu, man sākumā radās labāks iespaids. Viņa šķita jauna, kārtīga, un es iedomājos, ka jums ar viņu būs jautrāk nekā ar kādu vecu ūpi.

Džeina nelaimīga pasmaidīja. Dzīve bija tik ļoti sarežģījusies. Pirmais vakars mājās — un nekas nenotika tā, kā vajadzētu. Viņai vairs neklāsies viegli. Meitene to instinktīvi saprata.

— Varbūt ļausim viņai pāris dienu pamēģināt un, ja mums viņa tomēr nepatiks, izmetīsim ārā?

Džeina pamāja, priecīga, ka viņai nespiež ar varu pieņemt nevēlamo.

Nākamajās dienās viss gāja kā pa celmiem. Anna viņus padarīja vai trakus. Viņa joprojām “aizņēmās” Elizabetes apģērbu, dažreiz tās pat bija Bernarda drēbes. Viņa uzvilka saimnieka labāko kašmira džemperi, paņēma pat viņa zeķes. Viņa nekopa telpas, nevēdināja, tā ka māja sāka nelabi ost, un Džeina, atnākusi no skolas, ieraudzīja Aleksandru skraidām nobrukušās, notraipītās bikšelēs, mazā krekliņā, pusdienu atliekām uz zoda, bet Anna pļāpāja pa telefonu ar draugu un klausījās stereomūziku. Annas gatavotais ēdiens nebija baudāms, mājā krājās netīrumi, un lielāko daļu laika Džeina pati rūpējās par brāli. Pēc skolas viņa nomazgāja Aleksandru, saģērba pirms Bernarda ierašanās no darba, viņa bērnu paēdināja un vakarā nolika gulēt, un gāja viņu apraudzīt, kad mazulis naktī ieraudājās. Anna gulēja, pat ne-pagrozīdamās. Krājās netīrā veļa, segu pārvalki un palagi netika nomainīti, bērnu drēbes palika nemazgātas. Anna noveda viņus līdz ārprātam, un nepagāja ne desmit dienas, kad Bernards viņu padzina. Tas notika sestdienas vakarā, Anna bija aizmirsusi liellopu gaļu cepamies lielā, pieķepušā pannā, pati sēdēja virtuvē uz grīdas, runādama pa telHomi, un Aleksandrs pamests tupēja vannā. Džeina atrada brāli ziepjaini glumu kā zuti pūlamies pārkāpt pār vannas malu, bērns būtu varējis noslīkt, ja viņa nepaspētu laikā to ierau dzīt, un visi briesmīgi pārbijās, tikai ne Anna. Bernards lika viņai sakravāt mantas un pazust, ko viņa arī izdarīja, pat neatvainojusies, ar Bernarda mīļāko sarkano kašmira džemperi mugurā.

— Šis vājprāts nu tā kā būtu beidzies. — Bernards ielika pannu ar piedegušo gaļu izlietnē un atgrieza karsto ūdeni. — Vai drīkstu jums piedāvāt picu? — Ģimenei bija sagaidāma vakariņās kārtējā pica, un viņi nosprieda uzaicināt ciemos Treisiju.

Treisija atbrauca un palīdzēja noguldīt mazo. Vakars aizritēja gandrīz kā vecos laikos, trūka tikai viena paša svarīgākā cilvēka, un viņi to juta. Treisija vēl vairāk sabojāja noskaņojumu, paziņojot par lēmumu pārcelties uz dzīvi Filadelfijā. Džeina pavisam izmisa. Viņa it kā zaudēja otru māti un pēc atvadīšanās lidostā nedēļām ilgi staigāja nomākta.

Nākamā aukle arī nederēja. Viņa bija šveiciete, īpaši apmācīta aprūpēt bērnus, tāpēc Bernards viņu pēc pārrunām priecīgs izvēlējās, bet viņa nebija pateikusi, ka mācības notikušas vācu armijā. Viņa bija auksta, nelaipna, nepiekāpīga. Māja spīdēja un laistījās, pusdienas bija atturīgi mazas, bērniem bija jāizpilda daudzi dzelžaini noteikumi, turklāt viņa reizi pa reizei iesita Aleksandram. Nabaga bērns pastāvīgi raudāja, un Džeina ar naidu sirdī nāca mājās no skolas. Viņiem nedeva pienu, cepumus, ēdienreizēs viņi nedrīkstēja sarunāties, vienīgi Bernarda klātbūtnē to varēja atļauties. Televīzija bija grēks, mūzika — noziegums pret Dievu. Bernards sāka domāt, ka viņa ir daļēji jukusi, un, kad Džeina pēc divām nedēļām sestdienas pēcpusdienā neuzmanīgi atļāvās par viņu pasmieties, šveiciete piegāja pie meitenes un iesita viņai pa seju. Džeina aiz apjukuma pat neie-raudājās, bet Bernards trīcēdams piecēlās un norādīja uz durvīm.

— Ārā, mis Strausa! Nekavējoties! — Bernards izņēma viņai no rokām bērnu, mierinot apskāva Džeinu, un stundu vēlāk, auklei aizejot, ārdurvis ar lielu blīkšķi aizcirtās.

Pēc šā atgadījuma Bernards zaudēja drosmi. Viņš sarunāja darba intervijas ar neskaitāmām kandidātēm, bet neuzticējās vairs nevienai. Pirmām kārtām viņš noalgoja apkopēju, bet tāpēc jau sarežģījumi nebeidzās. Viņam bija nepieciešams cilvēks, kas kārtīgi rūpētos par Aleksandru un Džeinu. Bērni viņa acīs izskatījās ar katru dienu arvien vairāk nomākti un nesakopti, un Bernards izmisīgi centās atrast palīgu. Pagaidām pie bērniem palika aukle — līdz pulksten pieciem. Izrādījās, ka Rutai bijusi taisnība. Ja visu garo dienu atradās darbā, tad bērniem, mājai, veļai, iepirkumiem, pusdienu gatavošanai un dārzam atlika tikai nakts.

Sešas nedēļas pēc skolas sākuma laime pagrieza viņiem savu vaigu. Piezvanīja darbiniece no aģentūras, un Bernards noklausījās parasto pasaciņu. Kāda Mērija Popinsa ar nepacietību vēlējās uzņemties jaunos pienākumus. Pēc aģentūras darbinieces vārdiem, viņa bija nevainojami piemērota Bernarda ģimenes vajadzībām.

— Misis Pipinsa būs jums ļoti laba, mister Fain. — Bernards paguris uzšņāpa jauno uzvārdu. — Misis Pipinsai ir sešdesmit gadu, viņa ir no Lielbritānijas, desmit gadu nostrādājusi iepriekšējā vietā ar diviem bērniem, zēnu un meiteni. Un tur arī nav bijis mātes, — aģentūras dāma apmierināta noteica.

— Vai ar to īpaši jālepojas? — Kas viņiem vispār bija par daļu?

— Tas nozīme, ka viņa ir pieradusi pie tādiem .ipnt.il ļiem.

— Brīnišķīgi. Un kā ar trūkumiem?

— Tādu nav!

Aģentūra bija paguvusi apvainoties uz Bernardu, jo ar šo aizdomu pilno klientu nebija iespējams saprasties. Darbiniece, nolikusi klausuli, atzīmēja blociņā, ka vairs nepiedāvās viņamcilvēkus,ja viņu neapmierinās arī misis Pipinsa.

Ceturtdienas vakarā pulksten sešos misis Pipinsa piezvanīja pie durvīm. Bernards tikko bija paspējis ierasties mājās, novilkt mēteli un noņemt kaklasaiti. Aleksandru viņš turēja rokās, Džeina palīdzēja gatavot pusdienas. Trešo vakaru pēc kārtas viņiem bija paredzami hamburgeri ar kartupeļu čipsiem, smalkmaizītēm un salātiem. Bernardam nebija iznācis laika iepirkties kopš iepriekšējās nedēļas nogales, un iegādātā gaļa vispār nez kāpēc neatradās, droši vien viņš to bija atstājis veikalā.

Bernards atvēra durvis un ieraudzīja maza auguma sievieti ar īsiem, sirmiem matiem, koši zilām acīm, tumšzilā cepurē un mētelī, praktiskās, melnās kurpēs, kas atgādināja golfa spēlētāja apavus. Aģentūras darbiniecei tiešām, kā izrādījās, bija taisnība. Sīkā sieviņa atgādināja Mēriju Popin-su. Viņa pat turēja rokā salocītu melnu lietussargu.

— Vai misters Fains?

-Jā.

— Esmu no aģentūras. Mani sauc Mērija Pipinsa. — Viņa runāja ar skotu akcentu, un Bernards klusībā pavīpsnāja. Uzvārds skanēja pavisam jocīgi. Nevis Mērija Popinsa. Mērija Pipinsa.

— Esiet sveicināta! — Bernards atkāpās un smaidīdams aicināja viņu dzīvojamā istabā. No virtuves ar hamburgeru rokā ienāca Džeina. Viņu interesēja, kāda aukle tad šoreiz atsūtīta. Sieviete bija gandrīz Džeinas augumā un smaidīdama apjautājās, ko tad meitene gatavojot.

— Cik jauki, ka tu rūpējies par tēti un mazo brālīti. Es pati neesmu īpaši laba virēja. — Viņa smaidīja, un Bernardam viņa acumirklī iepatikās. Tad viņš saprata, kas tās par kurpēm auklei kājās. Nevis golfa apavi, bet ādas sporta kurpes. Viņa bija īsta skotiete — caur un cauri. Viņai mugurā bija tvīda svārki, balta, iestīvināta blūzīte, un, kad viņa noņēma cepuri, kļuva redzams, ka to saturējusi cepures adata.

— Tā ir Džeina, — Bernards paskaidroja, kad meitene aizgāja atpakaļ uz virtuvi. — Viņai ir deviņi gadi, pareizāk sakot, drīz paliks. Aleksandrs ir gandrīz astoņpadsmit mēnešus vecs. — Viņš nolika dēliņu uz grīdas, un bērns kosmiskā ātrumā aizšāvās māsai pakaļ uz virtuvi. Bernards uzsmaidīja misis Pipinsai, piebilstot: — Viņš ir īsts nemiera gars, mostas augšā arī naktīs. Džeina arī. — Bernards pieklusināja balsi. — Viņai naktīs rādās murgi. Mums nepieciešama palīdzīga roka. Esam palikuši vieni paši. — Viņš necieta runāšanu par šo tematu, parasti aukles tikai muļķīgi skatījās un klausījās, bet šī sieviete līdzjūtīgi māja ar galvu.

— Aleksandrs jāpieskata visu dienu, Džeina nāk no skolas pusdienlaikā, viņa jāsagaida, ar bērniem jānodarbojas, jāsadraudzējas... — Viņš to izteica pirmo reizi, bet šķita, ka šī sieviete saprot viņa vēlmes. — Vēl ir ēdienu gatavošana, tīras drēbes... varbūt gadīsies, ka jāpērk skolas apavi, ja man pašam neiznāks laika...

— Mister Fain! — Misis Pipinsa sirsnīgi smaidīja.

— Jums ir nepieciešama īsta auklīte. — Viņa izturējās ar lielu izpratni.

— Jā. Jums taisnība. — Bernards uz mirkli atcerējās nevīžīgo norvēģieti, kas mēdza aizņemties Elizabetes drēbes, un uzmeta skatienu misis Pipinsas iestīvinātajai baltajai ap-kakiītei. Viņš nolēma runāt pilnīgi skaidru valodu. M<*n esam pārdzīvojuši grūtus laikus, īpaši jau bērni. — Viņš pa meta skatienu uz virtuves pusi. — Mana sieva gandrīz ves< lu gadu slimoja, tad... — Viņš nespēja to izrunāt, pat tagad ne. — Viņa nomira pirms trim mēnešiem. Bērniem ir brics mīgi smagi pie tā pierast. — Arī man, viņš bez vārdiem piemetināja, un sievietes acis pauda izpratni. Bernards pēkšņi jutās kā nometis smagu nastu, viņa vienīgā vēlēšanās bija nogulties uz dīvāna un ļaut, lai auklīte parūpējas par visu. Viņš instinktīvi nojauta, ka misis Pipinsa ir īstā, pati labākā. — Darbs nav viegls, bet nav arī pārāk grūts. — Viņš pastāstīja par iepriekšējām divām auklēm, citām kandidātēm un precīzi paskaidroja savas vēlmes. Misis Pipinsa brīnumainā kārtā visu uztvēra gluži kā pašu par sevi saprotamu.

— Ļoti jauki. Kad man sākt darbu? — viņa starodama jautāja, un Bernards neticēja savām ausīm.

— Kaut vai tūlīt, ja varat. Ak vai, es aizmirsu pateikt. Jums būs jāguļ vienā istabā ar mazo... Vai jums nebūtu iebildumu?

— Nekādu. Es to darīšu ar prieku.

— Iespējams, ka mēs pēc zināma laika pārcelsimies uz dzīvi citur, bet pagaidām nekas skaidri nav zināms. — Viņš sīkāk neko nepateica, taču auklīte tikai māja ar galvu. Bernards jutās apjucis no pārmaiņām. Tad viņš vaļsirdīgi atzinās: — Man jāatgriežas Ņujorkā, bet tas nebūs tik drīz.

Misis Pipinsa mierīgi uzsmaidīja viņam.

— Mister Fain, es saprotu. Šobrīd jūs precīzi nezināt savus nākotnes nodomus, bērni arī ne, bet tas taču ir dabiski. Jūs tik negaidīti zaudējāt pamatu zem kājām, dzīves jēgu. Laiks visu dziedēs, bet, kamēr tas nav noticis, jums vajadzīgs palīgs. Es jutīšos pagodināta, ja izvēlēsieties mani par šo palīgu, priecāšos, ja ļausiet rūpēties par jūsu bērniem. Es neuztraucos, ja pārvāksieties uz citu māju, citu dzīvokli, Ņujorku vai Keniju. Esmu atraitne, man nav bērnu, un manas mājas ir pie ģimenes, kur strādāju. Ja vēlēsieties, es braukšu jums līdzi. — Viņa uzsmaidīja Bernardam kā lielam bērnam, un viņš gandrīz iesmējās.

— Brīnišķīgi, misis Popinsa... Es gribēju teikt — Pipin-sa... atvainojiet!

— Nekas, nekas! — Viņa pasmējās kopā ar Bernardu un gāja viņam līdzi uz virtuvi.

Trauslā auguma sieviete izstaroja apbrīnojamu spēku, un bērniem viņa patika. Džeina uzaicināja viņu palikt uz vakariņām un, saņēmusi misis Pipinsas piekrišanu, uzlika vēl vienu hamburgeru, Aleksandrs sēdēja viņai klēpī, līdz viņu ielika vannā, tad auklīte ar Bernardu noskaidroja vienošanās finansiālo pusi. Viņas prasības pat nebija augstas. Izrādījās, ka viņa patiešām ir pati labākā.

Misis Pipinsa apsolījās atgriezties nākamajā dienā ar visām mantām — “cik jau nu to ir”, kā viņa atvainojoties paskaidroja. No iepriekšējās ģimenes viņa bija aizgājusi jūnijā. Bērni tajā bija izauguši, un viņai gluži vienkārši tur vairs neatradās, ko darīt, viņa bija devusies ceļojumā pa Japānu un atgriezusies caur Sanfrancisko. Pa ceļam uz Bostonu misis Pipinsa bija nolēmusi apjautāties aģentūrā, arī pilsēta viņu savaldzināja. Viss bija noticis laimīgas sakritības rezultātā.

Auklīte aizbrauca uz viesnīcu, Džeina lika gulēt mazo, un Bernards pa to laiku piezvanīja mātei.

— Es viņu atradu, — viņš paziņoja sen nedzirdētā, priecīgā noskaņā, ar smaidu sejā. To varēja saklausīt viņa balsī, un tur bija jaušams vēl kas cits. Atvieglojums.

— Ko tu atradi? — Māte jau bija aizgājusi gulēt. Skārs-deilā pulkstenis rādīja vienpadsmit vakarā.

— Mēriju Popinsu... Mēriju Pipinsu.

— Bernard... — māte pamodusies stingrākā toni (.nīta ja, — vai tu esi piedzēries? — Ruta neapmierināta paskati jās uz vīru, kas savā gultas pusē lasīja medicīnisku žurnālu. Viņš nesatraucās. Bernardam bija tiesības dzert. Kurš gan to nesaprastu?

— Nē. Es atradu auklīti, skotieti, viņa ir burvīga.

— Kāda viņa ir? — Mātei tūdaļ radās aizdomas, bet Bernards viņu nomierināja. — Nu labi, vai tu pārbaudīji viņas atsauksmes?

— Rītdien.

Izrādījās, ka atsauksmes ir precīzi tādas, kā misis Pipinsa bija stāstījusi, ģimene Bostonā sajūsminājās par savu mīļo “auklīti”. Bernardam esot ārkārtīgi veicies, un viņi ieteica auklīti nemūžam nelaist prom. Kad viņa nākamajā dienā ieradās, Bernards tā arī bija nolēmis. Viņa iztīrīja māju, saveda kārtībā veļu, lasīja Aleksandram pasakas, atrada viņam jaunas drēbītes, uzposa un sasukāja bērnu līdz tēva atnākšanai no darba. Džeinai mugurā bija sārta kleitiņa, sārtas lentes matos un smaids sejā, un tēvam sakāpa kamols kaklā, atceroties, kā bija ieraudzījis meiteni pirmo reizi “Vul-fā” — ar garām bizēm un sārtām lentēm, kas bija līdzīgas tām, ko šajā vakarā iepinusi misis Pipinsa.

Vienkāršās vakariņas garšoja labi. Galds bija jauki saklāts, pēc tam auklīte ar Džeinu un Aleksandru bērnistabā parotaļājās. Astoņos vakarā mājā valdīja kārtība, galds bija sakārtots rītdienas brokastīm, bērni gultā, tīri, apkopti, apmīļoti, un, kad Bernards katram novēlēja labunakti un pateicās misis Pipinsai, viņam atlika tikai vēlēties, lai to redzētu Elizabete.

25

Tas notika tūlīt pēc Visu Svēto dienas priekšvakara. Bernards, pārnācis mājās, patlaban izskatīja pienākušos pasta sūtījumus, kad misis Pipinsa, miltus no rokām slaukot, parādījās no virtuves, lai nodotu viņam ziņojumu.

— Jums zvanīja, mister Fain. — Viņa uzsmaidīja Bernardam. Auklīte bija ārkārtīgi patīkams cilvēks, un bērni viņu mīlēja. — Kāds kungs. Ceru, ka pareizi uzrakstīju viņa telefona numuru.

— Gan jau būs pareizi. Paldies! — Ejot uz virtuvi, Bernards izlasīja zīmīti. Sākumā vārds viņam neko neizteica, un viņš, ielejot sev padzerties, iztaujāja auklīti. Viņa gatavoja zivi pusdienām, Džeina palīdzēja, bet Aleksandrs spēlējās uz grīdas ar maziem, spilgti krāsainiem klucīšiem. Bernardam sažņaudzās sirds, jo te, pie plīts, vajadzēja atrasties Elizabetei. Viņam pietrūka sievas ik uz soļa. — Kā viņam bija vārds un uzvārds, misis Pipinsa?

— Es nepaspēju to pierakstīt, lai gan viņš stādījās priekšā. — Viņa veiklām kustībām lika zivi uz pannas un neskatījās uz Bernardu. — Uzvārds bija Skots. — Bernardam tas joprojām neko neizteica. — Vārds — Čāndlers.

To izdzirdot, Bernards apstulba, viņš vēlreiz puni* uz telefona numuru. Viņš domāja un domāja, bet, se/ot pi< pusdienu galda, nebilda par to ne vārda. Tas bija pilsētas numurs, tātad Čāndlers atradās tuvumā, sagatavojies |au nam uzbrukumam. Bernards gribēja nelikties ne zinis par ne lāgo jaunumu, bet pulksten desmitos atskanēja telefona zvans. Tas bija Čāndlers Skots.

— Sveicināts! — Bernardu nemaldināja pazīstamā mākslotā bravūra.

— Manuprāt, es skaidri izteicos mūsu pēdējā tikšanās reizē. — Viņa balsī neskanēja ne mazākā laipnība.

— Esmu tikai garāmbraucot, draudziņ.

— Mēs jūs nekavējam.

Čāndlers iesmējās, kā izdzirdējis kaut ko ļoti, ļoti smieklīgu.

— Kā klājas Lizai?

Bernards negrasījās viņam neko stāstīt. Tā nebija Skota darīšana.

— Labi.

— Un kā manai meitai?

— Viņa nav jūsu meita. Viņa tagad ir mana meita. — To nevajadzēja teikt, Bernards juta, kā otrā līnijas galā vīrs iecērtas.

— Es gan atceros ko citu.

— Tiešām? Un kā ar atmiņu par desmittūkstoš dolāriem? — Bernards bargi jautāja, bet Čāndlers glumi izlocījās.

— Manai atmiņai nav nekādas vainas, tikai ar aprēķiniem izgāja drusku šķērsām.

— Neko darīt. — Tātad Skots gribēja vēl naudu.

— Jā, jā! Mums mazliet jāaprunājas par manu bērnu.

Bernarda sejas muskuļi zem bārdas saspringa, un viņš atcerējās sievai doto solījumu. Viņam bija jātiek vaļā no nelieša uz visiem laikiem, nevis jāpacieš Skota uzlidojumi reizi gadā. Kopš abu tikšanās bija pagājis pusotra gada.

— Es jūs brīdināju, Skot, ka mēs vienojamies vienu vienīgu reizi.

— Varbūt jā, varbūt nē, draudziņ.

Bernardam iekņudējās dūres, tik ļoti viņam gribējās gāzt pa nelietīgo seju.

— Varbūt vajadzēs satikties vēl vienu reizīti, — Skots piebilda.

— Nē.

— Kā, vai tad tu esi sausā?

Bernardam riebās viņa izteiksmes veids. Skota valoda pilnībā atbilda viņa statusam. Izbijis cietumnieks.

— Es tev teicu, ka otras reizes nebūs. Vai saprati?

— Tad jau būs jāapciemo mana mazā meitiņa, ko? — Skots spēlēja kā pokerā.

— Tu viņai neesi vajadzīgs.

— Gan jau savajadzēsies, vai arī es sūdzēšos tiesā. Cik viņa tagad veca? Septiņi gadi? Astoņi? — Viņš šaubījās.

— Kāda tam nozīme?

Džeinai bija deviņi gadi, bet tā saucamais tēvs nezināja pat to.

— Paprasi Lizai, ko viņa par to domā.

Bernardam sametās nelabi no viņa šantāžas paņēmieniem. Vajadzēja Skotam pateikt, ka Elizabeti viņam vairs neizdosies nomākt.

— Lizai vairs nevar pajautāt, Skot. Viņa jūlijā nomira.

Iestājās ilgs klusums.

— Man ļoti žēl. — Viņa balss skanēja drūmi.

— Manuprāt, mums vairs nav nekā, par ko runāt. — Bernards nosprieda, ka rīkojies pareizi, pasacīdams taisnību par Elizabeti. Varbūt nelietis atstāsies, bet izrādījās, ka Bernards atkal ir ļoti, ļoti kļūdījies.

— Man gan tā neliekas. Bērns taču nav miris. Kas ai Lizu notika?

— Vēzis.

— Slikta būšana. Bet bērns jau paliek šā vai tā, un, cik saprotu, tu taču gribēsi tikt no manis vaļā, cik vien ātri iespējams. Maksu gan noteikšu es.

— Uz cik ilgu laiku? Nākamo gadu? Nekas neiznāks, Skot. Šoreiz es neuzķeršos.

— Slikti. Tad man jāiet uz tiesu un jādabū tiesības tikties ar viņu.

Bernardam prātā bija Elizabetei dotais solījums, tāpēc viņš tikai atvairījās.

— Ej tik turp, Skot. Dari, ko gribi. Mani tas neinteresē.

— Es atkāpšos par desmit tūkstošiem. Paklau, sarunāsim! Kā būtu ar astoņiem tūkstošiem?

Bernardam kļuva nelabi, to klausoties.

— Vācies pie velna!

Bernards nolika klausuli. Viņam ļoti būtu gribējies kārtīgi iegāzt Skotam pa seju. Taču pēc trim dienām Skots to izdarīja ar viņu. Pa pastu atnāca vēstule no advokāta Mār-kitstrītā, ka Čāndlers Skots, Džeinas Skotas tēvs, Elizabetes O’Reilijas-Skotas-Fainas bijušais vīrs, lūdz tikšanos ar meitu. Bernardam trīcēja rokas, lasot paziņojumu. Viņam tika pieprasīts, lai septiņpadsmitajā novembrī ierodas tiesā, par laimi, bez bērna. Sirdij smagi sitoties, viņš zvanīja Billam Grosmenam.

— Ko man tagad darīt? — Bernards izmisis jautāja. Grosmens nekavējās ar atbildi. Viņš atcerējās, kas bija noticis pirms pusotra gada.

— Izskatās, ka jums jāiet uz tiesu.

— Vai viņš var izvirzīt kādas pretenzijas?

— Bet vai jūs adoptējāt bērnu?

Bernards sagura, to dzirdot. Nelaimes, kas sekoja cita citai pēdējo deviņu mēnešu laikā, kad Elizabete saslima...

— Nē... es to neizdarīju... Nospriedu, ka nav jēgas. Es taču atpirkos no viņa, līdz ar to secināju, ka esam tikuši no viņa vajā.

— Jūs tomēr iedevāt viņam naudu? — advokāts satraukts jautāja.

— Jā.Samaksāju desmit tūkstošus pirms pusotra gada. — Bija pagājuši divdesmit mēneši. Bernards to atcerējās precīzi, jo tūlīt pēc tam Elizabetei piedzima Aleksandrs.

— Vai to iespējams pierādīt?

— Nē, jūs jau pats teicāt, ka tas ir pretlikumīgi. - Gros-mens toreiz bija paskaidrojis, ka tāds darījums ir tikpat kā bērna pirkšana melnajā tirgū. Neviens nedrīkst pirkt vai pārdot bērnu, īstenībā Čāndlers Skots bija pārdevis Bernardam meitu par desmit tūkstošiem dolāru. — Es viņam samaksāju skaidrā naudā, aploksnē.

— Tur vairs nekas nav līdzams, — Grosmens domīgi secināja. — Nelaime tā, ka tādi tipi vienmēr agrāk vai vēlāk atgriežas, lai prasītu vēl. Vai viņš atkal grib naudu?

— Tieši tā. Pirms pāris dienām viņš piezvanīja un teica, ka likšoties mierā par kārtējiem desmit tūkstošiem. Viņš pat deva man labu atlaidi, piedāvājot, ka varam vienoties par astoņiem tūkstošiem.

— Ak kungs, cik aizkustinoši! — Grosmens sašutis noteica.

— Es cerēju, ka viņš rimsies, kad būšu pavēstījis par sievas nāvi. Ja viņam būs darīšana tikai ar mani vienu, viņš sapratīs, ka nav vērts, ka no manis neko nedabūs.

Grosmens klusēja līnijas otrā galā.

— Es nezināja, ka jums mirusi sieva. Man ļoti /el.

— Tas notika jūlijā, — Bernards teica tikko sadzirda mi, domājot par Elizabeti un viņai doto solījumu nekāda /1 ņā nelaist Džeinu Čāndleram Skotam ne tuvumā. Varbūt vi ņam tomēr vajadzēja samaksāt vēl tos desmit tūkstošus dolāru. Iespējams, ka viņš ir muļķīgi pārsteidzies, novērtējot ienaidnieku par zemu.

— Vai viņa atstāja testamentu, norādot aizbildniecību?

Viņi bija runājuši par testamentu, bet, tā kā Elizabetei

nekas nepiederēja, vienīgi Bernarda dāvātais, to visu viņa atstāja vīram un bērniem.

— Nē. Viņai nebija nekāda īpašuma.

— Bet aizbildniecība par bērnu? Vai to viņa atstāja?

— Protams! — Bernards gandrīz apvainojās. Kuram vēl Elizabete lai uzticētu bērnus?

— Vai viņa to izdarīja rakstiskā veidā?

— Nē.

Bills Grosmens, nebildis vairs ne vārda, nopūtās. Bernards bija uzkrāvis sev lielu nastu.

— Pēc jūsu sievas nāves likums ir viņa pusē. Viņš ir bērna īstais tēvs, — pēc mirkļa klusēšanas viņš atkal ierunājās.

Bernards nodrebēja.

— Vai jūs to sakāt nopietni?

Bernardam asinis stinga dzīslās.

-Jā.

— Bet viņš ir sēdējis cietumā! Viņš droši vien atkal tikko no tā iznācis.

— Tam nav nozīmes. Kalifornijā īstajiem tēviem ir tiesības, par spīti visam. Pat slepkavām ir tiesības tikties ar saviem bērniem.

— Ko nu?

— Kamēr notiks izmeklēšana, viņam uz laiku var piešķirt tiesības apciemot bērnu. — Advokāts nepateica, ka Bernards pavisam var zaudēt tiesības uz Džeinu. — Vai viņš vispār kādreiz ir audzinājis meitu?

— Nekad. Džeina pat nezina, ka viņš ir dzīvs, sieva stāstīja, ka pēdējo reizi viņš bērnu redzējis, kad meitai bijis gadiņš. Viņam nav uz ko cerēt, Bili.

— Ir gan. Nemāniet sevi. Viņš ir bērna īstais tēvs... Cik ilga bija viņu laulība?

— Ļoti īsa. Viņi apprecējās pāris dienu pirms bērna piedzimšanas, un, cik saprotu, drīz pēc tam viņš nozudis. Tad uzradies par jaunu, pirms Džeinai palika viens gads, un tas ir viss, pēc tam no viņa nav bijis ne ziņas, ne miņas. Elizabete iesniegusi pieprasījumu šķirt laulību, pamatojoties uz to, ka viņš pametis ģimeni, bet Skots tikai pagājušā gadā pirmo reizi deva ziņu par sevi.

— Jums obligāti vajadzēja adoptēt meiteni.

— Bet tas ir smieklīgi, viņam nav tiesību.

— Piekrītu, bet nez vai tiesnesis būs tādās pašās domās. Vai viņu patiešām interesē bērns?

— Kur nu, ja viņš pārdeva Džeinu par desmit tūkstošiem dolāru un pirms trim dienām gribēja vēlreiz — par astoņiem. Skotam bērns ir kā tāds kases aparāts. Kad es viņam pērn devu naudu, viņš pat nepieminēja Džeinu. Ne ar vārdu. Vai tad viss nav skaidrs?

— Skaidrs ir tas, ka viņš ir izmanīgs zellis un grib jūs šantažēt. Paredzu, ka viņš jums liks sevi manīt vēl pirms tiesas septiņpadsmitajā.

Grosmenam, kā izrādījās, bija taisnība. Skots piezvanīja trīs dienas pirms tiesas un izteica jaunu priekšlikumu. Nu viņš prasīja piecdesmit tūkstošus dolāru.

— Vai tu esi jucis?

— Es veicu mazu izmeklēšanu, draudziņ.

— Es tev neesmu nekāds draugs!

— Tu, izrādās, esi bagāts ebrejs no Ņujorkas, liela lini versālveikala direktors. Cik saprotu, tev tas pieder.

— Ko vēl ne!

— Vienalga, vecīt, šoreiz cena ir piecdesmit tūkstoši.

— Runa varētu būt par desmit, ne vairāk.

Bernards būtu ar mieru atdot divdesmit, bet viņš to neteica. Skots tikai pasmējās.

— Piecdesmit, ne mazāk!

Vai varēja būt kas riebīgāks kā tirgošanās par bērnu!

— Es neielaidīšos ar tevi nekādās darīšanās, Skot.

— Nekas cits tev neatliks. Liza ir mirusi, tiesa man dos, ko es gribēšu. Varbūt pat aizbildniecību... Ja tā kārtīgi apdomā, īstā cena ir simts tūkstoši...

Bernardam asinis stinga dzīslās, un viņš, nolicis klausuli, nekavējoties zvanīja Grosmenam.

— Vai tas tips apjēdz, ko runā? Vai tas ir iespējams?

— Varētu būt.

— Ak kungs... — Bernardu pārņēma patiesas šausmas. Ja nu viņš zaudē Džeinu? Solījums Elizabetei... Džeina viņam bija kļuvusi kā paša miesa un asinis.

— Jums nav likumīgu tiesību uz bērnu. Pat ja sieva būtu atstājusi testamentu, novēlot jums aizbildniecību, īstais tēvs drīkstētu uzturēt prasību. Jūs varētu uzvarēt, pierādot viņa nepiemērotību tēva statusam, ja vienīgi tiesnesis nav pilnīgs idiots. Bet, ja jūs abi būtu baņķieri, juristi, biznesmeņi, uzvarētu viņš. Tagad viņš tikai pabaidīs jūs un traumēs bērnu.

— Lai neiejauktu bērnu, Skots tagad prasa simts tūkstošus dolāru, — Bernards sarūgtināts teica.

— Vai jūs ierakstījāt sarunu?

— Nē, protams, ne! Kas tad es, pēc jūsu domām, esmu? Narkotiku tirgonis, kam telefonā ir noklausīšanās ie-

kārta? Esmu universālveikala direktors. Ko man tagad ie-' sākt? — Bernards aizkaitināts jautāja. Situācija kļuva arvien drausmīgāka.

— Ja nedosiet viņam simts tūkstošus, ko es iesaku nedarīt, jo viņš pēc kāda laiciņa prasīs vēl un vēl, tad tiksimies tiesā, un mēs pierādīsim, cik nederīgs tēvs viņš ir. Noklausīšanās laikā viņam var piešķirt tiesības apciemot meitu, bet tas nav nekas briesmīgs.

— Jums, protams, ne. Bet Džeina viņu vispār nepazīst. Viņa pat nezina, ka tēvs ir dzīvs. Elizabete viņai pateica, ka tēvs ir miris, un cauri! Džeina pēdējā gadā tik daudz ko pārdzīvojusi. Kopš mātes nāves viņu naktīs moka murgi, — Bernards drūmi stāstīja.

— Psihiatra slēdziens palīdzētu ietekmēt lēmumu par pastāvīgiem apciemojumiem.

— Bet kā ar pagaidu ciemošanos?

— Tiesības to darīt viņam izdosies dabūt jebkurā gadījumā. Tiesa uzskata, ka pat huņņu vadonis Atila neko neuzsāktu pagaidu variantā.

— Kā tiesa to pamatos?

— Nekā. Tiesa nosaka un izlemj. Misters Skots nodevis jūs — un sevi arī — viņu varā.

Arī Džeinu. Bērns bija nokļuvis tiesu varā. Bernards krita izmisumā, par to domājot.

Ja Elizabete to zinātu — cik neizsakāmi viņa to pārdzīvotu! Tas viņu nogalinātu. Gandrīz ironisks salīdzinājums, taču neizraisīja smaidu. Situācija patiešām bija briesmīga.

Tiesas dienā debesis klāja tumšpelēki mākoņi, tie pilnībā atbilda Bernarda noskaņojumam. Džeinu autobuss aizvizināja uz skolu, misis Pipinsa palika mājās auklējam Aleksandru, bet Bernards devās uz tiesu. Viņš nevienam nebija par to stāstījis. Viņš joprojām cerēja atrisināt šos sarežģījumus bez pārējo ģimenes locekļu iesaistīšanas. Stāvot blAm. Grosmenam Sitijhola tiesas zālē, viņš klusībā lūdzās, l.u vt sas raizes izgaistu kā nebijušas. Tad viņš pamanīja pie potējās sienas atbalstījušos Čāndleru Skotu, kas šoreiz bija tēr pies jaunā, labākā vējjakā ar jaunām “Gucci” kurpēm kājās. Mati bija rūpīgi sakopti, un visā visumā, ja nepazītu Skotu tuvāk, viņš atstāja diezgan cienījamu iespaidu.

Bernards klusu pamāja advokātam, norādot uz Skotu.

— Viņš izskatās normāli.

— No tā jau es baidījos, — Bills pačukstēja.

Grosmens paredzēja, ka izskatīšana vilksies apmēram

divdesmit minūtes, tiesnesis noklausījās advokātu teikto, Bernarda pārstāvis pastāstīja, ka Džeina nepazīst īsto tēvu un nesen pārdzīvojusi smagu traumu — mātes nāvi. Kamēr lieta netiks izlemta, nebūtu labi piešķirt pagaidu ciemošanās iespēju. Atbildētājs bija pārliecināts par svarīgu apstākļu noskaidrošanu līdz galīgam tiesas lēmumam.

— Esmu pārliecināts, ka tādi ir. — Tiesnesis smaidot māja abiem tēviem un abiem advokātiem. Šis bija viņa ikdienišķais darbs, emocijas viņu neskāra. Viņam gan veicās gandrīz nekad neredzēt bērnus, uz kuriem vistiešākajā veidā attiecās viņa lēmumi. — Tomēr nebūtu godīgi neievērot mistera Skota tiesības tikties ar meitu. — Viņš veltīja Skotam augstsirdīgu smaidu, Grosmenam — līdzjūtīgu. — Es saprotu jūsu klienta raizes, mister Grosmen, tiesu noteikti interesē visi apstākļi līdz lietas galīgai izskatīšanai. Pagaidām tiesa dos iespēju misteram Skotam reizi nedēļā tikties ar meitu.

Bernardam likās, ka viņš zaudēs samaņu, un viņš tūdaļ pačukstēja Grosmenam ausī, ka Skots taču ir bijis ieslodzīts cietumā.

— Es viņiem to nedrīkstu patlaban teikt, — Grosmens pačukstēja pretī.

Bernardu smacēja asaras. Viņš vēlējās, kaut būtu samaksājis desmit tūkstošus dolāru. Kaut piecdesmit tūkstošus! Simts tūkstošus viņš nevarēja savākt. Tādu līdzekļu viņam nebija.

Grosmens skaļākā balsī vērsās pie tiesneša.

— Kur notiks apciemojumi?

— Pēc mistera Skota ieskatiem. Bērns ir... — Tiesnesis ieskatījās dokumentos, tad ar izpratnes pilnu smaidu uzlūkoja abas puses. — Tā... viņai ir deviņi gadi... nav pamata, kāpēc viņa nevarētu kaut kur aizbraukt kopā ar tēvu. Misters Skots viņu paņems no mājām un aizvedīs atpakaļ, tātad no, teiksim, deviņiem rītā līdz septiņiem vakarā. Vai abas puses piekrīt?

— Nē! — Bernards spēji iečukstēja Grosmenam ausī.

Advokāts nekavējās ar atbildi — arī čukstus.

— Jums nav izvēles. Jo labāku iespaidu atstāsiet uz tiesnesi tagad, jo vieglāk būs vēlāk.

Bet Džeina? Kāds labums tika Džeinai?

Kad abi izgāja ārā koridorā, Bernards pārskaities jautāja:

— Ko tas viss nozīmē?

— Klusāk! — Grosmens brīdināja, saglabājot nekustīgu sejas izteiksmi, jo tobrīd viņiem garām devās Čāndlers Skots ar savu advokātu. Tas bija viens no zemiskākajiem Sanfrancisko advokātiem, kā Grosmens vēlāk pastāstīja Bernardam, viņš pagaidām neatklāja aizdomas, ka pēc procesa Bernardu droši vien gribēs piespiest, lai samaksā visus tiesas izdevumus. Šobrīd tāpat pietika uztraukumu. — Jums jāsamierinās ar situāciju.

— Kāpēc? Tas nav pareizi. Kāpēc man jāpacieš tas, kas dara ļaunu manai meitai! — Bernards no sirds pauda sašutumu, nepadomājot, ko izsaka. Bills Grosmens nogrozīja galvu.

— Viņa nav jūsu meita, viņa ir Skota meita, ta u vt».a būtība.

— Būtība ir viena, viņam vajadzīga nauda. Bet es nevil ru atļauties viņam dot tādu summu.

— Jūs nekad to nebeigtu darīt. Skotam līdzīgie nelabojas, tikai paaugstina cenu. Būs labāk, ja atrisināsim šo jautājumu ar tiesas starpniecību. Sēde notiks četrpadsmitajā decembrī. Mēnesi jums jāpacieš viņa apciemojumi. Pēc tam dabūsiet aizbildniecību. Bet vai viņš ieradīsies visās apciemojuma reizēs?

— Var gadīties. — Bernards gan cerēja, ka Skots to nedarīs. — Ja nu viņš nozog Džeinu? — Bernardu šī iespēja biedēja, kopš Skots bija parādījies pie apvāršņa. Viņam tā bija kļuvusi gluži vai paranoja. Grosmens noliedzot atmeta ar roku.

— Beidziet, Bernard! Skots ir alkatīgs. Bet ne jau traks. Viņam pietiks prāta nezagt bērnu apciemojuma laikā.

— Bet ja nu tomēr? — Bernards gribēja noskaidrot šo jautājumu līdz galam, lai zinātu, kā rīkoties tādā situācijā.

— Tā notiek tikai filmās.

— Cerēsim, ka jums būs taisnība. — Bernards, acis samiedzis, uzlūkoja advokātu. — Es jums pasaku skaidri un gaiši, ja viņš atļausies ko tādu, es viņu nogalināšu.

26

Sestdien bija jānotiek pirmajam apciemojumam, tātad Bernardam neatlika daudz laika. Pēc tiesas dienas tajā vakarā viņš aizveda Džeinu uz “H/ppo”, viņai tur diezgan labi patika, bet meitene izturējās klusu un nopietni uzlūkoja tēvu. Viņa nojauta, ka kaut kas nav kārtībā, bet nesaprata — kas. Varbūt viņi pārcelsies uz Ņujorku, varbūt gaidāma jauna nelaime? Kaut kas noteikti bija atgadījies, jo Bernards, pavēries Džeinā ar skumīgu skatienu, saņēma viņas roku.

— Mazulīt, man tev kas jāizstāsta. — Džeinai sāka spēcīgi pukstēt sirds, un viņa gribēja piecelties un bēgt. Bernardu sāpināja meitenes izbiedētais skatiens. Kaut viņa ātrāk atgūtu dzīvesprieku un možumu! Misis Pipinsa ar savu klātbūtni bija panākusi, ka viņa mazāk raudāja un reizēm pat smējās. — Nav tik traki, mazulīt. Neuztraucies!

Meitene šausmās uzlūkoja tēvu.

— Es domāju, ka tu teiksi... — Džeina nespēja turpināt, un viņi palika sēžam, rokās sadevušies.

— Ko teikšu?

— Ka tev ir vēzis, — viņa klusiņām skumīgi i/.dvnu, brt Bernards papurināja galvu, un viņam acīs saskrēja asaiai Viņu ģimenē nekas briesmīgāks nevarēja notikt.

— Nekā tamlīdzīga. Runa ir pavisam par ko citu. la tad... vai tu atceries — tava māmiņa jau reiz bija precējusies? — Cik dīvains jautājums, bet viņam vajadzēja visu paskaidrot no paša sākuma.

— Jā. Viņas vīrs bijis ļoti skaists aktieris, un viņš nomiris, kad es vēl biju pavisam maziņa.

— Ak tā. — Bernards nebija dzirdējis tādu versiju.

— Vēl mamma teica, ka ļoti viņu mīlējusi, — Džeina nevainīgi piemetināja, bet Bernards juta pakrūtē sažņaudzamies kamolu.

— Tiešām?

— Tā viņa man stāstīja.

— Nūjā. Man viņa teica ko citu, bet tam nav nozīmes. — Bernardam pēkšņi ienāca prātā, vai viņš nebojās bērnam iespaidu par tēvu. Varbūt Elizabete viņu patiesi bija mīlējusi, tikai neuzdrošinājusies Bernardam to atzīt. Tad viņš atcerējās solījumu, ko Elizabete no viņa tik nopietni pieprasīja. — Man viņa stāstīja, ka tas vīrietis, tavs īstais tēvs, pametis jūs drīz vien pēc tavas piedzimšanas un sāpinājis viņu. Viņš rīkojies nelietīgi, laikam nozadzis naudu vai darījis ko citu tamlīdzīgu un tā nokļuvis cietumā.

Džeina, pagalam apjukusi, izbrīnā skatījās uz Bernardu.

— Mans tēvs?

— Hmm... jā... Viņš parādījies, kad tev bijuši deviņi mēneši, un atkal uzvedies nekrietni. Tev bijis gadiņš, kad viņš vēlreiz nozudis. Kopš tā laika tava māte viņu vairs nebija redzējusi. Tas arī ir viss.

— Un tad viņš nomiris?

Džeina nespēja īsti aptvert dzirdēto, un Bernards papurināja galvu, gaidīdams, lai oficiants aiznes tukšos šķīvjus, bet Džeina, domās iegrimusi, dzēra zelteri.

— Nē, mīlulīt. Viņš nav miris. Tur jau tas āķis. Viņš nozuda, un tava māmiņa no viņa izšķīrās. Pēc vairākiem gadiem es iepazinos ar tavu māti, un mēs apprecējāmies. — Bernards pasmaidīja un saspieda Džeinas rociņu, un meitene atsaucīgi uzlūkoja viņu.

— Tas bija tad, kad mums uzsmaidīja laime... mamma tā mēdza teikt. — Džeinai mātes viedoklis joprojām bija galvenais un svarīgākais. Meitene idealizēja Elizabeti pēc viņas nāves vēl vairāk nekā tad, kad māte bija dzīva. Viņu uztrauca jaunā ziņa, ka tēvs ir dzīvs.

— Tad arī man uzsmaidīja laime. Tātad — pirms pāris nedēļām misters Čāndlers Skots uzradās... te, Sanfrancisko...

— Kāpēc viņš man nepiezvanīja?

— Nezinu. — Bernards nolēma izstāstīt visu. — Viņš piezvanīja apmēram pirms gada, tāpēc ka gribēja no māmiņas dabūt naudu. Viņa to iedeva, un viņš atkal aizbrauca. Tagad viņš ir no jauna klāt, bet es viņam vairs nedošu naudu. — Vienkāršotais stāsts tomēr savā būtībā atklāja, kas noticis. Viņš vienīgi nepateica, kāpēc dota nauda un ka Elizabete ienīda Skotu. Bija labāk, ja Džeina to izsecinās pati, kad tiksies ar tā saucamo tēvu. Bernards vienīgi baidījās, ka viņai Skots varētu iepatikties.

— Vai viņš vēlas mani redzēt? — Meitene bija ieinteresējusies par skaisto aktieri.

— Tagad — jā.

— Vai uzaicināsi viņu pie mums pusdienās? — Džeina lietišķi jautāja, bet pārsteigta redzēja, ka Bernards purina galvu.

— Tas nav tik vienkārši. Mēs šodien bijām tiesā.

— Kāpēc? — Džeina brīnījās vēl vairāk, tomēr nobijās arī. Vārds “tiesa” vēstīja ko ļaunu.

— Es devos uz tiesu, jo neuzskatu viņu par labu ulvr ku un vēlos tevi pasargāt no viņa. Tāda bija arī tavas m.l miņas vēlēšanās. — Viņš to bija solījis Elizabetei un darīs visu, lai turētu solījumu.

— Vai tu domā, ka viņš man darīs pāri?

Bernards negribēja meiteni pārāk sabiedēt, galu galā pēc divām dienām viņai ar šo vīrieti vajadzēs kopā pavadīt desmit stundas.

— Nē. Taču viņu pārāk interesē nauda. Turklāt mēs viņu maz pazīstam.

Džeina cieši ieskatījās Bernardam acīs.

— Kāpēc māmiņa man teica, ka viņš ir miris?

— Droši vien tā bija vieglāk nekā visu laiku brīnīties, kur viņš ir un kāpēc nenāk.

Džeina pamāja, it kā būtu to sapratusi, bet viņas sejiņai pārslīdēja vilšanās izteiksme.

