Boētiuss Hennings

Joika

Hennings Boētiuss

Joika

Romāns

.

Pirmā daļa NEMESIS DIVINA

Mācītājiene Grota no Kvikjokas un Lule Lapmarka dzen netiklību ar pulka korte|meistaru Koku. Mācītājs tādēļ izsamist un žūpo. Meita top par netikli, un viņu paved kāds laps.

No: Kāris Linnejs, Nemesis divina.

Pirmā nodaļa

Henriku Vauveru es pazinu no universitātes laikiem. Mēs abi uzsākām studijas vienā un tai pašā gadā un reizē kārtojām galaeksāmenu. Mūsu kontakts nekad nebija bijis ,pārāk ciešs. Mēs gan allaž cienījām viens otru, tomēr jau no sākta gala uzskatījām, ka esam pārlieku dažādi, lai 'būtu draugi. Mani interesēja cilvēki, bet Vauveru — grāmatas. Mūsu turpmākā karjera pierādīja, ka esam palikuši uzticīgi šiem saviem jājamzirdziņiem. Spīdoši pabeidzis studijas un neparasti īsu laiku aizkavējies asistenta fāzē, Vauvers ieguva nordistikas katedras vadītāja vietu šejienes universitātē. Savukārt es pēc mazāk izcili noliktiem eksāmeniem aizsāku psihoterapeita praksi. Mana darbistaba atradās pirmajā stāvā. Tā kā mēs šeit, Holandē, nemēdzam izmantot aizkarus, tad garāmgājēji varēja netraucēti ieskatīties pa logu, kad es nodarbojos ar kādu pacientu. Vauvera darbistaba atradās piektajā stāvā. No tās pavērās skaists skats pār mūsu pilsētas gleznaino jumtu ainavu, bet aizkari gandrīz vienmēr bija aizvilkti.

Vauvers bija palicis vien.patnis. Viņa attieksme .pret studentiem bija vairāk nekā nejauka. Toties jo augstāka bija viņa reputācija zinātnes pasaulē. Turpretī es pēc neilga laika vairs ne glābties nevarēju no klientiem. Bija gadījumi, kad izrādījās, <ka nekādu dvēselisku problēmu pacientam nemaz nav. Viņš bija ieradies tikai tāpēc, ka viņam, lūk, patPkot ar mani parunāties. Un tas neattiecās uz sievietēm vien.

Taču tas viss jau ir pāris gadu tālā pagātnē. Kopš es darbojos savā jaunajā amatā, distance starp mani un šīs pilsētas iedzīvotājiem saprotamu iemeslu dēļ ir palielinājusies, lai arī ne tik ļoti, kā patiesībā varētu gaidīt.

Kopš biju pārgājis strādāt uz Gronin-genas Slepkavību izmeklēšanas komisijas sevišķo nodaļu, man ar Vauveru vairs vispār neiznāca satikties. Ja runājam par noziegumiem, tad universitāte šai ziņā laikam ir pilnīgi sterila telpa. Augstākais — gadās kāda kabatzādzība. Taču šoreiz kāda neparasta notikuma dēļ man bija vajadzīgas dažas ziņas, un tās varēja sniegt tieši Vauvers. Tā nu es ņēmu divriteni un braucu uz dumbraino zemieni aiz pilsētas robežas.

Vauvers dzīvoja vecā zemnieku mājā — viens, taču, kā dzirdēja runājam, kopā ar neiedomājami lielu skaitu grāmatu. Stalto ēku no visām pusēm apjoza ūdens-grāvis. Abpus piebraucamam ceļam kā

r

sardzē stāvēja vareni ozoli. Jau no tālienes izdzirdu rejam ķēdessuni.

Šauro tiltiņu, kas veda pāri grāvim, aizšķērsoja dzelzs vārti ar smailiem dzelkšņiem. Biju informēts par to, ka Vauvers ti'kai tad nospiežot pogu, lai atvērtu vārtus, kad ar slēptu videokameru esot noskaidrojis, kas tas par ciemiņu.

Taču pēc mana biklā zvana brīnum drīz atskanēja durvju atvēršanas signāls. Man droši vien 'bija ,pamats lepoties ar to, ka tieku laists iekšā bez kavēšanās. Mājas durvīs parādījās Vauvers. Viņš izskatījās kalsnāks nekā manās atmiņās. Askētiskā seja nepauda nekādas jūtas, tomēr veids, kā viņš sniedza man roku, šajos apstākļos acīmredzot bija uzskatāms par neparasti sirsnīgu.

Viņš aizveda mani uz savu spartiski iekārtoto darbistabu. Grāmatplaukti līdz pašiem griestiem, bibliotēkas trepītes, rakstāmpults, divi masīvi krēsli no rupji tēsta koka. Priekšnams daudz neatšķīrās no darbistabas — un arī virtuve tāpat. Visas malas bija bāztin piebāztas ar grāmatām, foliantiem, brošūrām. Pat van-nasistaba izskatījās 'kā semināra telpa, kurā vēlāk iebūvēta vanna un tualete. Krēsli tiešām bija ļoti neērti. Nācās sēdēt stalti, tādā pozā, kas vēl kāpināja situācijas formālo noskaņu. Tomēr var arī būt, ka tas saasināja manu uzmanību klausoties, jo viss, ko Vauvers pateica, noklausījies īso notikuma izklāstu, iespiedās man atmiņā gandrīz vārdu pa vārdam.

— Tātad runa viennozīmīgi ir par slepkavību. Pašnāvība jāizslēdz pilnīgi, citādi nebūtu to iegriezumu audumā, par kuriem tu stāstīji. Taču viss pārējais liekas diezgan mīklains. Piemēram, motīvs. Ikviens, kas uzskata sevi par puslīdz saprātīgu, slepkavības gadījumā jautās pēc motīva. Mīlestības gadījumā ir citādi. Tur pēc iemesliem netaujā. Tipiska cilvēciska nekonsekvence. Cēloniski kopsakari tiek pieļauti vispirmām kārtām morāli nosodāmās lietās.

Es vēl atceros, kā šai vietā viņš apklusa, lai aizkūpinātu pīpi. Mirkli klusēdams noraudzījies zilajās dūmu svēdrās, viņš turpināja savu lekciju.

— Arī jūs, speciālisti, šai ziņā diemžēl neesat izņēmums. — Ar pīpes kātu viņš norādīja uz mani. — Jums nevajadzētu būt tik ļoti prātīgiem. Cēlonība nereti ir domāšanas kūtruma produkts. Slepkavības gadījumā meklēt motīvu nozīmē ieiet istabā atmuguriski. Tu neko neredzi. Un nezini, kas tevi sagaida.

Viņš paliecās uz priekšu un iepūta dūmus man sejā. Tad ierunājās klusāk:

— Pavisam nedaudzos gadījumos slepkavības ir motīvu rezultāti. Tās ir mezgli smalkā tīklā, 'kurš klājas pār cilvēci, tādi kā sabiezinājumi, kuru dēļ šis tīkls kļūst saredzams.

Es droši vien paskatījos uz viņu diezgan lielā neizpratnē. Jo viņš atkal atzvila krēsla un piešķīra balsij parastaku toni.

— Tev, manu mīļo Pīt, nav jābaidās, ka aizrunāšos garām tematam. Mēs esam paša vidū patiesībai. Tu gribi zināt kaut ko par tālajiem ziemeļiem. Tāpēc jau tu ieradies pie manis.

Es pamāju.

— Viens no labākajiem ziemeļu pazinējiem, Kāris fon Linnejs, reālists un neuzpērkams dabas vērotājs, stipri apšaubīja cēlonības principu attiecībā uz slepkavībām. Tam mums ir pārsteidzošs piemērs. Apmēram simt gadu pēc viņa nāves Upsalas universitātes arhīvos tika uziets rokraksts, kas neapšaubāmi piederēja viņam. Par izbrīnu lietpratējiem, runa tajā nebūt nebija par vabolēm, sūnām, vai ogām — par visu to radību, ko Linnejs, 'kā zināms, sakārtojis visaptverošākajā floras ,un faunas sugu sistēmā. Runa rokrakstā bija par slepkavībām. Par cietsirdīgām ļaundarībām, par asinsdarbiem, par izvarošanām. Savā rūpīgajā rokrakstā, īsos, toties trāpīgos teikumos Linnejs bija aprakstījis šos gadījumus līdz ar upuru un noziedznieku vārdiem. Sis rokraksts bija itin kā botāniķa vācele un likteņu grāmata reizē. Viņš turēja to slepenībā. Tu jautāsi, kas viņam bija padomā?

Es atkal īpamāju. Kas gan cits man atlika. Sapratu, ka visvairāk uzzināšu tad, ja Vauveru nepārtraukšu.

— šos stāstus viņš krāja savam dēlam. Ar tiem viņš acīmredzot gribēja pieradīt kaut ko tādu, kas dēlam varētu noderēt turpmākajā dzīvē. Tas bija garīgs testaments, ko atstāja mīlošs tēvs, kurš. ticēja, ka ir atklājis kādu augstāku taisnīgumu, kura īstenošanai nepieciešami nāvējoši līdzekji. Aiz lielā vairuma bries-mudarbu slēpjas nevis naudaskāre, greizsirdība vai kas tamlīdzīgs, bet gan kāda slēpta struktūra, ko viņš dēvēja par «Ne-mesīdu». Nemesīda nozīmē atmaksu, sodošu taisnīgumu. Noziedznieku un upuri saista nevis vienkārši motīvi, bet gan neizprotami, tumši savijumi. Abi veido du-bultbūtni, nešķiramu kā Siāmas dvīņi, kam kopīga sirds. Slepkavas ir upuri, un upuri ir slepkavas. Ir bezjēdzīgi jautāt, kurš vainīgs. Tā ir sen zināmā vistas un olas problēma.

Vauvers tagad runāja ar aizvērtām acīm, kamēr mans skatiens kavējās pie telpas vienīgā rotājuma — zīmējuma apzeltītā ietvariņā. Tas bija portrets. Bērns, grūti pateikt, zēns vai meitene. Sejā staroja kaut kas maigs, trausls un reizē pārgudrs. Tas nevarēja būt viņa bērns, vismaz ne likumīgais.

— Man šķiet, ka Linneja Upsalas manuskripts nav pilnīgs. Tajā aprakstītas tikai simt astoņdesmit divas slepkavības. Par maz tik pamatīgam vīram, kas apņēmies pierādīt «Nemesis divina» slepenās struktūras. Bez šī kvarta sējumiņa noteikti eksistē vēl citas piezīmes — varbūt mētājas kādos bēniņos. Es visu atdotu, lai tikai kāds tās reiz uzietu.

Sākdams rakstīt savu «Nemesīdu», Lin-nejs jau bija zaudējis trīsgadīgu dēlu. Tas bija gluži kā mājiens. Un, protams, iemesls sasirgt ar grūtsirdību. Ar dvēseles kaiti, kura pastiprinājās viņa mūža pēdējos gados. Varbūt tu kā lietpratējs piekritīsi manam viedoklim: grūtsirdībā es saskatu ne vien precīzas novērošanas rezultātu, bet arī tās priekšnoteikumu. Tā ir vēl viena sasodīta sakarība: tikai grūtsirdīgais redz skaidri, un tas, ko viņš redz, padara viņu grūtsirdīgu.

Starp citu, senas gudrības pauž, ka melanholijas zvaigzne esot Saturns. Tā ir arī Nemesīdas planēta. Atceries to, kad nonāksi tai savādajā zemes malā, kuru Linnejs izpētīja vaļējām acīm kā pirmais civilizētās pasaules pārstāvis. Bezgala grūtsirdīga zeme. Atmosfēra tur ir tik dzidra un topogrāfisko šķēršļu tik maz, ka novērošana iespējama lielos attālumos. Lapzeme, zeme ar visaugstākajām debesīm. Gandrīz vardarbīga vientulība, sevišķi izdevīga skatuve Nemesīdai. Tur pasaule vēl ir disks, bet apvārsnis — viens vienīgs varens dunča grieziens ap tevis paša redzesloka robežām. Tas, kurš mīt tur, ir soli tuvāk ārprātam nekā mēs, lai gan arī mēs dzīvojam diezgan līdzenā zemeslodes apvidū. Taču blīvā apdzīvotība uzspiež mums normalitāti gluži kā sava veida bara instinktu.

Es sev jautāju, vai Vauvers kādreiz ir bijis Lapzemē un vai viņa ipēdējā piezīme attiecas arī uz viņu pašu. Viņš piecēlās un atlocīja saliekamās trepītes.

— Tos tev derētu paņemt līdzi, — Vauvers sacīja. — Ja šajā izmeklēšanā tev vispār kaut kas var palīdzēt, tad tie ir abi šie darbi. Linneja «Lapzemes ceļojums» un <rNemesis divina». Vienā iemiesota viņa gara skaidrība un otrā — melanholija. Jaunekja skatījums un veca vīra skatījums, kas papildina viens otru.

No kāda augšējā plaukta viņš izvilka divas grāmatas un iespieda tās man rokā. Es zināju, ka tas ir liels gods, un daudz-vārdīgi pateicos.

— Izmanto tās kā tālskati un kompasu — vietas noteikšanai, — viņš piebilda. — Un vispār — es tev vēlu daudz; veiksmes.

Tas izskanēja gandrīz kā drauds. Aizvēris aiz sevis dzelzs vārtiņus, es dziļi un atviegloti uzelpoju.

Otra nodaļa

Es dzīvoju mājā, kas atrodas kādreizējā pilsētas strādnieku kvartālā. Tagad te galvenokārt mitinās studenti. Nami ir ļoti šauri, katrā stāvā ietilpst tikai viena istaba.

Mana dzīvokļa pirmajā stāvā atrodas melnas klavieres. Tās es nopirku pie van Hautena vai, pareizāk sakot, vienā no veikaliem, kur tirgo viņa mūzikas instrumentus. Tagad nu tās te stāvēja un atgādināja man zārku. Kā allaž, pieslēju pie tām divriteni. Klavieres es spēlēju reti, un šobrīd man to gribējās darīt vēl mazāk nekā parasti.

Līdzās klavierēm ir nolikts pīts krēsls, manas mīļās mammas kundzes dāvana. Ja krēslā apsēžas, tas čīkst pie katras sakustēšanās, un šie čīksti aizvien izklausās kā mazās pamācības, ar kurām māte mēdz mani apveltīt jau kopš visagrākās bērnības.

Pa vītņu kāpnēm uzkāpu vidējā stāvā. Tur ir virtuve ar ēdamstūrīti. Smaržoja pēc Āzijas garšvielām un kafijas, taču es nejutu ēstgribu. Vairāk man kārojās iedzert kādu šņabi, bet tāda mājās nebija principa pēc. Tā ir viņas audzināšana. Kamēr vien pazīstu mammu, viņa mūždien ir apkarojusi manus sliktos ieradumus.

Viss bija uzkopts un mirdzoši spodrs. Acīm redzami Ingridas roku darbs. Nesaprotu, ko viņa ar to gribējusi panākt.

Kāpu vēl augstāk. Uz šo telpu, kas pilna ar istabaugiem. Starp citu, es uzskatu, ka trīsstāvu māja ir ļoti piemērota dzīvošanai. Vai tad mēs, cilvēki, arī nesastāvam no trim stāviem? No vēdera, sirds un galvas? Manā mājā vēders bija augšgalā, bet galva lejā. Vēders ir guļamistaba, kurā mēs mīlējāmies — līdz pat vakardienai.

Te nebija uzkopts. Gluži otrādi, izskatījās kā pēc ielaušanās. Atvilktnes atrautas vaļā un iztukšotas. Pods ar lauzta-

jām sirdīm, manām mīļākajām puķēm, nokritis zemē un saplīsis. Tam blakus kā izmežģīts līķis mētājās mana pidžama.

Atvadu vēstuli viņa bija iebāzusi nemazgātā kafijas tasē. Papīrs rēgojās ipār tases malu kā tiesneša kruzuļainā apkakle. Pa vidu kafijas biezumi, blakus pustukša krējumkanniņa, itin kā šai galda klājumā kaut ko vajadzētu padarīt baltāku.

Vēstule bija pārliecinoši īsa. Šķita, ka tā simbolizē visas mūsu attiecības. Tā aši ķērās pie lietas, nekavējās liriskās atkāpēs, vainagojās ar skopu mīlas apliecinājumu un kā mierinot apzvērēja, cik visnotaļ absurdas esot attiecības starp diviem cilvēkiem. Viņas skaistais vārds pašās beigās šoreiz iztika bez ievadošā «Tava». Protams, īpašuma pretenzijas bija likvidētas. Un radies mazliet vairāk brīvības. Tomēr viņa bija sakravājusi itin visu, kas viņai piederēja.

Iegāju vannasistabā un sāku skūties,noklājis vaigus ar pārliecīgi biezu putu kārtu. Paņēmu bārdasnazi, atvēru to, uzasināju pret ādas siksnu un ņēmos nokopt seju. Vilciens pēc vilciena pārvērta ādu par ko līdzīgu sārtai maskai. Roka man drebēja. Gaidīju, ka tūliņ sagraizīšos. Sal-miaka zīmulis asiņu apturēšanai stāvēja pa tvērienam.

Kopš es pirms vairāk nekā desmit gadiem atskārtu, ka izskatos pārsteidzoši līdzīgs Dīrera agrīnajiem pašportretiem, esmu šo līdžību vēl pastiprinājis — ar gariem matiem, ūsām un ķīļbārdu. Tā droši vien bija spēlēšanās ar citu identitāti. Es :pievilku skatienus un reizē vairījos no tiem. Ļaudis redzēja attēlu. Viņiem ne prātā neienāca vēlēšanās izlasīt manas domas. Tagad es nodzinu bārdu. Matus apgriezt aiziešu pirms prombraukšanas. Skaidrs, tas bija bērnišķīgi. Taču es gribēju būt kails, bez maskas.

Nomazgāju un nosusināju seju. Nekur nemanīja nevienas asins lāses.

— Ingrid, — es nočukstēju. — Mums viss bija skaisti. Bet la'bu galu ņemt tas nevarēja. Parastā problēma. Vairāk nekā trīsdesmit centimetru starpība augumā. Es gribēju būt mazs, tomēr tu biji spiesta raudzīties uz mani no apakšas.

Es ieskatījos sev acīs.

— Nāciet tak beidzot, —es sacīju. — Nāciet tak! Sasodīts! Neklīrējieties nu!

Pagāja vēl minūte, līdz es spēju raudāt.

Trešā nodaļa

Es savācu lauskas, bet puķu zemi kopā ar lauztajām sirdīm iestūķēju kafijas tasē, kurā biju atradis Ingridas atvadu vēstuli. Tad nokāpu pirmajā stāvā un izkravāju iepriekšējās dienas iepirkumus. Guļammaiss, ūdensdrošs matracis, telts, pārnēsājamā plītiņa, liels nazis, kompass... pilnīga ekspedīcijas uzkabe. Tur bija pat kabatas lukturītis, lai gan es apšaubīju tā nepieciešamību ziemeļu vasarā. Tieši tādas pašas mantas bija piederējušas arī van Hautenu laulātajam pārim. Dažus ražojušas pat tās pašas firmas.

Uzslēju telti. Tā tieši ietilpa starp klavierēm un ieejas durvīm. Ielīdu iekšā un aizvilku rāvējslēdzi. Cauri telts sienai sār-teni iespīdēja griestu lampa. Apgūlos uz muguras un lūkoju iztēloties, kā būs tur augšā, ziemejos. Plāna man nebija. Varbūt man palīdzēs Nemesīda.

Sakravājis visu mugursomā, es noliku to uz svariem. Tā svēra krietnus divdesmit kilogramus. Netrenētam vīrietim tā kā pa-daudz. Bet man jau droši vien nebūs tālu jāiet. Nu es beidzot jutu ko līdzīgu gaidu priekam. Izmēģināju vēzienu, kā pārmest smagu nastu no viena ipleca uz otru, un tad kopā ar savu bagāžu atstāju dzīvokli. Debesis bija skaidras, un opālam līdzīgās vakara krēslas krāsas modināja manī ce|a jūtis.

Kā jau allaž, mani sveicināja gandrīz visi garāmgājēji — šis mantojums no maniem psihologa laikiem reizēm bija apgrūtinošs. Lielajam vairumam ziņkārība bija kā uz pieres uzrakstīta; saprotams, es taču gājiU, uzcirties goreteksa jakā un ceļotāja zābakos un izgreznojies ar milzu mugursomu.

Beidzot es nonācu pie «Zilās peles». Man patīk šis krodziņš, kas atrodas vēja sašķiebtā, sešpadsmitajā gadsimtā celtā namiņā. Man allaž šķiet, ka laiks tajā glabājas kā kadiķu degvīna mucā.

Atstāju mugursomu durvju priekšā un iegāju šaurajā telpā. Tiklīdz mani

pamanījis, krodzinieks bez prasīšanas nolika uz letes kausu alus un mēriņu kadiķu degvīna. Es zināju, ka tagad sagaidāma pamatīga nopratināšana.

— Atvaļinājumā, komisāra kungs?

Es papurināju galvu.

— Saprotu. Amata darīšanās, kā citādi. Briesmīgs notikums, tas notikums tur ziemeļos. — Stāvokli viņš tātad jau bija novērtējis pareizi. — Es īpazinu tos ļaudis. Viņi dažreiz nāca uz šejieni. Tas ir, viņš nāca. Viņa ieradās tikai tādēļ, lai vestu viņu prom. Jo viņš vairs nevarēja pabraukt. Kad viņš piedzērās, tad vienmēr zvanīja no šejienes pa telefonu.

Krodzinieks norādīja uz vecmodīgo sienas tālruni.

— Ar tām savām 'klavierēm viņš būs pelnījis zvēra naudu. Un tagad no tā vairs nav nekāda labuma. Nabaga zellis. Šito es izmaksāju.

Viņš pielēja līdz malām ar kadiķu degvīnu vēl divas glāzes.

— Pieci naža dūrieni. Šausmas, vai ne? Tā vismaz bija rakstīts avīzē. Ko jūs par to visu domājat, komisāra kungs?

Atbildi viņš nemaz nenogaidīja. Viņš zināja, ka no manis neko neizvilks. Tomēr šķita, .ka viņš prot iztulkot manu klusēšanu.

— Zināt, komisāra kungs, es domāju tāpat kā jūs. Tur noteikti 'bijuši vismaz divi. Jau riska dēļ vien.

Krodzinieks notrausa sviedru lāses no pietvīkušās sejas.

— Redzēt savus upurus noziedznieki ne

varēja. Ja nu vienīgi sataustīt. Caur telts sienu. Tātad viņi dūruši abi reizē. Katrs no savas puses. Tas tak ir skaidrs kā diena. \

Es samaksāju un devos prom.

— Labu veiksmi! — krodzinieks sauca man nopakaj. — Ja kādam tas izdosies, tad tikai jums!

Ceturtā noda|a

Pirms katra garāka ceļojuma es ierodos atvadu vizītē pie mātes. Un šai ceremonijai vienmēr ir galīguma pieskaņa. Arī šoreiz nebija citādi. Audiencē viņa pieņēma, sēdēdama savā atzveltnes krēslā, kurš viņai ir daudz par lielu. Trausla sieviete ar sirmiem, mezglā savītiem matiem. Nekad neaptveršu to, kā bija iespējams, ka es, viņas dēls būdams, varēju izstiepties pāri par diviem metriem augumā. Arī mans tēvs nebija sevišķi liela auguma. Viņu es neatceros, jo drīz pēc manas piedzimšanas viņš nomira no leikēmijas. Senču galerijā, ko veido attēli ovālos ietvaros, tēvs ieņem goda vietu pašā vidū. Stipri izbalējusi fotogrāfija, kurā redzams vīrietis ar neizteiksmīgu seju. Attēlu klāj pelējumu traipu zvaigznāji.

— Apsēdies, mans dēls, — viņa ierunājas savā dobjajā, valdonīgajā balsī, kura itin nemaz neatbilst viņas augumam. — Ļauj uz tevi paskatīties. Es vēlos

paturēt tevi atmiņā. Kas zina, vai^ava vecā māte tevi vairs redzēs. Manā vecumā — un tavā bīstamajā arodā!

Es zināju, ka tagad jāsāk iebilst. Tas piederējās pie spēles.

— Tu nudien vēl neesi tik veca, māt. Un tu esi vesela. Turklāt mans arods nav bīstamāks kā citiem cilvēkiem.

— Nedomāju vis, ka tu varētu par to spriest. Man nav kārtībā sirds. Es vairs nepanesu uztraukumus. Paskaties tikai uz dārzu. Esmu atstājusi to novārtā, jo man gluži vienkārši nav vairs spēka, lai par visu rūpētos.

— Dārzs ir ibrīnum skaists, māt. šogad jo sevišķi. Neatceros, ka rododendrs jel kad būtu ziedējis tik krāšņi.

— Dēls, tas ir mēslojuma nopelns. Man ir īpaša recepte. Bet šo noslēpumu es droši vien drīz paņemšu līdzi kapā. Es uzskatu, ka dzīvē kaut kas būtu jāpatur sev. Vai vēlies vēl tēju? Kas zina, vai mums reiz atkal būs iespēja kopīgi iemalkot kādu tasīti. Vai tur, ziemeļos, tu vispār dabūsi tēju?

— Tu taču zini, ka parasti es dzeru kafiju. Tēju es dzeru vienīgi pie tevis. Neviens to neprot uzvārīt tā kā tu.

— Tas ir ūdens .nopelns. Es ļauju tam nostāvēties. Dienu vai divas. Tad ūdens ir maigāks. Tomēr tas man liekas kaut kas gluži nedzirdēts, ka tevi sūta tik tālā ceļā. Itin kā viņiem tur, ziemeļos, nebūtu gana policistu.

— Es priecājos par šo ceļojumu. Daba tur noteikti ir iespaidīga, — es uzdrošinājos pateikt.

— Nepriecājies par agru. Tevi var sagaidīt daudz nepatikšanu. Pāragra priecāšanās mēdz 'piesaukt nelaimi, mans mīļais dēls. Vai tikai tev līdzi ir pietiekams daudzums siltu apģērbu? Galu galā tu brauc gandrīz vai uz Ziemeļpolu!

— Sai gadalaikā tur nereti esot tik karsti kā Itālijā. Pat naktīs. Kad temperatūra pat pusnaktī nekrītoties zemāk par trīsdesmit grādiem, tad tās mēdzot dēvēt par Itālijas naktīm.

— Tev katrā ziņā jāņem līdzi siltā veļa. Ja cilvēks ir tik jutīgs kā tu, tad viegli var iedzīvoties kādā pūšļa kaitē.

Viņa atzvila krēslā un aizvēra acis. Es zināju, ka ceremonija tuvojas nobeigumam.

— Varbūt tev taisnība, māt, — es sacīju. — Es par to īpadomāšu.

— Krietns zēns, — viņa nočukstēja, it kā vēl kāds skaļi izteikts vārds viņu pārāk nogurdinātu. — Tu daudz esi mantojis no sava tēva. Viņam nekad nepietrūka drosmes, lai atzītu savu kļūdu.

Es nostājos mātei aiz muguras un dziļi noliecos, lai noskūpstītu viņu uz pieres. Viņas mati smaržoja pēc lavandas. Pieres sausā āda atgādināja plānu papīru.

Māte atgāza galvu un paskatījās manī..

— Esi uzmanīgs, manu zēn. Esmu dāvājusi tev tikai vienu dzīvību. Ja cilvēkā vajā ļauno, kā to dari tu, tad pats viegli var kļūt par vajāto. Tēlot likteni vienmēr ir bīstami.

Es devos prom. Kad aiz manis aizvērās baltie dārza vārtiņi, es jutu tieši tādu pašu atvieglojumu kā pēc ciemošanās pie Henrika Vauvera.

Piektā nodaļa

Mēs bijām precīzi rekonstruējuši van Hautenu laulātā pāra ceļojuma maršrutu. Ceļā viņi bija devušies 28. maijā no Gro-ningenas. Abiem līdzi bija lielas, smagas mugursomas. Kāds draugs ar savu auto bija aizvedis viņus uz Brēmenes dzelzceļa staciju. Tad viņi caur Hamburgu, Putgār-denu, Kopenhāgenu un Helsingborgu bija ceļojuši uz Oslo. Tur acīmredzot arī nakšņojuši. Kur tieši, to mēs vēl nebijām izdibinājuši. Katrā ziņā ne kādā parastā viesnīcā.

Nākamajā rītā viņi ar vilcienu bija devušies tālāk uz Bergeni, tad ar steidzamā maršruta pasta kuģi uz Hammerfestu, kur nonāca 1. jūnijā.

Pārnakšņojuši kādā viesnīcā pie ostas, viņi nākamajā dienā iznomāja auto un gar krastu brauca uz Altu. Tur viņi atkal pakavējās vienu dienu un nakti. Kur, arī tas nebija noskaidrots. Kāds benzīnstacijas kalpotājs bija liecinājis, ka nākamajā rītā viņi aizbraukuši pa šoseju, kas ved uz Kautokeino, lapu galveno uzturēšanās vietu Finmarkā. Tur abi 3. jūnijā bija redzēti bankā. Viņi bija mainījuši diezgan lielu summu guldeņos pret somu naudu. Sešdesmit tūkstošus somu mārku. Gandrīz visa bankas naudas rezerve.

Pēc tam pēdas pazuda vai arī šķietami sazarojās. Makšķernieki apgalvoja, ka redzējuši automašīnu braucam pa Ināri šoseju somu robežas virzienā. Citi teicās to manījuši uz nomaļā ceļa, kas ved uz Bid-jovagi ziemeļrietumos no Kautokeino. Četras dienas vēlāk laulātā pāra volvo tika atrasts šī ceļa malā. Telts īpacēlās ,uz sausas tundras zemes apmēram simt metru tālāk, Raisjevarres ezera virzienā. Teltī gulēja divi miruši cilvēki. Van Hautenu pāris bija noasiņojis no brūcēm, kuras acīm redzami bija iecirstas ar garu dunci.

Ar šiem savādajiem topogrāfiskajiem apzīmējumiem man nesaistījās itin nekas; uz ziemejiem es vēl nekad nebiju bijis tālāk "ar Kopenhāgenu. Mans iebildums priekšniecībai, ka neesmu nekāds ziemeļzemju eksperts, sastapa nedzirdīgas ausis. «Tur pietiek savu ekspertu,» man teica. «Viņi varbūt ir palaiduši kaut ko garām tieši tāpēc, ka laibi pazīst zemi un Jaudis. Tagad mums vajadzīgs kāds, kas paraudzītos uz apstākļiem ar naivu bērna skatienu. Tieši tu, Pīt, esi īstais.» Tas nu 'bija kompliments, par kuru varēj.u būt dalītās domās.

Patlaban es sēdēju vilcienā un blenzu uz pelēko pasauli ar tādu skatienu, kuru pats uzskatīju par visai pieaugušu.

Šķiršanos no Ingridas biju pārcietis apbrīnojami ātri — gandrīz vai iemesls raizēties. Tur bija saskatāms kaut kas līdzīgs dvēseles muskulatūras slābanumam.

Diena 'bija apmākusies, viena no tām, kurās neredz ne debesu, ne ēnu un kuras nevar pieskaitīt nevienam gadalaikam. Es sāku lasīt Linneja Lapzemes ceļojumu, «Visu ceļu mums dziedāja cīrulis, tas trīsuļot trīsuļoja gaisā. Debesis bija dzidras un siltas, rietumvējš vēsināja ar tīkamu dzesmu, un no vakaru puses pār debesīm, sāka klāties tumša nokrāsa.»

Vauveram bija taisnība. Tā ibija lieliska poēzija, radusies nevis no cilvēciskās iztēles izgudrojumu bagātības, bet gan no-dabas eksakta apraksta — tādas: dabas, kura nekādā ziņā nebija garlaicīga.

Es mēģināju domāt par Ingridu. Viņas tēls bija un palika bāls. Atmiņā skaidri ainojās vienīgi smalkie matiņi uz viņas, kājām.

Pēc dažām stundām es jau sēdēju vilcienā, kas veda mani uz Oslo. Laikam biju iesnaudies, jo atcerējos, ka pamodos no« nepatīkamām skaņām. Divi no maniem līdzbraucējiem skaļi un aplami dziedāja. Turklāt klanīja galvas ,un šūpojās uz priekšu un atpakaļ. Droši vien piedzērušies. Mazi vīreļi ar krunkainām sejām. Tomēr viņi neizskatījās veci. Abi vicināja pustukšas degvīna pudeles; kamēr viens dziedāja, otrs dzēra. Viņi kļuva aizvien skaļāki. Lielais sarkanmatis viņiem blakus-savieba seju pretīgumā. Viņš acīmredzot bija norvēģis. Piepeši sarkanmatis lādēdamies piecēlās un izgāja gaitenī. Šķita, ka abus dziedoņus tas tikai iedvesmo. Ziņ-ģēšana pieauga līdz īstai kakofonijai.

Sievieti man līdzās šis troksnis nelikās traucējam. Viņa drīzāk izskatījās ieinteresēta, smaidīja un šūpojās piedziedājuma ritmā. Viss viņas ietērpā droši vien bija roku darbs — gan vilnas kleita, gan vikingu rotas, gan bārkstainais lakats. Gaišie mati bija sāniski sapīti smagā bizē. Blakussēdētājs, spriežot pēc uzvedības, noteikti bija viņas vīrs. Ar savām baiļ/pil-najām acīm un rūpīgi apcirpto 'bārdiņu viņš izskatījās pēc tipiska skolotāja. Katrā ziņā šim vīrietim piemita kaut kas no tās nedrošības, kāda raksturīga pieaugušajiem, kuru profesija saistīta ar bērniem vai jauniešiem.

Abi sarunājās dāniski. Tad sieviete paliecās uz manu pusi un iebikstīja ar elkoni man sānos.

— Divi īsteni sārni, — viņa angliski teica. — Turiet ausis vaļā. Viņi sarunājas dziedot. To sauc īpar joikošanu. Varbūt tās ir visprastākās rupjības. Bet joika vienmēr ir kaut kas īpašs, visviens, par ko tajā runa. Sava veida slepenā valoda. Un vēl vairāk. Tā ir paša sāma būtība. Kad viņš joiko, viņš ir dziesmā un dziesma ir viņā. Turklāt neviens nejoiko līdzīgi citam. Sava veida muzikāls pirkstu nospiedums. Vai, varētu arī teikt, sevis atrašanas forma. Dieva dēļ, nezobojieties par to. Mūsu ausīm tas skan netīkami, tomēr tas ir skaisti. Manuprāt, patlaban viņi joiko par savām meitenēm.

Es saodu mitru vilnu un viņas sviedru smārdu. Vīrietis paliecās garām savai sievai un čukstēja:

— Man drīzāk šķiet, ka viņi joiko par zivju ķeršanu. Paskatieties, viens izstiepj roku kā makšķerkātu.

Sāms sniedza sievietei savu pudeli. Viņa to paņēma un dzēra, nenoslaucījusi kakliņu. Tad sniedza pudeli tālāk savam vīram. Arī viņš iedzēra. Man neatlika nekas cits, bija jāturas līdzi.

Arī otrais sāms laida savu pudeli īpa apli. Tas laikam bija viskijs. Es noraidoši pavicināju roku, 'bet dāniete uzlika plaukstu man uz pleca ,un tuvināja plato muti manai ausij.

— Dzeriet vien. Jādzer. Viņi jau domā labi. Jūs nedrīkstat viņus apvainot.

Mans pretimsēdētājs pastiepa mazo, sarepējušo rc>ku, negaidīti ciešā tvērienā sakampa manu augšstilbu un izkliedza asu, īsu vārdu. — Uz veselībām, — mana kaimiņiene pārtulkoja. Savu lielo, mīksto plaukstu ar dzintara gredzeniem viņa bija uzlikusi man uz otra stilba. Sāms turpināja uz mani kliegt.

— Vai tas nav burvīgi, cik viņi vēl nesamaitāti, — dāniete noteica.

— Tīra cilvēka daba. Ziemeļu indiāņi,— piebalsoja viņas vīrs. — Norvēģi viņiem ir baltie cilvēki. Caur tiem viņi ir iepazinuši alkohola velnu. Un tieši tas ir nomaitājis viņu bagātību — ziemeļbriedi, tāpat kā baltie amerikāņi izdarīja ar bizoniem.

Es paņēmu pudeli, noslaucīju kakliņu un dzēru.

Pa to laiku gaisma aiz vilciena logiem sāka zeltaini vizēt. Debesis kā degtin dega pār melnu egļu situ nebeidzamo, izroboto līniju. Tā tur ārpusē slīdēja garām kā milzu zāģis. Es aizvēru acis. Joikošana beidzot pieklusa. Tagad tā izklausījās kā dīvains dabas rečitativs.

Pēdīgi mēs apstājāmies.

— Robeža starp Zviedriju un Norvēģiju, — skolotājs teica. — Nevar gan manīt, ka mežs mainītu nacionalitāti.

Abi sārni pakampa savas jakas un izkāpa. Rokrokā viņi streipuļoja pa peronu, nozuda lejup pa kāpnēm un atkal parādījās uz pretējā perona.

— Viņi nevar spēkoties ar civilizācijas vilinājumiem, — dāniete sacīja. — Un šmugulē pār robežu šņabi. Paši savās iekšās. Tūliņ kāps nākamajā vilcienā un brauks atpakaļ. Uz prāmja atkal sapir-ksies pietiekami daudz, lai vilcienā varētu piedzerties. Daži šo spēlīti atkārto četras piecas reizes. Nabaga ērmi, viņu ir trīsdesmit četri tūkstoši. Pasaulē viņi nespēlē nekādu lomu. Neviens viņus neņem nopietni. Daudziem viņi nenozīmē neko vairāk kā dzīvu atrakciju tūristiem.

Norvēģis nospļāvās uz grīdas un piesita sev ar pirkstu pie pieres.

— Jukuši viņi ir, šitie jūsu nabaga ērmi, — viņš noteica savā cietajā angļu izrunā, noskatīdamies manī tā, itin kā šis spriedums vienlīdz attiektos arī uz mani. — Jukuši ērmi ir vēl sliktāki par nabagiem. Vai esat kādreiz redzējuši kārības apsēstus lopus? Tie rukšķ kā jukuši, taisni kā šie abi.

Oslo mēs nokļuvām gandrīz pusnaktī. Debesis spīgoja malvu krāsā, bija vēss.

— Vai jums ir istaba viesnīcā? — dānis man jautāja.

Es atbildēju noliedzoši. Mēs bijām veltīgi izmēģinājušies rezervēt to pašu istabu, kurā bija nakšņojuši van Hauteni.

— Tad būs labāk, ja nāksiet mums līdzi. Oslo nekas nav nokārtojams bez iepriekšējas pieteikšanās. Mēs allaž apmetamies vienā un tai pašā viesnīcā. Tā gan ir primitīva, izlbijis bordelis, tagad kaut kas līdzīgs mēbelētām istabām, toties plaša un lēta. Mūsu istabā ir sešas guļvietas. Ja jums nebūtu iebildumu, jūs varētu nakšņot kopā ar mums.

Dāniete man uzmundrinoši īpamāja. Patlaban viņa pina izjukušos matus bizē.

«Kāpēc gan ne,» es nodomāju. Sis pāris bija van Hautenu gados.

Debesis pār pilsētu šķita mākslīgi apgaismotas, kā spogulis mājas bārā. Mugursoma spieda, un es jutos priecīgs, kad beidzot varēju nolikt to zemē pie tumšas nama ieejas. Mēs uzkāipām pa platām koka kāpnēm ar izmītiem pakāpieniem. Dānis piezvanīja pie necilām finiera durvīm ar «actiņu».

Durvis atvēra vecs slimīga izskata vīrietis. Tieši mūs neuzlūkodams, viņš kaut ko nomurmināja šejienes valodā.

— Cenas esot kāpušas, — skolotājs paskaidroja. — Simt kronu par personu. Tomēr tas tāpat ir izdevīgi.

Sava sīkumainā iprātīguma dēļ viņš man pēkšņi kļuva nepatīkams.

Istabai bija īstas zāles izmēri. Augstajiem logiem trūka aizkaru, un nakts debesis ar savu zaigojošo gaismu šķita esam Joti tuvu. Pie sienām stavēja sešas dzelzs gultas — kā slimnīcā. Daniete apsēdās pie gara galda, kas atradās telpas vidū zem kailas spuldzītes. Dažos mirkļos viņa bija sagatavojusi maltīti. Plastmasas glāzītes, karsta kafija no termosa, rupjmaize, sviests, marmelāde, desa un marinētas siļķes. Uz galda viņa nolika arī sveci. Mēs ēdām klusēdami. Tad vīrs no savas ceļasomas izvilka pudeli vīna. Mūsu ēnas uz sienām līgojās, jo elpa lika lipināties sveces liesmai.

Savāda zeme šī Norvēģija, — skolotājs ierunājās. — Mēs braucam šurp ik gadu. Tā kļuvusi mums nepieciešama kā zāles. Tā attīra skatienu un dzirdi. Te ir tāds plašums un klusums kā nekur citur Eiropā. Jo tālāk ziemeļos jūs nonakat, jo tur vairāk plašuma un klusuma.