— Izrādās, ka mamma ir man melojusi.

— Nē, tikai to vienu reizi. Viņa uzskatīja, ka tev tā būs labāk.

Džeina māja ar galvu, cenzdamās tikt par visu skaidrībā.

— Kas notika tiesā? — Džeina ziņkāri jautāja.

— Mums jāierodas tur vēlreiz pēc viena mēneša, bet pa to laiku viņam ir tiesības ar tevi tikties. Katru sestdienu no deviņiem rītā līdz pat vakaram.

— Es taču viņu nepazīstu! Ko es ar viņu visu dienu runāšu?

Bernards pasmaidīja par bērna jocīgo uztraukumu.

— Gan jau kaut ko izdomāsi.

Tās nu nebija viņu lielākās raizes.

— Ja nu viņš man nepatiks? Viņš nevar būt nekāds labais, ja pameta māmiņu.

— Es arī tā uzskatu. Man arī viņš nepatika, kad tikāmies, — Bernards vaļsirdīgi atzinās.

— Tu viņu satiki? Kad? — Meitenei atkal bija ko brīnīties.

— Kad viņš ieradās saņemt naudu no māmiņas. Tas notika īsi pirms Aleksandra piedzimšanas, tāpēc viņa aizsūtīja mani.

— Mamma pati negribēja viņu redzēt?

Bernards noraidoši papurināja galvu, un Džeinai ar to jau bija izteikts daudz.

— Nē.

— Varbūt mamma viņu nemaz tik ļoti nemīlēja.

— Varbūt. — Bernards nevēlējās izvērst šo tematu.

— Vai viņš tiešām bija ieslodzīts cietumā? — Džeina izbiedēta jautāja, un Bernards pamāja. — Kas notiks, ja es sestdien nekur negribēšu braukt?

Bija pienācis smagākais brīdis.

— Bērniņ, diemžēl tev tas būs jādara.

— Kāpēc? - Džeinai acīs pēkšņi parādījās asaras. — Es viņu nepazīstu. Varbūt viņš man nepatiks.

— Tu tikai gluži vienkārši pavadi laiku kopā ar viņu. Līdz tiesai tam jānotiek vienīgi četras reizes.

— Četras reizes? — Asaras sāka līt pār Džeinas vaigiem.

— Katru sestdienu. — Bernards jutās kā nodevējs, kas pārdevis paša meitu, viņš ienīda Čāndleru Skotu, viņa advokātu, Grosmenu, tiesu un — visvairāk — tiesnesi. īpaši vainīgs bija Grosmens, kurš bija vēsi ieteicis lieki nešūpot laivu, kurā pašam jāsēž. Čāndlers Skots nedrīkstēja sestdien ierasties viņa mājās pēc viņa meitas.

— Tēti, es negribu, — Džeina žēlojās, bet Bernards pateica nežēlīgo patiesību.

— Tev tas jādara.

Bernards pasniedza viņai kabatlakatiņu un apsēdās blakus, apliekot roku bērnam ap pleciem. Viņa nolieca galvu

Bernardam uz elkoņa un rūgti raudāja. Bernards ienīdu vui visu pasauli.

— Padomā, ka tās ir tikai četras reizes. Vecmāmiņu un vectētiņš atbrauks Pateicības dienā. Mums būs tam jāgai.i vojas.

Bernards bija atlicis ceļojumu uz Eiropu, un Bermans to uztvēra ar izpratni. Bernards sen nebija saticis vecākus — kopš augusta, kad māte aizveda bērnus sev līdzi. Misis Pi-pinsa bija solījusi pagatavot Pateicības dienas tītaru. Auklīte, kā izrādījās, bija īsta Dieva dāvana, Bernardam viņa bija ļoti iepatikusies. Atlika vienīgi cerēt, ka viņa arī Rutai būs pa prātam. Abas sievietes varēja būt apmēram viena vecuma, bet atšķīrās kā diena no nakts. Māte ģērbās dārgos tērpos, kopa sevi, izturējās nedaudz frivoli un neiecietīgi, kad vien gribēja. Misis Pipinsa bija tik vienkārša, atturīga un rāma, cik vien sieviete spēja būt, arī ļoti kārtīga, sirsnīga, prasmīga, brīnišķīgi attiecās pret bērniem — īsta skotiete. Viņas kopā veidotu interesantu kombināciju.

Bernards samaksāja čeku, un viņi izgāja no “Hippo”, iekāpa mašīnā un devās mājup. Misis Pipinsa sagaidīja Džei-nu, palīdzēja viņai nomazgāties, izlasīja pasaku un nolika meiteni gulēt. Pirmais,ko Džeina darīja, ieejot pa durvīm, — viņa apkrita ap kaklu auklītei, kā viņi visi sauca misis Pi-pinsu, un traģiskā balsī pažēlojās:

— Auklīt, man ir vēl viens tētis!

Bernardam atlika tikai pasmaidīt, un auklīte arī pavīpsnāja, vedot Džeinu uz vannasistabu.

27

'Otrais” tēvs, kā Džeina viņu nosauca, ierādās no rīta gandrīz precīzi deviņos piecpadsmit. Tas notika sestdienā pirms Pateicības dienas. Visi — Bernards, Džeina, misis Pipinsa un Aleksandrs — sēdēja viesistabā un gaidīja.

Pulkstenim uz kamīna dzegas nežēlīgi tikšķot, Bernards jau cerēja, ka Čāndlers Skots neparādīsies. Bet veiksme nebija viņu pusē. Atskanēja zvans pie durvīm, un Džeina satrūkās, kad Bernards devās tās atvērt. Meitene negribēja nekur iet, viņa nervozi turējās blakus auklītei, spēlējās ar brālīti un, iesānis lūkodamās, gaidīja ienācēju. Vīrietis runājās ar tēvu, un Džeina viņu vēl neredzēja. Bet dzirdēja gan. Viņš runāja skaļi, draudzīgi, droši vien tāpēc, ka bija vai kādreiz bijis aktieris.

Bernards pakāpās malā, un vīrietis parādījās viesistabā, metot skatienus no Aleksandra uz Džeinu, kā nesaprazdams, kas ir kurš, tad paraudzījās uz auklīti un vēlreiz uz Džeinu.

— Sveika, esmu tavs tētis!

Cik tas dīvaini izklausījās... Situācija bija ļoti neveikla. Vīrietis nepastiepa roku, netuvojās meitai, un Džeina šau-

bijās, vai viņai patīk svešā acis. Tās bija tādā pašā ki.is.i \ .\ Džeinai, bet to skatiens aizdomīgi šaudījās pa istabu, un vin pār šķita, ka viņu vairāk interesē “īstais tētis”, kā Džema sauca Bernardu. Vīrietis nopētīja Bernarda lielo zelta “Ko lex” firmas pulksteni, visu telpu kopumā un kārtīgo sievieti, kas, ģērbusies zilā formastērpā, ar tumšzilām kurpēm kājās, sēdēja, turēdama klēpī Aleksandru. Bez jebkāda ievada viņš ķērās vērsim pie ragiem.

— Vai tu esi gatava? Nāc, iesim!

Džeina spēji pakāpās atpakaļ, un Bernards teica:

— Varbūt vispirms mazliet aprunājieties, iepazīstiet viens otru, pirms braucat prom?

Skots neizrādīja sajūsmu par šo priekšlikumu. Viņš aizkaitināts paskatījās pulkstenī un atcirta:

— Mums maz laika.

Kā tad tā? Kur gan viņš gribēja doties? Bernardam nepatika Skota izturēšanās, bet viņš negribēja vēl vairāk satraukt meitu.

— Kādu brīdi taču jūs varat veltīt. Vai nevēlaties kafiju?

Bernards ienīda sevi, ka uzvedas tik pieklājīgi, bet Džei-

nas dēļ vajadzēja tā rīkoties. Skots atteicās no kafijas, un Džeina, vērodama viņu, atsēdās uz auklītes krēsla atzveltnes. Skots bija ģērbies svīterī ar augstu apkakli un zilos džinsos, bet rokā turēja brūnu ādas jaku, viņš bija skaists... bet Džeinai viņš nepatika. Viņš dižojās, nevis sildīja un sargāja kā tētis. Viņam nebija bārdas kā tētim, un Džeina nosprieda, ka viņš izskatās nepieklājīgs salīdzinājumā ar Bernardu.

— Kā sauc mazo? — Skots bez īpašas intereses pajautāja par zēnu, un auklīte atbildēja, ka viņa vārds ir Aleksandrs. Misis Pipinsa vērīgi aplūkoja svešā seju, acis. Viņai ļoti nepatika tas, ko viņa redzēja, un Bernards bija līdzīgās domās. Skota skatiens šaudījās pa visiem kaktiem, tikai

Džeinai nepievērsa nekādu uzmanību. — Žēl, ka ar Lizu tā iznācis. Tu esi viņai līdzīga, — viņš sacīja Džeinai, kura gandrīz aizrijās.

— Paldies, — Džeina pieklājīgi atteica. Vīrietis cēlās kājās un atkal paraudzījās uz pulksteni.

— Nu, tad uz redzi!

Skots nepastiepa roku Džeinai, pat nepateica, kurp viņi dosies. Viņš tikai gāja ārā pa durvīm, gaidot, lai Džeina seko viņam kā tāds sunītis, un meitene gandrīz sāka raudāt, bet Bernards viņai uzmundrinoši uzsmaidīja, pirms aiziešanas apskāva un iedeva mazu, viņas kleitai pieskaņotu rozā džemperīti. Džeina bija uzposusies, it kā dotos uz balli.

— Būs labi, mīļā. Pacieties pāris stundu, — Bernards nočukstēja.

— Atā, tēt! — Džeina apķērās Bernardam ap kaklu. — Atā, auklīt... atā, Aleks! — Viņa pamāja, aizsūtīja brālim gaisaskūpstu un devās prom. Viņa pēkšņi šķita pavisam maza un atgādināja meitenīti, kuru Bernards bija ieraudzījis pirmo reizi. Bernardu pārņēma nepārvarama vēlēšanās skriet pakaļ un apturēt bērnu, bet viņš to nedarīja. Viņš pa logu noskatījās uz aizbraucējiem. Čāndlers Skots kaut ko teica meitenei, kāpjot vecā, apskrambātā automobilī, un Bernards, nelabu nojautu vadīts, pierakstīja mašīnas numuru. Džeina bailīgi iekāpa, durvis aizcirtās, un pēc brīža viņi jau bija prom, un Bernards pagriezies uztvēra misis Pipinsas skatienu zem sarauktajām uzacīm.

— Ar to vīru kaut kas nav kārtībā, mister Fain. Man viņš nepatīk.

— Gluži manas domas, man arī ne. Bet tiesai neko nevar iestāstīt, šis mēnesis jāpiecieš. Es ārkārtīgi ceru, ka Džeinai nekas nenotiks. Es to nelieti nogalināšu... — Viņš aprāvās, bet auklīte devās uz virtuvi ieliet sev tēju. Aleksandram

bija laiks rīta miegam, viņai vajadzēja apkopt nujti, bet bu žas ne mirkli neatstāja nedz misis Pipinsu, nedz Bernardu. Viņš klīda pa istabām, kaut arī viņu gaidīja dokumentu kau dze, sīki darbiņi, citi pienākumi veikalā, taču viņš nekam nespēja koncentrēties. Viņš palika mājās, ja nu Džeina zvani tu. Pulksten sešos viņš sēdēja viesistabā un, ritmiski šūpojot kāju, gaidīja Džeinu. Stundas laikā viņai vajadzēja būt klāt, un Bernards nepacietīgi skaitīja minūtes.

Auklīte atveda Aleksandru pateikt labunakti, bet Bernards pat viņam nepievērsa uzmanību, un misis Pipinsa, galvu grozīdama, aizsūtīja mazo gulēt. Viņa skaļi neizpauda savas briesmīgās nojautas par svešo vīrieti, kurš bija pieteicis tiesības uz Džeinu. Taču ļaunais paredzējums neatkāpās. Viņa klusēja, un Bernards gaidīja.

28

Kāp iekšā mašīnā! — Skots strupi izmeta, kad viņi nogāja lejā pa kāpnēm, un Džeina gandrīz jau metās atpakaļ- Viņa nekur negribēja braukt, viņa nesaprata, kā māte varējusi mīlēt šo cilvēku. Viņš biedēja Džeinu ar savu negodīgo acu skatienu, netīrajiem nagiem un bailēm, ko viņš radīja sev apkārt. Skots iekāpa mašīnā, vēlreiz atkārtoja pavēli, un Džeina, pēdējo reizi paskatījusies uz mājas logu, aiz kura stāvēja Bernards, apsēdās pasažieru pusē.

Mašīna nekavējoties sāka braukt, un Džeinai vajadzēja pieturēties, lai nenokristu, jo Skots, strauji izdarot pagriezienus, steidzās dienvidu virzienā uz galveno maģistrāli.

— Uz kurieni mēs braucam?

— Jāsatiek lidostā draugs.

Skots visu bija izplānojis, un viņam nenāca ne prātā apspriesties ar Džeinu. Tā nebija viņas darīšana.

Džeina gribēja lūgt, lai viņš nebrauc tik ātri, bet baidījās, un Skots vispār neteica viņai ne vārda. Viņš atstāja automašīnu stāvvietā, paņēma no aizmugurējā sēdekļa mazu mugursomu, satvēra bērnu aiz rokas un, pat neaizslēdzis durvis, steidzīgi metās iekšā lidostā.

— Uz kurieni mēs ejam? — Džeina vairs ncspēļ.i valdu asaras. Viņai šis cilvēks nepavisam nepatika, viņa gribrtiki mājās. Tūlīt. Nevis vēlāk.

— Es tev teicu, sīkā. Uz lidostu.

— Kur ir tavs draugs?

— Tu esi mans draugs. Mēs lidosim uz Sandjego.

— Uz vienu dienu? — Džeina zināja, ka tur ir zooloģiskais dārzs, bet tētis bija teicis, ka viņi būs mājās ap septiņiem. Šis vīrietis piederēja pie tā tipa cilvēkiem, no kuriem vecāki brīdināja uzmanīties, ar kuriem neļāva sarunāties uz ielas, bet tāds pēkšņi atradās viņai blakus un gatavojās lidot uz Sandjego.

— Jā. Atgriezīsimies uz vakariņām.

— Vai mums nav jāpiezvana tētim un viņš jābrīdina?

Skots pasmējās par tādu vientiesību.

— Nē, čabulīt. Es tagad esmu tavs tētis. Tev nav viņam jāzvana. Es pats viņam piezvanīšu, kad nokļūsim galā. Nešaubies, es viņam noteikti paziņošu.

Biedējošais cilvēks cieši satvēra Džeinas roku un vilka viņu sev līdzi. Džeina pēkšņi vēlējās steigšus bēgt, bet tvēriens neatlaidās, un viņa nekur netika.

— Kāpēc mēs brauksim uz Sandjego, mister... ē... tēti? — Viņš droši vien gribēja, lai Džeina viņu tā sauc, varbūt tad viņš izturētos laipnāk.

— Jāapciemo draugi.

— Ak tā? — Džeina pabrīnījās, kāpēc viņš to nevarēja darīt citreiz, bet tad nodomāja, ka būtu muļķīgi neizbaudīt ceļojumu, ja jau jālido tik un tā. Varēs vakarā vismaz padalīties iespaidos. Tomēr, kad viņi gāja cauri drošības kontrolei, vīrieša sejas vaibsti kļuva pavisam bargi un viņš lika Džeinai pasteigties. Meitenei iešāvās prātā laba doma. Viņa teiks, ka viņai jāiet uz tualeti, kur, iespējams, būs telefons, un tā viņa varēs piezvanīt Bernardam. Džeina nezin kā nojauta, ka tētis noteikti gribētu zināt par šo lidojumu uz San-djego kopā ar “otro tēti”. Ieraudzījusi uz kādām durvīm zīmi, ka tur ir tualete, viņa atrāvās no Skota, bet tas viņu atkal sagrāba, un Džeina gandrīz palēcās no pārsteiguma.

— Nekā nebija, gudriniece!

— Bet man vajag... — Viņai acīs parādījās asaras. Viņa saprata, ka notiek kas nelāgs. Vīrietis viņu ne mirkli nelaida vaļā. Pat ne uz tualeti.

— Paspēsi lidmašīnā.

— Man tomēr jāpiezvana tētim un jābrīdina, kurp mēs braucam.

Skots iesmējās.

— Neuztraucies! Es taču tev teicu, ka piezvanīšu.

Viņš turēja meitenes roku un skatījās apkārt, it kā meklētu kādu, un pēkšņi pie viņiem piegāja sieviete ar balinātiem matiem un tumšās brillēs. Viņa bija ģērbusies apspīlētos džinsos un purpursarkanā vējjakā ar kapuci, galvā bija beisbola cepurīte, bet kājās kovboja zābaki, un kopumā viņas izskats atstāja biedējošu iespaidu.

— Vai biļetes dabūji? — Skots, pat nepasmaidījis, jautāja, un viņa pamāja. Nebilzdama ne vārda, sieviete iedeva tās Čāndleram, un viņi sāka iet soli solī, Džeinu turot pa vidu.

— Vai šī? — sieviete beidzot jautāja.

Skots tikai pamāja, un Džeinu pārņēma šausmas. Viņi apstājās pie fotogrāfiju automāta, par dolāru uzņēma četras fotogrāfijas, un Džeina pārsteigta redzēja, kā Čāndlers izvelk pasi un ielīmē tajā vienu fotogrāfiju. Dokuments bija viltots, bet Čāndlers zināja, ka bērnu pases reti tiek rūpīgi pārbaudītas. Pie vārtiem Džeina apstājās un mēģināja izrauties, un Skots tā sagrāba viņas roku, ka viņa gandrīz iekliedzās, bet tad viņš skaidri un gaiši pavēstīja savus nodomus.

— Ja tu kaut iepīkstēsies vai vēlreiz mēģināsi no mums

bēgt, tavs tētiņš, kā tu viņu sauc, un tavs mazais brālītis Inu beigti, līdz pulkstenis sitīs pieci. Vai saproti, čabulit? Viņš runāja klusā balsī, ļauni smaidot. Sieviete, aizsmēķējusi u gareti, skatījās apkārt un bija ļoti nervoza.

— Kur jūs mani vedat? — Džeina baidījās runāt skaļākā balsī pēc tikko dzirdētā. Tēva un brāļa dzīvība bija viņas rokās, un Džeina nekādā ziņā nepakļautu viņus briesmām. Meitene nezināja, vai viņu pašu nogalinās, bet, ja tā notiks, viņa mierināja sevi, tad viņa sekos savai māmiņai. Viņa bija par to pārliecināta, tāpēc kļuva mazliet drošāka.

— Mēs dosimies mazā ceļojumā.

— Vai lidmašīnā es varēšu aiziet uz tualeti?

— Varbūt. — Skots izvairījās no atbildes, un Džeina vēlreiz nobrīnījās, kā māte bija varējusi šo vīrieti nosaukt par skaistu. Viņš izskatījās ļauns, izlaidīgs, visādā ziņā nepatīkams. — Bez mums, čabulīt, - viņš nošņāca caur sakostiem zobiem, — tu tāpat nekur neiesi. Tu, mana dārgā meita, esi mūsu mazā zelta vistiņa.

Džeina joprojām nesaprata, kas notiek, un viņa bija pārliecināta, ka viņu nogalinās. Skots pa to laiku sāka draudzenei aprakstīt Bernarda lielo zelta “Rolex” pulksteni.

— Varbūt viņš jums atdos pulksteni, ja aizvedīsiet mani mājās, — Džeina ar cerībām balsī ieminējās, bet abi nelieši tikai pasmējās un ievilka meiteni lidmašīnā. Stjuarte nemanīja neko aizdomīgu, un Džeina pēc Bernardam un Aleksandram izteiktajiem draudiem neuzdrošinājās bilst ne pušplēsta vārda. Lidmašīnai paceļoties, pieaugušie pasūtīja alu, bet ar Džeinu pat nerunāja. Viņi iedeva meitenei koka-kolu, taču Džeina tai nepieskārās. Viņa nejuta ne slāpes, ne izsalkumu. Meitene kā sastingusi sēdēja, nezinot, kurp gan viņi dodas ar viltotu pasi un vai viņai vairs būs lemts redzēt Bernardu, brālīti, misis Pipinsu. Tobrīd viņai tas likās gandrīz neiespējami.

29

pulksten astoņos Bernards beidzot piezvanīja Gros-menam. Stundu viņš sev centās iestāstīt, ka Skots ar Džeinu gluži vienkārši aizkavējušies. Ja nu atpakaļceļā pārplīsusi riepa, kāds tur brīnums tik vecam lūznim, ar kādu brauca Skots, vai atgadījies kas cits... bet ap astoņiem viņiem jau vajadzēja brīdināt, un Bernards pēkšņi aptvēra, ka noticis kas šausmīgs.

Grosmens mājās vakariņoja kopā ar draugiem, un Bernards atvainojās par traucējumu.

— Nekas, nekas! Kā jums šodien klājās? — Grosmens cerēja, ka nav nekādu aizķeršanos. Viņiem visiem bija vieglāk samierināties ar neizbēgamo. Advokāta pieredze teica viņam priekšā, ka no Čāndlera Skota tik viegli nebūs iespējams tikt vaļā.

— Tieši tāpēc es jums zvanu, Bili. Atvainojiet, lūdzu! Skots solīja atgriezties ap septiņiem, bet vēl nav ne ziņas, ne miņas. Es sāku uztraukties. Es ļoti uztraucos.

Grosmens savukārt uzskatīja, ka baidīties esot par agru un ka Bernards pārspīlējis Skota nelieša spējas.

— Varbūt viņam riepa pārsprāgusi.

— Tad viņš piezvanītu. Kad jums pēdējo reizi imiAliiiii plīsusi riepa?

— Kad man bija sešpadsmit gadu un es paņēmu bez .11 ļaujas tēva mersedesu.

— Re nu! Ko mums tagad darīt?

— Vispirms nomierinieties. Skots droši vien visādi meitenei izrādās. Gan viņi atbrauks ap deviņiem, vai nu viņi aizgājuši uz otru kinoseansu, vai ēd desmito saldējumu. — Grosmens runāja pārliecinoši, viņš neļāvās ietekmēties no Bernarda paranojas. — Atslābiniet nervus!

Bernards paskatījās pulkstenī.

— Es viņam dodu vēl stundu.

— Un tad? Vai iesiet uz ielas ar šaujamo?

— Neredzu nekā uzjautrinoša, Bili. Tā ir mana meita, kas tagad ir kopā ar viņu.

— Jā, jā, atvainojiet! Bet tā ir arī viņa meita. Tad jau viņam jābūt vājprātīgam maniakam, lai pirmajā reizē ko izstrādātu. Skots ir nepatīkams cilvēks, bet šaubos, vai viņš ir muļķis.

— Ceru, ka jums taisnība.

— Ziniet, pagaidīsim līdz pulksten deviņiem, tad jūs man piezvaniet, un domāsim, ko iesākt.

Bernards zvanīja piecas minūtes pirms deviņiem, sagatavojies uz visu.

— Es ziņošu policijai.

— Ko jūs viņiem teiksiet?

— Pirmkārt, es pierakstīju mašīnas numuru, otrkārt, man ir aizdomas, ka viņš nolaupījis manu bērnu.

— Uzklausiet mani, Bernard! Es saprotu jūsu satraukumu, bet apsvērsim visu mierīgi. Pirmkārt, viņa ir nevis jūsu, bet Skota meita, vismaz pēc likuma, tāpēc es šaubos, vai to uzskatīs par nolaupīšanu, tā vairāk būs bērna aizvešana.

— Kāda tur starpība? — Bernards nesaprata.

— Aizvešana ir likuma pārkāpums, bet tas nozīmē, ka bērnu slepus paņēmis kāds no vecākiem.

— Šis gadījums nav nekāda “aizvešana”, tā ir īsta laupīšana. Skots ir noziedznieks. Satiekoties ar Džeinu, viņš neizteica ne divus vārdus. Apskatīja māju un lika viņai sekot kā tādam šunelim uz sadauzīto mašīnu. Dievs vien zina, kur viņi tagad atrodas!

Bernardam mācās virsū histērija, to iedomājoties, viņš jutās nodevis Elizabeti. Tā nu tas bija. Elizabete bija lūgusi neatdot Džeinu Čāndlera varā, bet tieši tas bija noticis.

Pulksten desmitos Bernards zvanīja policijai, tur viņam juta līdzi, bet pārāk neuztraucās. Līdzīgi Billam, viņi uzskatīja, ka Čāndlers dos par sevi kādu ziņu.

— Varbūt viņš iedzēris nedaudz pār mēru, — policists teica, pieļāvis tādu iespēju.

Pulksten vienpadsmitos Bernards gandrīz raudāja, un policisti piekrita, ka ieradīsies pie viņa, lai pieņemtu ziņojumu, un Grosmens arī sāka uztraukties.

— Vai joprojām nav nekādas ziņas? — Policija tobrīd atradās pie Bernarda mājās.

— Nē. Vai tagad jūs man ticat?

— Ak kungs, kaut nu tā nebūtu!

Bernards policijai aprakstīja Džeinas izskatu un apģērbu, bet auklīte klusēdama sēdēja viesistabā, tērpusies rīta-svārkos, ar rītakurpēm kājās. Viņas atturīgi koptais izskats atstāja nomierinošu iespaidu, un tas līdzēja arī pēc pusstundas, kad policija atklāja, ka mašīna bijusi zagta. Situācija kļuva arvien nopietnāka, vismaz Bernards tā noteikti uzskatīja. Policijas attieksme, kā izrādījās, bija tieši tāda, kā to paredzēja Bills. Viņi to, kas noticis, atzina par bērna aizvešanu, neko vairāk, tātad tas bija pārkāpums, bet ne krimi-

nālnoziegums, un viņus nepavisam neuztrauca Skota ucMum nieka pagātne. Policiju interesēja nozagtā automašīna, viņi izziņoja tās, nevis Džemas meklēšanu.

Pusnaktī Bernards piezvanīja Grosmenam, un, tiklīdz viņš bija nolicis klausuli, atskanēja zvans. Tas beidzot bija Čāndlers.

— Sveiks, vecīt!

Bernardam gandrīz sākās histērija, dzirdot nelieša balsi. Policija bija aizbraukusi, viņš bija viens. Džeina atradās Skota varā.

— Kur tu, velns parāvis, esi?

— Mums ar Džeiniju viss ir kārtībā.

— Es jautāju, kur jūs atrodaties!

— Esam uz laiciņu izbraukuši. Viņai nav nekādas vainas, vai ne, Džeinij? — Skots diezgan skarbi parāva meiteni aiz zoda, un viņa trīcēdama stāvēja Skotam blakus telefona būdā. Viņai mugurā bija tikai džemperis, lai gan ārā jau bija novembris.

— Kā to saprast — izbraukuši?

— Es gribēju tev dot pietiekami daudz laika, lai tu savāktu naudu.

— Kādu naudu?

— Tu man dosi piecsimt tūkstošus dolāru, ja gribi atkal redzēt mazo Džeiniju. Pareizi, čabulīt? — Skots paskatījās lejup uz meitu, bet īstenībā viņu nemaz neredzēja. — Mazā Džeinija pat iedomājās, ka tu varētu pievienot to smalko pulksteni, kas tev šodien bija uz rokas, laba doma, vai ne? Varbūt tu piemetīsi vēl vienu arī manai draudzenei?

— Kādai draudzenei? — Bernards drudžaini apsvēra, ko iesākt, bet nespēja neko izdomāt.

— Nav svarīgi. Parunāsim par naudu. Cik ātrā laikā to var savākt?

— Vai tu runā nopietni? — Bernardam dauzījās sirds.

— Pilnīgi.

— Nekad... Ak kungs, vai tu apjēdz, kāda tā ir summa? Tā jau ir vesela bagātība. — Viņam acīs saskrēja asaras. Viņš bija zaudējis ne tikai Elizabeti. Arī Džeinu. Iespējams, ka uz visiem laikiem. Dievs vien zina, kur bērns atradās un kā viņai dara pāri.

— Nekas cits neatliks, Fain, būs vien jāsagrabina naudiņa, vai arī tu Džeinu vairs neredzēsi. Es ilgi negaidīšu. Cik saprotu, tu taču viņu gribi atpakaļ.

— Tu esi riebīgs neģēlis.

— Tu toties esi bagātnieks.

— Kā es tevi dabūšu rokā?

— Es piezvanīšu rīt. Nemēģini ierakstīt sarunu un nesauc policiju, citādi tev Džeinu vairs neredzēt!

Džeina pārbijusies skatījās uz Skotu, bet viņš to neievēroja. Viņš visu uzmanību bija pievērsis sarunai ar Bernardu.

— Kā es varu zināt, ka viņa vēl ir dzīva? — Bernards tikko spēja dabūt šos vārdus pār lūpām, bet tas bija jāizsaka. Ļaunums žņaudza viņa sirdi.

Čāndlers Skots piegrūda klausuli meitai pie sejas.

— Še parunā ar savu tētiņu!

Džeina apzinājās, ka nedrīkst atklāt, kur viņi atrodas. Viņa arī īsti neprata to noteikt. Džeina bija redzējusi, ka abiem neliešiem ir revolveri, un viņa ticēja draudiem.

— Sveiks, tēt! — viņa smalkā balstiņā ierunājās un tūliņ sāka raudāt. — Es tevi mīlu... man nekas nekaiš...

— Neuztraucies, mīļā, es tevi pārvedīšu mājās... lai arī kas notiktu... apsolu...

Čāndlers Skots neļāva Džeinai viņam atbildēt. Viņš izrāva klausuli meitenei no rokām un skaļi pakāra.

Drebošiem pirkstiem Bernards zvanīja Grosmenam. Pulkstenis rādīja pusviens naktī.

— Džeina ir viņa nagos.

— Es saprotu. Kur viņš atrodas?

— To viņš nepateica. Viņš prasa pusi miljona dolāru, Bernards izteica bez elpas, kā būtu noskrējis garu gabalu, un otrā līnijas galā iestājās klusums.

— Viņš nolaupījis bērnu? — Grosmens neticīgi jautāja.

— Jā, es taču teicu... ak kungs, atvainojiet! Ko man tagad darīt? Man nav tādas naudas. — Bernards pazina tikai vienu cilvēku, kam bija tāda summa, bet arī viņam tā droši vien nebija pieejama skaidrā naudā, tomēr Bernards domāja, ka mēģināts nav zaudēts.

— Es ziņošu policijai.

— Es jau to darīju.

— Situācija ir mainījusies.

Policija tomēr uzskatīja, ka viss ir tāpat, kā bijis pirms stundas. Likuma ietvaros lieta palika privāta starp diviem tēviem, kas cīnījās par bērnu, un policija negribēja iesaistīties. Tas, ko Bernards teica par naudu, pēc viņu domām, droši vien nebija taisnība.

Visu cauru nakti auklīte nosēdēja kopā ar Bernardu, vārīja viņam tēju, beigās ielēja brendiju. Viņam tas bija nepieciešams. Viņš bija bāls kā sniegs. Kādā klusuma brīdī starp telefona zvaniem auklīte cieši ieskatījās saimniekam acīs un uzrunāja viņu gluži kā nobiedētu bērnu.

— Mēs viņu atradīsim.

— Kas to lai zina?

— Jūs esat gudrs cilvēks, un taisnība ir jūsu pusē.

— Kaut man būtu jūsu pārliecība, auklīt!

Viņa paplikšķināja Bernardam pa roku, un viņš zvanīja Polam Bermanam uz Ņujorku. Pulkstenis bija pieci no rīta, un Bermans atzinās, ka viņam neesot naudas. Viņš ar šausmām noklausījās, ko Bernards stāstīja. Bermans paskaidroja, ka nekad neglabā tādu skaidras naudas summu. Viņam būtu jāpārdod akcijas, kas viņam piederēja kopīgi ar sievu. Viņam vajadzētu sievas atļauju, un viņš zaudētu veselu bagātību, jo tirgus stāvoklis bija nelādzīgs. Turklāt pārdošana prasītu ilgu laiku. Bernards saprata, ka Pols nespēj viņam palīdzēt.

— Vai tu ziņoji policijai?

— Viņiem par to ne silts, ne auksts. Acīmredzot “bērna aizvešana”, kā viņi to sauc, šajā štatā nav nekas vērā ņemams. Bērna īstais tēvs neko sliktu nevarot nodarīt.

— Viņu vajadzētu nošaut.

— Es to izdarīšu, ja viņu atradīšu.

— Ziņo man, tiklīdz ko noskaidro, varbūt spēšu kā līdzēt.

— Paldies, Pol! — Bernards nolika klausuli.

Viņš vēlreiz sazinājās ar Grosmenu.

— Es nevaru dabūt naudu. Ko nu?

— Man ir priekšlikums. Nolīgsim man pazīstamu izmeklētāju.

— Vai viņu var tūlīt pat dabūt rokā?

Bills Grosmens vilcinājās tikai mirkli, viņš bija kārtīgs, uzticams cilvēks, gatavs palīdzēt.

— Es viņam piezvanīšu.

Pēc piecām minūtēm viņš ziņoja, ka izmeklētājs ieradīsies pusstundas laikā. Pats Grosmens arī.

Trijos no rīta visi sapulcējās Bernarda viesistabā. Bills Grosmens, Bernards, izmeklētājs, drukns, ikdienišķa izskata vīrietis pāri trīsdesmit, kāda sieviete, kas bija viņam līdzi, un auklīte rītasvārkos un rītakurpēs. Misis Pipinsa pasniedza tēju un kafiju. Bernardam viņa ielēja vēl brendiju. Viņa uzskatīja, ka citiem tas nav jādzer. Pārējiem bija nepieciešams skaidrs prāts, lai ātrāk atrastu Džeinu.

Izmeklētāju sauca Džeks Vinterss, viņa palīdzi ln ln ja viņa sieva — par Gertiju. Viņi abi agrāk bija stradJkjuAi Sanfrancisko policijā, bet tad nodibinājuši savu izmeklētāju biroju. Bills Grosmens viņus vērtēja ļoti augstu.

Bernards pastāstīja, ko zināja par Čāndlera Skota pagātni, par Skota attiecībām ar Elizabeti, arestiem, cietumu, attieksmi vai neesošo attieksmi pret Džeinu. Viņš iedeva zagtās mašīnas numuru un beigās izmisis jautāja:

— Vai jūs varēsiet viņu atrast?

— Iespējams. — Izmeklētājam bija pagara bārda, un viņa izturēšanās neliecināja par īpašu prāta asumu, toties acu skatiens bija vērīgs. Sieviete ārēji arī veidoja tādu pašu interesantu kombināciju. Vienkārša, parasta, bet bija redzams, ka viņa nekādā ziņā nav muļķe.

— Droši vien viņš devies uz Meksiku vai tamlīdzīgu vietu.

— Kāpēc?

Izmeklētāja acis ieurbās Bernardā.

— Man ir tāda nojauta. Pāris stundu laikā iegūšu pilnīgāku informāciju. Vai jums nav viņa fotogrāfijas?

Bernards noraidoši papurināja galvu, viņš šaubījās, vai Elizabete kādu glabājusi, vismaz viņš nevienu nebija redzējis.

— Ko man viņam teikt, kad viņš zvanīs?

— Ka jūs vācat naudu. Lai viņš panervozē... lai gaida... neizrādiet bailes. Tad viņš noticēs, ka jums ir nauda.

Bernards noraizējies ieminējās:

— Es viņam jau atzinos, ka man tās nav.

— Tas nekas. Diez vai viņš noticēja.

Izmeklētāji solīja ziņot par rezultātiem dienas beigās un ieteica Bernardam atpūsties. Bet viņam bija vēl kas jājautā. Viņš tik tikko spēja to izteikt, bet tas bija jādara.

— Kā jūs domājat... vai viņš varētu... nodarīt Džeinai pāri? — Bernards nespēja izteikt vārdu “slepkavība”. Piecos no rīta tas skanēja pārāk biedējoši. Gertija, palūkodamās uz viņu ar izpratnes pilnu skatienu, atbildēja klusā balsī. Viņa bija daudz pieredzējusi savā darbā, Bernards arī to nojauta.

— Cerēsim, ka ne. Mēs darīsim visu, kas mūsu spēkos, lai meiteni laikus atrastu. Uzticieties mums!

Bernards viņiem ticēja, un izmeklētāji pēc divpadsmit stundām atgriezās. Bernardam gaidīšana vilkās neizturami ilgi. Viņš bija staigājis šurpu turpu, dzēris brendiju, tēju, beigās pārguris, juzdamies kā viens vienīgs nervu kamols, iekrita gultā un aizmiga. Auklīte pat nepagulēja, cauru dienu būdama aizņemta ar Aleksandru, un, kad viņa deva mazajam vakariņas, pie durvīm atskanēja zvans, bija klāt abi izmeklētāji. Bernards nespēja iedomāties, kā viņiem tas izdevies, bet viņi bija savākuši pamatīgu faktu daudzumu, un diez vai viņiem bija atlicis brītiņš miegam.

Viņu rīcībā atradās visas Skota fotogrāfijas no policijas arhīviem un cietuma izraksti. Viņš bija sēdējis septiņos štatos — par zādzībām, laupīšanām, blēdībām azartspēlēs, krāpšanu. Viņu bieži arestēja par čeku viltošanu, bet šīs lietas pa lielākajai daļai bija izbeigtas aizdomīgos apstākļos, viņi īsti nezināja, kāpēc, bet šobrīd tam nebija nozīmes.

— Raksturīga iezīme, ka viņš visu dara tikai naudas dēļ. Ne narkotikas, ne sekss, ne arī kādas aizraušanās... bet nauda. Varētu teikt, tas ir viņa hobijs.

Bernards skumīgi uzlūkoja Džeku Vintersu.

— Pusi miljona dolāru es vairs nesauktu par hobiju.

Vinterss pamāja.

— Šis ir viņa lielais ķeriens.

Izmeklētāji bija sazinājušies ar uzraudzības virsnieku,

kurš atbildēja par Skotu, viņš bija Džeka labs paziņa, un pii mo reizi viņiem veicās, kaut arī bija svētdiena. Viņi uzzina ja Skota pēdējo apmešanās vietu, un viņš kādam bija pastas tījis, ka, iespējams, lidošot uz Meksiku. Zagtā mašīna tika atrasta stāvvietā pie lidostas. Trīs zagtas biļetes, kā izrādījās, bija uz Sandjego, bet viņi jau sen bija prom, Gertija aprunājās ar stjuarti, kura atcerējās mazu meiteni, bet ne pilnīgi droši.

— Es pieņemu, ka viņi devušies uz Meksiku. Viņi paturēs Džeinu tik ilgi, līdz jūs sadabūsiet naudu. Patiesību sakot, tagad, zinot viņa kriminālo pagātni, es jūtos mierīgāks. Nav nekādu vardarbības pazīmju. Tā jau ir labāk. Varbūt mums veiksies, un Džeina tiks sveikā cauri.

— Bet kā lai mēs viņu atrodam?

— Sāksim tūlīt rīkoties. Ja esat ar mieru, mēs šovakar dosimies uz Meksiku. Pēdas jāsāk meklēt Sandjego. Viņi droši vien nozaguši vai noīrējuši citu automašīnu, ko nemaz negrasās atdot. Viņi nav nemaz tik izmanīgi, kā rādās. Skots vienīgi zina, ka viņam nedraud īstas nepatikšanas. Runa ir par bērna aizvešanu, ne laupīšanu, un pēc likuma tās ir pupu mizas.

Bernards sadusmojās, to dzirdot, bet viņš apzinājās, ka tā ir taisnība. Viņš bija gatavs uz visu, lai atgūtu Džeinu.

— Tad nekavējieties!

Izmeklētāju pāris pamāja. Viņi jau bija veikuši zināmus pasākumus, paredzēdami Bernarda reakciju.

— Ko lai es saku, kad viņš zvanīs? — Skots joprojām nedeva par sevi ziņu.

— Sakiet, ka meklējat iespējas, kā savākt naudu. Ka tas prasīs nedēļu, divas. Mums pa to laiku vajadzētu paspēt viņus atrast.

Vintersu plāni bija optimistiski, turklāt viņu rīcībā bija

arī precīzs Skota draudzenes apraksts, kuras kontā arī bija nesaskaņas ar likumu, un viņa kopā ar Skotu bija dzīvojusi viesnīcā, no kuras abi iepriekšējā rītā izrakstījušies.

— Vai jūs esat droši, ka divu nedēļu laikā viņu atradīsiet?

— Darīsim visu iespējamo.

Bernards viņiem ticēja.

— Kad jūs izlidosiet?

— Šovakarapdesmitiem.Mumsvēljānokārtokascits. — Viņi strādāja vienlaikus vēl pie trim uzdevumiem, bet šis bija lielākais, un pārējos uzraudzīja operatīvie palīgi, privātdetektīvi. — Runājot par... — Vinterss nosauca honorāru, kas bija liels, bet Bernards nekurnēja. Viņš bija samierinājies. Kas cits viņam atlika.

— Labi. Kā man sazināties ar jums, ja viņš piezvanīs?

Izmeklētāji nosauca numuru, pa kuru piezvanīt līdz viņu aizbraukšanai, un pēc divdesmit minūtēm, kad viņi jau bija prom, zvanīja Čāndlers.

— Kā sviežas, vecīt?

— Cenšos dabūt naudu.

— Tas ir labi. Prieks dzirdēt. Kad tu man to iedosi?

Bernardam ienāca prātā veiksmīga ideja.

— Ne agrāk kā pēc divām nedēļām. Man jālido uz Ņujorku, lai to dabūtu.

— Va velns! — Skots vīlies iesaucās, un Bernards dzirdēja, kā viņš ar draudzeni ilgi apspriežas, tad Skots no jauna ierunājās klausulē. Viņi bija noticējuši Bernarda izmestajam āķim.

— Sarunāts. Bet tikai divas nedēļas! Es tev zvanīšu tieši pēc divām nedēļām. Sēdi uz vietas! Citādi viņai beigas. — Skots nometa klausuli, tā arī neļāvis aprunāties ar Džeinu. Bernards bailēs zvanīja Vintersam.

— Kāpēc jūs teicāt, ka brauksiet uz Ņujorku? Vm terss nesaprata.

— Tāpēc, ka gribu lidot kopā ar jums.

Vinterss brīdi klusēja.

— Tiešām? Mums var visādi klāties. Turklāt viņš jūs pazīst.

— Man nepieciešamības gadījumā jābūt pie Džeinas. Es viņai esmu vienīgais tuvais cilvēks. Tik un tā es nespēju izturēt šo gaidīšanu.

Bernards neredzēja, ka auklīte stāv durvīs un klausās, bet tad klusi pazūd. Viņa atbalstīja Bernarda vēlēšanos doties uz Meksiku palīgā Džeinai.

— Vai varu braukt? Jūsu atalgojums tāpēc nemainīsies.

— Tas mani neuztrauc. Es domāju par jums. Vai nebūtu pareizāk, ja jūs paliktu mājās un turpinātu ierasto ikdienas dzīvi?

— Mana dzīve zaudējusi normālu ritmu kopš vakardienas pulksten septiņiem, un nekas nemainīsies, līdz jūs atradīsiet manu meitu.

— Mēs aizbrauksim pie jums pēc stundas. Uz redzēšanos!

— Sarunāts.

Bernards nolika klausuli, jūtoties nedaudz labāk. Vēl viņš piezvanīja Grosmenam, kurš apsolīja ziņot tiesai par visu, kas noticis, viņš piezvanīja arī Polam Bermanam uz Ņujorku un savam vietniekam veikalā. Tad bija jāzvana mātei.

— Mamm, man ir sliktas ziņas. — Bernardam drebēja balss, saprotot, ka neizbēgami jāizstāsta mātei patiesība. Pateicības dienas svētkiem vajadzēja atmest ar roku, varbūt arī Ziemassvētkiem, Jaunajam gadam... atlikušai dzīvei...

— Vai kaut kas atgadījies ar mazo? — Rutai sirds vai apstājās.

— Nē. Ar Džeinu. — Bernards dziļi ievilka elpu un sāka stāstīt. — Man nav laika sīki visu paskaidrot. Nesen uzradās Lizas pirmais vīrs, īsts draņķis, pēdējos desmit gadus lielāko tiesu dzīvojis pa cietumiem. Viņš gribēja izspiest no manis naudu, bet es nedevu. Tagad viņš nolaupījis Džeinu. Pieprasa pusi miljona dolāru izpirkuma maksu.

— Ak Dievs! Ak Dievs... Bērnij... — Rutai šķita, ka viņa zaudēs samaņu. Viņa neticēja savām ausīm. Kas tas bija par cilvēku? Kaut kāds izdzimtenis? — Kā ir ar Džeinu? Vai viņai nav nodarīts pāri?

— Mēs tā ceram. Policija neiejaucas, jo viņš ir īstais tēvs, tātad nav bērnu nolaupījis, bet ir tikai aizvedis, un tas viņiem neliekas svarīgi. Viņi īpaši neuztraucas.

— Bērnij... — Ruta sāka raudāt.

— Lūdzu, nē, mamm! Man tāpat ir smagi. Es šovakar izlidoju uz Meksiku kopā ar diviem izmeklētājiem, kurus esmu noalgojis. Viņi domā, ka Džeina atrodas tur... Pateicības dienas svinēšana tiek atlikta.

— Neuztraucies par Pateicības dienu! Sameklē bērnu! Ak Dievs...

Pirmo reizi mūžā Ruta tiešām domāja, ka sāksies sirdslēkme, bet Lū atradās kaut kādā muļķīgā mediķu sanāksmē. Viņa pat īsti nezināja, kur.

— Ja varēšu — piezvanīšu. Izmeklētājs cer viņu atrast divu nedēļu laikā... — Bernards to pateica kā labu zīmi, bet Rutai tas izklausījās šausmīgi, un viņa šņukstēja:

— Ak kungs, Bērnij...

— Man jāiet, mamm. Es tevi mīlu.

Bernards devās sagatavot līdzņemšanai nelielu somu, viņš uzvilka kreklu, siltu slēpošanas džemperi, zilus džinsus, vējjaku ar kapuci, zābakus. Pagriezies, lai paņemtu somu, viņš durvīs ieraudzīja auklīti ar mazo uz rokām. Bernards

pateica, kurp dodas. Viņš nekavējoties lidoja uz Meksiku un apsolīja, ka ziņos, kas notiek, cik vien bieži iespējams. Viņš pieteica auklītei uzmanīgi rūpēties par Aleksandru. Pēkšņi viņš uztraucās par visiem, ņemot vērā to, kas bija noticis ar Džeinu, bet auklīte viņu nomierināja.

— Galvenais, pārvediet atpakaļ Džeinu!

Bernards pasmaidīja par pavēli, kas tika izteikta ar skotu akcentu, un noskūpstīja dēlu.

— Saudzējiet sevi, mister Fain. Jūs mums esat nepieciešams sveiks un vesels.

Bernards, ne vārda neteikdams, apskāva misis Pipinsu un, atpakaļ nepaskatījies, devās ārā. Pārāk daudz viņam tuvo cilvēku skāra nelaimes... Elizabete... Džeina... Saņēmies viņš steidzās lejup pa kāpnēm, jo Vintersi jau signalizēja no veca automobiļa, kam pie stūres sēdēja viens no viņu privātdetektīviem.

30

Braucot uz lidostu, Bernards neviļus sāka pārdomāt savu dzīvi, cik dīvainās sliedēs tā bija iegrozījusies. Pirms nepilna gada viss bija ritējis tik normāli. Mīļotā sieva, jaun-dzimis bērniņš, vēl viens lielāks bērns. Nu Elizabete bija mirusi, Džeina — nolaupīta, lai iegūtu izpirkuma maksu, un viņš gatavojās lidot uz Meksiku kopā ar diviem izmeklētājiem, lai sameklētu meitu. Skatoties ārā pa logu, viņam uzmācās briesmīgas domas. Viņš baidījās, vai Skots nenodarīs pāri meitenei. Visu nakti viņu vajāja murgi, kā Skots uzmācas Džeinai. Lidostā viņš ieminējās par savām aizdomām Gertijai, bet viņa šķita pārliecināta, ka Skotu interesē tikai nauda, un Bernards ļāvās sevi iedrošināt.

No lidostas viņš vēlreiz zvanīja Grosmenam, solīdams ziņot par visu, ko darīs. Tad sekoja garas stundas gaisā. San-djego viņi ieradās pusdivpadsmitos un noīrēja lielu automobili ar četru riteņu piedziņu. Vintersi to bija sarunājuši jau Sanfrancisko, un turpat lidostā viņi tūlīt no lidmašīnas pārsēdās tajā. Lai velti netērētu laiku, viņi bez apstāšanās viesnīcā šķērsoja robežu Tihuanā. Viņi ātri izbrauca caur Rosarito un Deskanso, vēl pēc stundas nonākot Ensenadā. Vinicr .*. no jauta, kurp jādodas, ar piecdesmit dolāru banknoti roka viņf* bija palīdzējis robežsargam Tihuanā atcerēties meklētos.

Pulkstenis jau rādīja pēc divpadsmitiem naktī, bet bari darbojās pilnā sparā, veselu stundu viņi atsevišķi staigāja no viena kroga uz nākamo, iedzerot alu un rādot Skota fotogrāfiju. Gertijai ārkārtīgi veicās, kāds bārmenis pat atcerējās bērnu. Meitene ar ļoti gaišiem matiem, viņš teica, un izskatījies, ka viņa baidās no pārīša. Skota draudzene bija viņam vaicājusi par prāmi uz Gvaimasu.

Gertija ar informāciju steidzās uz mašīnu, un viņi devās pa bārmeņa norādīto maršrutu uz dienvidiem caur San-visenti, Santelmo, Rosario, tad austrumos pāri Bahai uz El-marmolu. Tās bija gandrīz divsimt jūdzes, un, lai gan automašīna bija spēcīga, ceļojums prasīja piecas stundas, jo ceļi bija ļoti slikti. Pirmdien pulksten septiņos no rīta viņi apstājās Elmarmolā, lai ielietu benzīnu, pulksten astoņos nedaudz ieēda un brauca tālāk gar Bahas austrumkrastu. Līdz Santarosalijai bija divsimt jūdžu. Tur viņi nokļuva pulksten trijos pēc gara, nogurdinoša pārbrauciena. Prāmis uz Gvaimasu gāja tikai pēc divām stundām. Viņiem atkal veicās, jo prāmja strādnieks, kas palīdzēja uzvest mašīnu, atcerējās Skotu, sievieti un bērnu.

— Ko jūs domājat, Džek?

Bernards ar Vintersu stāvēja uz klāja, noskatoties, kā attālinās Bahas piestātne, Gertija bija pagājusi tālāk.

— Pagaidām mums veicas, bet tas vēl neko nenozīmē. Neapšaubāmi — visu laiku neies tik gludi. Vismaz esam laimīgi uzsākuši meklēšanu.

— Gan mums veiksies arī turpmāk un mēs drīz tiksim galā. — Bernards gribēja tam ticēt, bet Vinterss šaubījās, vai tā būs.

No Santarosalijas līdz Empalmei bija simt jūdžu un tālāk uz Espiritu Santo vēl divsimt piecdesmit jūdžu, kur Skots it kā bija izkāpis. Espiritu Santo ostā vīri bija pārliecināti, ka Skots devies uz Mazatlanu, tātad vēl divi simti piecdesmit jūdžu. Tur pēdas nozuda. Trešdien viņi vairs nezināja vairāk, kā sēžot Sanfrancisko. Visa nākamā nedēļa pagāja, pūloties atrast zudušās pēdas, viņi izstaigāja visus bārus, restorānus, veikalus un viesnīcas Mazatlanā, līdz izpētīja, ka tālāk jādodas uz Gvadalaharu. Līdz pilsētai bija trīssimt divdesmit četras jūdzes, un pēc astoņām pakaļdzīšanās dienām viņi tur uzgāja Skota pēdas.

Gvadalaharā viņš bija apmeties kādā šķērsielā mazā viesnīciņā ar nosaukumu “Rosalba”, pagaidām viņi nezināja neko vairāk. Džeks nojauta, ka viņi devušies tālāk iekšzemē uz kādu no mazajām pilsētiņām pa ceļam uz Agvaskaljentesu. Pagāja divas dienas, sekojot pēdām, bet pienāca piektdiena, un Bernardam atvēlētais laiks bija beidzies. Divu dienu laikā viņam bija jāatgriežas Sanfrancisko, lai gaidītu Skota zvanu.

— Ko mums tagad darīt?

Viņi apsprieda, kāds variants būtu labāks. Bernardam bija jālido no Gvadalaharas atpakaļ uz Sanfrancisko, lai runātu ar Skotu, bet Vintersi paliks Meksikā. Viņi katru dienu sazvanījās ar Grosmenu. Bernards zvanīja auklītei un Aleksandram. Mājās viss bija kārtībā, un viņš ilgojās pēc dēliņa. Bet piektdien viņa domas aizņēma tikai Džeina, jo meitene joprojām atradās neliešu varā.

— Būs labāk, ja rītdien brauksiet atpakaļ, — Vinterss pārdomājis ieteica, kad viņi viesnīcā dzēra cerveza. —Jums jāpavēsta, ka nauda ir rokā. — Vinterss, acis samiedzis, plānoja turpmāko darbību, bet Bernardam tas nepatika.

— Pieci simti tūkstoši dolāru? Ko lai daru tad, kad summa būs it kā jānodod? Pateikt, ka es tikai pajokojos?

— Vispirms sarunājiet tikšanās vietu. Pārējo «tmājiri mūsu ziņā. Ja viņš gribēs tikties kaut kur tepat tuvumā, ļoti labi. Jūs paskaidrosiet, ka jums nepieciešamas vairākas dīc nas, lai šurpnokļūtu, un līdztamlaikam viņš būs mums rokā.

Vinterss nepārtraukti apsvēra visādas iespējas. Bernards tāpat.

— Vai viņi jau nevarētu būt atgriezušies Savienotajās Valstīs?

— Nekādā ziņā! — Vinterss bija pārliecināts. — Ja viņam ir kaut mazliet prāta, viņš baidīsies no policijas. Ja ne par šo noziegumu, viņu tomēr gaida cietums par nozagto mašīnu un nosacītās atbrīvošanas noteikumu pārkāpumu.

— Apbrīnojami, vai ne? — Bernards rūgti secināja. — Viņš nozog bērnu, apdraud meitenes dzīvību, kropļo viņu psiholoģiski, bet policiju uztrauc veca, sadauzīta mašīna. Ir nu gan mums jauka sistēma! Tā jau var kļūt par komunistu. Tas nelietis ir jāpakar!

— Nekas nesanāks. — Vinterss izturējās filozofiski. Viņš savā mūžā bija daudz pieredzējis. Pietiekami daudz, lai viņi ar sievu nevēlētos bērnus. Viņi pat neiegādājās suni, jo to, kurš bija, kāds nozaga, noindēja un pameta pie durvīm, atriebjoties par arestu.

Nākamā diena pagāja bez jebkādiem rezultātiem, un sestdienas vakarā Bernards aizlidoja atpakaļ uz Sanfrancisko. Viņš atgriezās mājās deviņos vakarā, ar nepacietību gaidot tikšanos ar mazo Aleksandru. Šobrīd viņam bija palicis tikai dēls. Elizabete — mirusi, Džeina — prom, un viņš baidījās, vai maz vēl dzirdēs viņas dzīvespriecīgo balstiņu gaitenī saucam: “Sveiks, tēti!” Bernardam kļuva tik smagi, ka viņš, klusi nolicis somas, apsēdās viesistabā, paslēpa seju rokās un raudāja. Viņš nespēja izturēt sūros pārbaudījumus. Viņš bija nodevis Elizabeti un zaudējis Džeinu.

— Mister Fain!

Auklīte bija atstājusi mazo aizmigušu gultiņā un nākusi tikties ar viņa tēvu. Viņa klusi iegāja pustumšajā viesistabā, saprazdama, cik briesmīgas Bernardam bijušas šīs divas, nedēļas... īstenībā briesmīgi četrpadsmit mēneši... Misters Fains bija tik kārtīgs cilvēks, auklītei viņa bija ļoti žēl. Vienīgi ticība Dievam ļāva viņai uzturēt pārliecību, ka Džeinu atradīs un meitene atgriezīsies mājās. Auklīte to gribēja Bernardam pateikt, bet viņš klusēja.

— Viņa atgriezīsies. Dievs palīdzēs rādīt ceļu, kur viņa atrodama. — Bet Bernards domāja par Lindbergu bērna nolaupīšanu pirms gadiem, par ciešanām, ko pārdzīvoja šī ģimene.

— Ja nu mēs nekad viņu vairs neatradīsim? — viņš žēlojās, pārliecināts par zaudējumu, bet misis Pipinsa nekādā ziņā nepieļāva tādu iespēju. Bernards lēni pacēla galvu un skatījās uz auklīti, kā gaismas strēle no durvīm apspīd viņu. — Auklīt, es to nespētu izturēt.

— Dieva žēlastība to nepieļaus.

Auklīte piegāja viņam klāt, paplikšķināja pa plecu un iededza lampu. Pēc brīža viņa atnesa karstu tēju un sviestmaizi.

— Jums jāiet gulēt, mister Fain. Rīt no rīta jums būs skaidrāks prāts.

Kam viņam skaidra galva? Lai prastu izlikties, ka viņam ir puse miljona dolāru? Bailēs un izmisumā Bernards nemierīgā snaudā visu nakti grozījās, mētājās, domāja.

No rīta atbrauca Bills Grosmens. Viņi ilgi un gari pārrunāja ceļojumu, kā pēdas nozuda Gvadalaharā. Vinterss piezvanīja un ziņoja, ka nekā jauna nav, vienīgi Gertijai radies kāds priekšlikums.

— Viņa domā, ka mums jābrauc uz Put rtovaljartu. — Sākumā viņi bija sprieduši, ka Skots negribēs tur rādīties, jo tur viņu būtu vieglāk atrast, un viņš centīsies sirpi te. trk \ zemē. — Varbūt viņai taisnība. Skots izskatās diezgan plā tīgs, lai rīkotos pretēji veselajam saprātam. Viņam patīk lep ni padzīvot. Ja nu viņš sagribēs paburāt ar jahtu?

Bernards tam īsti neticēja.

— Pagaidiet vēl, — viņš ieteica.

Bernards visu dienu sēdēja mājās, gaidīdams Skota zvanu un ārkārtīgi baidīdamies palaist to garām. Grosmens, lai Bernardu uzmundrinātu, palika kopā ar viņu līdz pat vēlai pēcpusdienai. Grosmens izstāstīja Bernardam, ka tiesa esot “noraizējusies'’ par mistera Skota “nepareizo lēmumu”.

— Noraizējusies? — Bernards kliedza. — Noraizējusies! Vai viņi ir galīgi jukuši? Viņu stulbuma dēļ bērns ir pazudis, bet viņi raizējas! Cik aizkustinoši...

Grosmens pievienojās Bernarda sašutumam, viņš tikai neatstāstīja sociālās darbinieces, par šo lietu atbildīgās dāmas, vārdus, ka misters Skots droši vien ļoti vēlējies atgūt zaudēto laiku, kuru nav bijis kopā ar meitu. Ja Grosmens to pastāstītu, iespējams, Bernards aizietu uz Sitijholu un saceltu skandālu. Bernards bija kļuvis par īstu nervu kamolu. Pulksten piecos zvanīja telefons. Bernards, pārliecināts, ka tas ir Skots, ievilka elpu un atbildēja:

— Klausos!

Tas nebija Skots. Zvanīja Vinterss.

— Mums ir jaunumi. Vai viņš zvanīja? — Bernards jutās kā iesaistījies spēlē “Policisti un laupītāji”, taču nozagta bija viņa sirds... viņa bērns...

— Nē. Es gaidu. Kas noticis?

— Vēl skaidri nezinu... šķiet, esam viņam uz pēdām. Izrādījās, ka Gertijai taisnība. Viņš redzēts Puertovaljartā.

— Vai Džeina ir kopā ar viņu?

Ak, Dievs... lūdzu... aizsargā viņu... Bernards arvien vairāk atmiņā pārcilāja zināmus gadījumus, kad vecāki nekad vairs nav ieraudzījuši savus bērnus. Tūkstošiem katru gadu... šausminoši skaitļi...

— Nezinu. Galvenokārt viņš pavadot laiku bārā “Car-los O’Brien”. — Tāpat kā visi Valjartas iedzīvotāji. Tā bija populāra izklaides vieta pilsētā, un Skots muļķīgā veidā arī tur bija aizgājis. Neviens gan nepieminēja, ka viņam līdzi būtu bijis bērns vai sieviete. Droši vien viņas tika atstātas viesnīcā. — Pamēģiniet sarunas laikā izdabūt kādu informāciju. Papļāpājiet... esiet draudzīgs.

Bernardam nosvīda plaukstas, iedomājoties tādu iespēju.

— Centīšos.

— Norunājiet tikšanos. Izliecieties, ka jums ir nauda. -Jā.

Bernards nervozi atstāstīja dzirdēto Grosmenam. Nepagāja ne piecas minūtes, un telefons zvanīja atkal. Šoreiz tas bija Skots — vāji dzirdama tālsaruna.

— Kā iet, vecīt? — viņš ņiprs un atpūties jautāja, bet Bernards vēlējās, kaut tiktu viņam pie kakla, tad žņaugtu, līdz šis aizrītos.

— Labi. Man ir patīkamas ziņas, — Bernards cauri sprakšķiem centās runāt tā, lai izklausītos, ka viņš ir savaldīgs, mierīgs.

— Kādas?

— Pusmiljona dolāru vērtībā. — Bernards apzinīgi spēlēja atvēlēto lomu. — Kā klājas Džeinai?

— Lieliskas ziņas! — Skots priecīgi atsaucās, bet ne tik lielā mērā, kā Bernards būtu gaidījis.

— Es jautāju par Džeinu. — Viņa roka sažņaudza klausuli, arī Grosmens stāvēja blakus un gaidīja.

— Viņai nekas nekaiš. Toties tev man nav tik labas ziņas. — Bernardam apstājās sirds. — Cena ir augusi. Viņa ir tāda maza mīlulīte, un es izlēmu, ka viņa maksa dārgāk pai iepriekš noteikto.

— Tiešām?

— Es domāju — ar miljonu pietiks, vai ne?

Jēzus un Marija!

— Tas nebūs tik viegli. — Bernards uzrakstīja uz papīra skaitli, lai parādītu Grosmenam. Toties tā viņi iegūtu vairāk laika. — Tad man vēlreiz jācenšas izmantot visas savas iespējas.

— Tie pieci simti taču tev ir?

— Jā, — Bernards meloja.

— Tad izdarīsim pakāpeniskas iemaksas.

— Vai es dabūšu Džeinu atpakaļ pēc pirmās iemaksas?

Skots viņu izsmēja.

— Nekā nebija, vecīt!

Nelietis. Bernards viņu ienīda kā nevienu citu pasaulē.

— Tu viņu saņemsi pēc tam, kad būsi izsniedzis visu miljonu.

— Ak tā, tad tu nedabūsi nekādus maksājumus pa daļām.

Skota balss kļuva draudīga.

— Dodu tev nedēļu laika, Fain, lai tu savāktu otru pusi! Ja es to nesaņemšu...

Skots tiešām bija alkatīgākais neģēlis pasaulē. Viņiem gan tagad radās iespēja vēl nedēļu meklēt Džeinu. Varbūt viņiem veiksies Puertovaljartā.

— Man ar viņu jārunā! — Bernards tikpat draudīgi pieprasīja.

— Viņas te nav.

— Kur viņa ir?

— Drošībā. Nesatraucies!

— Ņem vērā, Skot, ja tu aizskarsi kaut matu uz Džei-nas galvas, es tevi nogalināšu. Saprati? Tu nedabūsi ne centa, pirms es viņu neredzēšu dzīvu un veselu.

— Viņai nekas nekaiš! — Skots pasmējās. — Viņa pat ir nosauļojusies. — Tātad viņiem jābūt Puertovaljartā.

— Kur viņa ir?

— Nomierinies! Viņa tev visu izstāstīs, kad atgriezīsies mājās. Es tev zvanīšu tieši pēc nedēļas, un lai skanošais būtu pie rokas, Fain!

— Jā. Bet tu gādā par Džeinu.

— Esam vienojušies! Par vienu miljonu dolāru... — Skots smējās, bet tad nolika klausuli, un Bernards aizelsies atsēdās. Pieri klāja sviedru lāses, un Grosmens redzēja, ka viņš trīc.

— Cik jauks cilvēks! — Grosmenam bija nelabi ap dūšu.

— Vai ne? — Bernards rūgti atsaucās. Viņš nezināja, vai vispār jebkad spēs aizmirst to, kas viņiem nodarīts, arī tad, ja atgūs Džeinu.

Pēc pusstundas vēlreiz zvanīja telefons. Tas bija Vinterss. Viņš nekavējoties pavēstīja:

— Viņš mums ir rokā!

— Ak Dievs! Vai patiesi? Es tikko ar viņu runāju. — Klausule, kuru Bernards turēja, drebēja tāpat kā viņa balss.

— Mēs zinām, kur viņš ir. “Carlos O’Brieti” oficiante palīdz pieskatīt Džeinu. Man bija viņai jāsamaksā tūkstotis par mutes turēšanu, bet tas ir to vērts. Džeina esot sveika un vesela. Stāstījusi oficiantei, ka Skots nav viņas īstais tēvs, bet “kādreiz bijis”, jo bijis precējies ar viņas mammu, un viņš teicis, ka nogalinās jūs un mazo brālīti, ja viņa mēģināšot bēgt. Laikam draudzenei apnicis auklēties ar bērnu, kamēr Skots izklaidējas spēlējot, tāpēc viņi noalgojuši oficianti.

— Kaut kas drausmīgs! Kā viņš uzdrīkstējies Džeinai ko tādu teikt?

— Ir jau dzirdēti tādi gadījumi. Dažreiz nolaupīt.t|i *..» stāsta, ka vecāki miruši vai nevēlas vairs bērnus rcd/.et. I'.ii biedētie bērni tic nezin kam.

— Kāpēc tā oficiante nav gājusi uz policiju?

— Viņa nevēloties tikt iejaukta, jo nekad nevar zināt, vai bērni nemelo. Skots taču viņai samaksājis. Mēs tikai piesolījām vairāk. Turklāt, kā likās, viņa guļ ar Skotu, kaut ari viņai tas neko īpašu nenozīmē. — Oficiante arī Vintersam bija piedāvājusies par simts dolāriem, bet viņš smejoties Ger-tijai stāstīja, ka tādi izdevumi viņiem neesot ierēķināti. Ger-tijai gan tas nelikās tik smieklīgi. — Ko Skots teica? — Vin-terss uztraucās, jo viņi gribēja naktī ķerties pie darba, un nebija viegli nemanītiem veikt izsekošanu.

— Tagad viņam jau vajag miljonu. Viņš man deva nedēļu laika.

— Ļoti labi. Tātad viņš atslābinās uzmanību. Šovakar jāved meitene prom. Vai piekrītat? Vēl desmit tūkstoši dolāru — un oficiante man palīdzēs. Viņai šovakar jāsēž pie Džeinas. Tātad mums jārīkojas. — Bernardam sirds vai stājās. Lūdzu, Dievs, sargā viņu! — Mēs šovakar nepaspēsim uz lidmašīnu, tāpēc steigsimies uz Mazatlanu un izlidosim no turienes rīta agrumā.

Vinterss precīzi un profesionāli skaidroja savu turpmāko darbību. Bernards vēlējās atrasties tur. Viņš paredzēja, cik ļoti Džeina nobīsies. Džeks un viņa sieva bija tikai vēl divi sveši cilvēki. Tomēr Bernarda klātbūtne tikai sarežģītu operācijas gaitu.

— Ceru, ka jau rītdien jūs viņu sagaidīsiet mājās.

— Ziņojiet, kas notiek!

— Mēs zvanīsim ap pusnakti.

Bernardu gaidīja garākais vakars viņa mūžā. Grosmens devās mājās ap septiņiem, piesacījis, lai zvana viņam, vienalga, cikos. Bernards gribēja sazināties arī ar māti, bet tad nolēma viņai pastāstīt par visu, kas noticis, kad būs vairāk labu jaunumu.

Viņam nevajadzēja gaidīt tik ilgi, kā Vintersi bija paredzējuši. Tūlīt pēc desmitiem atskanēja zvans no Valje de Banderas Halisko.

— Vai maksāsiet par sarunu? — operators jautāja, un Bernards nekavējoties atbildēja piekrītoši. Auklīte pārgurusi bija aizgājusi gulēt, un viņš viens sēdēja virtuvē. Tobrīd viņš gatavoja sev kafiju.

— Džek?

— Džeina ir pie mums. Viņa jūtas labi. Aizmiga mašīnā, Gertija ir viņai blakus. Viņa ir pārgurusi. Atvainojiet, bet bijām spiesti bērnu pamatīgi nobiedēt. Oficiante mūs ielaida, un mēs viņu sagrābām. Oficiante pateiks Skotam, ka to izdarīja policisti. Viņš droši vien kādu laiku nerādīsies jums acīs. Mēs rezervējām biļetes deviņos no rīta no Maz-atlanas, šonakt paliksim “Holiday Inti”. Neviens vairs nenodarīs pāri jūsu meitai.

Bernards zināja, ka viņi ir bruņoti. Asaras lija pār vaigiem, turot klausuli, un viņš glābējam spēja tikai izteikt: — Paldies! — tad, atspiedies pret virtuves galdu, saņēmis galvu rokās, šņukstēja aiz atvieglojuma, nožēlas, apslāpētām bailēm. Viņa bērns brauca mājās... ja vien Elizabete būtu kopā ar viņu...

31

LIdmašīna nolaidās pulksten vienpadsmitos, pēc vietējā laika, un Bernards kopā ar auklīti, Aleksandru un Gros-menu viņus sagaidīja lidostā. Džeina Gertijai pie rokas izkāpa no lidmašīnas, Bernards metās uz priekšu, pacēla bērnu gaisā un cieši turēja, skaļi un neslēpdamies šņukstot. Pat auklīte šoreiz zaudēja savaldību. Zilās acis bija asaru pilnas, kad viņa noskūpstīja meiteni, un pat Bills Grosmens noskūpstīja Džeinu.

— Bērniņ... piedod... — Bernards tik tikko spēja izteikt.

Džeina reizē raudāja un smējās, skūpstot tēvu, brāli un

auklīti.

— Viņi man teica, ja es mēģināšot bēgt... — Džeina sāka atkal raudāt. Viņa nespēja izstāstīt, bet Vinterss jau Bernardam bija pateicis. — Viņi sacīja, ka manējos visu laiku izsekošot.

— Meli, mīlulīt. Viņi tev meloja un meloja.

— Viņš ir šausmīgs cilvēks. Es nesaprotu, kāpēc mamma ar viņu apprecējusies. Viņš nav skaists, viņš ir neglīts, un viņa draudzene — šausmīga...

Gertija divatā bija aprunājusies ar meiteni, pārliecinoties, ka fiziski viņai nav nodarīts pāri. Abus neliešus interesēja tikai un vienīgi nauda, viņi noteikti pārskaitās līdz baltkvēlei, kad atklāja Džeinas pazušanu.

Mājās Džeina visu apstaigāja un apskatīja, juzdamās gluži kā nokļuvusi debesīs. Bija pagājušas sešpadsmit dienas kopš briesmīgo pārdzīvojumu sākuma. Sešpadsmit dienas — un četrdesmit tūkstoši dolāru, lai viņu atrastu un atvestu mājās. Bernarda vecāki bija pārdevuši akcijas, ko samaksāt Vinter-siem honorāru, bet tas noteikti bija to vērts. Bernards piezvanīja uz Ņujorku, lai Džeina pati aprunātos ar vecmāmiņu Rutu, kura spēja tikai šņukstēt klausulē un beidzot iedeva to Lū. Ruta bija gandrīz pārliecināta, ka mazmeitu vairs neredzēs. Viņa arī atcerējās Lindbcrgu bērna nolaupīšanu, šī traģēdija bija notikusi Rutas jaunībā, atstājot iespaidu uz visu mūžu.

Neviens ģimenes loceklis neizlaida Džeinu no uzmanības loka, Bernards paziņoja policijai, ka meitene atrasta, tāpat arī tiesai, taču tur neviens gan neizrādīja īpašu ieinteresētību. Viņiem esot patīkami dzirdēt jaunumus. Bernards juta rūgtumu pret visiem, protams, tikai ne pret Džeku Vin-tersu. Izmeklētājs bija ģimenei nodrošinājis apsardzi. Džeina un Aleksandrs nedrīkstēja iziet no mājām bez bruņota sarga blakus, un vienam bija jādežurē mājā, kad Bernards ies uz darbu. Tad Bernards piezvanīja Polam Bermanam, lai pateiktu, ka nākamajā dienā sāks atkal strādāt. Viņš bija paņēmis divu nedēļu atvaļinājumu, kas nu šķita vesela mūžība.

— Vai meitene ir sveika un vesela? — Bermans apjautājās, joprojām šausminādamies par to, kas atgadījies. Nabaga cilvēki, nelaimes viņiem sekoja cita pēc citas, sākot no Elizabetes nāves. Viņš ļoti juta līdzi Bernardam un jau bija sācis meklēt viņam aizvietotāju Kalifornijā. Pat Pols aptvēra, ka nedrīkst uzstāt, lai Bernards vēl ilgāk kavējas Sanfrancisko. Paies mēneši, varbūt pat gads, iekams notiks dircktn ru nomaiņa Sanfrancisko universālveikalā. Bet process vis maz tika iekustināts.

— Jā.

— Mēs lūdzām Dievu par viņu, Bērnij.

— Paldies, Pol!

Bernards nolika klausuli un atkal laimīgs nopūtās par Džeinas atrašanu. Viņam kārtējo reizi ienāca prātā tie nelaimīgie vecāki, kas nekad vairs neieraudzīja savus bērnus, mātes un tēvi, kuri nezināja, vai viņu mīļie ir dzīvi vai ne, kā viņi glabāja piecus gadus veca mazuļa fotogrāfijas, līdz bērniem jau bija divdesmit un trīsdesmit gadu, bet tie pat nenojauta īsto vecāku ciešanas pēc nolaupītāju sastāstītiem meliem. Bernards bērnu laupīšanu pielīdzināja tikpat smagam noziegumam kā slepkavība.

Ģimene tobrīd ēda vakariņas, kad iezvanījās telefons. Auklīte bija pagatavojusi steiku un sparģeļus holandiešu gaumē, jo Džeinai tie ļoti garšoja. Saldajā ēdienā bija paredzēta liela šokolādes torte, kam Aleksandrs veltīja kārus skatienus. Bernards piecēlās un gāja pacelt klausuli. īstenībā zvanīšana nerimās cauru dienu, jo neskaitāmi daudz cilvēku vēlējās paust savu atvieglojumu un prieku, pateikt ko labu. Arī Treisija bija jau dienā piezvanījusi no Filadelfijas. Auklīte viņai bija izstāstījusi, kas noticis.

— Hallo! — Bernards smaidīdams skatījās uz Džeinu. Viņi šodien nenovērsa acis viens no otra, pirms vakariņām Džeina vēl bija paspējusi nosnausties Bernardam uz ceļiem.

Klausulē atskanēja sprakšķi, tad pazīstama balss. Bernards neticēja savām ausīm. Viņš nekavējoties ieslēdza noklausīšanās iekārtu, ko Grosmens bija nodrošinājis. Bernards bija ierakstījis sarunu, kurā Skots pieprasīja miljonu dolāru izpirkuma maksu.

— Dabūji atpakaļ savu sīko, tā, vai? — Skots neapmierināts noprasīja, bet Bernards tikai skatījās, kā ierakstā griežas kasete. — Laikam poliči tev palīdzēja.

Bernards apmierināts secināja, ka oficiante visu pateikusi, kā sarunāts.

— Man nav nekā, ko tev sacīt.

— Gan jau paspēsi tiesā izrunāties.

Tas nu bija joks. Skots neuzdrošinātos viņu vēlreiz sūdzēt tiesā.

— Negvelz niekus, Skot! Ja tu uzdrošināsies viņai kaut tuvoties, es likšu tevi apcietināt. Tev jau vajadzēja sēdēt aiz restēm.

— Uz kāda pamata? Bērna aizvešana ir tikai pārkāpums. Ļaunākajā gadījumā mani ietupinās uz diennakti.

— Nez ko tiesa teiktu par laupīšanu un prasību par izpirkuma maksu.

— Mēģini pierādīt, vecīt! Rakstiskā veidā tev pret mani nav nekā, un, ja aiz stulbuma ieraksti mūsu sarunas, tas nelīdzēs. Ierakstus tiesa nepieņem. — Nelietis bija labi informēts. — Tu vēl par mani dzirdēsi, Fain! Gan es zināšu, kā tev nodīrāt vēl pāris ādu.

Bernards pārtrauca sarunu un izslēdza noklausīšanās iekārtu. Pēc vakariņām viņš piezvanīja Grosmenam, un Bills apstiprināja Čāndlera Skota teikto. Tiesa nepieņēma ierakstus.

— Tad kāpēc jūs man ierīkojāt šo iekārtu?

Likums kārtējo reizi nebija Bernarda pusē un nepalīdzēja viņam jau no paša nelaimes sākuma.

— Lai ģimenes tiesa tomēr noklausītos sarunas un rastu skaidrību, kaut oficiāli to nevar izmantot par pierādījumu.

Bet, kad Bills iesniedza kaseti ģimenes tiesā, tā neizrādīja ne mazāko izpratni un paziņoja, ka Skots droši vien jokojis vai ārkārtīgi nervozējis, nesaticis meitu tik ilgu luīku un uzzinājis par bijušās sievas slimību un nāvi.

— Vai viņi ir pilnīgi jukuši vai āksti? — Bernards pflr steigts jautāja Billam. — Kriminālnoziedznieks nozog ber nu, pieprasa miljonu dolāru, sešpadsmit dienas tur meiteni par ķīlnieci Meksikā, bet izrādās, ka tas ir bijis “joks”?

Bernards nespēja tam noticēt. Vispirms policija nelikās ne zinis, ka Skots aizvedis Džeinu, un nu tiesai bijis nebijis, ka viņš pieprasījis izpirkuma naudu.

Nākamā nedēļa nesa vēl ļaunākas ziņas, jo Bernards saņēma tiesas pavēsti, ka Skots pieprasa tiesības uz aizbildniecību.

— Aizbildniecību? — Bernards sarunā ar Billu gandrīz trieca telefonu pret sienu. — Kādu aizbildniecību?

— Džeinas. Tiesā viņš paziņojis, ka aizvedis Džeinu, tāpēc ka viņu ārkārtīgi mīl un viņiem jābūt kopā, kā jau tēvam ar savu bērnu.

— Kur? Cietumā? Vai Sankventinā tiek turēti bērni? Tur ir tā nelieša īstā vieta! — Bernards histēriski sauca.

Džeina tieši tobrīd spēlējās parkā kopā ar auklīti, brāli un miesassargu, bijušo futbolistu, sešas pēdas piecas collas garu un divi simti deviņdesmit mārciņas smagu melnādaino vīru. Bernardam atlika cerēt, ka Skots uzprasīsies un viņu aizkaitinās.

— Nomierinieties! Viņš vēl nav noteikts par aizbildni. Viņš to tikai lūdz.

— Kāpēc? Kāpēc viņš tā rīkojas?

— Vai gribat zināt, kāpēc? — Šī bija nepatīkamākā lieta Grosmena mūžā, viņš jau ienīda Skotu tikpat stipri kā Bernards, bet ar to nebija līdzēts. Vajadzēja saglabāt lietišķu attieksmi. — Ja viņš panāk, ka viņam uztic Džeinas aizbildniecību, lai Dievs no tā pasargā, vai kaut tiesības uz apciemojumiem, viņš Džeinu pārdos jums atpakaļ. Viņam ir tiesības, viņš ir īstais tēvs, bet jums ir nauda, redziet, tāds ir viņa aprēķins.

— Tad dosim viņam to. Kāpēc jāmuļķojas ar tiesām un jāspēlē paslēpes? Viņam vajadzīga nauda, viņš to dabūs.

Bernardam tas šķita vienkārši. Skotam nav jānodarbojas ar spīdzināšanu, lai iegūtu vēlamo.

— Tas nav tik vienkārši. Likums neatļauj jums piedāvāt naudu.

— Skaidrs! — Bernards nikni atcirta. — Likums atļauj nolaupīt bērnu, pieprasīt miljonu dolāru izpirkumu, bet es nedrīkstu neko. Jēziņ! — Bernards sita ar dūri pa rakstāmgaldu tā, ka telefona aparāts nokrita zemē, tikai klausule palika viņam rokā, bet pārējais karājās vadā. — Kas noticis ar šo valsti?!

— Nomierinieties, Bērnij! — Grosmens centās viņu savaldīt, bet bezcerīgi.

— Nemieriniet mani! Viņš grib aizbildniecību pār manu bērnu, — kā lai es spēju būt mierīgs? Pirms trim nedēļām viņš nolaupīja Džeinu, es skraidīju pa visu Meksiku ar domu, ka viņa varbūt jau ir mirusi, un nu man jāsaglabā miers? Vai jūs pats neesat jucis? — Bernards, pielēcis kājās, kliedza pilnā balsī savā kabinetā, tad nometa klausuli un apsēdies sāka raudāt.

Vainīga bija tikai viņa. Ja viņa nebūtu nomirusi, nekas tāds nenotiktu. Šī doma lika viņam raudāt vēl rūgtāk. Viņš bija tik vientuļš bez Elizabetes, katra diena sagādāja ciešanas, un bērni tās padarīja tikai vēl smagākas. Nekas vairs nevarēja būt kā agrāk... nekas... ne māja... ne bērni... pat ne ēdiens... pat gultas veļa netika pareizi salocīta... nekas nebija pareizi un nebūs ari. Sēžot pie galda un rūgti raudot, viņš jutās zaudējis pēdējo cerību. Elizabete nekad vairs neatgriezīsies. Nekad.

32

Divdesmit pirmaja decembrī bija paredzēta jauna noklausīšanās, lieta tika izskatīta agrāk, jo runa bija par aizbildniecību. Nozagtā mašīna nevienu vairs neinteresēja, līdz ar to vairs nebija arī ne runas, ka nosacīti atbrīvotais pārkāpis noteikumus. Mašīnas īpašnieki, pēc Vintersa vārdiem, bija izrādījušies narkotiku tirgoņi, viņi izvairījās no jebkādām darīšanām ar tiesu, un tā nu Čāndlers Skots bez jebkādiem sarežģījumiem atgriezās valstī.

Ieejot tiesas zālē kopā ar advokātu, viņš izskatījās cienījams un nomākts. Bernards bija ieradies tumšzilā uzvalkā ar baltu kreklu, viņu pavadīja Bills Grosmens. Auklīti un bērnus mājās sargāja melnais miesassargs. Bernards vēl no rīta bija pasmaidījis par ģimenes portretu, ko veidoja bērni, mazā, sirmā skotu auklīte ar koši zilām acīm un sportiskiem apaviem kājās un draudīgā izskata melnādainais vīrs, kuram atlika tikai žilbinoši pasmaidīt un uzmest gaisā Aleksandru vai Džeinai līdzi palēkāt ar lecamauklu, lai mainītu iespaidu par sevi. Reiz viņš, visiem smejoties, bija uzmetis gaisā pat pašu auklīti Pipinsu. Iemesli viņa klātbūtnei bija nepa-

tīkami, bet viņš pats — brīnišķīgs. Viņa vārds bija Roberts Bleiks, un Bernards bija ar viņu ļoti apmierināts.

Tiesas zālē Bernarda uzmanība koncentrējās tikai un vienīgi uz Čāndleru Skotu un naidu pret viņu. Tiesnesis bija iepriekšējais, vienīgais pieejamais ģimenes attiecību tiesnesis — tāds bija viņa tituls. Miegainā izskata vīrs ar sirmajiem matiem un draudzīgo smaidu pieņēma, ka visi mīl visus vai arī ar nelielu piespiešanu visus var iemācīt to darīt.

Viņš norāja Skotu, ka tas izturējies “ar neapdomīgu steigu, tiekoties ar meitu”, par ko Grosmenam bija ar varu jānotur Bernards uz krēsla. Tad viņš griezās pie Bernarda, mudinot viņu saprast īstā tēva emocijas un vēlmi būt kopā ar vienīgo bērnu. Šoreiz Billam neizdevās Bernardu atturēt.

— Jūsu godība, īstā tēva emocijas netika izpaustas deviņus gadus. Viņa vienīgā īstā vēlme bija izspiest no manis miljonu dolāru, par ko viņš atdotu Džeinu...

Tiesnesis veltīja Bernardam labsirdīgu smaidu.

— Esmu pārliecināts, ka viņš tikai pajokoja, mister Fain. Lūdzu, apsēdieties!

Bernardam gribējās raudāt, klausoties lietas izskatīšanu. Iepriekšējā vakarā viņš mātei bija izstāstījis pēdējos notikumus, un viņa bija pārliecināta, ka dēls tiek vajāts, jo viņš ir ebrejs. Bernards gan saprata, ka tā nav taisnība. Tiesa neatzina viņa tiesības, jo viņš nebija Džeinas īstais tēvs, it kā tas būtu galvenais. Čāndlera Skota vienīgais nopelns bija gadījuma veiksme pārgulēt ar Džeinas māti. Vairāk viņš Džeinas dzīvei un audzināšanai nebija devis neko, turpretī Bernards viņai nozīmēja visu. Grosmens centās to uzsvērt.

— Mans klients uzskata, ka misters Skots šobrīd nav spējīgs uzņemties atbildību par bērnu nedz emocionāli, nedz finansiāli. Varbūt kaut kad, jūsu godība... - Bernards trūkās augšā, bet Grosmens viņu bez vārdiem apturēja. — Miste-

ram Skotam bijušas vairākkārtējas nesaskaņas ar likumu, vi ņam gadiem ilgi nav regulāra darba un ienākumu, tak nirs esam izpētījuši. Šobrīd viņš dzīvo kā pagaidu iemītnieks vies nīcā Istrouklendā.

— Vai tā ir taisnība, mister Skot? — Tiesnesis uzsmaidīja nelietim, ārkārtīgi vēloties dzirdēt patiesību, ka Skots ir labs tēvs, un Skots tikpat ļoti izrādīja pretimnākšanu.

— Ne gluži, jūsu godība. Es dzīvoju no mantojuma, ko man atstājusi ģimene. — Skots atkal mēģināja radīt lauku kluba biedra iespaidu, bet Grosmens pasteidzās to kliedēt.

— Vai jūs to varat pierādīt, mister Skot? — viņš iejaucās.

— Protams... tikai nauda diemžēl ir iztērēta. Toties šonedēļ es sākšu strādāt Atlasa bankā.

— Ar viņa kriminālo pagātni? — Bernards pačukstēja Grosmenam.

— Nekas, to mēs viņam liksim pierādīt.

— Turklāt es vakar noīrēju pilsētā dzīvokli. — Skots triumfējot paskatījās uz Grosmenu un Bernardu, un tiesnesis tikai māja ar galvu. — Protams, man nav tik daudz naudas kā misteram Fainam, bet ceru, ka Džeina neiebildīs.

Tiesnesis atkal māja ar galvu, izpatīkot Skotam.

— Materiālie labumi šajā gadījumā nav noteicošie, un es ticu, ka jūs, mister Skot, ar prieku ļausiet misteram Fainam noteiktā laikā tikties ar meitu.

Bernards šausmās paskatījās uz Grosmenu un pieliecies čukstēja viņam:

— Ko viņš tur murgo? Kā to saprast — ļaus man satikties? Vai viņš ir traks?

Grosmens pagaidīja piemērotu brīdi un lūdza tiesnesim paskaidrot viņa vārdus, bet tiesnesis savukārt lika Grosmenam pagaidīt un tad teica abām ieinteresētajām pusēm:

— Nav šaubu, ka misters Fains mīl savu pameitu, par to mēs šeit nerunājam, bet fakts paliek fakts, ka īstajam tēvam jābūt kopā ar meitu. Pēc nelaimes ar māti Džeinai jāpāriet dzīvot pie tēva. Tiesa pilnībā izprot mistera Faina bēdas, un mēs varam turpināt pārrunas, kā organizēt apciemojumus. — Tiesnesis vēlīgi uzsmaidīja Skotam, bet Bernards, sēdēdams uz krēsla, sāka drebēt. Viņš bija nodevējs. Viņš bija nodevis Elizabeti. Tagad viņam bija zudusi arī Džeina. Viņš jutās tā, it kā viņam cirstu nost roku. Īstenībā viņš labāk ļautu nocirst sev roku nekā atdotu Džeinu. Bet neviens to nepiedāvāja. Tiesnesis uzlūkoja abus vīriešus, advokātus un beidza savu runu. — Tātad aizbildniecība tiek nodota Čāndleram Skotam, un Bernardam Fainam jāvienojas ar viņu par piemērotu apciemošanas laiku un grafiku, piemēram, reizi divās nedēļās, — viņš piedāvāja, bet Bernards, muti iepletis, tikai skatījās. — Bērns jānodod misteram Skotam četrdesmit astoņu stundu laikā viņas mājās, pulksten divpadsmitos dienā, divdesmit trešajā decembrī. Mazā neveiksme ar braucienu uz Meksiku tikai vēl spilgtāk parāda mistera Skota dedzīgo vēlēšanos uzsākt normālu dzīvi kopā ar meitu, un tiesa grib dot viņam šo iespēju jo drīzāk, jo labāk.

Pirmo reizi mūžā Bernards domāja, ka tūlīt zaudēs samaņu, kad tiesnesis uzsita ar savu āmuru. Balts kā sniegs viņš skatījās pāri galdam, bet Bills Grosmens norūpējies lūkojās uz viņu. Telpa griezās riņķī Bernarda acu priekšā, un viņam šķita, ka Elizabete ir nomirusi vēlreiz. Viņš domās dzirdēja sievas balsi... zvēri, Bērnij... zvēri man, ka nekad nelaidīsi viņu Džeinas tuvumā...

— Kas jums kaiš? — Grosmens izbailēs viņam jautāja. Noliecies pār Bernardu, viņš deva zīmi kalpotājam, lai pasniedz glāzi ūdens. Bernards paņēma piemirkušu papīra trauciņu ar remdenu ūdeni, tomēr tas palīdzēja viņam atjēgtie*. Ne vārda nebilzdams, viņš piecēlās un sekoja Billam Gm* menam ārā no tiesas zāles.

— Vai man ir vēl kāda iespēja? Vai man ir tiesības ic sniegt apelāciju? — Bernards drebēdams jautāja.

— Varat lūgt, lai lietu izskata otru reizi, bet pa to laiku meitene jāatdod, — Grosmens savaldīdamies skaidroja, cenšoties izlīdzināt sakarsušās emocijas, taču bez rezultātiem.

Bernards ienīda Skotu, tiesnesi, sistēmu, un Bills nebrīnītos, ja viņu pašu arī. Bernardu nevarēja par to vainot. Tomēr viņi bija un palika bezpalīdzīgi pret klajo taisnības izkropļojumu.

— Ja nu es neatdošu Džeinu divdesmit trešajā? — Bernards klusinātā balsī jautāja, kad viņi bija izgājuši no tiesas zāles.

— Jūs nokļūsiet cietumā. Bet viņam būs jālūdz šerifa palīdzība.

— Skaidrs! — Bernarda lūpas savilkās šaurā līnijā. — Gatavojiet drošības naudu, lai atbrīvotu mani, jo es viņam Džeinu nedošu. Es viņam piedāvāšu kārtīgu summiņu. Viņš grib pārdot bērnu. Sarunāts! Lai tikai nosauc cenu. Es pirkšu.

— Bērnij, būs vieglāk visu nokārtot, ja atdosiet Džeinu, kā tiesa nolēmusi, un tad mēģināsiet ar viņu sarunāt. Tiesai nebūs pa prātam...

— Lai tā tiesa iet pie velna! — Bernards atcirta. — Un jūs viņiem līdzi! Nevienam nav nekādas daļas gar manu bērnu. Jums galvenais ir saglabāt labas savstarpējās attiecības un nenonākt konfliktā ne ar vienu. Taču runa ir nevis par citiem, bet par manu meitu, es pats zinu, kas viņai ir labi, kas ne. Skots galu galā nogalinās manu meitu, bet jūs tikai izteiksiet līdzjūtību. Es taču jūs brīdināju, ka Skots nolaupīs bērnu, bet jūs mani uzskatījāt par jukušu. Nu, izrādījās, ka man bija taisnība. Tagad lieciet aiz auss, ka ceturtdien viņš Džeinu nedabūs. Ja jums nepatīk, atsakieties no lietas.

Grosmenam bija ārkārtīgi žēl nabaga Bernarda. Situācija šķita bezcerīga.

— Es tikai cenšos jums paskaidrot, kā tiesa lemj.

— Tiesa ir mēslu bedre, tā vispār neko neprot izlemt. Jūsu tā saucamā tiesa ir mazs, resns vecis, kas uztupies augstā krēslā un, tā kā nav ticis par advokātu, pavada laiku, bojājot citiem cilvēkiem dzīvi un tēlojot svarīgu personu. Viņš pat neņēma vērā to, ka Skots nolaupīja Džeinu, viņš droši vien nospļautos pat tad, ja Skots būtu izvarojis bērnu.

— Tā nu gluži nav, Bērnij. — Grosmenam bija jāaizstāv sistēma, kuras labā viņš strādāja un kurai ticēja, bet Bernarda vārdos slēpās liela daļa patiesības. Tas bija ārkārtīgi nepatīkami.

— Ak nav, Bili? Ir gan!

Bernards, zili melns no dusmām, metās prom pa gaiteni uz liftu, un Bills viņam sekoja. Klusēdami viņi nobrauca pirmajā stāvā, un, ejot ārā, Bernards uzrunāja advokātu.

— Grosmen, jums jāsaprot, ka es viņam neatdošu Džeinu, kad viņš ceturtdien ieradīsies. Mēs ar Bleiku stāvēsim durvīs, un es skaidri un gaiši viņam noprasīšu, cik viņš grib, bet pēc tam sūtīšu pie velna. Es vairs neielaidīšos ar viņu nekādās spēlītēs. Viņš parakstīsies par šo pēdējo maksājumu. Ne tā kā iepriekšējo reizi. Ja mani arestēs, jūs mani dabūsiet ārā, vai arī es noalgošu citu juristu. Vai esam vienojušies?

Grosmens pamāja, un Bernards neatvadījies aizgāja.

Vakarā viņš piezvanīja vecākiem, māte atkal raudāja. Nu jau gadu viņiem neizdevās parunāties par ko jauku vai patīkamu. Viss sākās ar sāpīgo izmisumu par Elizabetes slimību, un nu sarunu temats bija nepatikšanas ar Caiullnu Skotu. Bernards pastāstīja, kā iecerējis turpmāk rīkoties un par iespēju nokļūt cietumā, bet māte skaļi šņukstēja, ietlo mājoties mazbērnu, kuru, iespējams, vairs neredzēs, un tie lu cietumnieku.