— Saule tur nekad nepaceļas diez cik augstu, — piebalsoja viņa sieva. — Tas ,visū pārvērš. Var valdīt liels karstums, tomēr visam būs garas ēnas. Tas liekas absurdi. Un savādi ir vēl kaut kas: nonākot tālāk ziemeļos, mainās koki. Tie arvien vairāk atgādina būtnes, kurām ir dvēsele. Šķiet, ka zaru un zariņu vietā tiem būtu pirksti un rokas.

Kad mēs beidzot gulējām gultās, ārā jau atkal kļuva gaišs. Tomēr es tūliņ iemigu. Man šķiet, vienu reizi es uz mirkli pamodos, jo atceros ainu, kuru diez vai būtu varējis nosapņot. Es redzēju dānieti basām kājām ejot īpa zāli. Viņa nāca pie manis. Mati bija atpīti. Viņa noliecās pār mani un noskūpstīja mani uz pieres. Naktskrekla dziļajā izgriezumā es saskatīju viņas lielās krūtis. — Manu mazulīt, — viņa izdvesa. Tad nozuda atpakaļ savā gultā.

Sestā nodaļa

Nākamajā rītā es ar vilcienu aizbraucu uz Bergeni, kur uzkāpu uz prāmja Kong Olav. Man bija kajīte borta pusē, ar dušu un klozetu. Tā pati, kuru izmantojuši van Hauteni. Rezervēdams sev vietu, biju par to »parūpējies, labi zinādams, ka tā ir tikai spēlēšanās, kura vairāk kalpo manis aizsāktajam inscenējumam, nevis krimināllietas noskaidrošanai.

Kamēr kuģis gandrīz trīs dienas, pieturoties brīnišķīgiem laika apstākļiem, slīdēja garām neskaitāmām salām — tās atgādināja mūžvecus bruņurupučus, kuri pretēji braukšanas virzienam rāpoja garām aiz manas kajītes iluminatora, — man pietika laika vēlreiz pārskatīt visus faktus, kas attiecās uz van Hautenu lietu. Nekā sensacionāla tajos nebija.

Van Hautenam piederēja laba fabrika, kurā tika ražoti koka mūzikas instrumenti. Klavieres, lautas, mandolīnas, angju radziņi, blokftautas. Abi van Hauteni muzicēja arī paši — spēlēja izsmalcinātu mājas mūziku. Viņiem bija daudz naudas, un daļu no tās viņi izdeva labdarīgiem mērķiem. Abi bija piētistu sektas locekļi. Sī milzīgā laulāto saskaņa bija vienīgais, kas mani mulsināja.

Nelaiķu mantās tika atrastas dažas izgaismotas fotofilmas. Tipiski atvaļinājuma momentuzņēmumi. Daudz ainavu, mākoņi un pirmām kārtām koki. Priedes, egles, dažas no tām ļoti savdabīgas. Apvidū, kurā līķus uzgāja, koku nebija vispār. No tā tika secināts, ka van Hauteni devušies dažos tālākos pārgājienos.

Es izvaicāju iprāmja personālu. Van Hautenu pāri atcerējās pavisam nedaudzi. Stāstītajā nekas nelikās interesants, gandrīz viss jau bija ieprotokolēts. Jauns bija varbūt vienīgi tas, ko es uzzināju no istabenes, kas ik rītus uzkopa manu kajīti un saklāja gultu.

Meitenei bija gadu astoņpadsmit, taču viņa izskatījās daudz jaunāka. Un savā pārdrošā veidā skaista. Neatminējos, ka viņa būtu nodevusi liecību.

Biju gaidījis aiz durvīm, kamēr viņa kajītē trallinādama darbojās gar spilveniem un gultasveļu. Atvērusi durvis un ieraudzījusi mani, viņa iespurdzās un nolaida acis.

— Kādi 'bija van Hauteni? — es noprasīju bez kāda ievada.

Meiča uzmeta lūpu un noglauda balto priekšautiņu pār melno uzsvārci.

— Par pasažieriem es neko nedrīkstu stāstīt.

Uzliku roku viņai uz pleca. Viņa nepakustēdamās uzmeta man tādu skatienu, kas agrāk būtu dēvēts par «izaicinošu».

— Viņa nebija nekas sevišķs. Bet šis gan bija ņiprs vecītis. Tipisks vīrietis un diezgan nekaunīgs. Ķēra klāt, kur tik varēdams.

Tagad meitene runāja labprātīgi. Atstāstīja van Hautena dotos mājienus. Kad pa šauro gaiteni kāds gāja mums garam, viņa piespiedās man klāt.

— Reiz nu gan viņš nostrādāja numuru, tas smalkais holandiešu kungs. Es, neko nenojauzdama, iegāju kajītē un novilku no augšējās kojas pēli, lai apmainītu pārvalku. Bet kojā gulēja šis. Bez nekā mugurā.

Viņa apklusa.

— Un tad? — es jautāju.

— Tas arī viss. Manuprāt, viņš bija nojūdzies vai pilnā.

— Un? — es nelikos mierā.

— Nekā. Mēs nedrīkstam ielaisties ar pasažieriem, citādi zaudējam vietu.

Meiča kļāvās man klāt. Viņa oda pēc mencu ikriem. Maza meitene, kas pieņemtu naudu. Iedevu viņai simtkronu naudaszīmi un atkāpos savā kambarī.

Septītā nodaļa

Hammerfestā mani gaidīja vilšanās. Domādams par vistālāk ziemeļos esošo Eiropas pilsētu, biju iztēlojies ko vairāk par šo kartona kārbiņu sakopojumu, kas nevērīgi izkaisītas pār pelēkām klintīm. Skaistas bija vienīgi krāsas, kādās bija nokrāsotas mājas, pa lielākai daļai būvētas no koka. Kā visur Norvēģijā, tās bija sarkanas. Sarkanā krāsa, niansēta visās iespējamās nokrāsās. Sarkanais kā apkaltušas asinis, vērša asiņu krāsa, norvēģu sarkanais, dažādos apvidos krāsu rotaļa variējās, lietpratēji pēc tām droši vien spēja noteikt namīpašnieku izcelsmi, tāpat kā valodnieki to mācētu pēc dialektiem.

Apvaicājos garāmgājējiem, kā nokļūt uz automašīnu iznomāšanas kantori. Firmas birojs atradās pilsētas nomalē, skārda konteinerā, kas gluži kā pārdimensionāla konservu kārība pacēlās pašā ielas malā. Iekšā valdīja neciešama spodrība un kārtība. Pie akrilstikla rakstāmgalda sēdēja vīrietis ar seju miltu krāsā un vilka ķeksīšus kādā sarakstā. Es apsēdos atsperīgā hroma krēslā pie sienas, zem krāsaina plakāta. Tajā bija attēlots sporta auto, uz kura motora pārsega staipījās trūcīgi ģērbta daiļava.

Vīrietis mani ievēroja tikai tad, kad bija ticis galā ar sarakstu. Viņš mani uzrunāja angliski, un es jau kuro reizi nobrīnījos, cik ātri manī uzpazīstams ārzemnieks. Pavēstīju viņam, ka uz nedēļu vai divām vēlos noīrēt volvo, turklāt gluži konkrētu mašīnu. To, ar kuru bija braucis holandiešu laulātais pāris.

Skatiens, kādu viņš man veltīja, nekādā gadījumā nestaroja sajūsmā.

— Policija? — viņš noprasīja.

Es painaju. — Kaut kas tamlīdzīgs.

— Tātad policija.

Nometu uz rakstāmgalda savu apliecību. Ce]ā uz turieni tā dažas reizes apgriezās gaisā. Man patika šai atmosfērā spēlēt amerikāņu ķinīti.

— Nevaru jums līdzēt, — vīrs sacīja. — Auto ir pilnīgi izjaukts. Patlaban to liek kopā no jauna.

— Vai kaut kas ir atrasts?

— Jums gan to vajadzētu zināt labāk.

Sis zellis bija sīksts kā žāvēta menca.

Šūpodamies savā atsperīgajā krēslā, pavirzījos tuvāk un gluži kā palēninātā filmā noliku uz mirdzošās akrila plātnes trīs simtkronu zīmes.

Viņš sāka darboties kā gramofons.

— Pāris kniepadatu zem paklājiņa. Garu, gaišu matu šķipsnas spraugā starp priekšējiem sēdekļiem. Lūpu zīmuļa pēdas uz stūres. Tas arī viss, kas ievērības cienīgs. Cimdu nodalījumā daži ipornožur-nāli.

— Pirkti šeit?

— Jā. Tos nav grūti dabūt. Tos var nopirkt pat universālveikalos. Jo tālāk uz ziemeļiem, jo vairāk panīkst tikumi, vai zināt. Dienvidos jūs kaut ko tādu neatrastu pat speciālajos veikalos.

— Kādu iespaidu uz jums atstāja van Hauteni?

— Jūs jau varat iedomāties, ka neesat pirmais, kas uzdod šo jautājumu. Nekādu. Viņi neatstāja uz mani itin nekādu iespaidu.

Veidā, kā viņš aizvēra savu zivs muti, jautās kaut kas galīgs. Bez šaubām, šo signālu es sapratu un noliku vēl divas naudaszīmes blakus pārējām. Vīrietis atvēra acis un apveltīja naudu ar paviršu skatienu.

— Viņi nemitīgi strīdējās, neizrādīdami to atklāti. Es tādas lietas ievēroju. Kad viņa kāpa automašīnā, vīrs pieturēja durvis, neatvēris tās pietiekami plaši. Viņai nācās saliekties deviņos līkumos. Viņai bija skaistas kājas un elegantas neilona zeķes, bet klāt viņa valkāja krosa kurpes. Drusku jokaini, vai ne? Arī citādi savāda dāmiņa. Tos žurnālus pirka viņa.

— Pie jums?

Viņš pamāja. — Sie ir vēl krietni labāki par tiem, ko pārdod universālveikalā.

— Vai drīkstu paskatīties?

Vīrietis piecēlās un aiz-gāja pie seifa telpas dzijumā. Ieklausījos griežamās slēdzenes klikšķos un joprojām atrados šajā četrdesmito gadu detektīvfilmā. Tagad es aptvēru, ka viss šai telpā ir melnbalts. Rakstāmgalds, vīrietis, seifs. Tikai plakāts ne.

Vīrs pasvieda man žurnālu. Tas apmeta gaisā kūleni — tāpat kā iepriekš mana darba apliecība. Es to noķēru un pārlapoju.

Vieni vienīgi brutāli motīvi — pieaugušie ar bērniem. Sievietes ar zēniem, vīrieši ar mazām meitenēm. Visas pozas, visi sadisma veidi. Viena no meitenītēm sēdēja starp diviem failiem, katru satvērusi plaukstā. Viņai bija, augstākais, pieci gadi. Viņa smaidīja ka piecdesmitgadīga.

— Tādas lietas ir aizliegtas. Kāpēc jūs to man rādāt?

— Jūs taču ķerat slepkavu, nevis kādu izvirtuli.

Viņa smīna zeiniskums bija nepārspējams. Mans iebildums: «Ir arī dvēseļu

slepkavas,» — izskanēja naivi.

— To mašīnu jūs varat dabūt rīt, — viņš atvairīja uzbrukumu. — Pulksten astoņos būs gatava.

Visu atlikušo dienas daļu es pavadīju pastaigā pa Hammerfestu. Pamazām man gandrīz vai iepatikās šejienes namu bezcerīgais izskats. Pilsēta bija godīga. Te nebija tādas pretrunas starp māju skaistajām kulisēm un to iemītnieku skumīgajām dvēselēm, kādu es ļoti labi esmu iepazinis savā dzimtajā pilsētā.

Viesnīcas istabā, kurā bija nakšņojuši arī van Hauteni, es gulēju slikti. Brokastu kafija garšoja pēc alumīnija. Desmit minūtes pāri astoņiem es iedarbināju volvo, kuram bija mani jāaizved trīssimt kilometrus no Hammerfestas caur Altu uz Kautokeino. Gandrīz nemitīgi esbraucu pret sauli. Sis brauciens mazliet atgādināja lidojumu kosmosā.

Astotā nodaļa

Apmēram sešdesmit kilometru pa grantētu ceju no Hammerfestas uz dienvidiem pa apvidu, kas drīzāk iederetos uz Mēness, un es sasniedzu Kvālzundu. Pārcēlos tam pāri ar prāmi un braucu tālāk *pa tāda paša nosaukuma apgabalu.

Kval — šis norvēģu vārds nozīmē «mokas» un atbilst vācu Qual un holandiešu kwelling. Neesmu valodnieks, tomēr ir pilnīgi skaidrs, ka visiem trim vārdiem ir vienāda sakne, turklāt vācu variants, manuprāt, skaniski vislabāk pauž, par ko ir runa. Nevis par asām, skaidrām un noteiktām sāpēm, bet gan par daudzkārtīgi samezglojušos, uzvilņojošu, izplūstošu dvēseles nospiestību bez kādām kontūrām. Liekas, mūsu Zemes Radītājs, atrazdamies šai apvidū, ko dēvē par Kvālu, ir slīdzis depresijā. Tomēr debesis par Kvālzundu staroja neticamā skaistumā. Tās nemitīgi vilināja skatienu augšup — ar savu fantastisko mākoņu veidojumu un pārsteidzošo krāsu rotaļu pievilcību. Jo tālāk iekšzemē veda ceļš, jo grandiozāks kļuva vasaras debesu bezgalīgi zilais kupols, kas veido fonu visām šīm dievišķajām meteoroloģijas un spektrālanalīzes burvestībām.

Bija grūti koncentrēties uz šoseju. Klintis pa labi un pa kreisi bija tikpat noraidošas, cik debesis pār tām pievilcīgas. Tikai tad, kad ceļš iegriezās Breidālenā, augu valsts kļuva krāšņāka.

3*

35

Altā es uz īsu brīdi piestāju un neomulīgā kafejnīcā izdzēru tasi espresso. Alta ir šī apgabala galvaspilsēta un patīkamā klimata dēj tiek dēvēta par Finmarkas Itāliju. Smidzināja lietus. Arī šī kafija garšoja pēc alumīnija.

Alta ir nejēdzīgi apbūvēta. Gandrīz vēl Jaunāk nekā Hammerfesta. Es jautāju sev. no kurienes gan ziemeļu pilsētās rodas šī soda nometnes noskaņa. Varbūt tā ir cilvēku aizsargreakcija pret apkārtējās dabas grandiozo skaistumu? Lai izturētu šo plašumu, viņi sabūvē kārbās ap televizora kārbu. Kā gan citādi lai tiek gala ar faktu, ka tūliņ aiz mājas durvīm sākas neiežogots plašums, kurš it kā izsmej katru kājāmgājējā kustību.

Pret vakaru es sasniedzu Kautokeino,. būdams tādā omā, ko varētu nosaukt par eiforisku grūtsirdības formu. Kautokeino bija vēl drūmāka par Altu un Hanimer-festu. Tomēr tā man tūliņ iepatikās. Noliku mašīnu ielas malā un skatijos apkārt. Kur gan bija centrs? Absurds jautājums. Likās, centrs ir visur un nekur. Atstatumi starp namu saliņām bija lieli. Pāri tiem kā tilti stiepās telefona vadu līnijas, zirnekļtīkls, kurā sapinās klusēšana.

Pagājos pāris soļu pa ielu gluži kā desperado kāda itāliešu vesterna sākum-kadros — kājas iepletis, rokas vēzēdams gar gurniem, neizteiksmīgo skatienu pievērsis iedomātam mērķim. Kāds nāca man pretī. Es pēkšņi izbijos un līdz pat šai dienai nezinu, kāpēc. No sīkumiem, kurus parasti pat nepamana, negaidot sāka strāvot bezvārda draudi. Pavaicāju garāmgājējam, kur ir pilsētas centrs. Viņš noskatīja mani tā, it kā viņa priekšā stāvētu plānprātiņš. Tad pamāja uz ielas galu.

— Pie bankas, — viņš noteica.

Banka bija koka celtne tāpat kā visas

pārējās. Icprātojos, vai arī seifus viņi te taisa no koka. Pie lodziņa sēdēja smaidoša jauna meitene, maza auguma gaišmate ar stipri izciļņiem vaigu kauliem. Samainīju dažas holandiešu monētas un jautāju pēc kriminālinspektora Brigera mājas.

— Bri-gers? — Šo vārdu viņa izrunāja ar tādu skaņu, itin kā iekostu kraukšķīgā maizītē. — Viņš dzīvo tūliņ ap stūri.

— Kur te ir stūri? — es naivi pavaicāju, atcerēdamies namus, kas ar saviem tukšajiem dārziem stāvēja tik tālu cits no cita. Meitene aiz lodziņa piecēlās un nozuda. Tikai tagad es ieraudzīju, cik viņa patiesībā maza. Un tad viņa jau stāvēja man līdzās, paraustīja mani aiz piedurknes un pavadīja līdz pat inspektora namdurvīm. Brigeram es ibiju piezvanījis jau no Groningenas.

— Novelciet zābakus, kad iesiet iekšā,— meitene pamācīja tik aukstasinīgi kā cilvēks ar lielu autoritāti. — Tā pie mums ir pieklājības izpausme.

Viņa atkal pasmaidīja tikpat valdzinoši kā iepriekš, un es pateikdamies paklanījos, lai izmantotu iespēju ieskatīties viņai tieši acīs.

Inspektora māja, lai gan būvēta no koka, bija neparasti liela. Un asinssar-kana. Nevis tādā brūni ietonētā sarkanumā kā pārējie nami. Gluži otrādi, šī krāsa bija agresīva un turklāt svaiga, jo vēl arvien stipri oda pēc lakas.

Pirms klauvēšanas es paklausīgi novilku savus ceļotāja zābakus. Zvana nebija. Izdzirdu ļoti dobju vīrieša balsi un, lai gan teikto nesapratu, tomēr uzskatīju to par aicinājumu iet iekšā. Sajūta bija tāda kā ieejot saunā. Visapkārt neapstrādāts egles koks un tāds karstums, ka āda acumirklī noplūda ar sviedriem. Man pretī nāca plecīgs vīrs. Viņš paspieda man roku.

— Kolēģi, — viņš teica, — tātad jūs tomēr sameklējāt mūs pasaules galā?

Devītā nodaļa

Mēs sēdējām neērtos krēslos, kuri izskatījās gaužām izturīgi. Telpa bija liela un skopi iekārtota. Vienīgais rotājums pie dē]u sienām bija eļļas glezna — izcirtums ar briedi. Tiešām, briedis un nevis alnis. Ievērības cienīgs bija vēl arī vīrietis, kurš stāvēja starp kokiem, rokās ģitāra spēlēšanas gatavībā: Elviss, rūpīgi izgriezts no fotogrāfijas un pielīmēts pie lakas.

Virtuve un dzīvojamā istaba veidoja vienu telpu. Pie pavarda stāvēja sieviete — slaidi noaugusi, garkājaina, dzidri zilām acīm un plakanu, samērīgu seju ar mazu deguntiņu. Viņa izskatījās pēc zviedrietes. Klišejā neiederējās tikai viens: viņai bija ogļmelni mati.

Arī Brigera sievu sauca par Ingridu. Tā, protams, bija sagadīšanās. Nemaz nebija iedomājams lielāks ārējais kontrasts manai bijušajai draudzenei. Tomēr, kad sieviete nosauca savu vārdu, es sarāvos. Patlaban viņa vārīja kafiju, un smarža, kas plūda no filtra, jāva cerēt, ka šoreiz dzērienam nebūs alumīnija piegaršas.

Mēdz sacīt, ka pirmais iespaids par cilvēku esot izšķirošs. Sī nodrāztā patiesība lielākoties maldina, jo cilvēka dvēseles aizsargmaska šai situācijā vēl pieguļ nevainojami. šī sieviete šķita esam gaužām vēsa. No viņas strāvoja apņēmība, kādas likās pilnīgi trūkstam viņas vīram. Brigers bija norvēģis, kā jau tipisks varasvīrs apvidū, kur dzīvo gandrīz vai vienīgi sārni. Ziemā, kad kalnu lāpi apmetās Kautokeino, viņi veidoja deviņdesmit astoņus procentus no apmēram tūkstoš astoņsimt iedzīvotājiem. Vasarā ieradās daži svešinieki, galvenokārt makšķerēšanas sporta cienītāji no dažādām zemēm, un devās uzbrukumā Stuorajavres ūdeņiem, kas tik bagāti ar zivīm. Tad noziedzība pieauga par tikpat procentiem, par cik samazinājās sāmu īpatsvars. Tas bija viens no daudzajiem interesantajiem faktiem, par ko man jāpateicas komisāram Brigeram. Viņš labprāt runāja un skaidroja vienmērīgi plūstošā basa balsī, kura, par spīti

stāstījuma aizraujošam saturam, iedarbojās iemidzinoši. Vispār — es reti biju sastapis cilvēku, kam tik ļoti trūktu temperamenta. Brigera rokasspiediens bija gļēvs, āda blāva kā piens, bezskropstu acis puspievērtas, sejas izteiksme gandrīz trula, zods nošļaupts un mati plāni un gaiši rudi. Spriežot pēc auguma, viņam bija jābūt visai spēcīgam, taču šķita, ka šī cilvēka mentalitāte ir pagalam nepiemērota tam, lai fizisko spēku liktu lietā.

Brigers lieliski runāja angliski. Viņš sēdēja krēslā rāmi kā Būda, mazliet salīcis uz priekšu, nolaistiem pleciem. Mēs dzērām no minerālūdens pudeles Moon-shine — hjemmebrann, kā saka norvēģi, un balsī lielākoties ieskanas mīļums — pašbrūvētu, augstprocentīgu, ūdensdzidru degvīnu, kuru normālas aukslējas spēj izturēt varbūt vienīgi tad, ja tas krietni at-jaukts ar augļu sulu. Mēs to dzērām tīru, no alus glāzēm, kas piepildītas līdz pusei. Kamēr saldeni pliekanā garša piesātināja visu manu ķermeni un es acīmredzot jau sāku sajust alkohola iedarbību, jo Elviss šķita pēkšņi sašūpojamies gurnos, Brigers noturēja kaut ko līdzīgu lekcijai par sin-erģētiku. Bija gluži nepārprotams, ka viņam trūkst intelektuālu klausītāju.

Lai gan netiku klausījies pārāk uzmanīgi, no viņa lekcijas es vēl atceros šādas -tēzes: sinerģētika pēta dinamiskas struktūras, modeļus, kuri mainās laikā un tādējādi uzrāda zināmu kārtību. No liela daudzuma gadījuma elementu, kuri paši par

sevi ir brīvi un nedefinēti, pašorganizā-cijas rezultātā rodas struktūra, kura var palikt stabila labu laika sprīdi. Turklāt pastāv tā saucamie kārtotāji, kuri pakļauj brīvos elementus procesā, kas norit līdzīgi lavīnai. Brigers apgalvoja, ka slepkavība esot šāds kārtotājs, savukārt man radās iespaids, ka šinī kategorijā iederas arī paš-brūvētais.

— Slepkavība, —Brigers sacīja, — vienkāršo sarežģītu situāciju starp cilvēkiem, radīdama noziedznieka un upura lomas. Sekas tam ir quasi stabils stāvoklis. To pilnīgo vēl divējas papildu sekas: upuris ir stacionārs, teiksim, nekustīgi guļ zemē, kamēr noziedznieks cenšas būt maksimāli kustīgs. Viņš bēg. Abas darbības nosaka viena otru. Telpiskā skatījumā mirušais ir galēji definēts, bet noziedznieks — galēji nedefinēts. Viņa dzīvīgums ir pamodināts tādā pašā mērā, kādā tas izdzisis otrajam. Tas rada starp abiem īpašas attiecības, kuras savu kulminācijas punktu sasniedz nozieguma brīdī. Dziļas intimitātes mirklis, kam var līdzināties mīlas akts. No tā izriet arī personiskās reakcijas. Veids, kā slepkava uzbrūk, veids, kā upuris aizstāvas, — tie abi šīm personām ir tikpat raksturīgi kā pirkstu nospiedumi.

— Kā joikošana, — es ar stīvu mēli piebalsoju. — Tajā ir raksturīgas turbulences. Šeit, starp citu, slēpjas mūsu iespēja pārkost nozieguma cieto riekstu. Mums jāiemācās šī notikuma valoda, tas

varētu būt noderīgāk par motīvu meklēšanu.

Es stingi blenzu uz sievietes muguru. Viņa turējās ļoti stalti. Kamēr man gar ausīm šalca viņas vīra teiktais, viņa pagriezās un uzmeta man īsu, vērtējošu skatienu.

Vauvers nu gan būtu priecājies par Bri-gera referātu, es nodomāju. Vēl viena runa, kas vērsta pret motīva meklējumiem.

Ingrida Brigere atnesa paplāti. Viņa nolika uz galda tasītes, kannu, cukuru un krūzi piena. Mani jutekļi bija pārkairināti. Man šķita, ka saožu šampūnu viņas matos un miesas smaržas pārmāktu, maigu parfīma toni.

Viņa apsēdās un ielēja mums kafiju.

— Vai jums ar cukuru? — viņa man jautāja. Viņas balss bija negaidīti silta un melodiska. Es pamāju.

— Divas karotītes, lūdzu. Slikts bērnu-dienu ieradums.

Viņa pat apmaisīja manu kafiju, kamēr viņas vīrs izskaidroja kādas pērn Kauto-keino notikušas slepkavības slepeno valodu. Runa bija par greizsirdību.

— Tā nebija motīvs, — Brigers klāstīja, — tā bija attiecību forma. Tur ir milzu atšķirība ...

Es vairs neklausījos. Jo jutu Ingridas pēdu uz savējās. Stingru un reizē maigu spiedienu. Nē, nudien, viņai tak bija neparasti garas kājas, jo viņa sēdēja tik tālu!

Ingrida atlaidās krēslā un aizsmēķēja cigareti. Tad ar baudu izjpūta dūmus un uzsmaidīja vīram. Es visu laiku jutu viņas pēdu, te stiprāk, te vājāk. Tore Brigers vēroja mūs ar savu miegaino skatienu.

— Ingridai pietrūkst domubiedru, — viņš sacīja. — Viņai ir kulturālas intereses.

To viņš pateica tā, it kā runa būtu par lieku greznību. Ironijai viņa balsī piemita kaut kas nepatīkams.

— Ja cilvēks ir pieradis pie Stokholmas operas, tad ar joikošanu viņam nepietiek. Ingrida ir mācījusies dziedāt. Viņa dziedāja operas korī. Tagad balss ir pagalam, jo viņa pārāk daudz smēķē. Dūmu aizsegā viņa, redz, slēpjoties no asinssūcējiem, kas mūs moka.

Brigers ar plaukstu nosita odu, kas bija nometies uz krēsla kājas. Ingrida iepūta zilu dūmu mākuli viņam tieši sejā.

Es pavilku savu pēdu mazliet sāņus. Tas bija tāds kā ipārbaudes pasākums. Nepagāja necik ilgs laiks, kad atkal sajutu pieskārienu.

— Es nedaudz spēlēju flautu, — es pavēstīju. — Jauks līdzeklis pret vientulību.

— Vai tad jūsu zemē vispār var justies vientuļš? — Ingrida jautāja.

— Liels iedzīvotāju blīvums ir tā labākā augsne vientulībai.

— Tad jau Finmarkas odiem jābūt visvientuļākajām radības būtnēm.

Ingridas skatiens likās izstarojam viņas pašas vientulību.

— Nevaru ciest nemuzikālus cilvēkus,— viņa sacīja. — šejienieši nav muzikāli.

Ar gandrīz vai vardarbīgu kustību viņa nodzēsa cigareti, taču pēdas spiediens palika maigs.

— Mana sieva labprāt būtu iepazinusies tuvāk ar van Hautenu laulāto pāri, īpaši, kopš zina, ka abi bijuši mūziķi.

— Brača un vijole, — es teicu. — Kundze bija apdāvinātāka, tomēr spēlēja instrumentu, kuram mazāka nozīme.

— Cik profesionāli viņi īsti bija? — Bri-gera sieva vaicāja.

— Daļēji profesionāļi. Izmeklēta mājas mūzika. Abiem trūka laika, lai vingrinātos.

Ingrida Brigere palūkojās manī. Skatiens bija jautājošs, nevis vērtējošs.

— Un jūs — cik labi spēlējat jūs?

— Esmu apmēram tai pašā kategorijā. Tikai droši vien vēl vairāk zaudējis iemaņas.

— Vai instruments jums ir līdzi?

— Tas ir automašīnā.

Nobijos, ka viņa lūgs, lai kaut ko nospēlēju.

— Kur ir tualete? — es pavaicāju un piecēlos. Piecēlās arī Brigera kundze. Viņa izveda mani gaitenī un norādīja uz durvīm, ko rotāja plastmasas uzlīme, kas attēloja stilizētu kailu pārīti, viņš stāvus, viņa sēdus, abi aizņemti ar čurāšanu, tā ka par telpas funkcijām nevarēja rasties ne mazākās šaubas.

Tikai īsu mirkli mēs bijām divatā, taču viņa to izmantoja, lai mani noskūpstītu.

Pavisam maigs un viegls pieskāriens, tad viņa pagriezās un aizgāja pa gaiteni.

Kad es atgriezos, bija ieslēgts atskaņotājs; man par lielu pārsteigumu skanēja bavāriešu jodelēšana.

— Tā ir mana, nevis sievas gaume, — Brigers paskaidroja. — To varētu uzskatīt par Alpu iemītnieku joikošanas veidu. Starp citu, vai varat izskaidrot, kāpēc van Hautenu pārim nebija līdzi mūzikas instrumentu?

— Pieņemu, ka vainīgi klimatiskie apstākli. Vispirms ceļojums ar kuģi, tad šejienes draudošais karstums, kuru pats vēl neesmu piedzīvojis. Jutīgiem koka instrumentiem tas nenāk par labu. Kā jūs zināt, no instrumentiem viņi abi šo to saprata.

Es paskatījos uz Ingridu.

— Jūs bijāt pēdējā, kas redzējusi van Hautenus dzīvus. Kāds iespaids jums palika?

Pirms viņa paguva kaut ko pateikt, negaidīti asi iejaucās inspektors Brigers:

— Mana sieva ir visu izstāstījusi, un tas ierakstīts protokolā. Viņa redzēja tos abus iznākam no bankas. Neko neparastu viņa nepamanīja.

— Es nejautāju vis jums, bet gan jūsu sievai, — attraucu tik laipni, cik vien jaudāju. Brigers piecēlās un sakratīja minerālūdens pudeli. Tā bija tukša. Iedams ārā no istabas, viņš viegli grīļojās. Arī es nejutos diez cik labi. Redzēju, kā Elviss starp kokiem kustas rokenrola ritmā.

īso brīdi, kamēr bijām kopā, Ingrida Bri-gere izmantoja, lai saņemtu manas rokas un iespiestu tajās savu seju. Kad viņa atkal izslējās, acis bija asaru pilnas. Atgriezās Brigers ar lielu vara katlu.

— Dzeramais ir cauri, — viņš paziņoja. — Taisīsim jaunu.

Paņēmis āmuru, viņš iesita naglu koka griestos, tieši virs virtuves pavarda. Pakāra uz tās destilācijas aparātu un ieslēdza plīts elektriskos riņķus. Tad palika burku zem tievās caurulītes, kura nokarājās no aparāta stikla kolbas. Drīz sāka pilēt.

— Nav jau tas labākais brūvēšanas veids, — Brigers noteica. — Karstumu tikpat kā nav iespējams regulēt. Cerēsim, ka klāt nebūs pārāk daudz metilspirta.

Viņš pasmīnēja un izaicinoši paskatījās manī.

— Jūs, kolēģi, droši vien brīnāties, kāpēc likuma sargs piedalās šai nelegālajā zelta skalošanā. Atbilde ir: tāpēc, ka viņš nevar citādi. Te ar to nodarbojas ikviens — varbūt tāpēc, ka šo apkārtni citādi nevarētu izturēt. Mēs veidojam siner-ģētisku likumpārkāpšanas sistēmu, kas tādējādi kļūst par likumu. Katrs tur katru savos nagos. Saprotiet, tieši tāpēc nerodas nekāda netaisnība. Ja kaut viens izstātos no spēles, šis līdzsvars izjuktu. Un tad parādītos gan okšķeri, gan izspiešana, gan slapstīšanās. Sevišķi slikti būtu tad, ja no šīs kļūmās alianses izstātos oficiālā likuma pārstāvis.

Pa to laiku burkā bija sakrājies pietiekams daudzums dzidrā šķidruma. Brigers salēja to glāzēs un šoreiz atšķaidīja ar apelsīnu sulu. Viņa sieva smēķēja un dzēra. Ceļot glāzi pie lūpam, roka viņai trīcēja. Vīrs viņu nopētīja.

— Labi, ka paraudāji, — viņš noteica. — Tas mūsu viesim pierādīs, ka tev ir dvēsele.

— Aizveriet acis, — es sacīju. — Atsauciet atmiņā van Hautenus. Un spontāni sakiet, kas nāk prātā.

Viņa paklausīja kā bērns. Jutu, ka viņa atvelk nost savu kāju. Ingridas lūpas nodrebēja, un viņa klusu ierunājās:

— Aukstums, naids, sarkani plankumi uz kakla. Viņai. Aizvainojums. Bet viņš ir nejūtīgs. Kustas kā automāts. Abi pieiet pie mašīnas. Viņš atver durtiņas. Viņa iesēžas. Viņš aizcērt durvis, ar spēku. Pirms iekāpšanas viņš uzmet skatienu man. Pagaidiet...

Ingrida atvēra acis un palūkojās uz mani.

— Tas bija kā palīgā sauciens. Lūdzošs skatiens. Tagad es to zinu skaidri. Tā, kā skatās slīcējs. Nāves bailes un cerība.

Viņa nolaida acis un raudzījās uz savām rokām.

— Vai tas jums -palīdzēs tikt tālāk, inspektor?

— Jā, — es atbildēju. — Man palīdz viss, kas nav ierakstīts protokolā. Ārēji van Hauteni izrādīja visdziļāko saskaņu.

šī aina nepārprotami bijusi maldinoša. Es jums pateicos.

— Ingridai ir neparasti dzīva iztēle,— Brigers teica. — Galvenokārt tad, kad viņa ir iedzērusi. Tas viņai ir kopīgs ar samiem, kurus viņa tīk zemu vērtē. Halu-cinatoras dotības.

— Tu vis neesi nekāda halucinācija, — Ingrida attrauca.

Abi apklusa. Klusums bija kā plāns stikls mirkli pirms plīšanas. Labs rezona-tors lāsēm, kas pilēja no destilācijas ierīces.

Es piecēlos, pateicos par visu un lūdzu atļauju tuvākajā laikā iegriezties šeit vēlreiz. Nu es gribēju braukt tālāk un uzcelt savu telti.

— Ja tur jums būs pārāk neomulīgi, varat apmesties pie mums, — Brigers piedāvāja.

Es pateicos vēlreiz un gāju ārā. Vērdams ciet durvis, redzēju abus kā sastingušus sēžam pie glāzītēm. Gluži tāds pats pāris kā van Hauteni, es nodomāju. Viņi visi droši vien būtu labi sapratušies.

Izbraucu no pilsētas un nogriezos pa vientulīgo šoseju, kas veda uz Bidjovagi. Pa labi iznira Stuorajavres daudzie savienotie ezeri. To krastus apvija pundur-mežiņi. Ūdenī stāvēja daži makšķernieki garos stulmzā'bakos. Viņi ik pa brīdim strauji sakustējās, laikam jau odu dēj.

Cejš veda lēzenā pakalnā. Pastiprinājās tāles pievilkšanas spēks. Debesis šķita paceļamies aizvien augstākā lokā. Smalkās mākoņu šķiedras tajās atgādināja ķīniešu rakstu zīmes.

Cejmalā, piesieta pie kārts, plivinājās melna auduma strēmele, policijas atstāta zīme. Te bija stāvējis policistu auto.

Apstājos un nopētīju šo vietu. Vēl varēja saskatīt riepu nospiedumus. Piebraucu savu automašīnu tieši tur, kur bija stāvējusi viņējā. Tas bija smieklīgi, neveikls buršanās mēģinājums.

Tad es aizstiepu savu bagāžu uz turieni, kur bija stāvējusi van Hautenu telts. Briežu ķērpjos varēja labi saredzēt pēdas. Lēnām, lietpratīgām kustībām es sāku sliet augšā savu telti.

Desmita nodaļa

Tveice acīmredzot bija sākusies jau naktī. Es pamodos, izmircis sviedros, ar briesmīgām galvas sāpēm. Telti spilgti apspīdēja saule. Asinssarkanajā gaismā paskatījies pulkstenī, redzēju, ka ir tikko pāri pusnaktij.

Izlīdu no guļammaisa un atvēru abas telts ieejas, lai rastos caurvējš. Iekšā tūliņ salaidās neskaitāmi odi. Es tos ķerstīju un mēģināju nospiest starp plaukstām. Taču katrs sitiens līdzinājās pliķim pa manu sāpošo galvu. Turklāt pa moskīt-tīklu caurumiem salīda arvien vairāk asinssūcēju. Tīkli nebija gana biezi, lai aizturētu šos mocītājus.

Par aizmigšanu vairs nebija ko domāt. Gulēju kails uz putuplasta paklāja un mēģināju iztēloties nozieguma mirkli. Nažu pēkšņo ietriekšanos.

Spilgti sarkano gaismu telpā radīja telts ārējais apvalks. Signālkrāsa ekstrēmiem gadījumiem ekspedīcijas laikā. Iglu ar sniega tuneli. Van Hauteni bija izvēlējušies galīgi nepiemērotus ceļojuma piederumus, lai pavadītu vasaras dienas Fin-markā.

Kamēr es tā gulēju, klusums ārpusē sāka likties vardarbīgs. Tas spiedās pret telts sienām kā smaga nasta. Es nodomāju, ka tā izskatās dzemdē, kad grūtniece ar atsegtu vēderu guļ saulē un zem ādas sarkanīgi kvēlo asinis. Un tad — melns zibens, dzelzs ielaušanās, kā ķeizargriezienā. Sirds man dauzījās, asinis šai gaismā tikpat kā nevarētu saskatīt.

Telts sāka griezties, šūpoties klusumā kā satelīta kapsula pasaules izplatījumā. Manā redzeslaukā šaudījās melni plankumi, līdzīgi asteroīdu spietiem. Iedzēru malku ūdens, un man šķita, ka no tā atkal esmu piedzēries.

Man bija pamatīgas paģiras, un tām varēja rast tikai vienu jēdzīgu pretpasā-kumu: vajadzēja iet laukā. Atrāvu vaļā moskītu tīklu un izlīdu dīvainajā naktī, kas bija gaiša kā diena. Vieglajā vējiņā sviedri nožuva, dzesēdami ādu; briežu ķērpji, sausi kā pulveris, kutināja man pēdas un putēja. Es lēkāju un skraidelēju apkārt kā jaunpiedzimis kumeļš.

Gabaliņu tālāk sākās lēzena ieplaka. Tur bija ūdens, mazi ezeriņi ar klinšainām saliņām. Tie vizēja nedabiski zili un vilinoši. Es laidos skriešus un drīz ievēroju, ka attālumus šajā tuksnesīgajā apvidū tikpat kā nav iespējams noteikt. Es skrēju un skrēju, bass un kails, tomēr netiku ezeram necik tuvāk. Kad paskatījos atpakaļ, mašīna un telts bija vairs tikai divi krāsaini punkti.

Būtu vajadzējis atgriezties, taču tāles valdzinājums rāva mani uz priekšu. Es pēkšņi jutu gluži neticamu vieglumu. Beidzot sasniedzis ūdeni, nometos ceļos, lai to nogaršotu. Redzēju, kā seja tuvojas sejai, kas līdzinās manējai, kā lūpas pieskaras lūpām, noskūpstot aukstu spoguli. Par spīti dzidrumam, ūdenim bija rāvaina garša. Es dzēru lieliem malkiem. Tad pa glumiem akmeņiem iegāju ezerā. Uzvirmoja dūņu mutuļi. Ezers bija sasilis tikai virspusē, dziļumā bija auksts kā kapā. Nopeldēju pāris vēzienu. Tad skrēju atpakaļ, biezu odu mākoņu pavadīts. Es tos ieelpoju un sāku klepot, jo tie kutināja rīklē. Toties galvas sāpes bija kā ar roku atņemtas.

Pagāja bezgalīgi ilgs laiks, līdz es atkal stāvēju pie telts. Ieslēdzu plītiņu un piepildīju katliņu ar ūdeni no savas pudeles. Par spīti karstumam, jutos nosalis. Tikai tad, kad atkal 'biju apģērbies, strēbu tēju un piekodu kraukšķīgu maizi ar vērš-gaļas konserviem, man kļuva silti un labi.

Vājprāta robeža ir plūstoša, es nodomāju. Sevišķi šeit, ziemeļos. Acīmredzot pietiek paspert tikai pāris soļu — un jau draud briesmas to pārkāpt.

Man nācās grūti ķerties pie saviem pienākumiem. Galu galā es šeit atrados tādēļ, lai izmeklētu slepkavību, un mans ceļojums tika apmaksāts no nodokļiem. Tad nu es sāku pārbaudīt telts apkārtni. Metu lokus ap to arvien plašākā spirālē un pētīju zemi. Tas bija smieklīgi, kā Lieldienu olu meklēšana. Beigu beigās viss jau bija rūpīgi apskatīts.