Vecāki gribēja piektdien braukt ciemos uz Sanfrancisko, bet Bernards lūdza pagaidīt. Viņam bija jātiek galā ar Skota radītajām nepatikšanām. Kad viņš beidza sarunu, misis Pipinsa izteica savu viedokli.

— Lai misis Faina brauc šurp. Bērni viņu gaida, un jums arī nepieciešama viņas klātbūtne. Tā visiem nāks par labu.

— Bet ja nu mani arestē?

Auklīte gandrīz iesmējās par tādu perspektīvu, taču tad filozofiski atmeta ar roku.

— Tātad man pašai jāsagriež tītars.

Bernardu uzmundrināja un nomierināja viņas lieliskā humora izjūta, pat neskaidri izrunātais burts “r”. Misis Pi-pinsai bija pa spēkam pārvarēt jebkuras grūtības. Mēri, badu, slimības.

Vakarā, kad Bernards lika Džeinu gulēt, viņš juta meitenes briesmīgās bailes atkal nokļūt Skota nagos. Bernards to bija skaidrojis ģimenes tiesas pārstāvei, kura nenoticēja, aprunājās ar Džeinu piecas, desmit minūtes un izdarīja secinājumus, ka meitene tikai “kautrējas” no īstā tēva. Nē, Džeina ārprātīgi baidījās no viņa, naktīs murgoja un kliedza. Bernards un misis Pipinsa pulksten četros no rīta satikās Džeinas guļamistabā, kad Džeina miegā kliedza, un, lai nomierinātu bērnu, Bernardam neatlika nekas cits kā aiznest Džeinu uz savu gultu un paturēt viņas rociņu savējā, kamēr viņa ar nervozu sejas izteiksmi atkal aizmiga. Vienīgi Aleksandru neietekmēja ģimenes traģēdijas, kas bija sākušās kopš viņa nākšanas pasaulē. Zēnam bija saulains, dzīvespriecīgs raksturs, viņš nesen bija sācis vienā laidā runāt. Dēls vienīgais iepriecināja Bernardu, kurš tagad bija nepārtraukti noraizējies par Džeinas turpmāko likteni.

Ceturtdienas rītā Bernards aprunājās ar Džeku Vintersu.

— Skots tiešām ir noīrējis dzīvokli. Viņš pārvācies uz to pirms dažām dienām kopā ar draudzeni. Es līdz galam neizpētīju versiju par darbu Atlasa bankā. Viņš esot pieņemts kaut kādas programmas ietvaros, kura veidota, lai bijušajiem ieslodzītajiem dotu iespēju uzsākt jaunu dzīvi. Šaubos, vai tas ir nopietni, jo viņš to vēl nav sācis. Ticamāk, ka banka izvērsusi jaunu reklāmas kampaņu, lai izrādītu liberālu pieeju. Mēs šo jautājumu izmeklēsim rūpīgāk, tad es ziņošu.

Bernardam nepatika jaunā vēsts par dzīvokļa īrēšanu. Viņš juta, ka Skots ar draudzeni atkal nozudīs, tiklīdz būs sagrābuši Džeinu savās ķetnās. Bleiks solīja gādāt, lai tas nenotiktu. Miesassargs no agra rīta sēdēja virtuvē, jaku novilcis, tāpēc bija redzams pie pleca siksnas piestiprinātais trīsdesmit astotā kalibra šaujamais. Aleksandrs riņķoja viņam apkārt, ar pirkstiņu rādot un saucot: “Bums!” — par ko auklīte neapmierināta rauca uzacis. Bernards bija lūdzis, lai Bleiks paliek šādā izskatā līdz pat brīdim, kad Skots ieradīsies pusdienlaikā un kad viņi atteiksies Džeinu atdot. Bernards vairs nevēlējās ielaisties ar Skotu nekādās darīšanās. Viņš bija nopietni sagatavojies cīņai.

Viņi gaidīja, bet Skots kavējās. Džeina slēpās savā istabā, un auklīte centās viņu izklaidēt.

Pulksten vienos Skots vēl nebija ieradies, divos arī ne. Bills Grosmens nervozējot zvanīja Bernardam, lai uzzinātu notikumu gaitu, bet nekā jauna nebija. Pulksten pustrijos Džeina uz pirkstgaliem iznāca no istabas, Bernards un Bobs Bleiks, pulkstenim tikšķot, joprojām sēdēja dzīvojamā istabā, auklīte ar Aleksandru virtuvē gatavoja cepumus.

— No Skota nav ne ziņas, ne miņas. Nevar būt, k.i viņš ir aizmirsis, — Bernards stāstīja Grosmenam, kad tas vel reiz piezvanīja.

— Varbūt viņš pusdienojot sadzēries. Galu galā tuvojas Ziemassvētki... būs devies uz kādu ballīti.

Pulksten piecos auklīte sāka klāt galdu maltītei, Bernards savukārt šaubījās, vai Bobam braukt mājās, bet miesassargs vēlējās palikt, līdz radīsies kāda skaidrība. Tā tik vēl trūka, lai Skots parādītos desmit minūtes pēc viņa aiziešanas! Bernards viņam piekrita un sagatavoja abiem dzērienu, Džeina ieslēdza televizoru, lai paskatītos multiplikācijas filmu vai labu šovu, bet tobrīd rādīja jaunākās ziņas. Pēkšņi Džeina ieraudzīja viņu. Ekrānā rēgojās Skota seja. Vispirms palēninātā kustībā, tad sastindzis kadrs, kā viņš ar ieroci rokā stāv ļaužu pilnā bankas vestibilā. Tad viņš atsāka kustēties — gara auguma, gaišmatains, skaists. Smaidot viņš sašāva lampu blakus kādam cilvēkam, tad iesmējās. Džeina, drausmīgi pārbijusies, nespēja izdabūt ne skaņu, lai pasauktu Bernardu. Viņa tikai rādīja ar roku uz televizoru, Bernards un Bobs, paņēmuši glāzes, ienāca viesistabā un paši ieraudzīja. Tas bija Čāndlers Skots — gaišā dienas laikā ar ieroci Atlasa bankā.

— Tobrīd nezināms cilvēks ar ieroci rokā iegājis bankā. Tas noticis šorīt īsi pirms vienpadsmitiem. Ar viņu kopā bijusi sieviete, kurai galvā uzmaukta zeķe, viņi pasnieguši kasierei zīmīti, kurā prasījuši atdot piecus simtus tūkstošus dolāru. — Tas laikam bija Skota burvju skaitlis. — Kasiere atbildējusi, ka viņai nav tādas summas, tad noziedznieks prasījis, lai atdod tik, cik ir. — Balss fonā turpināja komentēt, un tad viņi ieraudzīja, ka Skots sāk šaut. Policija bija aplenkusi banku, jo kasiere paspējusi nospiest trauksmes signālu, Skots ar savu līdzzinātāju saņēma visus, kas bija bankā, par ķīlniekiem. Kaut arī Skots “pašaudījās”, kā izteicās ziņu diktors, neviens no ķīlniekiem nav ievainots. Skots licis pasteigties, jo viņam pusdienlaikā esot tikšanās. Bet pamazām kļuva skaidrs, ka noziedznieki netiks ārā no bankas, ja nepadosies vai neizmantos ķīlniekus. Kad Skots ar sievieti gribēja izlauzties, viņi tika nošauti turpat uz ielas. Diktors pavēstīja, ka gaišmataino garā auguma vīrieti saucot Čāndlers Antonijs Skots, īstajā vārdā Čārlijs Anto-nio Šiavo, un viņš ir cilvēks ar kriminālu pagātni, un sievietes vārds esot Anna Stjuarte.

Džeina, bezgala apjukusi, nenovērsa acu no ekrāna.

— Tēt, tā ir tā pati, kas brauca mums līdzi uz Meksiku... Viņu sauc Annija! — Ieplestām acīm viņa skatījās, kā parāda Skotu un sievieti guļam ar seju uz ietves lielā asins peļķē, no bankas nāca ārā ķīlnieki, fonā skanot Ziemassvētku dziesmām. — Tēt, viņš ir beigts, — Džema apjukusi teica Bernardam, kurš skatījās uz viņu, tad uz Robertu Blei-ku. Neviens no viņiem aiz pārsteiguma nebilda ne vārda, un Bernardam ienāca prātā, vai tas nav cits Čāndlers Skots. Tik daudz posta... un pēkšņi viss bija beidzies. Bernards apskāva Džeinu, ar mājienu Bobam lūdzot izslēgt televizoru.

— Nabaga meitiņ, tev tik ļoti bija jāpārdzīvo... bet nu tas ir beidzies.

— Viņš bija tik briesmīgs... — Džeina izskatījās maza un skumja, lielām, platām acīm viņa uzlūkoja tēvu. — Cik labi, ka mamma to neuzzināja. Viņa ļoti dusmotos.

Bernards pasmaidīja par meitenes vārdu izvēli.

— Jā. Bet nu viss ir beidzies, bērniņ... viss ļaunais... — Viņš pats tikai lēnām spēja noticēt pārsteidzošajai realitātei. Skots vairs nejauksies viņu dzīvē. Nekad.

Pēc tam viņi piezvanīja vecmāmiņai Rutai, lūdzot ierasties ar tuvāko iespējamo reisu. Bernards ātri pārstāstīja, kas noticis, bet Džeina centās attēlot katru asiņaino sīkumu.

— Viņš gulēja milzīgā asins peļķē, vecmāmiņ... tiešam turpat uz ietves... baismīgi! — Džeina izskatījās ārkārtīgi .11 vieglota. Viņa atkal bija maza meitene. Bernards piezvanīja arī Grosmenam, auklīte uzaicināja Bobu Bleiku pusdienas, bet viņš steidzās mājās pie sievas. Viņi gatavojās doties uz Ziemassvētku balli. Bernards, Džeina, auklīte un Aleksandrs apsēdās pie galda. Džeina atcerējās sveces, ko vecaistēvs mēdza iedegt piektdienas vakaros, pirms bija nomirusi māmiņa. Džeina vēlējās atsākt tradīciju. Viņiem tagad bija laika gana darīt to un visu ko citu. Viņus gaidīja vesels mūžs. Kopā.

— Tēti, rīt mēs varēsim iedegt sveces.

— Kādas sveces? — Bernards patlaban sniedza meitai šķīvi ar vakariņām un pēkšņi saprata, ko Džeina domājusi, un viņu pārņēma vainas apziņa par ģimenes tradīciju neievērošanu. — Protams, mīļā! — Pieliecies viņš noskūpstīja meitu uz pieres, auklīte pasmaidīja, bet Aleksandrs paspēja iebāzt pirkstus kartupeļu biezenī. Dzīve atgriezās normālās sliedēs. Tā tam arī vajadzēja būt.

33

Bernardam pārskrēja šermuļi, iedomājoties to pašu tiesas zāli, bet viņus tur gaidīja svarīgs pasākums. Speciāli šim gadījumam no Ņujorkas bija ieradušies vecāki. Gros-mens bija lūdzis tiesnesi to izdarīt citā telpā. Viņi visi ieradās Sitijholā, lai reģistrētu Džeinas adopciju.

Dokumenti jau bija sagatavoti, tiesnesis, kas iepriekš Džeinu nebija redzējis, uzsmaidīja viņai, rad aplūkoja sanākušo ģimeni. Tur stāvēja Bernards, viņa vecāki un auklīte zilajā formastērpā ar balto, iestīvināto apkaklīti. Viņa nekad neņēma brīvdienas un vienmēr staigāja, ģērbusies nevainojami kārtīgos kostīmos, ko pasūtīja no Anglijas. Aleksandram viņa bija uzvilkusi zilu samta uzvalciņu, un zēns, laimīgi bubinot, no zemākā plaukta vilka tiesneša grāmatas, lai pakāptos uz tām un tiktu pie augstākā plaukta. Bernards viņu pacēla uz rokām, un tiesnesis ar nopietnu seju paskaidroja, kāpēc viņi ieradušies.

— Ja es pareizi saprotu, — viņš teica, uzlūkodams Džeinu, — tu vēlies, lai tevi adoptē, un misters Fains tāpat vēlas tevi adoptēt.

— Viņš ir mans tēvs, — Džeina klusi atbildēja.

Tiesnesis viegli apmulsa un vēlreiz ieskatījās papīros, liet

nards būtu vēlējies, lai adopciju nokārto cits cilvēks, pārāk spilgtā atmiņā bija tiesneša lēmums decembri nodot aizbildni? čību Čāndleram Skotam, bet neviens tomēr to nepieminēja.

— Jā... skaidrs. — Tiesnesis pārbaudīja dokumentus, lūdza Bernardam tos parakstīt, tad Grosmenam to apliecināt. Bernards lūdza, lai parakstās arī viņa vecāki.

— Vai es arī drīkstu parakstīt? — Džeina jautāja, vēloties pilnībā ņemt dalību visā, kas notiek, un tiesnesis apjuka. Līdz šim viņam tas nekad nebija lūgts.

— Nav nepieciešams... ē... Džeina... bet, ja tu vēlies, lūdzu.

Džeina uzsmaidīja Bernardam un tad tiesnesim.

— Es to vēlos.

Tiesnesis pamājis sniedza viņai vienu papīru, uz kura Džeina ar nopietnu sejas izteiksmi uzvilka savu vārdu. Tiesnesis uzlūkoja visus.

— Ar Kalifornijas štata man uzticētajām tiesībām pasludinu, ka Džeina Elizabete Faina ir Bernarda Faina likumīgā meita, adoptēta divdesmit astotajā janvārī.

Viņš uzsita ar mazu āmuriņu pa galdu, tad piecēlās, pasmaidīja un, neliekoties ne zinis par briesmīgo kļūdu iepriekš, paspieda Bernarda roku. Bernards pacēla Džeinu augšā kā reiz bērnībā, noskūpstīja, tad nolaida lejā.

— Es tevi mīlu, tēt, — viņa nočukstēja.

— Es arī tevi mīlu. — Bernards pasmaidīja, klusībā vēloties, kaut Elizabete to redzētu. Viņš arī vēlējās, kaut jau sen būtu to izdarījis. Tad viņiem ietu secen daudz posta un nepatikšanu. Čāndleram Skotam nebūtu ne mazāko tiesību. Bet nu jau bija par vēlu sevi tirdīt. Ļaunais palika pagātnē. Sākās jauna dzīve. Džeina bija viņa īstā meita, vecmāmiņa

Ruta raudādama skūpstīja mazmeitu, vectētiņš spieda dēla roku.

— Apsveicu!

Svētku noskaņā viņi devās pusdienās uz “Trader Vic’s”, tikai auklīte un Aleksandrs brauca mājās. Kamēr visi pasūtīja ēdienus, Bernards smaidot paspieda bērna rociņu. Nebilstot ne vārda, viņš uzvilka Džeinas pirkstā zelta gredzenu. Tā bija šaura zelta stīpiņa ar vienu pērlīti. Džeina apbrīnojot to apskatīja, tad pateicās.

— Tēt, tas ir skaists. — Viņa jutās gluži vai saderinājusies. Nu viņa skaidri apzinājās, ka neviens viņu tēvam neatņems. Neviens.

— Tu esi skaista, mīlulīt. Tu esi ļoti, ļoti drosmīga meitene.

Viņi abi atcerējās Meksiku, bet tā jau bija pagātne. Viņi uzlūkoja viens otru, domājot par Elizabeti, un Bernards, smaidot līdz pašiem sirds dziļumiem, novērtēja, ka Džeina Elizabete Faina tagad patiesi bija viņa bērns.

34

Pirmo reizi divos gados Bernards pilnībā uzņēmās galvenos direktora pienākumus, kaut arī viņam bija sāpīgi vienam bez Elizabetes doties uz Romu un Milānu. Viņš atcerējās pirmo kopīgo ceļojumu uz Eiropu, kā Elizabete bija priecājusies par jauniegādātiem tērpiem, muzejiem, pusdienošanu, “Fouquet's”, vakariņas “Lipp’s” un “Maxim's”, bet nu viss bija citādi. Tagad viņam rūpēja tikai darbs, un viņš nekavējās gādāt, lai viss ieietu vecajās sliedēs. Bernardam šķita, ka pagājusi vesela mūžība. Viņš juta ieplūstam sevī jaunas asinis, kad apskatīja moderno tērpu kolekcijas un aprunājās ar pazīstamiem dizaineriem. Viņš precīzi paredzēja “Vulfa” vajadzības jaunajam gadam, pa ceļam mājup Ņujorkā ieturēja klusas, garas vakariņas ar Polu Bermanu “Le Veau d’Or, apspriežot nākotnes plānus. Pols Bermans apbrīnoja jaunākā drauga izturību un vēlēja viņam ātrāku atgriešanos Ņujorkā. Pagaidām nebija atrasts piemērots aizvietotājs direktora postenim Sanfrancisko, tomēr Pols gatavojās atsaukt Bernardu līdz gada beigām.

— Vai tu esi ar mieru, Bernard?

— Jā, laikam gan. — Viņam vairs tik ļoti nekārojās pārcelties, veco dzīvokli viņš bija pārdevis. Bernarda ģimenei tagad tas tikpat būtu par mazu. Pastāvīgais īrnieks arī bija izteicis vēlēšanos to pirkt. — Man jāpadomā par skolu Džei-nai, bet vēl jau laika pietiek. — Viņš vairs nesteidzās. Bērni un auklīte mierīgi dzīvoja Sanfrancisko.

— Es tev ziņošu, tiklīdz būsim sameklējuši direktora kandidātu.

Nebija viegli izvēlēties šim darbam īsto cilvēku. Bermans bija runājis ar divām sievietēm un vienu vīrieti, bet viņi pilnībā neatbilda prasībām. Viņiem nebija ne Bernarda pieredzes, ne izsmalcinātās gaumes. Viņš nevēlējās, lai Sanfrancisko veikals pārvēršas necilā provinciālā bodītē. Bernarda rokās šis uzņēmums bija otrais ienesīgākais aiz Ņujorkas, un Bermanam tas ļoti patika. Vēl vairāk tas bija pa prātam direktoru valdei.

Pirms braukšanas mājās viņš uz īsu brīdi satikās ar vecākiem, un māte gribēja, lai mazbērni vasaru pavada pie viņiem.

— Tev pietrūks laika cauru dienu ņemties ar viņiem, un pilsētā bērniem vispār nav, ko darīt.

Ruta bez teikšanas saprata, ka viņi nedosies atpūsties uz Stinsonbīču. Tur Bernards pirmo reizi bija braucis iepazīties ar Elizabeti, toreiz viņš nesen bija stājies darbā Sanfrancisko, un tagad, ja nebija Elizabetes, viņiem tur nebija, ko meklēt.

— Kad nokļūšu mājās, padomāšu.

— Varbūt Džeina šogad labāk gribētu braukt uz nometni?

Džeinai bija pāri deviņiem gadiem, bet Bernards pagai- •

dām nevēlējās no meitenes šķirties. Viņi kopā bija daudz pārdzīvojuši. Kopš Elizabetes nāves bija pagājuši tikai deviņi mēneši.

Un tad māte Bernardu nepatīkami pārsteidza, pavēstīdama, ka misis Rozentāles meita nesen šķīrusies un d/.ivo jot Losandželosā, it kā Bernardam tagad būtu jārikoļ.is.

— Vai tu nevēlies viņu apciemot?

Bernards paskatījās uz māti, it kā viņa būtu piedāvāju-si dēlam pastaigāties pa ielu apakšveļā, un ļoti sadusmojās. Mātei nebija tiesību jaukties viņa dzīvē, savest viņu ar sievietēm.

— Kāda velna pēc?

— Viņa ir ļoti jauka meitene.

— Nu un tad? — Bernards pārskaitās. Pasaule bija pilna ar skaistām meitenēm, bet neviena nelīdzinājās Elizabetei, tāpēc viņš nevēlējās ne ar vienu iepazīties.

— Bernard... tev jāsāk dzīve no jauna, — māte, elpu ievilkusi, ķērās vērsim pie ragiem. Viņa to bija gribējusi pateikt jau kopš pēdējās tikšanās reizes Sanfrancisko.

— Cik man ir nepieciešams, es dzīvoju.

— Es nedomāju tā, es runāju par meitenēm.

Bernards gandrīz atcirta, ka tā nav viņas darīšana. Māte aizskāra vaļēju brūci, un viņš to nespēja paciest.

— Man ir trīsdesmit deviņi gadi. Mani neinteresē “meitenes”.

— Tu labi zini, ko es domāju, tā teikdama. — Bernards nevēlējās klausīties šajās runās, tās viņu kaitināja. Elizabetes tērpi neaiztikti stāvēja ģērbtuvē, tikai smaržas pamazām izgaisa. Reizi pa reizei viņš tās ieelpoja, lai atcerētos... atmiņu straume plūda, un vēlu vakaros viņš, nespēdams aizmigt, raudāja. — Tu esi jauns vīrietis. Laiks padomāt par sevi.

Nē, Bernards bez vārdiem iekliedzās. Nē! Viņam vēl jādomā par Elizabeti. Citādi viņa zudīs uz mūžiem. Viņš negribēja Elizabeti atlaist. Nekad. Viņas drēbes vienmēr paliks skapī. Viņiem bija kopīgi bērni un atmiņas. Neko vairāk viņam nevajadzēja. Ruta to saprata.

— Es nevēlos ar tevi to apspriest.

— Tomēr tev jāsāk par to domāt. — Mātes balss skanēja maigi, bet Bernards ienīda viņas iejūtīgo žēlumu un uzmācību.

— Man nav jādomā ne par ko tādu, par ko negribu! — Bernards iecirtās.

— Ko tad man teikt misis Rozentālei? Es apsolīju, ka tu piezvanīsi Evelīnai, kad atgriezīsies Rietumkrastā.

— Pasaki, ka nozaudēju viņas telefona numuru.

— Neāksties... nabaga meitene tur nevienu nepazīst.

— Tad kāpēc viņa pārcēlās dzīvot uz Losandželosu?

— Viņa nezināja, kurp doties.

— Kāda vaina Ņujorkai?

— Evelīna gribēja taisīt karjeru Holivudā... viņa ir ļoti skaista meitene. Viņa bija modele “Ohrbach’s”, pirms apprecējās. Zini...

— Māt! Nē! — Bernards iesaucās skaļāk, nekā pienāktos, un viņš nožēloja savu skarbo izturēšanos, bet tiešām nebija spējīgs uzsākt jaunas attiecības. Viņš šaubījās, vai vispār kādreiz būs. Viņam vairs nevajadzēja nevienas. Nekad nevajadzēs.

Mājās, Sanfrancisko, viņi nosvinēja Aleksandra otro dzimšanas dienu. Auklīte bija noorganizējusi bērnu balli draugiem no parka, pati izcepusi torti, kurā mazais priecīgs iebrauca iekšā ar visiem pirkstiem un, notraipījis muti ar šokolādi, plati smaidīja fotoobjektīvā. Nolicis fotoaparātu, Bernards kārtējo reizi noskuma, domājot par Elizabeti, kurai to noteikti vajadzēja piedzīvot... un pēkšņi Bernardu pārņēma spilgtas atmiņas par dēla piedzimšanu pirms diviem gadiem. Viņiem tika dāvāta jauna dzīvība, bet pēc neilga laika cita atņemta. Bezgala nomākts, viņš nolika Aleksandru gulēt un gāja uz savu istabu, aiz vientulības pavērdams ģērbtuves durvis, lai ieelpotu viņas atstātās smaržas, kas iedarbojās gandrīz kā dūres trieciens.

Nedēļas nogalē, īsti nezinādams, ko iesākt, Bernards ir-.r dināja bērnus automašīnā, lai tāpat vien pabraukātos, 1 >žemu priekšējā sēdeklī sev blakus, bet auklīte ar Aleksandru apmic rināti pļāpāja uz aizmugurējā sēdekļa. Šoreiz viņi devās citā vir zienā, nevis ierastajā. Parasti viņi riņķoja ap Marinu, devās uz Paradīzes līci Tiburonā vai uz Belvedēru, Sosalito, kur pirka saldējumu. .Šoreiz Bernards brauca uz ziemeļiem, uz vīnadār-ziem, kur garām slīdēja skaistas, sulīgi zaļas, bagātīgas ainavas. Auklīte sāka stāstīt par bērnību lauku mājās Skotijā.

— Tur izskatījās līdzīgi, — viņa teica, kad viņi brauca garām milzīgai liellopu fermai. Koki slējās augstu debesīs, Džeina priecājās par zirgiem, aitām, govīm. Aleksandrs aiz sajūsmas spiedza, izdodams atbilstošas skaņas, kas pārējiem, pat Bernardam, izraisīja smieklus. Visapkārt izskatījās kā paradīzē.

— Skaisti, vai ne, tēt? — Džeina par itin visu apspriedās ar tēvu. Kopīgi pārvarētās grūtības pēc nepatikšanām ar Čāndleru Skotu viņus bija tuvinājušas vēl ciešāk. — Man šeit patīk. — Viņa izskatījās vecāka par saviem gadiem, abi palūkojās viens uz otru un pasmaidīja. Bernardam arī te patika.

Vīna darītavas bija iespaidīgas, mazās viktoriāņu stila mājas — savā veidā burvīgas. Pēkšņi Bernardam ienāca prātā, vai šeit nevarētu atpūsties vasarā, kas tuvojās straujiem soļiem. Šī apkaime ļoti atšķīrās no Stinsonbīčas, bērniem te patiktu. Viņš ar smaidu uzlūkoja Džeinu.

— Vai nevēlies te pavadīt kādu nedēļas nogali un sīkāk izpētīt apkārtni? — Arī Bernards par visu aprunājās ar meitu, kā būtu to darījis ar viņas māti.

Džeina sajūsminājās, auklīte tāpat, un Aleksandrs iesaucās: — Vēl... vēl govis!... Mū! — kad viņi brauca garām veselam ganāmpulkam.

Nākamajā nedēļas nogalē viņi te atgriezās un iekārtojās dzīvot viesnīcā, kas bija ļoti laba. Laiks turējās patīkami silts, nebija ne miņas no piejūras miglas, kas bieži uzkrita Stinsonbīčā, skatienu priecēja leknā zāle, lielie koki un skaistie vīnadārzi. Otrā dienā viņi Oukvilā, braucot pa šauru, līkumotu ceļu, netālu no divdesmit devītās maģistrāles, atrada piemērotu vasaras namiņu. Tā bija burvīga viktoriāņu stila celtne, ko nesen izremontējusi ģimene, kura pārcēlās dzīvot uz Franciju un vēlējās māju pa vasaru izīrēt, līdz izlems, vai atgriezties Napas ielejā vai ne. Par vasarnīcu viņiem bija izstāstījuši nelielās viesnīcas īpašnieki, un Džema aiz prieka plaukšķināja rokas, bet auklīte paziņoja, ka tā esot piemērota vieta, kur varētu turēt govi.

— Vai mēs turēsim cāļus, tēt? Un kazu! — Džeina aiz satraukuma lēkāja, bet Bernards tikai smējās.

— Pag, pag, mēs te neierīkojam vecā Makdonalda fermu, mēs tikai gribam sev vasaras atpūtas vietu.

Namiņš viņiem tiešām bija ļoti piemērots. Pirms atgriešanās pilsētā Bernards vakarā piezvanīja nekustamā īpašuma aģentam, un nosauktā cena viņu apmierināja. Viņš drīkstēja izmantot māju no pirmā jūnija līdz Darba dienai. Bernards piekrita visiem noteikumiem, parakstīja īres līgumu, čeku, un mājās viņš devās apmierināts, jo nu viņiem bija vasarnīca. Viņš negribēja sūtīt bērnus pie mātes. Viņš vēlējās paturēt Džeinu un Aleksandru savā tuvumā. No Napas viņš varēja braukāt uz darbu tikpat labi kā no Stinsonbī-čas. Ceļš bija tikai nedaudz garāks.

— Nometnes tātad šogad nebūs, — Bernards teica, uzsmaidīdams Džeinai.

— Ļoti labi, — Džeina paziņoja. — Es nemaz negribēju tur braukt. Vai vectētiņš un vecmāmiņa ieradīsies pie mums ciemos? — Viņiem bija atsevišķa viesu istaba, jo pašiem katram bija sava telpa un vēl viena lieka.

— Noteikti.

Taču Ruta to uzskatīja par lielu kļūdu. Māja atradās /< mes vidienē, tātad tur bija pārāk karsts, tur noteikti apkārt ložņāja klaburčūskas, un bērniem daudz labāk būtu pie vi ņas Skārsdeilā, viņa paziņoja.

— Mamm, bērniem tur ļoti patīk. Māja ir patiešām burvīga.

— Kā tu tiksi galā ar darbu?

— Braukāšu. Ceļā paiet apmēram stunda.

— Tas ir ārprāts! To tikai tev vēl vajadzēja! Kad tu beidzot nāksi pie prāta?

Ruta gribēja ieminēties par Evelīnu Rozcntāli, bet vēl nogaidīja. Nabaga meitene Losandželosā jutās gaužām vientuļa, viņa jau prātoja, vai neatgriezties Ņujorkā, un viņa tik ļoti noderētu Rutas dēlam... Ne tik labi kā Elizabete, un tomēr. Arī bērniem būtu labi. Evelīnai pašai bija divi bērni — zēns un meitene. Iedomājusies par tiem, Ruta muļķīgā kārtā tomēr teica Bernardam:

— Es šodien runāju ar Lindu Rozentāli, viņas meita joprojām ir Losandželosā.

Bernards neticēja savām ausīm. Mātei bija tik jaukas attiecības ar Elizabeti, un ko viņa tagad darīja? Kā viņa tā uzdrīkstējās! Bernards dusmojās.

— Es tev jau sacīju, ka mani tas neinteresē! — viņš paziņoja apslāpētā balsī, viņam sirds sāpīgi sažņaudzās, iedomājoties vien citas sievietes.

— Kāpēc ne? Viņa ir ļoti patīkama... Viņa...

Bernards pārskaities māti pārtrauca:

— Es nolikšu klausuli.

Bīstamais sarunas temats izraisīja žēlumu pret dēlu.

— Atvaino! Es tikai domāju...

— Nevajag, māt!

— Laikam nav īstā reize. — Viņa nopūtās, bet Bernards sadusmojās vēl vairāk.

— Tā nekad nepienāks. Es vairs nekad nesatikšu tādu kā Elizabete.

Bernardam acīs saskrēja asaras, tāpat kā mātei tur, Skārsdeilā.

— Tu nedrīksti tā domāt, — viņa maigi un skumīgi noteica, asarām lēni ritot pār vaigiem par tām ciešanām, ko diendienā pārdzīvoja viņas dēls.

— Drīkstu gan. Viņa manā dzīvē bija viss. Elizabetei līdzīgas pasaulē nav, — viņš tik tikko dzirdami sacīja.

— Tu atradīsi meiteni, ko tāpat mīlēsi, tikai citādi. — Ruta centās izturēties taktiski, zinot dēla jūtīgo dabu. Viņa tomēr uzskatīja, ka pēc desmit mēnešiem jāsāk jauna dzīve, bet Bernards viņai nepiekrita.

— Vismaz reizēm aizej izklaidēties.

Bernards augus vakarus palika mājās kopā ar bērniem, kā stāstīja misis Pipinsa, un, pēc Rutas domām, tas dēlam nenāca par labu.

— Mani tas neinteresē, mamm. Es labāk sēžu mājās pie bērniem.

— Džeina un Aleksandrs drīz vien izaugs lieli. Tāpat kā tu izaugi. — Viņi reizē pasmaidīja, Rutai taču bija Lū, un viņa uz mirkli jutās vainīga.

— Man vēl vismaz gadi sešpadsmit laika. Pagaidām es par to neuztraucos.

Ruta uz brīdi padevās un, mainot sarunas tematu, sāka apspriest Napā noīrēto māju.

— Džeina gaida tevi šovasar ciemos, mamm.

— Labi, labi... es aizbraukšu.

Ruta, protams, ieradās arī, un viņai vasarnīca ļoti patika. Tur varēja nedomāt par frizūru, staigāt kailām kājām pa zāli, pagulēt šūpuļtīklā zem milzu kokiem un lūkoties »1« besīs. Mājas otrā pusē pat tecēja mazs strautiņš, viņi tur līkāja pa akmeņiem, saslapinot kājas, kā Bernards bija dari jis bērnībā Ketskilā. Savā ziņā Napa viņam atgādināja bērnības iespaidus, arī Rutai tāpat. Viņa vēroja, kā bērni spēlējas zālē, Bernarda sejas izteiksmi, un viņa jutās priecīgāka par dēlu. Tā patiesi bija viņiem piemērota atpūtas vieta, Ruta secināja, uzturoties vasarnīcā. Bernards un bērni izskatījās apmierināti.

Pēc tam Ruta devās uz Losandželosu, lai satiktos ar Lū, kas bija aizbraucis uz mediķu sanāksmi Holivudā. Pēc tam viņi gatavojās lidot uz Havaju salām kopā ar draugiem. Viņa vēlreiz atgādināja Bernardam, ka Evelīna Rozentāle joprojām dzīvo Losandželosā un ir dabūjama, bet šoreiz Bernards viņai ar humoru atjokoja. Evelīna viņu neinteresēja, bet viņš jutās labākā noskaņojumā. Viņš vismaz rupji neat-cirta mātei.

— Tu taču nekad neatmetīsi savus niķus, mamm?

Māte viņam uzsmaidīja.

— Labi, labi!

Lidostā viņa cieši noskūpstīja dēlu, uzmetot viņam vēl pēdējo skatienu. Bernards joprojām bija viņas slaidais, skaistais dēls, bet viņa matos stīgoja vairāk sirmu matu, ap acīm, kas raudzījās skumji, bija dziļākas krunciņas. Bija pagājis gads kopš Elizabetes nāves, un viņš joprojām sēroja. Taču vismaz dusmas bija zudušas. Viņš vairs neturēja prātā aizvainojumu pret sievu, ka tā pametusi viņu. Bernards tikai bija ārkārtīgi vientuļš. Viņš bija zaudējis ne tikai mīļāko un sievu, bet arī labāko draugu.

— Neaizmirsti arī pats sevi, mīļais, — Ruta viņam lidostā pačukstēja.

— Tu tāpat, mamm.

Viņš apskāva māti un atvadoties pamāja, un viņa devās uz lidmašīnu. Pēdējo divu gadu laikā viņi bija kļuvuši stipri tuvāki, bet ko tas bija prasījis! Cik daudz pārdzīvojumu viņiem bijis jāizcieš!

Vēlu vakarā, braucot uz Napu, Bernards prātoja par to visu... par Elizabeti... viņš joprojām nespēja samierināties ar domu, ka viņa mirusi... ka neparādīsies kādu dienu. Ar domām par Elizabeti viņš piebrauca pie mājas, bet auklīte bija nomodā un viņu gaidīja. Pulkstenis rādīja desmit, mājā valdīja miers un klusums. Džeina bija aizmigusi, gultā lasot “Melno skaistuli”.

— Mister Fain, manuprāt, Aleksandrs ir saslimis.

Bernards sarauca pieri. Bērni viņam nozīmēja visu.

— Kas viņam kaiš? — Aleksandram bija divi gadi, Bernarda acīs viņš vēl bija pavisam mazs, jo vairāk tāpēc, ka auga bez mātes. Bernardam viņš vienmēr būs mazs.

Auklīte, juzdamās vainīga, pastāstīja:

— Es laikam pārāk ilgi ļāvu viņam plunčāties baseinā. Pirms aizmigšanas viņš sūdzējās par sāpēm ausī. Iepilināju siltu eļļu, bet nelīdzēja. Ja rīt viņam nebūs labāk, jābrauc uz pilsētu pie ārsta.

— Neuztraucieties!

Bernards viņai uzsmaidīja. Misis Pipinsa bija tik ārkārtīgi apzinīga, ka Bernards bieži vien pateicās debesīm par laimīgo iespēju viņu paturēt savu bērnu tuvumā. Viņam vēl arvien šermuļi pārskrēja pār kauliem, atceroties sadisti šveicieti vai netīro norvēģieti, kura “aizņēmās” Elizabetes apģērbus.

— Gan viss būs kārtībā, auklīt. Ejiet vien gulēt.

— Vai nevēlaties siltu pienu, tas palīdzēs aizmigt?

Bernards papurināja galvu.

— Nē, paldies!

Misis Pipinsa jau sen bija ievērojusi, kā Bcrn.mU veļu vakaros neiet gulēt un klimst apkārt pa māju. Pirms pāris dienām bija pagājis gads kopš viņa sievas nāves, un aukliņ* saprata, cik viņam smagi ap sirdi. Labi, ka Džeinu vairs nc mocīja murgi.

Naktī pulksten četros viņus uzmodināja Aleksandra skaļā raudāšana. Bernards nesen bija ieslīdzis miegā, viņš ātri uzmeta rītasvārkus un devās uz bērnistabu, kur auklīte šūpoja zēnu, bet bezcerīgi.

— Vai auss?

Viņa pamāja, aijādama mazo.

— Vai izsaukt ārstu?

Auklīte noraidoši papurināja galvu.

— Diemžēl viņš jāved uz slimnīcu. Nedrīkst bērnu ilgāk mocīt. Mazais nabadziņš!

Viņa noskūpstīja zēna pierīti, un Aleksandrs tiecās pie viņas. Bernards noliecies lūkojās uz mazo, sirds viņam sila un sāpēja vienlaikus, jo zēns izskatījās bezgala līdzīgs mātei.

— Slikti, vai ne, puis? — Aleksandrs pamāja tēvam, pārtrauca raudāt, bet tikai uz brīdi. — Nāc pie manis! — Bernards pastiepa rokas un paņēma bērnu. Aleksandram bija drudzis, viņš neļāva pat pieskarties galvas labajai pusei, un Bernards piekrita, ka auklītei taisnība un bērns jāved uz slimnīcu. Viņa ārsts bija iedevis vietējā pediatra koordinātas, ja bērniem kas atgadītos, ja viņi saslimtu. Bernards palūdza, lai auklīte patur zēnu uz rokām, bet pats devās pārģērbties un sameklēja atvilktnē vizītkarti. Doktore M. Džounsa — un telefona numurs. Viņš piezvanīja un automātiskajā atbildētājā paskaidroja, kas noticis, un lūdza savienot ar ārsti Džounsu, bet tad pie telefona pienāca operatore un paskaidroja, ka doktore Džounsa steidzami izsaukta uz slimnīcu un atrodas tur.

— Vai viņa varētu mūs pieņemt? Mans dēls saslimis un cieš sāpes.

Aleksandram jau agrāk bija gadījies apsaldēt ausis, un tad palīdzēja penicilīna injekcija. Un vēl viņam palīdzēja Džeinas, tēva un auklītes mīlestība.

— Es pārbaudīšu, — teica operatore un gandrīz nekavējoties paziņoja: — Jā, varēs. — Viņa paskaidroja, kā nokļūt līdz slimnīcai, Bernards aiznesa Aleksandru uz automašīnu un ielika bērnu sēdeklītī. Bernardam bija jābrauc vienam, jo auklīte palika pie Džeinas. Gandrīz rokas lauzīdama, misis Pipinsa apsedza Aleksandru ar sedziņu un iedeva viņam rokā lācīti, bet puisēns visu laiku žēli raudāja, un auklītei bija grūti šķirties no sava mīluļa.

— Žēl, ka jums jābrauc vienam, mister Fain. — Misis Pipinsas neskaidrā burta “r” izruna kļuva vēl raksturīgāka, kad viņa bija nogurusi. — Es nevaru atstāt Džeinu. Viņa pamodusies nobīsies, ja neviena nebūs mājās. — Kopš nolaupīšanas meiteni bija viegli nobiedēt, gan Bernards, gan auklīte to labi zināja.

— Neuztraucieties, auklīt! M s tiksim galā. Būsim atpakaļ, cik vien ātri iespējams.

Pulkstenis rādīja puspieci no rīta, un Bernards steigšus devās uz slimnīcu. No Oukvilas līdz Napai bija garš ceļš, bet bez desmit minūtēm piecos viņš bija tur klāt. Aleksandrs joprojām raudāja, kad Bernards ienesa viņu neatliekamās palīdzības telpā. Spožā gaisma kairināja acis, un Bernards apsēdās, turēdams bērnu rokās. Pie viņiem pienāca slaida, jauna sieviete, ģērbusies džemperī ar augstu apkaklīti un džinsos. Viņa bija gara auguma, ar patīkamu smaidu, tumšiem, zilganmelniem matiem. Gandrīz kā indiānietei, Bernards paguris nodomāja. Bet acis bija zilas kā Džeinai... un Elizabetei... Viņš atvairīja šo domu un, pieņēmis, ka meln-matē varētu būt neatliekamās palīdzības darbiniece, pank.nd roja sievietei, ka gaida ārsti Džounsu.

— Es esmu ārste Džounsa, — jaunā sieviete teica, uz smaidīdama Bernardam. Viņai bija sirsnīga, nedaudz aizsma kusi balss, vēss, stingrs rokasspiediens, un viņa izstaroja labsirdību un maigumu, ar mātišķām un sievišķīgām kustībām uzmanīgi izņemot Aleksandru no Bernarda rokām un apskatot sāpošo austiņu. Viņa šķita ļoti kompetenta, izmeklējot sarunājās ar bērnu un stāstīja jocīgus atgadījumus, pa reizei uzmetot arī tēvam uzmundrinošus skatienus.

— Viņam iekaisusi viena auss un otra neizskatās labāk.

Ārste pārbaudīja kaklu, mandeles, vēderiņu, vai tam nav

kāda vaina, un tad veikli injicēja penicilīnu. Aleksandrs vēl brīdi paraudāja, bet tad pārstāja, jo ārste uzpūta krāsainu baloniņu un piedāvāja ar Bernarda atļauju zēnam cukurgailīti, kuru viņš, pat tik savārdzis, iepriecināts paņēma. Aleksandrs sēdēja Bernardam uz ceļiem un, sūkādams saldumu, domīgs pētīja ārsti. Viņa uzsmaidīja bērnam un izrakstīja recepti zālēm nākamajai dienai. Drošības pēc viņa iedeva Bernardam arī divas mazas kodeīna tabletes, ja sāpes nerimtos.

— Lai gan, — viņa teica, uzlūkojusi Aleksandra drebošo apakšlūpu, — kāpēc atlikt? Nav jēgas bērnam tā ciest. -Viņa aizgāja un, melnajiem matiem plīvojot pār pleciem, atgriezās ar karotē izšķīdinātu tableti. Aleksandrs dabūja iedzert zāles, pirms bija paspējis ko iebilst. Ārste Džounsa prata to panākt kā spēlējoties. Bērns nopūtās, iekārtojās tēvam uz rokām, sūkādams cukurgailīti, un pēc brīža, kamēr Bernards aizpildīja nepieciešamās veidlapas, jau bija aizmidzis.

Bernards pasmaidīja par puisēnu un atzinīgi uzlūkoja ārsti. Viņa patiesi bija patīkama un izrādīja lielas rūpes par Aleksandru.

— Paldies! — Bernards smaidīdams noglāstīja mazo galviņu un piebilda: — Jūs tik jauki izturējāties pret viņu!

Bernardam tas bija ārkārtīgi svarīgi. Bērni viņam bija galvenais.

— Pirms stundas man tika atvests tieši tāds pats pacients ar iekaisušu ausi, — Džounsa atbildēja, uzsmaidīdama Bernardam un nodomādama, cik labi, ka reiz kopā ar bērnu atbraucis tēvs, nevis nomocīta, vientuļa māte. Tātad arī vīrieši rūpējās un uztraucās par savējiem. Viņa to gan neteica skaļi. Varbūt šis kungs bija šķīries un viņam nekas cits neatlika. — Vai jūs dzīvojat Oukvilā?

Bernards veidlapā bija ierakstījis vasaras mītnes adresi.

— Nē, pilsētā. Šeit mēs atpūšamies.

Ārste pamāja, bet tad, aizpildīdama savu daļu viņa apdrošināšanas kartītē, atkal smaidot jautāja:

— Vai jūs pats esat no Ņujorkas?

Bernards pavīpsnāja.

— Kā jūs to zināt?

— Es arī esmu no Austrumiem. No Bostonas. Es jūsu balsī saklausīju ņujorkieša intonāciju. —Jā, Bernards savukārt dzirdēja bostometes izrunu. — Cik ilgi jau esat šeit, Rietumos?

— Četrus gadus.

— Es iestājos Stenforda medicīnas skolā un vairs neatgriezos mājās. Tas notika pirms četrpadsmit gadiem. — Viņa bija trīsdesmit sešus gadus veca, saņēmusi diplomu ar lieliskām atzīmēm, un Bernardam viņa šķita simpātiska. Viņa atstāja gudras, laipnas sievietes iespaidu. Acīs dzirkstot humoram, viņa domīgi uzlūkoja Bernardu. Viņai patika vīrieša skatiens. — Te, Napā, ir jauki dzīvot. — Ārste nolika veidlapas un paskatījās uz aizmigušo mazo eņģelīti. — Atvediet viņu pie manis pēc dienas vai divām. Man Senthelē-nā ir klīnika, kur pieņemu pacientus, tas ir tuvāk nekā šeit, slimnīcā. — Viņa pārlaida skatienu antiseptiskajai slimnīcas telpai. Viņai re nepatika pieņemt bērnus, vienīgi jm i.ih bija pirmās nepieciešamības gadījumā. V/

— Tas ir labi, ka strādājat tik tuvu mums. Ar bērniem nekad nevar zināt, kad ievajadzēsies ārsta.

— Cik bērnu jums ir?

Varbūt tāpēc nebija atbraukusi sieva, ārste Džounsa nodomāja. Ja nu viņiem ir desmit bērnu, tātad sieva palikusi mājās pie pārējiem. Ārste pasmaidīja. Kādai viņas pacientei bija astoņi bērni, kurus viņa bija iemīļojusi.

— Divi. Aleksandrs un deviņus gadus veca meitene, Džeina.

Ārste Džounsa sirsnīgi viņam uzsmaidīja. Misters Fains patiesi likās jauks cilvēks. Kā viņam iemirdzējās acis, kad viņš runāja par bērniem! Lielāko tiesu gan tās raudzījās skumji — kā svētajam Bernardam. Viņš bija izskatīgs vīrietis. Izturēšanās... bārda... Nomierinies, viņa sevi norāja, sniedzot pēdējos norādījumus, un Bernards ar bērnu uz rokām aizgāja. Gatavodamās beigt darbu un doties mājās, viņa pavīpsnājusi māsiņai teica:

— Jāizbeidz pieņemt nakts izsaukumus. Ap šo laiku man sāk iepatikties bērnu tēvi.

Viņas abas iesmējās, bet tas, protams, bija joks. Ārste Džounsa pret pacientiem un viņu vecākiem izturējās ar vislielāko nopietnību. Atvadījusies no māsiņām, viņa devās ārā pie savas automašīnas, “Austiņ Healy’\ ar kuru brauca jau kopš medicīnas skolas laikiem. Nolaidusi lejā jumtu, matiem vējā plīvojot, viņa devās uz Senthelēnu, pa ceļam pavicinot ar roku Bernardam, kurš brauca mierīgāk. Bernards pamāja pretī. Viņam bija iepatikusies ārste, kaut arī viņš nesaprata, kā tieši. Salīdzinājumā ar iepriekšējām dienām viņš jutās visai pacilātā noskaņojumā, kad, saulei austot pār kalniem, Oukvilā iegriezās piebraucamajā ceļā.