Atradu dažas aluskārbu mēlītes un nē-ģerlelles rociņu. So apvidu mēdza šķērsot sārni ar saviem ganāmpulkiem un ģimenēm. Kāpēc lai sāmu bērniem nebūtu tumšādainu leļļu?

Ap pusdienlaiku debesis pārklāja smalki spalvu mākoņi. Saule vairs nesvilināja, toties odi dzēla jo niknāk. Atcerējos Lin-neja rakstīto — kad tas vairs neesot ciešams, lāpi sakurot ugunskuru un apsēžoties dūmos. Es sāku vākt kurināmo. Sur tur uzgāju mētājamies zarus, izbalojušus kā kaulus. Kad ugunskurs iedegās, iemetu liesmās samitrinātus ķērpjus. Tie jauki smaržoja un arī palīdzēja. Grūti izturams bija tikai papildu siltums.

Apsēdos dūmu mākuļos un asarojošām acīm lasīju «Nemesis divina». Apkārtne vēl vairāk pastiprināja šo teikumu grūtsirdīgo poēziju. «Nekas nav tik mānīgs kā cilvēka dzīve, nekas nav tik viltīgs; patiesi, neviens to nepieņemtu, ja tā viņam nebūtu dota, pašam esot neziņā.» Tie bija cirtieni, kas trāpīja tieši mērķī. «No aizmugures uzglūn nāve. Tā ir laupītājs, kas atņem visu.»

Paskatījos apkārt un ar plaukstām izdzenāju dūmus, lai labāk redzētu, jo man pēkšņi uzbruka bailes. «Mēs visi esam pataupīti nāvei. Visai tautai, ko tu redzi, visiem ir pasludināts nāvesspriedums. Kāda tad atšķirība, vai mēs ejam nāvē pēc pavēles vai brīvprātīgi?»

Kā gan šis vīrs bija jaudājis panest savu domu nastu! Es sēdēju, klepodams no dūmiem, un nopietni prātoju, vai neatmest visam ar roku. «Tātad — kāda starpība, vai es apsegšos ar zemi, vai viņa apsegs mani?»

Nometu grāmatu malā, staigāju šurpu turpu, nespēdams izšķirties, un noraudzījos, kā saule met loku ap šo vientulīgo zemes stūrīti, kurā bija pastrādāta slepkavība. Saule atradās diezgan tālu ziemeļos, tātad jau atkal bija vēla nakts.

Es ielīdu teltī, jo biju noguris, nebūdams noguris. Slepkava vai slepkavas bija pārsteiguši van Hautenus dzijā miegā. Tātad viņiem vajadzēja pienākt no dienvidiem, pret sauli, lai nemestu uz telts sienas nodevīgu ēnu. Dienvidos atradās ezeri, kuros es šodien biju peldējies —vai varbūt tas bija vakar?

Man atkal uzbruka bailes. Pats biju tās izaicinājis, cerēdams, ka, būdams to varā, labāk izpratīšu notikušo. Kaut tikai nebijis šī klusuma; tas bija ļaunāks par tveici.

Lai spētu iemigt, pievērsos pašhipno-zei. Stimulēju priekšstatu, ka kļūstu arvien jaunāks un mazāks. Tā nu es gulēju šeit, šinī dzemdes gaismā, un pamazām saruku par embriju. Es gulēju niecīgi sīks, pusaplī saliecies. Pēdīgi es laikam tā iesnaudos, jo mani uzmodināja spalgs blīkšķis. Vai tas bija šāviens? šis troksnis nebija tik sauss. Varbūt tur bija noblīkšķējušas mašīnas durtiņas? Durtiņas, ko aizcirtis kāds cilvēks.

Sirdij strauji pukstot, gulēju un skaidri jutu, ka neesmu vairs viens. Es biju kails, ādu klāja vienīgi plāna sviedru kārtiņa, kura nespēja mani pasargāt.

Piepeši es izdzirdu soļus, briežu ķērpju sausos krakstus zem kāda auguma svara. Soļi tuvojās. Elpa, kuru biju aizturējis pārlieku ilgi, izlauzās no krūtīm ar nedabiski skaļu, svelpjošu skaņu. To bija saklausījis arī svešais, jo soļi apklusa. Divas trīs reizes dziļi ievilcis elpu, atkal to aizturēju. Ar labo roku sataustījis dunci, piesardzīgi izslējos taisni.

Soļi atskanēja no jauna. Tie kļuva skaļāki un nāca tuvāk. Mana sirds sekoja to ritmam. Uz telts sienas parādījās miglains plankums. Tas stiepās uz augšu un vērtās platāks. Lai kas šis cilvēks būtu, viņš nāca no saules puses, un tai tagad bija jāatrodas apmēram austrumos.

Es negribēju viņu brīdināt. Viņam vajadzēja nodomāt, ka esmu aizmidzis. Es vēlējos sagaidīt Nemesīdu, nozieguma atkārtojumu, ticēju, ka likteņa rats ir pagriezies ap savu asi tieši vienu reizi. Tāpēc es nekustējos un atdarināju iemiguša cilvēka vienmērīgo elpu, kamēr ēna izauga pār visu telts jumtu. Pēc tam tā aizslīdēja tālāk, nozuda. Tomēr soļus es nedzirdēju, tātad svešais vēl bija tepat un nogaidīja. Nogaidīju arī es, cieši satvēris saujā dunci.

Tad tas notika: atskanēja tarkšķis, atveroties rāvējslēdzējam, parādījās plauksta, delms, mati kā melns priekškars, ko roka pabīdīja sāņus, un es ieraudzīju viņas acis. Sarkanajā gaismā tās vizēja lavandu krāsā.

Viņa ievijās teltī gluži kā čūska un, pievilkusi klāt kājas, apsēdās man blakus. Biju sagrābstījis dažus apģērba gabalus un apsedzies, cik varēdams. Pārciestās izbailes uzdzina man drebuļus. Viņa nebilda ne vārda, sēdēja kā sastingusi. Tad pakustināja roku, sniedzās pēc manis — gausi, kā palēninātā filmā, piedūrās man pie pleca, noglauda krūtis, pēc kārtas pieskārās abiem krūšgaliem, ādamābolam, slīdēja augšup pa vaigiem. Viņas plauksta veidoja maigu kausu, kas cēla augšup manu galvu, kamēr viņas seja tuvojās manējai. Tad mēs skūpstījāmies. Viņas mēle kustējās manā mutē. Viņa satvēra mani ar abām rokām, pavirzīja, atpogāja blūzi un piekļāva man savas krūtis — gluži kā filmā, kādā no tiem ķinīšiem, kas mani tā apbūra pubertātes gados.

Vienpadsmitā nodaļa

Es stāvēju pie telts un noskatījos pakaļ automašīnai, kas, atstādama aiz sevis zeltainu putekļu mākoni, brauca tieši iekšā saulē. Bija apmēram seši rītā.

Ingrida nebija gribējusi runāt. Ikreiz, kad mēģināju to darīt, viņa piespieda pirksta galu man pie lūpām. Vairākkārt viņai uznāca raudu lēkmes, bet starp tām viņa Šķita esam lieliskā omā un smalki pārbaudīja mana mazā tranzistorradio īsviļņus. No kādas pasaules daļas mēs uztvērām mūziku — tā bija saraustīta, skaņas te pieauga, te izdzisa; kāda no Hendeļa operām, kā man likās. Balsis un toņi kā eksotiski augi, kuru vidū gulēja mūsu koraļļkrāsas augumi, kam apgaismojums atņēma kailumu.

Dažus vārdus mēs pārmijām tikai tad, kad ar pupiņu kafijas kausiņiem rokās stāvējām ārpusē pie telts.

— Kas ir ar tavu vīru?

— Viņš ir dienesta darīšanās Altā. Atgriezīsies tikai šodien pēcpusdienā.

— Vai tu viņam izstāstīsi?

— Kālab gan. Viņš dzīvo savu dzīvi, es savējo.

— Kautokeino visi zinās, ka tu pa nakti biji prom. šai apvidū taču nekas nav noslēpjams.

— Ļaudis ir pieraduši, ka naktīs es dažreiz braucu prom. Man ir vajadzīga vientulība.

— Vai tavs vīrs ir greizsirdīgs?

— Ļoti. Viņš tevi nosistu, ne aci nepamirkšķinājis. Un šejienieši to arī saprastu. Viņiem ir pašiem sava morāle. Pirms laulībām atļauts ir viss, bet pēc tām vairs nekas. Laulības pārkāpšana nemaz nepastāv. Lāpi ir ar gaužām plašu sirdi un reizē gaužām konservatīvi.

— Kāpēc tu atbrauci?

— «Kāpēc», «kāpēc», cik tipisks vārds jums, policistiem. Tore arī mūždien taujā: «Kāpēc tu izdzisināji kafiju.» — «Kāpēc tu mani nemīli.» Ciest nevaru šos «kāpēc».

Viņa šķita agresīva, taču tad pēkšņi apvija rokas man ap kaklu un kaisli noskūpstīja mani, pirms, neteikusi ne vārda, iekāpa savā automašīnā. Nolaidusi lejā mašīnas logu, viņa uzsauca: — Es atkal atbraukšu, cik drīz vien varēšu. Nejautā, kāpēc! — Tad ar pārspīlētu sparu nospieda gāzes pedāli un uz atvadām apveltīja mani ar lielu putekļu mākoni.

Man šķita, ka Ingridas apciemojumu vislabāk būs uztvert kā faktu, kuram nav nepieciešams izskaidrojums. Biju tik noguris, ka ielīdu teltī un tūliņ aizmigu.

Mana iekšējā pulksteņa gaita tagad bija pilnīgi sagrozīta. Es brokastoju vēlā pēcpusdienā. Pēc tam devos uz Bidjovages vara raktuvēm.

Ceļš uz turieni veda augstāk kalnā, ainava kļuva ar katru brīdi drūmāka. Pelēks, plakans, plaisains akmeņu lauks, oļi, nekādu augu vairs, izmocīta zemes garoza, kā nosēta rētām. Dažās plaisās vīdēja sniega paliekas.

Beidzot es sasniedzu raktuvju malu. Bedrei ir milzīgi izmēri. Visur rēgojas sprādzienu atstātie gruveši, sarūsējušas caurules, troses, sliedes uz satrunējušiem gulšņiem, sadauzītas vagonetes, dažas viļņotā skārda barakas ar sasprāgušām logu rūtīm. Es apturēju auto, izkāpu un aizslēdzu durtiņas.

Viss izskatījās kā pamests bēgot. Bedres dzijumā veda rampa. Pa to varēja ērti nokāpt lejā. No milzīgā katla dzijuma raugoties, debesis ar sīkajām mākoņu svēdrāin izskatījās pēc izsmalcināta griestu gleznojuma. Dažviet kalnā pavērās ejas. Tas bija vajējas, taču neparasti zemas. Tumsai, kas tajās valdīja, piemita kaut kas miesisks. Man nācās piespiesties, lai ietu tur iekšā. Biju paņēmis līdzi kabatas lukturīti. Tā vājais stars bija kaut kas līdzīgs aklā spieķim, ar kuru es taustījos uz priekšu ledusaukstajā pazemē.

Parasti man nepiemīt nosliece uz klaustrofobiju, tomēr šoreiz bija citādi. Man uzbruka īstas bērna bailes. Pēkšņi izdzirdu, ka esmu sācis dziedāt, kas, kā zināms, ir sens nomierināšanās līdzeklis šādos gadījumos. Dziedāju kādu Toma Veitsa gabalu: «7 find we’ll lie down together in the cold cold ground, cold cold ground, cold cold ground .. .[1] [2]

Apstājos un ieklausījos. Vēl vairākas reizes nošalca mana atbalss, un tad bija dzirdama vairs vienīgi ūdens pilēšana.

Es taustījos tālāk. Lukturīša gaismas aplis lēkāja pa rupji cirstām sienām un ielūzušiem koka balstiem. Tad eja pārgāja kupolveidīgā telpā, no kuras trīs citas ejas veda dziļāk kalnā. Izšķīros par vidējo — droši vien tāpēc, ka tā izskatījās visdrošākā.

Iedoma par to, ka šeit, dzīlē, kā to dēvē kalnrači, es varētu apmaldīties, bija gaužām biedējoša. Man nebija skaidrs, ko es te vispār gribu. Lāgiem es apstājos un uzsaucu «hallo». Nobira skanīgu atbalšu kaskādes. Lāgiem es bridu pa ūdens paltīm. Uz koka balstiem auga pelējuma sēņu kolonijas. Gaisā oda pēc trūdiem. Pamestās raktuvēs var uzkrāties sprāgstošas gāzes, tāpēc, baidīdamies no dzirksteles rašanās, es neuzdrīkstējos izslēgt lukturīti, lai taupītu strāvu.

Pēkšņi es izdzirdu vaidus, nepārprotami cilvēcisku skaņu, kādu varētu izdvest ievainotais. Mani sagrāba saltas šausmas. Metos skriet dziļāk kalnā — cik nu tas iespējams ar saliektu muguru —, jo vaidi skanēja man aiz muguras. Tie nogrieza man ceļu.

Kalnracis pazīst šo balsi: to rada koks, kas pakļauts lielam spiedienam. Taču es toreiz kritu panikā. Tad ar galvu atsitos pret ielīkušu koka siju, pakritu, pazaudēju lukturīti, kurš nodzisa, atsities pret zemi, gulēju uz muguras ledusaukstā ūdenī un virs sevis redzēju plašas, zvaigžņotas debesis, pilnas ar gaismas parādībām. Es būtu varējis sev iestāstīt, ka esmu izk|uvis laukā, taču tad man ienāca prātā, ka naktis šai apvidū un šai gadalaikā ir gaišas kā diena.

Pēdīgi es apzinājos savas uzvedības smieklīgumu. Uzslējos ce|galos un taustījos pa zemi. Pirksti satvēra kaut ko kustīgu. Sākumā es cerēju, ka tas būs kabatas lukturītis, taču šis priekšmets bija vieglāks. Turklāt elastīgs, lokans, gluds. Tam piemita kaut kas no dzīvnieka.

Ūdenī sagramstīju lukturīti. Tas vēl darbojās, un es ieraudzīju, ko turu otrā rokā. Sarkanu kurpi. Sieviešu kurpi. Tomātsar-kanu augstpapēžu laiviņu, kam zole tik tikko iedeldēta. Grozīju to šurpu turpu. Tā bija liela kurpe. Devītais izmērs.

Lukturīša gaisma bija kļuvusi pavisam vāja. Es piecēlos un stāvēju nepakustēdamies. Mani pārņēma savāda sajūta, it kā acis un ausis augtu aizvien lielākas. Bija grūti elpot. Es elsu tā, it kā trūktu skābekļa.

Bija skaidrs, ka man pēc iespējas ātri jātiek ārā no bedres. Iebāzu kurpi kabatā un laidos skriešus. Reizumis es spēcīgi atsitos pret kādu siju, galva sāpēja, es salu un sagaršoju saldenās asinis, kas plūda no pieres. Tomēr man bija izdevies atsvabināties no 'bailēm. Kad sasniedzu galveno eju, kura veda augšup, es, par spīti visiem grūtumiem, biju lieliskā omā. Tad es pirmoreiz ieraudzīju pamirdzam dienas gaismu. Ovālu caurumu, no kura gluži kā no avota plūda saule.

Stāvēdams ārā un berzēdams acis, es jutos kā no jauna piedzimis. Viss bija pārsteidzošs — krāsas, vēsais, svaigais gaiss. Tas dzirkstīja plaušās kā šampanietis. Saule, dzeltena kā misiņš, apspīdēja izdedžu kaudzes. Trošu dzelzceļa stabi meta garas ēnas.

Kaut kas bija mainījies, un pagāja labs brīdis, pirms es sapratu, kas īsti. Tas bija klusums. Sis klusums bija zaudējis savu dziļumu, to izraiboja skaņas, ko es labi pazinu, dobja dārdoņa, mašīnu ritms, saraustītas sinkopēs. Manā dzimtajā pilsētā šo skanisko fonu daudzās ielās varēja dzirdēt vēl ilgi pēc pusnakts. Tā bija rokmūzika, agresīvi skaļa un monotona; māju sienas un attālums to apslāpēja nepietiekami. Šinī apvidū tā skanēja sveši un draudoši kā vudū maģiskās dziesmas.

Uzrāpos visaugstākajā izdedžu kalnā raktuvju malā un paskatījos apkārt. Licis lietā roku kā aizsegu pret spilgto saules gaismu, tuvumā saredzēju dažus zemus, garus šķūņus. Droši vien raktuvju kādreizējās kantora telpas.

Pie lielākās barakas stāvēja automobiļi, vismaz divdesmit, pa lielākai daļai apvidus mašīnas.

Devos pretī zemu nogrimušajai saulei, uz ēkas pusi. Tagad bija sadzirdams ne vien dobjais mi mažora bass un nervus plosošās bungu trioles, bet arī ģitāras aprautie akordi un dziedāšana, ko pavadīja bļaustīšanās, smiekli un kurpju dārdi uz dēļu grīdas.

Ieskatījies pa vienu no logiem, ieraudzīju pazīstamu ainu. Sajūsminātas sejas, izlocījušies augumi, līdz histērijai kāpināta sajūta, izkustot tuvībā, sviedru un , cigarešu smārdā, alkoholā un bītā. Ķermeņu saskaršanās kā mazi, elektriski triecieni, nevis īsts ķermeņu tuvums, bet tikai solījumi, kas acumirklī tiek ņemti atpakaļ.

Man šis stāvoklis nebija svešs. To es pats biju gana bieži meklējis, lai atņemtu savai vientulībai skaudrumu un saltumu. Šobrīd man gribējās pievienoties tiem, kas plunčājās šajā dzīves dīķī.

Taču es nebiju rēķinājies ar efektu, kas šeit parādījās īpaši krasi. Ir daudz liela auguma holandiešu. Diskotēkās mans augums, vismaz dejojot, nebija sevišķi dūries acīs. Toties šeit, starp cilvēkiem, kuri gandrīz visi ir tikai metru piecdesmit vai metru sešdesmit gari, mana piepešā parādīšanās izraisīja šoku. Apjēdzu, ka viņu acīs esmu tāds kā ērms, kā kroplīgs milzis. Viņi spiedza, smējās, rādīja uz mani ar pirkstiem, izveidoja apli, kura vidū stāvēju es. Muzikanti bija mitējušies spēlēt.

Tā nebija peldēšanās pūlī. Tā bija vientuļa pelde, un pūlis veidoja baseina malu. Lielākā daļa sāmu bija pavisam jauniņi, ģērbušies džinsos, sporta kurpēs un krekliņos ar vieglprātīgiem uzrakstiem. Daudzi izskatījās iereibuši, es redzēju no kabatām izvilktās blašķes, meičas, kuras bija stipri krāsojušās un valkāja lētas, universālveikalā pirktas rotas, tipus ar tetovējumiem

un lieliem lapu dunčiem pie jostas. Bija grūti pateikt, vai situācija ir komiska vai agresīva. Sārni ir politiski un etniski apspiesta minoritāte. Šeit tādā pašā stāvoklī acīmredzot atrados es. Man bija kaut kas jādara, lai nekļūtu par katalizatoru tiem aizspriedumiem, no kuriem parasti jācieš lapiem.

Es laikam izdarīju vistrakāko, kas vien tādā situācijā bija izdarāms, vārda pilnā nozīmē metos bēgt uz priekšu, proti, es sāku joikot. Vispirms klusu un bezpalīdzīgi, tad arvien skaļāk, ar lalināšanu, kas man vēl skanēja ausīs no braukšanas vilcienā. Es lieliski apzinājos, ka esmu spējīgs tikai uz vārgu parodiju. Tā nebija pašatklāsmes dziesma. Tomēr iespaids bija neaptverams. Sākotnējā ledainajā klusēšanā es aizkūru īstu lalināšanas ugunsgrēku. Gaisā uzšāvās rokas ar uzvaras zīmē saliktiem pirkstiem, man pretī sniedza pudeles ar pašbrūvēto, aplis sašaurinājās, tad viņi man pieskārās, tvēra pēc manām kājām, pēc apģērba — kā bērni, kas iepazīstas ar nule saņemtu dāvanu.

Burvība bija salauzta. Muzikanti sāka spēlēt, visi dejoja, un es dejoju viņu vidū. Bija neiespējami viņiem ieskaidrot, ka negribu ne smēķēt, ne dzert. Starpbrīžos, meiteņu un puišu ielenkts, es stāvēju pie kaut kā līdzīga bāram, kur varēja nopirkt sviestmaizes un vieglu alu, kuru vairums sanākušo bagātināja no savām blašķēm. Mani apbēra ar trūcīgā angļu valodā uzdotiem jautājumiem — no kurienes es

\

esot, ko es domājot par ziemeļiem, par viņu meiču izskatu.

Jautāju arī es pats un uzzināju* ka daļa raktuvju vēl aizvien tiek izmantota. Tur iegūstot nedaudz vara vietējai rotaslietu rūpniecībai. Lielākā daļa meiteņu strādājot tur. No vīriešiem — daži kalnrūpniecībā, citi Kautokeino lielajā lopkautuvē.

Vienu no meitenēm es pazinu. Tā bija bankas ierēdne. Viņai līdzi bija dvīņumāsa, tikpat blonda un skaista, ja atsvabināmies no amerikāņu sērijskaistuma klišejām. Es ievēroju, cik miermīlīgi cits pret citu izturas arī iereibušie un cik liela ir dzimumu līdztiesība.

Kad muzikanti beidza spēlēt un sāka vākt kopā aparatūru, pēc pulksteņa laika bija agrs rīts. Es gribēju iet prom, bet abas manas draudzenes saņēma mani katra zem savas rokas un pavēstīja, ka ballīte tikai tagad sākšoties pa īstam. Man jānākot līdzi pie Matti.

Es piekritu, jo man patika ļauties notikumu gaitai. Tikai tad es visbeidzot uzzināšu, kas Nemesīdai padomā. Automašīnu es pametu turpat, jo uzskatīju, ka esmu par daudz dzēris. Šejienes jauno ļaužu spriedumi nebija tik stingri. Atskanēja aiz-cērtošos durtiņu kanonāde, un auto karavāna, iekaucoties motoriem un buksējot riepām, sāka kustēties. Tā brauca elpu aizraujošā ātrumā, putekļu mākoņi laupīja iespēju jebko saskatīt. Pārgalvīgos apdzīšanas manevros tika nogāzts dažs ceļa

stabiņš. Radio auroja visā skaļumā, un katra bedre uz brauktuves lika atskanēt smieklu brāzmai.

Automašīnā mēs bijām septiņi, es sēdēju, iespiests starp abām meitenēm. Viņas sauca par Ingu un Annu, un abas izklaidējās, mulsinādamas mani ar to, ka nemitīgi samainīja savus vārdus.

— Paklau, Anna, — kāpēc tevi sauc par Ingu? — jautāja Anna vai Inga, un Inga vai Anna atbildēja: — Tāpēc, ka «Anna» ir skaistāks vārds. Bet arī «Inga» ir tikpat skaists. Tādēļ jau mani sauc par Annu, lai gan patiesībā mani sauc par Ingu.

Noliecis galvu, es skatījos te uz vienu, te uz otru. Abas bija ieritinājušās man padusēs un nepārtraukti irgājās.

Mēs apstājāmies pie lielas koka mājas. Pirms ieiešanas visi noāva kurpes. Verandā kaudzē krājās apavi, neviens pāris nebija lielāks par trešo ar pusi izmēru.

Namā viesi apmetās visās telpās. Daudzi sēdēja uz grīdas. Darbojās televizors. Tika vārīts un saliets neiedomājams daudzums kafijas. Parādījās arī pašbrūvētā papildkrājumi.

Anna un Inga aizvilka mani uz «goda istabu». Grīdas, sienas un sēdvietas bija noklātas ar kažokādām. Istabas vidū uz trīskājaina ķeblīša sēdēja vecs vīrs. Viņš bija ģērbies mīkstas ādas vamzī ar bagātīgi izšūtu apkakli. Seja bija brūna, biezi izvagota grumbām; tā izskatījās kā slikti apdedzināta māla maska. Odensdzidrās acis mani ilgi pētīja, bet vaibsti neizpauda neko no večuka domām. Tad viņš izstiepa roku. Es piegāju viņam tuvāk, lai to paspiestu.

— Esi sveicināts manā mājā, Stallo, — viņš ierunājās dziedošā ang|u valodā. — Neapvainojies, ka dēvēju tevi par Stallo. Stallo ir dumjais milzis daudzās mūsu teikās. Mēs viņu vienmēr apvedam ap stūri. Paturi prātā, ka mēs esam ļoti mazi ļaudis un šādas pasakas ir vajadzīgas mūsu pašapziņai. Mani sauc Matti Utsons. Tā kā es esmu dzimtas vecākais, tad manā padomā ieklausās, taču neņem to vērā.

Viņš iesmējās un piecēlās. Tad pieveda mani pie viena no krēsliem un ar rokas mājienu aicināja apsēsties. Gluži kā angļu klubā, es nodomāju, kad Matti Utsons atgriezās, nesdams divas lielas, vēderainas konjaka glāzes. Sasildījis plāno glāzi virs sveces liesmas, viņš no skaistiem slīpējumiem rotātas kristāla karafes ielēja tajā dzintardzeltenu šķidrumu.

— īsts martels. Labāks par mūsu velna dziru.

Utsons pacēla glāzi un pieskandināja manējai. Pat sēžot es biju garāks par viņu.

— Vai tu mīli mūziku? — viņš turpināja.

— Jā, — es atbildēju, — galvenokārt..,

Viņš mani pārtrauca.

— Es zinu, ka tu proti novērtēt jebkuru mūziku, kas ir labi sacerēta un kam piemīt mazliet dziļuma. Tāpēc es vēlētos nospēlēt tev kaut ko tādu, ko mani tautieši parasti nemaz neprot saklausīt.

Viņš piegāja pie skaņu aparatūras torņa, kas pacēlās telpas vidū kā monolīts, un ielika kaseti. Tad paņēma savu slaukšanas ķebli un apsēdās man līdzās.

Es ievēroju, cik spēkpilnas ir viņa kustības un cik stipras un muskuļainas izskatās rokas. Glāzi tās turēja kā ziepju burbuli.

Pēkšņi atskanēja zema, piesmakuši balss. Pagaja kāds brītiņš, pirms es aptvēru, ka dziedāts tiek franciski. Tad es pazinu dziedātāju — tā bija Ziljeta Grēko.

— Man ir visas viņas dziesmas, — Matti Utsons sacīja. — Tas ir kas labāks par joikošanu, vai tev tā neliekas?

Viņš pielēja vēl konjaku.

— Balss viņai ir kā vīrietim, taču viņa ir sieviete caur un cauri. Ļoti skaista sieviete. Tas man patīk. Es esmu viņu mīlošais klausītājs vistālāk ziemeļos. Un lepojos ar to. Zēl, ka viņa to pat nenojauš. Mana ģimene no tā neko nesaprot. Jaunie vislabprātāk klausās amerikāņu mūziku, kas padara kurlu. Jā, progress gan nav visu uzlabojis. Vai pierādīt?

Večuks uzmeta man viltīgu skatienu un nozuda. «Dieu est negre,» dziedāja Ziljeta Grēko.

Matti Utsons atgriezās, nesdams šķīvi, kurā gulēja divi lieli gaļas gabali. Viņš izvilka garu dunci no ādas maksts, kas karājās pie viņa sarkanās, izšūtās jostas, un no katra gabala nogrieza dažas plānas- ļ šķēlītes.

— Nomēģini un pasaki, kurš garšo labāk, bet es tev pateikšu, vai tev ir gudras- j aukslējas.

Es nogaršoju, un abas gaļas šķirnes man likās lieliskas. Tās bija kūpinātas. Varēja sajust garšvielas. Krāsa mainījās-no tumšsarkanas līdz melnai, kā venozās-1 asinis. Paraudzīju vēlreiz. Tad norādīju uz porciju, kas garšoja nedaudz svešādāk par otru.

— Tev taisnība, — vecais vīrs sacīja,. — vai arī tu esi pareizi uzminējis. —Viņš-iesmējās. — Tas ir labākais gabals. Kā. viena, tā otra ir briežgaļa. Briežu buļļa gaļa. Abi gabali pēc vecas paražas kūpināti teltī, ar bērzu zariem. Tomēr pastāv atšķirība. Katrā gaļas gabalā paslēpta citāda nāve.

Paskatījos namatēvā ar neizpratni, kas ļ viņu vareni uzjautrināja. Viņš apmierināti j saberzēja rokas un turpināja: — Viens bullis dabūja galu te, lopkautuvē. Šāviens ar bultu un noasiņošana pie āķa. Āda no- ! vilkta ar mašīnu. Tā nav brieža cienīga nāve. Viņi sabrūk jau iepriekš, kad saož citu briežu asins paltis. Savaino sevi jau i kravas automobiļos. Daudzi aiz bailēm no- j lauž sev ragus.

Matti Utsons pielika pie lūpām glāzi. Viņš acīm redzami izbaudīja iespēju mani pamācīt.

— Otrais briedis tika nonāvēts sensenā veidā. Brīvā dabā. Ar vienu vienīgu dunča

dūrienu starp augšējiem kakla skriemeļiem. Tieši smadzenēs. Tā nav cietsirdīga nāve. Dvēsele netiek nogalināta pirms miesas, un tas ir svarīgi, jo viss atkarīgs no vienlaicīguma. Vai zini, kā mūsu senči attēlojuši nāvi? Kā laivu, kas spoguļojas ūdenī. Odens ir tik gluds, ka oriģinālu nevar atšķirt no spoguļattēla. Nāves mirklis ir smalkā līnija starp tiem; tikai tad, ja tā ir precīza, kā novilkta ar nazi, — tikai tad nāve ir laba. Jo nāve ir pāreja, tā nedrīkst būt kā mokpilns sods. Es tev saku, Stallo, šis briedis garšo labāk, jo ir miris labāk nekā otrs. Dvēsele līdz pēdējam mirklim saglabāja miesas šķiedras saldas un atvērtas dūmiem. Otrais dzīvnieks savu dvēseli bija zaudējis jau pirms tam, viņa gaļa vairs nespēja tik labi uzsūkt dūmu garšu.

Matti Utsons runājot bija iesilis. Viņš pielēja glāzes un sāka klusu dūkt līdzi Ziljetas Grēko dziesmai. Anna un Inga gulēja uz briežādām tepat tuvumā un bija iemigušas.

Utsons paliecās uz priekšu un čukstēja: — Es esmu noiāds, Hieronīm. Mācītājam tas nemaz nepatīk. Bet arī viņš zina, ka es esmu noiāds. Noiāds, ja vien vēlas un noved sevi vajadzīgajā stāvoklī, spēj pareģot nākotni. Vai gribi dzirdēt savu nākotni, Stallo? Es nezinu, vai tā būs tīkama vēsts. Varu vienīgi apsolīt, ka tad, ja es likšu runāt bungām, tu saņemsi mājienu. No tevis paša atkarīgs, kā tu to izskaidrosi. Bet vispirms man sevī jānonāvē nepacietība. Pagaidi, Stallo. Izdzer vēl glāzi šīs labās sulas un paklausies jauko mūziku.

Viņš nozuda. Tad atgriezās atkal, līdzi nesdams ovālas bungas no skaisti izrakstīta koka. Uz bungu ādas ar sarkanu krāsu bija uzvilktas vienkāršas zīmes, simboli, cilvēciņi.

Matti Utsons iespieda bungas starp ce-jiem un sāka rībināt pa tām ar kaulu. Piesitieni sākumā bija pavisam viegli, gandrīz maigi. Tad tie pieauga spēkā un ātrumā. Utsons bija aizvēris acis, un arī es drīz pievēru savējās. Šķita, ka ritms nāktu no manas iekšienes.

No bakustelpas es saklausīju bīta mūziku un dzīrojošo jauniešu trokšņošanu. Taču šo fonu aizvien vairāk pārspēja sāma bungošana. Jo cītīgāk es ieklausījos, jo svešāks kļuvu pats sev.

Prātā negaidot ienāca kāda filma, par kuru tiku jūsmojis jaunībā. Žana Kokto «Orfejs». Iziedams caur spoguli, Orfejs no tiešamības bija nonācis mirušo valstībā. Filmā tēloja arī Ziljeta Grēko. Viņa bija erīniju — atriebības dieviešu — vadone. Nemesīdas uzdevumā viņas pēdīgi nonāvēja Orfeju.

Nezināju, vai biju iemidzis. Atvēris acis, ieraudzīju, ka telpu tikmēr piepildījuši cilvēki. Viņi stāvēja un tupēja visās malās un klausījās Matti Utsonā, kas joprojām bungoja, apsēsts kā vudū priesteris. Viņu vairs nevarēja pazīt. Seja bija piesarkusi, pār pieri plūda sviedri, viņš pārgrieza acis, no lūpām pilēja siekalas, lāgiem viņš neartikulēti iekliedzās.

Bungu dārdi piepeši apklusa. Drebošām rokām Utsons piesardzīgi nolika burvju bungas sev blakus uz grīdas. Visi pavirzījās tuvāk un pieliecās. Arī Inga un Anna. Es piecēlos, un man godbijīgi atbrīvoja vietu.

Utsons saņēma mani aiz rokas un ar pārsteidzošu spēku vilka pie sevis.

— Paskaties turp, — viņš teica. — Bungām ir tev kas sakāms.

Uz bungu ādas gulēja mazs metāla priekšmets: nolauzta dunča smaile.

— Manas spēlēšanas laikā tā apceļoja visas zīmes, — Matti Utsons turpināja. — Es to nekādi neietekmēju. Acis man visu laiku bija ciet. Tagad tā guj turpat, kur tobrīd, kad es beidzu izvaicāt bungas. Vai tu pazīsti šo zīmi?

Es pamāju. Tās bija divas laivas, kuras atspoguļoja viena otru uz ūdens līnijas.

— Vai tu zini, ko tā nozīmē?

Es pamāju vēlreiz.

— Tā nozīmē nāvi, — Utsons sacīja. Un draudzīgi uzsita man uz pleca. Līdz pat šai dienai nesaprotu, kā tas viņam izdevās mazā auguma dēļ.

Divpadsmitā nodaļa

Bija svētdienas rīts, un svētki bija galā. Šķita, ka neredzama slota izmēž telpas tukšas un izslauka cilvēkus uz ielas. Visi devās uz baznīcu. Es ievēroju, ka daži vēl turpina dzert, izvelk no žaketes kabatas savu blašķi un atkal iebāž to atpakaļ, bet vēlāk, kad visi, cieši saspiedušies, sēdēja baznīcas solos, pudeles bija pārvērtušās lūgšanu grāmatās.

Sen nebiju piedzīvojis tik kupli apmeklētu dievkalpojumu. Vienkāršajā koka baz-nīciņā valdīja svinīgs noskaņojums.

Vīrieši un sievietes sēdēja atsevišķi. Visi gaidpilni nolūkojās uz durvīm, aiz kurām acīmredzot atradās sakristeja. Pa kreisi no manis bija apsēdies Matti Ut-sons. Es sēdēju tieši pie vidusejas, bet Inga un Anna — man iepretim otrā ejas pusē. Dažus soļus tālāk uz priekšu es pamanīju Ingridu. Likās, ka viņa stingi blenž debesīs, bijīgi gaidīdama parādāmies Dievu. Reiz, uz mirkli pagriezusies šurp, viņa skatījās man cauri, neatbildēdama uz manu galvas mājienu.

Te bija arī Brigers. Viņš bija sakrustojis rokas pār varenajām krūtīm un izskatījās tā, itin kā šurp būtu atnācis pret savu gribu.

— Ja palaimēsies, mēs tūliņ kaut ko piedzīvosim, — pačukstēja Matti Ut-sons. — Redziet, mūsu mācītājs ir lestā-dietis, un mūsu draudzē ir daudz atmodināto. Gandrīz ik svētdienu notiek kāds liikutuksia gadījums.

Nesapratu, ko mans kaimiņš gribējis sacīt. Zināju tikai, ka deviņpadsmitajā gadsimtā kāds zviedru prāvests, vārdā

Lestādiuss, pie sāmiem aizsācis atmodas kustību.

Ievaimanājās elektriskās ērģeles. Visi piecēlās un sāka dziedāt. Šoreiz tā nebija joikošana, lai gan tas, ko šo ļaužu rīkles izlocīja no baznīcas dziesmas, neskanēja daudz citādāk. Tad atvērās sakristejas durvis. Parādījās talārā tērpies vīrs. Bezpalīdzīgiem soļiem viņš steidzās garām altārim, gandrīz paklupdams. Zāli pāršalca čuksti, kas pārtapa gaidpilnā klusumā, kad viņš pa vītņu kāpnēm kāpa kancelē. Viņš laikam bija klibs, jo uz katra pakāpiena pievilka vienu kāju.

Vīrietis bija kalsns, ar ļoti bālu, bezmaz vaskainu seju. Nolicis rokas uz kanceles malas, viņš noliecās tālu uz priekšu. Acis nomēroja solu rindas, un zem šī skatiena tikpat kā visi nolieca galvu grēku nožēlā.

Mācītāja vārdi atskanēja spēji, kā salts viesulis, kā vēja brāzma, kas rauj sev līdzi krusas graudus. Arī es neviļus sarāvos. Vēl nekad savā mūžā nebiju dzirdējis tik griezīgu balsi. Lai gan es nesapratu ne vārda, jo mācītājs sprediķoja sāmu valodā, tomēr man tūliņ bija skaidrs, par ko ir runa. Par grēku, par dvēseļu un miesu samaitātību. Daži vārdi atkārtojās vēl un vēlreiz. Tikai pamazām es atskārtu, ka tos viņš saka vāciski. «Dievs», «velns», «degvīns», «netiklība». Tie ietriecās draudzē kā sprāgstoši šāviņi. Es redzēju, kā dažas galvas nolīkst aizvien zemāk. Tad atskanēja vaidi, atsevišķi kliedzieni, īsi un dzīvnieciski, kā seksuālā uzbudinājumā.

Kliedza sievietes, kuru augumi šūpojās šurpu turpu tādā kā ekstātiskā jūsmā.

— Liikutuksia, — Matti Utsons čukstēja. — Tai nespēj pretoties pat svešinieki.

Viņš pamāja ar galvu uz Ingridas Bri-geres pusi. Vaigi viņai bija pietvīkuši, mute pavērta. Arī viņa līgojās un elsoja šo svārstību ritmā. So ainu un šīs skaņas es jau pazinu no citas situācijas ar Ingridu, bet šobrīd man bija nepatīkami par to domāt.

Tad balss no kanceles izrunāja kādu vārdu, kuru es pazinu, lai gan tas nebija vāciski. Tas mani elektrizēja kā personisks drauds. Nemesis divina. Viņš to atkārtoja vairākas reizes, gandrīz izkliedza, pirms savā velnišķajā gaitā nokāpa no kanceles.

Nometies ceļos pie altāra, vīrietis izkliedza to vēlreiz — tik stipri, ka nodzisa viena no svecēm. Pēc tam viņš piecēlās, pagriezās un izpleta rokas, kļūdams līdzīgs milzu sikspārnim. Visi piecēlās un sāka dziedāt. Es pazinu melodiju un dziedāju līdzi, vāciski, kā biju iemācījies šīs skaistās, vecās Mārtiņa Lutera dziesmas vārdus.

Dievs Kungs ir mūsu stipra pils,

Kur bēdās varam tverties,

Augsts palīgs, kas mūs nepievils,

Pie kā mēs varam ķerties.

Tas briesmīgs ienaidnieks,

Kam grēku darīt prieks,

Tas gādā nākt un dien Uz Jaunu viltu vien:

Kas var priekš viņa glābties?

Tad viss bija galā. Mācītājs nozuda aiz sakristejas durvīm, un baznīca, ērģelēm gaudojot, sāka tukšoties.

Āra gaisma mani apžilbināja. Dzirdēju aizcērtamies auto durtiņas, ierūcamies motorus. Anna un Inga bija ieķērušās man elkoņos. Matti Utsons pamāja vienam no jaunajiem sāmiem, lai tas panāk tuvāk.

— Tas ir Knuts, — viņš sacīja. — Viņš brauc uz Bidjovagi un var paņemt tevi līdzi.

Es pateicos un atvadījos.

— Atbrauc atkal, — teica Inga.

— Atbrauc atkal, — teica Anna.

Vairāk nekā četrdesmit kilometru garajā atceļā mans blakussēdētājs lielākoties klusēja. Knuts ļoti slikti runāja angliski. Arī viņa klusēšana nez kāpēc likās lauzīta. Vienīgais fakts, ko es no viņa izdabūju, bija tas, ka viņš strādājot Kautokeino lopkautuvē. Kad piebraucām pie manas telts sarkanā kupola, manī ieurbās īss Knuta skatiens.

— No good, — viņš dažas reizes atkārtoja. — No good.

Knuts izsēdināja mani pie mana auto. Kad es pateicos, viņš vēlreiz nomurmināja savu «no good» un, bažīgi nogrozījis galvu, aizbrauca.