35

Pec divām dienām Bernards aizveda Aleksandru pie ārstes Džounsas uz apskati. Šoreiz Bernards devās uz viņas klīniku. Tā atradās mazā, saulainā viktoriāņu stila namā pilsētas galā. Tajā pieņēma vēl viens ārsts, un Džounsa pati dzīvoja otrajā stāvā. Bernards vēlreiz apbrīnoja viņas prasmi apieties ar bērnu, un viņam šī sieviete tiešām patika, pat vēl vairāk nekā iepriekšējā tikšanās reizē. Virs džinsiem bija uzvilkts koši balts, iestīvināts uzsvārcis, viņa izturējās brīvi, kustības bija maigas, uzmanīgas, un acis silti iemirdzējās, kad viņa iesmējās kopā ar Aleksandru un viņa tēvu.

— Viņa austiņas izskatās daudz labākas. — Ārste Džounsa uzsmaidīja tēvam un blakus sēdošajam dēlam. — Bet tu, draugs, kādu laiku turies tālāk no peldbaseina! — Viņa sabužināja Aleksandra matu cekulu vairāk kā māte, nevis ārste, tādējādi liekot Bernarda sirdij sāpīgi sažņaugties, taču viņš to ātri pārvarēja.

— Vai vēl jāved pie jums?

Ārste Džounsa papurināja galvu, un Bernards gandrīz nožēloja, ka nav tas jādara. Viņš gan tūdaļ sabozās uz sevi. Jauka, prasmīga ārste, kas labi parūpējās par bērnu, — tas

ari bija viss. Ja Aleksandram vēl gadītos nepieciešamība vi ņu apmeklēt, auklīte atvestu bērnu. Tā būtu drošāk. Ik*i nards nespēja novērst skatienu no zilganmelnajiem, mirdz» šajiem matiem un dusmojās arvien vairāk. Zilās acis tik ļoti atgādināja Elizabeti...

— Nē, viņš ir praktiski vesels. Man tikai jāaizpilda informācija par bērnu savai uzskaitei. Cik viņš ir vecs?

Viņa jauki uzsmaidīja Bernardam, kurš centās saglabāt vienaldzību un nesatraukties par pazīstamo acu skatienu. Tik zilas... gluži kā Elizabetei... Viņš piespieda sevi koncentrēties.

— Divi gadi un divi mēneši.

— Vispārējais veselības stāvoklis labs?

— Lielisks.

— Vai viņš saņēmis visas potes?

-Jā.

— Ka sauc viņa bērnu ārstu pilsētā?

Bernards pateica uzvārdu. Atbildēt uz formāliem jautājumiem bija vieglāk. Tad viņš pat varēja neskatīties uz ārsti.

— Pārējo ģimenes locekļu vārdi? — Viņa smaidot pacēla skatienu. - Bernards Fains? - Viņa atcerējās no tās nakts, kad Aleksandrs bija aizvests uz slimnīcu, un Bernards neviļus pasmaidīja.

— Jā. Viņam ir māsa Džeina, deviņus gadus veca.

— Atceros. — Tad viņa negaidot paskatījās uz Bernardu. — Un?

— Viss. — Bernards būtu vēlējies vēl vienu vai divus bērnus ar Elizabeti, bet tad jau viņai bija konstatēts ļaundabīgais audzējs.

— Jūsu sievas vārds?

Džounsa pamanīja vīrieša acīs skaudru sāpi, un viņai radās aizdomas par kādu neglītu šķiršanās prāvu.

Bernards šūpoja galvu, it kā nesagatavojies būtu saņēmis triecienu.

— Nē... viņas nav.

Ārste bija pārsteigta. Savāda bija atbilde un savāds vīrieša skatiens.

— Nav?

— Viņa ir mirusi, — Bernards izteica tik tikko dzirdami, un Džounsai kļuva viņa ārkārtīgi žēl. Viņa nespēja palikt imūna pret nāves ziņu.

— Man ļoti žēl... — Viņa aprāvās, skatoties uz bērnu. Šausmīga traģēdija ģimenei, īpaši mazajai meitenei. Aleksandrs gan vēl bija par mazu, lai saprastu. Tēvs izskatījās pilnīgi izmisis. — Atvainojiet, ka jautāju.

— Nekas. Jūs taču nezinājāt.

— Vai tas notika sen? — Tas nevarēja būt sen, jo Aleksandram bija tikai divi gadi. Aiz līdzjūtības viņai saskrēja asaras acīs.

— Pagājušā gada jūlijā. — Bernardam, kā redzams, bija grūti runāt, un ārste Džounsa vēl ilgi pēc viņu aiziešanas juta smagumu sirdī. Nabaga cilvēks, viņš izskatījās pilnīgi satriekts, kad pateica par savu nelaimi.

Visu dienu ārstei Džounsai neizgāja no prāta Bernards, un nedēļas beigās viņiem nejauši gadījās satikties universālveikalā. Aleksandrs sēdēja ratiņos, un Džeina arī bija līdzi. Meitene kaut ko ātri stāstīja, zēns pilnā balsī sauca: — Gumiju, tēt, gumiju! — Un ārste Džounsa uzkrēja viņiem gandrīz virsū. Viņa apstājās un pasmaidīja. Ģimenīte neizskatījās tik skumīga, kā viņa bija iztēlojusies. Gluži otrādi — viņi bija priecīgi.

— Sveicināti, kā veicas mūsu draugam? — Viņa palūkojās uz Aleksandru, bet ievēroja arī Bernarda atsaucīgo skatienu.

— Pavisam labi. Antibiotikas būs līdzējušas.

— Vai viņš tās vēl lieto? — Džounsa neatcerējās ieteiktās devas ilgumu, bet tēvs gan.

— Jā. Viņš jau atguvis agrāko dzīvesprieku, — Bernards smaidot stāstīja. Ārste ievēroja, ka viņam piestāv šorti. Vi ņa centās novērsties, bet — ko tu padarīsi! — misters Fains bija izskatīgs vīrietis. Bernards arī nepalaida garām neievērotu sievietes glīto ārieni. Viņa bija ģērbusies džinsos, tumšzilā blūzē, sarkanām sandalēm kājās, un viņas mati spoži un tīri laistījās vien. Tā kā viņai nebija ārstes baltā uzsvārča, Džeina nezināja, kas viņa ir. Bernards abas iepazīstināja, un Džeina stīvi un atturīgi sniedza rociņu. Viņa ar aizdomām vēroja svešo sievieti un tikai vēlāk automašīnā pajautāja:

— Kas tā tāda bija?

— Ārste, pie kuras es aizvedu Alekšu, — Bernards mierīgi attrauca, kaut arī jutās kā puišelis, kuru strostē māte. Viņš gandrīz iesmējās. Ruta būtu jautājusi tādā pašā stilā.

— Kāpēc tu Alekšu vedi pie viņas?

Bernards uztvēra negatīvo intonāciju un pabrīnījās, kāpēc gan Džeinai viņa tik ļoti nepatika.

— Ārsts Valebijs iedeva man viņas telefonu, ja nu kāds no jums saslimtu, kā, piemēram, tonakt Alekss. Mums veicās ar šo ārsti. Viņa izturējās ļoti labi pret mums, kad nakts vidū ieradāmies slimnīcā. Viņa jau bija tur aizbraukusi agrāk pēc cita izsaukuma, tātad viņa ir laba ārste. — Bernards atcerējās, ka viņa mācījusies Stenfordā.

Džeina kaut ko norūca savā nodabā, bet vairs lieki neizrunājās. Pēc pāris nedēļām viņi atkal nejauši satikās, un Džeina ārsti vispār ignorēja, pat nesasveicinājās ar viņu. Pēc tam automašīnā Bernards viņu sarāja.

— Tu izturējies ļoti rupji.

— Viņa nav nekas tik īpašs.

— Viņa ir ārste, un var gadīties, ka tev būs vajadzīga viņas palīdzība. Un vispār — ko viņa tev nodarījusi? Nedrīkst uzvesties nepieklājīgi.

Labi, ka vismaz Aleksam ārste patika. Zēns skaļi iespiedzās, ieraudzījis viņu universālveikalā, un nekavējās pateikt: — Labdien! — Aleksandrs atcerējās ārsti, kura ar viņu mīļi aprunājās, izvilka no kabatas kārtējo cukurgailīti un teica, ka viņu saucot daktere Mega. Džeina gan atteicās no piedāvātā cukurgailīša, bet Megana Džounsa izlikās neievērojam meitenes attieksmi.

— Lūdzu, neesi rupja pret viņu, mīļā!

Džeina pēdējā laikā bija kļuvusi ļoti jūtīga. Bernards nezināja, vai iemesls ir augšana vai viņa joprojām ilgojās pēc mātes. Auklīte teica, ka mazliet esot gan viens, gan otrs, un viņai, kā allaž, bija taisnība. Bernards bija ārkārtīgi pieķēries viņu dzīves galvenajam balstam — auklītei Pipinsai.

Nākamo reizi viņi ar Meganu satikās dārza ballītē Darba dienā. Bernards jau trīs gadus neapmeklēja nekādus pasākumus — kopš Elizabetes slimības sākuma. Bet nekustamā īpašuma aģents pierunāja viņu aizbraukt uz gaļas cepšanu, un Bernardam bija neērti atteikties. Viņš gan tur jutās kā nezinītis uz Mēness, jo visi sanākušie bija viņam sveši, un, tiklīdz Bernards izkāpa no mašīnas, tūlīt saprata, ka ir pārāk saposies. Ciemiņi bija ģērbušies T kreklos, džinsos, īsos krekliņos, blūzēs bez piedurknēm, ar kailām mugurām, bet viņš bija garās biksēs un gaišzilā kreklā. Bernards izskatījās piemērots Kapri vai Beverlihilzai, nevis Napas ielejai, un viņš jutās samulsis. Tad saimnieks sniedza viņam alu, jautājot par nākotnes nodomiem.

Bernards smaidot paraustīja plecus.

— Esmu iestidzis savā universālveikalā.

Nekustamā īpašuma aģents paaicināja Bernardu sāņus,

jautājot, vai viņš nevēloties māju paturēt vēl uz kādu laiciņu. īpašnieki aizkavēšoties Bordo ilgāk, nekā sākumā bijis paredzēts, un viņi labprāt vēlētos pagarināt īres līgumu.

— Es ar prieku padzīvotu šeit vēl, — Bernards piekrita,

un aģents apmierināts piedāvāja turpināt īrēšanu pa menc šiem, stāstīdams Bernardam, cik skaista esot ieleja rudeni, kad lapas maina krāsu.

— Arī ziemā pie mums nav slikti. Jūs varētu atbraukt brīvdienās, īres cena ir diezgan mērena.

Bernards pasmaidīja par Frenka veiklo valodu, lai panāktu izdevīgu vienošanos, un viņš jau gribēja doties prom.

— Jā, mums tas patiktu.

— Vai Frenks jums jau paspēja pārdot vīna darītavu? -jautāja pazīstama balss. Meganas Džounsas smiekli nošķin-da kā sudraba zvaniņi.

Bernards pagriezās un ieraudzīja sev blakus melnus matus un zilas acis, kas pārsteidza viņu ar katru tikšanās reizi. Me-gana Džounsa izskatījās ļoti skaista. Viņa bija tumši iedegusi, brūnā āda spilgti kontrastēja ar zilo acu gaišumu. Viņai mugurā bija balti, plati svārki un koši sarkana čigāniska blūze, kājās — baltas sandales. Viņa mulsināja Bernardu ar savu skaistumu. Viņam bija vieglāk Meganu uztvert zilos džinsos un baltā ārstes uzsvārcī. Šī sieviete atradās tik pieejami tuvu, un Bernarda skatiens palika gluži kā piekalts pie zīdaini gludajiem pleciem, bet viņš piespieda sevi lūkoties viņai acīs. Arī tas neglāba. Meganas acis atgādināja Elizabeti, kaut arī tās bija atšķirīgas. Megana bija pašapzinīgāka, vairāk pieredzējusi, vecāka. Viņa bija citāda. Līdzjūtība pret apkārtējo pasauli darīja viņu vecāku par saviem gadiem, un tā ļoti piestāvēja viņas profesijai. Bernards apjucis vairs nesaprata, uz kuru pusi skatīties.

— Frenks pagarināja manu īres līgumu, — Bernards klusi teica, un Megana ievēroja, ka vīrieša lūpas smaidīja, bet acis palika skumjas. Atturīgs, skumjš skatiens, kas lika cilvēkiem neuzmākties viņam. Viņa ciešanu brūce vēl asiņoja, viņš neļāva tai pieskarties un to dziedēt.

— Tātad jūs paliksiet šeit ilgāk? — Megana ieinteresēta jautāja, dzerot vietējo balto vīnu.

— Droši vien brīvdienu laikā. Bērniem te ļoti patīk. Frenks stāstīja par rudens skaistumu šaipusē.

— Tā ir. Tāpēc es joprojām šeit dzīvoju. Rudenī te ir brīnišķīgi. Arī Austrumos lapas maina krāsu, bet te visa ieleja pārvēršas un kļūst sarkandzeltena.

Bernards lāgā nedzirdēja, ko viņa runā, viņš tikai redzēja sievietes kailos plecus, zilās acis un skatienu, kas pauda ko vairāk par izteiktajiem vārdiem. Bernardu interesēja šī sieviete. Jau kopš pirmās tikšanās reizes.

— Patiešām — kāpēc jūs nebraucāt atpakaļ uz mājām?

Megana paraustīja plecus, kuru gludā bronzas krāsas

āda aicināt aicināja, un Bernards apjucis paņēma vēl vienu kausu alus, cenšoties atvairīt viņas pievilcības spēku.

— Nezinu. Es vairs negribēju dzīvot Bostonā un visu mūžu būt nopietna un apzinīga. — Meganas acīs iedegās nebēdnīgas dzirkstelītes, kuras Bernards jau bija nojautis pēc viņas smiekliem.

— Bostona laikam ir tāda. Lielā mērā.

Bernards izskatījās tik glīts, un Megana nolēma riskēt un pajautāt ko vairāk par viņu personiski, lai gan šo to jau zināja.

— Kāpēc jūs dzīvojat Sanfrancisko, nevis Ņujorkā?

— Likteņa pirksts. Es strādāju veikalā, un mani aizsūtīja uz Sanfrancisko tur izveidot jaunu filiāli. — Bernards smaidīja, bet tad viņa skatienu aptumšoja atmiņas par to, kāpēc viņš palicis ilgāk, nekā paredzēts... Elizabetes dēļ. — Tā es vairs netieku prom. — Viņu skatieni sastapās, un Megana viņu ļoti labi saprata.

— Ko jūs darīsiet turpmāk?

Bernards nogrozīja galvu.

— Šaubos, vai vēl ilgi dzīvošu Sanfrancisko. Nākamgad atgriezīšos Ņujorkā.

Meganas seja nekavējoties pauda vilšanos, kas Bernardu neviļus iepriecināja. Viņš jutās apmierināts, ka atn.U is 11/ ballīti.

— Ko bērni saka par pārvākšanos?

— Nezinu. — Bernards kļuva nopietns. — Džeinai tas varētu radīt sarežģījumus. Viņa te dzīvo kopš dzimšanas, viņai nebūtu viegli mainīt skolu, draugus.

— Viņa pieradīs, — Megana teica, ar interesi uzlūkodama Bernardu un vēlēdamās uzzināt ko vairāk. Bernards bija pievilcīgs vīrietis, un viņa gribēja uzzināt, kāds viņš ir un kāda bija viņa dzīve. Tādus sirsnīgus, spēcīgus, patiesus, bet neaizskaramus vīriešus reti gadījās sastapt. Pēc sarunas klīnikā viņa bija uzzinājusi par traģēdiju. Viņa vēlējās par to izrunāties no visas sirds, bet nesaprata, kā iesākt. — Kādā veikalā jūs strādājat?

— “Vulfā”, — Bernards pieticīgi nosauca, it kā tas būtu parasts veikaliņš, bet Megana, acis iepletusi, iesmējās. Ak tad tāpēc viņš tā izskatījās. Bernardam piemita dabisks, izsmalcināts stils — kā cilvēkam, kurš diendienā sastopas ar augsto modi. Viņš bija vīrišķīgs un pašapzinīgs, tieši tāds, kādi viņai patika. Meganu viņš valdzināja arvien vairāk.

Viņa uzsmaidīja Bernardam.

— Tas ir brīnišķīgs veikals. Es to apmeklēju reizi pāris mēnešos, tāpat vien braukāju ar eskalatoru un priecājos par visu apkārt redzamo. Dzīvojot Napas ielejā, neiznāk daudz domāt par skaistiem veikaliem, precēm.

— Man šovasar arī tas ienāca prātā, — Bernards ieinteresēts domīgi, kā atklājot noslēpumu, teica. — Man patiktu iekārtot veikalu šejienei līdzīgā vietā. Tādu mazu lauku veikalu, kurā varētu nopirkt visu, sākot no jātnieka zābakiem līdz vakarkleitai. Te neiederētos milzu universālveikals, bet neliels, vienkāršs, kvalitatīvs gan piestāvētu... — Bernards satraucās un Megana arī. Tā bija lieliska ideja. Bernards turpināja: — Labas preces, bet mazos apjomos. Varētu ņemt vienu viktoriāņu stila namu un pārvērst to par veikalu. Sapņi, sapņi. Tirdzniecības darbinieks nespēj atbrīvoties no tiem pat brīvdienās. — Viņš pasmējās, bet, jo vairāk domāja par šo ideju, jo labāk viņam tā patika.

— Jums tiešām vajadzētu kaut ko darīt lietas labā! Mums nepavisam nav, kur iepirkties, tās pāris nožēlojamās bodītes nav vērts pat pieminēt. Ielejā naudas netrūkst, it īpaši vasaras mēnešos, un, ņemot vērā šejienes vīna darītavas, nauda apgrozās cauru gadu.

Bernards piemiedza acis, bet tad papurināja galvu. Sapņiem trūka reāla pamata.

— Man nebūs tam laika. Drīz jābrauc prom. Bet nenāk par ļaunu kādreiz pafantazēt. — Viņš sen ne par ko nebija sapņojis. Ne par ko. Ne par vienu.

Megana to juta. Viņai patika sarunāties ar Bernardu, patika viņa ideja. Vēl vairāk patika viņš pats. Misters Fains bija neparasts vīrietis. Labsirdīgs, stiprs, kārtīgs. Viņam piemita spēcīgas personības maigums.

Bernards ievēroja viņai pie jostas piestiprināto peidžeri un apjautājās, kāpēc viņai tas vajadzīgs. Cik daudz varēja runāt par veikalu, kaut arī tas Meganu interesēja vairāk, nekā Bernards iedomājās.

— Man jādežurē slimnīcā četras naktis nedēļā, un sešas dienas es pieņemu klīnikā. Cenšos nežāvāties pacientu klātbūtnē, kad neiznāk izgulēties.

Bernards apbrīnoja viņas darbaspējas un apzinību, ja viņa nēsāja peidžeri līdzi pat viesībās. Viņš arī ievēroja, ka Megana atteicās no otras vīna glāzes.

— Mums trūkst ne tikai veikalu, bet arī ārstu. Mēs ar kolēģi esam vienīgie pediatri divdesmit jūdžu rādiusā, dažkārt mēdz būt ļoti daudz darba — kā tonakt, kad bijāt slimnīcā. Tad man gadījās trīs bērni ar sāpošām austiņām, vienu es apmeklēju mājās, otru atstāju slimnīcā, un trclitU bt jāt jūs. Miera nav ne mirkli.

Taču Megana neizskatījās neapmierināta, gluži otrādi, viņa šķita laimīga par iespēju strādāt. Par darbu viņa stāsti ja ar priecīgu satraukumu. Bernards arī novērtēja viņas prasmi apieties ar Aleksandru.

— Kāpēc jūs izvēlējāties medicīnu? — Bernardu nekad nebija vilinājusi šī profesija, viņš kopš bērnības apzinājās, ka nevēlas sekot tēva pēdās.

— Mans tēvs ir ārsts. Ginekologs, pieņem dzemdības, bet šī joma mani nesaista. Toties pediatrija gan, — Megana pastāstīja. — Mans brālis ir psihiatrs. Māte kara laikā gribēja būt par māsiņu, bet tālāk par Sarkanā Krusta brīvprātīgo netika. Mūsu ģimenē visus vilina medicīna. Iedzimtība! - Megana secināja, un abi iesmējās. Viņi visi bija mācījušies Hārvardā, bet to Megana nepateica. Viņa to reti pieminēja. Pati viņa bija mācījusies Redklifā un Stenforda medicīnas skolā, pabeigdama to kā otra labākā savā kursā, bet šiem panākumiem viņa nepiešķīra lielu nozīmi. Viņa ārstēja iekaisušas austiņas, izdarīja iešļircinājumus, lika kopā lauztus kaulus, cīnījās ar klepu, vārdu sakot, rūpējās par slimiem mīļiem mazuļiem.

— Mans tēvs ir ārsts, — Bernards apmierināts paziņoja, jo, kā izrādījās, viņiem bija kas kopīgs. — Ausu, kakla, deguna ārsts. Mani tas nekad nav saistījis. Es pats vispār reiz gribēju mācīt literatūru kādā pamatskolā Jaunanglijā. — Tagad tas šķita muļķīgi. Kaislība uz krievu literatūru likās zudusi pirms tūkstoš gadiem, un tagad viņš par to varēja pasmieties. — Iespējams, ka “Vulfs” izglāba mani no bēdīga likteņa. Es gribēju strādāt mazā skolā miegainā pilsētelē. Ja tā padomā, paldies Dievam, ka mani tur nepieņēma darbā, citādi jau būtu kļuvis par alkoholiķi. Vai pakāries. Labāk tirgoties ar kurpēm, kažokiem un franču maizi nekā dzīvot tādā nostūrī.

Megana pasmējās par to, kā viņš raksturoja darbu “Vulfā”.

— Tad to jūs darāt?

— Vairāk vai mazāk.

Viņu skatieni satikās, un abi sajuta pēkšņu, neizskaidrojamu saikni.

Viņi vēl parunājās par veikalu, te pēkšņi sāka skanēt Meganas peidžeris. Viņa atvainojās un aizgāja piezvanīt, bet tad pateica, ka viņu izsaucot uz slimnīcu.

— Ceru, ka nav nekas nopietns! — Bernards satraucās, taču Megana pasmaidīja. Viņa bija pieradusi. Viņai patika savs darbs.

— Tikai puns pierē, bet tas tomēr jāapskata. — Bernards redzēja, cik viņa ir uzmanīga, piesardzīga un katrā ziņā laba ārste. — Jauki bija ar jums satikties, Bernard. — Megana pastiepa vēsu, spēcīgu plaukstu, un Bernards, sperot soli tuvāk, pirmo reizi ieelpoja viņas smaržu. Tā bija seksuāla, sievišķīga, raksturīga Meganai, bet ne uzmācīga.

— Ienāciet kādreiz pie manis veikalā. Es jums personiski pārdošu franču maizi, lai pierādītu, ka zinu, kurā nodaļā to tirgo.

Megana pavīpsnāja.

— Manuprāt, jums tomēr vajadzētu atvērt savu sapņu veikalu tepat Napā.

— Labprāt.

Bet tas bija tikai sapnis. Kalifornijā pavadāmais laiks tuvojās beigām. Viņi saskatījās, Megana ar nožēlu šķīrās, pateicās saimniekam un aizbrauca. Bernards dzirdēja norūcam “Austiņ Healy” un redzēja, kā noplīv melnie mati. Viņš pats pēc īsa brīža devās mājup, domājot par Meganu, vai viņi vēl tiksies un cik skaista viņa izskatījās sarkanajā blūzē ar kailajiem pleciem.

36

Pēc meneša lietaina sestdienā Bernards, Senthelenas saimniecības preču veikalā izpildījis dažus auklītes pasūtījumus, ārā ejot, atkal satikās ar Meganu. Viņai mugurā bija garš, dzeltens lietusmētelis, kājās sarkani gumijas zābaki, tumšos matus sedza koši sarkana šalle, bet rokas bija pilnas ar iepirkumiem. Megana izskatījās pārsteigta, kad abi saskrējās, taču viņa draudzīgi uzsmaidīja Bernardam. Viņa šad tad atcerējās Bernardu un acīm redzami priecājās, viņu redzot.

— Sveiks! Kā klājas? — Meganas acis iemirdzējās kā zili safīri, un Bernards ar patiku viņu uzlūkoja.

— Labi... daudz darba... kā parasti... un jums?

— Ļoti daudz strādāju. — Bet viņa neizskatījās pārgurusi. — Kā bērniem? — Megana visiem uzdeva šo jautājumu, bet viņu tas patiesi interesēja.

— Labi. — Bernards pasmaidīja, pats jūtoties kā bērns vizītē pie ārsta.

Viņi stāvēja lietū, Bernards ar vecu tvīda cepuri galvā, ģērbies džinsos un angļu mētelī, kas bija pieredzējis labākus laikus, un pēkšņi viņš piemiedza Meganai ar aci.

— Vai drīkstu uzaicināt uz tasi kafijas, vai varbūt tu steidzies? — Bernards atcerējās peidžeri un to, kā viņa bija Darba dienā aizsteigusies no viesībām lāpīt sasistu pieri.

— Es šodien jau esmu beigusi darbu, tā ka - labprāt.

Megana pamāja uz kafejnīcu turpat netālu, un Bernards

steidzās viņai aiz muguras, brīnoties par sevi, kāpēc bija izteicis uzaicinājumu. Viņam patika Megana, bet viņš centās pretoties valdzinājumam, kuru sniedza šī sieviete. Viņam nevajadzēja ne ar vienu saistīties. Tad, kā jau tas mēdz būt, abi neveikli brīdi grozījās, līdz atrada galdiņu un apsēdās. Megana pasūtīja karstu šokolādi, Bernards — kapučīno. Tad Bernards pievērsa skatienu viņai. Apbrīnojami, cik nemākslots un dabisks bija šīs sievietes skaistums. Viņa bija viena no tām, kuras sākumā izskatās gluži parastas, bet tad pamazām atklājas glīto vaibstu pievilcība, skaistās acis, labā āda un kopumā — brīnišķīga būtne. Tā kā Megana nebija ne krāsojusies, ne ārišķīga, no pirmā acu skatiena viņu varēja arī neievērot.

— Ko tu tā raugies? — Megana jautāja, pārliecināta, ka ir salijusi un briesmīga, bet Bernards, galvu uz vienu pusi pieliecis, uzsmaidīja viņai.

— Es domāju, cik tu jauki izskaties lietusmētelī un zābakos, ar sarkanu šalli ap melnajiem matiem. — Viņš to izteica neviltotā sajūsmā, bet Megana strauji piesarka par komplimentu un iesmējās.

— Tu esi vai nu akls, vai iedzēris! Man mūžam iznācis būt garākajai, sākot jau no bērnudārza. Brālis mēdza teikt, ka man tādas kājas kā laternu stabi un zobi kā klavieru taustiņi. — Taču mati kā zīds... un acis — gaišzili safīri un...

Bernards atvairīja domas un piespieda sevi pateikt kaut ko ikdienišķu.

— Brāļi jau laikam mēdz tā runāt? Es biju vienīgais

bērns ģimenē, bet man liekas, ka brāļiem ir lemts moi n m.t sas, kā tik vien iespējams.

Megana pasmējās par izraisītajām atmiņām.

— Manējam tas padevās. Patiesību sakot, es viņu ļoti mīlu. Viņam ir seši bērni.

Aizdomājusies viņa smaidīja. Bernards uzjautrināts nopūtās. Vēl viena katoliete. Māte būs priecīga par tādu ziņu. Viņš pavīpsnāja par pēkšņo domu. Megana nebija nekāda misis Rozentāles meita, modele no “Ohrbach’sToties viņa bija ārste. Mātei un tēvam arī tas patiktu. Lai gan — kāda tam nozīme? Bernards atgādināja sev, ka viņi taču gluži vienkārši Napā lietainā pēcpusdienā dzer karstu šokolādi un kafiju.

— Vai tavs brālis ir katolis? — īru izcelsmes katoļi izskaidrotu viņas melnos matus, bet Megana purināja galvu un smējās.

— Nē. Viņš pieder pie episkopātiem. Brālis dievina bērnus. Viņa sieva gribot divpadsmit pēcnācējus... — Megana to pateica ar vieglu skaudību, un Bernards juta to pašu.

— Manuprāt, lielas ģimenes — tas ir burvīgi, — Bernards sacīja, kad tika atnesti dzērieni. Karstajai šokolādei pa virsu bija putukrējums, un kafiju klāja piena putinās ar muskatriekstu. Bernards iedzēra malciņu un palūkojās uz pretimsēdētāju, domājot, kāda gan viņa, Megana, ir un vai viņai pašai arī ir bērni. Viņš tomēr tik maz zināja par ārsti Džounsu.

— Vai tu esi precējusies, Megana?

Bernards sprieda, ka nav, bet viņš nebija par to pilnīgi pārliecināts.

— Pa kuru laiku lai es būtu apprecējusies, ja man ir nakts dežūras un darbadiena ievelkas astoņpadsmit stundu garumā.

Darbs viņai bija galvenais, bet tas vēl neko neizskaidroja. Megana pēkšņi izlēma būt atklāta. Līdzīgi Elizabetei pirms daudziem gadiem, viņa Bernardā ieraudzīja cilvēku, ar kuru varēja izrunāties patiesi vaļsirdīgi.

— Es reiz biju saderinājusies. Viņš arī bija ārsts. — Megana pasmaidīja, un viņas tiešums ķēra Bernardu kā negaidīts trieciens. — Pēc ordinatūras viņu aizsūtīja uz Vjetnamu, un tur viņš gāja bojā, pirms es iestājos ordinatūrā Kalifornijas universitātē.

— Cik briesmīgi!

Bernards no sirds juta līdzi. Viņš labāk par visiem izprata sāpes, ko Megana pārdzīvojusi. Tomēr tas bija noticis sen. Viņa joprojām sēroja pēc Marka, bet vairs ne tik mokoši. Tā nebija vaļējā brūce, ar kādu dzīvoja Bernards gadu pēc Elizabetes nāves. Tomēr nu viņš jutās tuvāks Meganai, viņiem bija līdzīgi pārdzīvojumi.

— Tas bija smagi. Četrus gadus mēs bijām saderinājušies. Viņš gaidīja, kad es beigšu studijas. Viņš mācījās Hār-vardā — medicīnas skolā, es tur gāju sagatavošanas kursos. Tas bija... — Megana novērsa acu skatienu, tad pagriezās atpakaļ. — Tas bija sāpīgs trieciens, maigi izsakoties. Es gribēju gadu nemācīties, atlikt ordinatūru, bet vecāki atrunāja. Vienu brīdi gandrīz vispār atteicos no medicīnas, domāju pievērsties zinātnei. Vairs nesapratu, ko iesākt. Bet ordinatūra mani uzveda uz īstā ceļa, un galu galā es nokļuvu šeit. — Viņa skumīgi uzsmaidīja Bernardam, kā gribēdama pateikt, ka tuva cilvēka zaudējumu tomēr var pārciest, lai arī ko tas prasītu. — Neticami, bet pagājis jau desmit gadu. Kopš tā laika manā dzīvē nav atradusies vieta kādam citam. — Viņa pietvīka, tomēr iesmējās. — Tā nu nav, ka neesmu satikusies ne ar vienu citu. Bet tas nav nopietni. Savādi, vai ne?

Meganai šie desmit gadi bija paskrējuši nemanot. Viņai likās, ka vēl vakar viņa un Marks dodas prom no Kosto nas. Megana viņa dēļ bija iestājusies Stenfordā un pcc tam arī palikusi Rietumkrastā, lai būtu viņam tuvāk. Tagad vi ņa vairs nespēja iedomāties atgriešanos Bostonā.

— Dažreiz es nožēloju, ka neapprecējos un man nav bērnu. — Megana iedzēra karsto šokolādi, bet Bernards apbrīnā nenolaida no viņas acu. — Nu jau tā kā par vēlu, bet manu dzīvi piepilda pacienti. Viņiem taču vajadzīga mātišķa auklēšanās.

Bernardu nepārliecināja viņas vārdi.

— Tas nav gluži viens un tas pats, — viņš klusi sacīja, arvien vairāk ieinteresējies.

— Nē, nav, bet es esmu apmierināta. īsto vīrieti man vairs nav gadījies sastapt. Vairums vīriešu nevēlas sievieti, kas aizņemta nopietnā darbā. Ko tur žēloties, tāpat nekas nav labojams. Jāgūst no dzīves, kas iespējams.

Bernards pamāja. Arī viņš tāpat centās dzīvot bez Elizabetes, un tas bija ļoti grūti, bet beidzot viņš vismaz bija saticis cilvēku, ar kuru varēja par to aprunāties un kurš to saprata.

— Es jūtos tāpat, mana sieva... Liza... viņai līdzīgas vairs nav pasaulē.

Bernarda acu skatiens pauda patiesas skumjas, un Megana juta viņam līdzi.

— Droši vien nav. Bet varbūt ir kāda cita, ja esi gatavs viņu pieņemt.

Bernards noraidoši papurināja galvu, izkratot viņai sirdi kā īstam draugam.

— Neesmu.

Megana bija pirmā, kam viņš to pateica, un pēc šīs atzīšanās viņam kļuva vieglāk.

— Es arī nebiju. Bet ar laiku tas pāries.

— Kāpēc tad tu neesi precējusies?

Jautājums ķēra Meganu kā dūres trieciens, un viņa nopietni atbildēja:

— Negribu. Mēs ar Marku bijām ideāli saderīgi. Neesmu vairs satikusi līdzīgu cilvēku. — Viņa runāja pilnīgi atklāti. — Lai gan, iespējams, es kļūdījos. Biju pārliecināta, ka man nepieciešams tikai tāds pats cilvēks kā Marks. Varbūt citāds nebūtu sliktāks. Kāpēc īstajam vajadzētu būt pediatram, tāpat kā man, un kāpēc lai viņš gribētu praktizēt laukos, tāpat kā es? Es varētu izvēlēties juristu, galdnieku, skolotāju un dzīvot laimīgi sešu bērnu ģimenē. — Viņa domīgi uzlūkoja Bernardu, kurš klusi dobjā balsī atteica:

— Vēl nav par vēlu.

Megana atslābusi uzsmaidīja viņam un atspiedās pret krēsla atzveltni.

— Nu jau esmu samierinājusies. īsta vecmeita!

— Redzu, ka tu ar to lepojies, — Bernards pavīpsnājis noteica, neticēdams viņai. — Jauki gan, ka aprunājāmies, man kļuva vieglāk. Visi mani mudina uzsākt jaunas attiecības, bet es izvairos.

Viņš savā veidā atvainojās par to, ko gribēja, tomēr arī negribēja un nesaprata, Meganas klātbūtne uzjundīja vecas, mulsinošas atmiņas.

— Neklausi citu padomiem šajā ziņā, Bernard. Tu pats zināsi, kad būs pienācis īstais brīdis. Arī bērniem klāsies vieglāk, ja būsi skaidrībā par sevi. Cik ilgi tu esi viens? — Megana domāja, ka tā tas ir kopš Elizabetes nāves, bet par to Bernards nespēja runāt.

— Vairāk par gadu.

— Pagaidi vēl mazliet.

Bernards uzmeta viņai ziņkāru skatienu.

— Un turpmāk? Kas notiks tad, ja izrādīsies, k.i v.iiin nevar atrast īsto?

— Tu pieradīsi un iemīlēsi citu. — Viņa pastiepa roku un aizskāra Bernarda plaukstu. Viņa saprata Bernardu un izturējās draudzīgi pret viņu. — Tev ir uz to tiesības.

— Un tev? Vai tev nav tiesību?

— Varbūt es negribu... vai arī man pietrūcis drosmes atrast ko jaunu.

Megana bija pateikusi gudru patiesību. Vēlāk viņi parunājās par Bostonu, Ņujorku, māju, ko īrēja, kolēģi pediatru. Bernards pats izstāstīja par auklīti misis Pipinsu, un viņi pasmējās par dažādiem atgadījumiem. Laiks skrēja, un Meganai diemžēl bija jāsteidzas prom. Vakarā viņai bija jābrauc ciemos uz Kelistogu, un Bernards klusībā prātoja, vai viņa dodas pie drauga, vai viņai ir kādas attiecības, vai arī tur būs tikai paziņu sanākšana. Lietū atvadoties un noskatoties, kā Megana aizbrauc, Bernards atcerējās viņas teikto: varbūt man pietrūcis drosmes atrast ko jaunu... Bernards šaubījās, vai viņam pietiks tam drosmes, viņš iesēdās automašīnā un devās mājup, kur viņu gaidīja bērni un auklīte.

37

Nākamajā nedēļā kādu dienu, kad Bernards bija stipri aizņemts darbā, viņa kabinetā ienāca sekretāre un pieteica apmeklētāju.

— Kundze? — Bernards pārsteigts jautāja, nespēdams iedomāties, kas tā varētu būt. — Kāda kundze?

— Nezinu. — Sekretāre izskatījās tikpat pārsteigta. Parasti pie priekšnieka nāca tikai preses pārstāves, jauniešu modes plānotājas vai Pola Bermana atsūtītās ņujorkietes. Tad tika noteikts konkrēts laiks, bet šī sieviete nebija pieteikta. Viņa bija pievilcīga, sekretāre to ievēroja. Bet viņa neietilpa nevienā kategorijā. Viņa neizskatījās līdzīga jauniešu līgas pārstāves stereotipam ar gaišām šķipsnām matos, maziem zelta auskariņiem, desmit gadus vieniem un tiem pašiem, kurpēs ar zelta sprādzītēm. Tāpat viņa nebija vecmodīga matrona, labdarības pasākuma organizētāja, ne arī Ņujorkas komersante vai preses pārstāve. Ienācēja bija kopta, veselīga, gaumīgi, kaut arī ne īpaši moderni vai uzkrītoši ģērbusies. Viņai bija pērļu auskariņi, mugurā tumšzils kostīms un smilškrāsas zīda blūze, bet kājās, kas bija ļoti glītas,

tumšzilas augstpapēžu kurpes. Gara gan, turpat vai Drenai da augumā.

Bernards neizpratnē skatījās uz sekretāri.

— Vai jūs pajautājāt, kas viņa ir?

Sekretāre nebija muļķe, bet šoreiz neizrādīja parasto attapību.

— Viņa teica, ka esot nākusi nopirkt maizi... es viņai paskaidroju, ka te neapkalpo pircējus, bet viņa, mister Fain, uzstāja, ka jūs esot teicis...

Bernards, skaļi iesmējies, uzlēca augšā no krēsla un pats devās uz durvīm. Viņš tās atvēra — un tur jau stāvēja Me-gana Džounsa. Eleganta dāma, kas nepavisam vairs neatgādināja ārsti baltajā uzsvārcī un džinsos. Viņa nebēdnīgi uzsmaidīja Bernardam.

— Tu nobiedēji manu sekretāri, — Bernards sirsnīgi teica. — Ko tu šeit dari?... Zinu... zinu... pērc maizi!

Sekretāre klusi nozuda citās durvīs, un Bernards aicināja Meganu kabinetā. Megana sekoja viņam, skatīdamās visapkārt. Kabinets bija grezni iekārtots atbilstoši amatam. Megana, patīkami saviļņota, apsēdās lielā ādas krēslā un uzsmaidīja Bernardam, kas atspiedās pret galda malu. Viņš ļoti priecājās redzēt Meganu.

— Kā tu šeit gadījies, dakterīt? Skaidrs, ka neesi atnākusi tikai tādēļ vien, lai nopirktu maizi...

— Vainīga sena draudzene no medicīnas skolas. Viņa savulaik no tās izstājās, jo izgāja pie vīra, gribēja nodibināt ģimeni. Toreiz es viņu nosodīju... tagad — nezinu. Esmu apsolījusi viņu apciemot, viņai piedzimis bērniņš. Nospriedu, ka jānopērk arī sev kas jauns. Gribu aizbraukt uz mājām, un māte apraudāsies, ja parādīšos tādās drēbēs, kā nēsāju Napā. Bija vien sev jāatgādina, ka Bostonā ģērbjas citādi. Jāsāk izskatīties cienīgi. Šoreiz papūlēšos atkal nenonākt līdz džinsiem. — Viņa palūkojās uz zilo kostīmu. — Šodien izmēģināju šo te. Kā tev patīk? — viņa bikli jautāja, izraisot Bernardā smaidu, jo Megana taču bija droša, patstāvīga sieviete.

— Tu izskaties ļoti jauki, eleganti, brīnišķīgi.

— Es jūtos kaila bez džinsiem.

— Un baltā uzsvārča... iztēlē es tevi redzu vai nu baltajā ārstes virsvalkā, vai lietusmētelī.

Megana viņam domās piekrita. Bernards savukārt viņai bija palicis atmiņā zilā kreklā ar vaļēju apkaklīti un gaišās biksēs — kā toreiz Darba dienas ballītē. Tad viņš bija tik izskatīgs, tāpat kā tagad lietišķajā uzvalkā. Tik cienīgs... bet viņi taču jau bija draugi.

— Vai nevēlies, lai parādu tev veikalu?

Megana redzēja papīra kalnus uz viņa rakstāmgalda un negribēja lieki aizkavēt vairāk par dažām minūtēm.

— Es pati. Es tikai ienācu apsveicināties.

— Man prieks par to. Cikos tad tev jāiet pie draudzenes raudzībās? — Bernards negribēja viņu tik viegli atlaist.

— Es teicu, ka ieradīšos ap četriem — pēc iepirkšanās.

— Vai nevēlies pēc tam satikties ar mani un aiziet kaut ko iedzert? — Bernards cerīgi uzlūkoja Meganu, dažkārt viņš ārstes klātbūtnē jutās kā mazs zēns. Viņš tiecās pēc Me-ganas draudzības... pēc kā vairāk... bet nē... Viņš pats nesaprata, ko īsti grib. Par to gan pagaidām nevajadzēja raizēties. Viņi labi sapratās, un Megana nemeklēja neko citu. Bija acīm redzams, ka viņa priecājas par ielūgumu.

— Kāpēc gan ne? Līdz vienpadsmitiem man jāatgriežas Napā. Pagaidām manā vietā strādā Patriks.

— Pēc tam tev ir dežūra? Kad tu guli? — Bernards šausminājās.

— Nekad! — Megana pavīpsnāja. — Šorīt tiku gulēt piecos, piecus mēnešus vecam mazulim bija krups. Esmu pieradusi pie tāda ritma.

Bernards novaidējās.

— Es gan nevarētu. Tāpēc es strādāju “Vulfā”, nevis par ārstu, kā vēlējās mana māmiņa. Zini, — viņš teica, uzsmaidījis Meganai, — tu esi īsts ebreju mātes sapņu ideāls. Ja tu būtu mana māsa, māte justos laimīga.

Megana iesmējās.

— Manējā lūgšus lūdzās mani nestāties medicīnas skolā. Viņa vēlējās, lai es kļūstu par māsiņu, skolotāju, kaut par sekretāri. Kādu jauku nodarbošanos, kas ļautu atrast piemērotu vīrieti un apprecēties.

Bernardam atlika vienīgi pasmaidīt.

— Toties tagad viņa ar tevi lepojas, vai ne tā?

Megana kautrīgi paraustīja plecus.

— Dažreiz. Labi, ka brālis sagādājis viņai pietiekami daudz rūpju ar mazbērniem, citādi viņa mani traku padarītu. — Megana paskatījās pulkstenī un piebilda: - Es nu iešu. Kur tiksimies?

— “L’ E'toile” sešos? — Bernards nedomājot izteica un pats pabrīnījās. Megana bija pirmā sieviete pēc Elizabetes un mātes, kuru viņš aicināja tieši uz turieni, bet tad viņš atmeta ar roku. “L E'toile” bija ļoti piemērota vieta, lai iedzertu, Megana tur labi iederētos. Viņā bija jaušama dižciltība, Megana nebija parasta sieviete. Viņa bija gudra, labs draugs un lieliska ārste.

— Tiksimies tur. — Viņa vēl uzsmaidīja kabineta durvīs, un Bernardam darbadiena aizritēja gaišā noskaņā.

Viņš izgāja no kabineta pussešos un taisnā ceļā devās uz “L’ E'toile”. Viņš ieradās restorānā pacilātā garastāvoklī, atnesis līdzi franču maizes klaipiņu un viņas iemīļotās smaržas. Megana pārsteigta satrūkās, kad viņš sniedza dāvanu pāri galdam.

— Ak kungs, kas tad tas? — Viņai glaimoja Bernarda žests, bet acīs jautās savādas skumjas.

— Vai kas noticis? — viņš pēc brīža pajautāja, abiem malkojot “K/>”. Izrādās, viņiem abiem garšoja šis dzēriens, pirmo mācību gadu viņa bija pavadījusi Provansā un runāja ar oficiantu nevainojamā franču valodā, atstājot lielu iespaidu uz Bernardu.

— Nezinu... — Megana nopūtusies atslīga krēslā. Viņa bija vaļsirdīga pret Bernardu, un viņš ar izpratni uzklausīja Meganu. — Šodien manī kaut kas iesmeldzās, kad skatījos uz draudzenes bērniņu. Pirmo reizi jutu sāpīgas alkas, par kādām sievietes mēdz stāstīt... jāsāk šaubīties, vai esmu rīkojusies pareizi ar savu dzīvi. — Viņa iedzēra un skumji paskatījās uz Bernardu. — Šausmīgi, ja visu mūžu jāpaliek bez bērniem. Līdz šim es to neizjutu. Varbūt esmu nogurusi pēc negulētās nakts, palīdzot ar krupu slimajam zīdainītim.

— Diez vai negulēšanā būs vaina. Bērni ir labākais, kas man ir, kas ar mani noticis. Tu taču pati to apzinies. Tu aptver, ko zaudē, vairums sieviešu gan ne.

— Nu un tad? Vai man nolaupīt kādu mazulīti vai... palikt stāvoklī no gaļas veikala pārdevēja Napā? — Megana smaidīja, bet satraukums viņu nodeva. Bernards arī pasmaidīja, bet viņš neizrādīja ne mazāko izpratni.

— Gan jau ir arī labāki kandidāti.

Viņš neticēja, ka tādu nav, bet Megana pietvīka blāvajā apgaismojumā, viņiem aiz muguras klusi skanot mūzikai.

— Varbūt, bet es neaudzināšu bērnu bez tēva. Es vispār neesmu pārliecināta, ka vēlos bērnu. Taču šovakar... — Me-ganas balss kļuva sapņaina, skatiens aizplīvurots. — Kad es paturēju viņu rokās... bērni ir brīnums. — Viņa palūkojās uz Bernardu un paraustīja plecus. — Cik muļķīgi tā sajūsmināties! Mana dzīve ir diezgan laba tāpat, kaut arī pašai nav savu bērnu.

Bernards teica drīzāk sev nekā viņai:

— Varbūt tā kļūtu vēl labāka.

— Varbūt. — Megana nevēlējās izvērst šo tematu. Tad viņai ienāca prātā Marks un, kaut arī bija aizritējis tik daudz gadu, kļuva smagi ap sirdi. Markam neviens nespēja līdzināties. — Padomā, man nav jāmaina autiņi. Es varu skraidīt apkārt, vicinot stetoskopu, mīlot visus svešos bērnus. — Tas izklausījās bezgala vientuļi. Bernards nespēja iedomāties dzīvi bez Džeinas, bez Aleksandra, un viņš nolēma to pateikt skaļi.

— Man bija trīsdesmit septiņi gadi, kad piedzima Alckss, tas bija neatkārtojams brīnums.

Meganu aizkustināja viņa atzīšanās.

— Cik gadu bija tavai sievai?

— Gandrīz divdesmit deviņi. Bet viņai arī pēc desmit gadiem varētu vēl būt bērni. Viņa gribēja vēl bērnus.

Taču viņiem netika dota iespēja to izbaudīt. Elizabete nomira. Arī Marks. Bet Bernards un Megana bija dzīvi. Tāda nu reiz bija realitāte. Bernards un Megana bija pārdzīvojuši savus mīļos.

— Manā praksē bieži ir vecākas māmiņas. Manuprāt, viņas ir ļoti drosmīgas. Vispirms viņas ir izbaudījušas brīvību, parūpējušās par savu karjeru, un tikai pēc tam nākusi ģimene. Es uzskatu, ka tādi vecāki ir labāki.

Bernards ierunājās gluži kā Ruta:

— Ko tu vēl gaidi? Uz priekšu!

Megana skaļi iesmējās.

— Es pastāstīšu saviem vecākiem, ko tu man ieteici.

— Saki, ka es tev dodu savu svētību.

— Sarunāts! — Viņi uzsmaidīja viens otram, un Megana atzvila krēslā, lai paklausītos mūziku.

— Kādi ir tavi vecāki? — Bernards jautāja, ļoti vēlēdamies tuvāk iepazīt Meganu. Viņš zināja Meganas šaubas par bērniem, ka viņa mācījusies Redklifā un Stenfordā, viņas līgavainis nogalināts Vjetnamā, viņa dzimusi Bostonā, dzīvoja Napā, bet neko vairāk, vēl tikai to, ka viņam patika šī jaukā sieviete. Ļoti patika. Varbūt pat vairāk, nekā viņš vēlētos atzīt. Sev viņš izlikās, ka ir puslīdz vienaldzīgs.

— Mani vecāki? — Meganu izbrīnīja jautājums, un Bernards pamāja. — Labi cilvēki. Tēvs pārāk daudz strādā, māte viņu dievina. Brālis viņus uzskata par apsēstiem. Viņš labāk gribot pelnīt lielu naudu nekā caurām naktīm pieņemt dzemdības, tāpēc viņš izvēlējās psihiatriju, nevis ginekoloģiju. Viņš visu dara ļoti nopietni. Mans brālis pats ir apsēstais. Viņš ir sīciņš, gaišmatains — mātes kopija.

Bernards pasmaidīja.

— Vai tu savukārt esi līdzīga tēvam?

— Tieši tā, — viņa bez kautrēšanās paziņoja. — Brālis mani bērnībā saukāja par milzi. Es viņu savukārt par punduri, un tā sākās mūsu nebeidzamās ķildas. — Bernards pavīpsnāja par uzburto ainu. — Mēs uzaugām Bīkonhilā skaistā mājā, kas jau bija piederējusi mūsu vectētiņam, daži manas mātes radi ir ļoti smalki. Viņi tā īsti nav atzinuši manu tēvu. Ārsta profesija viņiem nelikās gana aristokrātiska, bet tēvam patīk savs darbs, un viņš ir ļoti pieredzējis ārsts. Mācoties medicīnas skolā, es piedalījos vairākās dzemdībās un, kad atbraucu mājās brīvdienās, pati redzēju, kā viņš izglāba vairākus jaundzimušos un vienu māti, kas noteikti būtu nomirusi, ja tēvs viņai prasmīgi nepalīdzētu. Es gandrīz pati arī izvēlējos ginekoloģiju, bet man tomēr labāk patīk pediatrija.

— Kāpēc tu negribēji palikt Bostonā?

— Vai atzīties godīgi? — Megana viegli nopūtās. — Ģimene mani pārāk nomāca. Es negribēju sekot tēva pēdās, kļūstot par ginekoloģi vai par uzticīgu sievu kā mana māte, lai tikai gādātu par vīru un bērniem. Viņa uzskatīja, ka man jāļauj Markam izmācīties par ārstu, bet pašai jādzīvo mājās, radot viņam ērtus apstākļus. Tas nav nekas slikts, bet eš alku pēc kā cita. Es neizturētu puritānisko, episkopātiem raksturīgo gaisotni. Galu galā mani piespiestu iziet pie smalka vīra, dzīvot mājā, kas līdzīga viņējai, rīkot sabiedriskus tējas vakarus. — Meganai uznāca bailes, to tikai iedomājoties vien. — Tas man nederēja. Es tiecos pēc brīvības, plašuma, jauniem draugiem un ziliem džinsiem. Viņu dzīvesveids ārkārtīgi ierobežo personību.

— Mani tas nepārsteidz. Līdzīga noskaņa valdīja Skārs-deilā. Ebreji, katoļi, episkopāts — galu galā rezultāts viens. Viņi tevi pataisa pēc sava ģīmja un līdzības. Dažkārt tas ir pieņemams, citreiz — ne. Es to nespēju. Citādi jau sen būtu ebreju ārsts, precējies ar jauku ebreju meiteni, kura šobrīd vīlētu nagus.

Megana pasmējās par tādu aprakstu.

— Mana labākā draudzene medicīnas skolā bija ebrejiete, tagad viņa ir psihiatre Losandželosā, pelna veselu bagātību, bet viņa vispār nekopa nagus.

— Tici man, viņa bija izņēmums.

— Vai tava sieva bija ebrejiete? — Megana vaicāja, un Bernards papurināja galvu, bet jautājumu uztvēra mierīgi.

— Nē. Viņu sauca Elizabete O’Rcilija. — Bernards negribot iesmējās, atceroties scēnu pirms tūkstoš gadiem. — Manu māti gandrīz ķēra trieka, kad es viņai to pirmo reizi pateicu.

Megana skaļi iesmējās, un Bernards viņai atstāstīja visu tāvakara gaitu pēc kārtas.

— Mani vecāki uzvedās līdzīgi, kad brālis iepazīstināja viņus ar nākamo sievu. Viņa ir tikpat trakulīga kā viņš, francūziete. Māte uzskatīja, ka visas francūzietes kailas pozē.

Viņi brīdi uzjautrinājās un turpināja viens otram stāstīt par vecāku dīvainībām, bet tad Bernards paraudzījās pulkstenī, ka ir jau astoņi. Meganai līdz vienpadsmitiem bija jānokļūst Napā.

— Vai vēlies tepat paēst? — Viņš domāja vai cerēja, ka abi kopā varētu iebaudīt vakariņas, ne pašas ēšanas dēļ, bet tādēļ, lai vēl laiciņu nešķirtos. — Varbūt tu gribi ķīniešu virtuvi, kaut ko vēl eksotiskāku?

Megana vilcinājās, domās aprēķinot laiku.

— Vienpadsmitos sākas dežūra... man jāizbrauc pusdes-mitos. — Viņa pasmaidīja. — Vai tu neiebilstu, ja mēs kaut kur tuvumā apēstu hamburgeru? Tā būs ātrāk. Patriks uztrauksies, ja es kavēšos. Viņa sieva ir grūtniecības astotajā mēnesī, un viņš aiz bailēm, ka nesākas dzemdības, neļauj man nekur nozust. Šovakar es nedrīkstu nokavēt darbu. — Megana gan labprātāk pavadītu laiku, sarunājoties ar Bernardu.

— Varam arī apēst pa hamburgeram. — Viņš signalizēja “L’ E'toile” oficiantam, kurš nekavējoties parādījās, tiklīdz Bernards izvilka maku. — Es zinu kādu jautru vietiņu tepat netālu, ja tev nav iebildumu pret raibāku publiku. — Tur pulcējas gan ostas zvejnieki, gan teātra debitantes, bet viņam patika bāra gaisotne, un, kā izrādījās, Meganai arī, tiklīdz viņa paspēja tur ieiet. Viņi ēda hamburgerus un ābolu pīrāgu pie ostas piestātnes bārā ar nosaukumu “Olīveļļa”, un Megana pusdesmitos ar nožēlu šķīrās no Bernarda, lai brauktu atpakaļ uz Napu. Viņa baidījās nokavēt, un Bernards viņu pavadīja līdz “Austiņ Healy”.

— Brauc uzmanīgi! — Bernards noraizējies pieteica. Bija jau vēls, un Megana devās ceļā viena, bet viņa tikai pasmējās.

— Ņemot vērā manu augumu, esmu jau diezgan liela. -Bernards pasmaidīja. Megana jūtīgi uztvēra savu garumu. — Es brīnišķīgi pavadīju laiku.

— Es arī, — Bernards teica no sirds. Sen, sen viņš nebija tā atpūties. Kopā ar Meganu varēja aprunāties, dalīties personiskos pārdzīvojumos, uzklausīt viņas domas.

— Kad tu atkal būsi Napā? — Megana ar cerībām balsī jautāja.

— Kādu brīdi ne. Nākamnedēļ man jālido uz Eiropu, un manas prombūtnes laikā auklīte viena ar bērniem turp nebrauks. Pārāk liela noņemšanās. Es atgriezīšos pēc trim nedēļām. Tad es tev piezvanīšu, aiziesim kopā paēst vakariņas. — Bernards smaidot uzlūkoja Meganu, tad viņam kaut kas ienāca prātā.

— Kad tu ciemosies mājās?

— Ziemassvētkos.

— Mēs arī. Mēs brauksim uz Ņujorku. Bet Pateicības dienu mēs varētu pavadīt Napā. — Bernards negribēja šos svētkus palikt Sanfrancisko, domājot par viņu, kuras vairs nebija. — Es tev piezvanīšu, kad atlidošu no Ņujorkas.

— Saudzē sevi un nepārpūlies, — Megana pieteica.

— Klausos, daktere! Tu tāpat— un brauc uzmanīgi!

Megana pamāja. Bernards paskatījās pulkstenī. Viņai

aizbraucot, tas rādīja tieši deviņi un trīsdesmit piecas minūtes. Pulksten vienpadsmitos piecpadsmit Bernards zvanīja viņai no mājām. Viņš nodeva ziņojumu peidžerim. Megana tikko bija iegājusi pa durvīm un novilkusi mēteli, kad saņēma ziņojumu un piezvanīja Bernardam.

— Es gribēju pārliecināties, ka tu esi galā sveika un vesela. Tu brauc, pārsniedzot ātrumu, — Bernards viņu norāja.

— Tu toties par daudz uztraucies.

— Tas man gēnos! — Bernards pasmējās, un tā patiešām bija taisnība. Viņš visu mūžu par visu uztraucās, bet līdz ar to labi veica pienākumus. Kam viņš pieskārās, tas tika padarīts nevainojami, ar lieliskiem rezultātiem — vismaz “Vulfā”.

— Napā ir brīnišķīga nakts, Bērnij. Gaiss svaigs un spirgts, laukā spīd spožas zvaigznes. — Sanfrancisko klāja migla, bet Bernardam patika abas vietas, kaut arī viņš labprātāk atrastos kopā ar Meganu. Vakars bija beidzies pārāk ātri. — Uz kurieni tu tieši dosies Eiropā? — Meganu interesēja Bernarda gaitas. Tās ļoti atšķīrās no viņas dzīvesveida.

— Man jābūt Parīzē, Londonā, Milānā, Romā. Es tur braucu divas reizes gadā veikala darīšanās. Ņujorkā būs valdes tikšanās.

— Tīrā izprieca.

— Jā. Dažreiz. — Kopā ar Elizabeti. Arī pirms viņas. Bet ne jau pēdējā laikā. Tagad viņam visur bija vientuļi.

— Es pavadīju burvīgu vakaru, Bērnij, paldies!

Bernards pasmējās, iedomājoties hamburgeru ēšanu

“Olīveļļā”.

— Tas noteikti nebija “Maxim’s”.

— Man patika.

Sāka pīkstēt viņas peidžeris, un Meganai bija jāsteidzas prom.

Nolicis klausuli, Bernards ausīs joprojām dzirdēja viņas balsi, un, lai noskaidrotu prātu, viņš iegāja Elizabetes ģērbtuvē un dziļi ieelpoja tikko jūtamās smaržas. Tās bija gandrīz izgaisušas. Aizverot durvis, Bernardu pārņēma vainas apziņa. Šovakar viņš domāja nevis par Elizabeti, bet par Meganu. Bernards ilgojās pēc viņas smaržām.

38

Bernards palika Ņujorkā ilgāk, nekā bija plānojis. Šis bija nopietns gatavo apģērbu tirdzniecības kampaņas gads, pilns ar pārmaiņām un jaunumiem, un Bernards gribēja sasniegt augstākos rezultātus. Paveicis visu nepieciešamo, viņš beidzot lidoja atpakaļ uz Sanfrancisko. Kravājoties braucienam uz Napu, viņš atcerējās Meganai nopirkto “Herm'es” šalli. Tā bija ielikta ceļasomas vienā stūrī, un Bernards nolēma pats to aizgādāt Meganai. Viņš piebrauca pie mājas, kurā Megana dzīvoja un strādāja. Kolēģis pateica, ka Meganas šobrīd nav klīnikā, un Bernards atstāja viņai mazu, dzeltenbrūnu kastīti ar klāt pievienotu zīmīti: “Meganai no Parīzes. Ar labākajiem novēlējumiem — Bērnijs.”

Megana piezvanīja vakarā, lai pateiktos par dāvanu, un Bernards bija apmierināts, cik ļoti tā viņai patikusi. Šalle bija tumšzilā, sarkanā un zelta krāsā — pieskaņota viņas sarkanajiem zābakiem, džinsiem, dzeltenajam lietusmētelim.

— Es atbraucu mājās un ieraudzīju kastīti uz sava galda. Patriks to bija tur nolicis. Šalle ir skaista, Bērnij, paldies!

— Labi, ka tev patīk. Mēs martā vērsim vaļā jaunu “Herm'es” modes preču nodaļu.

— Burvīgi! Man parīk viņu izstrādājumi.

— Visiem patīk. Mums tie noderēs.

Bernards pastāstīja, ka izdevies panākt Eiropā vēl dažas vienošanās, un Megana ar apbrīnu to noklausījās.

— Es savukārt diagnosticēju trīs ausu iekaisumus, septiņus streptokoka gadījumus, akūtu bronhītu, aklās zarnas iekaisumu, nemaz nerunājot par simtiem griezumu, skabargu, punu un vienu lauztu īkšķi, — Megana, juzdamās it kā neapmierināta, skaitīja, bet Bernards viņai iebilda.

— Man tas šķiet diezgan nozīmīgi. Mana itāliešu somu kolekcija vai franču apavu partija neietekmē cilvēka dzīvību un veselību. Tavam darbam ir jēga. Tas ir svarīgs.

— Jā, tev taisnība.

Tomēr viņa jutās nomākta. Kolēģa sievai iepriekšējā nedēļā bija piedzimusi meitenīte, un Meganu atkal pārņēma ilgas. To viņa Bernardam nestāstīja. Viņi nebija tik labi pazīstami, Bernards vēl nodomātu, ka viņa slimo ar kādu neirozi, kas saistīta ar citu cilvēku bērniem.

— Vai tev ir zināms, kad jāatgriežas Ņujorkā?

— Vēl ne. Īstenībā mums pat neiznāca laika par to parunāt. Veikalā valda drudžaina steiga. Vismaz ir interesanti. Vai nevēlies rīt ar mani kopā aiziet pusdienās?

Bernards gribēja viņai piedāvāt satikšanos kafejnīcā Senthelēnā.

— Kaut es varētu! Patrika sievai tikko piedzimis mazais, un man jāaizstāj kolēģis. Pa ceļam uz slimnīcu starp izsaukumiem es varētu iebraukt pie jums mājās. Vai Džeinai nebūtu iebildumu? — Megana runāja pavisam atklāti. Viņa bija izjutusi meitenes pretestību pirmajās tikšanās reizēs un nevēlējās Džeinu lieki satraukt.

— Kādi gan varētu būt iebildumi?

Bernards tik skaidri kā Megana neizprata Džeinas noskaņojumu.

— Šaubos, vai viņai patīk, ja mājās ierodas svešas sievietes. — Megana gribēja piebilst, ka mājās pie Bernarda, bet to noklusēja.

— Viņai nav par ko uztraukties.

Megana šaubījās, vai Bernards izprot meitas uzvedību. Džeina sargāja mātes piemiņu, tas bija dabiski. Megana negribēja strauji iejaukties citu dzīvē. Nebija nekādas vajadzības tā rīkoties.

— Es nevēlos nevienu traucēt.

— Ja tu neatbrauksi, uztraukšos es. Turklāt pienācis laiks tev iepazīties ar mūsu auklīti Pipu. Viņa ir mūsu ģimenes svarīgākā locekle. Ap cikiem tu varētu atbraukt?

— Ap deviņiem. Vai nebūs par agru?

— Ļoti labi. Tad mēs ēdam brokastis.

— Tiksimies rīt no rīta.

Bernardam sirds sāka sisties stiprāk, iedomājoties Me-ganu. Viņš iestāstīja sev, ka Megana itin vienkārši ir interesants cilvēks, un centās nedomāt par viņas spožajiem, melnajiem matiem, bet trauksme nerimās.

Megana ieradās nākamajā rītā pulksten deviņos piecpadsmit, pirms tam viņai tika uzklāta vieta pie galda. Džeina jautājoši uzlūkoja tēvu, kurš nolika salveti un šķīvi.

— Kam tas?

— Ārstei Džounsai.

Bernards izvairījās pateikt ko sīkāk un tēloja, ka ieinteresēts šķirsta “The New York Times". Toties auklīte ievēroja visu. Tāpat kā Džeina. Kā īsts vanags, kas uzmana upuri.

— Kurš tad te ir slims? — Džeina nerimās.

— Neviens. Viņa gluži vienkārši atbrauks ciemos uz kafiju.

— Kāpēc? Kas viņu izsauca?

Bernards uzlūkoja meitu.

— Nomierinies, mīļā! Ārste Džounsa ir jauks cilvēks. Dzer savu sulu!

— Man nav sulas.

Viņi ēda zemenes, Bernards izklaidīgi pacēla acis un pasmaidīja.

— Vienalga, iedzer sulu.

Džeina arī pasmaidīja, bet viņas aizdomas nerimās. Viņa negribēja ielaist nevienu svešo savā dzīvē. Viņiem visa kā bija gana, viņiem bija labi tāpat — ar Aleksandru un auklīti Pipu. Aleksandrs viņu tā iesauca, un viņa tūdaļ visiem kļuva par auklīti Pipu. Misis Pipinsa bērnam bija pārāk gari izrunājams vārds.

Megana atveda lielu, dzeltenu puķu pušķi un saulainu smaidu, ko veltīja visiem. Bernards iepazīstināja viņu ar auklīti, kas starodama nekavējoties pieņēma Meganu.

— Dakterīt, cik brīnišķīgi! Misters Fains stāstīja, kā jūs esot palīdzējusi mazā Alekša austiņai. — Auklīte laipni sarunājās ar Meganu, skaidri pauzdama savu atzinību par viņu kā par ārsti un kā par sievieti. Viņa ielēja kafiju, pasniedza smalkmaizītes, olas, šķiņķi, desiņas un milzīgu bļodu ar zemenēm, bet Džeina uz to visu noskatījās ar vāji slēptu naidu. Meitene dusmojās par ārstes ierašanos un vēl vairāk par viņas draudzību ar tēvu.

— Nesaprotu, kāpēc tētis jūs atsauca. Te neviens nav saslimis, — Džeina pēkšņi skaļā balsī paziņoja, kad Megana slavēja garšīgās brokastis.

Bernards apjuka par tik nepieklājīgu uzvedību, tāpat arī auklīte, kas uzrūca Džeinai, bet Megana bez mazākā satraukuma tikai smaidīja.

— Es labprāt apciemoju arī veselus pacientus. Ja pazīsti cilvēku, pēc tam ir vieglāk viņu ārstēt, kad viņš saslimis,— Megana pacietīgi skaidroja, nemulstot no Džeinas atklāti naidpilnā skatiena.

— Mums ir ārsts Sanfrancisko.

— Džeina! — Bernards brīdināja meiteni, pateikdams vienu pašu vārdu. Viņš bija neapmierināts ar meitas uzvedību. Atvainodamies Bernards uzlūkoja Meganu, bet Aleksandrs pa to laiku nošļūca no krēsla un nostājās viņai pretī.

— Klēpī! Es gribu pie tevis klēpī, — viņš paziņoja. Viņš joprojām tā izrunāja angļu valodas skaņas, ka tās nedaudz atgādināja grieķu valodu, bet Megana viņu saprata, paņēma sev klēpī un iedeva zemeni, kuru puisēns norija, gandrīz nesakošļājis, un ārste viņam laipni uzsmaidīja. Bernards pēkšņi ievēroja, ka Megana uzlikusi viņa dāvāto zīda šalli. Viņu tas iepriecināja, bet tad arī Džeina pamanīja šalli. Iepriekšējā dienā viņa bija ieraudzījusi uz tēva rakstāmgalda kastīti un pajautājusi, kas tur iekšā. Bernards bija paskaidrojis, ka tā ir dāvana draugam, un nu Džeina ātri izdarīja secinājumus. Viņa atcerējās “Herm'es” šalles un lakatus, kurus Bernards bija vedis Elizabetei. Šoreiz pēc Eiropas ceļojuma viņš vienu tādu atveda arī misis Pipinsai. Skaistu, tumšzilu lakatu ar baltu un zeltītu rakstu, lai auklīte to nēsātu pie formastērpa, zilā mēteļa un zemajām sportiskā tipa kurpēm, tā ka viņa izskatījās pēc Mērijas Popinsas.

— Kur jūs dabūjāt šo šalli? — Džeina jautāja gluži kā pratināšanā, it kā Megana to būtu nozagusi, un jaunā sieviete satrūkās, tomēr neapmulsa. Džeinai gandrīz bija izdevies viņu izsist no līdzsvara, bet Megana tomēr uzvarēja.

— Ak... tā... sens draugs man to kaut kad uzdāvināja. Kad es dzīvoju Francijā.

Bernards bija viņai pateicīgs par veiklo atbildi. Viņi it kā sazvērējās un bez īpašas iepriekšējas norunas kļuva par partneriem.

— Tiešām? — Džeina brīnījās. Viņa līdz šim bija uzskatījusi, ka vienīgais cilvēks uz pasaules, kurš pazīst “Herm'es”, ir Bernards.

— Jā, — Megana mierīgi un droši turpināja. — Es gadu dzīvoju Provansā. Vai tu, Džeina, esi bijusi Parīzē kopā ar tēti? - Megana nevainīgi pajautāja.

Bernards apslāpēja smaidu. Viņa prata apieties ar bērniem. Patiesi — viņai tas padevās. Aleksandrs priecīgs bubināja, sēdēdams viņai klēpī. Viņš bija apēdis visas zemenes un tagad mēģināja tikt galā ar olām un šķiņķi.

— Nē, neesmu. Vēl ne. Toties es biju Ņujorkā. — Džeina jutās nozīmīga.

— Cik jauki! Kas tev tur patika vislabāk?

— Radio mūzikhols! — Džeina nedomājot iekrita izliktajā slazdā. Pēkšņi viņa ar aizdomām uzlūkoia Meganu. Džeina tikko atcerējās, ka nebija gribējusi, lai viņai patiktu ārste, un viņa atteicās no turpmākās sarunas, sniedzot vien-zilbīgas atbildes līdz pat Meganas aiziešanai.

Bernards, pavadot viņu uz automašīnu, atvainojās.

— Šausmas! Viņa nekad nav uzvedusies tik rupji. Ta ir tāda kā greizsirdība, — viņš noraizējies teica, bet Megana tikai smaidot nogrozīja galvu. Bernards necik daudz nesaprata no tā, ko Megana pārzināja ļoti labi. Bērnu sirdssāpes un problēmas.

— Neuztraucies! Viņas uzvedība ir pavisam normāla. Tu un brālis — jūs esat viņai vienīgie šajā pasaulē. Viņa aizstāv savas intereses. — Megana runāja iejūtīgi un uzmanīgi. Bernards pats visu uztvēra sāpīgi, un Megana to saprata. — Viņa aizstāv mātes piemiņu. Viņai ir smagi redzēt tev blakus citu sievieti, pat tādu, kas viņu neapdraud. Tikai neved mājās seksuālas blondīnes, citādi Džeina viņas noindēs!

Abi pasmējās, un Bernards atvēra Meganai automašīnas durvis.

— Ņemšu to vērā. Tu ļoti labi tiki ar viņu galā, Mega.

— Neaizmirsti, tas zināmā mērā ietilpst manos darba pienākumos. Tu pārdod maizi. Es saprotu bērnus. Dažreiz.

Bernards iesmējās un paliecās uz priekšu, vēloties viņu noskūpstīt, bet tad strauji paspēra soli atpakaļ, nobijies par savu reakciju.

— Ceru, ka drīz tiksimies, — Bernards teica. Tad viņš atcerējās, ko bija gribējis jautāt. Līdz Pateicības dienai bija palikušas divas nedēļas, un pa šo laiku viņi nebrauks uz Napu.

— Vai nevēlies kopā ar mums nosvinēt Pateicības dienu? — Visu ceļu no Ņujorkas viņš bija pārdomājis šo priekšlikumu.

Megana vilcinādamās viņu uzlūkoja.

— Kā tev šķiet, vai Džeina būs ar to mierā? Ļauj viņai pierast lēnām.

— Ko tad lai es iesāku? Visu atlikušo mūžu lai sēžu viens pats istabā? — Bernards gluži kā bērns apvainojās.

— Vai tad man nav tiesību draudzēties?

— Jā. Bet lai viņa pamazām aprod ar jauno situāciju. Es ieradīšos uz saldo ēdienu, sarunāts? Tas būtu sava veida kompromiss.

— Vai tev ir ieplānots kas cits?

Bernards uztraucās, vai Megana ar kādu satiekas. Viņa visu laiku bija ļoti aizņemta, un Bernards nezināja, ar ko. Nez vai tikai darbs bija vainīgs, tomēr varbūt tā bija.

— Es apsolīju palīdzēt Džesikai, Patrika sievai. Pie viņiem sabrauks radinieki no pilsētas, un viņai jāgatavo lielas pusdienas. Es izdarīšu, kas Džesikai būs vajadzīgs, un tad braukšu pie jums, vai sarunāts?

— Vai nekas cits tev nav iecerēts? Vai pa ceļam kādam cietušajam neveiksi mākslīgo elpināšanu?

Bernards viņu patiesi apbrīnoja. Megana vienmēr palīdzēja citiem cilvēkiem. Sevi aizmirstot.

— Nu, nu, nepārspīlē! — Megana bija pārsteigta. Viņa uzskatīja, ka rīkojas gluži normāli. Tāda viņa bija, un tāda viņa Bernardam patika.

— Tu vienmēr rūpējies par svešiem, tikai ne par sevi, -Bernards noraizējies pārmeta.

— Man no tā arī tiek labums. Man pašai daudz nevajag.

Vismaz līdz šim nebija vajadzējis. Pēdējā laikā viņa sāka domāt, ka kaut ko tomēr ir palaidusi garām. Viņa to saprata tajā brīdī, kad Aleksandrs nostājās viņai pretim, lūdzot paņemt klēpī, un pat tad, kad Džeina viņai veltīja niknus skatienus. Pēkšņi Meganai bija apnicis tikai pārbaudīt ausis, kaklus un refleksus.

— Tiksimies Pateicības dienā. Vismaz uz saldo ēdienu.

Tomēr Bernards palika neapmierināts, ka viņai neiznāk

laika paciemoties ilgāk, klusībā viņš vainoja Džeinu un, ieejot atpakaļ mājā, dusmojās uz meitu. Džeina tik nepieklājīgi bija izturējusies pret Meganu.

— Drausmīga neglītene, vai ne, tēt? — Džeina ar caururbjošu skatienu uzlūkoja tēvu, bet viņš nikni paraudzījās pretim.

— Nē, Džeina. Manuprāt, viņa ir ļoti glīta meitene.

Bernards valdījās, cik spēja.

— Meitene? Ārprāts! Viņa izskatās četrus simtus gadu veca!

Bernards sakoda zobus un klusi teica:

— Kāpēc tu viņu tik ļoti neciet?

— Viņa ir stulba.

— Nē! — Bernards papurināja galvu. — Nav stulba. Viņa ir ļoti gudra. Muļķi nekļūst par ārstiem.

— Vienalga, man viņa nepatīk.

Pēkšņi Džeinai acīs parādījās asaras, šķīvis, kuru viņa auklītei palīdzēja mazgāt, izslīdēja no rokām un saplīsa.

Bernards rāmi piegāja viņai klāt un sacīja:

— Mīlulīt, viņa ir tikai mūsu draugs. Tikai draugs. — Meganai bija taisnība. Džeina baidījās no sievietes, kas varētu ienākt viņa dzīvē. Tagad Bernards to saprata. — Es tevi ļoti mīlu.

— Tad nelaid viņu vairs te iekšā! — Džeina jau raudā-

ja, bet Aleksandrs satraucies, taču vienlaikus ieinteresēts skatījās uz māsu, neko nesaprazdams.

— Kāpēc ne?

— Mums viņa te nav vajadzīga, tāpēc! — Pateikusi šos vārdus, Džeina izskrēja laukā, aizcērtot savas istabas durvis, un auklīte Pipa klusi pacēla roku, kad Bernards paspēra soli, lai sekotu meitai.

— Lai viņa brītiņu paliek viena, mister Fain. Viņa saņemsies. Džeinai jāmācās saprast, ka dzīve vienmēr nepaliks tāda kā līdz šim. — Viņa sirsnīgi uzsmaidīja Bernardam.

— Vismaz es tā ceru — jūsu paša labad. Arī Džeinas labad. Man ļoti patīk ārste. — Burtu “r” misis Pipinsa izteica pavisam neskaidri.

— Man arī. — Bernardu uzmundrināja auklītes atbalsts.

— Viņa ir jauka sieviete un labs draugs. Džeinai tiešām nevajadzētu tā uzbudināties.

— Džeina baidās jūs zaudēt.

Megana bija teikusi tieši to pašu.

— Bailēm nav nekāda pamata.

— Neaizmirstiet viņai to reizēm pateikt. Gan jau viņa pieradīs. Rīkojieties lēnām... Džeina samierināsies.

Rīkoties? Viņš neko negrasījās darīt. Nedz ar Meganu, nedz kādu citu. Bernards nopietni uzlūkoja auklīti.

— Auklīte Pipa, tas nav nekas tāds. Tāpēc es gribu, lai Džeina mani saprastu.

— Neesiet nu tik pārliecināts! — auklīte viņam vaļsirdīgi aizrādīja. —Jums ir tiesības mainīt savu līdzšinējo dzīvesveidu. Nav veselīgi turpināt šādā stilā atlikušo mūžu.

Misis Pipinsa zināja par viņa atturību, tāpat viņa zināja, ka Elizabetes sienas skapis ir pilns ar apģērbiem, kā viņš un Džeina to reizēm pavēra, tēlojot, it kā meklētu kaut ko. Auklīte uzskatīja, ka pienācis laiks iztīrīt skapi, bet viņa tomēr saprata, ka tas jāizlemj Bernardam pašam.

39

Megana turēja vārdu un pec ciemošanās pie Patri-ka, Džesikas un mazuļa ieradās uz desertu pie Fainiem, atvedot līdzi pašceptu pīrāgu. Auklīte to slavēja, Dž.eina no tā atteicās, jo viņai pietiekot, ko ēst, bet Bernards, pagaršojis gabaliņu, bija patīkami pārsteigts.

— Apbrīnojami, ka tas ir izdevies. Es esmu slikta pavāre. Tikko spēju uzvārīt olu, un mana kafija garšo pēc indes. Brālis man iesaka nespert kāju virtuvē.

Megana bija apmierināta ar paveikto, viņa bija ģērbusies sarkanā kleitā, kuru nopirka “Vulfā” tajā dienā, kad abi kopā iedzēra.

— Tavs brālis pārspīlē.

— Šajā ziņā viņam ir taisnība.

Tomēr Džeina pasmaidīja, un Aleksandrs nu jau bez atļaujas iesēdās Meganai klēpī. Megana iedeva viņam pagaršot gabaliņu pīrāga, bet zēns to izspļāva.

— Re, Aleksandrs arī piekrīt, ka pīrāgs nav izdevies. Vai ne?

Puisēns nopietni pamāja ar galvu, un visi iesmējās.

— Tet, mana mamma gan lieliski gatavoja.

Salīdzinājums bija pateikts nevietā, bet arī skumīgi.

— Jā, mīļumiņ.

— Viņai patika cept kūciņas.

Džeina atcerējās cepumus, kuri bija izveidoti sirsniņu formā un kurus māte bija aiznesusi uz klasi pēdējā skolas dienā, un viņa gandrīz apraudājās, nelaimīga raugoties uz Meganu.

— Apbrīnoju šo prasmi.

Džeina pamāja.

— Mamma bija arī ļoti skaista. — Ar skumju skatienu Džeina nevis salīdzināja, bet atcerējās. Bernardam bija sāpīgi klausīties, tomēr viņš ļāva meitai runāt, jo viņai tas bija nepieciešams. — Viņa bija gaišmataina, tieva un trausla.

Megana uzsmaidīja Bernardam. Tātad šim vīrietim viņa patika ne jau tāpēc, ka būtu līdzīga mirušajai sievai. Megana bija pilnīgi citāda, un savā ziņā tas bija pareizi. Cilvēki tik bieži tiecās pēc zaudētā atkārtojuma, kopijas, bet tādējādi visu tikai sarežģīja. Nebija iespējams palikt par kāda ēnu, saule virzījās uz priekšu. Megana sirsnīgi uzrunāja Džeinu:

— Tici vai ne, mana mamma arī ir trausla auguma gaišmate. Tāpat kā brālis.

Džeina iesmējās.

— Tiešām?

— Tiešām! Mana mamma ir apmēram tādā augumā. — Megana smaidīdama norādīja sev līdz plecam. — Es izskatos pēc tēva.

Zaudētājs nebija neviens. Abi vecāki bija skaisti cilvēki.

— Vai tavs brālis ir tikpat mazs kā mamma? — Džeina pēkšņi aizrāvusies jautāja, un Bernards pasmaidīja. Viņš neatmeta cerību, ka Džeina nomierināsies.

— Jā. Es viņu mēdzu saukt par punduri.

— Par to viņš noteikti ir nikns uz tevi! — Džeina iesmējās, un Megana piekrita.

— Jā gan. Varbūt tāpēc viņš kļuva par psihiatru un spēj visu izprast.

Nu jau iesmējās visi. Auklīte ielēja Meganai tēju, un abas sievietes sazvērnieciski uzlūkoja viena otru. Auklīte pēc tam aizveda mazo Aleksandru mazgāties, bet Megana palīdzēja Bernardam un Džeinai novākt galdu. Viņi noņēma ēdienus, visu notīrīja, salika šķīvjus trauku mazgājamā mašīnā, un, kad auklīte ienāca atpakaļ, virtuve spīdēja un laistījās. Misis Pipinsa gandrīz gribēja sacīt, cik labi, ka mājās ir sieviete, bet laikus apvaldījās un tikai diplomātiski pateicās par darbu.

Megana pakavējās pie viņiem vēl stundiņu, pļāpādami visi sēdēja pie kamīna, bet tad iepīkstējās peidžeris, ārste ļāva Džeinai piezvanīt uz automātisko atbildētāju, un meitene noklausījās ziņojumu. Kāds bērns bija aizrijies ar tītara kaulu. To bija izdevies dabūt ārā, bet bērna kakls bija saskrāpēts. Tiklīdz Megana nolika klausuli, atkal noskanēja pīkstieni. Maza meitenīte ar nazi bija sagriezusi roku, un to vajadzēja šūt.

— Vai! — Džeina saviebās. — Tas gan ir briesmīgi.

— Visādi jau mēdz būt. Šoreiz laikam nav nekas nopietns. Nav nogriezti pirksti vai kas tamlīdzīgs. — Megana uzsmaidīja pāri Džeinas galvai Bernardam. — Man jādodas prom.

— Vai pēc tam neatbrauksi atpakaļ? — Bernards tā cerēja, kaut arī joprojām uzmanījās no Džeinas.

— Tad jau būs vēls. Parasti neizdodas pabeigt tik ātri, kā plānots. Diez vai jūs gribēsiet, lai klauvēju pie durvīm ap desmitiem.

Bernardam gan nebūtu iebildumu, un visiem citiem arī bija žēl, kad Megana devās prom, pat Džeinai un jo īpaši Aleksandram, kurš pēc vannas nāca viņu meklēt un raudāja, atklājis, ka ciemiņš jau aizbraucis.

Zēna raudas Bernardam atgādināja to, kā bērniem trūka, un viņam ienāca prātā auklītes vārdi, ka viņam jāmaina savs dzīvesveids. Pagaidām viņš nespēja iedomāties, ka varētu kaut ko mainīt. Vienīgās pārmaiņas būtu pārcelšanās uz Ņujorku, bet arī par to Bernards nedomāja. Pēdējā laikā viņš bija apmierināts tepat Kalifornijā.

Ziemassvētkos viņi devās uz Ņujorku, vairs nesatikuši Meganu. Bernardam bija daudz darba veikalā, bērniem — dažādi pasākumi, un viņiem neiznāca aizbraukt uz Napu. Auklīte aizveda bērnus uz “Riekstkodi” un apskatīties Ziemassvētku vecīti “Vulfā”. Aleksandrs bija sajūsmināts, Džei-na — gandrīz desmit gadus veca — vairs neticēja pasakām, tomēr viņa gāja līdzi brālim.

Pirms došanās uz Ņujorku Bernards piezvanīja Meganai.

— Atpūties kārtīgi, — viņš dedzīgi ieteica. Megana bija pelnījusi pārmaiņas pēc cītīgā darba visa gada garumā.

— Tu arī. Pasveicini Džeinu!

Megana bija nosūtījusi meitenei dāvanu — siltu rozā šalli un cepuri braucienam uz Ņujorku, bet sainis vēl nebija pienācis, kad viņi sarunājās. Aleksandram tur bija ielikts mīļš Ziemassvētku vecītis.

— Žēl, ka mums neizdosies satikties pirms brīvdienām.

Bernards par to patiešām bija sarūgtināts — vairāk, nekā Megana spētu iedomāties. Viņš pēdējās nedēļās par Meganu vien bija domājis.

— Iespējams, ka mēs satiksimies Ņujorkā, — Megana izteica cerību.

— Vai tad tu nebrauksi uz Bostonu pie ģimenes?

— Jā, braukšu. Bet mans trakais brālis ar sievu pošas uz Ņujorku un uzstāj, lai es viņiem pievienojos. Viena mūsu smalkā māsīca precas ar kādu bagātnieku, kāzas būšot Kolonijas klubā. Es lāgā neciešu tādus pasākumus, bet viņi ļoti lūdz, un es laikam braukšu.

Megana jau bija piekritusi, lai Ņujorkā varētu satikties ar Bernardu, bet viņa kautrējās atzīties. Bernards priecīgs satraucās par tādām izredzēm.

— Vai tu man paziņosi, ja atbrauksi?

— Protams! Es tev piezvanīšu, tiklīdz zināšu, kas mums katru dienu paredzēts.

Bernards iedeva viņai Skārsdeilas telefona numuru un izteica cerību viņu sagaidīt.

Vakarā mājās viņš ieraudzīja lielo dāvanu saini, ko Megana bija viņiem atsūtījusi. Cepuri un šalli Džeinai, Ziemassvētku vecīti Aleksandram, “Pringle” džemperi auklītei Pi-pai, tieši tādu, kāds viņai patika, un grāmatu skaistos ādas vākos Bernardam. Grāmata bija veca, rets izdevums, zīmītē klāt bija pierakstīts, ka tā piederējusi viņas vectēvam, saglabāta cauri grūtiem laikiem, un izteikta cerība, kaut tā noderētu viņam. Megana novēlēja visiem priecīgus Ziemassvētkus un visu to labāko Jaunajā gadā. Lasot apsveikumu, Bernards jutās vientuļš. Žēl, ka viņi nevarēja svinēt svētkus un pavadīt brīvdienas vienā pilsētā, dzīve dažkārt bija ļoti sarežģīta. Ziemassvētki viņam bija vientuļš laiks. Tie viņam atgādināja Elizabeti, viņu kāzu jubilejas.

Lidojot uz Ņujorku, Bernards izturējās klusi. Pārāk klusi, nosprieda auklīte. Skumjas sejā atspoguļoja viņa domas par mirušo sievu. Viņš joprojām sēroja pēc Elizabetes.

Savukārt Megana, lidojot pie vecākiem, salīdzināja bojā gājušo līgavaini ar Bernardu. Viņi bija ļoti dažādi, un Me-gana cienīja abus. Bet viņa ilgojās pēc Bernarda, tāpēc vakarā piezvanīja, lai tāpat vien aprunātos. Ruta pacēla klausuli, kad telefons iezvanījās neilgi pēc viņu ierašanās Skārs-deilā. Auklīte tobrīd jau lika bērnus gulēt. Ar bažīgu sejas izteiksmi māte apjukusi pasniedza klausuli Bernardam. Zvanot ārste Džounsa, un Bernards bija spiests nervozi māt ar roku, lai Ruta iet prom, jo viņa grozījās turpat blakus. Ruta baiļojās, vai kāds nav saslimis, bet Bernards gandrīz iesmējās, sākdams sarunu. Viņš saprata, ka vajadzēs mātei sniegt paskaidrojumus, bet pagaidām viņš steidzās parunāties ar Meganu.

— Megana! Kā klājas? — Viņš atplauka kā Ziemassvētku eglīte.

— Labi! — Megana priecājās, izdzirdējusi viņa balsi, un viegli mulsa, jo bija piezvanījusi pirmā. Bet kas gan par to, Meganu bija pārņēmušas ilgas pēc Bernarda, nepārvarama vēlēšanās atrasties viņa tuvumā. — Kad atgriežos mājās, mani pārņem dīvainas emocijas. Ģimene it kā aizmirsusi, ka esmu pieaudzis cilvēks, izrīko gluži kā bērnu. Napā man tas aizmirstas, bet Bostonā katru reizi viss sākas no jauna.

Bernards iesmējās, jo juta to pašu. Vēl viņu pārņēma skumjas, atceroties, kā abi ar Elizabeti paklusām bija mīlējušies, it kā būtu tādi padsmitnieki. Bernards labprātāk paliktu viesnīcā, bet bērnu dēļ tas nebija iespējams, jo viņi bija ieradušies pavadīt brīvdienas kopā ar vecvecākiem. Savā ziņā Skārsdeilā viņu arī tā nenomāca vientulība, kā tas būtu viesnīcā, bet viņš pilnīgi pievienojās Meganas izteiktajām pārdomām.

— Es tevi saprotu. Tu jūties kā atgriezusies pagātnē, un izrādās, ka taisnība vienmēr bijusi vecāku pusē. Tu atkal esi četrpadsmit gadus veca, tu dari viņiem pa prātam... taču nekas nesanāk. Beigās visi uz tevi ir apvainojušies.

Megana iesmējās. Bostonā tas jau bija noticis. Tēvam bija jādodas pieņemt dzemdības, bet Megana negribēja doties viņam līdzi, jo bija nogurusi pēc lidojuma, līdz ar to tēvs sadusmojās, māte bāra viņu, ka nav paņēmusi pietiekami siltus zābakus un vispār nav kārtīgi sakravājusi ceļasomu. Vēl pēc stundas māte aizrādīja, ka meita istabā visu sajaukusi. Pēc astoņpadsmit gadu patstāvīgas dzīves Meganai, saudzīgi izsakoties, nebija viegli to izturēt.

— Brālis solīja mani šovakar glābt. Viņi savās mājās rīkojot viesības.

— Vai tās būs nosvērtā Bostonas stilā vai kaut kas neprātīgs?

— Pazīstot viņus, kaut kas no visa. Brālis droši vien piedzersies, kāds izģērbsies — droši vien tas būs psihoanalīzes speciālists, tukšu salmu kūlējs.

— Uzmanies no tādiem!

Bernardam bija grūti iedomāties Meganu tādā vidē, un viņam atkal kļuva skumji. Viņš negaidot ļoti ilgojās pēc Me-ganas, bet šaubījās, vai pateikt to skaļi. Tādi vārdi neiederējās viņu pašreizējā draudzības stadijā, kas gan solīja jaunus atklājumus.

— Vai tu atbrauksi šurp uz kāzām? — Bernards cerēja, ka satiksies ar Meganu Ņujorkā.

— Brālis noteikti brauks. Vecāki gan rēķinājās, ka palikšu ciemoties pie viņiem, bet es viņiem ieminēšos, un tad jau redzēsim.

— Ceru, ka viņi tevi palaidīs.

Bernards bažījās kā pusaudzis, un viņi iesmējās. Atkal darbojās četrpadsmitnieku sindroms.

— Es taču teicu!

— Atbrauc kaut uz vienu vakaru, aiziesim kaut kur kopā izklaidēties.

Megana ļoti vēlējās viņu redzēt. Viņa bieži domāja par Bernardu, un viņai bija žēl, ka nebija iznācis satikties pirms lidojuma uz Austrumiem, bet viņi abi bija aizņemti cilvēki, ar lielu atbildības slogu. Satikšanās Ņujorkā tiešām bija laba ideja.

— Jā, tas būtu jauki. — Tad viņai ienāca prātā jauns priekšlikums. Kautrīga kā pusaudze viņa ieminējās: — Vai nevēlies nākt man līdzi uz kāzām? — Jo vairāk Megana to iztēlojās, jo vairāk viņai patika šī ideja. — Vai paņēmi līdzi uz Ņujorku smokingu?

— Nē, bet es zinu kādu labu veikalu. — Viņi iesmējās. — Vai tā pieklātos, es taču nepazīstu ne līgavu, ne līgavaini. — Viņam likās, ka kāzas Kolonijas klubā ir ļoti nopietns pasākums, un tas viņu mazliet biedēja, bet Megana par viņu pazobojās.

— Visi tā piedzersies, ka nemaz nemanīs, kas tu tāds esi. Mēs varam aizmukt ātrāk prom un aiziet kur citur... piemēram, “Carlyle” paklausīties Bobiju Šortu.

Bernards, to dzirdot, apklusa. Tā bija viena no viņa mīļākajām izklaides vietām Ņujorkā. Bobijs viņam bija sens draugs no veciem laikiem. Bernards neaizmirsa sekot viņa panākumiem.

— Ļoti labprāt, — viņš aizsmakušā balsī atteica, juzdamies atkal jauns, dzīve sākās vēlreiz, nevis beidzās ar traģēdiju, kas bija notikusi pirms diviem gadiem. — Brauc šurp, Mega!

— Lai notiek!

Neatlaidīgā, steidzīgā vēlme tikties nobiedēja Meganu, tomēr viņa gribēja sastapties ar Bernardu Ņujorkā, nevis gaidīt, kad viņš aizbrauks uz Napu.

— Darīšu, ko varēšu. Gatavojies uz divdesmit sesto janvāri. Es ielidošu no rīta un apmetīšos "Carlyle”. Mans neprātīgais brālis vienmēr izvēlas šo vietu.

— Es veikalā paņemšu smokingu.

Bernards priecājās par gaidāmajiem notikumiem, tomēr viņu biedēja tās kāzas. Trīs dienas pirms tam bija viņa paša un Elizabetes kāzu jubileja. Bija pagājuši četri gadi. Viņš atvairīja domas. Nedrīkstēja turpināt neeksistējošu gadadienu svinēšanu, viņam bija vajadzīga Megana, kas palīdzētu aizmirst tumšās atmiņas, taču viņa saklausīja Bernarda balsī ko dīvainu un satraucās. Viņa pazina Bernardu, starp abiem valdīja savstarpēja izpratne. Viņi abi to bija ievērojuši.

— Vai kaut kas noticis? — viņa klusi jautāja, un Bernards noguris pamāja.

— Nē. Mani tikai moka atmiņas... parasti ap Ziemassvētkiem.

— jā, tas nav viegli.

Megana arī to bija pārdzīvojusi, tik sen, un parasti ap šo laiku viņa centās būt kopā ar kādu cilvēku. Vai arī strādāja slimnīcā, vai atradās izsaukumā pie slimiem bērniem. Bernards noteikti cieta smagāk. Atlika cerēt, ka viņam palīdz ģimene. Brīvdienas viņam bija sava veida pārbaudījums un Džeinai tāpat.