Tikai pēdējā mirklī es pamanīju, ka ar manu automašīnu kaut kas nav kārtībā. Aiz tās logiem trakoja melna smilšu vētra. Mašīnas iekšpusi pilnīgi aptumšoja neskaitāmu odu ņudzeklis. Grasīdamies slēgt vaļā durtiņas stūres pusē, es ieraudzīju, ka tās jau ir vaļā. Atrāvu tās un nolaidu logu. Tad aizskrēju otrā pusē un izdarīju to pašu ar pretējām durtiņām.

Odu mākulis turpināja virpuļot. Novilku jaku un sāku dauzīt odus. Labu daļu es iztrencu laukā, taču, tiklīdz pārtraucu savu uzbrukumu, lielais vairums atkal sagruva iekšā. Veselas odu miriādes bija saklu-pušas galvenokārt uz labās puses sēdekļa, veidojot biezu, ņudzošu kārtu. Tas izskatījās pretīgi. Nu es sajutu arī riēbīgo smaku. Sāju, saldenu un šķebīgu. Lopkautuves smaku.

Uzsitu ar jaku pa sēdekli. Tas bija gluži melns no sažuvušām asinīm. Pārvalks vairākās vietās bija uzšķērsts. Sīs brūces tumšsarkani spīdēja. Man bija jāsakopo viss gribasspēks, lai apsēstos pie stūres.

Es braucu atpakaļ, šoreiz vismaz tikpat ātri kā mani sāmu draugi. Logi bija vaļā, un caurvējš samazināja odu skaitu. Nonācis pie telts, jutu briesmīgu nelabumu. Paķēru divus plastmasas maisiņus un devos lejā uz ezeru. Iesmēlu ūdeni un izlēju to uz nošķiestā sēdekļa. Es strādāju kā jucis, vēl divreiz atnesu svaigu ūdeni, kurā sakaltušās asinis sāka izšķīst, iekrāsodamas sēdekli gaišbrūnu. Tā nebija pareizā metode, jo asiņainais ūdens sakrājās uz automašīnas grīdas.

Neko darīt, es pārvarēju pretīgumu un, odu aplidots, izjaucu sēdekli. Tad atkal

ķēros pie ūdens un ar dēli dauzīju polsterējumu, kas pa to laiku bija piesūcies pilnīgi slapjš. Es cīnījos gluži kā ar pār-varīgu pretinieku. Beidzot atstāju saplosīto sēdekli saulstaru ziņā. Izģērbos kails, jo manas drēbes zvērīgi smirdēja, un vēlreiz noskrēju uz ezeru. Tikai tad, kad biju nopeldējis pāris vēzienu ledusaukstajā ūdenī, kaklu un kuņģi izbeidza žņaugt nelabums. Lēni pastaigādamies, atgriezos teltī un apgūlos uz atritinātā guļammaisa. Nogurums bija tik liels, ka pāreju iekšējā naktī es pat nepiedzīvoju kā mijkrēsli. Es droši vien aizmigu ar atvērtām acīm.

Trīspadsmitā nodaļa

Pamodies es jutos labāk. Laiks bija mainījies. Debesis klāja mākoņi, tīkami vēsi pūta spēcīgs vējš. Ar vilka ēstgribu apriju lielu porciju siļķu tomātu mērcē un klāt izdzēru veselu kannu kafijas. Bija skaidrs, ka beidzot kaut kas jāpasāk. Līdz šim es biju vienīgi piedāvājis sevi kā ēsmu Nemesīdai, un ar to viņai laikam bija krietni par maz. Šo gadījumu acīmredzot nevarēja atrisināt tikai no upura pozīcijas vien, man reizē vajadzēja uzņemties arī mednieka lomu. Aizgāju pie auto un iemontēju iekšā sēdekli, kas pa šo laiku bija izžuvis. Pēc tam 'braucu uz Kauto-keino.

Es apstājos pie policijas iecirkņa un jautāju pēc inspektora Brigera. Viņš sēdēja savā birojā pie rakstāmgalda un pētīja garu, perforētu papīra strēmeli.

— Apbrīnojami, ko tīk mums nevar pastāstīt kompjūteru statistika, — viņš ierunājās, uzmetis man īsu, uzjautrinātu skatienu. — Piemēram, jo tuvāk jūrai, jo lielāks noziegumu skaits. Varbūt to nosaka dzīves līmenis, kas iekšzemē nav tik augsts. Arī ielaušanās dabas kārtībā ir ar veicinošu iedarbību. Ūdenskrātuvju, naftas vadu, augstsprieguma līniju un tamlīdzīgu vietu tuvumā tāpat jūtami pieaug sīku un vidēji smagu noziegumu skaits. Klasisks sinerģētikas piemērs. Daba zaudē līdzsvaru un cilvēka dvēsele tāpat.

Brigera bezkrāsainās acis tagad kavējās pie manis.

— Vai esat jau ticis uz priekšu, kolēģa kungs?

— Kāds ir uzlauzis manu automašīnu, sagraizījis labās puses sēdekli un notriepis to ar asinīm. Esmu atvedis līdz-i noķēpātā auduma gabalu un būtu pateicīgs, ja tam varētu izdarīt analīzi.

— Rīt ar agro autobusu nosūtīšu to uz Altu. Parīt uzzināsim rezultātus. Vispār es jums ieteiktu apmesties kur citur, ne tik uzkrītošā vietā. Ja tāds bīstams jukušais tiešām eksistē, tad jums nevajadzētu tādā veidā viņu izaicināt. Es vēlreiz piedāvāju jums apmesties pie manis. Bēniņu stāvā mums ir viesu istaba ar vannu. Padomājiet.

Brigers turpināja pētīt kompjūtera izdruku.

— Sārni ir miermīlīga tautiņa, — viņš atsāka savu lekciju. — Tomēr pēdējos gados pie mums ir nepārprotami audzis slepkavību skaits, lai arī tas ir smieklīgi mazs salīdzinājumā ar stāvokli civilizētajos apvidos. Galvenais motīvs ir greizsirdība. Jaunie acīmredzot sāk apgūt šo dvēseles kaiti. Vecie to nepazina.

Viņš vērtējoši noskatīja mani. Sevišķi labi es tobrīd nejutos.

— Starp citu, ideja par viesu istabu pieder manai sievai. Jāatzīst, esmu bijis par izklaidīgu, lai rastu šo vienkāršo atrisinājumu.

Es gan atcerējos ko citu, tomēr pateicos par piedāvājumu un apsolīju padomāt. Tad paludzu mācītāja adresi.

— Viņš dzīvo skaistajā, lielajā mājā tieši blakus baznīcai, — Brigers paskaidroja. — Ja jums laimēsies, viņš pat atvērs durvis. Ne jau katru viņš ielaiž savā svētnīcā.

Man laimējās. Kad pieklauvēju, durvis atvēra mūžveca sieviņa. Uz deguna viņai bija brilles ar bieziem stikliem bez ietvara. Sirmie mati bija vaļēji un sniedzās gandrīz līdz gurniem. Kad vaicāju pēc saimnieka, viņa pavēra bezzobainu muti un atkal to aizvēra. Tad, kājas šļūkādama, aizčāpoja pa tumšu gaiteni, kurā stipri oda pēc tabakas.

Gaidīdams es atminējos, ka mājas slēģi bijuši ciet. Tā bija izskatījusies tik pamesta, ka es jau biju grasījies griezties atpakaļ.

Veča atgriezās, rokā nesdama degošu petrolejas lampu. Viņa norādīja uz manām kurpēm. Es sapratu. Tas bija ielūgums. Tad nu es tās noāvu un pa mīkstām zvērādām sekoju viņai līdz augstām divviru durvīm gaiteņa galā.

Vecā sieva atgrūda durvis vaļā un ieveda mani sveču apspīdētā telpā. Gaiss bija piesātināts ar pīpju tabakas smārdu. Pie sienām vīdēja tikai spoguļi un grāmatas, nekā cita, un smagie aizkari pie logiem bija aizvilkti ciet. Telpas vidū stāvēja masīvs koka šūpuļkrēsls, no kura piecēlās mācītājs.

Viņš pasniedza man mīkstu, koptu roku un lūdza apsēsties. Vārds, ar kādu viņš stādījās priekšā, bija tikpat labskanīgs kā viņa balss. Arne Larsens. Tikpat kā nevarēja noticēt, ka šis ir tas pats vīrs, kas no kanceles mēdza šaustīt draudzi tik griezīgā balsī.

Mēs apsēdāmies divos krēslos netālu no aizvērtā loga. Starp mums uz smagiem apkalumiem rotātas lādes stāvēja petrolejas lampa. Larsens piebāza pīpi un ierunājās klusā balsī, kuras melodiskums atstāja uz mani dziļu iespaidu:

“ — Es gaidīju jūsu apmeklējumu. Ziņkārība galu galā ir jūsu amats. Manējais ir — neuzdot jautājumus. Šejienieši nesaprastu Dieva vīru, kurš iztaujā. Es rūpējos par atbildēm. Ceru, ka jūs pārāk netraucēs tas, ka es smēķēju; tas ir pārbaudīts līdzeklis pret odiem. Tātad varat mierīgi uzdot savus jautājumus.

Es paraudzījos apkārt. šī situācija man atgādināja ciemošanos pie Vauvera. Viņš šeit katrā ziņā būtu juties labi. Tur, kur neatradās grāmatas, bija redzamas kastes ar akmeņiem, izžāvētiem augiem, izbāztiem putniem, preparētām zivīm. Vēl es pamanīju lapsu, balto zaķi un vilku. Vienā kaktā stāvēja liels lācis ar atņirgtiem zobiem un spīdīgām stikla acīm.

— Tas ir vietējās dabas alfabēts, — Larsens paskaidroja. — Par svarīgu sava darba priekšnoteikumu es uzskatu prasmi lasīt radības grāmatā. Gajēdāji un aug-ēdāji — tie ir patskaņi un līdzskaņi. Augi ir interpunkcija, putni — īsas piezīmes gaisā. Est un tikt apēstam — tas ir mūžīgs dialogs. Odi un cilvēki ir vienīgās aplamās skaņas dabas grāmatā. Tos varētu apzīmēt par lāstu, par īstu piedauzību. Ar šo fenomenu es arī nomokos. Es sevi uzskatu par ko līdzīgu redaktoram, kurš labo dievišķu tekstu.

Viņš iesmējās. Viņa sacītais man patika.

— Vai drīkstu runāt vāciski? Man labāk padodas izteikties Lutera, nevis Ņūtona valodā. Angļu valoda tēlo skaidrību, kuras patiesībā nemaz nav.

— Pastāstiet man kaut ko par šejieniešiem, par viņu dzīves apstākļiem, — es palūdzu. Larsens atzvila krēslā un sāka stāstīt. Nekas viņā neatgādināja fanātisku lestādieti, mēs tikpat labi būtu varējuši atrasties liberālu intelektuāļu klubā.

— Darīšu visu, kas ir manos spēkos, lai gan šī temata īstenie eksperti ir inspek-

/

lors Brigers un Matti Utsons. Es pats sāmu stāvokli varbūt vērtēju pārāk drūmi. Šīs tautas izcelsme ir noslēpumā tīta, taču tās asinīs nepārprotami sajaucas gan Eiropas, gan Tālo Austrumu mantojums; tās jaunākā vēsture diemžēl jānosauc par ekspluatācijas vēsturi. Visviens, norvēģi, zviedri, somi vai krievi, — visi viņi ir uzskatījuši sāmus par kaut ko līdzīgu specializētiem polārajiem dzīvniekiem. Viņu neaprakstāmā spēja izturēt tālo ziemeļu skarbos dabas apstākļus, aukstumu un karstumu, polāro nakti, kas mums uzdzen depresiju, paciest odus iun vientulību — tā padarīja viņus par ideāliem vergiem, kad eiropieši sāka atklāt šī zemes nostūra dārgumu krātuves. Vispirms, uzliekot nodokļus, sāmus piespieda iznīcināt viņu dzīves pamatu — savvaļas ziemeļbriežus. Viņus pavedināja tikmēr, līdz viņi apmainīja savu sākotnējo nomadu mednieku un zāļu vācēju eksistenci pret briežu kovboju dzīvi vienā noteiktā vietā. Puspieradināto briežu milzīgie ganāmpulki nes valstij krietnus nodokļus. Pēc tam pienāca vara, dzelzs un sudraba raktuvju laiks. Sārni bija lēts darbaspēks. Viņu mazā auguma dēļ kalnrak-tuvju ejas varēja būvēt zemākas un lētākas. Tieši viņi, kas jau pēc savas iedabas baidās no zemes dzīles, bija spiesti apgānīt tās klēpi. Un visam vēl pievienojās alkohols.

Larsens piecēlās, piegāja pie durvīm un, pavēris tās, uzsauca kaut ko man nesaprotamu. Pēc maza brītiņa ieradās veča ar paplāti, uz kuras stāvēja divas glāzes un karafe. Tajā bija konjaks, tāds pats, kādu dzēra Utsons.

— Siida — dzimta — zaudēja savu seno struktūru. Sārni nekad nesit savus bērnus. Viņi nepazīst ari laulības pārkāpšanu. Vismaz tā tas bija agrāk. Viņiem bija sava dabas reliģija, kurā tika godināti akmeņi, augi, dzīvnieki un dabas parādības. Pastāvēja arī ļauni gari, kuri mums tomēr liekas apbrīnojami humāni. To labvēlību varēja iemantot ar pāris vienkāršām viltībām. Tātad senāk sārni dzīvoja saskaņā gan ar dzīvību, gan ar nāvi. Abas bija viena veseluma daļas. Vecos ļaudis, kas bija slimi, nonāvēja; tas bija nevis nežēlīgi, bet gan cilvēcīgi. Šodien tas vairs tā nav. Viņi ir saglabājuši tikai pārsteidzošo piemērošanās spēju. Viņi dzer, brauc ar auto, skatās televizoru kā veci lietpratēji. Viņi ir ieviesuši lopkautuves un dzīvnieku masveida turēšanu, savus ganāmpulkus viņi skaita ar kompjūteriem un pārdzenā ar helikopteriem. Ir gaužām bagāti lāpi kā Matti un arī galīgi nabagi, kuri savas ar pūlēm apgūtās tradīcijas par dažām kronām izrāda kempingos tūrisma ceļu malās. Mēs viņus saucam par tūristu lapiem. Tā pati bēdu luga, kas vērojama ar indiāņiem un grenlandiešiem. Viņi sajūk prātā, ja viņus piespiež mitināties daudzdzīvokļu mājās. Un tagad, pēc savvaļas briežu iznīcināšanas un pēc raktuvēm, ir sākusies trešā katastrofa: vides izpostīšana. Zivju bojāeja, ezeru piesātināšana ar skābēm, ganību radioaktīvā piesārņošana, Černobiļa, aizsprosti, kuri izraisa auglīgo palieņu zonu izpostīšanu, pārmērīga zveja jūrās, ceļu būve. Daudzi jaunie joiko vairs tikai tad, kad ir piedzērušies, jo citādi komunikāciju nosaka televīzija. Iznīkstoša tauta greznā mirstainistabā.

Larsens bija pietrūcies kājās un žestikulēdams kli'boja šurpu turpu. Runājot viņš bija stipri satraucies. Toties mani šī situācija pamazām sāka kaitināt. Biju šeit ieradies, lai tiktu uz pēdām zvēris'kai slepkavībai, taču mūždien iekļuvu retorikas tīklos. Vauvers, Brigers, Utsons un tagad Larsens. Visi viņi mācēja interesanti un daiļrunīgi klāstīt par ziemeļiem, bet mani tas neveda ne soli tālāk. Vauvers un tagad Larsens — gluži kā pasakā par zaķi un diviem ežiem. Un es biju tas zaķis, kurš skries ti'k ilgi, līdz nokritīs beigts.

— Arī baznīca ir piepalīdzējusi, lai atsvešinātu sāmu no sevis paša, — es noteicu. Taču Larsens nevis iebilda, bet gan piekrita man.

— Jums ir pilnīga taisnība. Sāmu misio-nēšana astoņpadsmitajā gadsimtā bija noziegums. Uzspiest sāmiem vienu Dievu un vienu velnu nozīmēja laupīt viņiem pieredzes un izjūtu daudzveidību.

Kas par dubultmorāli, es nodomāju.

Arī es nu biju pielēcis kājās un skraidelēju šurpu turpu pa istabu.

Mācītājs Larsens piegāja pie loga, atvilka aizkaru un pavēra slēģi šaurā spraugā, tā ka piedūmotajā telpā ielauzās spilgta saules gaismas strēle.

— Paraugieties uz nežēlīgo gaišumu tur, ārā, — viņš čukstēja. — Tas iespiežas it visur, ja no tā nepiesargās. Tas izdzēš saprātu un pārplūdina dvēseli. Ziemā ir otrādi. Tad logus nedrīkst vērt vaļā tāpēc, ka gigantis'kā nakts aprij pat elektrisko gaismu.

Larsens aizvēra slēģi un savā šļūcošajā gaitā tuvojās man. Viņš varētu būt statists jebkurā šausmu filmā. Viņš pienāca man tik tuvu klāt, ka sajutu viņa miesas smārdu — stipru sajaukumu no ziepēm, sviedriem un tabakas dūmiem.

— Odi ir ziemas nakts putekļi, kas nekad pilnīgi nenosēžas, kas uzvirmo aizvien no jauna. Tie ir velna sēkla, bez skaita un tumsas pilna. Ziemā odu ir vēl vairāk, bet tos neredz. Viss debesjums tad ir viens vienīgs melns, milzīgs ņūklis.

Larsens atkrita krēslā un ielēja sev krietnu devu konjaka. Man šķita, ka dzirdu viņu iešņukstamies. Vai šis apvidus no tiesas bija gatavā trakomāja? Es pēdējo reizi mēģināju meklēt saprašanos.

— Kāpēc jūs ar tādu degsmi paužat Larsa Levi Lestādiusa uzskatus, ja reizē zināt, kā tie kaitējuši sāmiem?

Viņš uzlūkoja mani, gluži sardoniski vīpsnādams, un izpūta jaunus dūmu mā-kuļus, itin kā es būtu ods, ko viņš gribētu aizgaiņāt prom.

— Zināt, sava taisnība diemžēl ir teicienam, ka velnu varot izdzīt tikai ar

Belcebulu. Lestādiuss bija aptvēris, ka lai šo tautu galīgi neiznīcinātu kristīgā morāle, tā jāsludina un jāliek lietā ar vislielāko bardzību. Zināmā mērā — inde kā pretinde pati sev. Viss atkarīgs vienīgi no līdzsvara. Duncis, kas pietiekami dziji ietriekts miesā, aizkavē asins izplūšanu. Tas paildzina upura dzīvi.

— Esmu šeit ieradies, lai atrastu slepkavu, — es mazliet nesakarīgi teicu.

Larsens paraudzījās manī ar maigu smaidu un izdauzīja pīpi.

— Ja meklējumos gribat izmantot savu saprātu, tad jums tomēr jārēķinās arī ar kādu drusku ārprāta. Starp citu, vai esat lasījis Linneja sacerējumu par Nemesīdu?

— Tā vien rādās, ka jūs esat mana drauga Vauvera draugs.

— Diemžēl nepazīstu viņu personīgi, taču esmu lasījis visu, ko viņš publicējis par ziemeļiem. Neparasti gudrs vīrs. Viņš kādu laiciņu noteikti ir dzīvojis šeit.

— Ci'k zinu, te viņš nekad nav bijis.

— Tad ziemeļi ir bijuši pie viņa. Tas ir iekšējā tuvuma jautājums. Arī ģeogrāfija ir kaut kas relatīvs. Tasē ar zaļu tēju iespējams aizpeldēt uz Ķīnu.

Tagad Ārne Larsens izskatījās tā, it kā atkal būtu pilnīgi savaldījies. Es piecēlos un pateicos par pamācībām.

Viņš pavadīja mani līdz durvīm. Veču nekur neredzēja. Izgājušu ārā, mani tik stipri apžilbināja debesu gaišums, ka es ar abām plaukstām aizklāju acis. Asinis delnās nekrāsoja grimstošās saules gaismu tumšsarkanu.

Uz ielas neviena nemanīja. Vai tad tiešam bija jau tik vēls? Pēc manas izjūtas vajadzēja būt pēcpusdienai. īstais laiks tasei kafijas. Taču skatiens pulkstenī vēstīja man, ka ir jau pāri desmitiem vakarā.

Četrpadsmita nodaļa

Kad noņēmu plaukstas no acīm, debesis bija mainījušās. Risinājās viena no tām dabasspēku drāmām, ko šeit ti'ku vērojis jau vairākkārt. Aktieri bija mākoņi, apgaismotāja — saule, skatuve — debesjums. Darbība izpaudās kā vētraina krāsu un formu maiņa. Tieši tobrīd bezgalīgi augsti izliekto debess loku saplacināja pelēki mākoņu veltņi, stumdami sev pa priekšu violetas un tirkīzzaļas gaismas morēnas.

Sāka līt. Vasaras lietus rupjās lāsēs. Elektrības līniju vadi sagraizīja debesis un lika tām izskatīties zemām. Nemesīdas tīkls, es nodomāju.

Spējā vientulības izjūta bija tik stipra, kādu atcerējos no visagrākās bērnības. Izraidītā stāvoklis, kādu piedzīvo bērns, kas vēl nespēj pacelt galvu, lai paskatītos pār ratiņu malu, tomēr skaidri jūt, ka ratiņi vairs nebrauc, jo māte tos pametusi pie veikala skatloga.

Nogriezies ap diviem ielu stūriem, stāvēju pie inspektora sarkanās divstāvu mājas. Bija daudz par vēlu, lai ietu ciemos, taču izjūta, ka nespēju palikt viens, bija pārvariga. Piezvanīju un novilku kurpes.

Durvis viņa atvēra tik ātri, ka es vēl biju noliecies pie kurpju auklām.

— Tu? — viņa teica. Tā bija kā mierinoša vēsma.

Ar vieglu rokas kustību viņa aicināja mani iekšā.

— Vai tavs vīrs mājās? — es jautāju.

— Nē. Viņš vēl strādā. Un pirms pusnakts nepārnāks.

Vārds «pusnakts» man likās absurds. Tomēr es nopriecājos, ka mums būs laiks pabūt divatā.

Brīdi mēs nekustīgi un mēmi stāvējām priekšnamā. Bijām tik tuvu, ka dzirdējām viens otra elpu. Pēkšņi Ingrida metās man ap kaklu un piekļāvās man klāt. Viņa iespieda galvu iedobē starp manu zodu un plecu, tur, kur vijolnieks tur vijoli. Manā kreklā iesūcās kaut kas silts. Viņa bez skaņas raudāja.

Tā bija tāda situācija, kurā ikviens, kas gribētu mierināt, izturas neveikli. Es piesardzīgi noglaudu viņai muguru, čukstēju viņas vārdu. Jutu, kā viņa pamazām atslābst. Tad viņa paņēma mani pie rokas un ievilka dzīvojamā istabā.

— Vai vēlies kafiju? — viņa jautāja. Es pamāju. Nebija skaidrs, vai mēs viens otram esam sveši vai ļoti tuvi.

Šādi juzdamies, es sēdēju atzveltnī un noraudzījos, kā Ingrida rīkojas pie pavarda. Šķita, ka stūrainās mēbeles ir dzīvas būtnes un vēro mani. To kājas un atzveltnes tikpat kā nebija apstrādātas. Zaru acis kokā, sabiezinājumi, agrāko žuburu mezgli — viss ar lielu iejūtu bija padarīts par dizaina sastāvdaļu.

Ingrida atnesa kafiju. Savu krēslu viņa piestūma līdzās manējam, tā ka mēs vārējām pieskarties viens otram.

— Kur jūs ņēmāt šīs mēbeles? — es vaicāju.

— Tev nepatīk? Tās ir briesmīgi smagas, toties ar raksturu.

— Matti Utsonam un Ārnem Larsenam ir tādas pašas.

— Tu runā kā policists. Mums tak te nav nekādas lielās izvēles. Tuvākais mēbeļu veikals ir Altā. Tās ir taisījis Ursi.

— Kas ir Ursi?

Viņa noņēma roku no mana dilba un aizsmēķēja cigareti.

— Ursi darina mēbeles. Pāris reižu gadā viņš te iegriežas ar savu kravas auto un pārdod tās vietējiem.

— Vai viņš ir sāms?

— Nē, patiesībā ne. Bet dzīvo kā sāms. Pat īstāk — viņš dzīvo kā sāms pirms simt gadiem. Arī mūsu gulta ir Ursi darbs, vai gribi redzēt?

Tonis starp mums bija kļuvis vēsāks. Ingrida piecēlās, un es viņai sekoju. Mēs nokāpām pa kāpnēm. Pagraba sienas bija izcirstas klintī un neapdarinātas. Ingrida atvēra smagas tērauda durvis, kuras izskatījās kā domātas ugunsdrošībai. Tad viņa ieslēdza gaismu.

— Voilà, mana vīra mokukambaris. Ar moku ratu un pārējiem spīdzināšanas instrumentiem.

Viņa pamāja ar roku visapkārt un nepārprotami atdarināja tūristu pavadoņa balsi.

— Nevainīgu princesi šai gultā reiz piespieda dot nepatiesu liecību par to, ka viņa esot ļauna ragana.

Ingrida iesmējās. Likās, šī spēle dara viņai prieku. Atmuguriski iemetusies gultā, viņa rādīja uz griestiem.

— Augša ir apakša. Debesis ir elle, — viņa noteica.

Gulta bija ļoti liela. Tā piepildīja gandrīz visu telpu. Tās rāmim piemita tādas pašas īpatnības kā mēbelēm dzīvojamā istabā — viss acīm redzami šī Ursi roku-darbs.

Virs gultas karājās milzīgs spogulis. Spoguļi vīdēja arī pie sienām. Starp tiem bija plaukti ar dažādiem seksa industrijas ražojumiem — ziedēm, plastmasas failiem, pātagām, ādas apģērba gabaliem, sazin cik ķēdēm un rokudzelžiem.

Pamanīju, ka sānos, gultas malās, iemontēti dzelzs riņķi, pie kuriem kādu varēja piesiet. Ar izplestām rokām un kājām. Vienā telpas stūrī uz statīva stāvēja fotoaparāts.

Ingrida pasniedzās pie kastītes ar slēdžiem un regulēšanas pogām. Uzliesmoja dažādkrāsu gaisma, mainīja toņus, kļuva gaišāka, tumšāka.

— Ziemeļblāzma, — viņa nočukstēja. — Un šis variants ir «Jāņu nakts».

Visa telpa pēkšņi slīga spilgti oranžā gaismā. Prožektori bija paslēpti aiz koka aizsega, kas pie griestiem apjoza visu istabu.

— Tūliņ būs vēl labāk, — Ingrida sacīja un pagrieza gaismas slāpētāja pogu. — Saules riets. Krēslas stunda un naksnīgie sapņi.

Viņa paņēma plānu kārbiņu, kas izskatījās kā televizora tālvades ierīce. Kaut kas iedūcās. Kāda spoguļa priekšā nolaidās ekrāns. Sāka darboties projektors. Varēja sadzirdēt klikšķi, kad magazīna izsvieda jaunu diapozitīvu. Attēli bija nepārprotami. Dzimumorgāni darbībā. Viens motīvs atkārtojās sevišķi bieži — maza, blonda meitenīte, kas noņēmās ar vīrieša dzimumlocekli ka ar flautu.

— Vai gribi paskatīties filmu? Mums ir arī video, — Ingrida teica.

— Izbeidz, — es atcirtu. — Pietiek.

Lai gan šai jomā jau biju redzējis

daudz nožēlojama, šoreiz man neizdevās saglabāt distanci. Varbūt vainīgs bija pārkarsētais, sasmaržotais gaiss. Un vēl vairāk noteikti veids, kādā savas spējas sāka izrādīt Ingrida. Viņa pavedinoši staipījās uz palaga, kaisli kunkstēja un sāka pārspīlēti lēni izģērbties. Acis viņai spīdēja, zīlites bija nedabiski paplašinātas. Viņa bija galīgi histēriska.

— Izbeidz, — es noteicu vēlreiz. Apsēdos uz gultas malas un satvēru viņas roku locītavas.

— Ja, tā ir labi, — viņa dvesa, — sasien mani!

Jutu, ka Ingridas locītavas nav gludas-Un tagad ieraudzīju rētas. Līdz šim nebiju tās pamanījis — droši vien tāpēc,, ka viņa parasti valkāja lielu rokaspulk-steni un dažādas sudraba aproces.

Satvēris Ingridu zem pleciem, pacēlu viņu sēdus. Saudzīgi sāku viņu apģērbt — un ieraudzīju pelēkās ēnas uz viņas galvas ādas.

— Tu krāso matus?

Viņa pamāja. Pār vaigiem viņai ritēja asaras.

— Tu esi gaišmate?

Viņa pamāja vēlreiz.

Satvēru viņu zem padusēm un piecēlu kājās. Tad izvedu laukā no telpas — piesardzīgi, kā ved klibo.

Dzīvojamā istabā mēs brīdi sēdējām klusēdami. Tā man tagad likās tik prozaiska kā zobārsta uzgaidāmā telpa.

— Vai tev ir kas dzerams?

Ingrida piecēlās un atnesa glāzes un pudeli akvavita, tieši to, kas vajadzīgs,, jo kuņģis man vēl arvien bija galīgi sažņaudzies.

— Vai tas ir tava vīra vaļasprieks?

Viņa paskatījās manī mirušām acīm.

— Pajautā taču viņam pats.

— Vai citi to zina?

— Tu esi policists tāpat kā viņš, — Ingrida strupi noteica. — Jautājumus jūs izmantojat kā mūķīzerus, lai ielauztos svešos likteņos. Nepazīstu nevienu vienīgu nojums, kurš nebūtu nolūrētājs.

Paskatījos pulkstenī. Bija īsi pirms pusnakts, un es nejutu ne mazāko vēlēšanos satikt Tori Brigeru. Varbūt gļēvulības* varbūt sliktas sirdsapziņas dēļ — vai varbūt man bija bail, ka nekļūstu agresīvs.

Piecēlos un sniedzu Ingridai roku. Viņa palika sēžam un pavēra lūpas, it kā gribētu kaut ko teikt. Taču tad viņa tikai paspieda manus pirkstus un reizē aizvēra acis.

Ticis savā teltī, uzvārīju konservētu viltotā bruņurupuča zupu. Iespējams, tas netieši pierādīja, ka šai mirklī es jūtu īpašu, saikni ar visu, kas neīsts.

Piecpadsmita nodaļa

Nākamajā rītā es sagaidīju neparastu viesi. Sēdēju uz akmens netālu no telts un ar pirkstiem ķeksēju no konservkārbas siļķi karija mērcē, kad no šosejas nogriezās vaļējs apvidus auto un piebrauca pie manas telts. Pie stūres sēdēja Matti Ut-sons.

Viņam līdzi bija arī ķeblītis, uz tā viņš nometās man blakus un mirkšķināja acis pret sauli. Sarunas sākšanu viņš gluži nepārprotami gribēja atstāt manā ziņā.

Piedāvāju viņam kafiju. Viņš to strēba krietni skali, taču nebilda ne pušplēsta vārda.

— Vai vasarā vienmēr ir tik jauki? — es pēc laba brīža ieminējos.

— Odiem jauki, briežiem slikti, tos šitādā laiciņā pārmērīgi nomoka dzēlēji.

Mūs ielenca biezi odu ņūkļi. Es jau biju pie tiem pieradis un aprobežojos ar to, ka ik pēc pāris stundām ierīvēju ādu ar pretodu līdzekli.

Utsons aizsmēķēja savu pīpi. Viņš izskatījās pēc indiāņa, kurš grasās salīgt mieru.

— Lielākā daļa no mums smēķē odu dēļ, — viņš sacīja. — Tad tie aizvācas. Bet ne jau katrs mūk no tabakas dūmiem.

Viņš izaicinoši paskatījās manī.

— Ķeblītis ir skaisti izstrādāts, — es teicu. — Tas cilvēks gan kaut ko saprot no koka. Kas to darinājis?

Utsons atkal izpūta uz manu pusi pamatīgu dūmu mākuli.

— Senāk te bija daudz koku. Tagad vairs ne runāt nav vērts. Par daudz briežu, kas visu aprij. Un par daudz ļaužu, kas ziemu grib dzīvot siltumā. Neesam turējuši godā savus mežus. Tie ir aizgājuši kā aizvainota tauta. Tagad mēs kokus dabūjam no austrumiem, no Karasjokas un Ināri ezera.

Tā kā Utsons klaji vairījās no maniem jautājumiem, es nolēmu k|ūt vēl tiešāks.

— Vai tu pazīsti tādu vīru, vārdā Ursi?

Viņš samiedza acis pret sauli un izdauzīja pīpi pret ķebļa kāju.

— Vai tu zini, kā mēs šaujam lāčus? Mēs tēmējam vienā acī un pēc šāviena palecam sāņus, jo, ja lācis vēl ir dzīvs, tad uzbrūk bises dūmiem, nevis medniekam.

— Kas ir Ursi?

— Tu arī esi no tiem, kas uzbrūk dūmiem, nevis medniekam.

— Ursi ir tāds kā mēbeļu galdnieks. Viņš mani interesē. Vai tu viņu pazīsti?

— Ak tad tu arī gribi šitādu ķeblīti? Tiesa kas tiesa, uz tā ir labi sēdēt. Nav daudz ļaužu, kas kaut ko saprot no koka. Tikai tas, kurš lēni audzis, saprot koku. Arī koks aug lēni. Kas aug par ātru, tas iekšā paliek mīksts. Un tāds drīz pūst. Un neko nevar izturēt. Stāsta, dienvidos koki augot ātrāk nekā te. Arī cilvēki tur aug ātrāk.

— Ursi dzīvojot kā sāms, lai gan nepieder pie jums.

— Mans tēvatēvs te vēl redzēja kokus. Gaužām mazus, gaužām sīkstus, gaužām lēni augušus kokus. Laba koksne, cieta kā dzelzs. Koksne, kas ļoti lēnām deg. Tā ilgi silda, un tai ir labi dūmi. Ursi jau sen dzīvo mūsu vidū. Mūsu valodā viņš runā labāk nekā jaunie. Ursi ir cēlies no tālas zemes, kas pilna augstiem kalniem. Viņš ir ļoti lēni audzis vīrs. Ja redzēsi viņu, pasveicini no manis. Un palūdz, Stallo, lai viņš uztaisa tev ķeblīti. Tas mazliet palīdz, ja cilvēks audzis tik ātri kā tu.

Utsons uzsmaidīja man gandrīz tēvišķīgi. Neskaitāmās krunkas viņa sejā kustējās un vairojās kā grumbas karsta kakao plēvē.

— Lūdz, lai Ursi uztaisa tev ķeblīti, Stallo, un paņem t© par atmiņu līdzi uz savu zemi. Es katrā ziņā vēlu tev laimīgu mājupceļu.

Viņš bija piecēlies un sniedza man roku. Arī stāvot viņš bija mazāks par mani, lai gan es taču sēdēju uz akmens. Tad viņš devās uz savu mašīnu.

— Laimīgu ceļu! — viņš iesaucās vēlreiz, tad motors ierūcās un viņš aizbrauca. So vēlēšanos tikt no manis vaļā nebija iespējams pārprast.

Pēcpusdienā es aizbraucu uz policijas iecirkni. Brigers sēdēja pie sava rakstāmgalda un izskatīja pastu.

— Tās ir ziemeļbrieža asinis, — viņš sacīja. — Es sazvanījos ar laboratoriju.

— Vai tad tagad briežus vispār kauj?

— Patiesībā tos sāks kaut tikai rudenī, kad tie būs nobarojušies vasaras ganībās. Bet ir jau izņēmumi. Slimi dzīvnieki. Dažus arī tur kūtīs kā mājlopus.

— Varbūt ir iespējams noskaidrot, vai pēdējās dienās šeit kāds kāvis briedi?

Brigers uzmeta man nepacietīgu skatienu.

— Nedomāju vis. Tādas lietas notiek aši un bez trokšņa. Viens vienīgs dūriens.

— Zinu. Caur kakla skriemeļiem smadzenēs. Laba nāve garšīgai gaļai. Vai

drīkstu vēlreiz apskatīt van Hautenu drēbes un visu, kas viņiem bija klāt?

Komisārs Brigers izskatījās sapicis. Viņš norvēģiski norūca kaut ko tādu, kas neizklausījās sevišķi laipni.

— Nedomāju, ka mēs būtu ko palaiduši garām, — viņš pēdigi noteica. — Bet jūs jau mierā neliksieties. Tad nu nāciet vien, dies ar jums.

Viņš ieveda mani tukšā blakusistabā un atnesa plastikāta folijā iesaiņotās mantas. Tad nozuda savā kantori.

Spilgtajā neona gaismā izkravāju maisu. Visu jau biju redzējis fotogrāfijās, taču tas bija kas cits. Šobrīd es sajutu to cilvēku tuvumu, kuri to visu nēsājuši un lietojuši. Sagraizītās drēbes bija iztīrītas, tomēr man likās, ka saožu vieglu asins smārdu. Ņēmu gabalu pēc gabala, cēlu gaismā, grozīju šurpu turpu. Mazo cirvīti. Kompasu. Daudzās tūrisma kartes no cimdu nodalījuma. Sausā spirta plītiņu, garos gumijas zā'bakus, goreteksa jakas. Patiešām viss, kas tūristiem nepieciešams, un neparasts nebija nekas, izņemot divus sīkumus.

Aizgāju pie Brigera un noliku uz viņa galda van Hautena svīteri un kādu korķ-viļķim līdzīgu priekšmetu.

— Kas tas ir? — es jautāju, rādīdams uz centimetrus desmit garu dzeltenu joslu, kas bija ieadīta svītera priekšpusē, tieši blakus apspūrušajam caurumam, ko bija atstājis naža dūriens. — Izskatās pēc ūdens līmeņa atzīmes.

— No modes būšanām es neko nesaprotu, — Brigers atņurdēja.

— Un šis? — Es pacēlu korķviļķi.

— Tas ir priekšmets, ar kuru atver vīna pudeles, — viņš dzēlīgi attrauca.

— Es arī teiktu, ka dzeršanas lietas jūs pārzināt labāk. Un tomēr diezgan dīvaini. Vai tad te vispār ir vīna pudeles? Un kāpēc spirāle ir doba?

Brigers nomurdēja kaut ko nesaprotamu un sāka kārtot papīrus uz sava galda. Mūsu savstarpējā nepatika bija gluži fiziska.

Pēkšņi viņš cieši ieskatījās manī ar savām ūdeņainajām acīm.

— Ko jūs galu galā te vēl meklējat? — viņš gurdi sacīja. — Jūsu valsts tikai izšķiež nodokju naudu.

Es nejāvos iespaidoties.

— Mani mulsina šī ūdens līmeņa atzīme uz viņa krūtīm. Cik garš īsti bija van Hautens?

— Viņa pasē rakstīts, ka metrs astoņdesmit.

— Un cik gara ir jūsu sieva?

Šoreiz Brigera skatiens pauda klaju naidīgumu. Viņš pieslējās no grozāmā krēsla un drukno augumu kā smagu nastu atbalstīja uz rokām.

— To jūs droši vien zināt labāk par mani. Un tagad, lūdzu, ejiet prom, jūs kavējat mani darbā.

— Abus priekšmetus es gribētu ņemt līdzi.

— Kad es tos dabūšu atpakaļ? Lietas izskatīšanai mums vajadzīgi visi lietiskie pierādījumi.

— Es tos drīz atnesīšu.

— Tad parakstieties šeit.

Ir mirkļi, kad lietišķums izpauž saltu naidu. Manuprāt, šis bija tāds brīdis. Promejot man bija tāda sajūta, ka tūliņ dabūšu šāvienu mugurā.

Es braucu garām komisāra mājai. Ingrida stāvēja dārzā un žāva veļu. Viņas vīra baltie krekli mētāja resnas, vēja piepūstas piedurknes.

Apturēju auto un izkāpu.

— Kāds tev ir kurpju izmērs? — es uzsaucu pār žogu.

Viņa iesmējās. — Devītais.

— Cik tu esi gara?

— Metrs astoņdesmit. Vai tu gribēsi zināt arī manu asinsgrupu?

— Vai drīkstu ienākt?

— Ja esi ar mieru riskēt, ka mans vīrs tevi nosit, tad nāc.

Mēs stāvējām priekšnamā.

— Ko tev vajag? — viņa noprasīja. — Tu man liecies tik pārvērties. Tik nelaipns.

— Novelc svīteri.

Ingrida to novilka un palika stāvam plānā, baltā kreklā. Viņa izskatījās kā nosalis bērns. Bija grūti noturēties, lai neapskautu viņu.

— Uzvelc šo.

Es pasniedzu viņai van Hautena svīteri. Viņa no apakšas ienira tajā kā melnā jūrā.

Tad no piedurknēm parādījās viņas šaurās, baltās plaukstas. Kad iznira ari galva, es piegāju Ingridai cieši klāt un noskūpstīju viņu uz pieres.

— Policists darbā, — viņa zobgalīgi noteica.

— Vai jums ir collmērs?

ņi— Ar centimetra mēru nepietiks?

Viņa iegāja dzīvojamā istabā un atgrie* zās ar idzeltenu rullīti.

•— Lūdzu, paturi mēra galu pie šīs iezīmes, — es teicu. Ingrida paklausīja. Caurums svīterī atradās tieši virs viņas kreisās krūts. Es vilku centimetra mēru gar viņas augumu uz leju.