— Kā klājas Džeinai?

— Viņa šeit jūtas laimīga. Viņa un mana māte ir nešķiramas. Viņas saplānojušas, ko darīt nākamās trīs nedēļas, auklīte arī paliks te, kad es aizbraukšu. Trīsdesmitajā decembrī man jābūt Sanfrancisko uz tikšanos, Džeinai skola sākas tikai desmitajā janvārī, tāpēc viņām atliek vēl divas nedēļas bez manis, bet tās būšot neskaitāmu pasākumu piepildītas.

Megana prātoja, vai Bernards jutīsies vientuļš, ja nebūs bērnu.

— Vai tu tajā laikā atbrauksi uz Napu?

— Varbūt.

Iestājās ilgs klusums, viņiem abiem prātā bija vienas domas, bet viņi tās atvairīja, un Megana apsolīja piezvanīt nedēļas beigās, lai pavēstītu konkrētu laiku. Bet Ziemassvētkos Bernards piezvanīja pats. Bija pagājušas divas dienas kopš ierašanās Ņujorkā, Meganas tēvs atsaucās dārdošā balsī un aicināja Meganu pasteigties pie telefona.

Viņa aizelsusies atbildēja, un Bernards, izdzirdējis viņas balsi, pasmaidīja.

— Priecīgus Ziemassvētkus, Mega!

Megana pasmaidīja par viņas vārda saīsinājumu. Neviens viņu tā nesauca, tikai draudzene bērnībā, un viņai kļuva silti ap sirdi, to dzirdot.

— Tev arī — priecīgus Ziemassvētkus! — Megana sirsnīgi atbildēja, bet Bernards fonā dzirdēja daudz balsu, un kāds sauca Meganu.

— Vai iztraucēju nelaikā?

— Nē! Mēs tikai gatavojamies iet uz baznīcu. Es tev piezvanīšu vēlāk, labi?

Piezvanījusi viņa atkal stādījās priekšā kā ārste Džoun-sa. Bernards un Megana ilgi pļāpāja, un, sarunai beidzoties, māte viņu ziņkāri vēroja. Bērni savā istabā kopā ar auklīti raisīja vaļā dāvanas. Lielāko daļu dāvanu viņi dabūja Ha-nukas svētkos, bet vecmāmiņa Ruta centās neaizmirst arī Ziemassvētkus. Viņa negribēja sabojāt Aleksandram un Džeinai brīvdienu prieku, tāpēc Ziemassvētku vecītis apmeklēja arī viņu māju, izraisot Bernardā smaidu. Ja viņš bērnībā gribētu svinēt Ziemassvētkus, vecāki būtu šausmās. Bet mazbērniem tas bija atļauts. Faini, gadiem ritot, bija kļuvuši daudz pieļāvīgāki. Bet ne pilnībā.

— Kas tā tāda bija? — Māte neveiksmīgi tēloja naivo.

— Laba paziņa.

Šo spēlīti ar māti viņš sen nebija spēlējis, un tā viņu uzjautrināja.

— Vai es viņu pazīstu?

— Šaubos, mamni.

— Kā viņu sauc?

Agrāk viņš būtu sācis dusmoties, bet tagad viņam bija vienalga. Viņam nebija jāslēpjas, pat no mātes ne.

— Megana Džounsa.

Ruta lūkojās uz viņu daļēji apmierināta, ka vispār kāda piezvanījusi, bet vīlusies, ka viņu nesauc par Reičelu Švarcu.

— Atkal kāda no tām...

Bet savā būtībā viņa priecājās. Dēlam bija piezvanījusi sieviete. Viņš sāka atdzīvoties. Kaut kas viņa skatienā iedrošināja cerēt. Ruta izteica šo pieņēmumu Lū pirmajā vakarā, kad dēls ar ģimeni ieradās Ņujorkā, bet Lū nesaskatīja nekādu atšķirību. Viņš nekad neko nemanīja. Toties Ruta gan. Šobrīd arvien skaidrāk.

— Kāpēc tu nekad nesatiecies ar ebreju meitenēm? — Rutas jautājums skanēja tikpat kā žēlošanās, bet Bernards pavīpsnāja.

— Laikam tāpēc, ka vairs neapmeklēju templi.

Ruta pamāja, domājot, vai Bernards dusmojas uz Dievu Elizabetes dēļ, bet viņa negribēja izvērst šo jautājumu. Iestājās pauze, tad sekoja nākamais jautājums.

— Kāda viņai ticība?

Bernards mātei uzsmaidīja.

— Episkopāts.

Viņš atcerējās Rutas sarīkoto scēnu “La Cote Basque”, viņa tāpat.

— Vai! — Ruta izdvesa klusu skaņu, kas nepauda ne draudus, ne nervu sabrukumu. — Episkopāts! Vai jūsu attiecības ir nopietnas?

Bernards pārāk steidzīgi papurināja galvu, un Ruta nepalaida to garām neievērotu.

— Nē, nav. Viņa man ir tikai draugs.

— Viņa tev bieži zvana.

— Divas reizes.

Ruta zināja, ka arī dēls zvana, bet viņa to neteica skaļi.

— Vai viņa ir jauka? Vai viņai patīk bērni? — Bernards juta šā jautājuma slēpto nozīmi un nolēma aizstāvēt Megu, ceļot viņas nozīmi mātes acīs.

— Viņa ir bērnu ārste. Bet kāda tam nozīme?

Protams, tam bija gan nozīme! Aplausi Meganai Džoun-

sai! Bernards smaidīja, vērojot mātes sejas izteiksmi.

— Ārste?... Pareizi... Ārste Džounsa... Kāpēc tu man uzreiz neteici?

— Tu nejautāji.

Atkal jau vecā spēlīte. Viņi to zināja no galvas kā šūpļa dziesmas vārdus.

— Kā viņu sauca, pasaki vēlreiz!

Nu Bernards zināja, ka māte liks tēvam to pārbaudīt.

— Megana Džounsa. Viņa mācījusies Hārvardā, medicīnas skolā Stenfordā un ordinatūru pabeigusi Kalifornijas universitātē. Tas tā, lai tētim nebūtu lieki jāpiepūlas. Pēdējā laikā viņam pasliktinājusies redze.

— Nekļūsti nekaunīgs! — Māte tēloja apvainoto, bet īstenībā sajūsminājās. Viņai gan labāk patiktu, ja Bernards būtu kļuvis par ārstu un Megana strādātu “Vulfā”, bet lai nu paliek, visu šajā dzīvē nevarēja vēlēties. Kurš gan to nezināja. — Kāda viņa ir pēc izskata?

— Viņai ir kārpas un šķībi zobi.

Ruta sāka smieties. Gandrīz pēc četrdesmit gadiem viņa beidzot bija iemācījusies pasmieties kopā ar dēlu.

— Vai tu mani iepazīstināsi ar to kārpaino, šķībzobai-no skaistuli, kurai ir ļoti laba izglītība?

— Varbūt, ja radīsies iespēja.

— Vai jums tas ir nopietni? — māte, acis piemiegusi, vēlreiz pajautāja, un Bernards noslēdzās sevī. Līdz zināmai robežai viņš varēja pajokot, bet viņš nespēja būt pilnīgi atklāts. Viņi ar Meganu pagaidām bija tikai draugi, vienalga, cik bieži un kurš kuram zvanīja.

— Nē.

Ruta pa šiem gadiem bija šo to iemācījusies. Pēc dēla sejas izteiksmes viņa saprata, ka jāsavaldās. Vakarā Mcgana piezvanīja, lai pateiktu, cikos nākamajā dienā viņa būs viesnīcā, bet Ruta šoreiz neieminējās ne pušplēsta vārdiņa. Me-gana gatavojās doties uz kāzām kopā ar Bernardu. Viņš bija izvēlējies smokingu, kas derēja kā uzliets. Māte pilnīgi apstulba, nākamajā vakarā ieraugot dēlu tā saposušos. Vēl vairāk viņu pārsteidza melnais, garais limuzīns, kas gaidīja ārpusē.

— Vai tā ir viņas mašīna? — Ruta platām acīm čukstēja. Kas tad tā par ārsti? Lū pēc četrdesmit prakses gadiem Parka avēnijā nevarēja atļauties limuzīnu. Viņai gan tāds arī nebija vajadzīgs, tomēr...

Bernards pasmaidīja.

— Nē, mamm, tas ir man. Es to noīrēju.

— Ak tā?

Māte nolaidās uz zemes, bet ne pilnībā. Viņa ar lepnumu starp aizkariem noraudzījās, kā dēls iesēdās mašīnā un aizbrauca. Nopūtusies Ruta iegāja atpakaļ viesistabā un ieraudzīja auklīti Pipinsu viņu vērojam.

— Es tikai... gribēju pārliecināties, kā viņš... šovakar ir tik ledaini auksts laiks. — It kā Rutai būtu jāsniedz paskaidrojumi.

— Viņš ir brīnišķīgs cilvēks, misis Faina.

Auklīte Pipinsa arī lepojās ar Bernardu, un Ruta bija aizkustināta.

Paskatījusies apkārt, vai neviens nenoklausās, Ruta piesardzīgi tuvojās auklītei. Gada laikā starp viņām bija nodibinājušās zināmas attiecības, kas balstījās uz savstarpēju cieņu. Ruta bija izrēķinājusi, ka auklīte zina visu, kas notika dēla dzīvē.

— Kāda ir tā ārste? — viņa jautāja tik tikko dzirdami, bet auklīte pasmaidīja.

— Ļoti laba. Ļoti gudra.

— Vai viņa ir skaista?

— Glīta meitene. — Viņi ar Bernardu labi saderēja kopā, bet auklīte negribēja dot Rutai pārāk lielas cerības, jo nebija pamata runāt par nopietnām jūtām, kaut arī auklīte to vēlētos. Megana būtu ļoti piemērota Bernardam. - Viņa ir jauka meitene, misis Faina. Varbūt tur kaut kas iznāks. -Tomēr auklīte neko nesolīja, un Ruta, mājot ar galvu, domāja par savu vienīgo dēlu īrētajā limuzīnā. Cik burvīgs zēns viņš bija... brīnišķīgs cilvēks... auklītei bija taisnība. Ruta notrausa no vaiga asaru, nodzēsa viesistabā gaismu un, gatavojoties iet gulēt, novēlēja dēlam visu to labāko.

40

Smiega deļ brauciens uz pilsētu ievilkās. Bernards, atlaidies aizmugurējā sēdeklī, domāja par Meganu. Kopš pēdējās tikšanās reizes Napā bija pagājusi vesela mūžība. Viņš satraukts gaidīja, kad atkal viņu redzēs, it īpaši jaunajā vidē. Tā bija citāda, satraucoša un interesanta. Bernardam patika viņas mierīgais, vienkāršais dzīvesveids Napā, čaklais darbs, kurā viņa ieguldīja visu spēku un sirdi. Tomēr Meganai bija arī ģimene Bostonā, “trakais” brālis, ko viņa pieminēja ar lielu mīlestību, smalkie radi, kas tika aprakstīti ar uzjautrinājumu, piemēram, māsīca, kam šovakar būs kāzas. Bernards juta pret Meganu cieņu un apbrīnu, kas auga augumā. Viņš vairs nevarēja sev noliegt, ka Megana saista viņu arī fiziski, lai arī cik stipra būtu viņa vainas apziņa. Limuzīns šāvās pa Medisona avēniju, kas bija nokaisīta ar sāli, nogriezās uz austrumiem pa Septiņdesmit sesto ielu, bet Bernards nepārstāja domāt par jauko Meganu.

Viņš izkāpa no automašīnas un devās iekšā lepnā vestibilā. Administrators vizītsvārkos ar baltu neļķi atlokā pie reģistrācijas galdiņa paskatījās uz Bernardu un, nopietni pamājis ar galvu, paziņoja:

— Daktere Džounsa ir četri simti divpadsmitajā.

Bernards uzbrauca ar liftu ceturtajā stāvā un, kā bija

teikts, pagriezās pa labi. Elpu aizturējis, viņš piespieda zvana pogu. Pēkšņi viņš nespēja vien sagaidīt, kad atkal ieraudzīs Meganu. Un tad viņa atvēra durvis, ģērbusies tumšzilā atlasa vakarkleitā, mirdzošiem, melniem matiem, zilām acīm, žilbinošu safīra kaklarotu un tai pieskaņotiem auskariem. Dārglietas bija mantojums no viņas vecmāmiņas, taču ne jau no to spožuma Bernardam aizrāvās elpa. Mega-nas seja un acis, un sirsnīgais apskāviens lika viņam justies gaidītam kā mājās. Izrādījās, ka īstais atšķirtības laiks bijis ilgas gaidīšanas pārpilns, bet viņi nepaspēja viens otram neko pateikt, kad istabā, dungodams piedauzīgu dziesmiņu franču valodā, ieskrēja Meganas brālis, pēc izskata trāpīgi atbilstot māsas aprakstam. Semjuels Džounss bija skaists, blonds, atgādināja tādu kā aristokrātisku žokeju. Viņš bija mantojis mātes eleganci un smalkos sejas vaibstus, bet, pēc viņa paša vārdiem, viņam bija pašam sava balss, humora izjūta un spars seksā. Viņš pamatīgi sakratīja Bernarda roku, brīdināja, lai neķeroties klāt māsas gatavotajiem ēdieniem un nedejojot ar viņu, un piedāvāja dubultporciju skotu viskija ar ledu. Bernards pat nepaguva ne vārda pateikt. Vēl pēc mirkļa smiedamās, kaut ko izsaukdamās franču valodā, parādījās Meganas brāļasieva, tērpusies zaļā atlasā, ar rudiem matiem, rotājusies dārgos smaragdos. Bernards starp viņiem jutās kā viesuļa varā nokļuvis, un tikai limuzīnā pa ceļam uz baznīcu viņš beidzot dabūja mierīgi paskatīties uz Meganu. Sems ar savu sievu brauca citā mašīnā.

— Tu izskaties brīnišķīgi, Megana.

— Tu tāpat.

Melnais smokings Bernardam ļoti labi piestāvēja. Šovakar viņi nebija nedz džinsos, nedz lietusmēteļos.

Bernards gribēja viņai izteikt savas emocijas.

— Man tevis ļoti pietrūka. Es vispār negribēju braukt uz Ņujorku. Labāk būtu palikt Napā, kur var runāties ar tevi, kaut kur kopā aiziet... ja ne citur, tad ēst hamburgerus “Olīveļļā”.

— Vai tad tu nedod priekšroku šādai te greznībai? — Megana ķircinādamās norādīja uz limuzīnu un abu elegantajiem tērpiem.

— Man nav iebildumu pret vienkāršo dzīvi Napā. Tu esi darījusi pareizi, aizbraukdama no Bostonas.

Bernards pasmaidījis iedomājās, kā viņiem tur, Napas ielejā, bija klājies. Ņujorka viņu vairs nevilināja. Viņš vēlējās atgriezties Kalifornijā, kur bija maigāks klimats, cilvēki pieklājīgāki, un Meganu viņš tur redzētu džinsos un baltā ārstes uzsvārcī. Jocīgi, viņš ilgojās atgriezties tur — mājās. Megana viņu visnotaļ saprata. Viņa nespēja ne sagaidīt, kad tiks atpakaļ. Jauno gadu viņa grasījās pavadīt Napas ielejā, aizvietojot Patriku, kas savukārt dežurēja Ziemassvētkos, viņi abi bija sapratuši, ka praksē nepieciešams trešais ārsts. Bet pagaidām Meganu gaidīja skaists vakars, un Bernardam pie rokas viņa izkāpa Medisona un Septiņdesmit pirmās ielas krustojumā pie Sentdžeimsa baznīcas. Megana izskatījās skaista, Bernards lepojās ar viņu. Viņai piemita dievišķa elegance un valdzinājums. Kāzu ceremonijas laikā Bernards patiesi bija laimīgs, ka var atrasties viņai blakus. Vēlāk viņš iepazinās ar Meganas māsīcām un brālēniem, brīdi parunājās ar brāli, viņa sievu un bija patīkami pārsteigts, cik ļoti viņam patika Meganas radi. Megana nesalīdzināmi atšķīrās no Elizabetes. Meganai bija liela, mīļa ģimene ar stiprām tradīcijām, turpretī nabaga Elizabete pasaulē bija dzīvojusi viena, tikai ar viņu, Džeinu un Aleksandru.

Bernards dejoja ar Sema sievu, pēc tam ar Meganu. Viņi dejoja līdz diviem naktī, tad sēdēja “Carlyle” Bemelmena bārā līdz puspieciem, stāstot jautrus atgadījumus, daloties pieredzē un iepazīstot viens otru. Tikai sešos no rīta Bernards limuzīnā atgriezās Skārsdeilā. Nākamajā dienā viņi satikās pusdienās. Kopš deviņiem no rīta Bernards piedalījās veikala rīkotās sanāksmes un pēc negulētās nakts jutās noguris. Taču viņš bija saviļņots un laimīgs, kad ieraudzīja Meganu, kas, tērpusies koši sarkanā vilnas mētelī, ieradās restorānā “21” uz pusdienām. Tur viņi satika Semu, kurš sēdēja rokrokā ar sievu bārā un žēlojās par paģirām. Arī viņš pasūtīja pusdienas, izraisot Bernardā smaidu. Sems bija ārkārtīgi puicisks, ārišķīgs un parupjš. Četrdesmit viena gada vecumā viņš uzvedās kā deviņus gadus vecs, pēc Meganas vārdiem, bet bija arī ļoti valdzinošs. Galu galā Sems ar Mariju Andželu aizgāja, atstājot Meganu un Bernardu vienus. Rīta agrumā, dzerot “Asiņaino Mēriju” un ēdot stciku, Sems jau māsai bija paspējis izteikt cerību, ka viņai izdosies “nogrābt” Bernardu. Sems uzskatīja, ka Bernards ir tieši tas, kas māsai vajadzīgs, kārtīgs vīrietis ar smadzenēm, stilu un stiprām iekšām, kā viņš izteicās, viņš vienīgi aizmirsa pieminēt galveno. Sirdi — lielu, plašu sirdi. Tieši tā Meganu saistīja visvairāk. Viņi sēdēja “21” un runāja par Napas ieleju. Abi pēc iespējas ātrāk gribēja nokļūt tur atpakaļ.

— Kāpēc tu nevarētu tur atvērt savu veikalu, Bernard? -Viņa nebija aizmirsusi šo ideju, un Bernardam iemirdzējās acis, to iztēlojoties.

— Mega, man taču nav laika, kad lai es to paspētu! Tad man pilnībā jāmaina darbs.

— Kāpēc tā? Tev tikai jāņem palīgā īstie cilvēki. Tu varētu vadīt veikalu, pats atrazdamies Sanfrancisko, vēlāk pat no Ņujorkas.

Bernards nogrozīja galvu, pasmaidīdams par viņas nesapratni. Megana nezināja šā darba milzīgo apjomu.

— Šaubos gan.

— Kāpēc tu nepamēģini? Ķeries klāt!

Megana prata viņu uzmundrināt un rosināt uz ko jaunu.

— Es padomāšu.

Pagaidām Bernardu vairāk interesēja Jaunā gada sagaidīšana. Viņi bija nolēmuši to darīt kopā, pat ja Meganai gadīsies izsaukums pie slimnieka. Bernardu tas neuztrauca, ticis galā ar sanāksmēm, viņš trīsdesmitajā decembrī solīja ierasties Oukvilā. Līdz ar to viņiem pēcpusdienā bija vieglāk šķirties. Pēc pusdienām Meganai vēl vajadzēja paņemt mantas “Carlyle” un lidot atpakaļ uz Bostonu. Bernardu gaidīja tikšanās ar Polu Bermanu. Divas dienas kopā ar vecākiem un bērniem aizlidoja kā vēja spārniem. Tad viņš sēdās lidmašīnā uz Sanfrancisko, gaidīdams atkalredzēšanos ar Meganu. Viņš skaitīja stundas un minūtes, lai nākamajā vakarā steigtos uz Oukvilu. Megana iepriekšējā dienā bija atgriezusies no Bostonas, un, kad Bernards viņai zvanīja, viņa atradās neatliekamās palīdzības nodaļā pie bērna, kuram bija iekaisis apendikss.

Iegājis mājā, Bernards jutās bezgala vientuļš, viņa dzīve un sirds ilgojās pēc Elizabetes vai arī Meganas, un vainas apziņa neļāva izšķirties par vienu vai otru. Par laimi, vienpadsmitos vakarā atskanēja telefona zvans. Viņš patlaban guļamistabā kravāja mantas, lai brauktu uz Napu. Zvanīja Megana, un Bernards bija tik bezgala laimīgs, izdzirdot viņas balsi, ka gandrīz apraudājās.

— Bērnij, kā tu jūties?

Megana viņam bieži uzdeva šo jautājumu, un Bernardu aizkustināja viņas attieksme, kas pauda izpratni.

— Nu jau tā nekas, — Bernards vaļsirdīgi atzinās.

— Māja ir tik tukša, ja nav Džeinas un Alekša. — Un Elizabetes... un tevis... Bernards domās piemetināja, vainas apziņā cenzdamies iztēloties tikai Meganu.

Viņa stāstīja par medicīnas žurnāliem uz sava rakstāmgalda, un Bernards smaidīdams atcerējās tēvu. Viņš savukārt pateica, kā noritējušas sanāksmes, bet Megana atkal pieminēja ideju par jauno veikalu Napā. Viņai esot draudzene, uz kuru varot pilnīgi paļauties veikala vadīšanā.

— Viņu sauc Filipa Vintertērna. Tev viņa noteikti patiks.

Bernards pasmaidīja par Meganas entuziasmu. Viņu mūžam aizrāva jaunas idejas.

— Ak debestiņ, Mega, kāds vārds!

Megana iespurcās.

— Jā! Bet Filipai tas ļoti piestāv. Viņa ir priekšlaikus nosirmojusi, ar zaļām acīm, viņai ir izkopta gaume, un vakar man taisni gadījās viņu satikt! Bērnij, Filipa ir nevainojama kandidatūra. Agrāk viņa strādāja “Sieviešu apģērbos”, kādreiz arī Ņujorkā pie Bendela. Pašlaik viņa ir brīva. Filipa ir tieši tas, kas tev nepieciešams. Ja vēlies, es jūs iepazīstināšu. — Megana mudināja Bernardu ierīkot jaunu veikalu. Viņa instinktīvi juta, ka Bernardam tas ir vajadzīgs.

— Labi, labi. Es padomāšu. — Šobrīd viņam prātā bija kas cits, piemēram, Jaunā gada sagaidīšana.

Viņi nolēma tikties nākamajā vakarā pie Bernarda. Megana teica, ka nopirkšot produktus, viņi kopā pagatavos maltīti, un atlika vienīgi cerēt, ka pirms pusnakts nebūs izsaukumu. Bernards nevarēja vien sagaidīt, kad ieraudzīs Meganu. Pabeidzis sarunu, viņš paskatījās uz Elizabetes sienas skapja pusi, bet nevēra vaļā durvis. Viņš negāja tam ne tuvumā. Solīti pa solītim Bernards no tā attālinājās. Viņš zināja, ka tas jādara. Kaut arī viņam ļoti, ļoti sāpēja sirds.

41

Nākamajā vakarā pulksten sešos Bernards iebrauca Napā un mājās pārģērbās. Viņš gribēja atbrīvoties no uzvalka un uzvilkt ērtas flaneļa bikses, rūtotu kreklu, tam pāri siltu, Īrijā ražotu džemperi. Pārģērbies viņš devās pie Meganas uz darbu, satraucies līdz sirds dziļumiem. Ieraudzījis viņu, Bernards acumirklī bez domāšanas apskāva viņu un apgrieza riņķī.

— Rāmāk, rāmāk, ārste Džounsa! — Meganas kolēģis zobgalīgi uzsauca, abus vērojot. Viņš bija pamanījis, cik laimīga pēdējā laikā ir Megana, un saprata, kāpēc. Patriks arī nojauta, ka viņi tikušies Ņujorkā, kaut Megana par to nebija bildusi ne vārda.

Visi trīs kopā izgāja no klīnikas, Bernards aiznesa uz savu automašīnu Meganas nopirktos produktus un brīnījās, pa kuru laiku viņa visu paguvusi izdarīt, vai tad pacientu nemaz nav bijis. Bet pie viņas šajā dienā bija vizītē četrdesmit viens mazulis...

Bernards un Megana aizbrauca pie viņa mājās, uzcepa steiku, sasmalcināja salātus, un, tikko viņi bija paguvuši uz-

kost gaļu, sāka pīkstēt peidžeris, un Megana atvainodamās skrēja pie telefona.

— Piedod! Es jau paredzēju, ka tā notiks.

— Es arī. Neuztraucies, esmu tavs draugs un atbalsts.

Bernards devās pagatavot kafiju, kamēr Megana runāja pa telefonu, un pēc brīža viņa atgriezās, pieri saraukusi.

— Kāds mans pusaudzis piedzēries un ieslēdzies vannas-istabā! — Nopūtusies viņa atsēdās, pateicīga par pasniegto kafijas krūzi.

— Vai nebūtu labāk, ja vecāki izsauktu ugunsdzēsējus? -Bernards vīpsnādams jautāja.

— Ir jau darīts! Viņš aizmidzis un sasitis galvu, māte grib pārliecināties, vai viņam nav smadzeņu satricinājuma. Viņai šķiet, ka esot lauzts deguns.

— Ak debestiņ! — Bernards uzmundrinoši pasmaidīja.

— Ļauj man šovakar būt par tavu šoferi. — Viņš negribēja, lai Megana vadītu automašīnu Jaungada naktī.

— Tas būtu ļoti labi, Bērnij. — Meganu aizkustināja viņa gādība.

— Izdzer kafiju, un brauksim.

Pēc brīža viņi BMW devās uz Napu.

— Cik tavā mašīnā ir jauki un omulīgi, — Megana apmierināta nomurmināja. Pa ceļam viņi baudīja mūziku. Kaut arī Meganu gaidīja darbs, gaisā jautās svētku noskaņa.

— Manai tek jumts, aukstums un mitrums man palīdz neaizmigt, kad nakts dežūru laikā braucu uz slimnīcu vai no tās mājās, citādi es kādreiz ietriektos kokā. Braukt siltumā, protams, ir patīkamāk.

Bernards priecājās, ka var viņu aizvest. Ņemot vērā piedzērušo skaitu uz ceļa, braukt bija bīstami. Pēc vizītes viņi gribēja doties atpakaļ pie Bernarda iebaudīt desertu un kafiju. Šampanieti Megana atteicās dzert, jo bija jādežurē.

— Ārste Džounsa... ārste Džounsa — uz neatliekamās palīdzības telpu! — ziņoja peidžeris, kad viņi jau atradās slimnīcā. Bernards iekārtojās turpat netālu, paņēmis kaudzi žurnālu. Megana apsolīja atgriezties, cik vien ātri iespējams, un tas bija tieši pēc pusstundas.

— Vai kārtībā?

Megana lietišķi pamāja, novilka balto ārstes uzsvārci, pārmeta pār roku, un viņi devās prom.

— Tas bija viegli. Nabadziņš, puisis tika lēti cauri, ne viņam deguns lauzts, ne smadzeņu satricinājuma. Būs tikai pamatīgs puns pierē, un rīt viņš jutīsies ļoti slikti. Vecāki viņu atraduši, kad viņš jau bija paspējis izdzert pinti ruma.

— Oho! Man arī reiz tā gadījās koledžas laikos. Rums un vēl tekila. Otrā rītā pamodies domāju, ka man ir smadzeņu audzējs.

Megana pavīpsnāja.

— Es reiz Hārvardā pārdzēros kokteili “Margarita” kādā meksikāņu ballītē un pēkšņi vairs neturējos kājās. Tas notika otrajā kursā, to kaunu ilgi pārdzīvoju. Es tur esot visu ko darījusi, labi, ka plika neskraidīju šurpu turpu pa ielu un nerēju. — Megana atceroties iesmējās, un Bernards viņai piebalsoja. — Kad nāk atmiņā tamlīdzīgi atgadījumi, es jūtos kā simtgadīga večiņa. — Viņi sirsnīgi saskatījās.

— Par laimi, tu tāda neizskaties.

Meganai tik tikko varēja dot gadus trīsdesmit, bet ne trīsdesmit sešus. Bernards apmulsa, iedomājoties, ka tuvojas viņa četrdesmitā dzimšanas diena. Laiks skrēja nemanot.

Tā viņi pusotras stundas vēlāk atgriezās pie Bernarda, viņš iekurināja dzīvojamā istabā kamīnu, bet Megana uzlika ūdeni kafijai.

Jaunā gada sagaidīšana notika īpatnējos apstākļos, bet viņiem tā patika. Megana atlaidās atpūsties pie kamīna, un Bernards viņai pienesa kūpošu kafiju. Gandarīta viņa teica:

— Cik jauki, ka tu atbrauci šurp uz Jauno gadu! Man tas ir ārkārtīgi svarīgi.

Bernards pilnīgi viņai piekrita.

— Man arī. Sanfrancisko es mājās jūtos bezgala vientuļi, un daudz labāk ir sagaidīt Jauno gadu kopā ar mīļu cilvēku. — Megana saprata, cik piesardzīgi viņš izvēlas vārdus. — Kamēr bērni prom, es varētu šeit palikt visu nedēļu. Man nav grūti no šejienes izbraukāt uz darbu.

Megana atplauka, to dzirdot.

— Brīnišķīgi! — Iepriecināta viņa gribēja ko teikt, bet sāka pīkstēt peidžeris, taču viņa noskaidroja, ka šoreiz izsaukums ir pie piecus gadus veca bērna, kam piemeties viegls drudzis, tāpēc viņai nevajadzēja braukt pašai. Megana pa telefonu deva norādījumus, kā rīkoties, un pieteicās ierasties otrā rītā mazo meitenīti izmeklēt, ja viņas temperatūra tomēr vēl paaugstinātos, tad vecākiem bija jāziņo vēlreiz.

— Kā tu spēj izturēt nakts dežūras? Vai tās pārāk nenogurdina? Tu darbam atdod visus spēkus. — Bernards apbrīnoja Meganas darbaspējas, tomēr zināja, cik daudz viņai nozīmēja medicīna.

— Kam citam lai es tos veltītu? — Taču Megana to sacīja bez sarūgtinājuma. Viņi šo tematu jau bija pārsprieduši. Megana savā veidā bija salaulāta ar savu medicīnas praksi.

Bernards skatījās uz viņu, un pēkšņi izzuda nospraustās robežas. Apskaušanās satiekoties bija atrāvusi vaļā slūžas alkām, kuras viņš vairs nespēja noslēpt. Dabiski, bez mazākā mulsuma viņš noskūpstīja Meganu. Viņš ilgi skūpstīja Meganu, un, jo ilgāk, jo vairāk viņam tas patika, līdz abi palika gluži vai bez elpas.

— Bērnij... — Megana šaubīdamās ieminējās, kaut vienu viņa zināja pavisam skaidri. Viņa mīlēja Bernardu.

— Vai man jāatvainojas? — Bernards ielūkojās viņai acīs, kas pauda bezgalīgu maigumu, tāpēc noskūpstīja viņu atkal, negaidot atbildi.

— Par ko? — Megana noreibusi jautāja, un Bernards viņu skūpstīja, cieši apskāvis. Viņš vairs nespēja rimties, jo pārāk ilgi bija alcis pēc Meganas, pats to neapzinoties, un tagad viņam nebija spēka sevi kontrolēt. Apjucis viņš pielēca kājās, jo sajuta milzīgu erekciju.

— Atvaino, Mega!

Bernards dziļi ievilka elpu un piegāja pie loga, cenšoties domāt par Elizabeti, bet tas neizdevās, un viņš pārbijās. Ar nomaldījušos bērna skatienu sejā viņš pagriezās pret Meganu, bet viņa jau stāvēja turpat blakus.

— Bērnij... būs labi.

Bernards apskāva viņu un sāka raudāt. Megana viņu cieši turēja, sniedzot siltumu, kas viņam bija tik nepieciešams, un asaru pilnām acīm viņš nopietni uzlūkoja mīļoto.

— Es vairs nezinu, kas notiek, Mega... bet es tevi mīlu.

— Es arī tevi mīlu... un es esmu tavs draugs...

Bernards tam ticēja, viņš noglāstīja Meganas krūtis, slaido vidukli, un viņam elpa rāvās ciet no iekāres. Atvilcis viņas džinsu rāvējslēdzēju, Bernards maigi viņu glāstīja, un Megana, acis aizvērusi, klusi ievaidējās. Viņa ne vārda neiebilda, kad Bernards viņu pacēla un aiznesa uz dīvānu kamīna priekšā, kur abi noslīga, atklādami viens otru. Viņai bija gaiši bāla, smalka āda kā mēnesstaru gaisma, krūtis mazas, augstas un cietas, kad Bernards tās aizskāra. Viņš alkatīgi norāva atlikušās drēbes, abi reizē iesaucās vēlmē, kaislē, priekā un savienojās tā, ka pasaule apstājās, viņiem traucoties debesīs un atpakaļ uz zemes.

Pēc tam viņi ilgi gulēja klusēdami, Bernards, acis aizvēris, glāstīja Meganu, un viņa, vērojot liesmas kamīnā, domāja par savu mīlestību.

— Paldies, — Bernards guļot nočukstēja. Megana viņam sniedza to, pēc kā viņš tik izmisīgi bija tiecies. Vairāk par visu. Pēc mīlestības, sirsnības, palīdzības. Viņš ļāva Elizabetei iet, tas bija gandrīz tikpat sāpīgi, kā viņai mirstot, bet tagad tas patiešām notika uz visiem laikiem.

— Nesaki tā... Es tevi mīlu.

Bernards atvēra acis, un viņas skatiens apliecināja patiesību.

— Es neticēju, ka spēšu vēlreiz izrunāt šos vārdus. — Viņu bija pārņēmis atvieglojums. Atvieglojums, miers un drošība Meganai blakus. — Es tevi mīlu, — viņš nočukstēja vēlreiz.

Megana smaidot piekļāva sev nomaldījušos bērnu, un Bernards aizmiga viņas apskāvienos.

42

STīvi un nosaluši viņi pamodas nākamaja dienā, bailīgi saskatījās, bet ieraudzīja prieku un laimi viens otra acīs. Bija Jaunā gada pirmā diena, Bernards pasmējās par veidu, kā viņi to bija sagaidījuši, un Megana smējās kopā ar viņu.

Bernards uzlika kafiju, un Megana, atradusi vecus viņa rītasvārkus, devās viņam līdzi uz virtuvi. Garie, melnie mati bija izspūruši, viņa izskatījās skaista. Atspiedusi plaukstās zodu, atbalstījusies ar elkoņiem pret leti, viņa teica:

— Tu esi brīnišķīgs.

Bernards bija arī ļoti seksuāls, izraisot Meganā nebijušas izjūtas. Bīstamas emocijas. Kas notiks, ja Bernards iegūs viņas sirdi un tad viņu pametīs? Bernarda atmiņas par mirušo sievu vēl sāpēja, viņš vēl cieta, pēc pāris mēnešiem viņam jāpārvācas atpakaļ uz Ņujorku. Viņš pats to bija pastāstījis. Meganas pieredze brīdināja, ka godīgie kādreiz sāpina vairāk nekā pārējie.

— Par ko tu domā? Tev ir tik nopietna sejas izteiksme, skaistulīt.

— Es domāju par to, cik ļoti man būs žēl, kad tu aizbrauksi uz Ņujorku.

Megana neslēpa savas šaubas. Gadu gaitā viņai bija gadījies ciest, aizvainojuma cirstās brūces tik viegli neaizmirsās.

— Tas ir jocīgi, bet es vairs neplānoju pārcelties uz Ņujorku. Pirmajos divos gados Sanfrancisko es par to vien sapņoju. — Plecus paraustījis, Bernards sniedza Meganai kūpošu, melnu kafiju. — Man vairs negribas braukt. Pagaidām nedomāsim par to.

— Tev nebūs viegli par to izšķirties. Bet pārmaiņas tev ir nepieciešamas, — Megana filozofēja.

— Tev taisnība. — Bernards bija pārsteigts par arvien pieaugošo mīlestību starp viņiem.

— Tonakt slimnīcā, kad tu atvedi Alekšu, tu biji lielisks... Es teicu māsiņai... domāju, ka tu esi precējies. Mājup braucot, nostrostēju sevi par pārliecīgām simpātijām pret mazā pacienta tēvu. — Bernards iesmējās, bet Megana atkārtoja: — Patiešām! Tā bija.

— Šonakt es nevarētu sūdzēties par tavu attieksmi pret mazā pacienta tēvu.

Megana pietvīka, un Bernards apsēdās viņai blakus, vēloties viņu vēl un vēl... uz visiem laikiem. Viņi atradās pasakainā mīlas valstībā. Bernards lūkojās uz viņu, tad uzmanīgi atraisīja jostu, ko Megana pirms brīža bija rūpīgi sasējusi, rītasvārki nokrita uz grīdas, viņš aizveda mīļoto uz gultu, un abi mīlējās, līdz Meganai bija jāiet dušā, jāģērbjas un jābrauc uz slimnīcu, kur viņu jau gaidīja darbs.

— Es došos tev līdzi, — Bernards teica, un viņa acis pirmo reizi divu gadu laikā pauda laimi.

Megana sirsnīgi jautāja:

— Vai tiešām tu gribi braukt man līdzi?

Viņa ļoti vēlējās būt kopā ar Bernardu, dalīties ar viņu visā. Bet tas bija arī bīstami. Agāk vai vēlāk Bernards aizies un atstās viņu.

— Es nespēju bez tevis iztikt, Mega, — Bernards vaļsirdīgi pateica. Viņš reiz bija zaudējis mīļoto sievieti, viņš nedrīkstēja atlaist otru, pat uz stundiņu ne.

— Tad lai tā būtu.

Visu nedēļas nogali viņi nešķirami kopā ēda, gulēja, pastaigājās, skrēja un smējās, mīlējās trīs četras reizes dienā. Bernards tik ilgi bija badojies bez mīlestības, seksa, draudzības, viņam viss bija jāatgūst. Katru dienu viņš vakarā brauca uz Napu pie Meganas, veda viņai mazas dāvaniņas un garšīgas lietiņas. Tas bija kā savulaik ar Elizabeti, tomēr citādi. Bernards un Megana zināja, ka viņu attiecības izbeigsies. Bernards atgriezīsies Ņujorkā, un tad viss būs galā. Pagaidām gan Pols Bermans nebija atradis aizvietotāju un laika pietika.

Pēdējā naktī pirms bērnu atgriešanās mājās Bernards attaisīja šampanieti “Louis Roederer’\ viņi iedzēra, un Megana pagatavoja maltīti. Patriks aizvietoja dežūrā Meganu, un viņi aizvadīja mierpilnu, tomēr kaislīgu nakti viens otra apskāvienos līdz pat rīta gaismai.

Bernards bija paņēmis brīvdienu, tāpēc ka pulksten četros viņam bija jābrauc uz pilsētu, jo sešos ieradās bērni.

— Kā es negribu no tevis šķirties!

Desmit dienas viņi bija pavadījuši roku rokā, un Bernardu pārņēma nomāktība. Kopā ar bērniem dzīvei bija jāatgriežas vecajās sliedēs. Džeina bija diezgan liela un pēc dabas vērīga, lai ticētu meliem, tāpēc viņi nedrīkstēja atklāti izrādīt savas attiecības, citādi meitene ārkārtīgi uztrauktos un viņu kopīgā vērtību sistēma sabruktu. Bernardam vajadzētu braukt pie Meganas un klusītēm atgriezties pulksten sešos no rīta, pirms bērni pamodušies, vai vispār sameklēt citu vietu, kur tikties.

r t

— Man tevis ļoti pietrūks, Mega, — Bernards izmisis atkārtoja.

Megana viņu noskūpstīja.

— Es nekur nepazudīšu. Es būšu tepat. Gaidīšu tevi. — Bernardu aizkustināja viņas teiktais. Meganas sirds tik ilgi bija tukša un vientulīga, Bernards to bija piepildījis. Viņa ļoti mīlēja šo vīrieti, bet viņai bija jāprot no viņa atteikties. Starp viņiem nepastāvēja nekādas saistības. Megana sev solīja neturēties pie Bernarda par katru cenu. — Tiksimies nedēļas nogalē, mijais.

Tomēr viņu Jaungada brīvdienas bija beigušās. Viņi abi to apzinājās, un Bernards apsolīja piezvanīt, kad bērni būs aizgājuši gulēt. Bet lidostā, gaidot ģimeni mājās, viņš jutās kā pazaudējis dārgumu, it kā būtu jāskrien atpakaļ pārliecināties, vai tas vēl tur atrodas. Braucot mājās kopā ar auklīti Pipu un bērniem, Bernardam šķita, ka viņš saņēmis smagu triecienu.

Viņš bija rīkojies ļoti slikti. Džeina lika viņam sameklēt kasti ar senām vecmāmiņas un vectētiņa fotogrāfijām, jo gribēja uztaisīt albumu, ko viņiem uzdāvināt. Bernards atvēra Elizabetes sienas skapi, un pēkšņi viņam rādījās, ka mirusī sieva tur stāv, nosodīdama viņu par attiecībām ar Meganu. Viņš bija piekrāpis Elizabeti, rīkojies slikti, tomēr Bernards aizcirta skapja durvis un, sirdij dauzoties, izskrēja no istabas bez fotogrāfijām. Viņš vairs nespēja paciest Elizabetes skapi.

— Man nav fotogrāfiju.

Viņa seja zem bārdas bija nobālusi. Ko viņš bija izdarījis? Vai viņš bija aizmirsis Elizabeti? Vai tiešām? Viņš bija grēkojis. Dievs viņu sodīs. Viņš bija nodevis Elizabeti.

— Tev ir gan tās fotogrāfijas! Vecmāmiņa tā teica! — Džeina uzstāja.

— Nē, nav! — Bernards nervozi atkliedza un sasprindzis iegāja virtuvē. — Viņa pati nezina, ko runā.

— Kas noticis? — Džeina apjukusi jautāja, pazīstot tēvu.

— Nekas.

— Ir gan. Vai tu slikti jūties, tēt?

Bernards pagriezās ar seju pret Džeinu, un viņa ieraudzīja asaras tēva acīs. Džeina piesteidzās viņam klāt un nobijusies apskāva viņu.

— Piedod, mazulīt! Es gluži vienkārši biju noilgojies pēc tevis, tāpēc satraucos.

Bernards pats nezināja, kam atvainojas, Džeinai vai Elizabetei, bet, kad bērni aizgāja gulēt, viņš piezvanīja Mega-nai, jo ārkārtīgi vēlējās atrasties pie viņas — cik vien ātri iespējams. Viņam likās, ka zaudēs prātu.

— Bērnij, kas atgadījies?

Megana dzirdēja viņa balsī svešādo toni un nojauta, ko tas nozīmē. Bernardam bija sāpīgi uzturēties mājā, kur bija dzīvojis kopā ar Elizabeti. īpaši tagad, pēc tā, kas bija noticis. Viņa zināja, ka Bernards jūtas vainīgs.

— Nekas. — Pēc balss gan tā neizklausījās.

— Tad jau viss kārtībā.

Megana viņu pārāk labi pazina, un Bernards nopūtās. Viņu tas gan mierināja, gan kaitināja. Viņu biedēja paša apjukums un vienlaikus vainas apziņa.

— Tu runā gluži kā mana māte.

— Nu, nu!

Megana pasmaidīja, un Bernards iesmējās. Megana viņu vairs netincināja.

— Labi, labi. — Bernards nolēma atvieglot sirdi. — Es jūtos ļoti vainīgs. Atvēru skapi, un viņa tur it kā stāvēja un... - Bernards aprāvās, bet Megana viņu pilnīgi saprata.

— Vai tev tur joprojām glabājas viņas drēbes?

Bernards apjuka arvien vairāk.

— Jā. Laikam...

— Ir jau labi. Neatvainojies, Bērnij! Tā ir tava dzīve, tavas atmiņas. Tev ir tiesības uz to. — Megana bija pirmā, kas izteica šos vārdus, un Bernards viņu par to mīlēja vēl vairāk.

— Es tevi mīlu. Tu esi mana lielā laime, tikai ceru, ka tev manis dēļ nebūs jāsajūk prātā.

— Būs, būs. Tikai ne tā, kā tu domā, citādā ziņā. — Megana pietvīka.

Bernards pasmaidīja. Viņš atkal jutās laimīgs. Tik laimīgs, kā bija juties sen, sen.

— Kā mēs šonedēļ satiksimies?

Viņi izplānoja, ka Bernards piektdienas nakti pavadīs pie viņas un atgriezīsies mājās agri no rīta. Un viņiem tas izdevās. Sestdien tāpat. Nākamajā trešdienā Bernards atkal devās prom, pasacīdams Džeinai, ka brauc uz Losandželosu veikala darīšanās. Tā viņš stāstīja katru nedēļu un reiz aizbrauca uz divām dienām. Patiesību zināja vienīgi auklīte. Bernards viņai pastāstīja, kur būs, ja kaut kas atgadītos ar bērniem. Sievietes vārdu viņš nepateica. Iedeva tikai telefona numuru, kur zvanīt nepieciešamības gadījumā. Bernardu mulsināja neveiklā situācija. Bet auklīte neteica neviena lieka vārda. Viņa izturējās tā, it kā tas būtu normāli, nevis nepareizi. Bernards nojauta, ka viņa zina sievietes vārdu. Atvadoties auklīte vienmēr viegli paplikšķināja viņam pa plecu un smaidīja.

Brīvdienās viņi visi devās uz Napu, un tad tur paciemojās arī Megana. Viņa iemācīja Džeinai uztaisīt būrīti putniņam, kas bija nokritis no koka turpat netālu pie mājas, palīdzēja izārstēt putna salauzto kājiņu. Viņa ņēma Aleksandru līdzi savās gaitās, un zēns spiedza aiz sajūsmas, tikko ieraudzīja Meganu. Džeina pamazām padevās.

— Tēt, kāpēc viņa tev tik ļoti patīk? — Džeina kādu dienu jautāja, liekot šķīvjus izlietnē.

— Viņa ir jauka sieviete, gudra, labsirdīga, mīļa. Nav viegli atrast cilvēku ar tādām īpašībām.

Viņš tādu bija atradis. Otro reizi. īstenībā viņš bija laimīgs cilvēks. Un būs laimīgs līdz tam brīdim, kad vajadzēs no Kalifornijas atgriezties Ņujorkā. Pēdējā laikā viņš gan arvien biežāk sāka apšaubīt šīs izvēles nepieciešamību.

— Vai tu viņu mīli?

Bernards aizturēja elpu, īsti nezinot, ko teikt. Viņš gribēja būt godīgs, bet neuzdrīkstējās arī sasteigt.

— Varbūt.

Džeina apjuka.

— Tiešām? Tāpat kā mammu? — Viņa satraucās un reizē kļuva dusmīga.

— Nē. Vēl ne. Es viņu vēl tik labi nepazīstu.

Džeina pamāja. Tatad tas bija nopietni. Tomēr viņa nespēja ienīst Meganu, lai arī centās. Megana bija tik patīkama, laipna pret bērniem, un, kad Bernardam aprīlī bija jābrauc uz Eiropu, Džeina lūdza, vai nedēļas nogalēs viņi nevarot palikt pie ārstes. Bernards gandrīz skaļi iekliedzās no prieka un atvieglojuma par lūzumu meitas un Meganas attiecībās.

— Vai tu esi ar mieru viņus pieņemt? — Bernards jautāja Meganai. - Es aizsūtīšu auklīti līdzi.

— Ļoti labprāt.

Viņas dzīvoklis bija mazs, bet viņa varot gulēt uz dīvāna, auklītei atdot savu istabu un bērniem kabinetu. Džeina un Aleksandrs bija bezgala priecīgi, un piektdien pēc skolas viņi brauca uz Napu. Bernards paspēja atgriezties no ceļojuma taisni laikā uz Aleksandra trešo dzimšanas dienu. Viņi to nosvinēja visi kopā, pēc tam Bernards un Megana devās garā pastaigā.

— Kā veicās Ņujorkā? Tu esi tāds kluss, — Megana noraizējusies sacīja.

— Bermans gandrīz atradis cilvēku, ko atstāt manā vietā. Esot kāda sieviete — no cita štata. Viņi kaulējas par samaksu. Bet Bermans parasti uzvar šādos gadījumos. Ko man iesākt, Mega? — Bailes un raizes viņa skatienā aizkustināja Meganu. — Es nevēlos no tevis šķirties. — Viņam arī Eiropā bija ļoti pietrūcis Meganas klātbūtnes, viņš pat nebija spējis paredzēt, cik ļoti.

— Mums būs ar to jāsamierinās.

Tonakt viņi mīlējās, it kā tā jau būtu pēdējā reize. Pēc divām nedēļām Bernards atbrauca ar jaunām ziņām. Bermans bija zaudējis iecerēto darbinieci. Viņa vienojusies ar iepriekšējā veikala vadību, ka viņai maksās divtik lielu algu. Bernards bija priecīgs, lai gan zināja, ka ilgi nedrīkstēs paļauties uz likteņa veiksmi.

— Urā! — Bernards bija paņēmis šampanieti, un viņi devās nosvinēt burvīgu vakaru “Aubergc du Soleil". Nākamajā rītā astoņos viņš gribēja braukt atpakaļ uz pilsētu, bet Megana lūdza viņu vēl palikt, jo viņa gribot kaut ko parādīt. Megana aizveda viņu ar savu “Austiņ Healy” uz vīna-dārziem, kuru vidū, nost no ceļa, atradās lielisks, mazs viktoriāņu stila nams.

— Skaists. Kam tas pieder? — Bernards nevērīgi apjautājās — kā par svešu sievu, ko uzlūko ar apbrīnu, bet bez vēlēšanās iegūt savā īpašumā, taču Megana tikai viltīgi smaidīja, it kā viņai kaut kas būtu aiz ādas.

— Nams piederēja vecajai misis Mozusai. Viņai bija deviņdesmit viens gads, un viņa nomira, kad tu biji Eiropā. Māja ir nevainojamā stāvoklī.

— Vai tu to gribi pirkt? — Bernards ieinteresējās.

— Nē. Man ir labāka ideja.

— Kāda? — Bernards paskatījās pulkstenī. Viņam bija jāsteidzas uz sapulci veikalā.

— Atver šeit savu veikalu. Es tev neko negribēju teikt pirms tavas aizbraukšanas. Bet tad nolēmu, ka tas ir lielisks ieguldījums, kaut arī tev šeit būtu atlicis pavadīt tikai dažus mēnešus, Bērnij.

Megana bija satraukusies kā maza meitene. Bernards aizkustināts lūkojās uz viņu, bet saprata, ka viņš to nedrīkst darīt. Viņš taču skaidri nezināja, kad būs jābrauc prom.

— Mega... es nevaru.

— Kāpēc ne? Vismaz ļauj man tevi iepazīstināt ar Filipu.

— Mīļā... — Bernards ļoti negribēja sarūgtināt Mega-nu, bet viņai nebija ne jausmas, cik daudz pūļu prasīja jauna veikala atvēršana. — Man tad būtu vajadzīgs ne tikai vadītājs, bet arī arhitekts, pircēji...

— Nu un tad? Tev tas viss ir labi zināms. Mums Napā netrūkst arhitektu. Iesim, Bērnij, vismaz apsver šo iespēju. — Megana ieskatījās viņam acīs, kas iedzirkstījās, bet diemžēl ne pārāk.

— Es par to padomāšu, bet šobrīd man nav laika. Būšu klāt sestdien.

Tas bija pēc divām dienām. Viņu pašreizējā dzīve sastāvēja no kopā pavadītām stundām.

— Vai tu esi ar mieru paēst pusdienas kopā ar Filipu?

— Jā, jā! — Bernards iesmējies uzsita viņai pa pēcpusi un sēdās savā mašīnā, lai dotos prom.

Megana smaidot brauca uz slimnīcu, cerēdama, ka viņas pūles attaisnosies. Megana zināja, ka Bernardam patīk savs darbs, un viņam nebija iemesla izvairīties no jaunu ideju īstenošanas. Viņa bija gatava uz visu, lai palīdzētu. Bernardam bija tiesības piepildīt savus sapņus un, ja veiksies... viņš paliks Kalifornijā.

43

Filipai Vintertērnai bija ļoti jocīgs vārds un uzvārds un brīnišķīga seja. Viņa bija skaista sieviete ar sirmiem matiem, gadus piecdesmit veca, strādājusi visās iespējamās vietās, vadījusi veikalu Palmbīčā, veikalus Longailendā, “Women’s Wear Daily” un “Vogue” un bijusi bērnu apģērbu dizainere. Viņa pazina sīkāko niansi mazumtirdzniecības jomā pēdējo trīsdesmit gadu laikā.

Megana, apspiedusi smaidu, klausījās Bernarda sarunu ar Filipu. Vienu brīdi viņai bija jāaizbrauc uz darbu tikt galā ar astoņpadsmit gadus veca puiša lauzto delnas locītavu, bet atgriezusies viņa ieraudzīja abus joprojām runājam. Pusdienu beigās Bernarda acis mirdzēja. Filipa skaidri apzinājās darbības veidu un mērķi un izteica vēlēšanos to ļoti labprāt veikt kopā ar Bernardu. Viņai nebija līdzekļu, ko ieguldīt, bet Bernards varēja aizņemties naudu bankā, turklāt daļēji viņam palīdzētu vecāki.

Vienīgā nelaime, ka Bernardam nebija jēgas iesaistīties tik lielā projektā, kādu viņi te apsprieda. Agrāk vai vēlāk viņu gaidīja Ņujorka. Tomēr pēc sarunas ar Filipu viņam no prāta neizgāja kāda ideja.

Viņš pabrauca garām Meganas izvēlētajai mājai. Bernards labprāt būtu to apskatījis, bet kāda nozīme viņam bija pirkt īpašumu Kalifornijā? Ja nu vienīgi kā ieguldījumu.

Sazvanoties ar Polu, Bernards nespēja koncentrēties. Viņu sāka vajāt vecas atmiņas. Pārāk bieži viņš atcerējās Elizabeti, un attiecībās ar Meganu viņš īgņojās, kļuva viegli aizkaitināms.

Vasara pagāja Sanfrancisko veikalā, vismaz tur atradās viņa fiziskais ķermenis. Sirds, prāts, dvēsele klejoja kur citur. Napā kopā ar Meganu, mājā, kuru viņš vēlējās pirkt, sapņu veikalā. Viņu māca vainas apziņa par savām šaubām, iekšējo satraukumu, un Megana arī kaut ko nojauta. Viņa izturējās mierīgi, ar izpratni, netirdīja viņu ar jautājumiem, un Bernards bija viņai par to pateicīgs. Megana bija brīnišķīga. Bernards raizējās arī par viņu.

Septiņus mēnešus abiem turpinājās tāda pagaidu dzīve, bet drīz bija paredzams skatīties patiesībai acīs. Bernardu tas biedēja. Viņš gribēja būt kopā ar Meganu, doties garās pastaigās, sarunāties līdz vēlai naktij, pat braukt viņai līdzi uz vēlu izsaukumu slimnīcā. Megana tik jauki prata apieties ar bērniem. Aleksandrs sajūsminājās par viņu, nu jau arī Džei-na, tāpat auklīte Pipinsa. Megana bija Bernardam piemērota... taču viņu nomāca atmiņas par Elizabeti. Bernards centās abas nesalīdzināt, viņas bija pilnīgi atšķirīgas, un, kad Džeina ierunājās par ko tamlīdzīgu, Megana viņu vienmēr pārtrauca:

— Tava māmiņa bija pati, pati labākā.

Džeinu ļoti nomierināja viņas vārdi. Megana instinktīvi izprata bērnu prātus, un tikpat labi viņa jau uztvēra Bernardu. Viņam vispār vairs nepatika palikt pilsētā, māja Sanfrancisko viņu nomāca. Tur viņu mocīja nevis gaišas atmiņas, bet Elizabetes slimība, mokas, pūles turēties pie skolas, pusdienu gatavošana, viņas novājēšana. Viņš ienīda šīs atmiņas. Divi gadi bija pagājuši kopš viņas nāves, un Bernards gribēja domāt par ko citu. Pagaidām Elizabete viņam saistījās ar slimību, sāpēm, ciešanām.

Augustā atbrauca vecāki apciemot mazbērnus. Bernards ar ģimeni dzīvoja Napā, tāpat kā iepriekšējā vasarā, un vecāki aizveda Džcinu ceļojumā. Kad viņi atgriezās, Bernards iepazīstināja abus ar Meganu. Rutai no iepriekšējiem aprakstiem bija skaidrs, kas ir šī sieviete. Māte viņu rūpīgi nopētīja un pieņēma. Viņai Megana patika. Tātad pat Ruta nespēja pretoties Meganas personības valdzinājumam.

— Ak tad jūs esat ārste, — Ruta gandrīz lepni secināja, un Meganai acīs parādījās asaras, kad Ruta viņu noskūpstīja.

Nākamajā dienā Meganai nebija jādežurē, bet Bernards strādāja, tāpēc viņa uzņēmās izrādīt Napu. Bernarda tēvs varēja paciemoties tikai dažas dienas, pēc tam viņam bija jādodas uz Sandjego — uz mediķu sanāksmi. Ruta ar prieku palika ilgāk Napā pie mazbērniem. Viņu joprojām uztrauca dēla dvēseles stāvoklis. Kaut arī viņš bija saistījies ar Meganu, tomēr sēroja pēc Elizabetes. Pusdienojot ar Meganu Senthelēnā restorānā “Saint George’\ Ruta ar viņu par to aprunājās, jo juta, ka var būt atklāta pret jauko jauno sievieti.

— Viņš tagad nav tāds kā senāk, — Ruta skumji secināja, nezinādama, vai dēls vispār kādreiz vairs kļūs citāds. Pēc Elizabetes nāves viņš bija zaudējis dzīvesprieku, lai gan pēc rakstura Rutai šķita labāks, jūtīgāks, vairāk nobriedis.

— Jāpagaida, misis Faina.

Bija pagājuši divi gadi, un Bernards tikai tagad sāka atlabt. Toties nu viņš bija nonācis jaunas, sāpīgas izvēles priekšā. Megana vai atmiņas par Elizabeti, Sanfrancisko vai Ņu-

*

jorka, personiskais veikals vai uzticama kalpošana “Vulfam” un Polam Bermanam. Bernards tika raustīts uz visām pusēm, un Megana to ļoti labi saprata.

— Viņš ir tik kluss, nomākts, — Ruta stāstīja Meganai, gluži kā vecai draudzenei, un Megana tikai smaidīja. Viņas smaids dziedēja savainotus pirkstus, sāpošas ausis un vēderus un mierināja arī Rutu. Viņa juta, ka šīs sievietes rokās viņas dēls gūs laimi.

— Viņam ir grūts periods. Viņš nespēj izšķirties, vai atbrīvoties vai ne. Nevienam tas nebūtu viegli.

— No kā atbrīvoties? — Ruta apjuka.

— No atmiņām par sievu, no māna, ka sieva atgriezīsies. Džeina pārdzīvo ko līdzīgu. Kamēr viņa noliedz mani, viņa saglabā ilūziju, ka māte nav zudusi uz mūžiem.

— Tas nenāk veselībai par labu, — Ruta sacīja, pieri saraukdama.

— Tas ir normāli. — Megana nepastāstīja par Bernarda sapni nodibināt personisku uzņēmumu Napas ielejā. Tas Rutu vēl vairāk satrauktu. — Manuprāt, Bērnijs šobrīd spiests pieņemt svarīgus lēmumus, tāpēc viņš ir nomākts. Kad viņš būs izvēlējies, kā rīkoties, tūlīt jutīsies labāk.

— Es ceru. — Ruta nejautāja, vai viens no lēmumiem ir laulības ar Meganu. Viņas papļāpāja par šo to nenozīmīgāku, un, kad Megana aizveda Rutu mājās, viņas noskaņojums jau bija manāmi uzlabojies.

— Man tā meitene patīk, — Ruta vakarā teica Bernardam. — Viņa ir gudra, laipna, iejūtīga. — Māte ievilka elpu. — Un viņa tevi mīl.

Pirmo reizi, cik Bernards spēja atcerēties, māte baidījās viņu aizkaitināt, bet dēls tikai pasmaidīja.

— Viņa ir lieliska, — viņš piekrita mātei.

— Kā tu domā jūsu attiecības risināt turpmāk?

Iestājas ilgs klusums, tad matēs un dēla skatieni satikās, un viņš nopūtās.

— Megana nevar pārcelt savu klīniku uz Ņujorku, “Vulfs” savukārt mani te nepaturēs uz visiem laikiem, — viņš izmisis paskaidroja, un mātei sametās viņa žēl.

— Tu taču nevari visu mūžu dzīvot kā salaulāts ar to veikalu, Bērnij! — Viņas balss skanēja klusi, maigi. Viņa centās nevis sevis, bet dēla labā, un tas bija to vērts.

— Esmu par to domājis.

— Nu un?

Bernards atkal nopūtās.

— Pols Bermans manā labā ir tik daudz darījis.

Ruta pat sadusmojās.

— Ne tik daudz, lai tu upurētu savu dzīvi, laimi, savu bērnu laimi! Manuprāt, tu esi tik daudz ieguldījis veikalā, ka viņš tev ir vairāk parādā nekā tu viņam.

— Tas nav tik vienkārši, māt, — Bernards saguris pretojās, un mātei sāpēja sirds par viņu.

— Tev viss kārtīgi jāapdomā, mīļais.

— Es tev piekrītu. — Viņš izmocīja smaidu, noskūpstīja māti uz vaiga un tad nočukstēja: — Paldies, mamm!

Pēc trim dienām Ruta devās uz Sandjego pievienoties Lū, un Bernardam patiesi bija žēl no viņas šķirties. Viņi gadu gaitā bija kļuvuši par labiem draugiem, un pat Meganai Rutas pietrūka.

— Viņa ir brīnišķīga, Bērnij.

Bernards uzsmaidīja mīļotajai sievietei. Māte bija aizbraukusi, un viņi beidzot atkāl gulēja viens otram blakus.

— Viņa to pašu teica par tevi, Mega.

— Es pret viņu jūtu lielu cieņu, Bērnij. Viņa tevi mīl.

Bernards pasmaidīja. Viņš priecājās, ka abas sievietes saprotas. Megana toties bija laimīga, ka var būt kopā ar Ber-

nardu. Viņi nekad nepagura viens no otra, stundām ilgi runājās, apskāvās, mīlējās. Dažkārt palika augšā līdz vēlai naktij, lai tikai būtu kopā.

— Tā vien liekas, ka neesam tikusies nedējām ilgi, — Bernards čukstēja Meganai pie kakla. Viņš alka pēc Mega-nas auguma, gludās ādas, viņi mīlējās, līdz tālumā atskanēja telefona zvans.

Attiecības astoņu mēnešu garumā arvien tikai pavairoja alkas vienam pēc otra, un viņi paši brīnījās par to spēku. Gluži bez elpas Megana atvainojoties sniedzās pēc telefona. Šoreiz bija viņas dežūra.

Bernards piekjāva viņu ciešāk, nelaižot prom.

— Mīļais, man jāiet...

— Tikai vēl reizīti... viņi var sazvanīt arī Patriku.

— Varbūt Patriks ir aizņemts. — Megana viņu mīlēja, bet viņa bija ļoti apzinīga. Pēc ceturtā zvana viņa ar nožēlu izrāvās no Bernarda skaujām, mīlas smaržām joprojām virmojot gaisā, pacēla klausuli.

— Ārste Džounsa, — viņa oficiālā balsī atbildēja, tad sekoja parastais klusums. — Kur?... Cik ilgi? Cik daudz?... Cik bieži? Vediet viņu uz intensīvo terapiju... piezvaniet, lai sagaida. — Megana jau vilka džinsus, mīlas rotaļas bija aizmirstas, un viņas seja ieguva raižpilnu izteiksmi. — Sameklējiet anesteziologu, labu. Tūlīt būšu klāt.

Nolikusi klausuli, viņa uzlūkoja Bernardu. Nebija laika runāt aplinkiem. Katra minūte bija dārga.

— Kas noticis?

Ak Dievs... viņai bija jāsaņemas, lai pateiktu pašu grūtāko...

— Mīļais... Bērnij... — Megana nespēja savaldīties, un viņas acīs parādījās asaras. Bernards nekavējoties nojauta, ka kaut kas lēcies kādam no viņa tuviniekiem. — Džeina.

Viņa vizinājusies ar velosipēdu, un viņai uzbraukusi automašīna, — Megana runāja, vienlaikus ģērbjoties.

Bernards apstulbis stāvēja un lūkojās uz Meganu, bet viņa mierinot noglāstīja Bernarda seju. Viņš skatījās, it kā neko nesaprastu. Viņš saprata, bet neticēja. Dievs nevarēja būt tik nežēlīgs. Ne jau otro reizi mūžā!

— Kas noticis? Megana, runā! — viņš iekliedzās.

Meganai bija jādodas prom. Viņa gribēja ātrāk nokļūt

slimnīcā, lai redzētu meiteni.

— Vēl nezinu. Viņai ir savainota galva, un viņi meklē ķirurgu ortopēdu...

— Ko viņa lauzusi?

Nedrīkstēja velti tērēt laiku, bija jāsaka Bernardam, kā ir.

— Kāju, roku, gūžu, un ir aizdomas par mugurkaula bojājumu. Bet tas vēl nav zināms.

— Ak Dievs...

Bernards aizsedza ar plaukstām seju, Megana viņam padeva džinsus un kurpes. Viņa palīdzēja Bernardam tās dabūt kājās, tad vilka savējās.

— Turies, Bernard! Saņemies! Mums jābrauc pie Džei-nas. Varbūt nav tik ļauni.

Bet Meganai, pat ārstei, tas bija izklausījies briesmīgi. Varbūt Džeina nekad vairs nevarēs staigāt. Ja galvas traumas rezultātā būs bojātas smadzenes, sekas varētu būt šausmīgas.

Bernards satvēra viņas roku.

— Varbūt ir vēl sliktāk? Viņa var nomirt... būt sakropļota, zaudēt saprātu uz visu atlikušo mūžu.

— Nē. — Megana izslaucīja acis un steigšus vilka viņu ārā pa durvīm. — Nē... es neticu... iesim... — Megana iedarbināja mašīnas motoru un nekavējoties izdrāzās uz lielā

ceļa. Bernards skatījās uz priekšu tālumā, bet viņa lūdza: — Bērnij, runā kaut ko!

— Vai tu zini, kāpēc tā notika? - Viņš izskatījās pēc miroņa. Tā viņš arī jutās.

— Kāpēc? — Megana palielināja ātrumu, braukdama pāri deviņdesmit jūdzēm stundā, un viņa cerēja, ka policija nāks palīgā ar eskortu. Māsiņa neatliekamās palīdzības nodaļā bija pateikusi, cik ir Džeinas asinsspiediens. Bērna dzīvība karājās mata galā, un viņu uzturēja speciāla sistēma.

— Tāpēc, ka mēs bijām kopā gultā. Dievs mani sodīja.

Meganai atkal acīs saskrēja asaras, viņa spieda pedāli

vēl stingrāk.

— Mēs mīlam viens otru. Dievs mūs nesoda.

— Soda gan. Man nebija tiesību nodot Elizabeti... un... -Bernards sāka raudāt, viņa vārdi cirta kā pātagas sitieni, bet viņa turpināja runāt ar Bernardu visu ceļu līdz slimnīcai, lai tikai viņš pilnīgi nesabruktu.

Kad viņi iebrauca stāvvietā, Megana viņu brīdināja:

— Tiklīdz apstāsimies, es lēkšu ārā un skriešu. Tu noliec mašīnu un tad nāc iekšā. Es tev visu izstāstīšu, tiklīdz gūšu kādu skaidrību, zvēru. — Mašīna apstājās, un Megana viņam teica: — Lūdz Dievu, Bērnij! Lūdz par viņu! Es tevi mīlu. — Ar šiem vārdiem viņa metās prom, un pēc tam Bernards viņu ieraudzīja divdesmit minūtes vēlāk zaļā ķirurga uzsvārcī, cepurē, maskā, papīra apaviem virs kurpēm.

— Šobrīd pie viņas ir ortopēds. Viņš izmeklē Džeinu un sniegs savu atzinumu. No Sanfrancisko lido helikopters ar diviem ķirurgiem pediatriem. — Megana bija viņus sazvanījusi, un Bernards saprata, kas gaidāms.

— Mega, vai viņa izturēs? — Bernards izdvesa. Viņš bija piezvanījis auklītei un pastāstījis, kāds ir Džeinas stāvoklis. Auklīte lika viņam savaldīties un pieteica, ka gaidīs nāka-

mās ziņas. Viņa negribēja biedēt Aleksandru un vest viņu uz slimnīcu. Viņa vispār negrasījās bērnam neko teikt.

— Vai viņa... — Bernards neatlaidās, un Megana viņa acīs saskatīja milzu vainas sajūtu. Viņa gribēja vēlreiz atkārtot, ka nelaime nav notikusi viņa neuzticības dēj, bet šobrīd nebija īstais laiks. Viņa aprunāsies vēlāk.

— Džeina izķepurosies, un, ja veiksies, viņa atkal varēs staigāt. Domā to labāko.

Bet ja nu ne? Bernardam neizgāja no prāta ļaunākais, un Megana aizsteidzās prom. Bernards atkrita uz krēsla kā lupatu lelle, māsiņa viņam atnesa glāzi ūdens, bet viņš to negribēja. Tā viņam atgādināja, kā Johansens bija pavēstījis par Elizabetes ļauno slimību.

Pēc divdesmit minūtēm nolaidās helikopters, un abi ķirurgi ieskrēja slimnīcā. Viņus gaidot, viss bija sagatavots, asistēja vietējais ortopēds, arī Megana. Nepieciešamības gadījumam tika izsaukts arī neiroķirurgs, bet izrādījās, ka trauma nav tik smaga, kā viņi sākumā baidījās. Šobrīd galvenās raizes sagādāja gūžas lūzums un ievainojums mugurkaula pamatnē. Kājas un rokas lūzumi bija vienkārši. Zināmā mērā Džeinai bija veicies. Ja mugurkaula lūzums būtu divus centimetrus dziļāks, viņai tiktu paralizētas kājas uz visu mūžu.

Operācija ilga četras stundas, Bernards kļuva arvien histēriskāks, līdz Megana iznāca ārā, apskāva viņu un mierināja.

— Džeinai viss būs kārtībā... būs labi...

Līdz nākamajai pēcpusdienai bija skaidrs, ka paralīze viņai nedraud. Paies laiks, un būs nepieciešama terapeitiskā ārstēšana, bet gan viņa atkal skries un dejos. Bernards, neslēpdams asaras, šņukstēja, kad viņam to pateica. Viņš skatījās uz guļošo Džeinu un nevarēja vien beigt raudāt. Pamodusies Džeina uzsmaidīja tēvam, tad palūkojās uz Meganu.

— Kā jūties, mazulīt? — Megana klusi jautāja.

— Vēl sāp, — viņa pasūdzējās.

— Vēl mazliet pasāpēs. Bet drīz tu tiksi ārā un varēsi atkal spēlēties.

Džeina vārgi pasmaidīja un lūkojās uz Meganu, kā meklējot palīdzību. Bernards turēja Džeinas rociņu, otrā neslēpdamies bija saņēmis Meganas roku.

Megana un Bernards kopā piezvanīja Bernarda vecākiem, kas, šausmu pārņemti, noklausījās, kāda nelaime notikusi. Megana Bernarda tēvam detalizēti izstāstīja par operācijas gaitu, un tēvs viņu nomierināja.

— Viņai ir ļoti veicies, — Lū atvieglots secināja. — Jūs arī rīkojāties pilnīgi pareizi.

— Paldies! — Meganai viņa kompliments nozīmēja ļoti daudz.

Pēc tam viņa ar Bernardu devās apēst pa hamburgeram un apspriesties. Džeinai būs jāpaliek slimnīcā vismaz sešas nedēļas, pēc tam vairākus mēnešus viņa sēdēs ratiņos. Sanfrancisko māja ar tās kāpnēm nebija meitenei piemērota, auklīte arī nespētu viņai palīdzēt. Ģimenei būs jāpaliek Na-pā, un Bernards pret to neiebilda arī citu iemeslu pēc.

— Paliec dzīvot tepat. Šeit tavā mājā nav kāpņu. Uz skolu Džeina tikpat nevarēs iet, viņai jāsameklē mājskolotājs.

Megana runāja apdomīgi, un Bernards pasmaidīja. Viņa dzīvē radās skaidrība, un pēkšņi viņš atcerējās, ko bija teicis pirms ierašanās slimnīcā.

— Man tev jāatvainojas. — Bernards pāri galdam maigi lūkojās uz Meganu, it kā redzētu viņu pirmo reizi. — Es jutos tik vainīgs... Es kļūdījos. Tagad es to saprotu.

— Neuztraucies! Ir jau labi, — Megana čukstēja. Arī viņa visu saprata.

— Dažreiz mani pārņem vainas apziņa par mīlestību,

ko pret tevi jūtu... it kā man nebūtu uz to tiesību... it kā man būtu jāsaglabā uzticība viņai... bet viņa ir mirusi... un es tevi mīlu.

— Es zinu, zinu, ka jūties vainīgs. Nevajag. Reiz tas beigsies.

Bernards pēkšņi aptvēra, ka tas jau ir noticis. Pēdējās dienas vai divu dienu laikā. Viņš vairs nejutās vainīgs, ka mīl Meganu. Kaut arī sienas skapī glabājās Elizabetes drēbes un viņš bija ļoti mīlējis sievu. Elizabete nu bija aizgājusi mūžībā.

44

Policija pārbaudīja avārijas apstākļus, stundas laikā automašīnas vadītājai iztaisīja asins analīzes, un izrādījās, ka tiešām noticis nelaimes gadījums, un sieviete, kas bija sēdējusi pie stūres, teica, ka nekad sev to nepiedošot. Džeina pati bija vainīga, bet viņa arī par to dabūja ciest, guļot slimnīcā pēc operācijas, turklāt viņu gaidīja ratiņi un mēnešiem ilga ārstēšanās.

— Kāpēc mēs nevaram braukt atpakaļ uz Sanfrancisko? - Džeina jautāja. Viņai bija žēl kavēt skolu un neredzēties ar draugiem. Bija paredzēts, ka Aleksandrs sāks apmeklēt bērnudārzu, bet nu viss bija sagriezies kājām gaisā.

— Tāpēc, ka tu nevarēsi tikt augšā pa kāpnēm, mīļā. Auklīte nespēs tevi nonest ar ratiņiem. Šeit tu vismaz tiksi ārā svaigā gaisā. Mēs tev dabūsim mājskolotāju.

Džeina bija ļoti sarūgtināta. Viņai esot pagalam visa vasara, viņa teica. Labi, ka nav pagalam visa viņas dzīve, Bernards nodomāja.

— Vai vecmāmiņa Ruta atbrauks?

— Jā, viņa tā solīja, ja tu gribēsi. — Itin visi bija gatavi izpildīt katru Džeinas vēlmi, un meitene pasmaidīja.

Megana pavadīja pie viņas visu brīvo laiku, sarunājās ar viņu, un abas kļuva daudz tuvākas nekā agrāk. Džeina vairs necīnījās pret Meganu, gluži tāpat kā Bernardu vairs nemocīja vainas apziņa. Viņš bija nomierinājies, bet tad nākamajā dienā piezvanīja Pols Bermans.

— Apsveicu, Bernard! — Iestājās aizdomīga pauze, un Bernards aizturēja elpu. Viņš nojauta tuvojamies zemestrīci. — Man tev ir jaunas ziņas. Veselas trīs! — Pols vairs nekavējās. — Es pēc mēneša eju pensijā, un valde tevi nupat ievēlēja manā vietā. Vēl mēs noalgojām Džounu Medisoni no Sakša tavā postenī Sanfrancisko. Viņa ieradīsies pēc divām nedēļām. Vai līdz tam laikam tu pagūsi sakravāties?

Bernardam gandrīz apstājās sirds. Divas nedēļas? Divu nedēļu laikā atvadīties no Meganas? Kā tas iespējams? Džei-nu nevarēs nekur vest vismaz pāris mēnešu, bet pat tas nebija galvenais. Bernardam bija jāpaskaidro Polam galvenais iemesls. Ilgāk kavēties vairs nedrīkstēja.

— Pol... — Bernardam krūtis sažņaudzās, un viņš nobijās, vai tiešām dabūs sirdslēkmi. Tas, protams, visu vienkāršotu. Bet viņš neizvēlējās vieglākos ceļus. Viņam bija dzīvē mērķis. — Man jau sen vajadzēja tev to pateikt. Es nevaru pieņemt šo darbu.

— Nevari? — Pols Bermans bija satriekts. — Kā to saprast? Tu esi ieguldījis sava mūža divdesmit gadus, lai to iegūtu.

— Zinu. Bet kopš Lizas nāves daudz kas ir mainījies. Es vairs negribu braukt prom no Kalifornijas.

No Meganas... no viņas radītā sapņa...

Pols Bermans pēkšņi nobijās.

— Vai tev kāda cita firma piedāvājusi darbu? “Neimati-Mārčus”?... “I. Magtiin”?...

Viņš nespēja iedomāties Bernardu pārejam uz citu vei-

kalu, bet ja nu viņam piedāvāts krietni lielāks atalgojums? Bernards steidzās Polu nomierināt.

— Es nekad tā nerīkotos, Pol. Tu zini, ka esmu uzticīgs “Vulfam” un tev. Man pēdējā laikā ir bijis dzīvē daudz kas jāpārkārto. Bet to nav iespējams izdarīt nekur citur kā tepat Kalifornijā.

— Dieva dēļ, kas tas ir? Tavs mūža sapnis bijis Ņujorka!

— Pol, es vēlos uzsākt savu biznesu.

Līnijas otrā galā iestājās apjukuma pilns klusums, un Bernards pasmaidīja.

— Kādu biznesu?

— Atvērt veikalu. Mazu veikaliņu Napas ielejā. — Bernards jutās kā brīvs, neatkarīgs cilvēks, sakot šos vārdus, un pēdējo mēnešu sasprindzinājums izgaisa kā nebijis. — Es negrasos ar tevi sacensties, bet gribu radīt ko labu, kvalitatīvu.

— Vai tu jau esi ķēries pie dibināšanas?

— Nē. Es vispirms gribēju nokārtot jautājumu par “Vulfu”.

— Kāpēc tu nevari apvienot? — Bernards dzirdēja izmisumu Pola balsī. — Atver savu veikaliņu un dabū kārtīgu vadītāju. Tad brauc šurp un ieņem “Vulfā” savu vietu, kas tev pienākas.

— Pol, es gadiem ilgi sapņoju par “Vulfu”, bet nu vairs ne. Esmu izlēmis pārkārtot savu dzīvi.

— Valdei tas būs briesmīgs trieciens.

— Piedod, Pol! Es negribēju tevi aizvainot vai radīt tev neērtu situāciju. — Tad Bernards pasmaidīja. — Tā vien rādās, ka tev neizdosies aiziet pensijā. Tu esi par jaunu, lai nīktu bezdarbībā.

— Mans fiziskais stāvoklis tev nepiekrīt, īpaši jau šorīt.

— Atvaino, Pol!

Jā, Bernards jutās laimīgs. Ilgi pēc sarunas viņš sēdēja mierpilnā klusumā. Pēc divām nedēļām ieradīsies jaunā darbiniece. Pēc tik daudziem “Vulfā” nostrādātiem gadiem viņš beidzot būs brīvs... viņš varēs strādāt sev... bet vispirms bija daudz kas jāpaveic. Pusdienlaikā Bernards steigšus devās prom no veikala.

Māja slīga nāves klusumā, un, atslēdzot durvis, šī noskaņa sagaidīja viņu tikpat sāpīgi, kā tas bija visu laiku pēc Elizabetes nāves. Bernards joprojām gaidīja, ka ieraudzīs virtuvē smaidošo sievu, kas, atmetusi blondos matus pār pleciem, slauka rokas priekšautā. Taču neviena viņu negaidīja. Nevienas tur nebija. Jau divus gadus. Bija pienācis laiks jauniem sapņiem, jaunai dzīvei. Ar smagu sirdi viņš ievilka gaitenī kastes, pēc tam guļamistabā. Mirkli apsēdies uz gultas, viņš atkal ātri piecēlās. Vajadzēja visu izdarīt, pirms viņu pilnīgi nenomāca atmiņas, pazīstamā, gaistošā smarža.

Bernards pat neņēma drēbes nost no pakaramajiem, viņš lika tās kaudzēs kā veikala noliktavā, sagrūda kastēs kopā ar kurpēm, džemperiem, rokassomiņām. Viņš atlika sāņus vienīgi skaisto operas vakartērpu un līgavas kleitu, nospriedis, ka Džema vēlētos tās paturēt. Pēc stundas visas sešas lielās kastes bija pilnas. Vēl pēc pusstundas viņš tās nonesa lejā, salika bagāžniekā un pēdējo reizi iegāja mājā. Viņš gribēja pārdot šo namu, bet lai tajā vairs nebūtu Elizabetes, nekā dārga un mīļa. Māja viņu vairs nesaistīja. Tās vienīgais valdzinājums bija miris.

Bernards uzmanīgi aizvēra sienas skapja durvis. Tajā bija palikušas tikai abas “Vulfa” kleitas plastmasas iesaiņojumā. Citādi viss bija tukšs. Elizabetei drēbes vairs nebija vajadzīgas. Bernards glabāja viņas piemiņu dziļi sirdī, kur tā paliks mūžam. Uzmetis pēdējo skatienu mēmajai mājai, viņš klusi izgāja ārā saulē.

Turpat netālu atradās lietotu apģērbu veikals, kur Elizabete mēdza nest Džeinas novalkātās drēbes. Elizabetei nepatika velti izmest mantas, kas kādam vēl lieti noderētu. Pārdevēja bija laipna un runīga, viņa katrā ziņā gribēja Bernardam izsniegt kvīti par “bagātīgo pienesumu”, bet viņš atteicās. Skumīgi pasmaidījis, viņš atgriezās pie automašīnas un devās atpakaļ uz darbu.

Bernards brauca ar eskalatoru augšā uz piekto stāvu un pārlaida skatienu veikalam. Pēkšņi tas viņam šķita pavisam svešāds. “Vulfs” vairs nebija viņa veikals. Tas piederēja citiem. Polam Bermanam un valdei Ņujorkā. Bernardu gaidīja sāpīga šķiršanās, bet viņš bija tai sagatavojies.

45

Bernards aizgāja no veikala agrā pēcpusdienā. Viņu gaidīja vairāki citi darbi. Priecīgi satraukts, viņš paveica, ko bija iecerējis, un devās pāri Zelta Vārtu tiltam. Pulksten sešos viņam bija sarunāta tikšanās ar nekustamo īpašumu aģenti un vajadzēja krietni pasteigties, lai paspētu ierasties laikā. Sanrafaelā bija sastrēgums, tāpēc viņš nokavēja divdesmit minūtes, bet aģente viņu vēl gaidīja. Tāpat kā māja, kuru Megana viņam bija rādījusi jau pirms vairākiem mēnešiem. īpašuma cena bija kļuvusi mazāka un visi dokumenti sakārtoti.

— Vai jūs šeit dzīvosiet kopā ar ģimeni? — jautāja aģente, aizpildot veidlapas. Bernards bija izrakstījis čeku par rokasnaudu, un nu atlika samaksāt pārējo summu.

— Ne gluži. — Viņam bija jādabū atļauja izmantot māju komerciāliem nolūkiem, bet viņš negrasījās to skaidrot aģentei.

— Jūs iegūsiet lielisku īpašumu, kuru varēsiet arī izīrēt.

— Es jums pilnīgi piekrītu. — Bernards smaidīja. Viņi beidza parakstīt dokumentus pulksten septiņos vakarā. Tad

Bernards pa maksas telefonu zvanīja Meganai uz darbu, cerēdams, ka dežurēs viņa, nevis Patriks.

Atskanēja oficiāla balss, un Bernards lūdza pasaukt ārsti Džounsu, bet viņš tika informēts, ka Megana esot neatliekamās palīdzības nodaļā un viņai varot nosūtīt ziņojumu pa peidžeri, ja viņš nosaukšot savu vārdu, bērna vārdu un vecumu un pateikšot kas atgadījies. Bernards paskaidroja, ka viņu saucot misters Smits, dēlu par Džordžu, tam deviņi gadi un lauzta roka.

— Vai drīkstu doties pie viņas uz neatliekamās palīdzības nodaļu? Bērns cieš sāpes. — Bernards pats nebija iepriecināts par tik muļķīgiem meliem, bet tas bija veids, kā tikt klāt Meganai, un darbiniece apsolīja brīdināt ārsti Džounsu.

— Paldies!

Bernards apslāpēja smaidu un steidzās uz mašīnu, lai brauktu pie Meganas. Iegājis slimnīcā, viņš ieraudzīja Me-ganu stāvam pie reģistrācijas galda, un Bernards aiz prieka sāka vai starot. Spožie, melnie mati, garais, slaidais augums — tieši to viņš bija ilgojies redzēt jau no paša rīta. Bernards piegāja viņai klāt un viegli paplikšķināja pa muguru. Megana satrūkās, pagriezās pret viņu un plati uzsmaidīja, kaut arī tēloja, ka ir iztraucēta darba laikā.

— Sveiks! Es gaidu pacientu.

— Nojaušu, kādu.

— Kā tu vari nojaust? Viņu tikai vēl atvedīs. Es pati viņu vēl neesmu redzējusi.

Bernards pieliecās viņai klāt un iečukstēja ausī:

— Vai tas būs misters Smits?

— Jā... es... kā tu?... — Tad viņa pietvīka. — Bērnij! Kas tie par jokiem? — Viņa bija apjukusi, bet īstenībā nedusmojās. Līdz šim Bernards tā nebija rīkojies.

— Vai tu gaidi mazo Džordžu ar lauzto roku?

— Bērni)! — Megana pakratīja ar pirkstu, bet Bernards veda viņu prom uz izmeklēšanas telpu. Megana tomēr nepārstāja viņu rāt. — Tā nedrīkst rīkoties! Vai atceries pasaku par zēnu, kurš sauca, lai viņu glābj no vilkiem?

— Nerunā par vilkiem, tie man asociējas ar “Vulfu’', bet es tur vairs nestrādāju.

— Ko? — Megana apjukusi jautāja, acis iepletusi. — Ko tu teici?

— Es šodien iesniedzu atlūgumu, — Bernards priecīgi paziņoja — ar tik zēnisku līksmi, kāda nepiemistu pat izdomātajam Džordžam.

— Kāpēc? Vai kaut kas atgadījies?

— Jā! — Bernards iesmējās. — Pols Bermans man piedāvāja savu posteni. Viņš pats iet pensijā.

— Nopietni? Kāpēc tu nepiekriti? Tu visu mūžu esi to gaidījis.

— Viņš teica to pašu.

Bernards iebāza roku kabatā un tad ar triumfējošu skatienu no tās kaut ko izņēma. Megana aiz brīnumiem nenovērsa no viņa acis.

— Kāpēc? Bet kāpēc tu...

Bernards viņu cieši uzlūkoja.

— Es pateicu, ka atvēršu pats savu veikalu Napas ielejā.

Nu jau Meganas seja pauda tādu pārsteigumu, ka vairāk vispār nebija iespējams.

— Vai tu runā nopietni vai varbūt esi zaudējis prātu, Bērnij Fain?

— Gan viens, gan otrs. Laikam jau tomēr būšu zaudējis prātu. Skaties, man tev kas jāparāda. — Bernards gribēja, lai viņa redz dokumentu par iegūto māju — māju viņa veikalam. Bet pirms tam viņš gribēja pasniegt ko citu. Viņš

to šajā pēcpusdienā bija ļoti rūpīgi izvēlējies. Bernards pasniedza Meganai mazu, iesaiņotu kastīti, kuru viņa uzlūkoja ar vieglām aizdomām.

— Kas tas ir?

— Tas ir kaut kas mazs un melns, ar ko pabaidīt vecmeitas. Ver vaļā uzmanīgi! — Bernards iesmējās gluži kā puika, kad Megana trīcošām rokām raisīja vaļā iesaiņojumu un ieraudzīja melnu samta kastīti no slavena, visā pasaulē pazīstama juvelierizstrādājumu veikala.

— Bērnij, kas tas ir?

Bernards nostājās Meganai cieši blakus, noglāstīja viņas melnos, zīdainos matus un teica klusi, klusi:

— Tas, mīļā, ir mūsu jaunās dzīves sākums.

Viņš pats atvēra kastīti, un Megana aizelsās, ieraugot skaistu smaragda gredzenu briljantu ietvarā. Tas bija burvīgs gredzens ar pasakainu akmeni, smaragds šķita ļoti piemērots Meganai. Bernards negribēja, lai viņai būtu tāds kā Elizabetei. Viņam bija sākusies jauna dzīve. Viņš tai bija gatavs. Paskatījies uz Meganu, Bernards ieraudzīja viņas acīs sariešamies asaras, raudādama viņa uzmauca gredzenu pirkstā, un Bernards viņu noskūpstīja.

— Es tevi mīlu, Mega. Vai tu nāksi pie manis par sievu?

— Ko tu esi sastrādājis? Pameti darbu... bildini mani... dibini jaunu veikalu... tā nedrīkst — vienā dienā... tas ir neprāts!

— Es visu esmu jau sen pārdomājis, jau mēnešiem ilgi, tu taču zini. Man tas prasīja laiku, bet nu esmu izlēmis.

Megana, prieka pilna, viņu uzlūkoja, bet viņa bija mazliet nobijusies. Bernards bija īstais vīrietis, kuru bija vērts sagaidīt, bet...

— Kā tad ar Džeinu?

— Kādā ziņā? — Bernards satrūkās.

— Vai mums nav vispirms jājautā viņai?

— Viņai būs vien jāpielāgojas jaunajai dzīvei.

Taču Megana neatlaidās.

— Mēs rīkosimies godīgi, ja pateiksim Džeinai pirmajai.

Pēc desmit minūšu ilgas abu apspriešanās Bernards piekrita, ka jāuziet augšā pie meitas palātā un jāizstāsta viņai jaunā vēsts, kaut arī viņš mazliet baidījās.

— Sveika! — Bernards nervozi smaidīja, un Džeina tūdaļ nojauta ko neparastu, turklāt viņa ievēroja asaru pēdas Meganas acīs.

— Vai noticis kas slikts? — viņa noraizējusies jautāja, bet Megana steidzās noraidoši papurināt galvu.

— Nē. Bet mums vajadzīgs tavs padoms. — Viņa slēpa kreiso roku baltā uzsvārča kabatā, lai Džeina neredzētu gredzenu.

— Kāds? — Džeina ieinteresēta prasīja, pēkšņi juzdamās ļoti nozīmīga. Tāda viņa arī bija. Viņiem visiem.

Megana uzlūkoja Bernardu, kas piegāja pie Džeinas gultas un saņēma viņas roku.

— Mīļā, mēs ar Meganu gribam salaulāties, un mums jāzina, ko tu par to saki.

Istabā iestājās ilgs, nogaidošs klusums, un Bernards aizturēja elpu. Džeina uzlūkoja abus pieaugušos un tad lēni pasmaidīja.

— Jūs lūdzat man atļauju? — Viņi pamāja, un nu Džeina jau plati smaidīja. — Kolosāli! To es saprotu! — Pat viņas māte to nebija darījusi, bet Džeina to nepateica skaļi.

— Nu, ko tu domā?

— Es domāju — jā... — Viņa uzsmaidīja Meganai. — Tas būtu tiešām labi. — Nu jau smaidīja visi trīs, un Džeina sāka smieties. — Tēt, vai tu dāvāsi viņai gredzenu?

— Nupat iedevu. — Viņš parādīja Meganas roku meitai. — Bet viņa neteica jāvārdu, iekams tu nebiji piekritusi.

Džema uzmeta Meganai skatienu, kas apliecināja mūžīgu draudzību.

— Vai mēs rīkosim lielas kāzas? — Džeina jautāja, un Megana iesmējās.

— Mēs vēl neesam par to domājuši. Šodien ir tik daudz notikumu vienā reizē.

Bernards pastāstīja Džeinai, ka aiziet no darba “Vulfā”, un tad abām parādīja jaunās mājas pirkuma līgumu. Megana un Džeina ar apbrīnu uzlūkoja Bernardu.

— Tu tiešām to darīsi, tēt? Dibināsi jaunu veikalu, un mēs pārvāksimies uz Napu? — Džeina aiz prieka sasita plaukstas.

— Jā. — Viņš uzsmaidīja abām savām sievietēm un apsēdās apmeklētājiem domātā krēslā. — Pa ceļam uz šejieni es pat izdomāju veikala nosaukumu.

Džeina un Megana viņu ar interesi uzlūkoja.

— Es domāju par jums, par Aleksandru, par visu labo, kas pēdējā laikā noticis... par jaukiem brīžiem manā mūžā. — Megana ielika roku viņa plaukstā, un viņš sajuta smaragda gredzenu viņas pirkstā. Bernards ar prieku uzsmaidīja Meganai un meitai. — Es gribētu dot veikalam nosaukumu “Jaukās lietas”. Ko jūs par to sakāt?

— Brīnišķīgi! — Megana smaidīja, un Džeina sajūsmināta iespiedzās. Viņa aiz laimes pat bija aizmirsusi, ka guļ slima.

— Mega, vai es kāzās drīkstēšu būt līgavas māsa? Vai puķu nesēja?

Meganas acīs sariesās asaras, viņa smaidot māja ar galvu, un Bernards noskūpstīja savu līgavu.

— Es tevi mīlu, Megana Džounsa.

— Es mīlu jūs visus trīs, — viņa pačukstēja pretī, domājot tēvu, meitu un Aleksandru. — Un “Jaukās lietas” ir brīnišķīgs nosaukums...

“Jaukās lietas”... Kā citādi lai raksturo visu, kas bija noticis ar viņiem?

Daniela Stila

JAUKĀS LIETAS

Redaktore Gaida Šiliņa Korektore Ligita Smilga Operatores Ilona Smimova, Dace Puzure Maketētāji Iveta Paegle, Helēna Daņilova Atbildīgā sekretāre Helēna Daņilova

Apgāds “Kontinents”,

LV-1050 Rīgā, Elijas ielā 17, tālr. 7204130.

Formāts 84x108/32. Ofsetiespiedums. Iespiesta un iesieta a/s “Paraugtipogrāfija”, LV-1050 Rīgā, Puškina ielā 12. Pasūt. № 383

Apgādā “KONTINENTS” internēta gramatnica

Pirmais internēta grāmatveikals Latvijā aicina Jūs savās lappusēs! Mūsu adrese internētā:

www.kontinents.lv

Informāciju par šo gramatu vairumtirdzniecību var iegūt pa tālruni 7204130.

1

Apsveicu! (Tulk. no ivrita.)

2

Nenormālā!

3

Grēku nožēlošanas diena.

Content

Stīla Daniela Jaukās lietas

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

34

35

36

37

38

39

40

41

42

43

44

45

1