— Turies taisni, — es piekodināju. Tad nolasīju garumu.

Pēc mana lūguma viņa atkal noģērba svīteri, Promejot mana mugura juta ko citu nekā pirmīt. Nevis šāviena draudus, bet gan aizsardzību, ko deva spēks, kāds palaikam piemīt tikai nevarībai. Es nezināju, cik tuvu ir brīdis, kad man šī aizsardzība būs bezgala nepieciešama.

Līdzi es vienmēr nēsāju mazu, apbružātu piezīmju grāmatiņu, kurā ir visi man svarīgie telefona numuri. Tā teikt, izšķiroši kilometru stabiņi manā dzīves ceļā, mana Nemesīdas grāmata. Vairums numuru pieder vai ir piederējuši sievieš-kārtas abonentiem. Pēc veida, kā numuri pierakstīti — pavirši vai akurāti, ar tinti vai ar zīmuli, slīpi vai gar malu —, es kā kriptogrammā varu izlasīt daudz ko par savu pagātni. Taču numurs, ko es uzgriezu Ka-utokeino telefonbūdā, šoreiz piederēja vīrietim.

Man laimējās. Dabūju savienojumu, un mans paziņa bija mājās. Viņš ir mež^ sargs kādā no nedaudzajiem Holandes me-; žiem, pie Arnh.eimas..Cilvēks, -kuru ietekmē viņa amata neveiksmīgā situācija, vienmēr mazliet saīdzis, jo viņa apgabalam ir tik lieli trūkumi platības un koku biezuma ziņā. Tāds mežs laupītājiem un mīlas pāriem neder.

— Vai tev kaut ko izsaka augstuma atzīme metrs trīsdesmit?

— Manā darbā mēs to saucam par «krūšu augstumu». Tādā attālumā no zemes tiek noteikts koka diametrs. Svarīgs skaitlis, lai noskaidrotu apjomu un līdz ar to koksnes vērtību. Ciktāl nu vispār var runāt par vērtību, vismaz attiecībā uz maniem kokiem. Lielākā daļa gāžas gar zemi jau tad, ja suns uzčurā virsū.

— Kā jūs mērāt?

— Līdzi ir mērkoks vai...

— Atzīme uz apģērba?

— Pilnīgi pareizi, tā dara arī tad, ja grib ātri tikt galā, bet koku daudz. Manā mežā tas diez vai atmaksātos.

— Un kaut ko līdzīgu korķviļķiin — vai tādu jūs arī lietojat?

— Jā. Tikai ne parastu. Iekšpusē tas ir dobs. Ar to mēs ņemam paraugus, lai noteiktu mizas biezumu, koksnes kvalitāti, vecumu un tamlīdzīgi. Bet manā mežā koksnes kvalitāte ir tik draņķīga, ka pietiek piedurties ar pirkstu ...

Saruna pārtrūka. Bija izbeigusies nauda. Es priecājos, jo jutu, ka esmu pagājis kādu gabaliņu pareizajā virzienā — lai arī mazu. Labā oma nebija pazudusi vēl arī tad, kad ielīdu guļammaisā, un šoreiz aizmigu ātrāk nekā parasti.

Otra daļa KELO

Sāpes: uzlikt mazu gabaliņu posas, kur sāpes visstiprākās, un aizdedzinātu atstāt to tur, līdz tas pats nolec no ādas.

No: Kāris Linnejs, Lapzemes ceļojums.

Sešpadsmitā nodaļa

Tas, kas man tik bieži mēdz apgrūtināt dzīvi, toreiz izglāba man dzīvību. Proti, mans garums. Tieši tas ir vainīgs, ka mazā ceļojumu teltī, es varu gulēt nevis izstiepies taisni, bet gan allaž mazliet salīcis, embrija pozā, kā mēdz teikt. Tai naktī mans labais elkonis laikam būs atradies apmēram tai vietā, kur normālām teltī gulētājam ir galva. Elkonis būs atspiedies pret telts dubultsienu un izveidojis audumā izcilni. Tieši uz šo vietu slepkava — vīrietis vai sieviete — arī raidīja triecienu. Tik briesmīgu triecienu ar kādu trulu priekšmetu, ka cilvēka galvaskauss būtu sašķīdis kā olas čaumala, pa kuru iesit ar sudraba karotīti.

Es laikam gulēju pašā dziļākajā miegā. Kad trieciens man trāpīja un, kā izrādījās vēlāk, pilnīgi sadragāja elkoni, es no tā nepamodos. Vismaz ne parastajā nozīmē. Tikai mans miegs pārvērtās par žilbinošu mudžekli no baisām ainām un mana «es» atlūzām. Tas saplīsa kā plāna glāze, kam augsta skaņa likusi pārmērīgi vibrēt.

Kad es atjēdzos un īstās sāpes sāka triekt savus dunčus no sašķaidītās locītavas uz visām mana drebošā ķermeņa vietām, viss jau bija garām. Man bija slikti, es tumsā izvēmos. Ar kreiso roku man izdevās izdabūt no telts iekškabatas lukturīti. Tadas situācijas padara cilvēku šizofrēnisku. Ķermenis aiz sāpēm ir stulbs, bet galva visu reģistrē kā viltīgs vērotājs no paslēptuves.

Man ļoti drīz kļuva skaidrs, ka esmu vislielākajās dzīvības briesmās. Ja ieslēgšu lampiņu, uzbrucējs pamanīs atblāzmu arī no liela attāluma. Viņš atgriezīsies un pabeigs savu darbu. Es biju neaizsargāts un darīju vienīgo pareizo: simulēju savu garām palaisto nāvi.

Nezinu, cik ilgi es miru. Gulēju ar muti vēmekļos un elpoju, cik piesardzīgi spēdams. Sāpes plūda caur mani viļņos, un tie sašķīda pret visu — pret galvvirsu, pret kāju pēdām, pret plaukstām. Sirds pukstēja kaut kur tālu. Ausis izliecās pār klusumu kā puslodes. Man šķita, ka dzirdu aizcērtamies mašīnas durtiņas. Tad — ierūcamies motoru. Tad — pagaistam visas skaņas. Valdīja tāds klusums, ka man likās — es dzirdu zvaigznes tikšķam katru atsevišķi pie debesīm kā smalku pulksten-tiņu.

Pēc tam es atvēru acis un tikai tagad apjēdzu, ka nav nakts, ka ir gaišs, ka nekādiem lukturīšiem nav jēgas un ka tie neko nevar izpaust. Acīmredzot biju gulējis ģībonī pie pilnas apziņas. Vismaz nebiju vairs neko redzējis. Mani redzes nervi bija noslīkuši sāpju vētrainajā paisumā.

Mēģināju uzslieties sēdus. Labā roka bija ka no šķidra svina, smaga un reize kā plūstoša. Es nespēju to pakustināt.

Nu mans saprāts atkal ieslēdzās. Es, tā sacīt, kjuvu normāls. Un aptvēru, ka esmu ievainots, ka man nepieciešams ārsts, droši vien pat slimnīca un ka nepietiks ar tām piecām aspirīna tabletēm, ko ar kreiso roku biju izmakšķerējis no mugursomas sānkabatas.

Septiņpadsmitā nodaļa

— Mēs varam izvēlēties vienu no diviem anestēzijas veidiem, — sacīja mazais, druknais vīrietis, kas sēdēja pie manas gultas. — Vispārējo vai vietējo. Vispārējā ir diezgan brutāla duša pelēkajām šūniņām. Kā vairāki skurbuļi reizē. Un laba daļa no tām tiek aizskalotas notekā uz neredzēšanos. — Viņš iesmējās un noliecās pār mani. — Jums jau to noteikti ir vairāk nekā gana. Tomēr es ierosinu vietējo. Tikai roku, sākot no pleca.

Es pamāju. Sāpes tupēja manā elkonī un nemitīgi trieca savas bultas man ķermenī. Mērķu bija tik daudz, ka trāpīts tika ikreiz. Es vaidēdams mētāju galvu šurpu turpu.

Viņš uzlika roku man uz pieres, bezgalīgi maigi. Ar tādu siltumu un maigumu man reti ir pieskāries kāds cilvēks, kur nu vēl vīrietis. Sāpes acumirklī pierima. Tas bija viņa anestēzijas veids.

Es pat nezinu viņa vārdu, bet kas gan es būtu bez šī cilvēka, kurš rūpējās par mani kā mīlētājs. Viņš bija mans Harons„ mans laivinieks šai drūmajā pazemē, pa kuru mani stūma — gulošu uz muguras slimnieku ratiņos, ar injekcijas adatu kreisās rokas artērijā, sāpju un baiļu aptumšotu prātu.

Kamēr mani pa ejām un slūžām ripināja uz operāciju zāli, garām vienādi zaļi tērptām būtnēm, aizmaskotām ar apsējiem un aubēm, man prātā atkal ienāca pēdējo* stundu fragmenti. Tie bija dažāda lieluma un nederēja kopā, mozaīkas plāksnītes no* dažādām spēlēm. Tur bija iela Kautokeino„ Brigeru sarkanā māja, nedabiski liela un itin kā asinīm klāta. Tur bija Ingrida, kas nāca man pretī, taču tik lēni, ka pagāja mūžības, līdz viņas roka atvēra auto durtiņas. Es gulēju, galva balstījās uz stūres.. Oda pēc vēmekļiem, un ap mani dejoja odi. Tie bija milzīgi kā gaļas mušas un rūca kā lidmašīnas.

Līdz šai vietai es biju ticis saviem spēkiem, varbūt pateicoties tabletēm. Mans* labais elkonis tikmēr bija jau tik liels un. smags kā ziloņa ceļgals.

Līdz pat šai dienai man nav skaidrs, kā fiziskas sāpes, turklāt vienā ķermeņa, punkta, var tik postoši iedarboties uz cilvēku. Es vairs nebiju es pats. Es smilkstēju kā zīdainis, kad Ingrida satvēra mani zem padusēm un izvilka no auto, tad bija atnākuši citi, arī inspektors Brigers.

Manā atmiņā viņš izskatās kā milzonīgs sniegavīrs.

Vēlāk es sēdēju Brigeru mājas verandā. Nedabiski stipri saodu sarkano krāsu — tā, it kā koka villa būtu krāsota tikai nesen. Man atkal kļuva slikti, un es izvēmos plastmasas bļodā, ko Ingrida Brigere turēja man pie sejas.

Pēkšņi parādījās daudzkājaina, trokšņaina zirnekļa ēna, kas neredzamā pavedienā laidās no debesīm lejup pie manis. Glābšanas helikopterā mani aizveda uz Altu. Man uztaisīja rentgenu. Diagnoze bija — smags, drumslains labas elkoņa locītavas lūzums. Pateicoties iedarbīgiem iešļircinājumiem, nakts bija ciešama. Es to pavadīju vienatnē, baltā istabā. Žalūzija bija nolaista, un manas acis klīda pa gaismas apļiem un svītrām uz sienas, līdz es uz pāris stundām iemigu.

Tad es gulēju operāciju zālē zem plakanas, mākslīgas saules. Man bija iešļircinātas nomierinošas zāles un uzliktas «austiņas». Transā es izklejoju bezgalīgus mežus, kur koki locījās kā zāles stiebri vējā. Tas bija Sibēliuss.

Tieši man līdzās monitorā zaļa punkta deja, bungu dārdi, stīgu instrumentu žū-žas, diriģenta roka vēl un vēlreiz man uz pieres, lai nosusinātu sviedru pērles, kamēr es caur mazo aizkariņu blakus savai galvai dzirdēju abu ķirurgu apslāpētās balsis.

Man vairs nesāpēja. Roka bija ledus stalaktīts. Kad viņi urba kaulu, es to jutu kā kutināšanu acu kaktiņos. Tomēr es baidījos, taču bailes nebija nekas vairāk kā tieva lecamaukla, kuru es virpināju savu sirdspukstu ritmā. «Jūsu roka varbūt paliks stīva,» bija teicis galvenais ārsts. «Jums jārēķinās vismaz ar to, ka kustīgums būs stipri ierobežots.»

Patlaban viņi sāka vilkt ārā drumslas, kaulu daļiņas. Rekonstruēt spieķa kaula galviņu. «Tu nekad vairs nevarēsi spēlēt flautu,» es nodomāju. Šobrīd, operācijas laikā, šāds priekšstats likās gandrīz kā labi izdevies joks. Katrā ziņā es jutos apreibis.

Viņi operēja divas stundas, kas man pagāja kā desmit minūtes. Tad pienāca anesteziologs, noliecās pār mani un sacīja:

— Operācija beigusies. Jūsu rokā tūliņ atgriezīsies dzīvība.

Viņš izlaida gaisu no gumijas manšetes un noņēma to. Tiešām, dzīvība atgriezās acumirklī. Taču tā nebija nekas cits kā tīras sāpes, ko manā rokā ieskaloja ieplūstošo asiņu paisuma vilnis. Es ievaidējos, un pēc tam man radās drosme pat iekliegties.

Man iedeva stiprus pretsāpju līdzekļus. Tie iedarbojās ātri, un es iemigu. Ik pēc stundām trim sāpes atgriezās. Tad es pamodos un nospiedu sarkano taustiņu blakus gultai. Parādījās māsa un iešļircināja atkal. Tā turpinājās divas dienas un naktis. Pēc tam sāpes atlaidās. Tās nerimās pavisam, tomēr bija vairs tikai vienmērīgs, ilgstošs tonis, kuram es drīz vairs nepievērsu lielu uzmanību. Pār visu sāka valdīt stacionārās slimnīcas eksistences rituāls. Tas bija sava veida dzīves surogāts: mošanās sešos, iešļircinājums pret trombozi, brokastis, pusdienas vienpadsmitos divdesmit. Tas pats treknais zivju ēdiens, ko pazinu jau no prāmja. Pēcpusdienā ārsta vizīte, pulksten piecos vakariņas. No sešiem — naktsmiers naktī, kura nemaz nebija nakts. Es atkal zaudēju laika izjūtu un visas ārējās intereses.

Manuprāt, daudz netrūka, lai es aizmirstu, kādēļ esmu šeit ieradies. Man uzmācās bērnišķīgs prieks, kad dzirdēju, cik ļoti galvenais ārsts esot apmierināts ar rentgenuzņēmumiem. Tagad viss esot atkarīgs no tā, cik centīgi es pildīšot fizioterapijas procedūras. Tad mani drīz varēšot atlaist. So vēsti es neuztvēru pārāk nopietni, jo uz kurieni tad mani vispār varētu atlaist?

Astoņpadsmitā nodaļa

Lai labāk paciestu terapijas sāpes, biju iemīlējies savā ārstnieciskās vingrošanas trenerē. Viņu sauca par Kārinu, un viņa izturējās ļoti mātišķīgi, kad darīja man sāpes, locīdama un staipīdama manu ievainoto roku. Katru dienu es gūlos procedūru gultā un mēģināju savienoties ar savām sāpēm. Un vaidi bija mans joiko-šanas veids.

Iespējams, es būtu pilnīgi zaudējis tieksmi atgriezties īstenībā, ja nebijis ziņnešu un ziņu no ārpasaules. Tā, piemēram, no savas darbavietas saņēmu telegrammu, kas pavēstīja, ka mana misija beigusies, un aicināja mani steidzīgi atgriezties. Viņi droši vien īsti neuzticējās ārstniecības metodēm pasaules ziemeļu galā.

Tad mani apmeklēja komisārs Brigers. Viņš sīki nopratināja mani par uzbrukumu. Viņš nepārprotami priecājās, ka esmu izsists no ierindas. Turklāt bija atvedis līdzi manas mantas, telti un pat īrēto auto.

Brigers jautāja, vai nogādāt automašīnu uz Hammerfestu. Es teicu, ka nē, un pats izbijos par šo savas dumpības pārpalikumu.

Biju nogulējis slimnīcā kādas divas nedējas — kas tikpat labi varēja būt divas dienas vai divi gadi —, kad ciemos atnāca Anna un Inga. Ienesdamas svaigu vēju manā hloroforma gaisotnē, viņas apsēdās pa labi un pa kreisi uz gultas malas un abas reizē ņēmās mējot. Esot bijis ieradies Ursi. Mācītājs Larsens pasūtījis viņam stāvpulti, pie kuras droši vien varēšot sacerēt vēl bargākus sprediķus nekā sēdēdams. Meitenes dzēra apelsīnu sulu un ir-gājās bez mitas, grauza cepumus un pie-drupačoja man pilnu gultu. Kad viņas aizgāja, es piecēlos un nemierīgi skraidelēju pa istabu. Kādēļ galu galā es joprojām atrados šeit? Man nekaitēja nekas, ja neņem vērā, ka labā roka spēja saliekties

lll

tikai par apmēram četrdesmit pieciem grādiem tin tās pirksti veidoja dūri, kuru es vienīgi ar pūlēm varēju atplest par dažiem centimetriem.

Slimnīcas augšējā stāvā atradās tā dēvētā kafetērija. Cigarešu dūmiem pilna, skumīga telpa ar bara leti, pie kuras varēja sastapt vīriešus no terapijas baseina, zeļļus ar ļenganiem vēderiņiem; viņi, tāpat kā es, ik rītus stāvēja remdenā ūdenī savās izstaipītajās peldbiksēs un vingroja pēc skaistas, jaunas meitenes komandām. Sājā invalidu krogā bija arī daudzi ieģip-sētie, paralizētie skrituļkrēslos, slimnieki ar mugurkaula bojājumiem, galva iestiprināta metālā konstrukcijā, tā ka dzerot bija jāatliec atpakaļ viss ķermenis.

Noskaņojums turējās pacilāts, lai gan oficiāli te pardeva tikai bezalkohola alu un kokakolu. Tomēr lietpratējs drīz pamanīja blašķes, kas izspīlēja bikšu kabatas.

Te es saņēmu kādu padomu. Lai tak es reiz izmēģinot sāmu terapiju. Pilsētā dzīvojot dziednieks, vārdā Turi, kurš pieprotot senās ārstniecības metodes.

Par spīti tam, ka stacionāra slimniekiem bija aizliegts atstāt slimnīcas teritoriju, es jau nākamajā priekšpusdienā devos ceļā. Meklēdams vajadzīgo adresi, nonācu jaunbūvju rajonā, kur nami atgādināja apdilušu, izbrāķētu ledusskapju grēdas. Es braucu ar autobusu. «Apakšstāvā ir Bībeļu veikals vai kas tamlīdzīgs,» man bija teikts. Un patiesi, namā, ko meklēju, bija skatlogs, pilns ar dvēseļglābšanas literatūru. Pamanīju arī Larsa Levi Lestādiusa biogrāfiju. Plāksnīte ar vārdu «Turi» atradās nama iemītnieku saraksta augšgala.

Drīz es sēdēju mazā uzgaidāmā telpā, no kuras pavērās skats uz Aitas fjordu. Jūra no augšas izskatījās kā zaļa lupatiņu sega ar ieaustām baltām joslām. Logu sadrebināja ass ziemeļvējš. Uz zema galdiņa mētājās žurnāli ar kailkrūtainām sievietēm uz vākiem. Istabā sēdēja vēl daži citi apmeklētāji. Viņi nerunāja. Valdīja nomākta gaisotne — kā finansu iestādes gaitenī.

Beidzot pienāca mana kārta. Turi bija iznesīgs neliela auguma vīrietis, ģērbies ielas uzvalkā ar svītrotu vesti. Viņš izskatījās reizē nobružāts un elegants. Savus plānos matus viņš ar briljantīna palīdzību bija rūpīgi pārķemmējis šķērsām pār puspliko pauri.

Turi noklausījās manu sakāmo. Tad apskatīja rētu, no kuras vēl nebija izvilkti diegi. Asinsizplūdums jau bija mazinājies. Āda atgādināja aizām izvagota apvidus karti-

— Tas maksās tūkstoti, — Turi sacīja. Viņš pastiepa plaukstu, un es ar kreiso roku noskaitīju tajā desmit simtkronu zīmes. Mans noiāds nekavējoties ķērās pie darba. Gluži apburts noraudzījos, kā viņš izņem dažādus podiņus no skapim līdzīgas bufetes un miezerī sajauc pelēkbaltu substanci, kas izskatījās pēc pūkaina pelējuma. No portatīvā radio skanēja priekšpusdienas šlāgermūzika.

-

Pēdīgi Turi bija sagatavojies. Viņš atnesa no skapja divas glāzes un pudeli un ielēja mums abiem. Tas bija vislabākais kadiķu degvīns.

— Remdinājumam, — viņš noteica. — Skāl\

Es izdzēru un jutu mostamies vieglas bailes no tik lielas iejūtības.

Savainoto roku man vajadzēja nolikt uz galda. Rētas apvidu Turi noklāja ar pagatavoto vielu. Tad izslēdza radio, izvilka no vestes kabatas zelta šķiltavas, ieknipšķi-nāja liesmu un turēja to pie pelēkās masas, kas smirdēdama un kūpēdama sāka degt.

Tikmēr viņš murmināja nesaprotamas skaņas un kā lūgdamies turēja rokas dūmos. Tas viss atgādināja lētu varietē izrādi.

Man sāka sāpēt no tiesas, taču šīs bija pilnīgi citādas sāpes nekā tās, kuras līdz šim jutu elkonī. Tās bija nevis trulas, bet gan asas, svelošas un krietni tīkamākas. Un tad viss beidzās. Turi noslaucīja pelnus. Mana elkoņa āda bija apsārtusi un pārklājusies pūslīšiem. Saudzīgi un gandrīz maigi Turi to pārklāja ar ziedi, no kuras nedaudz iedeva man līdzi.

— Sniedz man roku, — viņš aicināja. Es paklausīju, un viņš to paspieda.

— Labu veiksmi, — viņš smaidot novēlēja. Es pateicos un gāju prom. Uz trepēm es pēkšņi apstājos. Tikai tagad apjēdzu: nupat es pirmo reizi biju spējis izstiept savus nespēcīgos pirkstus īstam rokasspiedienam.

Deviņpadsmitā nodaļa

Kad atgriezos slimnīcā, patlaban tika izsniegts ēdiens. Gaiteņos stāvēja prāvi, hromēti ratiņi, no kuriem cēlās garaiņi un oda pēc zivīm. Pusdienās atkal bija menca ar brūno mērci.

Māsa man jautāja, vai servēt pie gultas vai uz galda.

— Pie gultas, — es atbildēju. Tiklīdz biju palicis viens, izvilku no skapīša savu mantību un sasaiņoju to. Ēdienu atstāju turpat, vienīgi iebāzu pirkstu mērcē un uzvilku uz šķīvja «bye». Man bija nepieciešams šis pubertārais bēgšanas inscenējums. Tikai vēlāk man ienāca prātā, ka norvēģiski «bye» nozīmē lietusgāzi.

Volvo stāvēja slimnīcas autostāvvietā. Iesviedu somu bagāžniekā un drāzos prom, uzgriezis radio pilnā skaļumā un atvēris logus. Jutos tik labi kā kopš neatminamiem laikiem. Es biju brīvs. Man pat vairs nebija oficiāla uzdevuma. Rēta elkonī sāpēja, taču roka kustējās daudz labāk un pirksti kalpoja, kā nākas.

Izbraucu no pilsētas un nogriezos uz rietumiem, Lakselvas virzienā. Negribēju braukt caur Kautokeino, jo vēlējos palikt inkognito. Sākumā ceļš bija labs, bet pēc tam, kad nonācu zemes iekšienē, tas kļuva aizvien sliktāks. Pēdīgi tas pārvērtās par nenostiprinātu grantsceļu. Vienuviet pieturēju un pagajos sānis, pār tuksnesīgu fjellu. Tur nekas neauga, un pelēkajā, klinšu skambāin klātajā laukā nekas nesaistīja skatienu. Ainava bija akmenī sastingusi bezcerība.

Tad es tālumā ieraudzīju tos. Tie izskatījās pēc izvērstas armijas ierindas. Tie bija koki. Pārāk biezi tie neauga, tomēr par meža malu to varbūt varēja nosaukt. Tā šķita tuvojamies kā soļojošais mežs «Makbetā».

Tā bija koku robeža.

Koki bija zemi, vispirms sniedzās man līdz ceļgaliem, tad līdz krūtīm. Tomēr tie nepārprotami bija mūžveci. Dabas bonsai — pundurpriedes un bērzi, ko aukstums un vējš saglabājuši mazus, ziemeļu mežu joslas priekšpulks. Tie izskatījās kā invalīdi ar sakropļotiem locekļiem, ar stīvām, satūkušām locītavām. Lai gan koku kļuva aizvien vairāk, tie tomēr likās vientuļi kā vienpatņi cīnītāji, kas iznākuši no lēzenajām ielejām un purviem, lai pretotos kailās tundras tuksnesīgumam.

Es gāju aizvien tālāk. Zem kājām kā plāns ledus krakstēja briežu ķērpji. Visur mētājās koku skeleti, izbalojuši kā kauli, dabas apstākļu karā kritušie varoņi. Gadījās arī lielas platības, kurās viss bija izdedzis melns. Neskaitāmi pārogļojušies bērzu stumbeņi rādīja uz debesīm. Valdīja kapa klusums, oda pēc deguma.

Es joprojām biju garāks par visiem kokiem. Mana laime, citādi es varbūt nebūtu atradis ceļu atpakaļ. Atkal iesēdies automašīnā, jutos tā, itin kā būtu izbēdzis nezināmām briesmām.

Jo tālāk uz dienvidiem es braucu, jo garāki kļuva koki abpus ceļa. Drīz tie jau slējās gvardes augumā un aizsedza skatu uz apvārsni. Tomēr bija un palika indivīdi. Es pēkšņi sapratu, ka to vidū ir dievi. To sūnām apaugušo stāvu melanholija bija vienreizīga. Jutu, ka tie mani vēro.

Vakarā es sasniedzu Karasjoku. Arī šī pilsēta atgādināja baraku apmetni, taču daudzie zaļumi, kas to ieskāva, vērta to tīkamāku. Arī cilvēki man likās pieejamāki. Policijas iecirknī es apprasījos pēc mēbeļu tirgotāja Ursi. Iepriekšējā dienā viņš bija te bijis un no automašīnas kravas kastes tirgojis savus darinājumus. Pēc tam nozudis Ināri virzienā.

Es uzdevos par žurnālistu.

— Es gribētu uzrakstīt rakstu par šo neparasto cilvēku. Ko jūs par viņu domājat?

Policijas ierēdnis, korpulents cilvēks ar žūpas acīm, nosmējās.

— Neparasts viņš ir gan. Un tas vēl krietni par vieglu teikts. Es sacītu, ka viņš ir gluži neizprotams.

Laikam paskatījos viņā ar labu tiesu neizpratnes, jo viņš labprāt turpināja stāstīt par Ursi.

— Vai zini, Ursi patiesībā ir šveicietis. Ilgi nosēdējis cietumā Sibīrijā. Viņš, redz, gribēja izcejot uz Kanādu, bet nezināja, kur tā atrodas. Tak jau būs bijis padumjš galvā un par jūru arī vēl nekad nebija dzirdējis. Tā nu ņēma un apmaldījās. Krievijā viņu nogrāba un aizsūtīja uz Sibīriju, bet šis nosprieda, ka atrodoties Kanādā. Tā man Ursi pats stāstīja. Kad pēc desmit gadiem viņu aizsūtīja atpakaļ uz. Sveici, viņš jau nākamajā dienā atkal laidās cejā. Šoreiz virziens bija drusku pareizāks, tomēr vēl arvien pietiekami aplams. Pagāja kāds laiciņš, kamēr viņš atjēdza, ka te nav Kanāda, 'bet šejienes mežos viņš uzreiz sāka justies labi. Šveicē Ursi bija galdnieks un šeit atsāka savu. amatu. Tagad viņš jau trīsdesmit gadu dzīvo pie skoltlapiem pie Ināri ezera. Tie-viņu uzņēmuši savā dzimtā. Viņš ir noiāds.

Es ieminējos, ka te vai katrs otrais laps ir noiāds. Piemēram, Matti Utsons no-Kautokeino un Turi no Aitas. Mans informētājs iesmējās.

— Jūs vēl maz esat sapratis no šīs tautiņas. Pie patiesības viņi pārliecīgi neturas, vai zināt. Lai gan arī tas nav tiesa. Sacīsim labāk — pie mūsu patiesības. Arī viņiem pašiem ir tāda kā sava patiesība, pie kā viņi turas ļoti stingri. Piemēram, labi izstāstīts notikums viņiem ir patiess notikums. Starp citu, Utsons nav nekāds īstais noiāds — vai vismaz nav sevišķi spēcīgs. Toties viņš veikli stāsta par gariem. Vispār viņš ir liels viltnieks un visīstākais veikalnieks. Viņam šeit pieder viens no lielākajiem ganāmpulkiem. Tas pašlaik atrodas Varangeras pussalā. Lai tiktu skaidrībā par savu ganāmpulku, Ut-sonam nepieciešams portatīvais kompjūters.

Man jau kuro reizi tika piedāvāta alumīnija kafija ar klātpiešautu pašbrūvēto. Tā garšoja lieliski, jo man pirmo reizi, kaut arī ar sāpēm, izdevās pacelt tasi pie lūpām ar labo roku.

— Kā lai es atrodu Ursi?

— Tas nav vienkārši. Ursi, kā jau īsts noiāds, prot lidot. Viņam tikai jāiemiesojas putnā un jānošņirkstina zobi. — Policists atkal iesmējās. — Zināt, mūžīgi apgalvo, ka sārni nemākot loģiski domāt. Tās ir tīrās blēņas. Viņi ir dižākie loģiķi zemes virsū. Piemēram, gari, pēc viņu domām, rodoties no tā, ka daži cilvēki vienlaicīgi ticot gan Kristum, gan burvestībām. Tāpēc nomiruši tie netiekot ne debesīs, ne ellē. Kas gan cits tiem atliek, ja ne pārvērsties par gariem! Lūk, to es saucu par loģiku. Salīdzinājumā ar to mūsu mācītāji un neticīgie līdzpilsoņi visi kā viens ir muldoņas.

Es atkārtoju savu jautājumu un, kad mans smējīgais namatēvs bija nomierinājies, saņēmu šādu padomu: man vajagot nevis meklēt Ursi, bet gan ļaut, lai viņš atrod mani. Viņš, tāpat kā visi sārni, esot taisni bērnišķīgi ziņkārīgs. Man tikai jā-izplatot valodas, ka es meklējot sevišķu krēslu, kādu neviens nevarot izgatavot.

Krēslu ar divām kājām un atzveltni priekšā.

Policists atkal sāka smieties.

— Varbūt Ursi tad uzradīsies pats no sevis. Un vēl kas — noiādi spēj nokaltēt kokus tikai ar savu skatienu vien. Tātad meklējiet mežā vietas, kur īpaši daudz mirušu koku, satrunējušu vai nokaltušu stumbeņu. Tādi mēdz izskatīties noiādu iemīļotie apvidi.

Viņa smieklus es dzirdēju vēl tad, kad biju jau ārā un iedarbināju auto, lai brauktu tālāk, uz Ināri.

Dažus kilometrus aiz Karasjokas es ar mazu prāmi šķērsoju melnu, rāmu upi. Meži tās krastos gluži vai liesmoja vēlā vakara gaismā. Tā bija Somijas robeža.

Simt kilometru garajā ceļā uz Ināri es sastapu vienu vienīgu braucamo, R4 ar diviem itāliešiem, kuri grasījās atvērt picēriju Kautokeino, kā viņi man pastāstīja īsajā ceļmalas sarunā.

Es devos tālāk. Jutos tā, it kā sēdētu mašīnā, kas, kloķvārpstai griežoties, stāv uz bremžu pārbaudes estakādes, bet pa labi un pa kreisi kā svētceļnieku karavānas garām slīd egles un bērzi. Jau sen zināju, ka te, ziemeļos, pazūd ne vien laika, bet arī telpas un attāluma izjūta. Vai es jau biju aplipis ar šo ziemeļu sērgu — uzskatīt dabu par sava veida draugu pulku? Kokus un mākoņus, upes un klintis — par sarunu biedriem vājprātīgā dialogā, kas negrib beigties?

Apmetos pilsētiņas vienīgajā viesnīcā. Tā mudžēja no tūristiem. Man piešķīra niecīgu kambarīti, kas atradās zem paša jumta un kur parasti tikai žāvēja veļu. Pa slīpo jumta lodziņu es varēju saskatīt Ināri ezeru, šo bezgalīgo, mulsinošo iekšējo jūru ar neskaitāmām saliņām, līdzīgām vaļu pulkam. Ezera virsma bija spo-guļgluda. Cik vien tālu sniedzās skatiens, ūdeņus klāja sēra dzeltena tvaika kārta.

Biju noguris līdz nāvei, tomēr nolēmu, ka pirms gulētiešanas derētu vēl ko iedzert pie bāra letes. Tur es sastapu pulciņu naktsputnu, kādus var satikt visur pasaulē, alusmucu krānu un augšpēdus apgrieztu, ar devas mērītājiem apgādātu alkohola pudeļu tuvumā. Valodas grozījās ap makšķerēšanu, ap dolāra kursu un krītošajām koksnes cenām. Te bija ne vien atpūtnieki, bet arī veikalnieki un aģenti.

Iedzēru iesala viskiju un apprasījos pēc Ursi.

— Tas jukušais šveicietis?

Es pamāju. Tūliņ sāka birt anekdotes par Ursi. • *'

— Dažreiz var dzirdēt, kā viņš pūš savu Alpu ragu. Tas skan pār ezeru kilometriem tālu, — klāstīja bārmenis, kas uzdevās par lielu Ursi pazinēju. — Ja gribat viņu atrast, mans kungs, tad jums būtu vienkārši jāiet uz mežu, vientuļā laucītē jāapguļas uz muguras un jāgaida.

— Tikai nedabūjiet meža trakumu, — brīdināja kāds viesis. Runas tūliņ pārmetās uz citu tēmu. Gandrīz vai katrs

zināja stāstīt par dīvaino fenomenu, kas parādoties visos tālo ziemeju mežos, vis-viens, Kanādā vai Somijā. Kāds sadūšojas ieiet mežā un netiek vairs ārā, dienām ilgi riņķo pa apli, līdz aiz pārguruma pakrīt un nomirst, dažreiz tikai dažus metrus no ce|a.

— Tur vainīga trūdu smarža, — noteica mans blakussēdētājs. — Vecais mežs smaržo pēc sievietes. Tas laupa orientēšanās spēju.

Bija radusies jauna tēma, un es nolēmu, ka labāk iešu gulēt, jo nākamajā rītā grasījos sākt Ursi meklējumus. Tomēr uzdevu vēl pēdējo jautājumu.

— Vai arī šos bāra ķebļus darinājis Ursi?

Bārmenis pasmaidīja.

— Protams, jūs taču redzat. Vai jūs savā mūžā vēl kādreiz tik labprāt esat sēdējis tik neērtā krēslā?

Divdesmitā noda|a

Nākamajā dienā es devos garā ekskursijā pa mežiem, kas auga Ināri ezera krastos un ap četrdesmit kilometrus tālāk dienvidos esošo Ivalo. Tie bija mulsinoši meži — bez stigām, bez kailcirsmām, bez zāģmateriālu kaudzēm. Acīmredzot cilvēki tos neizmantoja. Viss bija saaudzis vienā mudžeklī, īsti ziemeļu džungļi. Sūnas, pa-razītaugi, piepes, mirstoša un dīgstoša

j

daba, trunoši stumbri un stalti koki veidoja kopību, kas bija tik cieša, ka cilvēkam tikpat kā nebija iespējams izlauzt sev ceļu. Un — tik tiešām — oda pēc sievietes.

Es orientējos ar kompasa un kartes palīdzību. Reiz apsēdos uz koka stumbeņa, iedomājos Ursi un nošņirkstināju zobus. Izdzirdu lūstam zarus un paguvu pamanīt, kā prom aizdrāžas aļņu govs.

Vakarā es atkal tupēju uz bāra ķebļa. Te man paveicās vairāk. Viesu vidū šoreiz bija arī kāds jauns soms, kas piedalījās mežu aizsardzības kustībā, kuras vadības sēdeklis atrodas Ivalo. No viņa es šo to uzzināju par šejienes mežu. Tas veidojot aizsargrobežu ar tundru, un tāpēc uz to attiecoties tā dēvētais aizsargmežu likums, kas pieņemts 1922. gadā. Tas nozīmējot, ka šai mežā nedrīkst lauzt celmus un aizsākt liela mēroga koksnes ieguvi celulozes ražošanai. Koku ciršana esot atļauta tikai vietējo iedzīvotāju vajadzībām. Tā, piemēram, Ursi rīkojoties gluži likumīgi, no-cirzdams dažus kokus mēbeļu gatavošanai. Sis mežs esot nevis mākslīgi stādīts, bet gan radies, dabiski izplatoties koku sēklām.

— Sis ir tā saucamais izlases cirsmu mežs, kur visā platībā neviemērīgā sajaukumā atrodami visu veidu un vecuma pakāpju koki, — soms skaidroja. — Starp citu, šāda veida meži viduslaikos pastāvēja visā Eiropā. Tātad šeit, pie mums, jūs vēl varat sastapties ar viduslaikiem! Piemērotākā mežsaimniecības forma ir

izlases cirsmas — un to meistariski pieprot Ursi.

Atskanot vārdiem «izlases cirsmas», mana roka atkal iesāpējās.

— Kas tās tādas? — es jautāju.

— Tas nozīmē nevis veselu platību izciršanu, bet gan atsevišķu eksemplāru izvēlēšanos atkarībā no lietotāja vajadzībām. Piemēram, Ursi vairumu koku pazīst personīgi. Viņš ar tiem sarunājas, noglauda tos, ieklausās, kā tie čīkst, kad plosās vētra. Kad viņš grasās nocirst kādu no saviem kokiem, tad notiek kaut ka$ līdzīgs tiesas sēdei. Proti, viņš diskutē ar apsūdzēto. Lai. nu kā, sprieduma izpilde notiek žēlsirdīgi.. Ar zāģi, nevis ar cirvi. Cirvi mežacirtēji izgudroja diezgan vēlu, kad sadārdzinājās darbaspēks. Ursi apgalvo, ka tas spīdzinot koku. Mums vajadzētu vairāk tādu kā viņš..,Pēdējā laikā aizsargmežu li.kumm mēģina apiet, attiecinot paragrāfu par individuālo lietošanu arī uz mežrūpniecību. Saudzējamos meža apgabalos starp Ināri ezeru un krievu robežu koki jau tiek izcirsti lielās platībās.

Izpirku savam raižpilnajam kaimiņam vienu viskiju.

— Kas gan kokrūpniekus varētu interesēt šajos mūžameža biezokņos? — es vaicāju.

— Nekas. Runa ir par principu. Par to, lai valdītu pār da'bu. Tā pati vecā slimība. Cilvēks dzīvo nevis kopā ar dabu, bet gan pret to, jo baidās no tās. Zāģētavas šeit, ziemeļos, patiesībā radījis kolektīvs mazvērtības komplekss. Sārni šai ziņā ir citādi. — Viņš nopūtas.

— Vai šejienes koksnei ir sevišķas īpašības?

— Koki ir greizāki un cietāki nekā dienvidos. Ursi apgalvo, ka tie esot pilni brīnumaina spēka. Ir koki, kuri spēj dziedat, kad vējš skar to galotni kā arfu. Tie ir viņa vārdi. Pēc viņa domām, šeit augot labākie skaņkoki pasaulē* un viņš lādas par mums un pat par saviem draugiem sā-inietn, ka tie parasti esot tik nemuzikāli. Labprātāk sēžot un nevis spēlējot. Tāpēc Ursi mūždien esot spiests gatavot sēžamos viņu pakaļām.

— Vai Ursi mīl mūziku? ’ •

— Tā varētu sacīt. Viņš ir liels mūsu dižākā komponista cienītājs.

— Jūs domājat to, kuru daži dzēlīgi sauc par muzikālo mežsargu, jo viņš komT ponējis mežus?

— Tieši to es domāju.

— Kur īsti atrodas Ursi darbnīca?

— Auto kravaskastē. Viņš grib būt mobils, šis klejojošais galdnieks.

— Vai viņš darina arī mūzikas instrumentus?

— Par to vienīgi baumo. Manuprāt, viņš ir uztaisījis dažas lapu bungas. Un Alpu ragu no līkas egles. Daži stāsta, ka esot to jau dzirdējuši. Tai esot žēlabains pirmatnīgas pasaules tonis, kurš sāmus padarot trakus un pievilinot vilkus. Sārni uzskata Ursi par noiādu,*jo viņam esot vara pār vilkiem. Es pats reiz ziemas vidū

dzirdēju šādu skaņu. Dobju vilka balsi. Manuprāt, tā nāca no kādas Ināri salas. Man palika pavisam jocīgi. Iedomājieties — Alpu rags šajā apvidū! Turklāt tur ir zināma sakarība. Alpos to agrāk esot izmantojuši kā .kaut ko līdzīgu telefonam, tāpat kā joikošanu pie mums.

Telpu bija pārņēmusi rēgaina noskaņa. Mēs neviļus bijām pieklusinājuši balsis. Čukstēja arī bārmenis, kurš patlaban iejaucās sarunā.

— Ja meklējat Ursi, jums to vajadzētu pamēģināt uz ezera. Viņam patīk salu biezie meži. Mežsaimniecības mašīnas tur netiek klāt. Jums būtu jānoīrē laiva un jāskatās, kur kūpēs dūmi. Iespējams, ka tie nāks no viņa būdas.

Padoms man šķita labs. Agri devos pie miera, lai, par spīti ievainojumam, man pietiktu spēka šo padomu īstenot.

Divdesmit pirmā nodaļa

Sēžot kanoe pakaļgalā un vēzējot airi, lai tiktu pāri Ināri ezera spogulim, biju spiests konstatēt, ka grasos kļūt par greizu cilvēku. Labais plecs iesāpējās ikreiz, kad iegremdēju airi ūdenī. Plecs pamazām sāka mesties stīvs, jo pēdējā laikā es gandrīz visu darīju ar kreiso roku. Pogāju ciet kreklus, cēlu pie lūpām glāzes. Neiedomājami, kādu spēka patēriņu summējoties prasa šīs ikdienišķās darbības.

Man sāpēja, un pēc iedzimto paražas es šīs sāpes apkaroju ar citām, izmantodams brutālu akupunktūras veidu: ar savu lapu nazi iedūru kreisajā plecā. Tas bija sāpīgi, un brīdi tecēja asinis. Toties nu man labāk izdevās ieturēt kursu.

Sev priekšā biju nolicis precīzas Ināri ezera kartes kopiju. Oriģināls bija piederējis van Hautenam. Kartē vīdēja daži ar zīmuli ievilkti aplīši, kuri mani interesēja. Tie apzīmēja dažādas sīkākas saliņas šīs amfībiskās pasaules labirintā.

Skatījos, vai neieraudzīšu kādu dūmu strūklu. Tikmēr man prātā ienāca «Kuģa avārijā cietušā eiropieša dziesma». To sacerējis gandrīz aizmirsts vācu dzejnieks Reinholds Lenčs, es to zinu no galvas un tobrīd sāku to aurot pār ezera plašumiem:

Kad vēl iedomājos —

Garā jūras cejā — kur, visviens —

Tur, kur gaiss tik valgs, tā deva vīnu, Madeirā, tai līksmā zemesragā,

Kur bij drēgm, dāvāja tā malku.

Milžus redzējām, tāpat kā Dāvids, Pieveicām mēs tos ar sīkiem oļiem; Velnus redzējām, kas savā mēlē Miera dziesmas nodziedāja mums,

Ka bij jāsmejas par viņu laipnību, —

Ak! Tu labdarīgā Daba!

Austrumos un rietos — kur, visviens! Skat! So skaidu pēdējo Lieku ugunī — tās dūmi izzūd Mākoņos — un nerādās neviens — Visugudrā, viszinošā Daba!

Vai tu mani esi aizmirsusi?

Sevišķi pēdējās rindas es izkliedzu pār ūdeņiem, cik tik plaušās spēka. Nav nekādu šaubu, es jau sāku mazliet jukt prātā.

Reizumis sastapu citus smaiļotājus un velti vaicaju pēc Ursi. Lielais vairums nekad nebija dzirdējuši par viņu. Tā tas turpinājās trīs dienas. Man līdzi ibija pietiekami daudz pārtikas. Naktis es pavadīju, gulēdams noenkurotajā laivā zem smalka moskītu tīkla.

Sis pasākums man palēnām sāka iepatikties. Es daudz makšķerēju un cepu zivis ugunskurā, ko sakūru mazu saliņu oļainajā krastā. Mani jutekļi saasinājās. Arī domāšanas veids šķita mainījies. Es domāju jutekliskāk. Ja prātā ienāca Ingrida vai Kārina, es jutu viņu pieskārienu. Daudz netrūka, lai es aizmirstu savas ekspedīcijas mērķi. Lai tas nenotiktu, es, klejodams pa salam, valkaju svīteri ar dzelteno zīmi. Varda tiešākajā nozīmē biju ielīdis van Hautenu ādā. Man līdzi bija arī urbis un sarkana sieviešu kurpe.

Noņēmu kokiem koksnes paraugus un apostīju tos. Mērīju stumbru apkārtmēru krūšu augstumā un .lietpratīgi šūpoju galvu, nenieka nesaprazdams no šī amata.

Tieši šādi niekojoties, tas notika. Kādas laucītes malā biju noskatījis diezgan lielu, labi noaugušu egli, pielicis pie stumbra urbi un pa pusei ieskrūvējis to kokā, kad izdzirdu kādu skaņu. Tā tikpat labi varēja būt gan viļņu čala, gan klusi cilvēka smiekli.

Pagriezos un ieraudzīju viņu. Protams, ka tūliņ zināju, kas viņš ir, lai gan nevarēja pateikt, vai šis radījums ir vīrietis vai sieviete. Viņš bija diezgan maza au-

guma, seja brūnganmelna, acis tumši mirdzošas, uzacis kuplas un melnas, piķa melnie mati karājās lejup ap galvu. Uz tās tupēja sarkana, plakana cepure. Mugurā viņam bija pelēka, uz krūtīm vaļēja jaka. Krūtis klāja tāda kā krupja āda.

Tas bija meža gars vai trollis. Jāatzīstas, ka es pamatīgi izbijos, jo šis zellis bija vēl arī apbruņots. Aiz jostas aizbāzts garš nazis, rokā smaga boze.

Ursi nāca tuvāk. Un uzrunāja mani. Vispirms somiski, pēc tam Šveices vācu dialektā.

— Ak tu, nabaga cilvēk, kādi smagā likteņa untumi atdzinuši tevi uz šejieni, kurp-nākt vēl neviens nav iedrošinājies? Sājā apburtajā salā es vēl nekad neesmu redzējis svešinieku. Tu, nabaga cilvēk, — ko tu te meklē?

Es mazliet sakaunējos, jo nospriedu, ka manas ilgas būt bērnam tagad īstenojušās gluži bērnišķīgā veidā. Es atrados bil-žainā pasaku grāmatā. Tas viss nekādi nevarēja būt īstenība.

Ursi piegāj.a pie koka un izvilka ārā urbi. Tad pielika ausi pie stumbra un viegli pieklaudzināja pie tā ar bozi. Tad. nogrozīja galvu.

— Tas nav labs skaņkoks. Par daudz sulas, par ātru audzis. — Viņš ieir-gājās. — Tu neesi koku pazinējs. Nez kāda iemesla pēc tikai izliecies par tādu.

Viņš pienāca man klāt un sniedza roku*

— Laipni lūdzu salā. Es esmu Ursi, un tu esi tas holandiešu inspektors, kurš.

pēkšņi ņēmis un pazudis no zemes virsas. Tu gribi iepazīties ar mani! Tad iedzersim kopā kafiju.

Ursi gāja pa priekšu, izmantodams savu lapu nazi kā mačeti, lai biezoknī izcirstu mums ceļu. Mūs pavadīja biezs odu ņudzeklis, par kuru mans ceļvedis nelikās ne zinis.

Būda stāvējia salas augstākajā punktā. Tipiska sāmu telts. Nomizotu zaru piramīda, smags priekškars, augšā atvere dūmiem. Tieši līdzās teltij pacēlās liels, miris koks. Atcerējos to saskatījis jau no ezera, kad tuvojos salai.

Šķita, ka Ursi ir pamanījis manu skatienu.

— Redzi, tas, piemēram, ir labs koks. Tam ir pat sevišķa kvalitāte. Labs būvkoks un vēl labāks skaņkoks. Lūk, to tu varētu paurbt. Tomēr labāk liec viņam mieru. Tas ir skaistākais kelo plašā apkaimē.

— Kas ir keto?

— Parunāsim par to pie labas kafijas tases.

Viņš pavilka priekškaru sānis un nozuda teltī. Līdu iekšā arī es. Tur valdīja krēsla. Kad acis bija pieradušas pie mijkrēšļa, es ieraudzīju, kādā neaprakstāmā haosā mēs atrodamies. Biju dzirdējis, ka :sāmiem esot citāda attieksme pret kārtību nekā mums. Savā tradicionālajā sadzīves kultūrā viņi iztiek bez skapjiem un atvilktnēm. Visa mantība guļ uz grīdas vai ir pakarināta uz auklām. Tomēr katrai

lietai ir sava vieta. Nekārtība ir organizēta Joti praktiski.

Tomēr šeit jau priekšmetu daudzums vien radīja labirinta iespaidu. Vajadzīgais — apģērbs, darbarīki, pārtika — kaudžu kaudzēm rēgojās blakus nevajadzīgam — lellēm un kokgriezumiem, kuri man atgādināja afrikāņu totēmisko mākslu. Varēja rasties iespaids, ka esi nonācis vandaļu izpostītā etnoloģiskā muzejā.

Ursi kūra uguni. Viņš nelietoja ne sērkociņus, ne šķiltavas. Pie uguns viņš acīmredzot tika «vecajā» veidā. Es īsti nesaredzēju, kā tas notika. Katrā ziņā viņš sita akmeni pret akmeni un tad piesardzīgi pūta uz sausu, posai līdzīgu vielu, līdz izšāvās liesma. Kad ugunskurs telts vidū bija krietni iededzies, viņš uzkāra pār to melnu katliņu ar ūdeni. Tad kaut ko iemeta liesmās.

— Sēnes, — viņš noteica. — Labi noder pret odiem.

Dūmi tagad oda stipri, tomēr patīkami.

Kad ūdens uzvārījās, Ursi ielaida roku kādā maišelī un izvilka sauju brūnganu drupaču.

— Mizas, — viņš paskaidroja. Iemetis tās ūdenī, viņš nolika katliņu sev blakus. — Sis dzēriens uzbudina vairāk nekā parastā kafija. Ar to tu uzņem sevī daļu koka spēka.

Brūvējumu mēs dzērām no bērza tasēm. Ursi sakrustotām kājām sēdēja man iepretim un uzmanīgi vēroja mani. Es biju pusguļus atlaidies uz sāniem un centos kaut

kā iekārtot kājas starp visām šīm grabažām. Dzēriens garšoja rūgteni un, kā es sev par mierinājumu jutu, mazliet pēc alumīnija.

— Tu mīli mūziku, — Ursi ieteicās.

Es pamāju.

— Tu spēlē flautu.

Es pamāju vēlreiz. Pirms paguvu pajautāt, kā viņš to zina, viņš turpināja:

— Es to redzu pēc tavām lūpām. Kad tu domā par mūziku, tās sakustas īpašā veidā. Tu iekšēji spēlē līdzi. Flautists bez instrumenta.

Ursi nosmējās par savu mazo triumfu.

— Kas ir kelo? — es vaicāju.

— Tu uzreiz ķeries pie lietas. Vai gribi nopirkt kelo? So manējo, piemēram? Es tev saku, tas nav samaksājams. Es drīzāk nogalinātu tevi nekā pieļautu, ka tu nogalini viņu.

— Tas taču ir miris koks, tad kāpēc tas ir tik daudz vērts?

— Kelo vienmēr ir miris koks — bioloģiskā skatījumā. Bet ne garīgi. Gluži otrādi. Visi kelo ir personības. Un šejienes mežos es tos visus pazīstu. Viņu ir pāris simti. Kelo ir vislabākais skaņkoks pasaulē. Nokaltušas egles vai priedes, trīsdesmit vai simt gadu vecas. Kvalitāte atkarīga no tā, cik ilgi tās jau ir nokaltušas. Koksne vairs nestrādā. Un tāpēc tai ir brīnišķīga skaņa. Piemēram, vijolei vai čellam vislabākā dēka iznāk no kelo koka.

Es pamāju, it kā būtu kaut ko sapratis.

Ursi likās uztraucies. Viņa balss kļuva aizvien skaļāka.

— Diemžēl tas ir ari lielisks būvkoks. Gadsimtiem ilgi kelo tiek nomaitāti sasodīto raktuvju dēļ. Kāpēc? Es tev to pateikšu. Kelo ir skaļa balss. Tas jūt pār sevi kalna spiedienu un vaid, kad spiediens kļūst par lielu. Tā tas'brīdina kalnraci par draudošajām briesmām.

Man galvā kaut kas sarosījās. Bet atcerēties bija grūti. Jo ilgāk es te zvilnēju, jo stiprāk man uzmācās tāds kā reibonis, kas lika visu aizmirst. Tomēr tad es atminējos — vaidus un nopūtas Bidjovages raktuvēs.

— Sarkana sieviešu kurpe, — es nomurmināju.

Ursi ieirgājās.

— Dažam labam holandietim gaužām patiktos taisīt no kelo koka tupeles.

Viņš vēlreiz iemeta ugunī sauju sēņu. Man šķita, ka telpa acumirklī kļūst tumšāka. Es skaidri nojautu, ka esmu lielās briesmās, taču jutu nevis bailes, bet gan tīksmi.

— Es vēlētos, lai tu man izgatavo burvju bungas.

— Svešiem es tās negatavoju. Tikai sārņiem.

— Tādiem kā Matti Utsons?

— Tu labi pazīsti Kautokeino iemītniekus. Tiesa kas tiesa, viņam es uztaisīju bungas. No ļoti veca kelo. Izmantoju to daļu, kur stumbrs pirmo reizi sazarojas. Tā ir likteņa vieta.

Nebija nekāda iemesla jautrībai, bet man pēkšņi uznāca briesmīgi smiekli. Pat asaras ritēja pār vaigiem.

— Stumbrs sazarojas, un ko dara zari? Sažagarojas!

Es smējos tā, it kā būtu izstāstījis asprātīgu joku. Bet Ursi palika pilnīgi nopietns. Viņš nesatraucami turpināja:

— Vai zini, vijole patiesībā skan nejauki, zemajos toņos dūc kā kamene un augstajos spindz kā ods. Tas, ka vijoles skaņa mums tomēr liekas skaista, ir atkarīgs vienīgi no tā, kas stāstāms kokam, no kura vijole darināta.

— Kāpēc tu atstāji savu dzimteni?

— Viņi tur izpostīja mežus. Es cerēju, ka labāk būs Kanādā. Un tagad redzu, ka mēs pat šeit vairs neesam drošībā.

Ursi atkal iemeta ugunī sēnes. Iestājās melna tumsa, tikai dūmi cēlās no liesmām sarkani, zaļi un zili kā maza ziemeļblāzma.

— Pasaulē nav nekādas citas mūzikas, kura kokā sakņotos tik dziļi kā ...

— Sibēliusa mūzika, — es pabeidzu. — Šis komponējošais virsmežzinis. —Man uzbruka vēl viena smieklu lēkme.

— Vai tev pazīstama viņa Melencolia} — Ursi jautāja. — Tev jāatzīst, ka šai skaņdarbā čells skan kā koks, kas ar saknēm jūt zemi, bet ar galotni — debesis. Un pa vidu ligzdo daudzus simtus gadu senu skumju putns. Kelo ir tilts starp augšu un apakšu, starp debesīm un elli.

Mani jau kuro reizi pārņēma neskaidrā sajūta, ka piedalos lekcijā. Šeit, ziemejos, es biju lekciju sērijas klausītājs. Tas mani atkal uzjautrināja, un es sāku klusiņām ķiķināt.

— Starp citu, — Ursi turpināja, — lielāko daļu sava mūža Sibēliuss pavadīja koka mājā, kas atradās dziļi mežā; Nav šaubu, ka kokam viņš piešķīris lielu nozīmi. Viņa mīļākais instruments, kuru viņš pats arī meistarīgi spēlēja, bija vijole.

Dzīvē ir situācijas, kad vājprātīgais šķiet normāls un normā'lais — vājprātīgs. Tās gan negadās bieži. Pie tām pieder pirmā pieskaršanās mīļotam cilvēkam un noteikti arī nāves mirklis, galīgās atvadas. Tieši šādā situācijā tagad atrados es.

Divdesmit otra nodaļa

— Vai tu viņu dzirdi, Pīt? Koku, no kura tika darināta čella dēka? Komponists prata likt tam runāt. Bet ar klavierēm viņš apietas kā ar sievieti. Tās skan tā, it kā viņa dejotu ap kelo.

Es viņu redzēju savu acu priekšā — baltā kleitā, vaļējiem matiem, skatiens seko augšup izstieptajām, kailajām rokām. Sīkiem solīšiem viņa kustējās ap pelēku koku, kam nebija mizas.

— Melencolia, — sacīja Ursi. — Beigas ir drūmas. Koks gāžas un nosit sievieti.

Ja es būtu uz to spējīgs, man būtu vajadzējis šaubīties par savu saprātu, jo es tiešām dzirdēju un redzēju šo mūziku. Tā piepildīja visu piedūmoto telpu.

— Un šī ir Kuomela. Vēl viena diža meistara kompozīcija. Šoreiz nevis kamermūzika, bet gan simfoniskā. Nevis atsevišķs koks klajumā, bet gan vesels mežs. Vai dzirdi? Ziemeļu mūžamežs, klajš un tomēr necaurejams, jo atstatumi starp kokiem ir garu pilni. Vai dzirdi pūšamos instrumentus, šos putnus stīgu mežā? Tiem ir vieglāk, jo tie ir līdzīgi gariem.

Es uztvēru mūziku ar visu ķermeni. Vēl šobaltdien es ticu, ka nevienā pasaules koncertzālē nav labākas akustikas kā Ursi būdā. Es redzēju melodijas un akordus, es saodu mežu, kas smaržoja pēc sievietes, es redzēju skaņu krāsu savijumus kā krāsainus miglas plīvurus pār ezeru. Vasaras vēja šūpotas galotnes, gaiši bērzi maigā zaļumā starp drūmām eglēm un greizām priedēm.

— Vai zini, ko nozīmē «Kuomela»? Somu valodā tas ir «nāve». Patlaban notiek, lūk, kas. Ir nakts. Pāvli netic, ka ir nāve. Bet viņa māte guļ uz nāves gultas. Viņa guļ uz nāves gultas un stāsta savam dēlam, ka sapnī bijusi ballē.

Es biju Pāvli, un es sēdēju pie savas mirstošās mātes gultas. Viņas galva tumši izcēlās uz baltā spilvena.

— Kamēr viņa stāsta, Pāvli kļūst arvien gurdāks. Beidzot viņš iemieg. Nakts tumsu pamazām pārvar sarkanīga gaisma, kas aizvien vairāk pieņemas spēkā. Tālumā atskan valša skaņas, sākumā tās tikai viegli iezīmējas — Valsē triste.

Jā, es to dzirdēju, šo slavenāko Sībē-liusa skaņdarbu, gandrīz vai modes melodiju, kas, tik bieži un netaisni izmantota kā piedeva, tagad skanēja neticami pārliecinoši. Reizē es kļuvu arvien gurdāks, bet Ursi balss iesniedzās arī manā miegā.

— Valša skaņas tuvojas, tās kļūst arvien spēcīgākas. Tās pamodina slimnieci. Viņa atstāj gultu. Parādās dejojoši pāri. Tie izvairās, tiklīdz viņa mēģina tiem tuvoties. Viņa kļūst arvien vārgāka, līdz pagurusi saļimst. Vēl un vēlreiz viņa ceļas un lūko dejot. Valsē triste kulminācijas brīdī pie durvīm atskan klauvējiens. Vai tu to dzirdi? Kā dobjš puksts. Durvis veras lēnām, pavisam lēnām, un spoku tēli nozūd. Durvīs stāv Nāve. Liela un izģin-dusi, ar balti nosmiņķētu seju un melnu lakatu, kas apsedz tās kailumu. Māte notur to par savu mirušo vīru un kopā ar to izdejo ārā pa durvīm. Pamostas dēls un atrod māti mirušu.

Es uztrūkos.

— Māt, — es čukstēju. Man šķita, ka redzu viņu guļam visu šo grabažu vidū — kalsnu, stingu augumu miroņkreklā. Gribēju celties augšā, lai tuvotos viņai, taču tas neizdevās, mani locekļi bija kā no svina. Redzēju, ka Ursi nometas pie uguns un ieber liesmās jaunas sēnes. Tad atkal atskanēja mūzika, kurā ievijās viņa balss.

— Tas, ko tu dzirdi tagad, Pīt, ir Lem-minkeinena svīta. Tā sakņojas mūžsenajā, rūnās sarakstītajā somu tautas eposā, «Kalevalā». Tā ir zieme|u Iliāda. Pretstats starp grieķiem un trojiešiem atbilst pretstatam starp somiem un sāmiem. Lem-minkeinens ir liela auguma gaišmatis, visīstākais meitu mednieks. Viņš ir tāds kā tu un kā Zigfrīds no teiksmas par Nībe-lungiem.

Ursi rādījās esam vislabākajā omā. Ugunskura apspīdētā seja šūpojās šurpu turpu kā ratu lukturis.

— Taisni tāpat kā tu, Lemminkeinens paņem laivu un stūrē uz Sāri salu Ināri ezera vidū. Tā ir sāmu svētā sala. Tur viņš tik trakulīgi lakstojas ar dai|ajām jaunavām, ka salas vīrieši sāk tīkot pēc viņa dzīvības.

Neviļus es ieraudzīju viņas visas: Ingridu, Annu, Ingu, Karinu. Ursi balss plūda no visām pusēm šai milzīgajā Visuma kupolā, kas bija būvēts kā telts ar varavīkšņaini zaigojošu atveri zenītā, un pie tās kļāvās kāda acs, lai vērotu mani.

— Nakts melnumā Lemminkeinens bēg prom, pēc tam kad ar burvju vārdu palīdzību apmainījis savu sabojāto laivu pret jaunu.

Mūzika apklusa, lai tūliņ atsāktos, un to atkal pavadīja Ursi balss:

— Svītas otrā daļa risinās Tuonelā. Tā pie mums dēvē mirušo valstību. To ielenc melnā Tuonelas upe — tāpat kā Stiksa ielenc Hadesu. Pazemes valstību ar savu

šalkšanu nemitīgi pilda varens ūdenskritums. Nāves dievs ir Tuoni, viņa sieva ir baismīga, kupraina vecene ar pinkainiem matiem, dzelzs zobiem un pirkstiem kā dzelzs kāšiem. Pa Tuonelas straumi dziedādams peld gulbis. Tas ir mirušo valstības spēcīgais veļu putns. Viņa dziesma dod mirušajiem drosmi un iedveš cerību reiz nokļūt atpakaļ dzīvajo valstībā. Vai tu to dzirdi? Celis intonē veļu putna dziesmu, vijoles ir mirušo dvēseles, kas to satver un nes aizvien augstāk.

Bija tieši tā, kā stāstīja Ursi. Pa dūmu atveri šalkdamas aizlidoja mazas, spārnotas vijoles. Es uzliku galvu uz elkoņa un taisījos iemigt, taču viss vēl nebija galā.

— Nu nak trešā daļa. Lemminkeinens ir atstājis mājās savu jauno un skaisto sievu Killiki. Viņa pārkāpj zvērestu un piedalās ciema jauniešu dejās. Lemminkeinens viņu padzen. Viņš grilb doties atpakaļ uz tālajiem ziemeļiem un pārvest sev jaunu sievu no Sāri salas. Māte brīdina viņu par briesmām. Viņš palaiž visus brīdinājumus gar ausīm un steidzas prom.

Es redzēju savu dzimto pilsētu, māti atzveltnes krēslā un Ingridu, kā biju viņai pieskāries pēdējo reizi. Tagad man prātā ienāca arī viņas vārdi. Viņai pret mani neesot nekādu īpaši mātišķīgu jūtu. Viņa labāk gribot iet uz diskotēku, nevis mūžīgi tupēt mājās, lasīt un klausīties klasisko mūziku. «Es gluži vienkārši vēl neesmu nobriedusi tavai smalkajai vecļaužu

mītnei!» viņa bija paziņojusi. Un tad pametusi mani — bet vai patiesībā es nebiju viņu aizdzinis?

Atkal ieskanējās Ursi balss.

— Ar burvja palīdzību Lemminkeinens iekļūst Ziemeļu saimnieces namā un iemīlas viņā. Ar savu mūziku viņš apbur visus klātesošos vīrus, tikai ne pusaklo ļaunprāti ganu, kas zvēr viņam atriebties. Lai iegūtu Ziemeļu saimnieci, Lemmin-keinenam jānogalina Tuonelas upes gulbis. Klausies, te ir tā vieta! Ragi piecas reizes izkliedz brīdinājumu. Taču gulbis negrib mirt. Bet krastā varonim ir uzglūnējis gans.*Viņš nogalina Lemminkeinenu un iesviež to upē. Melnajos ūdeņos viņu gaida Tuoni, pazemes valdnieks. Viņš sacērt līķi ar savu zobenu. Māte atrod Lem-minkeinena asinīs mirkstošo ķemmi. Viņa meklē dēlu. Kalējs Ilmarinens izkaļ viņai milzīgu dzelzs grābekli, ar kuru viņa izvelk no ūdens sava dēla mirstīgās atliekas, savieno tās un ar burvju vārdu palīdzību atdod viņam dzīvību.

Kamēr Ursi runāja, es redzēju, kā viņš paceļ savu lapu dunci. Tas zvārojās pār mani, spalu sažņaudza pirksti. Plauksta bija nošķirta no delma. Tad delms gāzās lejup, man virsū, 'bet nazis vēl arvien šūpojās gaisā, zibsnīdams un šķiezdams dzirkstis. Mani sāka sildīt tīkama liesma. Es atkal biju mājās, kails gulēju uz jērādas pie savas jaunās mātes kājām un spēlējos ar viņas kurpi.

M

Cilvēka ķermenis satur piecus līdz sešus litrus asiņu. No tām drīkst zaudēt vienu vai, augstākais, divus litrus. Pēc tam parādās auksti sviedri, ātrs pulss, elpas trūkums un nemiers. Ja cilvēks zaudē vēl vairāk asiņu, drīz iestājas nāve.

Kad es atjēdzos, pulss man auļoja kā negudrs un es cīnījos pēc elpas. Turklāt es trīcēju aiz aukstuma.

Man šķita, ka stāvu pie inspektora sarkanās villas. Dzirdēju, kā saucu palīgā. Mana balss bija vārga un ļoti tāla.

Acu priekšā viss bija sarkans. Vājuma lēkmē laikam biju atbalstījies ar pieri pret sarkani krāsoto fasādi. Krāsa oda spēcīgi un saldeni.

Ar milzīgu piepūli man izdevās lēnām pagriezties. Nu es ieraudzīju, ka debesis ir melnas, bet iela līdzīga grāvim, pa kuru plūst ugunssarkana lava. Debesu melnums savēlās mākonī, no kura sāka līt. Jutu sejā lāses. Tas likās patīkami, jo lietus bija silts un salds. Vēlreiz saucu Ingridas vārdu, taču māja palika klusa.

Grasījos jau iet prom. Bet tad aptvēru, ka nespēju kustēties. Es gulēju šaurā zārkā un biju gandrīz nosmacis pats savās asinīs.

Tagad uznāca arī sāpes. Šoreiz tās nebija neciešamas, drīzāk līdzīgas karstumam, kuru tikko vēl iespējams paciest, vai lielam aukstumam, kurš dedzina gluži tāpat.

Man izdevās uzrausties sēdus. Zobi klabēja, un laikam bija sākušies redzes traucējumi, jo ik pa brīdim acu priekšā viss satumsa. Taču tad es ieraudzīju asinis. Mans krekls bija sarkans un cieši pielipis pie ādas. Un pēkšņi es apjēdzu, kur atrodos. Es biju laivā Ināri ezerā.

Šodien man ir skaidrs, kas mani paglāba no drošas nāves noasiņojot: naža smaile. Tā bija nolūzusi un palikusi brūcē zem kreisā krūšu muskuļa.

Nazis bez smailes mētājās laivā. Vēlāk izmeklēšanā uz spala tika atrasti mani pirkstu nospiedumi. Tātad nebija noteikti zināms, kurš dūris — Ursi vai es pats.

Notikuma brīdī es būšu bijis transā, reibinošu sēņu dūmu apdullināts. Arī vēl tagad laivā es nejutos īsti atjēdzies. Biju it kā divkāršojies, mani atspoguļoja robeža starp dzīvību un nāvi. Divas melnas laivas ar diviem cilvēkiem tajās.

Man laimējās. Uznāca vētra un iedzina manu laivu zundā, kura galā atrodas Ināri. Es nu gan būšu izskatījies interesanti — ar savu sarkano kreklu un izspūrušiem, asinīs saķepušiem matiem. Krastā saskrēja ļaudis. Sadabūja nestuves un aizgādāja mani uz viesnīcu. Atnāca ārsts. Mani nomazgāja. Izmeklēja brūci. Viņš ar pinceti izvilka metāla gabaliņu un parādīja to man.

— Jūsu dzīvības apdrošinājums, — viņš noteica. — Tāds kā aizbāznis vannā.

Lielā asiņu zaudējuma dēļ man bija nepieciešama seruma infūzija. Serumu ar helikopteru atveda no Rovaniemi, tuvākās lielās pilsētas.

Drīz es atkal jutos diezgan mundrs. Pa telefonu pieteicās Rovaniemi policijas inspektors. Runāju arī ar savu darbavietu Groningenā un sniedzu īsu ziņojumu. Par manām eskapādēm lielas sajūsmas nebija, tomēr es panācu, ka priekšniecība piekrita manam priekšlikumam — ar somu un norvēģu policijas palīdzību nu reiz novest izmeklēšanu līdz galam.

Pēc tam es piezvanīju mātei. Viņa necēla klausuli, lai gan gaidīju bezgalīgi ilgi. Jutos nelāgi, jo parasti viņu vienmēr varēja sazvanīt. Piezvanīju uz pilsētas slimnīcu. Tur man zināja palīdzēt. Mana māte gulēja reanimācijas nodaļā. Viņa bija pārcietusi sirds infarktu. Neesot vēl zināms, vai viņa atlabšot. Tomēr cerības esot.

— Kā tas notika? — es jautāju.

— Viņa acīmredzot pārpūlējusies dārza darbos. Bija nopļāvusi mauriņu, un, kad sāka sagrābt zāli, notika šī nelaime.

— Nav brīnums, — es noteicu. — Ar to milzīgo dzelzs grābekli.

Man radās iespaids, ka netiku saprasts.

Divdesmit ceturtā nodaļa

No lielā asiņu zuduma sekām es atkopos pārsteidzoši ātri. Tomēr likās — līdz ar vecajām asinīm ir zudusi daļa mana emfā-tiskā skatījuma uz lietām un pirmām kārtām uz apkārtējo ainavu. Es domāju prozaiskāk. Ziemeju maģijai vairs nebija agrākās varas pār mani.

Vakarā no Rovaniemi ieradās komisārs Berglunds. Apdomīgs vīrs, kurš man iepatikās no pirmā acu uzmetiena. Šķērsām pār kreiso vaigu viņam stiepās gara, sarkana rēta.

— Es zinu, ko nozīmē naža dūriens, — viņš sacīja. — Fiziskās sāpes ir mazākas par psihiskajām. Ar kaulu lūzumiem ir otrādi. Jūs esat pārcietis abus. Kāpēc jums tik labi veicas?

Ar šiem vārdiem viņš sāka nopratināšanu. Sēdēdams uz koka ķebļa pie manas gultas, viņš vēroja mani reizē draudzīgi un kritiski. Es pārliecinājos par to, vai ķebli nav darinājis Ursi.

Pratināšana bija pamatīga un stingra. Izdzirdis manu stāstu par Ursi un viņa mūzikas telti, komisārs pasmaidīja.

— Te, ziemeļos, ir bez sava gala lialu-cinogēnu sēņu, kuras gigantiski kāpina uztveres spēju. Tas vīrs droši vien būs izmantojis vienīgi tranzistorradio ar kasešu magnetofonu.

Izklāstīju komisāram arī savus pieņēmumus par iespējamām sakarībām ar du-bultslepkavību Bidjovagē. Viņš skeptiski pašūpoja galvu.

— Ursi te ir pārāk labi pazīstams. Starp citu, toreiz viņš atradās nevis Norvēģijā, bet gan šai apvidū. To mēs paši jau esam noskaidrojuši.

— Tātad aizdomas?

— Oficiāli nē. Tā man bija sava veida privāta izklaidēšanās. Toreiz es grasījos izstrādāt kaut ko līdzīgu fanātisma topogrāfijai. Ģeogrāfisku karti, kur iespraustās adatiņas apzīmē fanātiskas galvas.

— Vai pie tām piederēja arī Kautokeino mācītājs?

Viņš pamāja.

— Tad es atmetu šim nodomam ar roku. Adatu bija pārāk daudz. Tāpēc neradās skaidra aina.

— Un ko jūs domājat par to, kas notika ar mani?

— Pret jums izdarīti divi atentāti. Abi bez nāvīga iznākuma. Rodas sekojoši jautājumi: vai rīkojušies diletanti, vai jūs gribēja vienīgi aizbaidīt? Vai arī jums gluži vienkārši idiotiski veicies?

— Esmu par idiotisko veiksmi.

Berglunds pasmaidīja.

— Mūsu domas sakrīt. Jūs gribēja nogalināt, bet jums idiotiski paveicās. Veiksme vienmēr ir idiotiska.

— Bet Ursi taču varēja mani novākt reizi par visām reizēm! Kāpēc tad viņš mani, smagi ievainotu, iemeta laivā un iestūma ezerā?

— Neaizmirstiet, ka tādiem cilvēkiem patīk inscenējumi. Vispārpazīstama, tipiska fanātiķu greznība. Un neaizmirstiet sēnes. Dūmus ieelpoja arī Ursi. Starp citu, to visu jūs varējāt arī safantazēt. Varbūt tas bija negadījums makšķerējot. Laivā mēs atradām dažas beigtas zivis. Jūs bijāt iereibis un neuzmanīgi rīkojāties ar nazi.

— Tas nav mans nazis. Savējo es esmu pircis Holandē.

— Es pārbaudīšu katru norādījumu. Vispirms izgulieties. Drīz jūs atkal saņemsiet kādu ziņu no manis. Droši vien mums būtu jēga sastrādāties.

Komisārs sniedza man stingru, sausu roku. Kad viņš bija aizgājis, es jutu, ka Jaunākajam esmu ticis pāri.

Gultā es paliku nedēju. Brūce dzija lieliski. Ik dienas sazvanījos ar Gronin-genas pilsētas slimnīcu. Arī manas mātes stāvoklis uzla'bojās. Mūsu veseļošanās noritēja paralēli.

Tad atskanēja telefona zvans no Rova-niemi. Berglunds man paziņoja, ka policisti laivā pārmeklējuši ezeru, bet neesot atraduši neko neparastu. Tagad tiekot meklēts Ursi, kurš pazudis 'bez kādām pēdām.

Tai dienā, kad posos jau celties no gultas, ieradās negaidīti ciemiņi. Anna un Inga. Viņām līdzi bija puķu pušķis un pudele konjaka no Matti Utsona, un, tāpat kā toreiz Altā, abas apsēdās uz gultas pa labi un pa kreisi no manis.

— Kā jūs uzzinājāt, kur es esmu?

— Tas nebija grūti, Stallo, — Inga at-smēja.

— Itin nemaz, — Anna piebilda. — Paskaties!

Viņa sniedza man avīzes izgriezumu. Lai arī teksts bija norvēģu valodā, lielāko tiesu es sapratu. Rakstā bija krāsaini attēloti abi mani «nelaimes gadījumi», kā tie tur bija nodēvēti. Žurnālistika te, ziemeļos, acīm redzami cieta no notikumu mazasinības un ar degsmi metās virsū ikkatram atgadījumam. Rakstā ne ar vārdu nebija; pieminēts Ursi, toties jo vairāk tur tika runāts par vieglprātīgajiem tūristiem, kuri nebīstoties saēsties indīgas sēnes un pēc tam apreibuši mēģinot ar asiem nažiem: ķidāt zivis.

Apraksts aizņēma gandrīz pusi lapas. Bez sevišķa iemesla apgriezu to otrādi. Tanī lapas pusē bija reklāma un krietni īsāks ziņojums ar virsrakstu «Barne-pornos i Alta».

Līdz pat šai dienai nezinu, kādēļ palūdzu abas meitenes, lai pārtulko man rakstu. Viņas to darīja negribīgi un ķiķinādamās. Bērnu pornogrāfija vis nebija tas temats, kurš viņām pie manas gultas patiktu vislabāk.

Rakstā bija teikts, ka Altā parādījušies sevišķi nejēdzīgi bērnu pornogrāfijas žurnāli. Par atradumu bija jāpateicas nejaušībai: lietū izmirkušai pasta pakai. Kāds pasta ierēdnis pārbaudījis, vai paku būs iespējams sūtīt tālāk. Un negaidot ieraudzījis krāsu foto, kurā apmēram piecgadīgas meitenītes izvarošana attēlota tādā. veidā, ka nevar būt ne runas par fotomontāžu. Sekoja vispārīgs komentārs par sabiedrības tikumu pagrimšanu un solījums, ka policija vēl izpētīšot šo lietu.

Pateicu abām, ka celšos augšā, un izraidīju viņas foajē. Tad piezvanīju Berglun-dam. Pavaicāju viņam par atgadījumu:

Altā. Viņš par to zināja krietni vairāk nekā avīze.

— Žurnāli ar fotogrāfijām bija nomaskēti par teoloģiskiem rakstiem. Par dievbijīgu literatūru un dziesmu grāmatām. Pavadzīmē un muitas dokumentos uzdota kāda adrese Holandē. Nosūtītāja adrese viltota, es jau gribēju tev tāpēc zvanīt.

Es pasmaidīju un jutu, ka Berglunda runasveids mani spēcina, lai gan telefona klausuli sava elkoņa dēļ vēl arvien turēju kreisajā rokā un brūce šai pusē tāpēc pulsēja un saspringa.

— Pasaki man to adresi.

Viņš to nosauca, un es apsolīju, ka telefoniski par to parūpēšos.

— Kādi ir tavi plāni? — Berglunds jautāja.

— Braukšu vēlreiz uz Altu un likšu, lai man iztaisa rentgenu. Ārstam, kurš mani operēja, es uzticos. Un tad — ir vēl kāds, kas kaut ko darījis mana ievainojuma labā.

— Sieviete?

— Patiesībā viņi ir divi. Vīrietis un sieviete. Es abus apciemošu.

— Man tā vien rādās, ka tu patlaban gribi pārvērst visu noslēpumā. Ceru, ka tu mani informēsi, kad šis posms būs pārvarēts.

Es to viņam apsolīju un tad izgāju foajē. Anna un Inga sēdēja melnos ādas atzveltņos un ar indīgi zaļiem plastmasas salmiņiem sūca kokakolu. Apsēdos viņām līdzās, un abas skatījās manī lielām acīm.

Ievēroju, ka viņas ir krāsojušās. Uzlikušas plakstu ēnu un ietonējušas acis ar zīmuli un skropstu tušu. Acis kvēloja kā melnas saules.

— Es gribētu lūgt jums kādu pakalpojumu, — es ieteicos.

— Tavā labā, Stallo, mēs darīsim visu, — Anna apsolīja.

— Tad aizejiet uz piestātni un noīrējiet kanoe. Un aizvediet to uz turieni.

Biju izvilcis no jakas kabatas karti un norādīju uz šauru, mežainu pussalu kilometrus četrus uz ziemeļaustrumiem no Ināri. Pēc tam iedevu viņām naudu un vienu pēc otras noskūpstīju uz pieres. Smiņķis smaržoja smacējoši un saldi.

Divdesmit piektā nodaļa

Viesnīcā es klāstīju, ka man jātiek uz Altu. No Ināri devos ziemeļu virzienā. Drīz aiz pilsētiņas iebraucu automašīnu meža celiņā, tā ka no lielceļa tā vairs nebija saskatāma. Tad es devos uz norunāto vietu — uz brīnišķīgu zemes stūrīti, balta liedaga pusmēnesi, ko ieskāva gludi noslīpētas, ķērpjiem apaugušas klintis. Bija silts, es gulēju smiltīs un jutos kā Robin-sons, noguris un reizē pilns ziņkārības par to, kas nāks.

Drīz izdzirdu tuvojamies laivu. Anna un Inga izcili veikli rīkojās ar airi. Es visā garumā izstiepos laivā starp abām meitenēm un vadīju laivas ceļu, izlīdzēdamies ar karti un kabatas spogulīti, ko ik pa brīdim pacēlu pār laivas malu.

— Neviens nedrīkst manīt, ka es esmu laivā, — es noteicu. — Jums jāskatās, kur būs sala, kas atgādina peldētāja galvu. Kā puslode, apaugusi ar mežu, ar vienu kailu koku virsotnē. Tas ir kelo.

Mēs visi trīs bijām bērnišķīgā omā. Anna un Inga sačukstējās un airēšanas starpbrīžos pielika roku pie pieres kā cepures nagu, lai vērotu apkārtni.

— Vai jūs zināt, kas ir Rotaimo? — es jautāju.

Abas pamāja.

— Mirušo valstība.

— Somi to dēvē par Tuonelu. Mēs braucam pa Tuonelas straumi un meklējam pusaklo ganu. Sis gans ir Ursi.

Es aizvēru acis un ieklausījos, kā čalo mazais vilnītis laivas priekšgalā. Iekšēji es redzēju mūsu laivu tāpat, kā to pat-la'ban no kādas salas krasta redzētu Ursi. Laiva un tās spoguļattēls uz ezera virsmas nospriegotās bungu ādas.

— Tur tā ir! — Anna un Inga iesaucās. Viņas rādīja ar rokām, un es atbilstoši pagriezu spogulīti. Tur tā tiešām bija, Sāri sala, kurā biju saticis Ursi. Kelo nemaz nevarēja nepamanīt — šo balto kaulu roku ar gariem, izlocītiem pirkstiem.

Mēs piestājām krastā. Dūmus neredzēja, un arī izjūta man teica, ka sala ir pamesta. Mēs atradām telti. Es lūdzu, lai meitenes pagaida ārā. Tad pārmeklēju jucekli telts iekšienē. Ugunskura vieta bija

auksta, un interesanta nebija daudz. Žurnāls ar aktu fotogrāfijām, automašīnas akumulators. Kasešu magnetofonu Ursi acīmredzot bija paņēmis līdzi.

Gribēju jau mest mieru, kad mans skatiens vēlreiz pievērsās ugunskura vietai. Pelni bija neparasti balti, tik balti kā tad, kad sadedzināts lielāks daudzums papīra.

Pieliecos un ar pirkstiem kā ar grābekli izbraucu cauri pelniem. Tie bija mīksti un maigi kā kaut kas dzīvs. Nu es uzdūros kaut kam cietākam. Malās apog-Jojies papīrs, aprakstīts sīkiem, šai puskrēslā nesalasāmiem burtiem. Saudzīgi ieliku papīra fragmentus bilžainajā žurnālā.

Mēs devāmies atceļā. Šoreiz es sēdēju taisni, jo biju drošs, ka Ursi ir aiz trejdeviņiem kalniem. Atkal nonācām smilšainajā līcītī. Parādīju meitenēm savu atradumu. Tie bija 'burtnīcas pārpalikumi, lapas vēl pa daļai turējās kopā. Rokraksts bija smalks, gluži kā gravēts, bet lielāko daļu vairs nevarēja salasīt. Taču, kad uzmanīgi atvēru divas no pārogļotajām lapām, vidū parādījās vēl viena, kas nebija viscaur apsvilusi. Rakstīts bija zviedriski. Manas draudzenes palīdzēja man tulkot.

«. ,.Upsalā, 1743. gadā, koktirgotājs Henriks.

... atrada abus nodurtus, pirms kam tiem noziegšanās dēļ vairāk reižu bija jāstājas tiesneša priekšā, jebšu nekad

... noziedzniekus meklēja veltīgi, līdz sekojošā rakstiskā liecībā

... savādais notikušajā bija, ka upura sieva, nebūdama labā saskaņā ar vīru, tam tomēr pilnīgi padevīgi

...koks, no kura bija darināti abi zārki, sāka izlaist sveķus tik ārkārtīgā mērā, ka ...»

Es palūdzu, lai meitenes aizved laivu atpakaj un nevienam nestāsta par mūsu ekspedīciju.

— Vai mēs tevi vēl redzēsim, Stallo? — Inga jautāja.

Es pamāju.

— Uz to jūs varat paļauties.

— Tatad mēs tevi vēl redzēsim, — noteica Anna. Abas māja, kad kanoe nozuda aiz zemesraga.

Aizgāju pie auto, izvilku no bagāžas savu «Nemesis divina» eksemplāru un salīdzināju rokraksta fotogrāfijas tajā ar savu atradumu. Nepārprotami viens un tas pats rokraksts.

Nu es biju atradis vēl vienu mozaīkas gabaliņu, kura motīvu nesapratu. Manī ieplūda miers. Es atzvilu volvo sēdeklī, sev blakus uz sagraizīta polstera nolicis rokraksta fragmentus. Jutos tā, it kā būtu atraisījis vienu mezglu Nemesīdas tīklā un nu būtu radusies vismaz neliela iespēja izspraukties tam cauri. Tiesa, attiecībā uz nozieguma atšķetināšanu es nebiju ticis uz priekšu, tomēr tagad tas bija ne vairs manu iespēju, bet gan tikai laika jautājums. Vismaz toreiz man tā likās.

Katrā ziņā man vajadzēja mainīt plānus, atlikt braucienu uz Altu un vispirms noskaidrot, vai rokraksts ir īsts vai viltots. Bija tikai viena vieta, kur par to varētu iegūt neapstrīdamu spriedumu: Up-salas universitātes Rokrakstu nodaļa. Up-sala atrodas tūkstoš divsimt kilometru tālāk uz dienvidiem, pārāk tālu, lai brauktu ar auto. Man diemžēl bija jālido. Kam, tapat kā man, jānēsā sava galva divus metrus virs zemes, tas vis nav nekāds augstuma draugs.

Atstāju automašīnu Ivalo lidostā. Maza Finnair lidmašīna nogādāja mani Rova-niemi.

Einaram Berglundam biju pieteicies pa telefonu, un viņš pieņēma mani savā birojā. Taču tur aiz rakstāmgalda nesēdēja neuzticības pilns komisārs un neredzēja arī masīvu koka mēbeļu. Berglundam bija laba gaume. Cik noprotams, viņš deva priekšroku vieglam itāliešu mēbeļu stilam. Mēs sēdējām tomātsarkanos, elegantos ādas atzveltņos un dzērām espresso, kam par piedevu kalpoja grapa. Telpu rotāja krāsaini fotoattēli, kuros bija redzamas pī-nijas, ciedri, gaišsārtas ķieģeļu celtnes zem zilām debesīm.

— Toskāna, — Berglunds paskaidroja. — Tur es ik gadus pavadu atvaļinājumu, lai nesajuktu prātā no somu ziemas. Tas palīdz pret depresijām un pret fanātismu. Manuprāt, šīs albas gara kaites ir cieši saistītas.

— Tu uzskati, ka fanātiķi ir cilvēki, kas savu noslieci uz grūtsirdību slēpj aiz pārmērīgas aizraušanās ar kādu blakuslietu?

— Tieši tā tas ir.

— Tas saskan ari ar maniem novērojumiem. Kādu laiciņu es strādāju par psihologu un daudz saskāros ar maniakāliem tipiem. Starp citu, Linnejs fanātiski kolekcionēja puķes un slepkavības. Un viņš bija grūtsirdīgs.

Parādīju Berglundam rokraksta paliekas.

— Ja rokraksts ir īsts, tad tas varētu būt Linneja grūtsirdības dokuments. Vai arī — maskēts van Hautenu noslepkavošanas protokols. Uzrakstīts īsi pirms nozieguma. Tādā gadījumā tas ir viltojums. Lai to noskaidrotu, man jātiek uz Upsalu. Turklāt tik ātri, cik vien iespējams.

Berglunds tvēra pēc telefona. Kamēr viņš sarunājās ar aviosabiedrību, es viņu vēroju. Viņš izskatījās pēc la'bi izolēta cilvēka, kurš savu iekšējo siltumu sargā ar divkāršu aizsargādu.

— Tu lidosi rīt no rīta. Liku rezervēt tev vietu, bet šonakt vari pārgulēt pie mums.

Līdz šim viņš netika pieminējis savu sievu un nevalkāja arī gredzenu. Ar interesi gaidīju šo tikšanos. Berglunds ielūkojās pulkstenī.

— Jau vēls, — viņš noteica. — Varam iet tūliņ.

Man, kā parasti, trūka laika izjūtas. Āra gaišums vēl arvien mani maldināja. Sājā priekšpusdienā es ar abām savām asistentēm biju braukājis pa Ināri ezeru un tad vēlā pēcpusdienā atlidojis uz šejieni. Arī es uzmetu acis pulkstenim — bija mazliet pāri desmitiem.

Einara Berglunda dzīvoklis atradās stalta mūra nama augšējā stāvā. Mēs sēdējām pītos krēslos uz jumta terases, nakts zemās saules apspīdēti. Bija silti. Viena no tām naktīm, ko te, ziemeļos, mēdz dēvēt par italian nights. šis izteiciens patlaban pārsteidzoši saskanēja ar īstenību: Einara sieva servēja tomātus ar mozzarella sieru un baziliku. Galdā vēl bija baltmaize, svaigs sviests unToskānas sarkanvīns.

— šis siers ir no aļņumātes piena, — Einars skaidroja. — Pats siers ir no Itālijas, bet piens — no šejienes. Turp to droši vien aizgādā sasaldētu.

Viņš mielojās ar baudu un lauza maizi kā laimīgs pestītājs.

— Cik daudz īsti ir lestādiešu? — es jautāju.

— Ap sešpadsmit tūkstošiem Norvēģijā un divdesmit pieci tūkstoši Somijā.

— Kāda, tavuprāt, ir šīs sektas būtība?

— Askēze. Askēze kā nesātības negatīvā forma.

Viņš pielēja vēl vīnu. Bija skaidri redzams, ka Lestādiuss un tā mācekļi viņam nozīmē gaužām maz.

Berglunda sieva bija itāliete. Kādu'brīdi mēs sarunājāmies viņas mātes valodā. Viņa bija liela auguma, apveltīta ar kuplām cirtām. Lūpas skaisti izliektas un acis tik pelēkas, ka likās — tās pieņem jebkuru krāsu, ko aplūko.

— Kā jūs šeit jūtaties, Berglunda kundze? — es apvaicājos.

— Esmu iemācījusies dzīvot ar ilgām. Skaista sajūta, kas visam ikreiz liek būt atkal jaunam.

Einars Berglunds staroja. Viņš šķita pavisam atkusis. Var jau būt, ka nopelni te piederēja vīnam, taču es drīz nodomāju, ka vēl nekad neesmu redzējis tik pārliecinošu pāri.

Terases mala bija rotāta ar pundurcip-resēm, kādas mēdz stādīt kapos. Te tās auga lielos māla podos. Aiz tām kvēloja nakts sarkanās debesis. Einars piecēlās un ieslēdza mūziku — nevis Sibēliusu, bet gan itāliešu renesanses mūziku.

— Pīt, vai tu zināji, ka gandrīz visi tālaika itāliešu mūzikas komponisti cēlušies no Beļģijas un Dienvidholandes? Renesanses augstmaņu galmos flāmu mūziķi baudījuši savādas privilēģijas. Piemēram, Heinrihs Izāks, ko tu patlaban dzirdi. Viņi nāca no miglas pilnas līdzenumu zemes, bet viņu mūzika Itālijā uzplauka labskanīgā dzīvespriekā. Redzi nu, pārstādīšana var veicināt augšanu.

— Viņi ilgojās, — noteica Berglunda sieva. — Ilgojās pēc Flandrijas, pēc zemes, kurā būtu ilgojušies pēc dienvidiem.

Ļāvu, lai man ielej vēl un vēl. Garkājainajā glāzē vīns dzirkstīja kā asinis. Precīzāk, kā venozās asinis, kas atdevušas savu skābekli un tagad nes sevī kaitīgos vielmaiņas produktus. Sājā vakarā es no reibuma jutu tādu baudu, kādu nebiju piedzīvojis jau sen.

Einars mani pamodināja agri. Viņš izskatījās noraizējies.

— Kaut kas ir noticis, Pīt. Brigers smagi cietis nelaimes gadījumā.

— Inspektors Brigers?

— Viņš nokritis no jumta. Tas noticis vakarvakarā.

— Nelaimes gadījums?

— Acīm redzami, lai gan patiesībā ir arī vainīgais — pašbrūvētais. Tā viņa asinīs bija krietni daudz.

Klusībā slavēju Toskānas vīnu, jo man nesāpēja galva.

— Vai viņš ir smagi savainots?

— Laikam cietis mugurkauls. Viņš ir paralizēts. Starp citu, arī mēle. Viņam bija vairāk par četrām promilēm; pašlaik viņš atrodas Aitas slimnīcā.

— Einar, man vajadzīgi divi kratīšanas orderi. Brigera un Larsena mājai. Vai tu vari man palīdzēt?

— Mēģināšu. Man ir labi sakari ar Aitas policiju. Kad tu atgriezīsies?

— Rīt ap pusdienas laiku. Ceru, ka mani pieņems jau šodien. Bet tad man tūliņ būs jādodas tālāk uz Ivalo. Vai re-.zervēsi man vēl vienu vietu lidmašīnā?

Berglunds pavadīja mani līdz pat lidlaukam. Klusu smidzināja lietus. Einara lietusmēteļa pleci un piedurknes iekrāsojās tumšāk. Redzēju viņu vēl tad, kad lidmašīna pacēlās gaisā. Viņš tik tiešām māja ar roku.

Trešā daļa LEMMINKEINENS DODAS MĀJUP

Debesis bija dzidras un siltas, rietumvējš vēsināja ar tīkamu dzesmu, un no vakaru puses pār debesim sāka klāties tumša nokrāsa.

No: Kāris Linnejs, Lapzenies ceļojums.

Divdesmit sestā nodaļa

Es sēdēju pie īrētā auto stūres, braucu uz ziemeļrietumiem, tieši iekšā zemajā saulē, un likos pats sev kā Ikars, kuru vairs nenes spārni, jo vasks sācis kust.

Skaidri jutu, ka sācies mans mājupceļš, lai gan daudz kas vēl nebija nokārtots un katrs riteņu apgrieziens mani patiesībā attālināja no dzimtās pilsētas.

Tomēr es biju savācis lielāko daļu mozaīkas fragmentu. Tos tikai vajadzēja pareizi salikt. Jau sāka iezīmēties attēla motīvs.

Es apskaudu Einaru Berglundu par tādām attiecībām ar dzīvi: viņa Toskāna vienmēr palika kopā ar viņu. Pirms kāpšanas mazajā lidmašīnā biju īsi aprunājies ar viņu un paziņojis, ka Upsalā viss noritējis, kā iecerēts.

Rokraksts bija veikls viltojums. Spalvas vilcieni prasmīgi atdarināti. Taču papīrs ražots vēlāk, tā ūdenszīmes ieviestas tikai pēc Linneja nāves. Tomēr bija skaidrs, ka viltotājs visviens sasniedzis savu mērķi.

Berglunds bija man pateicis, ka abām kratīšanām jānotiek rīt pēcpusdienā. Līdz Kautokeino atlika divsimt piecdesmit kilometru, bet, kad no galvenās šosejas no-

griezos uz Altu, cejš kļuva gaužām slikts. Koku robeža drīz palika man aiz muguras, un es braucu pa nenostiprinātu grants ceļu, kura virzienu varēja noteikt tikai pēc šur tur manāmiem ceja stabiņiem.

Apkārtējā ainava bija akmeņaina, plakana un grubujaina kā krupja āda. Visur mētājās laukakmeņi, it kā ar tiem te būtu spēlējušies milži.

Debesis manā priekšā negaidot satumsa gluži melnas. Likās, izplūdusi tinte, kurā nogrima saule ar netīri brūnām malām. Tad gaisā pacēlās putekju mākoņi, ko svaidīja vējš, un lielām lāsēm sāka līt.

Te, ziemeļos, es jau vairākkā-rt ‘biju piedzīvojis tik spēju laika maiņu, šķita, te radīšanā trenējas kāds dievs, kuram patīk pārgalvīgi eksperimenti.

Beidzot apturēju auto pie sarkanās mājas, kura tagad, pēc negadījuma ar Bri-geru, man pilnīgi atgādināja Pandoras lādi. Ja jumtu varētu nocelt kā vāku, visas iespējamās nelaimes brāztos ārā un uzbruktu cilvēkiem. Pandora bija pirmā sieviete — skaista, gudra, viltīga, pavedinoša, un Hēfaists bija to radījis Zeva uzdevumā, lai atriebtos Prometejam par uguns nozagšanu. Kad Pandora atkal aizvēra savu lādi, pār Prometeja bērniem un aizbilstamiem — cilvēkiem — jau bija nācis viss posts, kāds vien iedomājams. Kā stāsta teika, lādē palikusi vienīgi cerība.

Novilku kurpes un pieklauvēju, taču Pandora nerādījās. Nospiedu rokturi, devos iekšā un caur priekšnamu aizgāju uz dzīvojamo istabu. Neviena. Uz galda stāvēja pustukša glāze, oda pēc pašbrūvētā. Pelnutrauks bija līdz malām pilns ar cigarešu galiem.

Es atradu viņu pagrabā, Ursi darinātajā gultā. Viņa gulēja uz muguras un plati ieplestām acīm skatījās griestos. Melnie mati ieskāva seju kā negatīvas saules vainags. Viņa bija puskaila. Uz kreisās krūts vīdēja brūce, kas izskatījās pēc apdeguma čulgām.

Ingrida nekustējās arī tad, kad apsēdos viņai līdzās uz gultas malas. Es nebildu ne vārda un gaidīju, ka viņa pati pārtrauks klusumu. Saudzīgi sāku glāstīt viņai matus.

Pēdīgi viņa aizvēra acis.

— Neko citu viņš nebija pelnījis, — viņa nočukstēja. Tad pievērsa man seju un ieskatījās acīs. — Viņš mani radīja. Nu jau pagājis vairāk nekā trīsdesmit gadu. Viņš izveidoja mani no mālu pikas, pēc saviem priekšstatiem. Kā bērnu ar samaitātas palaistuves īpašībām. Es esmu atriebusies. Viņa kritiens bija mans rokudarbs. Es viņu piedzirdīju.

— Vai viņš tevi spīdzināja? — Es maigi pieskāros Ingridas krūtij. Viņa pamāja.

— Kā parasti, ar cigareti. Citādi viņš nevar. Potents viņš kļūst tikai tad, ja nodara kādam sāpes.

Ingrida spēji piecēlās sēdus.

— Vai tu zini, cik man patiesībā gadu? Septiņi!

Viņa piecēlās un uzvilka svīteri.

— Tici vai netici. Jau trīsdesmit gadu man ir septiņi. Tas ir — dvēselē. Paskaties, kas man ir.

Ingrida piegāja pie kumodes un atvēra kādu atvilktni. Tad izrāva ārā kaut ko, kas izskatījās pēc veļas vīstokļa, un nometa to uz gultas. Tā bija lelle. Tai sekoja vēl viena un vēl, līdz gultā gulēja septiņas meitenītes. Ingrida atbalstīja tās pret spilveniem un sakārtoja tām kleitiņas.

— Vai viņas nav jaukas? Viņām ir īsti mati!

Gultā sēdēja septiņi bērni ar lielām, stingām acīm un noraudzījās mūsos. Tie man atgādināja Annu un Ingu. Ingrida sāka spēlēties ar lellēm, vilka tām nost kleitas, sukāja matus.

— Man ir vēl vairāk. Pavisam trīsdesmit. Viņš man ik gadus dāvina pa vienai — jau trīsdesmit gadu. Tik sen.

— Kas ir sen?

— Kopš es atnācu pie viņa. Es biju bārene. Manus vecākus noslepkavoja tāpat kā van Hautenus. Tore izmeklēja šo noziegumu. Tolaik viņš bija policists Zviedrijā. Es gulēju viņa gultā. Man bija astoņi gadi, kad tas notika.

Piepeši viņa kā neprātīga sāka lelles sist. Izlocījušies ķermeņi virpuļoja cits caur citu.

— Kas noticis, Ingrida?

Saturēju viņu aiz rokas, un viņa raudādama piekļāvās man.

— Viņš mani piespieda, lai guļu ar viņu. Es asiņoju, un viņš to fotografēja. Ar automātisko slēdzi. Es vēl tagad to redzu acu priekšā — mazo, brūno gumijas bumbiņu ar cauruli, kas to savienoja ar fotokameru. Viņš to tikai spieda un spieda, kamēr ar otru roku noturēja mani gultā.

— Kāpēc tu nebēgi prom, kāpēc tu neko neizstāstīji?

— Viņš piedraudēja, ka nogalināšot mani. Es ticēju katram vārdam. Un vēlāk pieradu. Kaut kad man pat brīdi šķita, ka es viņu mīlu.

Ingrida pamazām nomierinājās.

— Nāc, kāpsim augšā, — es teicu. Paņēmu viņu pie rokas, un viņa man sekoja kā mazs bērns.

Pēc tam mēs sēdējām dzīvojamā istabā un dzērām kafiju. Viss bija gandrīz tāpat kā mana pirmā apciemojuma laikā. Ingrida pieskārās man ar pēdu. Tukšajā atzveltnī sēdēja iedomāts, ducīgs vīrs, kas nespēja parunāt. Elviss Preslijs starp kokiem bez skaņas strinkšķināja stīgas.

— Vai tev nav pazudusi sarkana kurpe?

Ingrida atvilka savu pēdu nost un klusēdama palūkojās manī. Viņas lūpas sakniebās. Piecēlos, izgāju ārā, izrakņāju kurpju skapi un atgriezos ar pāri sarkanu laiviņu. Uz vienas zoles bija numurs 43, uz otras — 9.

— Kādēļ tu liki pagatavot otru vietā? Kādēļ tu nemeti ārā atlikušo un nenopirki jaunu pāri?

Viņa iesmējās.

— Es piederu pie cilvēkiem, kuri nespēj aizsviest neko, izņemot savu dzīvi. Turklāt man patika tas, ka manas kurpes vairs nav īsts pāris.

— Vai tu bieži satikies raktuvēs ar van Hautenu?

— Trīsreiz. Tore tā gribēja. Trešajā reizē viņš bija tur klāt. Abi kāvās, es bēgu prom un pazaudēju kurpi.

— Vai viņš gribēja šantažēt van Hautenu?

— Tas neizdevās. Sieva neiebilda pret vīra eskapadēm. Viņa pat ierosināja izmēģināt to četratā.

—Vai tavs vīrs bieži kāpa tur augšā? — Es norādīju uz griestiem. Ingrida neizpratnē paskatījās uz mani. Tagad viņa šķita pilnīgi savaldījusies.

— Es domāju — uz jumta.

— Reizi vai divas nedēļā. Jumts vietām tecēja. Dažkārt viņš ņēma līdzi spaini ūdens un izlēja tur, lai atrastu cauro vietu. Tā jau tas arī notika. Spainis nogāzās zemē kopā ar viņu. Daudz netrūka, un tas būtu pārsitis viņam galvu.

— Es gribētu redzēt jumtu. Kā turp var tikt?

— Pa luku augša, trepju galā. Tā ja-atver un jāizbīda kāpnes.

Pa lūku izlīdu uz jumta un pieturējos pie skursteņa. No šejienes pavērās plašs skats uz Kautokeino. Tikai tagad es īsti ieraudzīju, cik nožēlojams patiesibā ir šis koka māju puduris. Kaut cik izskatīga bija vienīgi prāvesta māja. Pāri citu namu dzegām nopētīju tās augšējo logu rindu. Slēģi bija aizvērti.

Tagad biju redzējis pietiekami, un mans pieņēmums apstiprinājās. Tikmēr Ingrida vēlreiz bija uzvārījusi kafiju.

— Vai tu viņu kopsi? — es jautāju.

— Ja viņu neieliks cietumā, tas man droši vien būs jādara.

— Viņš jau ir arestēts. Ak Dievs, ja cilvēks vairs nespēj ne runāt, ne kustēties! Briesmīgāka vieninieku ieslodzījuma nemaz nevar būt. Iedomājies — ja viņš gribēs iedzert kādu glāzīti, tad būs atkarīgs no tavas žēlastības. Tev būs daudz laika atmaksai.

Mēs runājām par Brigeru tā, it kā viņš jau sēdētu cietumā. Turklāt viņš droši vien bija tikai sekundārs faktors manis izmeklējamā nozieguma sinerģētiskajā sistēmā.

Ingrida izskatījās |oti mierīga. Es atkal jutu, cik spēcīgi viņa mani pievelk. Viņa nebija krāsojusies. Miesas pirmās vītuma pazīmes vēl pastiprināja pievilcības spēku.

— Vai tu vēlreiz pārgulētu ar mani? — viņa bez aplinkiem noprasīja.

Manīju, ka nosarkstu.

— Tagad nē, — es atteicu. — Tur klāt būtu pārāk daudz atriebības.

— Tad vismaz dari man kādu citu prieku. Uzspēlē kaut ko. Flauta jau tev būs līdzi.

— Tā ir automašīnā. Es tikai nezinu, vai spēšu spēlēt ar savainoto roku.

— Pamēģini. Manis dēļ. Tas man uz ilgu laiku būs pēdējais skaistais pārdzīvojums.

Aizgāju un atnesu no bagāžnieka šauro, melno kastīti. Man piederēja skaista flauta. No koka. Salīdzinājumā ar metāla flautām spēlēšanas iespējas ir nedaudz ierobežotas, toties skaņa dzīvāka.

Saskrūvēju kopā instrumenta daļas, pavingrināju lūpas, paberzēdams tās vienu pret otru, un cēlu pie tām flautu. Sai mirkli caur delmu izšāvās stipras sāpes. Ievēroju, cik saspringts ir plecs un cik ļoti tādam stāvoklim pretojas mans elkonis.

Tomēr es sāku spēlēt. Biju mazliet zaudējis iemaņas, bet sāpes nepārprotami paaugstināja manas muzicēšanas intensitāti.

Spēlēju vienu no saviem mīļākajiem skaņdarbiem — DebisI «Sīringu». Sīringa ir Arkādijas nimfa, ko vajā Pāns. Kad viņš. to noķer, Sīringa lūdzas, lai pārvēršot viņu par niedri. Pāns paklausa, bet no niedres izgriež sev flautu, uz kuras spēlē. Kāds mīlas stāstsl Pāns, meža un ganību, mednieku un ganu dievs, bet reizē arī tas, kurš rada izbailes un nepazīstamos trokšņus biezoknī, tātad dievs, kurš, manuprāt, noder arī ziemeļiem.

Kad biju beidzis savu priekšnesumu, likās, ka Ingrida ir iemigusi. Viņa sēdēja aizvērtām acīm un izskatījās pilnīgi atslābusi. Tikai mazie, sarkanie plankumi uz kakla izpauda, ka viņa ir nomodā. Histēriska reakcija. Pieskāros viņai, taču viņa nereaģēja. Pulss bija ļoti ātrs, to es redzēju pēc mazas dzīsliņas deniņos. Gāju prom, neko vairāk nedarījis. Viss, lai ko es darītu, būtu bijis aplami.

Divdesmit septītā noda|a

Baznīcas tuvumā es pamanīju dažus volvo. Tie bija novietoti tik neuzkrītoši, ka es tajos nojautu civilās dienesta automašīnas. Tātad drīz sāksies kratīšana. Kad iegāju baznīcā, visas galvas pagriezās pret mani. Arne Larsens sprediķoja pilnās burās. Vai nu viņš bija žilbinošs aktieris, vai arī neko nenojauta. «Fanātiķis nenošķir melus no patiesības. Tur ir viņa spēks,» es nodomāju.

Larsens sprediķoja pret alkoholu kā piedzēries. Viņš nolādēja sērgu kā sērgas apsēstais. Dažas sievietes jau atkal ņēmās šūpoties un izgrūst spalgus kliedzienus. Larsens patlaban sāka sludināt, ka Bri-gera nelaime esot taisnīgs elles sods plaši pazīstamam žūpam, kad viņa skatiens atdūrās pret mani. Tai mirklī viņā kaut kas būs norisinājies, jo viņš mainīja toni. Tagad viņš runaja dzēlīgi — kā cilvēks, kurš vairs neļaujas savām jūtām, bet gan visādā ziņā domā to, ko saka. Tas trakākais bija, ka viņš mainīja arī valodu. Viņš pēkšņi sāka sprediķot vāciski. Un turklāt varēja būt drošs, ka šai telpā es esmu vienīgais, kurš saprot viņa vārdus.

— Tad es redzēju, ka Jērs atdarīja pirmo no septiņiem zieģeļiem, un dzirdēju pirmo no četrām dzīvām būtnēm sakām kā pērkona balsī: nāc un lūko! Es redzēju, un raugi: balts zirgs, un tam, kas sēdēja uz tā, tika dots atņemt mieru zemei, lai tie nokautu cits citu, un viņam tika dots liels zobens.

Jāatzīst, ka Larsens bija lielisks runātājs. Viss, par ko viņš runāja, parādījās acu priekša. Viņa balss gluži vai izkala tēlus no telpas, kurā tagad atkal bija atgriezies miers.

— Un, kad viņš atdarīja trešo zieģeli, es dzirdēju trešo dzīvo būtni sakām: nāc un lūko! Es redzēju, un raugi: melns zirgs, un tam, kas sēdēja zirgā, bija svari rokā! Es dzirdēju kā balsi četru dzīvo būtņu vidū sakām: viens mēriņš kviešu par de-nariju un trīs mēriņi miežu par denāriju; bet eļ|u un vīnu tu nesamaitā!

Draudzi atkal pāršalca dūkoņa. Piecēlās maza, mūžveca sieviņa baltiem, izspūrušiem matiem un izgāja vidusejā. Viņa bija ģērbusies melnā, pārlieku platā kleitā, kas sniedzās līdz pat grīdai. Viņa aizslīdēja pie durvīm un nozuda, pa ceļam apveltījusi mani ar naidpilnu skatienu. Tā bija prāvesta saimniecības vadītāja. Pārliku, vai nesekot viņai, bet tad atmetu šo nodomu. Larsena balss turēja mani savā burvības lokā.

— Un, kad viņš atdarīja piekto zieģeli, es redzēju zem altāra to dvēseles, kas nokauti Dieva vārda un liecības dēļ, kas bija viņiem. Tad viņi brēca stiprā balsī, sacīdami: cik ilgi, ak, svētais, patiesīgais

valdītāj, tu netiesāsi un neatriebsi mūsu asinis pie tiem, kas dzīvo virs zemes?

Larsens apklusa, it kā atgūdams spēkus. Viņš atšķetina noziegumu pats savā veidā, es nodomāju. Atkal izdzirdu veramies baznīcas durvis. Parādījās vīrietis gaišā lietusmētelī: Berglunds. Viņš pamāja man un apsēdās pēdējā rindā.

Larsens bija atpūties un dimdošā balsī turpināja:

— Un viņiem katram tika dotas baltas drēbes un sacīts, lai atdusas vēl īsu laiku, kamēr pilns būs darba biedru un viņu brā|u skaits, kas vēl tiks nokauti kā viņi paši.

Larsena balss ar katru vārdu kļuva skaļāka, biedējošs krešendo, ko pavadīja atsevišķi spalgi iekliedzieni no draudzes.

— Un es redzēju, kad viņš atdarīja sesto zieģeli, tad notika liela zemestrīce, saule tapa melna kā saru maiss, viss mēness tapa kā asinis, debess zvaigznes krita uz zemi, kā vīģes kokam, stipra vēja kratītam, krīt negatavie augli. Un debess aizvēlās kā satīta grāmata.

Tieši tādas debesis es šeit bieži biju pieredzējis. Trāpīgs apraksts drāmām, kas varēja norisināties pie šīs ziemeļu pasaules debesjuma.

Vislabprātāk es tagad būtu gājis prom. Situācijā jautās kaut kas pretīgs. Vienīgais, saprazdams, par ko ir runa, es kļuvu par spitālīgo. Fiziski jutu, kā ap mani arvien ciešāk savelkas noraidījuma loks. Es piecēlos, bet tas visu vērta vēl Jaunāku.

Skatieni ieurbās manī tā, it kā gribētu nomētāt ar akmeņiem.

— ... un visi kalni un visas salas tika izkustinātas no savām vietām. Zemes ķēniņi, augstmaņi, virsnieki un bagātie, stiprie... — Larsens to gandrīz vai izkliedza — ...un katrs vergs un brīvais paslēpās alās un klinšu aizās, sacīdami kalniem un klintīm: krītiet uz mums, apslēpiet mūs no tā vaiga, kas sēd goda krēslā, un no Jēra dusmām! Jo atnākusi viņa lielā dusmu diena, un kas gan var pastāvēt?

Izrāde bija galā. Larsens apklusa. Stingu seju viņš nokāpa pa kanceles kāpnēm. Iestājās klusums. Tad elektriskās ērģeles sāka vaimanāt korāli.

Draudze bija piecēlusies. Viss atkal šķita esam normāli. Taču Larsens negāja pie altāra, kā klātos darīt; pa viduseju viņš nāca pie manis. Kā vienmēr baznīcās, es sēdēju pašā galā. Tā esmu rīkojies kopš savas iesvētīšanas — droši vien, lai saglabātu bēgšanas iespēju.

Noliektu galvu prāvests nometās ceļos manā priekšā.

— Es lūdzu piedošanu, — viņš nomurmināja.

Nemiers auga. Daži atstāja solus un tuvojās mums. Nāca arī Berglunds.

— Manuprāt, viņš uzskata tevi par Dieva Jēru, — viņš sacīja.

Ar vieglu spiedienu uzliku rokas uz Larsena galvas.

— Esi svētīts, mans dēls, — es noteicu. — Dievs nav atriebības Dievs. Ne-mesīda ir cilvēku izgudrojums.

Larsens piecēlās. Viņš man uzsmaidīja.

— Nāciet, — viņš labskanīgā balsī aicināja. Likās, viņš ir sastapis labu paziņu un ielūdz to uz tasi kafijas.

Es izlauzu mums ceļu ziņkārīgo biežņā. Zināju, ka Larsens grib ar mani runāt un ka vienīgā īstā vieta šim nolūkam ir sa-kristeja. Berglunds mums sekoja, bet pie durvīm es viņu apturēju. Bija skaidrs, ka Larsens nepieļaus liecinieka klātbūtni.

Sakristeja bija vēsa telpa ar baltām sienām, kuru vienīgais rotājums bija krucifikss, griezts no gaiša koka, raupjš un iespaidīgs. Darbs, kas atgādināja polinēziešu rafinēti primitīvos kokgriezumus. Kristus te atgādināja elku. Autors acīmredzot bija Ursi un par materiālu izmantots kelo.

Larsens balstījās pret telpas vienīgā loga krustu. Melnais talārs veidoja spilgtu kontrastu ar gaišo apkārtni.

— Es nevēlētos nevienu apsūdzēt, — viņš rāmi iesāka. — Un nedošu arī nekādus norādījumus. Gribu runāt tikai un vienīgi par sevi. Nauda man bija nepieciešama grāmatām. Es uzskatu, ka rakstītais vārds iemieso vienīgo tiešamību, kuras dēļ ir vērts dzīvot. Viss pārējais ir ēna, atspulgs, vēsma, kas gaist. Nomocītu bērnu drīz aizmirst. Cilvēki savā vēsturē ir gana skaidri pierādījuši, ka nav spējīgi ne uz kādu morāli. Kāds gudrs vīrs ir

teicis, ka pietiek ar vienu pašu noslepkavotu bērnu, lai cilvēcei atņemtu pastāvēšanas tiesības. Saprotiet, pietiek ar vienu vienīgu! Nemaz nerunājot par tiem neskaitāmajiem!

— Vai jums ar Birigeru bija vizuāls kontakts? Es domāju — tad, kad viņš atradās uz savas mājas jumta? Manuprāt, jūs abi būsiet vairījušies runāt par savu preci pa telefonu.

Larsens atgrūdās no loga un tuvojās man. Viņš pienāca tik tuvu, ka es saodu netīkamo smaku, kas plūda viņam no mutes, ievēroju trīsas — kaut ko no milzīgā iekšējā spiediena, kam šis cilvēks bija pakļauts.

— Katrs nonāvēts bērns, Hieronīm, ir ērkšķis Pestītāja kronī. Tev tas jāzina, tieši tev, Hieronīm, tev, kas sēdi savā cellē un pēti miroņgalvu, rokā turēdams spalvu, ar kuru patiesībā gribētu rakstīt. Taču tevi kaut kas kavē. Es zinu, kas tas ir, tas ir tavs paša galvaskauss, Hieronīm, tas blenž uz tevi tāpat kā tu uz viņu. Kālab tu esi izvilcis ērkšķi lauvam no ķetnas? Kālab tu tam atņēmi sāpes, tā ka tas tagad rāmi guļ tev pie kājām? Tā bija kļūda. Jo rāms lauva ir paēdis lauva, Hieronīm, bet sargies, kad tas būs izsalcis, jo tad tas tev uzbruks. Toties ievainots lauva — lauva ar ērkšķi ķetnā atstās tevi mierā. Taču tagad jau ir par vēlu. Tu to esi izdarījis, un tev jāuzņemas sekas.

Larsens līdzjūtīgi paraudzījās manī. Man pēkšņi atausa, kas noticis. Viņš mani

saskatīja ne vairs Dieva Jēru, bet gan vientuļnieku, ko tik bieži attēlojis Dīrers, svēto Hieronīmu, kuram mēs pateicamies par Bībeles tulkojumu latīņu valodā, tā dēvēto vulgata, kas ir Lutera Bībeles pamats un tādējādi varbūt nozīmīgākais tulkotāja sasniegums vēsturē. Turklāt Hie-ronīms bija īpaši askētiska ordeņa dibinātājs, tātad neapšaubāmi svarīgs lestādie-tim Larsenam. Varbūt pie viņa asociācijām bija vainojams mans vārds, varbūt ārējā līdzība ar Dīreru. Acīm redzami viņš bija redzējis arī mazāk pazīstamo Dīrera zīmējumu, kurā Hieronīms — bez baznīcas drānām un bez lauvas priekšplānā — savā vientuļnieka mītnē aplūko galvaskausu, kas guļ viņa priekšā uz rakstāmpults. Tas ir viens no maniem mīļākajiem zīmējumiem.

Es prātoju, vai ir jēga turpināt pratināšanu. Tad mēģināju pēdējo reizi.

— Vai uz jumta tu redzēji lauvu?

— Nē, sikspārni. — Viņš iesmējās un sāka airēties ar rokām, tā ka talārs izpletās kā spārni.

— Vai zini, kas tam rakstīts uz spārniem?

— Zinu, Melencolia. Melanholija. Starp citu, Sibēliusam ir skaņdarbs, kurš saucas tieši tāpat.

— Ursi mīļākais skaņdarbs.

Larsens atkal šķita gluži saprātīgs, tomēr es jutu, ka no viņa kaut ko izdabūšu tikai tad, ja turēšos pie Dīrera grafikām.

— Ārne Larsen, vai vari man paskaidrot, ko nozīmē rāmi guļošais suns līdzās lauvam? — Tas bija mājiens uz Dīrera vēlīno vara grebumu «Hieronīms cellē».

— Tas nav suns, mīļais draugs, tā ir kuce. Tā ir mūžveca un uzticīga. Viņa mīl lauvu, un lauva mīl viņu. Abi aizsargā savu saimnieku, svēto Hieronīmu. Jo viņš ir rakstītā vārda cilvēks. Bet sikspārni es redzēju nogāžamies no debesīm, vēders uz augšu, aklās acis aizvērtas saules gaismā, nagi iecirtušies gaisā. Tā tas nokrita un salauza sev krustus.

Es biju dzirdējis diezgan.

— Arne, — es teicu un sniedzu viņam roku, — man ir vēl pēdējais jautājums. Tu atminies — vara grebumā Hieronīms ir nolicis galvaskausu tālu malā, uz palodzes, un ķēries pie rakstīšanas. Zīmējumā, kas radies vēlāk, tas viņam acīmredzot vairs nav izdevies. Ko tas varētu nozīmēt?

— Vai atceries grāmatu, kas atrodas viņam līdzās? Tā ir «Alemesis divina». Viņš to nule ir lasījis un tāpēc zina, ka drīz mirs. Ļauj dot tev svētību, Hieronīm, lai tu drošs ej pretī šim mirklim.

Es nometos ceļos, un Larsens uzlika rokas man uz galvas. Tad viņš nomurmināja lūgsnu. Viņš šķita gluži mierīgs — kā cilvēks, kas rāmi pilda savu amatu.

Izgāju laukā un klusu aizvēru aiz sevis sakristejas durvis. Baznīca bija tukša. Ārpusē pie durvīm stāvēja Berglunds un daži vīri civilā, kuros es bez pūlēm pazinu kolēģus; vienīgi kriminālierēdņi dienesta

pienākumu veikšanas laikā var izskatīties tik aizdomīgi neaizdomīgi.

— Kas ar viņu ir? — Berglunds jautāja.

— Viņš ir garīgi slims, — es atbildēju. — Jums droši vien nāksies pārbaudīt viņa pieskaitāmību. Cik varēju saprast, kopā ar Brigeru notikušajā ir iejaukti arī Larsena saimniecības vadītāja un Ursi. Es liktu abus dabūt rokā. Gan lauvu, gan kuci.

Visi neizpratnē paskatījās uz mani. Tad Berglunds sacīja:

—. Mēs jau sen viņus meklējam. Bet baidos, ka abi būs aizmukuši uz austru-miem. Ursi pazīst krievu pierobežu tik labi kā neviens cits. Kāpēc lai viņš nelaistos atpakaļ uz savu pirmo Kanādu?

— Saimniecības vadītāja bija baznīcā, viņa vēl nevar būt tikusi tālu. Tik klajā apvidū kā šis jūs taču viegli varat viņu sameklēt.

— Mēs darām, ko varam, — atteica Aitas komisārs. — Bet šie nolādētie lāpi māk paslēpties pat zem plaukstas lieluma akmens.

— Austrumos no Kautokeino ir pundur-koku meži. Liksim tos pārmeklēt, — ieminējās kāds cits.

— Mēs ar kolēģiem gribētu dzirdēt tavu viedokli par notikušo. Vai tu to mums neizklāstītu?

— Man vēl vajag mazliet laika. Turklāt vēlreiz jāaizbrauc uz Altu, lai uztaisītu

lūzuma rentgenuzņēmumu. Teiksim, pēc divām dienam Aitas policijas prefektūrā?

— Ar tevi ne vienmēr ir vienkārši sastrādāties, — Berglunds piezīmēja. —Pēc mūsu gaumes tu drusku par daudz turies tumsā.

— Tikai tur, kur ir tumsa, var ieraudzīt arī gaismu. Jūs savā ilgajā ziemeļu dienā to dažkart piemirstat.

Divdesmit astota nodaļa

Matti Utsons stāvēja tieši aiz savas mājas pievērtajām ārdurvīm, it kā būtu gaidījis mani ierodamies uz drāmas izšķirošo cēlienu.

— Mēs esam novērtējuši tevi par zemu, Stallo, — viņš teica, ievedis mani dzīvojamā istabā. Uz koka galda stāvēja neizbēgamā konjaka pudele. Mēs apsēdāmies Ursi krēslos. Trūka vēl tikai Ziljetas GrekO' dziesmu.

— Tu vis neesi dumjš, lempīgs milzis, kuru mazie sārni tin ap pirkstu un vazā aiz deguna, kā es domāju sākumā.

Viņš aizdedzināja sveci, mirkli paturēja konjaka glāzes atvērumu virs liesmas un tad ielēja pirksta platuma tiesu. Diez vai kādā Parīzes gardēžu restorānā šo procedūru varētu izpildīt elegantāk. Pēc tam, saraucis seju tūkstoš grumbās, Matti turpināja:

— Kopš esi te, Stallo, tu esi sacēlis veselu virpuļviesuli. Mūsu mācītāju vairs

nevar pazīt. Viņš pārvērties par savu paša ēnu. Ursi ir izkūpējis gaisā, tāpat ari Lar-sena saimniecības vadītāja. Inspektors Bri-gers zaudējis valodu, viņa sieva izskatās pēc rēga, kas zaudējis miesu. Tāpēc es jautāju tev, Stallo: varbūt patiesībā tu esi īstenais noiāds mūsu vidū?

Es nolēmu mesties tiešā uzbrukumā.

— Pieņemu, ka tev pieder daudz vairāk ziemeļbriežu, nekā atļauj valsts. Tālāk — es pieņemu, ka to ir izdibinājis Brigers. Treškārt, es pieņemu, ka viņš tevi šantažējis. Par katru briedi. Kam viņam vajadzēja naudu, to es nezinu. Varbūt viņš kopā ar sievu kādā jaukā dienā grasījās doties prom, kaut kur uz dienvidiem, kur ir siltāk un kur labāks un lētāks alkohols. Cerams, ka lielāku skaidrību dos mājas kratīšana, kas pašlaik notiek. Varbūt tur atradīsies ne vien pornogrāfija, bet arī tūrisma prospekti ar zilām debesīm un baltām smiltiņām vāka fotogrāfijā. Ceļojumu biroju pornogrāfija.

Utsona seja bija sastingusi par tumšu, krunkainu masku. Viņš triņājās uz sava ķebļa. Mana taktika acīm redzami bija pareiza.

— Runa ir par sinerģētiku, Matti. šo vārdu, starp citu, iemīļojis Brigers. Tas apzīmē pašorganizēšanās fenomenu gadījuma faktoru jūklī. Rodas struktūra, kas brīdi var būt stabila, līdz sabrūk atkal. Te sava loma ir tā dēvētajiem kārtotājiem, kuri regulē procesu, kas ved no haosa uz struktūru. Brigers man reiz teica, ka slep-

kavība varot būt šāds kārtotājs. Manuprāt, tāpat var darboties ari šantāža. Tu biji Brigera nagos, un viņš bija tavos nagos. Bija divas nometnes, un katra parkapa likumu. Tu — nodokļu likumu, bet Bri-gers — likumu, kas aizliedz netikumīgas literatūras izplatīšanu. Jūs abi nebijāt vieni. Brigeram bija Larsens un varbūt vēl kāds Holandē, un daži ļaudis Altā, jo< nācās uzturēt plašu noieta tiklu. Tavā pusē stāvēja tavi novadnieki. Un kā pirmie viņu vidū — Ursi un viņa draudzene. Pie informācijas par Brigera—Larsena firmu tu droši vien tiki ar Larsena saimniecības vadītājas palīdzību. Starp citu, vai viņa ir lapiete vai somiete? Un kā viņu: sauc?

Utsons šķita atgūstam labo omu.

— Ursi dēvē viņu par «Tuonelu».

— Par kupraino nāves sievu ar dzelzs pirkstiem! Kā viņa varēja izdibināt, ka starp Brigeru un Larsenu pastāv šis sakars? Viņa būs novērojusi mācītāju, kad tas no augšējā stāva sazinājās ar Brigeru. Vai tu par to kaut ko zini?

— Viņi izmanto sarkanu lakatu. Tādu kā signālkarogu. Ari troļļi valkā ap kaklu sarkanus lakatus.

— Kā Brigers noskaidroja, 'ka briežu skaits pārsniedz likumīgo?

— Viņa ļaudis bija klāt rudens skaitīšanā.

— Un tad notika katastrofa. Sinerģē-tiskā sistēma sagrīļojās. Uz skatuves parādījās van Hauteni. Viņiem vajadzēja koku, vērtīgu skaņkoku no kelo, Ursi mīļotajiem meža draugiem. Ja holandiešu plāni īstenotos, viņam tas nozīmētu tīro slepkavību, masu slepkavību. Brigers to visu bija izdibinājis ar savas sievas palīdzību. Viņa sieva ir nirnfomāne. Viņa ievelk savos tīklos van Hautenu, kas viņai droši vien lielījiies ar saviem nolūkiem. Nu sistēmas līdzsvars izjūk pirmo reizi. Lar-sena—Brigera grupa pēkšņi gūst virsroku. Uz spēles līkts daudz naudas. Ursi ir pārskaities. Taču pie nāvējošā ieroča viņš ķeras tikai pēc tam, kad Larsens kādam lietpratējam licis viltot Linneja rokrakstu, kurā noziegums paradās kā Nemesīdas pavēle.

Nu jūs esat Brigera—Larsena nagos. Slepkavība kopā ar nodokļu nemaksāšanu sver vairāk nekā bērnu pornogrāfija. Sistēma sagrīļojas vēlreiz, kad parādos es. Ursi grib tikt no manis vaļā, taču viņa uzbrukumi nav līdz galam nopietni — varbūt tāpēc, ka viņš zina — es varētu kļūt par vērtīgu ieroci pret Larsenu—Bri-geru. Tas, ka jums palīgā nāca vēl arī pašbrūvētais, bija vienkārši veiksme. Pēc negadījuma ar Brigeru jūsu puse tātad atkal atguva virsroku. Slepkavība, kūdīšana uz slepkavību, bērnu pornogrāfija, grāmatu fetišisms, noziedzīga koku izmantošana, nimfomānija, žūpība — tu redzi, tā ir sarežģīta un sevī samezglojusies lieta, kurā tiesa droši vien varēs ienest gaismu vienīgi tad, ja pamatīgi izcirtis šos brikšņus.

Es atzvilu krēslā, bet ne apmierināti, jo nejutos labi. Sirdī es simpatizēju sāmiem, kuru tautas dvēsele joprojām tiek slepkavota katru dienu. Nauda, kristietība, civilizācija, alkohols, televīzija, seksuālās perversijas bija jaunā'ki noziedznieki par vājprātīgu, apmaldījušos šveicieti un viņam paklausīgu vecu sievu.

Utsons cieši pētīja mani. Viņš izskatījās daudz vairāk gandarīts nekā es.

— Redzēsim, ko dos prāva. Izvairīšanos no nodokļiem man nevarēs pierādīt. Kamēr tik tālu nonāks, ganāmpulka lopi jau būs nokauti. Gaļa dažkārt iet tumšus ceļus, Stallo. Es domāju — briežu gaļa. Varbūt kāda daļa no tās parādīsies Borneo kā pērtiķu gaļas desa. Brigeru nav iespējams nopratināt, Larsens ir jucis, Ursi un Tuo-nela pazuduši. Es visu sagaidu mierīgi. Ja man kādu laiciņu nāksies pavadīt cietumā, tad es, cerams, drīkstēšu ņemt līdzi savu magnetofonu ar šansoniem,

— Vēl viens jautājums, Matti: kāpēc policija bija tik pārliecināta, ka Ursi nekādi nevar būt van Hautenu slepkava? Nozieguma laikā viņš esot redzēts pie Ināri!

— Es tev to izpaudīšu, jo pieļauju, ka tu parūpēsies par to, lai es varētu ņemt līdzi kasetes un magnetofonu. Ursi ir verķis vīrs. Viņš uztaisīja koka lelli savā izskatā, saģērba to savās drēbēs, ielika tai rokā makšķeri, iesēdināja laivā un divas diennaktis ļāva tai ķert ezerā zivis. Ursi ir viltīgs. Viņu vis Stallo nebūtu pieveicis.

Utsons pielēja glāzes un pamirkšķināja man. Tad turpināja:

— Es tev izstāstīšu kādu stāstu. Ļoti senu stāstu. Tad tu zināsi, kur Ursi ņēmis šo domu par koka viru. Stāsts ir par Stallo un divām sāmu meitenēm. Stallo bija vecpuisis. Viņš atnāca no tālienes un pielabinājās sāmiem. Viņš sāka mitināties kādā dzimtā, kas bija neparasti bagāta. Sls siida vectēvam un vecākajam bija divas mazmeitas. Stallo ap tām lakstojās, un arī meitenēm viņš sāka iepatikties. Meiteņu ģimene tam |oti pretojās. Taču neviens nezināja, kā dabūt meitenes prom no Stallo.

Bet vecaistēvs izgudroja kādu līdzekli. Viņš nogaidīja, kamēr Stallo pēc turieniešu paražas ies medīt lāčus. Te sārni visu sagatavoja, lai dotos prom. Un, pirms viņi laidās ceļā, vectēvs sacīja Stallo: «Es ceļošu tālāk, bet tev atstāju meitenes un kaujamos ziemeļbriežus.» Tā nu viņš piesēja apmetnes vietā briežus, ko atstāja savam znotam, bet meiteņu drānas uzvilka diviem sausiem koka stumbeņiem, visu glīti sakārtoja, bet apakšā, zem sniega, noklāja žagarus. Stallo, vēlā'k iedams garām, uzkāpa uz šiem žagariem un noticēja, ka tās ir dzīvas meitenes, jo zem sniega paslēptie zari sakustināja uz tiem noliktos stumbeņus. Pagatavojis ēdienu, Stallo aicināja līgavas uz maltīti. Bet, kad tās nenāca, viņš noteica: «Nāciet, kad gribat, es ēdīšu viens.» Pa to laiku siida, dodamās tālāk, savā ceļā izcirta ledū daudzus

āliņģus un pārsedza tos, kā mēdza darīt agrāk, baidoties no vajātājiem. Bet Stallo, posdamies gulēt, atkal sauca savas līgavas: «Nāciet un guliet ar mani!» Agrāk tie jau daudzkārt bija gulējuši kopā. Kad nu abas meitenes nenāca, viņš izskrēja ārā, sakampa tās, aiznesa uz guļvietu, sāka taustīties viņu kažoku ielokos un sa-zin cik tālu aiztaustījās, līdz beidzot pamanīja, ka tie ir tikai apģērbti bērza stumbeņi. Un tad viņš saniknojās, kā saniknojas visi Stallo, kad ir dusmīgi. Tad tie nezina, ko ķert, ko grābt. Un ari šis Stallo nezināja, ka vispirms vajag apģērbties un tikai tad doties ceļā, lai dzītu siida pēdas; bet viņš jau bija uz mata tāds pats kā visi pārējie Stallo. Viņš pliks drāzās pa ceļu un, tā kā tur bija izcirsti daudzi āliņģi, tumsā iekrita pirmajā, tika no tā laukā, skrēja un skrēja, un iekrita nākamajā āliņģī, un atkal izrāpās ārā, un skrēja vēl ātrāk, un iekrita atkal. Tagad viņš jau bija pa pusei nosalis un nejaudāja tikt laukā, un pēdīgi nosala pavisam. Bet siida griezās atpakaļ, lai redzētu, kā veicies, un ari meitenes gāja līdzi paskatīties. Tur nu viņi atrada nosalušo Stallo, un nabaga bībis bija sasalis jo stalts, un tas abām līgavām tomēr nepatika, un, ieraudzījušas, ka viņu līgavainis nosalis, tās vaimanāja: «Voi, voi, kā tā nabaga mantiņa sasalusi.» Un gandrīz vai apraudājās. Jo Stallo jau bija sācis tām iepatikties, un šīs būtu viņu precējušas, ja tik būtu paveicies. Bet vectēvs nošķīra savas mazmeitas no Stallo, sakropļodams viņu tā, kā es tev jau izstāstīju.

Matti Utsons apklusa. Viņš ņēmās piebāzt pīpīti un no jauna pielēja pilnas mūsu glazēs. Man nemaz nebija labi. Starp kājām es skaidri jutu aukstumu.

— Kur tagad ir Anna un Inga?

— Aizsūtīju viņas uz Arneī salu, kur briežiem ir vasaras ganības. Lai ķer un žāvē mencas kā vecos laikos.

Viņš pavīpsnāja, savilkdams sejā vēl vairāk grumbu.

Piecēlos un sniedzu Matti Utsonam roku.

— Tu tomēr esi labs noiāds, — es sacīju. — Ar savu stāstu esi vēlējies man atklāt ne tikai Ursi triku! Pasveicini savas mazmeitas no manis. Apsolu tev, ka nekādā gadījumā neatgriezīšos šeit tādā gadalaikā, kad termometra stabiņš noslīd zem nulles.

Divdesmit devītā noda|a

Bez šaubām, es biju iemīļojis gan šo apvidu, gan dažus šejieniešus. Patlaban, spilgtajā vakara gaismā stāvēdams sarkanās mājas garajā ēnā, es jutos svešs un pazudis. Pie durvīm stāvēja zābaki — melni, stipri ietaukoti policista zābaki. Pēc mana klauvējiena durvis atvēra vīrs formastērpā. No viņa es uzzināju, ka kratīšana bijusi veiksmīga un ka Ingrida aizvesta. Par to, kas atrasts, ierēdnis negribēja stāstīt. Vēl viņš man tikai pateica, ka Berglunds kopā ar pārējiem slepkavību izmeklēšanas komisijas darbiniekiem aizbraucis uz Altu.

Palūdzu Aitas policijas iecirkņa numuru. Berglunds jau atradās viesnīcā, bet man zināja pateikt viņa tālruņa numuru tur. Pēdīgi es viņu sazvanīju.

— Jums jāpārmeklē vēl viena māja. Cik vien ātri iespējams. Vislabāk tūliņ pat.

— Kas tev lēcies? — Berglunds brīnījās. — Izklausās, ka tev kaut kas nogājis greizi.

— Utsonam izdevās mani kādā jautājumā samulsināt. Rīt es tev par to pastāstīšu.

Tad es viņam nosaucu tās mājas numuru, kurā dzīvoja brīnumdziednieks Turi.

— Pārmeklējiet Bībeļu veikalu un Turi dzīvokli, — es teicu. — Tad jūs, iespējams, atradīsiet pēdējo ķēdes posmu.

Es noliku klausuli. Tikai tagad sajutu, cik noguris patiesībā esmu. Pajautāju policistam, vai drīkstētu nosnausties.

— Jūs mierīgi varat izmantot Brigeru gultu. Mēs visu pārmeklējām. Tā ir svaigi uzklāta. Nekādas pēdas jūs vairs neiznīcināsiet.

Tā nu gadījās, ka šai moku kambarī un uz Ingridas spīdzināmā dēļa es pavadīju savādu nakti, kurā mežonīgos sapņos kritu āliņģos un reiz ar sasalušu penisu iedrāzos kelo, tā ka viss sasprāga skambu skambās.

Nākamajā rītā no debesīm gāza tā, kā es to šeit vēl nekad nebiju pieredzējis. Ielas bija pārvērtušās dubļu strautos. Auto logu tīrītāji strādāja vislielākajā ātrumā, ■aiz tiem es saskatīju māju sarkanās un baltas fasādes, kuru kontūras lietus ūdenī izlocījās meandros. Tad es jau atrados ceļā uz Bidjovagi. Plakankalnē lietus mitējās. Ezeri izskatījās kā toveri, kas pilni kūpošas elles dziras, un debesis klājās pār zemi smagi kā slapja milzīgu izmēru gultasveļa.

Raktuvju malā es apturēju volvo, atvēru bagāžnieku un no aizslēdzamas somas izvilku savu dienesta ieroci ar visu maksti. Piesprādzēju to, kā allaž, ar milzu nepatiku, jo man ikreiz bija tāda sajūta, kā pošoties uz maskuballi. Paņēmu līdzi arī flautu un kabatas lukturīti. Tad nokāpu raktuvēs un iegāju vidējā ejā. Nonācis pie sazarojuma, mirkli pastāvēju un ieklausījos. Jā, tie atskanēja atkal — šie vaidi, kuru cēloni es tagad jau zināju. Kalna spiediena mocīto koku balsis.

Ar lukturīti iespīdināju visās trijās ejās. Tievais stars pazuda raktuvju piesmadzē-jušā gaisa gandrīz taustāmajā tumsā. Man vajadzēja izšķirties. Tā bija patvarīga ielaušanās notikumu sinerģētikā, tomēr es cerēju uz veiksmi.

Izvēlējos eju pa kreisi; tā sliecās lejup straujāk nekā vidējā. Es pāris reižu paslīdēju. Tad eja beidzot kļuva līdzenāka un arī labāk izbūvēta — un es varēju iet, gandrīz vai izslējies visā augumā. Lāgiem apstājos, lai ieklausītos. Reiz man šķita, ka dzirdu cilvēka vaidus, kas saplūst ar koka vaidiem. Varēju maldīties, jo arī kokam bija cilvēka balss.

Tad es saskrūvēju kopā flautas daļas un sāku spēlēt. Par tēmu nenācās prātot. Melodija radās kā pati no sevis. Pēdējo reizi biju to dzirdējis Ursi būdā — gulbja dziesmu Tuonelas straumē. Oriģinālā to izpilda čells. Manuprāt, flautai tas izdevās vēl iespaidīgāk.

Tumsā kaut kas uzzibsnīja. Naudas gabals, somu marka. Atradu tās citu pēc citas. Drīz tās jau mētājās it visur un šķindēja man zem kājām. Es atkal un atkal apstājos, lai nospēlētu veļu putna motīvu. Tā atbalss daudzkāršojās ejās. Brīžam tas izklausījās pēc kanona, ko spēlē simt flautu.

Es nonācu kupolveidrgā zālē. Lukturīša stars rēgaini taustījās apkārt kā tievs pirksts. Nejuzdamies diez cik omulīgi, izvilku no maksts ieroci. Gaismas stars sastinga uz kāda priekšmeta, kas izskatījās pēc apģērbu kaudzes. Pēc drānu saišķa, ko kāds sasējis, lai atdotu lietotu drēbju vācējam. Piegāju tuvāk un pieskāros skrandām, paraustīju tās. Pēkšņi kaut kas aizvēlās sānis. Iezalgojās divas acis.

Atguvies no izbīļa, aplūkoju savu drausmīgo atradumu: divi līķi, locekļi saviju-šies kopā, stingi un salti, tā ka nevarēju tos atsvabināt. Es redzēju sakaltušās asinis un abu dunču spalus. Viņi bija nodūruši viens otru. Nāve bija padarījusi abus vēl līdzīgākus vienu otram, nekā tie bija izskatījušies dzīvē. Mazas, stingas žurkas ačeles, krupja ada, gari, pinkaini mati. Tomēr patiesībā viņi nebija negliti. Un tagad tik tiešam bija vienoti. Pilnīga simbioze, noziedznieku nevarēja atšķirt no upura. Tā nu viņi peldēja pa Tuonelas straumi.

Es taisījos, ka tieku. Drāzos pa ceļu tāda pašā ātrumā kā iedzimtie. Izbraucot no Kautokeino, pamanīju Knutu, jauno strādnieku, kas toreiz pēc dievkalpojuma bija aizvedis mani līdz manai automašīnai. Viņš atsēja kādu lietus notriektu stādu. Es strauji nobremzēju un nolaidu lejā logu.

— Ta briežu asiņu ķēpa uz mana sēdekļa bija pilnīgi lieka. Lai kurš no taviem draugiem būtu to izdarījis, pasaki viņam, ka to naudu, ko viņš par savu darbiņu saņēma no Brigera, vislabāk lai ziedo Greenpeace kustībai.

Piedevu gāzi, nenogaidījis viņa reakciju. Tikai tad, kad iebraucu Altā, bija atlaidies mans niknums un tajā ieaudušās skumjas.

Taisnā ceļā aizbraucu uz slimnīcu un lūdzu tikšanos ar galveno ārstu. Viņš bija mani operējis un droši vien vislabāk zināja, kas un kā. Mani nosūtīja uz rentgenu, un pēc tam es stāvēju maza, baltā uzsvārcī tērpta vīrieša priekšā. Tā bija pirmā reize, kad es viņu redzēju, neciezdams sāpes un nebūdams līdz ūkai pilns ar nomierinošām zālēm. Nekādu šaubu — viņš piederēja pie sāmu tautības. Apbrīnojami, ka bija ticis tik tālu; varbūt pateicoties tai spēcīgajai enerģijai, ko izstaroja.

Ārsts sniedza man roku un stipri to pakratīja. Es mazliet saviebos, tomēr neiz-dvesu ne skaņas.

— Jums taču jau iet apbrīnojami labi,— viņš sacīja. — Atbrīvojiet rokas muskuļus.

Izvilcis no kabatas diktofonu, viņš ierunāja tajā diagnozi.

— Radiālā nerva pārejoša paralīze. Brūce labi sadzijusi. Viegli kairinata āda, iespējams, pēc neprasmīgas vēlākās ārstēšanas. — Viņš uzmeta man skatienu. — Jūs bijāt pie Turi?

Es vainīgi pamāju.

— Viņš ir mūsu tautas kauna traips. Kaut arī viņam dažreiz ir panākumi. Izstiepiet roku. Un tagad salieciet.

Viņš izvilka no kabatas kādu ierīci, ar kuru izmērīja rokas kustīguma leņķi. Tad diktēja tālāk:

— Simt grādu pasīvi.

Sagrābis manu roku, viņš salieca to vēl vairāk. Es iekliedzos.

— Simt desmit grādu aktīvi, — ārsts noteica diktofonā.

Viņš ieskatījās pulkstenī. Es biju atlaists.

— Vai es vēl varētu iziet terapijas kursus, pirms braucu mājās?

Kaut ko uzskrīpājis uz receptes, viņš sniedza to man.

— Vēl viens jautājums. Kā klājas Bri-geram?

— Slikti.

— Vai viņš izveseļosies?

— Diezin vai.

— Vai viņš atgūs valodu?

— Varbūt pēc pāris mēnešiem. Bet runās neskaidri, kā piedzērušais. Starp citu, kas attiecas uz to — pašbrūvēto viņam vairs nevajadzēs nekad.

Es devos uz kustību baseinu un izpildīju savus vingrojumus remdenā, hlorētā ūdenī starp ļumvēderiem un bālģīmjiem; es aizgāju uz ergoterapiju un pusstundu mīcīju zaļu silikona masu, lai nostiprinātu pirkstu un apakšdelmu muskulatūru;, es ļāvos strāvas triecieniem, lai reakti-vētu nervu plūsmas. Ārstei, kuras vadībā nodarbojos ar vingrošanu, brīdis laika atradās tikai pēcpusdienā. Tās bija ilgas atvadas.

Tad es jau soļoju pa šiem nomācoši tīrajiem slimnīcas gaiteņiem, kuros oda pēc ēdiena un dezinfekcijas līdzekļiem. Parādīju nodaļas māsai savu apliecību un paskaidroju, ka gribu vienīgi uzmest skatienu pacientam Brigeram. Māsa aizveda mani uz viņa istabu. Neviens nebija uzskatījis par vajadzīgu nolikt kādu policistu sardzē pie durvīm.

Ieraudzījis Brigeru, es nobijos. Viņa galva bija iesprostota hromētā būrī. Galvu viņš nejaudāja pagrozīt, lai gan dzirdēja mani, jo pasveicinājis es ievēroju, ka viņa vaibsti mainās — tiesa, vienā sejas pusē, kas nebija paralizēta. Tie pauda naidu un riebumu.

Pavirzījos tā, lai atrastos Brigera redzes laukā. Nostājos tieši viņam priekšā, izvilku no kabatas blašķi un iedzēru malku, vērodams viņu. Atriebība droši vien vairs nevarētu būt bērnišķīgāka.

Brigeram notrīsēja lūpas, piere norasoja ar sviedriem. Es tuvināju ausi viņa mutei. Es viņu saodu, sajutu visu šī druknā ķermeņa sakropļoto miesiskumu. Un tad izdzirdu skaņu. Tā izklausījās pēc «Pīt» vai pēc «pfg». Drīzāk varēja pieņemt, ka viņš mēģina mani angliski nolamāt.

Lēni lēnītiņām es sāniski izslīdēju no loka, kuru viņš varēja pārskatīt ar savām nemierīgajām, ūdenspelēkajām acīm. Un domāju par Ingridu, par viņas dzīvi, ko izpostījis Brigers.

Pēc tam es aizbraucu uz pilsētu, lai satiktos ar Berglundu. Kafejnīcā jautās nepārspējams naids pret līksmību, šai ziņā to varētu nodēvēt par Antitoskānu. Mēs dzērām kafiju un ēdām ļumīgus sendvičus ar brūnu, saldu sieru un anēmiskām tomāta šķēlītēm.

— Tu mums ļoti palīdzēji, Pīt, — Berg-lunds teica. Mans vārds no viņa lūpām izskanēja gluži nepierasti. — Tīkla acis sniedzas līdz pat Somijai, tādēļ es vēl arvien esmu šeit. Materiāli ir taisni šausmīgi. Piemēram, ir kāds cilvēks, kas ar laikrakstu sludinājumu palīdzību sapulcējis bērnus braucienam uz telšu nometni nomaļajos somu mežos. Pilnīgi oficiāli, ar vecāku atbalstu. Un tur tad uzņemtas fotogrāfijas.

— Tātad māju pārmeklēšanas ir atmaksājušās.

— Un kā vēl! Pie Brigera, aiz sienas apšuvuma saunā, mēs atradām vispretīgākā veida diapozitīvus un filmas. To vidū arī ar mazām meitenītēm un aitu suņiem, ja tas tev kaut ko izsaka. Pie Ārnes Larsena mēs uzgājām lieliskā kaligrāfijā nostrādātu sarakstu — klienti un upuri, glīti un rūpīgi nošķirti kā labais no ļaunā. Saraksts bija iebāzts rakstāmpultī. Viņš pat nebija pacenties sameklēt labāku slēptuvi.

— Kur Larsens ir tagad?

— Psihiatriskajā nodaļā. Viņu pārbauda, bet kurš tad nezina, ka viņš ir jucis! Viņš nekad nestāsies tiesas priekšā — ja nu vienīgi tās, par kuru tik labprāt tika sprediķojis.

— Un Turi, un teoloģijas grāmatnīca?

— Tas bija tavs smalkākais mājiens. Cik noprotams, tā ir centrāle, pārsūtīšanas noliktava. Savus krāmus viņi acīmredzot ir sūtījuši pa visu pasauli, sevišķi uz Holandi un Vāciju. Mēs atradām kartotēkas un izdobtas Bībeles dažādās valodās, starp kuru vākiem tieši ietilpst viena videokasete. īpašnieki bija aizlaidušies, gluži tāpat kā brīnumdziednieks Turi. Pret viņu, starp citu, ierosināta lieta miesas bojājumu nodarīšanas dēļ. Būs sakūris par daudz uguntiņas kādam no saviem pacientiem. Bandu, bez šaubām, iztrūcināja nelaimes gadījums ar Brigeru.

Aiz steigas šie pat neiznīcināja materiālus. Un ko tikmēr darīji tu?

— Es kādās kapenēs uzgāju divus līķus, kuri patiesībā ir viens vienīgs. Tā sacīt, dubultlīķis — Ursi un Tuonela, Larsena saimniecības vadītāja. Linneja izpratnē viņi ir nopietni ņēmuši tēzi, ka slepkavas nereti mirst tādā pašā nāvē kā viņu upuri.

— Vai tu nevēlētos iedzert grapu?

— Te, šai krogā, kur itālietis būtu beigts uz vietas?

— Divreiz ūdeni! — Berglunds uzsauca. Viesmīle atnesa divas glāzes un lika tās galdā tā, it kā runa būtu par šampanieti. Berglunds iedeva viņai nekaunīgi lielu dzeramnaudu. Tad piecēlās un izlēja glāžu saturu podos ar diviem istabaugiem, kuri izskatījās tā, it kā vēlētos ar varu pārcelt koku robežu tālāk uz ziemeļiem.

— Lai dzīvo blašķu zeme, — noteica mans draugs un izvilka no kabatas blašķi, no kuras ielēja glāzēs dzidru šķidrumu, kas izrādījās esam lieliska, veca, sasilusi grapa. Viesmīle šai akcijā noskatījās ar samocītu smaidu.

Es pastāstīju, kā biju atradis Ursi un Tuonelu.

— Mums nepieciešama tava rakstiska liecība, — Berglunds sacīja.

— Es jau šovakar braucu prom. Atsūtīšu to no Groningenas, kad būšu pārcirtis pēdējo mezglu Nemesīdas tīklā.

— Manuprāt, tad tu to liecību neatsū-tīsi nemūžam, jo šis tīkls ir bezgalīgs, —

Berglunds atteica un pēkšņi saņēma manu roku savējā. Tiešām rets simpātiju žests vīriešu vidū.

Trīsdesmitā nodaļa

Es sēdēju Aitas lidostas hallē, dzēru automātā pirktu cappuccino ar alumīnija piegaršu un lūkoju tikt skaidrībā, kāpēc biju palaidis vējā tikšanos ar Kārinu.

Pēc tam es sēdēju lidmašīnā un redzēju šo skaisto zemi no tādas perspektīvas, kāda, manuprāt, piederētos vienīgi Neme-sīdai. Lidot pār Lapzemi bija tas pats, kas piedzīvot atburšanu. Viss, kam lejā bija piemitušas kaisles un poēzijas dimensijas, tagad bija pārvērties ģeogrāfijas kartes rakstā.

Atgriešanās mājās radīja šoku. Es nezvanīju ne mātei, ne uz darbavietu. Es gribēju palikt inkognito, cik vien ilgi iespējams, vislabāk līdz mūža galam. Gaiss dzīvoklī bija sadusējis. Lauztās sirdis nokaltušas.

Izstūmu ārā divriteni un braucu pa maigu vasaras lietutiņu, kas vakara krēslā piešķīra pasaulei zilganu vizmu. Un tad es stāvēju pie dzelzs vārtiem, kas bruņoti ar dzelkšņiem.

Piezvanīju. Nekas nenotika. Vēlreiz spiedu pogu, krietni ilgi. Pēdīgi iečerkstē-jās mehānisms — un vārti padevās. Es šķērsoju tiltiņu un atvēru namdurvis, kas stāvēja puspievērtas. Priekšnamā dega gaisma. Vauvera nekur neredzēju. Atradu viņu tikai bibliotēkā. Viņš sēdēja vienā no Ursi krēsliem un šķirstīja grāmatu.

— Vai tev veicās, ejot pa Nemesīdas pēdām? — viņš jautāja.

Es viņam uzbrēcu:

— Es vairs nespēju paciest šo vārdu! Visi šie jēdzieni — liktenis, nolemtība, nenovēršamais, sinerģētika, Nemesīda — tas ir tikai alibi cilvēkiem, kuri neatzīstas savā gļēvulībā! Man gluži vienkārši laimējās ar sagadīšanos džungļos, piemēram, kad divas reizes izvēlējos īsto no trim raktuvju ejām.

— Es negribu ar tevi diskutēt, Hiero-nīm. Tu esi par naivu. Tu piederi pie šīs pasaules smieklīgajām figūrām, kuras neuzdod jautājumus aiz bailēm, ka atbilde varētu būt nepatīkama.

Es jutu, cik agresīvs esmu.

— Tavas grāmatas! — es auroju. —Tev vajadzētu sadot ar tām pa ausīm!

Izrāvu no plaukta vienu no biezajiem, ādā iesietajiem foliantiem un nosviedu to uz grīdas. Tas atvērās titullapā.

— Karstens Nībūrs, Ceļojums uz laimīgo Jemenu, — es izlasīju. — Tas noteikti būs maksājis piectūkstoš guldeņu.

— Sešus tūkstošus, — Vauvers atteica.

Es turpināju raut ārā grāmatas.

— Tu pārdosi visu savu bibliotēku un naudu novēlēsi upuriem! — es kliedzu. Biju galīgi zaudējis apvaldu.

— Kas tie par upuriem? — viņš jautāja. — Upura jēdziens ir apšaubāms. Nav upura, kurš reizē nebūtu arī noziedznieks.

Es varbūt tiešām būtu meties viņam virsū, ja šai mirklī nepamanītu grāmatu muguriņu otru rindu, kas parādījās robā, kuru vardarbīgi biju izplēsis grāmatu mūrī. Zaļi, necili papes iesējumi, kuri stāvēja platajos plauktos aiz dārgajiem pirin-izdevumiem. Dažus es izvilku laukā. Uz viena bija rakstīts «Dziesmu grāmata». Pietika ar īsu pašķirstīšanu. Gar acīm ņirbēja bērnu augumiņi un dzimumorgāni.

— Vai tu esi tikai klients vai līdzstrādnieks? — es mierīgi pajautāju.

— Es esmu nopircis dažus rakstus un dažus krēslus.

— Un šis? Vai tas nav tavs rokudarbs?

Izrāvu no plecusomas plastmasas maisiņu ar pa pusei pārogļojušos rokrakstu un sniedzu to viņam.

Vauvers .atnesa palielināmo stiklu. Tad saudzīgi izvilka ārā lapas, nolika tās uz galda un sāka pētīt halogēnu lampas gaismā. Telpā brīdi valdīja klusums. Tad viņš pacēla galvu un paskatījās manī. Vilšanās, kas vīdēja viņa vaibstos, bija īsta.

— Diletanta darbs, — viņš noteica. — Ūdenszīme nesaskan. Bet vēl svarīgāka ir šķērssvītra uz «t». Šādā veidā Linnejs pārsvītroja «t» vienīgi jaunības gados. Es nekad nepieļautu tādas kļūdas.

Man pēkšņi kļuva slikti. Jutu savu bezspēcību šī vīra priekšā, bet viņu no sakāves pasargāja ārprāts. Piecēlos un mēģināju salti palūkoties uz Vauveru.

—: Henrik, — es sacīju. — Tu esi cūka. Un turklāt neko nesaproti no ziemeļiem.

Viņš paradīja zobus. Tas laikam bija smaids. Tur nu viņš sēdēja, sakrustojis kāj-as, un acīmredzot jutās omulīgi.

— Vai tu zini, kas ir joikošana? — Balss man trīcēja.

Vauvers grasījās sākt paskaidrojumu, bet es viņu pārtraucu:

— Joikošana nav ne stāstīšana, ne dziedāšana. Tā ir gan viens, gan otrs un tāpēc nozīmē daudz vairāk. Tā ir dvēseles valoda. Vai zīni, ko es domāju? Joiko ne tikai Lapzemē. Savā veidā joiko katrs dzejnieks un arī katrs bērns, kuru vēl nav sapostījuši pieaugušie. Vai esi dzirdējis, kā dzied mazi bērni, kad jūt, ka viņus nenovēro? Viņi nedzied skaisti. Tā drīzāk ir tāda lalināšana. Viņi joiko, Henrik. Viņu joikošana ir slepena dvēseles vēsts, kuru mēs, vecākie, vairs nesaprotam.

Es gāju prom. Šai aiziešanai bija jāparāda mans pārākums, tomēr, manuprāt, patiesībā tas bija kaut kas līdzīgs atzinumam, ka nozieguma atrisinājumam es piekrītu tikai pa daļai.

Trīsdesmit pirmā nodaļa

Viss, kas darāms, bija izdarīts. Tagad sākās paģiras. Nelabums, kas man bija uzbrucis Vauvera mājā, neatlaidās. Nodarītu pārestību, kā zināms, par labu vairs nevērš nedz nožēla, nedz pat sods. Tā ir ābeces patiesība, ar kuru mēs aizvien no jauna šā tā lāpām mūsu taisnīguma nama jumtu. Vainīgie bija nogādāti pie vietas, taču viņi jau nebija nedzīvi priekšmeti, un, tā ka nevarēja būt runa par stingri noteiktam attiecībām un viss saplūda kopa — sinerģētika, sacītu Brigers —, tad es biju nonācis tādā stāvokli kā kuģa avarija cietušais, kurš mēģina izsmelt laivu ar roku un tā tikai uztur ūdens riņķojumu.

Ari nākamajā dienā es jutos slikti. Dažas nedēļas biju pavadījis tīrā daba, noskaidrodams netīras lietas. Man kļuva skaidrs, ka izmeklēšanas galvenajam objektam — bērnu seksuālai izmantošanai — biju veltījis maz iekšējas līdzdalības. Mans sašutums bija mitinājies vienīgi galvā. Acīmredzot biju ļāvies tai šizofrēnijai, kāda pārņem anatomu, kad viņš gatavojas secēt glītu meitenes ķermeni.

Manu dvēseles mieru sāka apdraudēt manis izmeklēto notikumu baismīgums. Mēģināju līdzēt ar pastaigām, tad ar alkoholu. Bez sekmēm. Vairākas dienas nejutos spējīgs uzrakstīt atskaiti. Lielāko daļu laika pavadīju gultā, lasīdams ilustrētos žurnālus.

Pēc tam es piezvanīju Berglundam. Arī viņš, kā likās, diez cik labprāt negribēja runāt par notikušo. Viņš stāstīja par brīnišķīgo carpaccio, ko vakar pagatavojusi sieva. No ziemeļbriežu gaļas. Mēs spriedelējām par to, ka reiz kopīgi dosimies atvaļinājumā uz Toskānu. Kad noliku klausuli, mana paģiru oma bija pagaisusi. Savadi, cik tas dažreiz vienkārši — Jaut, lai tevi mierina.

Nopirku konfekšu kārbu un garkātainu sarkanu rozi un braucu pie mātes. Viņa bija jau atlaista mājās ar noteikumu, ka pieņems dienas māsu. Taču es nemaz nebiju gaidījis, ka sastapšu viņu dārzā.

Viņa patlaban sēja rozi pie balsta mietiņa, un man prātā iešāvās aina ar Knutu,, kad atstāju Kautokeino.

Pieslēju divriteni pie žoga un apskāvu māti. Viņa mazliet pakāpās atpakaļ un nopētīja mani.

— Māt, tev tak noteikti jāguļ gultā, — es teicu. — Un kur ir māsa?

— Es viņu aizsūtīju mājās. Viņai negāja labi. Un arī tev, pēc izskata spriežot, laikam diez kā neiet. Tu katrā ziņā atkal esi pārpūlējies. Nevajag nest man grieztas puķes, dēls. Tās vienmēr izskatās tā, it kā nāktu no bendes bluķa.

Māte ieveda mani dzīvojamā istabā un apsēdās lielajā atzveltnī.

— Vai uzvārīsi tēju? — viņa jautāja.

Es saucu no virtuves:

— Tavs dārzs ir jauks. Šogad viss sevišķi sakuplojis.

Dzirdēju viņas zemo balsi, kas tik maz: saderas ar trauslo augumu:

— Tikai pateicoties mēslojumam, ko es lietoju. Tā ir slepena recepte, ko nezina neviens, tikai es. Šoreiz, kad biju slimnīcā, es to pierakstīju. Katram gadījumam, mans dēls. Tā ir tur, lielajā Ķīnas vāzē.

Hennings Boētiuss JOIKA

Mākslinieciskā redaktore Maija Dragūne Tehniskā redaktore Irēna Soide Korektore Astrīda Gipterc

Nodota salikšanai 17.03.93. Parakstīta iespiešanai 27.05.93. Reģistrācijas apliecība № 2-0306. Formāts 70X90/32. Dobspiedes papīrs. Literatūras garnitūra. Augstspiedums. 7,31 uzsk. iespiedi.; 7,09 izdevn. I. Pasūt. .V» 154-1. Izdev-nieciba «Liesma», LV-1455 Rīgā. Aspazijas bulv. 24. Izdevn. № 10/33610. Iespiesta tipogrāfijā «Rota», LV-1011 Rīgā, Blaumaņa ielā 38/40.

Boētiuss H.

1

Mēs droši vien kopā apgulsimies aukstajā,

2

aukstajā zemes klēpī... (Angļu vai.)

Content

Boētiuss Hennings Joika

Pirmā daļa NEMESIS DIVINA

Pirmā nodaļa

Piektā nodaļa

Septītā nodaļa

Astotā nodaļa

Devītā nodaļa

Divpadsmitā nodaļa

Trīspadsmitā nodaļa

Četrpadsmita nodaļa

Piecpadsmita nodaļa

Otra daļa KELO

Sešpadsmitā nodaļa

Septiņpadsmitā nodaļa

Astoņpadsmitā nodaļa

Deviņpadsmitā nodaļa

Divdesmitā noda|a

Divdesmit otra nodaļa

Divdesmit piektā nodaļa

Trešā daļa LEMMINKEINENS DODAS MĀJUP

Divdesmit septītā noda|a

Divdesmit devītā noda|a

Trīsdesmitā nodaļa

Trīsdesmit pirmā nodaļa

1